Dictionarul Explicativ al Limbii Romane
Index

a
A^1 s.m. invar. Prima literă a alfabetului limbii române; sunetul notat cu această literă (vocală deschisă nerotunjită medială). ♢ Expr. De la a la z = de la început până la sfârșit; totul, în întregime.

A^2 interj. Exclamație care exprimă: surprindere, admirație, entuziasm; plăcere, satisfacție; necaz, supărare; regret; indignare, reamintirea bruscă a unui lucru omis; ah (2).

A^3 prep. 1. (Precedă infinitivul scurt ca formă-tip a verbului) A lucra. 2. (Exprimă un raport de comparație sau de asemănare) Miroase a pământ. ♦ În semn de... Fluieră a pagubă. 3. (Intră în compunerea unor adverbe, locuțiuni adverbiale și prepoziționale și a unor substantive și adjective în care este inclus tot) De-a dreapta, atoatevăzător, atotputernic. – Lat. ad.

A^4 prep. (Formează numerale distributive). De câte... 3 saci a 80 de kg. – Din fr. à.

A^5- Element de compunere care indică absența, excluderea etc. Amoral, anhidru. [Var.: an-] – Din fr. a-.

aalenian
AALENIÁN, -Ă, aalenieni, -e, s.n., adj. 1. S.n. Primul etaj al jurasicului mediu sau ultimul etaj al jurasicului inferior. 2. Adj. Care aparține aalenianului (1), privitor la aalenian. [Pr.: a-a-le-ni-an] – Din fr. aalénien.

aba
ABÁ^1 interj. (Înv.) (În propoziții interogative) exprimă mirarea sau atrage atenția cuiva când i se vorbește.

ABÁ^2, abale, s.f. Țesătură groasă de lână, de obicei albă, din care se confecționează haine țărănești; dimie, pănură. – Din tc. aba.

abac
ABÁC, abace, s.n. 1. Instrument alcătuit dintr-un cadru cu vergele pe care se pot deplasa bile (colorate) și care este folosit la efectuarea unor calcule aritmetice. 2. Tabel sau diagramă care permite rezolvarea imediată a unor calcule. – Din fr. abaque, lat. abacus.

abaca
ABÁCĂ, abace, s.f. (Arhit.) Placă subțire (pătrată) care constituie partea superioară a capitelului unei coloane și face legătura cu arhitrava. – Din fr. abaque, lat. abacus.

abager
ABAGÉR, abageri, s.m. (Reg.) Abagiu. – Din abagerie^1.

abagerie
ABAGERÍE^1, abagerii, s.f. Atelier sau industrie de (haine de) aba. – Abagiu + suf. -ărie.

ABAGERÍE^2 s.f. Meseria de abagiu. – Abager + suf. -ie.

abagiu
ABAGÍU, abagii, s.m. Persoană care se ocupă cu fabricarea sau cu vânzarea abalei^2; abager. – Din tc. abacı.

abajur
ABAJÚR, abajururi, s.n. Dispozitiv de metal, de sticlă, de hârtie etc., care se pune la o lampă pentru a feri ochii de lumină și pentru a îndepărta razele într-o anumită direcție. – Din fr. abat-jour.

abandon
ABANDÓN, abandonuri, s.n. 1. Părăsire împotriva regulilor morale și a obligațiilor materiale a copiilor, familiei etc. 2. Părăsire a unui bun sau renunțare la un drept. 3. Renunțare la continuarea participării într-o probă sportivă. – Din fr. abandon.

abandona
ABANDONÁ, abandonez, vb. I. 1. Tranz. A părăsi pe cineva (lăsându-l fără sprijin sau ajutor); a renunța la ceva. 2. Tranz. și intranz. A renunța la continuarea participării la o întrecere sportivă. – Din fr. abandonner.

abandonare
ABANDONÁRE, abandonări, s.f. Acțiunea de a abandona; părăsire. – V. abandona.

abandonat
ABANDONÁT, -Ă, abandonați, -te, adj. Care a fost părăsit. ♦ Spec. (Despre copii nou-născuți) Lepădat^2. – V. abandona.

abanos
ABANÓS s.m. Lemnul unor specii de copaci exotici, mai ales din India, greu, tare, foarte durabil, de culoare neagră, folosit pentru fabricarea unor mobile de lux, a instrumentelor muzicale de suflat etc.; eben (Dyospyros). ♢ Păr de abanos = păr de culoare neagră lucioasă. – Din tc. abanoz.

abataj
ABATÁJ, abataje, s.n. 1. Operație de tăiere sau de extragere a unui minereu sau a unei roci dintr-un zăcământ; p. ext. loc unde se execută această operație. 2. Operație de doborâre a arborilor (În exploatările forestiere). 3. Tăiere, sacrificare a vitelor la abator. ♦ Ansamblu de operații făcute la abator de la introducerea animalelor în sala de tăiere până la tranșarea cărnii. 4. Operație de înclinare a unei nave mici în vederea reparării, curățirii etc. – Din fr. abattage.

abate
ABÁTE^1, abați, s.m. 1. Titlu dat superiorului unei abații. 2. Titlu onorific acordat unor preoți catolici; persoană care poartă acest titlu. – Din it. ab(b)ate.

ABÁTE^2, abát, vb. III. 1. Tranz., refl. și intranz. A (se) îndepărta (de la o direcție apucată, fig. de la o normă fixată, de la o linie de conduită etc.). ♦ Refl. și tranz. A se opri sau a face să se oprească în treacăt undeva sau la cineva (părăsind drumul inițial). 2. Refl. (Despre fenomene ale naturii, calamități, nenorociri) A se produce în mod violent. 3. Intranz. A-i trece ceva prin minte, a-i veni ideea; a i se năzări. 4. Tranz. A descuraja, a deprima, a întrista, a mâhni. Vestea l-a abătut. 5. Tranz. (Franțuzism) A doborî la pământ. – Lat. abbattere, (4, 5) din fr. abattre.

abatere
ABÁTERE, abateri, s.f. 1. Acțiunea de a (se) abate^2 și rezultatul ei. ♢ Expr. Abatere de la regulă = excepție. ♦ Încălcare a unei dispoziții cu caracter administrativ sau disciplinar. 2. Diferența dintre valoarea efectivă sau valoarea-limită admisă a unei mărimi și valoarea ei nominală. ♦ (Tehn.) Diferența dintre valoarea reală și cea proiectată a unei piese. – V. abate^2.

abatesa
ABATÉSĂ, abatese, s.f. Călugăriță care conduce o abație. – Din lat. abbatissa.

abatiza
ABATÍZĂ, abatize, s.f. (Mil.) Dispozitiv de apărare făcut din copaci tăiați și culcați cu vârful spre inamic sau din crăci înfipte în pământ. – Din fr. abattis.

abator
ABATÓR, abatoare, s.n. Ansamblu alcătuit din clădirile, instalațiile, terenul etc. unde se taie vitele destinate consumului și se prelucrează carnea proaspătă. – Din fr. abattoir.

abatie
ABAȚÍE, abații, s.f. Mânăstire catolică cu statut special (împreună cu averea, domeniile ei), condusă de un abate^1 sau o abatesă (1) și depinzând de un episcop sau direct de papă^2. – Din it. ab(b)azia.

abazie
ABAZÍE s.f. Imposibilitate de a merge, datorită unei tulburări a automatismului actului motor al mersului. – Din fr. abasie.

abatut
ABĂTÚT, -Ă, abătuți, -te, adj. Care este descurajat; trist, deprimat. – Din fr. abattu (modificat după abate^2).

abces
ABCÉS, abcese, s.n. Colectare de puroi, bine delimitată de țesuturile din jur, formată în urma dezintegrării țesuturilor, de obicei sub acțiunea unor agenți microbieni sau parazitari. – Din fr. abcès.

abdica
ABDICÁ, abdíc, vb. I. Intranz. A renunța la tron. ♦ Fig. A renunța la ceva, a ceda (în fața greutăților). – Din fr. abdiquer, lat. abdicare.

abdicare
ABDICÁRE, abdicări, s.f. Acțiunea de a abdica. – V. abdica.

abdomen
ABDOMÉN, abdomene, s.n. 1. Parte a corpului, între torace și bazin, în care se găsesc stomacul, ficatul, pancreasul, splina, rinichii și intestinele; pântece, burtă, foale. 2. (Biol.) Partea posterioară a corpului la artropode. – Din fr., lat. abdomen.

abdominal
ABDOMINÁL, -Ă, abdominali, -e, adj. Care aparține abdomenului, privitor la abdomen; ventral. ♢ Cavitate abdominală = cavitate cuprinsă între pereții abdomenului (1). – Din fr. abdominal.

abductor
ABDUCTÓR, abductori, adj. (În sintagma) Mușchi abductor = mușchi care îndepărtează un membru de axul median al corpului sau două organe unul de celălalt. – Din fr. abducteur.

abductie
ABDÚCȚIE s.f. Mișcare efectuată de un mușchi abductor. – Din fr. abduction.

abecedar
ABECEDÁR, abecedare, s.n. Manual elementar pentru învățarea scrisului și a cititului; azbucoavnă, bucoavnă. ♢ Fig. Carte care cuprinde noțiunile de bază dintr-un anumit domeniu. – Din lat. abecedarium, fr. abécédaire.

aberant
ABERÁNT, -Ă, aberanți, -te, adj. Care se abate de la tipul normal sau corect, care constituie o aberație (1), absurd. – Din fr. aberrant, lat. aberrans, -ntis.

aberativ
ABERATÍV, -Ă, aberativi, -e, adj. (Livr.) Care este departe de adevăr, care ține de aberație (1). – Din fr. aberratif.

aberatie
ABERÁȚIE, aberații, s.f. 1. Abatere de la ceea ce este normal sau corect. 2. Defecțiune a unui sistem optic, care duce la obținerea unor imagini neclare, deformate etc. ♢ Aberație vizuală = astigmatism (2). Aberația luminii = variația aparentă a poziției unui astru pe cer datorită mișcării Pământului în jurul Soarelui și faptului că lumina se propagă cu viteză finită. 3. Ceea ce este inadmisibil, absurd; absurditate, inepție, prostie. – Din fr. aberration, lat. aberratio.

aberoscop
ABEROSCÓP, aberoscoape, s.n. Instrument care servește la observarea defectului de distorsiune pe care îl prezintă un ochi anormal. – Din fr. aberroscope.

abhora
ABHORÁ, abhorez, vb. I. Tranz. (Rar) A avea ură, dezgust, aversiune față de cineva sau de ceva. – Din fr. abhorrer, lat. abhorrere.

abia
ABIÁ adv. 1. (Modal) Cu greu, cu greutate; anevoie. 2. (Cantitativ, intensiv) foarte puțin, aproape de loc. 3. (Temporal) De foarte puțină vreme; de îndată ce, numai ce; chiar atunci, tocmai. 4. Cel puțin; măcar, barem. – Lat. ad vix.

abientin
ABIENTÍN s.n. Substanță rășinoasă extrasă din lemnul de brad, care se prezintă sub formă de cristale incolore, solubile în apă și în alcool. [Pr.: -bi-en-] – Din fr. abiéntin.

abietacee
ABIETACÉE s.f. pl. Familie de conifere cuprinzând arbori din specia bradului; abietinee, pinacee. [Pr.: -bi-e-] – Din fr. abiétacées.

abietinee
ABIETINÉE s.f. pl. Abietacee. [Pr.: -bi-e-] – Din fr. abiétinées.

abil
ABÍL, -Ă, abili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care este îndemânatic, iscusit, priceput, dibaci. ♦ Șmecher, descurcăreț. – Din fr. habile, lat. habilis.

abilita
ABILITÁ, abilitez, vb. I. Tranz. 1. A califica o persoană în urma unui examen pentru un post universitar; a atesta. 2. A împuternici. – Din germ. habilitieren.

abilitare
ABILITÁRE, abilitări, s.f. (Rar) Acțiunea de a abilita și rezultatul ei. – V. abilita.

abilitate
ABILITÁTE, abilități, s.f. (La sg.) Îndemânare, iscusință, pricepere, dibăcie. ♦ (La pl.) Șmecherii, șiretlicuri. – Din fr. habileté, lat. habilitas, -atis.

abiogeneza
ABIOGENÉZĂ s.f. Concepție după care originea materiei vii trebuie căutată în materia fără viață. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. abiogenèse.

abiologie
ABIOLOGÍE s.f. Disciplină care are ca obiect studierea elementelor lipsite de viață. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. abiologie.

abiotic
ABIÓTIC, -Ă, abiotici, -ce, adj. Lipsit de viață, incompatibil cu viața. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. abiotique.

abiotrofie
ABIOTROFÍE s.f. Scădere a vitalității unui organism sau a unui organ din cauza unor defecte ereditare de dezvoltare sau a lipsei factorilor nutritivi, fapt care determină slăbirea capacității de adaptare-apărare. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. abiotrophie.

abioza
ABIÓZĂ s.f. 1. Stare lipsită de viață. 2. Procedeu de conservare a produselor alimentare de natură animală și vegetală, bazat pe distrugerea totală a microorganismelor existente în produs prin termo-, foto- sau chimiosterilizare, iar recent și prin iradieri ionizante. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. abiose.

abis
ABÍS, abisuri, s.n. (Adesea fig.) Prăpastie adâncă, genune, hău^1. – Din fr. abysse, lat. abyssus.

abisal
ABISÁL, -Ă, abisali, -e, adj. 1. De abis. ♦ Care se află sau care trăiește la mari adâncimi în mări sau în oceane. Regiune abisală. Animal abisal. 2. Care se referă la subconștient, al subconștientului. – Din fr. abyssal.

abitatie
ABITÁȚIE s.f. (Jur.) Drept de folosință a unei case de locuit care este proprietatea altuia. – Din fr. [droit d']habitation.

abitir
ABITÍR adv. (Fam. și pop.; numai la comparativ) Mai mult, mai bine, mai tare (decât...). – Cf. tc. b e t e r „mai rău”.

abject
ABJÉCT, -Ă, abjecți, -te, adj. Care inspiră repulsie, dispreț; josnic, netrebnic, mizerabil. – Din fr. abject, lat. abjectus.

abjectie
ABJÉCȚIE, abjecții, s.f. Faptă, atitudine abjectă; ticăloșie, josnicie. – Din fr. abjection, lat. abjectio.

abjudeca
ABJUDECÁ, abjúdec, vb. I. Tranz. A anula, a suspenda (un titlu, un drept etc.) printr-o hotărâre judecătorească. – Din lat. abjudecare.

abjudecare
ABJUDECÁRE, abjudecări, s.f. Acțiunea de a abjudeca și rezultatul ei. – V. abjudeca.

abjura
ABJURÁ, abjúr, vb. I. Tranz. A renega public o credință religioasă, o doctrină, o părere etc. – Din fr. abjurer, lat. abjurare.

abjurare
ABJURÁRE, abjurări, s.f. Acțiunea de a abjura și rezultatul ei. – V. abjura.

ablactare
ABLACTÁRE s.f. Înlocuire a laptelui matern prin alte alimente necesare sugarului. – Cf. lat. ablactare.

ablactatie
ABLACTÁȚIE, ablactații, s.f. 1. Trecere treptată și progresivă de la alimentația exclusiv lactată a sugarului la o alimentație diversificată. 2. Oprire a secreției lactate la femeile la care alăptarea este contraindicată sau inutilă. – Din germ. Ablaktation.

ablativ
ABLATÍV, ablative, s.n. Caz al declinării în unele limbi, care exprimă despărțirea de un loc, punctul de plecare, instrumentul, cauza sau alt complement circumstanțial. ♢ Ablativ absolut = construcție sintactică specifică limbilor latină și greacă, alcătuită dintr-un substantiv (sau un pronume) și un participiu la cazul ablativ, având rol de propoziție circumstanțială. – Din fr. ablatif, lat. ablatinus.

ablatiune
ABLAȚIÚNE, ablațiuni, s.f. 1. Transportare (prin acțiunea vântului, a apelor sau a ghețarilor) a materialului rezultat în urma dezagregării solului sau a rocilor. 2. Îndepărtare chirurgicală a unui organ, a unui membru al corpului omenesc, a unei tumori etc. 3. Fenomen fizic prin care un corp care străbate atmosfera cu mare viteză pierde din substanță, devenind incandescent prin frecarea cu aerul. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. ablation, lat. ablatio, -onis.

ablaut
ÁBLAUT, ablauturi, s.n. (Lingv.) Apofonie. – Din germ. Ablaut.

ablefarie
ABLEFARÍE, ablefarii, s.f. Malformație congenitală caracterizată prin absența parțială sau totală a pleoapelor. – Din fr. ablépharie.

ablepsie
ABLEPSÍE, ablepsii, s.f. (Med.) Cecitate. – Din fr. ablépsie.

ablutiune
ABLUȚIÚNE, abluțiuni, s.f. 1. Spălare rituală pe corp sau pe o parte a lui, prescrisă de unele religii pentru purificare. 2. Spălare sau îmbăiere cu ajutorul dușului. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. ablution, lat. ablutio, -onis.

abnega
ABNEGÁ, abnég, vb. I. Tranz. A tăgădui, a nega, a se lepăda de cineva sau de ceva. – Din lat. abnegare.

abnegare
ABNEGÁRE s.f. (Rar) Abnegație. – V. abnega.

abnegatie
ABNEGÁȚIE s.f. Devotament (dus până la sacrificiu); abnegare. ♦ Renunțare; sacrificiu voluntar. – Din fr. abnégation.

abnorm
ABNÓRM, -Ă, abnormi, -e, adj. (Rar) Anormal, neobișnuit. – Din germ. abnorm.

abnormitate
ABNORMITÁTE, abnormități, s.f. (Rar) Anomalie; enormitate; lucru neobișnuit, abnorm. – Din germ. Abnormität.

aboli
ABOLÍ, abolesc, vb. IV. Tranz. A desființa o instituție, o stare sau anumite uzanțe; a anula în mod legal și oficial o lege, o hotărâre etc. – Din fr. abolir, lat. abolere.

abolire
ABOLÍRE, aboliri, s.f. Acțiunea de a aboli și rezultatul ei; abolițiune. – V. aboli.

abolitionism
ABOLIȚIONÍSM s.n. Mișcare politică apărută la sfârșitul secolului al XVIII-lea, care urmărea desființarea sclaviei negrilor din America; p. gener. mișcare politică ce susține desființarea sclaviei. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. abolitionnisme.

abolitionist
ABOLIȚIONÍST, -Ă, aboliționiști, -ste, s.m. și f. Adept al aboliționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. abolitionniste.

abolitiune
ABOLIȚIÚNE, abolițiuni, s.f. (Înv.) Abolire. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. abolition, lat. abolitio, -onis.

abolla
ABÓLLA s.f. Manta militară la romani. – Cuv. lat.

abominabil
ABOMINÁBIL, -Ă, abominabili, -e, adj. Înfiorător, groaznic; dezgustător, urât. – Din fr. abominable, lat.abominabilis.

abona
ABONÁ, abonez, vb. I. Tranz. și refl. (Cu determinări introduse prin prep. „la”) A-și face un abonament. ♦ Refl. Fig. (Fam.) A veni în mod regulat undeva, a fi un obișnuit al casei. – Din fr. abonner.

abonament
ABONAMÉNT, abonamente, s.n. Convenție prin care, în schimbul unei sume, o persoană obține, pe o anumită perioadă, dreptul de a folosi anumite servicii publice, de a asista la spectacole, de a călători cu mijloace publice de transport, de a primi o revistă, un ziar etc.; (concr.) înscris care atestă această convenție; sumă plătită pentru obținerea acestui drept. Abonament la radio. – Din fr. abonnement.

abonare
ABONÁRE, abonări, s.f. Acțiunea de a (se) abona. – V. abona.

abonat
ABONÁT, -Ă, abonați, -te, s.m. și f., adj. (Persoană) care beneficiază de un abonament. ♦ Fig. (Fam.) (Persoană) care vine în mod regulat undeva. – V. abona.

aborda
ABORDÁ, abordez, vb. I. 1. Intranz. (Despre nave) A acosta la țărm. ♦ A se alătura de o altă navă, bord la bord (pentru a o ataca). 2. Tranz. A începe studierea unei probleme, a trata o problemă, a începe o discuție. ♦ (Franțuzism) A se apropia de cineva pentru a-i vorbi. – Din fr. aborder.

abordabil
ABORDÁBIL, -Ă, abordabili, -e, adj. Care poate fi abordat; p.ext. accesibil. – Din fr. abordable.

abordaj
ABORDÁJ, abordaje, s.n. 1. Asalt, atac al unei nave (de către altă navă). 2. Ciocnire accidentală între nave ori între o navă și un obstacol. – Din fr. abordage.

abordare
ABORDÁRE, abordări, s.f. Acțiunea de a aborda. – V. aborda.

aborigen
ABORIGÉN, -Ă, aborigeni, -e, adj., s.m. și f. (Livr.) Băștinaș, autohton, indigen. – Din fr. aborigène.

abortiv
ABORTÍV, -Ă, abortivi, -e, adj., s.n. (Biol.) 1. Adj. Care se produce înainte de vreme, prematur; care nu a evoluat în întregime. Fetus abortiv. Boală abortivă. 2. Adj., s.n. (Substanță sau mijloc) care provoacă avortul. – Din fr. abordif, lat. abordivas.

abracadabra
ABRACADÁBRA subst. Cuvânt cabalistic căruia obscurantiștii îi atribuiau puterea magică de a realiza un lucru supranatural. – Din fr., it. abracadabra.

abracadabrant
ABRACADABRÁNT, -Ă, abracadabranți, -te, adj. (Rar) Cu totul neobișnuit; ciudat, bizar; încâlcit. – Din fr. abracadabrant.

abras
ABRÁȘ, -Ă, abrași, -e, adj. 1. (Reg.; despre cai) Nărăvaș; (despre oameni) rău, violent. 2. (Despre acțiunile omului) fără nici un rezultat; neizbutit, nereușit. ♢ Expr. A ieși abraș = a nu izbuti. [Var.: iabráș, -ă] – Din tc. abraș.

abrazare
ABRAZÁRE, abrazări, s.f. (Rar) Abraziune (2). – Cf. fr. a b r a s i o n.

abraziune
ABRAZIÚNE, abraziuni, s.f. 1. Proces de eroziune a țărmurilor din cauza valurilor mării. 2. Roadere a unui corp ca urmare a frecării lui de alt corp abraziv sau mai dur; abrazare. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. abrasion.

abraziv
ABRAZÍV, -Ă, abrazivi, -e, adj., s.n. (Corp, material dur) care are proprietatea de a roade prin frecare. – Din fr. abrasif.

abrazor
ABRAZÓR, abrazoare, s.n. Unealtă alcătuită dintr-un material abraziv (natural sau artificial), folosită la prelucrarea prin așchiere. – Cf. a b r a z i u n e.

abrevia
ABREVIÁ, abreviez, vb. I. Tranz. A prescurta (în scris sau în vorbire), un cuvânt, un titlu etc.; a nota ceva printr-un simbol, printr-o siglă. [Pr.: -vi-a] – Din lat., it. abbreviare.

abreviat
ABREVIÁT, -Ă, abreviați, -te, adj. (Despre cuvinte, titluri etc.) Care a fost prescurtat. [Pr.: -vi-at] – V. abrevia.

abreviativ
ABREVIATÍV, -Ă, abreviativi, -e, adj. Care indică o prescurtare, care abreviază. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. abréviatif.

abreviator
ABREVIATÓR, abreviatori, s.m. 1. Funcționar al cancelariei papale. 2. Persoană care prelucrează restrângând sau care rezumă scrierile unui autor. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. abréviateur.

abreviatie
ABREVIÁȚIE, abreviații, s.f. Abreviere. [Pr.: -vi-a-. – Var.: abreviațiúne s.f.] – Din lat. abbreviatio, -onis, fr. apreviation.

abreviatiune
ABREVIAȚIÚNE s.f. v. abreviație.

abreviere
ABREVIÉRE, abrevieri, s.f. Acțiunea de a abrevia și rezultatul ei; (concr.) cuvânt, titlu etc. prescurtat; prescurtare, abreviație. [Pr.: -vi-e-] – V. abrevia.

abroga
ABROGÁ, abróg, vb. I. Tranz. A anula o lege, o dispoziție oficială. – Din lat. abrogare, fr. abroger.

abrogare
ABROGÁRE, abrogări, s.f. Acțiunea de a abroga. – V. abroga.

abrogat
ABROGÁT, -Ă, abrogați, -te, adj. (Despre acte, dispoziții etc.) Anulat. – V. abroga.

abrogatie
ABROGÁȚIE, abrogații, s.f. Anulare, suprimare a unei legi, a unui act normativ etc. – Din lat. abrogatio, fr. abrogation.

abrudeanca
ABRUDEÁNCA s.f. art. Numele unui dans popular ardelenesc cu mișcare moderată; melodia după care se execută acest dans. – Abrud (n.pr.) + suf. -eancă.

abrupt
ABRÚPT, -Ă, abrupți, -te, adj. 1. (Despre povârnișuri, prăpăstii etc.) Cu pantă repede, greu accesibil; accidentat, prăpăstios. 2. Fig. (Despre stil) Fără legătură, inegal. 3. (Despre un organ) Târâtor, repent. – Din fr. abrupt, lat. abruptus.

abrutiza
ABRUTIZÁ, abrutizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde însușirile morale, specific umane; a deveni sau a face să devină insensibil, asemănător cu un animal, cu o brută; a (se) îndobitoci, a (se) dezumaniza. – După fr. abrutir.

abrutizant
ABRUTIZÁNT, -Ă, abrutizanți, -te, adj. Care abrutizează. – Din fr. abrutissant.

abrutizare
ABRUTIZÁRE, abrutizări, s.f. Acțiunea de a (se) abrutiza. – V. abrutiza.

abrutizat
ABRUTIZÁT, -Ă, abrutizați, -te, adj. (Care a devenit) insensibil, care și-a pierdut însușirile morale, specific umane; insensibil, brutal. – V. abrutiza.

abscisa
ABSCÍSĂ, abscise, s.f. Simbolul care indică lungimea și sensul segmentului cuprins între un punct fix al unei drepte și un punct dat de pe dreaptă. ♦ Una dintre coordonatele carteziene, care servește la stabilirea poziției unui punct în plan sau în spațiu. – Din fr. abscisse, lat. abscissa [linea].

absciziune
ABSCIZIÚNE, absciziuni, s.f. (Med.) Tăiere a unei părți sau a unui organ al corpului. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. abscission.

abscons
ABSCÓNS, -Ă, absconși, -se, adj. (Livr.) Greu de înțeles; ascuns, tainic; (voit) obscur. – Din fr. abscons, lat. absconsus.

absent
ABSÉNT, -Ă, absenți, -te, adj. 1. Care nu e de față, care lipsește. 2. Fig. Care nu este atent la ce se petrece în jurul lui; distrat. – Din fr. absent, lat. absens, -ntis.

absenta
ABSENTÁ, absentez, vb. I. Intranz. (Despre persoane) A lipsi dintr-un loc (unde ar fi trebuit să se găsească), a nu fi de față. – Din fr. (s')absenter, lat. absentare.

absenteism
ABSENTEÍSM s.n. 1. Absență îndelungată a deținătorului unei proprietăți funciare, pe care o exploatează printr-un intermediar. 2. Absenteism parlamentar = practică folosită mai ales de deputații aflați în opoziție, constând în neparticiparea la sesiunile parlamentului, cu scopul de a întârzia sau de a împiedica adoptarea unor legi. – Din fr. absentéisme.

absenteist
ABSENTEÍST, -Ă, absenteiști, -ste, adj., s.m. și f. (Persoană) care trăia în strainătate, administrându-și bunurile prin intermediari. – Din fr. absentéiste.

absenta
ABSÉNȚĂ, absențe, s.f. 1. Lipsă a unei ființe sau a unui obiect din locul unde ar fi trebuit să se afle. ♦ (Concr.) Semn cu care se notează această lipsă. 2. Pierdere bruscă și de scurtă durată a cunoștinței; leșin. 3. Lipsă de atenție, distracție, indiferență a cuiva. – Din fr. absence, lat. absentia.

absidal
ABSIDÁL, -Ă adj. v. absidial.

absida
ABSÍDĂ, abside, s.f. Nișă semicirculară sau poligonală care închidea nava centrală a unei bazilici romane. ♦ Incăpere semicirculară destinată altarului în bazilicile creștine. – Din fr. abside, lat. absida.

absidial
ABSIDIÁL, -Ă, absidiali, -e, adj. Care ține de absidă; privitor la absidă. [Pr.: -di-al. – Var.: absidál, -ă adj.] – Din fr. absidal.

absidiola
ABSIDIÓLĂ, absidiole, s.f. 1. Mică absidă laterală la unele bazilici romane. 2. Mică absidă lângă altar la bisericile creștine. [Pr.: -di-o-] – Din fr. absidiole.

absint
ABSÍNT, absinturi, s.n. Băutură alcoolică tare, de culoare verde, cu gust amar, preparată cu uleiuri eterice de pelin, anason și alte plante aromatice. – Din fr. absinthe.

absolut
ABSOLÚT, -Ă, absoluți, -te, adj., adv. I. Adj. 1. Care este independent de orice condiții si relații, care nu este supus nici unei restricții, care nu are limite; necondiționat, perfect, desăvârșit. ♢ Monarhie absolută = formă de guvernământ în care puterea legislativă, puterea executivă și cea judecătorească se află în mâinile monarhului; monarhie în care suveranul are puteri nelimitate. ♦ (Substantivat, n.) Principiu veșnic, imuabil, infinit, care, după unele concepții filozofice, ar sta la baza universului. ♢ (Filoz.) Spirit absolut, idee absolută sau eu absolut = factor de bază al universului, identificat cu divinitatea. 2. (Despre fenomene social-economice, în legătură cu noțiuni de creștere sau de scădere cantitativă) Considerat în raport cu sine însuși și nu în comparație cu alte fenomene asemănătoare; care se află pe treapta cea mai de sus. ♢ Adevăr absolut = adevăr care nu poate fi dezmințit. 3. (Mat.; despre mărimi) A cărui valoare nu depinde de condițiile în care a fost măsurat sau de sistemul la care este raportat. Valoare absolută = valoarea aritmetică a rădăcinii pătratului unei mărimi. 4. (Lingv.; în sintagma) Verb absolut = verb tranzitiv care are complementul neexprimat, dar subînțeles. II. Adv. (Servește la formarea superlativului) Cu totul, cu desăvârșire; exact, întocmai, perfect. Argumentare absolut justă. ♢ (Întărind un pronume sau un adverb negativ) N-a venit absolut nimeni – Din lat. absolutus (cu sensurile fr. absolu).

absolutism
ABSOLUTÍSM s.n. Regim politic propriu monarhiei absolute; putere absolută a unui monarh. ♢ Absolutism luminat = regim politic apărut în sec. XVIII și caracterizat prin atitudinea înțelegătoare a suveranilor față de cerințele progresului, de sfaturile gânditorilor luminați etc. – Din fr. absolutisme.

absolutist
ABSOLUTÍST, -Ă, absolutiști, -ste, adj. Care aparține absolutismului, privitor la absolutism, bazat pe absolutism. – Din fr. absolutiste.

absolutiza
ABSOLUTIZÁ, absolutizez, vb. I. Tranz. A atribui în mod eronat unui fapt sau unei idei o valoare absolută prin ignorarea caracterului relativ, condiționat, limitat de celelalte laturi sau însușiri ale faptului sau ideii respective; a considera în mod greșit o latură a unui lucru ca o entitate de sine stătătoare, rupând-o de complexul căreia îi aparține. – Absolut + suf. -iza.

absolutizare
ABSOLUTIZÁRE, absolutizări, s.f. Acțiunea de a absolutiza și rezultatul ei. – V. absolutiza.

absolutoriu
ABSOLUTÓRIU, -IE, absolutorii, adj. s.n. 1. Adj. Care absolvă, care iartă o vină, un delict, o greșeală. 2. S.n. Certificat de absolvire a unei școli superioare. – Din lat. absolutorius, (2) germ. Absolutorium.

absolutiune
ABSOLUȚIÚNE, absoluțiuni, s.f. 1. Iertare de pedeapsă a unui acuzat când faptul imputat nu este prevăzut de lege sau când săvârșirea lui a fost justificată. 2. Iertare a păcatelor, dată de obicei de papă^2. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. absolution, lat. absolutio, -onis.

absolvent
ABSOLVÉNT, -Ă, absolvenți, -te, s.m. și f. Persoană care a terminat un ciclu sau o formă de învățământ. – Din germ. Absolvent, lat. absolvens, -ntis.

absolventa
ABSOLVÉNȚĂ, absolvențe, s.f. Terminare a unui ciclu sau a unei forme de învățământ; absolvire. – Din absolvent.

absolvi
ABSOLVÍ (1) absolvesc, (2) absólv, vb. IV. Tranz. 1. A termina un an școlar, un ciclu sau o formă de învățământ. 2. A scuti pe cineva de pedeapsă; a ierta. – Din germ. absolvieren, lat. absolvere.

absolvire
ABSOLVÍRE, absolviri, s.f. Acțiunea de a absolvi și rezultatul ei; absolvență. – V. absolvi.

absorbant
ABSORBÁNT, -Ă, absorbanți, -te, adj., s.n. 1. Adj., s.n. (Substanță) care absoarbe lichide sau vapori. ♦ (Substanță) care reține o parte din particulele sau din energia radiată de o sursă. 2. Adj. Fig. Care interesează, care captivează; către care se îndreaptă toate preocupările cuiva. – Din fr. absorbant.

absorbi
ABSORBÍ, absórb, vb. IV. Tranz. 1. A suge, a înghiți, a încorpora o substanță etc. ♦ A reține o parte din particulele sau din energia radiantă care cade pe un corp. 2. Fig. A preocupa în mod intens; a captiva. – Din fr. absorber (după sorbi).

absorbire
ABSORBÍRE, absorbiri, s.f. Acțiunea de a absorbi și rezultatul ei. – V. absorbi.

absorbit
ABSORBÍT, -Ă, absorbiți, -te, adj. 1. Supt, înghițit; încorporat. 2. Fig. Preocupat, captivat. – V. absorbi.

absorbitor
ABSORBITÓR, -OÁRE, absorbitori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care absoarbe. 2. S.n. Dispozitiv folosit pentru recoltarea prin absorbție a probelor de aer în scop analitic. – Absorbi + suf. -tor.

absorbtie
ABSÓRBȚIE, absorbții, s.f. 1. Fenomen fizic prin care un corp lichid sau solid încorporează prin difuzie din afară o substanță oarecare. ♦ Micșorare sau anulare a intesității unei radiații care cade pe un corp. ♦ Fenomen optic caracteristic lentilelor ochelarilor de vedere de a reține, filtra etc. razele de lumină care dăunează ochiului. 2. Proces de pătrundere a apei, a substanțelor minerale și organice, precum și a gazelor în celulele organismului. ♢ Absorbție intestinală = pătrunderea în sânge și în limfă a produșilor rezultați din digestia alimentelor. 3. Încrucișare repetată a unei rase perfecționate cu una ameliorată în scopul îmbunătățirii radicale a acesteia. [Var.: absorbțiúne s.f.] – Din fr. absorption, lat. absorptio, -onis.

absorbtiune
ABSORBȚIÚNE s.f. v. absorbție.

abstentionism
ABSTENȚIONÍSM s.n. Abținere demonstrativă de la exercitarea dreptului de vot; doctrină care susține această atitudine. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. abstentionnisme.

abstentionist
ABSTENȚIONÍST, -Ă, abstenționiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține abstenționismului, privitor la abstenționism. 2. S.m. și f. Adept al abstenționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. abstentionniste.

abstentiune
ABSTENȚIÚNE, abstențiuni, s.f. (Rar) Abstinență. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. abstention.

abstinent
ABSTINÉNT, -Ă, abstinenți, -te, s.m. și f. Persoană care își impune restricții de la mâncare, băutură, satisfacerea unor necesități fiziologice etc. – Din fr. abstinent, lat. abstinens, -ntis.

abstinenta
ABSTINÉNȚĂ, abstinențe, s.f. 1. Faptul de a-și impune restricții de la mâncare, băutură, satisfacerea unor necesități fiziologice etc.; abstențiune. 2. (Ec. pol.; în sintagma) Teoria abstinenței = teorie prin care capitalul și acumularea lui rezultă din abținerea proprietarilor de la consumul personal exagerat. – Din fr. abstinence, lat. abstinentia.

abstract
ABSTRÁCT, -Ă, abstracți, -te, adj., s.n. 1. Adj. Care rezultă din separarea și generalizarea însușirilor caracteristice ale unui grup de obiecte sau de fenomene; care este considerat independent, detașat de obiecte, de fenomene sau de relațiile în care există în realitate. ♢ Loc. adv. În abstract = pe bază de deducții logice, teoretice, fără legătură cu datele sau cu faptele concrete. 2. Adj. Conceput în mod prea general, prea teoretic; p. ext. greu de înțeles din cauza lipsei de ilustrări concrete. 3. S.n., adj. (Cuvânt) care are sens abstract (1). ♦ Abstract verbal = substantiv care provine dintr-un verb și exprimă acțiunea verbului respectiv. – Din lat. abstractus, germ. abstrakt, fr. abstrait.

abstractiza
ABSTRACTIZÁ, abstractizez vb. I. Tranz. și intranz. A efectua o abstractizare. – Abstract + suf. -iza.

abstractizare
ABSTRACTIZÁRE, abstractizări, s.f. Operație a gândirii prin care se desprind și se rețin unele dintre caracteristicile și relațiile esențiale ale obiectului cercetării; abstracție ♦ Trecere de la concret la abstract. – V. abstractiza.

abstractie
ABSTRÁCȚIE, abstracții, s.f. Abstractizare; (concr.) lucru abstract. ♢ Expr. A face abstracție de... = a nu lua în considerare; a ignora. [Var.: abstracțiúne s.f.] – Din fr. abstraction, lat. abstractio, -onis.

abstractionism
ABSTRACȚIONÍSM s.n. Curent în artele plastice europene, a cărui trăsătură o constituie încercarea de a elimina din reprezentarea operei de artă orice referire la realitățile exterioare, ideile și sentimentele fiind relatate prin pete de culoare sau prin figuri geometrice; artă abstractă. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. abstractionnisme.

abstractionist
ABSTRACȚIONÍST, -Ă, abstracționiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține abstracționismului, referitor la abstracționism. 2. S.m. și f. Adept al abstracționismului. – Din fr. abstractionniste.

abstractiune
ABSTRACȚIÚNE s.f. v. abstracție.

abstrage
ABSTRÁGE, abstrág, vb. III. Tranz. (Rar) A desprinde o însușire independent de obiectul sau de obiectele cărora le aparține; a judeca izolat, în afara unui context. – Din fr. abstraire (după trage).

abstragere
ABSTRÁGERE, abstrageri, s.f. (Rar) Acțiunea de a abstrage și rezultatul ei. – V. abstrage.

abstrus
ABSTRÚS, -Ă, abstruși, -se, adj. (Rar) Neclar, confuz, încurcat. – Din fr. abstrus.

absurd
ABSÚRD, -Ă, absurzi, -de, adj., s.n. 1. Adj. Care contrazice gândirea logică, care nesocotește legile naturii și ale societății, contrar bunului-simț; ilogic. ♢ Loc. adv. Prin absurd = admițând un raționament fals, o situație aproape imposibilă. ♦ Reducere la absurd = metodă de demonstrare a unui adevăr, arătând că punctul de vedere contrar duce la absurd. 2. S.n. Ceea ce este absurd (1). – Din fr. absurde, lat. absurdus.

absurditate
ABSURDITÁTE, absurdități, s.f. Caracterul a ceea ce este absurd (1); lucru, idee, concepție absurdă; prostie, inepție. – Din fr. absurdité, lat. absurditas, -atis.

abtibild
ABȚIBÍLD, abțibilduri, s.n. 1. Imagine în culori imprimată pe un strat subțire de colodiu, care se aplică pe o suprafață netedă, umezindu-se și dezlipindu-se de pe hârtia pe care a fost lipit. 2. Fig. (La pl.) Nimicuri, fapte mărunte; mici șmecherii. – Din germ. Abziehbild.

abtiguire
ABȚIGUÍRE, abțiguiri, s.f. (Fam.) Acțiunea de a (se) abțigui. – V. abțigui.

abtiguit
ABȚIGUÍT, -Ă, abțiguiți, -te, adj. (Fam.) 1. Beat. 2. Modificat; p.ext. falsificat. – V. abțigui.

abtine
ABȚÍNE, abțín, vb. III. Refl. A se stăpâni, a se reține, a se înfrâna (de la...). ♦ A nu se pronunța, a nu-și exprima părerea sau votul; a se ține departe de o activitate. – Din fr. (s')abstenir (după ține).

abtinere
ABȚÍNERE, abțineri, s.f. Acțiunea de a se abține și rezultatul ei. – V. abține.

abulic
ABÚLIC, -Ă, abulici, -ce, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de abulie. – Din fr. aboulique.

abulie
ABULÍE, abulii, s.f. Boală psihică caracterizată prin lipsa mai mult sau mai puțin pronunțată a voinței; nehotărâre, inerție. – Din fr. aboulie.

abunda
ABUNDÁ, pers. 3 abúndă, vb. I. Intranz. 1. A fi, a se găsi din belșug, în mare cantitate; a prisosi. 2. A avea, a conține; a folosi din belșug. – Din fr. abonder, lat. abundare.

abundent
ABUNDÉNT, -Ă, abundenți, -te, adj. Care este în cantitate mare, care abundă; bogat, îmbelșugat. – Din fr. abondant, lat. abundans, -ntis.

abundenta
ABUNDÉNȚĂ s.f. Cantitate mare, belșug, bogăție, prisos. ♢ Loc. adv. Din abundență = mult, în cantitate mare. – Din fr. abondance, lat. abundantia.

abur
ÁBUR, aburi, s.m. 1. Vapori de apă. 2. Ceață rară. 3. (Rar) Adiere. 4. Fig. Suflare ușoară (a vântului), boare. – Cf. alb. a v u l l.

aburca
ABURCÁ, abúrc, vb. I. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) urca, a (se) sui cățărându-se, a (se) cățăra; a (se) ridica de jos, de la pământ. – Et. nec. Cf. urca.

abureala
ABUREÁLĂ, abureli, s.f. 1. Aburi condensați în picături foarte fine care se depun pe obiecte. 2. Exalație, miros. 3. Fig. (Rar) Adiere. – Aburi + suf. -eală.

aburi
ABURÍ, aburesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu picături fine provenite din condensarea aburilor (1). 2. Intranz. A scoate, a produce aburi (1). 3. Refl. (Rar) A se aprinde, a se înroși, a se îmbujora (la față). 4. Tranz. Fig. A atinge ușor (ca o suflare). ♦ Intranz. (Rar; despre vânt) A adia. – Din abur.

aburire
ABURÍRE, aburiri, s.f. Acțiunea de a (se) aburi și rezultatul ei. ♦ Expunere a unor materiale textile, lemnoase, etc. sau produse finite la acțiunea aburilor (1) în vederea ameliorării unor însușiri, a ușurării prelucrării lor ulterioare etc. – V. aburi.

aburit
ABURÍT, -Ă, aburiți, -te, adj. Acoperit cu aburi (1); care scoate, din care ies aburi. ♦ Fig. Aprins la față; înroșit; înfierbântat (de supărare). – V. aburi.

aburos
ABURÓS, -OÁSĂ, aburoși, -oase, adj. (Rar) Acoperit cu aburi (1); din care ies aburi; ca aburii. – Abur + suf. -os.

abuz
ABÚZ, abuzuri, s.n. 1. Încălcare a legalității; (concr.) faptă ilegală. ♢ Abuz de putere = delict săvârșit de cineva prin depășirea atribuțiilor sale. Abuz de încredere = înșelăciune care constă din însușirea ilegală, înstrăinarea sau refuzul de restituire a unui obiect încredințat spre păstrare sau spre utilizare. Abuz de drept = delict care constă în exercitarea unui drept cu nesocotirea scopului său social-economic. 2. Întrebuințare fără măsură a unui lucru; exces. ♢ Loc. adv. Prin abuz = abuziv, exagerat. 3. (Rar) Eroare care constă din exagerarea unui fapt, a unei păreri etc. – Din fr. abus, lat. abusus.

abuza
ABUZÁ, abuzez, vb. I. Intranz. 1. A uza de ceva în mod exagerat; a face abuz (1). 2. A comite ilegalități, nedreptăți, profitând de o situație, de un titlu sau de putere. – Din fr. abuser.

abuziv
ABUZÍV, -Ă, abuzivi, -e, adj. 1. Exagerat, excesiv. 2. (Despre acțiunile omului) Arbitrar, ilegal; (despre oameni) care abuzează de puterea sa. – Din fr. abusif, lat. abusivus.

ac
AC, ace, s.n. 1. Mică ustensilă de oțel, subțire, ascuțită și lustruită, prevăzută cu un orificiu prin care se trece un fir care servește la cusut. ♢ Expr. A avea (sau a găsi) ac de cojocul cuiva = a avea mijloace de a înfrâna sau de a pedepsi pe cineva. A călca (sau a umbla) ca pe ace = a merge încet, cu grijă. A scăpa ca prin urechile acului = a scăpa cu mare greutate. Nici cât un vârf de ac = extrem de mic, foarte puțin, aproape deloc. A căuta acul în carul cu fân = a se apuca de o muncă zadarnică. 2. (Cu determinări) Nume dat unor obiecte asemănătoare cu un ac (1), având diverse întrebuințări. Ac cu gămălie. Ac de siguranță. Ac de păr. ♢ Ac de mașină = ac pentru mașina de cusut. ♦ Ace de gheață = cristale de gheață, subțiri și ascuțite, care se formează iarna. 3. Indicator la unele instrumente de măsură sau în medicină. Ac magnetic. Acul busolei. ♦ Macaz. 4. (Biol.) Organ de apărare și de atac al unor animale, în formă de ghimpe sau de vârf ascuțit. ♦ Organ în formă de ac (1) sau de ghimpe care acoperă pielea unor animale, folosit pentru apărare. Acele ariciului. 5. Frunză îngustă, ascuțită, caracteristică coniferelor. 6. Compuse: acul-doamnei = plantă erbacee din familia umbeliferelor, cu flori albe și cu fructe terminate cu un cioc lung (Scandix pecten veneris); ac-de-mare = pește marin, lung și ascuțit, în formă de andrea, acoperit cu plăci osoase (Syngnathus rubescens) – Lat. acus.

acacia
ACÁCIA, acacii, s.f. Nume dat arborilor sau arbuștilor tropicali din familia leguminoaselor, cu flori albe sau galbene, cultivați ca plante ornamentale, pentru industria parfumurilor și pentru extragerea gumei arabice (Acacia). – Din lat., fr. acacia.

acadea
ACADEÁ, acadele, s.f. Bomboană preparată din zahăr topit. – Din tc. akede.

academic
ACADÉMIC, -Ă, academici, -ce, adj. 1. Care ține de academie, privitor la academie. ♢ Titlu academic = diplomă obținută într-o școală de grad universitar. ♦ (Substantivat, m.; înv.) Membru al Academiei Române. 2. Distins, solemn; de o corectitudine exagerată; convențional. ♢ Stil academic = manieră în artă în care subiectul este tratat în genul studiilor de școală de artă academică (1); stil sobru, corect, științific, convențional și rece. – Din fr. académique, lat. academicus.

academician
ACADEMICIÁN, -Ă, academicieni, -e, s.m. și f. Membru (de onoare sau titular) al unei academii. [Pr.: -ci-an] – Din fr. académicien.

academie
ACADEMÍE, academii, s.f. 1. Societate de învățați, de literați, de artiști etc. creată pentru dezvoltoarea științelor și a artelor; înaltă instituție culturală care reunește pe cei mai de seamă savanți și artiști. 2. Școală de învățământ superior. [Acc. și: (după lat.) académie] – Din fr. académie, lat. academia.

academism
ACADEMÍSM s.n. 1. Atitudine estetică promovând imitația necondiționată a creațiilor artei antice și a Renașterii. ♦ Trăsătură caracteristică oricărei arte care cultivă un ideal de frumusețe canonică, convențională, manieristă. 2. Fel de a se comporta academic (2), rigid, rece. – Din fr. académisme.

acadian
ACADIÁN s.n. A doua perioadă a cambrianului. [Pr.: -di-an] – Din fr. acadien.

acaju
ACAJÚ s.m. invar., adj. invar. 1. S.m. invar. Arbore din regiunea tropicală a Americii, al cărui lemn, de culoare roșiatică, este întrebuințat la confecționarea mobilelor de lux; mahon (Swietinia mahagoni). ♦ Lemnul acestui arbore. 2. Adj. invar. Maro-roșcat, de culoarea lemnului de acaju (1). – Din fr. acajou.

acalmie
ACALMÍE s.f. Potolire sau încetare temporară a mișcării (vântului sau valurilor). ♦ Fig. Răstimp de liniște în cadrul sau după o perioadă frământată. – Din fr. accalmie.

acana
ACANÁ adv. V. hacana.

acant
ACÁNT s.m. v. acantă.

acantacee
ACANTACÉE s.f. pl. Familie de plante dicotiledonate răspândite mai ales în regiunile calde, cu frunze opuse, flori dispuse în raceme și fructe capsule, al cărui tip este acanta. – Din fr. acanthacées.

acanta
ACÁNTĂ, acante, s.f. 1. Nume dat mai multor specii de plante erbacee decorative din familia acantaceelor, ale căror frunze mari, penate, uneori spinoase, și rădăcini sunt folosite în medicină (Acanthus). 2. Ornament arhitectonic caracteristic capitelurilor corintice și compozite; care imită frunzele de acantă (1). [Var.: acánt s.m.] – Din fr. acanthe, lat. acanthus.

acantocefal
ACANTOCEFÁL, acantocefali, s.m. (La pl.) Clasă de viermi paraziți nematelminți, cu o trompă retractilă înconjurată de cârlige de apărare (Acanthocephala); (și la sg.) vierme din această clasă. – Din fr. acanthocéphales.

acantoza
ACANTÓZĂ, acantoze, s.f. Boală de piele caracterizată prin prezența unor pete pigmentate, îngroșate pe diferite părți ale corpului. – Din fr. acanthose.

acapara
ACAPARÁ, acaparez, vb. I. Tranz. A cumpăra toate mărfurile sau o anumită categorie de mărfuri de pe piață (pentru speculă); a pune stăpânire (în mod silnic, necinstit) pe... ♦ P. ext. A-și însuși totul pentru sine în dauna altora. – Din fr. accaparer.

acaparare
ACAPARÁRE, acaparări, s.f. Acțiunea de a acapara. – V. acapara.

acaparator
ACAPARATÓR, -OÁRE, acaparatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care acaparează. – Acapara + suf. -tor.

acappella
A CAPPÉLLA adv., adj. (Despre muzică sau despre o formație corală) Fără acompaniament instrumental. – Var. (după alte surse) a capella. – Loc. it.

acar
ACÁR, acari, s.m. Muncitor feroviar care manipulează dispozitivele de acționare a acelor de macaz și asigură întreținerea acestora; macagiu. – Ac + suf. -ar.

acaret
ACARÉT, acareturi, s.n. 1. Construcție auxiliară care ține de o gospodărie. 2. (La pl.) Unelte de gospodărie, mai ales agricole. – Din tc. akaret.

acarian
ACARIÁN, acarieni, s.m. (La pl.) Arahnide mici, cu capul, toracele și abdomenul de obicei nediferențiate, unele dintre ele fiind purtătoare de germeni ai unor maladii grave; (și la sg.) animal din acest ordin. [Pr.: -ri-an] – Din fr. acariens.

acaricid
ACARICÍD, acaricide, s.n., adj. (Substanță) care omoară acarienii. – Din fr. acaricide.

acarinata
ACARINÁTĂ, acarinate, s.f. (La pl.) Păsări alergătoare cu sternul lipsit de carenă și cu aripi reduse; (și la sg.) pasăre care face parte din din această clasă; ratite. – Din lat. acarinatus.

acarioza
ACARIÓZĂ, acarioze, s.f. Nume dat unor boli de piele contagioase, parazitare (la oameni și la animale), provocate de acarieni. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. acariose.

acarnita
ACÁRNIȚĂ, acarnițe, s.f. (Reg.) Acăriță. – Ac + suf. -arniță.

acasa
ACÁSĂ adv. În sau spre casa în care locuiești; fig. la locul natal, în sau către patrie. ♢ Cei de-acasă = rudele apropiate, familia; p.ext. conaționalii. ♢ Expr. Așa (sau acum) mai vii de-acasă = acum înțeleg sau admit ce spui. – A^3 + casă.

acatafazie
ACATAFAZÍE, acatafazii, s.f. Dispunere greșită a cuvintelor în vorbire. – Din fr. acataphasie.

acatagrafie
ACATAGRAFÍE, acatagrafii, s.f. Dispunere greșită a cuvintelor în scris. – Din fr. acatagraphie.

acatalectic
ACATALÉCTIC, acatalectice, adj. (În metrica greco-latină, în sintagma) Vers acatalectic (și substantivat n.) = vers căruia nu-i lipsește nici o silabă. – Din fr. acatalectique.

acatalepsie
ACATALEPSÍE, acatalepsii, s.f. 1. Deficiență a intelectului. 2. Nesiguranță în punerea unui diagnostic la un bolnav. – Din fr. acatalepsie.

acatist
ACATÍST, acatiste, s.n. 1. Imn și slujbă bisericească ortodoxă în cinstea Fecioarei Maria sau a unor sfinți. 2. Listă de nume dată preotului spre a se ruga, pentru a se ruga pentru persoanele înscrise pe ea. ♢ Expr. A da acatiste (sau un acatist) = a cere preotului să rostească anumite rugăciuni pentru îndeplinirea unei dorințe. [Acc. și: acátist] – Din sl. akatistŭ.

acat
ACÁȚ, acați, s.m. (Reg.) Salcâm.[Var.: acáțiu s.m.] – Din magh. akác.

acatiu
ACÁȚIU s.m. v. acaț.

acaustobiolit
ACAUSTOBIOLÍT, acaustobiolite, s.n. Rocă sedimentară de origine organică, necombustibilă. [Pr.: -ca-us-to-bi-o-] – Din fr. acaustobiolite.

acarita
ACĂRÍȚĂ, acărițe, s.f. (Pop.) Cutiuță în care se păstrează ace, ață și alte mărunțișuri necesare la cusut; acarniță. – Ac + suf. -ăriță.

acatarea
ACĂTẮREA adj. invar. v. acătării.

acatarii
ACĂTẮRII adj. invar. (Pop. și fam.; de obicei la comparativ) 1. (Despre lucruri) Care posedă calități corespunzătoare scopului sau destinației; bun, frumos, de seamă. 2. (Despre oameni) De treabă, cumsecade, vrednic, cu calități deosebite. [Var.: acătărea adj. invar.] – Et. nec.

acata
ACĂȚÁ vb. I. v. agăța.

acatare
ACĂȚÁRE s.f. v. agățare.

acatat
ACĂȚÁT, -Ă, adj. v. agățat.

acatara
ACĂȚĂRÁ vb. I. v. cățăra.

acatator
ACĂȚĂTÓR, -OÁRE, adj. v. agățător.

accedere
ACCÉDERE, accederi, s.f. Faptul de a accede. – V. accede.

accelera
ACCELERÁ, accelerez, vb. I. Tranz. 1. A iuți, a grăbi o mișcare, o acțiune; a urgenta, a zori. 2. A mări viteza. – Din fr. accélérer, lat. accelerare.

accelerando
ACCELERÁNDO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Din ce în ce mai repede. – Cuv. it.

accelerare
ACCELERÁRE, accelerări, s.f. Acțiunea de a accelera și rezultatul ei; iuțire, grăbire, urgentare, zorire. – V. accelera.

accelerat
ACCELERÁT, -Ă, accelerați, -te, adj. Care este iuțit, grăbit; care are o frecvență mai mare decât cea normală. Ritm accelerat. Respirație accelerată. ♢ Tren accelerat (și substantivat n.) = tren cu viteză mai mare decât a personalului (și care nu oprește în toate gările). – V. accelera.

accelerator
ACCELERATÓR, -OÁRE, acceleratori, -oare, adj. subst. 1. Adj. Care accelerează. 2. S.n. Mecanism care permite accelerarea turațiilor unui motor; pedală care comandă acest mecanism. ♦ Instalație pentru accelerarea microparticulelor. 3. S.m., adj. (Substanță) care se adaugă unor materiale pentru a mări viteza unor reacții chimice sau a unor procese fizico-chimice. – Din fr. accélérateur.

acceleratie
ACCELERÁȚIE, accelerații, s.f. Creștere a vitezei unui corp mobil în raport cu unitatea de timp. ♦ Accelerație gravitațională = accelerația pe care o au corpurile în cădere liberă. [Var.: accelerațiúne s.f.] – Din fr. accélération, lat. acceleratio, -onis.

acceleratiune
ACCELERAȚIÚNE s.f. v. accelerație.

accelerograf
ACCELEROGRÁF, accelerografe, s.n. Accelerometru care înregistrează accelerațiile. – Din fr. accélérographe.

accelerometru
ACCELEROMÉTRU, accelerometre, s.n. 1. Aparat cu care se măsoară accelerațiile, îndeosebi la vehiculele aeriene. 2. Transductor electromecanic de măsurat structurile vibrante. – Din fr. accéléromètre.

accent
ACCÉNT, accente, s.n. 1. Pronunțare mai intensă, pe un ton mai înalt etc. a unei silabe dintr-un cuvânt sau a unui cuvânt dintr-un grup sintactic. ♦ Semn grafic pus de obicei deasupra unei vocale pentru a marca această pronunțare sau altă particularitate de pronunțare. Accent ascuțit. Accent circumflex. Accent grav. ♢ Expr. A pune accentul (pe ceva) = a scoate în relief, a da atenție deosebită (unei probleme). 2. Fel particular de pronunțare, specific unui grai, unei limbi sau unei stări afective. 3. Scoatere în relief a unui sunet muzical prin amplificarea sonorității sau prin prelungirea duratei lui. – Din fr. accent, lat. accentus.

accentua
ACCENTUÁ, accentuez, vb. I. 1. Tranz. A marca prin accent (1). ♦ Fig. A sublinia, a întări, a pune în evidență, a reliefa. 2. Refl. Fig. A se intensifica. [Pr.: -tu-a] – Din fr. accentuer.

accentuare
ACCENTUÁRE, accentuări, s.f. Acțiunea de a (se) accentua. [Pr.: -tu-a-] – V. accentua.

accentuat
ACCENTUÁT, -Ă, accentuați, -te, adj. 1. (Despre vocale, silabe, cuvinte) Care poartă accentul, care este scos în relief. 2. Fig. Intensificat. 3. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Puternic, forzato. [Pr.: -tu-at] – V. accentua.

accept
ACCÉPT, accepte, s.n. Consimțământ scris de pe o poliță, prin care o persoană, desemnată de emitentul poliței, se obligă să achite beneficiarului, la scadență, suma de bani din poliță. – Din germ. Akzept, lat. acceptus.

accepta
ACCEPTÁ, accépt, vb. I. Tranz. A fi de acord cu...; a primi, a consimți să...; a admite, a aproba, a încuviința. ♦ A suporta, a tolera. – Din fr. accepter, lat. acceptare.

acceptabil
ACCEPTÁBIL, -Ă, acceptabili, -e, adj. Care poate fi acceptat; satisfăcător. – Din fr. acceptable, lat. acceptabilis.

acceptare
ACCEPTÁRE, acceptări, s.f. Acțiunea de a accepta și rezultatul ei. ♦ Consimțământ al întreprinderii cumpărătoare pentru achitarea unei cereri de plată emise de întreprinderea furnizoare. ♦ Semnătură de aprobare pusă pe o poliță prin care semnatarul se obligă să plătească la scadență suma din polița respectivă. ♦ Manifestare a voinței de a dobândi un anumit drept ori de a primi o succesiune sau o ofertă de încheiere a unui contract. – V. accepta.

acceptie
ACCÉPȚIE, accepții, s.f. Înțeles, sens, valoare a unui cuvânt, a unui afix etc. [Var.: accepțiúne s.f.] – Din fr. acception, lat. acceptio, -onis.

acceptiune
ACCEPȚIÚNE s.f. v. accepție.

acces
ACCÉS, accese, s.n. 1. Posibilitatea de a pătrunde, drept de ajunge până într-un loc sau pâna la o persoană; p. ext. intrare. ♢ Cale (sau drum, șosea) de acces = drum care face legătura cu o șosea importantă, cu o localitate etc. Rampă de acces = porțiune de drum în pantă care permite urcarea vehiculelor pe o șosea mai înaltă, pe un pod etc. ♢ Expr. A (nu) avea acces = a (nu) avea permisiunea să meargă undeva, a (nu) avea voie să pătrundă undeva. 2. Ansamblu de tulburări clinice ale organismului care se manifestă brusc, în stare de sănătate aparentă, și care se repetă de obicei la intervale variate. ♦ Izbucnire violentă (și trecătoare) a unei stări sufletești. – Din fr. accès, lat. accessus.

accesibil
ACCESÍBIL, -Ă, accesibili, -e, adj. La care se poate ajunge ușor; care este la îndemâna cuiva; care poate fi ușor procurat; care se poate înțelege ușor. – Din fr. accessible, lat. accessibilis.

accesibilitate
ACCESIBILITÁTE s.f. Însușirea de a fi accesibil. – Din fr. accessibilité, lat. accessibilitas, -atis.

accesiune
ACCESIÚNE, accessiuni, s.f. Mod de dobândire a proprietății, rezultând din alipirea naturală sau prin intervenția omului a unui bun la alt bun mai important. [Pr.: -si-u-] – Din fr. accession.

accesoriu
ACCESÓRIU, -IE, accesorii, adj., s.n. 1. Adj., s.n. (Obiect, piesă, dispozitiv) care constituie un element secundar, anex, incidental, complementar. 2. (Despre drepturi, cereri etc.) Secundar în raport cu alt drept sau altă cerere, dar legat de acestea și supunându-se ca atare unor condiții de fond și de procedură comune. – Din fr. accessoire, lat. accessorius.

accident
ACCIDÉNT (1-4, 6) accidente, s.n. (5) accidenți, s.m. 1. Eveniment fortuit, imprevizibil, care întrerupe mersul normal al lucrurilor (provocând avarii, răniri, mutilări sau chiar moartea). ♦ Fapt întâmplător, banal, care aduce nenorocire. 2. (Fil.) Însușire trecătoare, neesențială a unui lucru. 3. (Geogr.) Neregularitate a solului. 4. (Lingv.; în sintagma) Accident fonetic = modificare întâmplătoare a unui sunet, fără caracter de lege. 5. (Muz.) Alterație. ♦ Semn care indică această modificare a intonației unei note. 6. (Med.) Fenomen neașteptat care survine în cursul unei boli. – Din fr. accident, lat. accidens, -ntis.

accidenta
ACCIDENTÁ, accidentez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) răni într-un accident. – Din accident.

accidental
ACCIDENTÁL, -Ă, accidentali, -e, adj. Întâmplător; incidental. ♦ Secundar, neesențial. – Din fr. accidentel.

accidentare
ACCIDENTÁRE, accidentări, s.f. Faptul de a (se) accidenta. – V. accidenta.

accidentat
ACCIDENTÁT, -Ă, accidentați, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) (Persoană) care a fost victima unui accident. 2. (Despre un teren, un drum etc.) Care prezintă neregularități. – V. accidenta. Cf. fr. a c c i d e n t é.

acciz
ACCÍZ, accize, s.n. 1. Impozit indirect care se percepe în unele țări asupra unor obiecte de consum. 2. (Înv.) Taxă de consumație, de barieră și vamală. – Din fr. accise.

acefal
ACEFÁL, -Ă, acefali, -e, adj. (Zool.; despre unele animale inferioare) Fără cap. – Din fr. acéphale.

acefalie
ACEFALÍE s.f. 1. (Zool.) Absență a capului, specifică unor animale inferioare. 2. (Med.) Monstruozitate congenitală (incompatibilă cu viața), care constă în lipsa capului la făt. – Din fr. acéphalie.

acel
ACÉL^1, ACEÁ, acei, acele, adj. dem. (antepus) (Arată că ființa, lucrul etc. desemnate de substantivul pe care îl determină se află mai departe, în spațiu sau timp, de vorbitor) Acel om. Acea casă. [Gen.-dat. sg.: acelui, acelei, gen.-dat. pl.: acelor] – Lat. *ecce-illu, ecce-illa.

ACÉL^2, ACEÁ, pron. dem. v. acela^1.

acela
ACÉLA, ACÉEA, aceia, acelea, pron. dem., adj. dem. (postpus) 1. Pron. dem. (Indică pe cineva sau ceva relativ depărtat de subiectul vorbitor) Cine e acela? ♢ Loc. adj. (Reg.) Ca acela sau ca aceea = puternic, însemnat; extraordinar. ♢ Loc. adv. De aceea = pentru acest (sau acel) motiv, din această cauză. Drept aceea = prin urmare; deci. (În) afară de (sau pe lângă) aceea = în plus. 2. Adj. dem. (postpus) Acel, acea. Omul acela. Casa aceea. [Gen.-dat. sg.: aceluia, aceleia, gen.-dat. pl: acelora. – Var.: (Înv.) acél, acéa pron. dem.] – Lat. *ecce-illu, ecce-illa.

acelasi
ACÉLAȘI, ACÉEAȘI, aceiași, aceleași, pron. dem., adj. dem. (Care este) tot acela, chiar acela; (care este) la fel ca mai înainte. [Gen.-dat. sg.: aceluiași, aceleiași, gen.-dat. pl: acelorași] – Acela^1 + și.

acera
ACERÁ vb. I. v. acira.

aceracee
ACERACÉE s.f. (La pl.) Familie de plante lemnoase dicotiledonate, cu frunze opuse, cu flori grupate în inflorescențe și cu fructe disamare, folosite în industria lemnului sau ca plante decorative; (și la sg.) plantă care face parte din această familie [Pr.: -ce-e] – Din fr. acéracée.

acerateriu
ACERATÉRIU s.m. Mamifer fosil neozoic, strămoș al rinocerului, caracterizat prin absența cornului. [Var.: acerathérium s.m.] – Cuv. lat.

acera
ÁCERĂ, acere, s.f. (Reg.) Acvilă, pajură; vultur. – Lat. aquila.

acerb
ACÉRB, -Ă, acerbi, -e, adj. Necruțător, înverșunat, aspru; agresiv, caustic, sarcastic. – Din fr. acerbe, lat. acerbus.

acest
ACÉST, ACEÁSTĂ, acești, aceste, adj. dem. (antepus) 1. (Arată că ființa, lucrul etc. desemnate de substantivul pe care îl determină se află aproape, în spațiu sau timp, de vorbitor) Acest deal. Această casă. 2. (În legătură cu substantive care arată momentul, răstimpul, epoca în care se petrece o acțiune) Care este în curs; curent, prezent (sau dintr-un viitor apropiat). Anul acesta. [Gen.-dat. sg.: acestui, acestei, gen.-dat. pl.: acestor] – Lat. *ecce-istu, ecce-ista.

acesta
ACÉSTA, ACEÁSTA, aceștia, acestea, pron. dem., adj. dem. (postpus) 1. Pron. dem. (Indică pe cineva sau ceva relativ apropiat de subiectul vorbitor) Ce e aceasta? ♢ Loc. adv. Pentru aceasta = din această cauză, de aceea. (În) afară de (sau pe lângă) aceasta = în plus. Cu toate acestea = totuși. 2. Adj. dem. (postpus) (Arată că ființa, lucrul etc. desemnate de substantivul pe care îl determină se află aproape, în spațiu sau timp, de vorbitor) Dealul acesta. Casa aceasta. [Gen.-dat. sg.: acestuia, acesteia, gen.-dat. pl.: acestora] – Lat. *ecce-istu, ecce-ista.

acetaldehida
ACETALDEHÍDĂ, acetaldehide, s.f. (Chim.) Aldehidă acetică. – Din fr. acétaldéhyde.

acetamida
ACETAMÍDĂ, acetamide, s.f. (Chim.) Amidă a acidului acetic. – Din fr. acétamide.

acetat
ACETÁT, acetați, s.m. 1. Sare a acidului acetic, folosită în industria chimică și farmaceutică. 2. Ester al acidului acetic, întrebuințat în tehnică în special ca dizolvant. ♢ Acetat de celuloză = acetat folosit la fabricarea unor materiale plastice. Acetat de vinil = acetat care servește la fabricarea unor fibre textile artificiale (a poliacetatului de vinil, a unor copolimeri). – Din fr. acétate.

acetazolamida
ACETAZOLAMÍDĂ, acetazolamide, s.f. Medicament cu efecte diuretice, folosit în cazurile de insuficiență cardiacă, de ciroză hepatică etc. – Din fr. acétazolamyde.

acetic
ACÉTIC, -Ă, acetici, -ce, adj. (În sintagmele) Acid acetic = acid organic obținut sintetic sau prin oxidarea alcoolului etilic, care se prezintă ca un lichid incolor, cu miros înțepător și este folosit în industria coloranților, farmaceutică, în alimentație etc. Fermentație acetică = fermentație care transformă alcoolul etilic în acid acetic, folosită la fabricarea oțetului. Aldehidă acetică = lichid incolor cu miros înțepător, folosit la prepararea acidului acetic, a acetatului de etil, în industria chimică de sinteză etc.; acetaldehidă. – Din fr. acétique.

acetifica
ACETIFICÁ, acetífic, vb. I. Tranz. A transforma alcoolul etilic în acid acetic. – După fr. acétifier.

acetificare
ACETIFICÁRE s.f. Acțiunea de a acetifica. – V. acetifica.

acetil
ACETÍL, acetili, s.m. Radical organic monovalent, derivat de la acidul acetic. – Din fr. acétyle.

acetilare
ACETILÁRE, acetilări, s.f. Proces chimic de introducere a radicalului acetil în molecula unui compus organic. – Din acetil.

acetilena
ACETILÉNĂ s.f. Gaz incolor, cu miros de usturoi, otrăvitor în cantități mai mari, având numeroase folosiri în industrie, la iluminat și la sudură oxiacetilenică. – Din fr. acétylène.

acetilsalicilic
ACETILSALICÍLIC adj. (În sintagma) Acid acetilsalicilic – medicament folosit în stările gripale pentru proprietățile sale febrifuge și analgezice; aspirină. – Din fr. acétylsalicylique.

acetilura
ACETILÚRĂ, acetiluri, s.f. Derivat al hidrocarburilor acetilenice. – Din fr. acétylure.

acetobutirat
ACETOBUTIRÁT, acetobutirați, s.m. (În sintagma) Acetobutirat de celuloză = ester mixt al celulozei, folosit la fabricarea fibrelor de celuloză, a lacurilor, emailurilor etc. – Din fr. acétobutyrate.

acetofenona
ACETOFENÓNĂ, acetofenone, s.f. Cetonă mixtă cu miros plăcut, solubilă în apă și în eter, folosită în industria farmaceutică și a parfumurilor. – Din fr. acétophénone.

acetona
ACETÓNĂ, acetone, s.f. Lichid incolor, volatil, inflamabil, folosit ca solvent în industrie. – Din fr. acétone.

acetonemie
ACETONEMÍE s.f. Prezență anormală a acetonei în sânge, mai ales la bolnavii de diabet. – Din fr. acétonémie.

acetonurie
ACETONURÍE s.f. Prezență a acetonei în urină, întâlnită în diabet, în stările de inaniție etc. – Din fr. acétonurie.

achena
ACHÉNĂ, achene, s.f. Tip de fruct indehiscent, a cărui sămânță, acoperită cu un înveliș tare, nu e sudată de acest înveliș. – Din fr. akène.

acherontic
ACHERÓNTIC, -Ă, acherontici, -ce, adj. (Rar) Subpământean. – Din fr. achérontique.

achiesa
ACHIESÁ, achiesez, vb. I. Intranz. (Rar) A accepta condițiile dintr-o acțiune juridică. ♦ A renunța la o cale de atac împotriva unei hotărâri judecătorești. [Pr.: -chi-e-] – Din fr. acquiescer.

achiesare
ACHIESÁRE, achiesări, s.f. (Rar) 1. Recunoașterea de către un acuzat a pretențiilor dintr-o acțiune de justiție. 2. Renunțare la atacarea unei hotărâri a justiției. [Pr.: -chi-e-] – V. achiesa.

achilie
ACHILÍE, achilii, s.f. Absență sau diminuare a secrețiilor digestive sau a unora dintre componentele lor (acidul clorhidric, pepsina etc.), întâlnită în cancerul gastric și în anemia pernicioasă. – Din fr. achylie.

achinezie
ACHINEZÍE s.f. Imposibilitate de a executa mișcări, imobilitate și rigiditate a mușchilor, fără ca bolnavul să fie paralizat. – Din fr. akinésie.

achingiu
ACHINGÍU, achingii, s.m. (În evul mediu, în Imperiul Otoman) Călăreț turc care trăia din prada de război. – Din tc. akincı.

achita
ACHITÁ, achít, vb. I. 1. Tranz. A declara printr-o hotărâre judecătorească că persoana trimisă în judecată penală este nevinovată. 2. Tranz. și refl. A(-și) plăti, a(-si) îndeplini o obligație materială sau morală. ♢ Expr. (Refl.) A se achita de ceva = a duce la bun sfârșit o obligație. 3. Tranz. (Arg.) A omorî, a ucide. – Din fr. acquitter.

achitare
ACHITÁRE, achitări, s.f. Acțiunea de a (se) achita și rezultatul ei. – V. achita.

achitat
ACHITÁT, -Ă, achitați, -te, adj. 1. Care a fost declarat nevinovat prin hotărâre judecătorească. 2. Plătit. – V. achita.

achiu
ACHÍU^1, achii, s.m. (Bot.: înv.) Țelină^1. – Cf. lat. a p i u m.

ACHÍU^2, achiuri, s.n. 1. Bilă de încercare la jocul de biliard, care urmează să stabilească persoana care începe partida. 2. Tac^2. – Din fr. acquit.

achizitor
ACHIZITÓR, -OÁRE, achizitori, -oare, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu procurarea de produse sau de materiale. – Achizi[ție] + suf. -tor.

achizitie
ACHIZÍȚIE, achiziții, s.f. 1. Formă de comerț care constă în procurarea de produse (agroalimentare) sau de materiale (pe calea unor contracte speciale); achiziționare. 2. Procurare de obiecte rare. ♢ Expr. A face o achiziție = a procura, în condiții avantajoase, ceva de pret, un lucru rar. ♦ (Concr.) Bun obținut prin achiziție (1). – Din fr. acquisition, lat. acquisitio, -onis.

achizitiona
ACHIZIȚIONÁ, achiziționez, vb. I. Tranz. A procura produse (agroalimentare) sau materiale. ♦ A procura obiecte rare. [Pr.: -ți-o-] – Achiziție + suf. -ona.

achizitionare
ACHIZIȚIONÁRE, achiziționări, s.f. Acțiunea de a achiziționa și rezultatul ei; achiziție (1). [Pr.: -ți-o] – V. achiziționa.

aci
ACÍ adv. v. aici.

acia
ACÍA adv. v. aici.

acianopsie
ACIANOPSÍE s.f. Defect de vedere care constă în incapacitatea de a distinge culoarea albastră. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. acyanopsie.

aciclic
ACÍCLIC, -Ă, aciclici, -ce, adj. 1. (Despre flori) Ale cărei organe sunt așezate în spirală. 2. (Despre substanțe chimice) Care nu conține atomi legați în ciclu în molecula sa. – Din fr. acyclique.

acicul
ACÍCUL, aciculi, s.m. 1. Spin mic, subțire și drept care se găsește la unele plante. 2. Fir de păr de forma unui ghimpe la unele specii de viermi. – Din fr. acicule.

acicular
ACICULÁR, -Ă, aciculari, -e, adj. În formă de ac. – Din fr. aciculaire.

acid
ACÍD, -Ă, acizi, -de, s.m., adj. 1. S.m. Substanță chimică, cu gust acru și miros înțepător, care înroșeste hârtia albastră de turnesol și care, în combinație cu o bază, formează o sare. 2. Adj. (Adesea fig.) Care are proprietățile unui acid (1), cu gust acru, înțepător. – Din fr. acide, lat. acidus.

acidamina
ACIDAMÍNĂ, acidamine, s.f. Produs obținut prin transformarea treptată a albuminoidelor alimentare. – Din fr. acidamine.

acidificare
ACIDIFICÁRE, acidificări, s.f. Acțiunea de a (se) acidifica. – V. acidifica.

acidificat
ACIDIFICÁT, -Ă, acidificați, -te, adj. Transformat în acid. – V. acidifica.

acidimetrie
ACIDIMETRÍE, acidimetrii, s.f. Metodă volumetrică de determinare a concentrației unui acid prin neutralizare cu o bază. – Din fr. acidimétrie.

acidimetru
ACIDIMÉTRU, acidimetre, s.n. Aparat pentru măsurarea concentrației de ioni de hidrogen a unei soluții. – Din fr. acidimétre.

aciditate
ACIDITÁTE s.f. Grad de concentrație de ioni de hidrogen sau cantitatea totală de acid dintr-o soluție. ♦ Proprietatea de a fi acid. ♢ Aciditate gastrică = gradul de aciditate a sucului gastric, conferit de prezența acidului clorhidric, clorului, pepsinei și acidului lactic. – Din fr. acidité, lat. aciditas, -atis.

acidofil
ACIDOFÍL adj. (În sintagma) Lapte acidofil = produs lactat dietetic, de culoare albă-gălbuie, preparat din lapte de vacă sterilizat, cu un anumit conținut de bacterii și fermentat. – Din fr. acidophile.

acidorezistenta
ACIDOREZISTÉNȚĂ s.f. Proprietate a unor bacterii de a rezista după colorarea cu un colorant de anilină, la acțiunea decolorantă a acizilor. – Acid + rezistență.

acidoza
ACIDÓZĂ s.f. Creștere a acidității și reducere a rezervei alcaline din sânge, din cauza unor tulburări funcționale în organism. – Din fr. acidose.

acidula
ACIDULÁ, acidulez, vb. I. Tranz. A adăuga o cantitate de acid; a da unei soluții proprietățile unui acid; a acri ușor. – Din fr. aciduler.

acidulare
ACIDULÁRE, acidulări, s.f. Acțiunea de a acidula. – V. acidula.

acidulat
ACIDULÁT, -Ă, acidulați, -te, adj. Amestecat cu un acid; ușor acrit. – V. acidula.

acil
ACÍL, acili, s.m. Radical monovalent al unui acid organic. – Din fr. acil.

acila
ACILÁ, acilez, vb. I. Tranz. A introduce, pe cale chimică, un radical acil în molecula unui compus organic în scopul obținerii de cetone, esteri și amide. – Din fr. aciler.

acilea
ACÍLEA adv. v. aici.

acin
ACÍN, acine, s.n. Mică dilatație, în formă de boabă de strugure, la capătul terminal al unei glande sau al unei bronhiole. – Din fr. acinus.

acinos
ACINÓS, -OÁSĂ, acinoși, -oase, adj. Care prezintă acine; care are forma unei boabe de strugure. – Din fr. acineux.

acioaie
ACIOÁIE s.f. Nume popular pentru diferite metale sau aliaje; obiect făcut dintr-un astfel de metal sau aliaj. [Pr.: -ci-oa-] – Cf. it. a c c i a i o „oțel”.

acioala
ACIOÁLĂ, acioale, s.f. (Rar) Adăpost, locuință, casă. – Aciola (derivat regresiv).

aciola
ACIOLÁ, aciolez, vb. I. Refl. (Rar) A se aciua. – Cf. aciua.

acipensericultura
ACIPENSERICULTÚRĂ s.f. Ramură a pisciculturii care se ocupă cu cultura sturionilor. – Acipenserid + cultură.

acipenserid
ACIPENSERÍD, acipenserizi, s.m. (Zool.) Sturion. – Cf. lat. a c i p e n s e r.

acira
ACIRÁ, acír, vb. I. Intranz. (Reg.) 1. A avea nădejde la..., a aștepta să..., a tinde spre... 2. A fi în așteptare; a pândi. [Var.: acerá vb.I] – Et. nec.

aciua
ACIUÁ, aciuez, vb. I. Refl. A-și găsi refugiu, a se stabili (vremelnic), a se pune la adăpost undeva sau pe lângă cineva; a se pripăși, a se oploși, a se aciola, a se agesti. ♦ Tranz. (Rar) A da adăpost. [Pr.: -ciu-a. – Var.: aciuiá vb. I, aciuí vb. IV] – Lat. *accubiliare.

aciuare
ACIUÁRE s.f. Acțiunea de a (se) aciua și rezultatul ei. [Pr.: -ciu-a-] – V. aciua.

aciuas
ACIUÁȘ, aciuașe, s.n. (Rar) Adăpost, refugiu. [Pr.: -ciu-aș] – Aciua + suf. -aș.

aciui
ACIUÍ vb. IV. v. aciua.

aciuia
ACIUIÁ vb. I. v. aciua.

aclama
ACLAMÁ, aclám, vb. I. Tranz. A saluta, a aproba prin strigăte de bucurie, prin manifestări publice ale entuziasmului; a ovaționa. – Din fr. acclamer, lat. acclamare.

aclamare
ACLAMÁRE, aclamări, s.f. Acțiunea de a aclama și rezultatul ei; aclamație, ovație. – V. aclama.

aclamatie
ACLAMÁȚIE, aclamații, s.f. (Mai ales la pl.) Manifestare a aprobării sau a entuziasmului față de cineva sau de ceva, prin urale sau prin aplauze; ovație, aclamare. – Din fr. acclamation, lat. acclamatio.

aclimata
ACLIMATÁ, aclimatez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) aclimatiza. – Din fr. acclimater.

aclimatare
ACLIMATÁRE s.f. (Rar) Aclimatizare. – V. aclimata.

aclimatiza
ACLIMATIZÁ, aclimatizez, vb. I. Tranz. și refl. (Despre animale și plante) A (se) adapta, a (se) acomoda la un alt mediu de viață. ♦ Refl. (Despre oameni) A se deprinde, a se obișnui cu noi condiții de viață; a (se) aclimata. – Din germ. akklimatisieren.

aclimatizare
ACLIMATIZÁRE, aclimatizări, s.f. Acțiunea de a (se) aclimatiza și rezultatul ei; aclimatare. – V. aclimatiza.

aclinic
ACLÍNIC, -Ă, aclinici, -ce, adj. (Despre o regiune) Lipsită de câmp magnetic. – Din fr. aclinique.

acnee
ACNÉE s.f. Boală de piele caracterizată prin apariția, mai ales pe față, a unor coșuri, puncte negre etc., care adesea supurează. ♢ Acnee juvenilă = acnee frecventă mai ales la pubertate. [Pr.: -ne-e] – Din fr. acné.

acoace
ACOÁCE adv. (Reg.) Încoace. – Lat. eccum-*hacce.

acolada
ACOLÁDĂ, acolade, s.f. 1. Semn grafic în formă de arc, orizontal sau vertical, prin care se arată că mai multe cuvinte, formule, portative muzicale etc. sunt legate între ele. 2. Îmbrățișare sau lovitură ușoară care se dădea unui bărbat cu latul spadei ca semn al primirii lui în corpul cavalerilor feudali. – Din fr. accolade.

acolea
ACÓLEA adv. (Pop.) Pe aici, prin apropiere, nu departe de aici. [Acc. și acoleá] – Et. nec. Cf. a c o l o.

acolie
ACOLÍE s.f. Absență sau diminuare notabilă a secreției biliare. – Din fr. acholie.

acolisi
ACOLISÍ, acolisesc, vb. IV. Refl. (Înv.) 1. A se lega, a se agăța de cineva, a se ține de capul cuiva cu dușmănie. 2. A nu lăsa din stăpânire ceea ce a cucerit odată. – Din ngr. ekóllissa (

acolit
ACOLÍT, -Ă, acoliți, -te, subst. 1. S.m. și f. Persoană care urmează, care ajută pe cineva (într-o acțiune, într-un domeniu de activitate). ♦ Părtaș, complice la o uneltire (criminală). 2. S.m. Slujitor de rang inferior din clerul catolic, având atribuții legate de cult. – Din fr. acolyte.

acolo
ACÓLO adv. În acel loc (relativ) îndepărtat (de cel care vorbește); în alt loc. ♢ (Precedat de diferite prepoziții, cu sensul determinat de acestea) Pe acolo = cam în locul acela. De (sau dintr-) acolo = din partea aceea, din locul acela. Într-acolo = spre acel loc, spre direcția aceea. De (pe) acolo = cam din acel loc. Până acolo... = până la situația..., la împrejurarea (care depășețe limita îngăduită)... ♢ Expr. (Reg.) (Pân') pe-acolo = peste măsură, din cale-afară (de greu, mare, frumos etc.). Ce ai acolo? = ce ai la tine (sau în mână etc.)? Ce faci acolo ? = cu ce te ocupi (chiar în momentul de față)? Fugi de acolo! = da' de unde! nici gând! imposibil! Ce am eu de-acolo? = ce mă privește, ce avantaj am din asta? [Acc. și acoló] – Lat. eccum-[i]lloc.

acomoda
ACOMODÁ, acomodez, vb. I. Refl. A se deprinde cu noi condiții de viață; a se obișnui, a se adapta (2). ♦ A se împăca, a se învoi. – Din fr. accommoder, lat. accommodare.

acomodabil
ACOMODÁBIL, -Ă, acomodabili, -e, adj. Care se acomodează cu ușurință, cu care te poți deprinde ușor. – Din fr. accommodable.

acomodare
ACOMODÁRE, acomodări, s.f. Acțiunea de a se acomoda. ♢ Acomodarea cristalinului (sau acomodare vizuală) = modificarea curburii cristalinului, care permite ochiului să vadă clar obiectele aflate la diferite distanțe de el. – V. acomoda.

acompania
ACOMPANIÁ, acompaniez, vb. I. Tranz. 1. A susține o melodie printr-un acompaniament muzical (vocal sau instrumental); a ține isonul. 2. A întovărăși, a însoți pe cineva. [Pr.: -ni-a] – Din fr. accompagner.

acompaniament
ACOMPANIAMÉNT, acompaniamente, s.n. 1. Însoțire a unei melodii cu altă melodie potrivită. 2. Parte muzicală, instrumentală sau ochestrală, care însoțește și susține un solist sau un ansamblu coral. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. accompagnement.

acompaniator
ACOMPANIATÓR, -OÁRE, acompaniatori, -oare, s.m. și f. Persoană care acompaniază (1) pe cineva. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. accompagnateur.

acondroplazie
ACONDROPLAZÍE s.f. Boală congenitală caracterizată prin oprirea creșterii oaselor membrelor, în contrast cu dezvoltarea normală a oaselor capului și ale trunchiului. – Din fr. achondroplasie.

aconit
ACONÍT, aconiți, s.m. (Bot.) Omag. – Din fr. aconit.

aconitina
ACONITÍNĂ, aconitine, s.f. Substanță alcaloidă extrasă dintr-o plantă cu proprietăți toxice, care provoacă inhibiția centrilor nervoși respirator, circulator și vasomotor. – Din fr. aconitine.

acont
ACÓNT, aconturi, s.n. Parte din suma de bani care se plătește înainte, la o cumpărare sau la încheierea unei tranzacții, ca garanție; acontare, arvună; p. ext. parte din salariu. [Var.: acónto s.n.] – Din it. acconto, fr. acompte.

aconta
ACONTÁ, acontez, vb. I. Tranz. A plăti un acont; a arvuni. – Din acont.

acontare
ACONTÁRE, acontări, s.f. Acțiunea de a aconta și rezultatul ei; acont. – V. aconta.

aconto
ACÓNTO s.n. v. acont.

acoperamant
ACOPERĂMẤNT, acoperăminte, s.n. Ceea ce servește la acoperit; (în special) acoperiș. [Var.: acoperemấnt s.n.] – Acoperi + suf. -ământ (după coperământ).

acoperemant
ACOPEREMẤNT s.n. v. acoperământ.

acoperi
ACOPERÍ, acópăr, vb. IV. 1. Tranz. A pune peste un obiect sau peste o ființă ceva care le ascunde sau le protejează. ♢ Expr. (Refl.) A se acoperi de glorie = a săvârși fapte mari de arme, a fi foarte viteaz. 2. Tranz. A pune peste un obiect deschis ceva care să-l închidă, să-l astupe. ♦ A pune acoperiș unei clădiri. 3. A aplica un strat de material pe suprafața unui obiect pentru a-l proteja, a-l face mai rezistent la uzură etc. 4. Tranz. (Mil.) A apăra, a proteja. A acoperi retragerea trupelor. ♦ Refl. A se pune la adăpost prin măsuri și acte justificative. 5. Tranz. A ascunde, a tăinui. 6. Tranz. A acoperi în intensitate un zgomot, o melodie etc.; a înăbuși. 7. Refl. și tranz. A corespunde perfect, a satisface. ♦ Expr. (Tranz.) A acoperi cheltuielile = a face față cheltuielilor. 8. Tranz. (Sport; franțuzism) A străbate o distanță. ♢ Expr. A acoperi terenul = a fi permanent prezent pe terenul de joc. [Prez. ind. pers. 3: acóperă, conj. pers. 3: acópere] – Lat. acco(o)perire.

acoperire
ACOPERÍRE, acoperiri, s.f. Acțiunea de a (se) acoperi și rezultatul ei. 1. Punere, așezare a unui obiect deasupra altuia pentru a-l înveli, a-l ascunde, a-l apăra etc. 2. Operație de aplicare a unui strat protector pe un obiect depunere, pulverizare, placare etc. 3. (Mil.) Accident de teren, pădure sau localitate care împiedică observarea inamicului. ♦ Măsură specială de protecție care asigură anumite acțiuni (de concentrare sau manevră) ale trupelor. ♢ Expr. A avea acoperire = a fi acoperit pentru o acțiune săvârșită conform unor indicații precise. 4. (Fin.) Posibilitatea de a face față unor obligații, unei plăți, unei cheltuieli, de a lichida un deficit etc. Acoperirea acestei sume se face eșalonat. ♦ (Concr.) Fond care asigură această posibilitate. ♢ Acoperire în aur = stoc de aur și de alte active pe baza cărora băncile de emisiune asigură convertibilitatea bacnotelor. – V. acoperi.

acoperis
ACOPERÍȘ, acoperișuri, s.n. Partea de deasupra care acoperă și protejează o clădire de intemperii; acoperământ. – Acoperi + suf. -iș.

acoperit
ACOPERÍT, -Ă, acoperiți, -te, adj. Care are acoperiș, care are capac etc. ♦ Tăinuit, ascuns. ♦ (Despre cer) Înnorat. – V. acoperi.

acoperitor
ACOPERITÓR, -OÁRE, acoperitori, -oare, adj., s.f. 1. Adj. Care acoperă; care garantează. 2. S.f. Obiect cu care se acoperă ceva sau cineva. – Acoperi + suf. -tor.

acord
ACÓRD, acorduri, s.n. 1. Înțelegere, învoială, convenție etc. între două sau mai multe părți în vederea încheierii, modificării sau desființării unui act juridic. Expr. A fi de acord să... = a se învoi (la ceva); a aproba. A fi de acord (cu cineva) = a avea aceeași părere (cu cineva). De acord! = bine! ne-am înțeles! (Pleonastic) De comun acord = în perfectă înțelegere. 2. (În sintagmele) (Plată sau salariu) în acord = (sistem de remunerare a muncii normate) în raport cu rezultatele obținute. Acord progresiv = plata muncii în proporție crescândă, în raport cu depășirea normei. Muncă în acord = muncă normată retribuită în raport cu îndeplinirea normei. ♦ (Concr.) Sumă dată sau primită ca plată pentru munca prestată în acord. 3. Expresie gramaticală care stabilește concordanța (în persoană, număr, gen sau caz a) formei cuvintelor între care există raporturi sintactice. 4. (Fiz.) Egalitate a frecvențelor de oscilație a două sau mai multe aparate, sisteme fizice etc.; sintonie. 5. (Muz.) Sonoritate rezultată din reunirea a cel puțin trei sunete, formând o armonie. – Din fr. accord, it. accordo.

acorda
ACORDÁ, (1, 2) acórd, (3) acordez, vb. I. Tranz. 1. A da (cu îngăduință, cu grijă, cu atenție, cu bunăvoință); a oferi; a atribui. 2. A stabili acordul gramatical. 3. A regla frecvența unui aparat, a unui sistem fizic etc., astfel încât să fie egală cu frecvența altui aparat, sistem fizic etc. ♦ A aduce tonurile unui instrument muzical la aceeași înălțime. – Din fr. accorder.

acordaj
ACORDÁJ, acordaje, s.n. Acordare a unui instrument muzical. – Din fr. accordage.

acordant
ACORDÁNT, -Ă, acordanți, -te, s.m. și f. (Rar) Persoană care execută lucrări în acord. – Din germ. Akkordant.

acordare
ACORDÁRE, acordări, s.f. Acțiunea de a acorda. ♦ Punere a coardelor unui instrument muzical în situația de a reda tonalitatea specifică a instrumentului. – V. acorda.

acordat
ACORDÁT, -Ă, acordați, -te, adj. (Despre unele părți ale propoziției) Pus în același caz, număr, gen sau persoană ca și cuvântul de care este legat printr-un raport de determinare. 2. (Despre instrumente muzicale) Care are tonurile în consonanță. 3. Dat, atribuit; îngăduit, asigurat. – V. acorda.

acordeon
ACORDEÓN, acordeoane, s.n. Instrument muzical portativ cu burduf, claviatură și butoane, ale cărui sunete se produc prin vibrația unor ancii metalice. [Pr.: -de-on] – Din fr. accordéon, germ. Akkordeon.

acordeonist
ACORDEONÍST, -Ă, acordeoniști, -ste, s.m. și f. Persoană care cântă la acordeon. [Pr.: -de-o-] – Din fr. accordéoniste, germ. Akkordeonist.

acordic
ACÓRDIC, -Ă, acordici, -ce, adj., s.f. 1. (Despre sunete muzicale) Care intră în componența acordului. 2. S.f. Disciplină care studiază diferitele acorduri muzicale. – Acord + suf. -ic.

acordor
ACORDÓR^1, acordoare, s.n. Unealtă care servește la acordarea unor instrumente muzicale, în special a pianului. – Din fr. accordoir.

ACORDÓR^2, acordori, s.m. Persoană care se ocupă cu acordarea și repararea unor instrumente muzicale. – Din fr. accordeur.

acorie
ACORÍE s.f. Anomalie congenitală care constă în absența pupilei. – Din fr. acorie.

acosta
ACOSTÁ, acostez, vb. I. 1. Intranz. A apropia o navă de o altă navă, de țărm, de chei etc. 2. Tranz. Fig. A opri pe cineva din drum și a i se adresa (în mod supărător); a agăța. – Din fr. accoster.

acostament
ACOSTAMÉNT, acostamente, s.n. Fâșie laterală din platforma unei șosele, cuprinsă între marginea părții carosabile și marginea șoselei. – După fr. accotement.

acostare
ACOSTÁRE, acostări, s.f. Acțiunea de a acosta și rezultatul ei. – V. acosta.

acotiledon
ACOTILEDÓN, -Ă, acotiledoni, -oane, adj. Acotiledonat. – Din fr. acotylédone.

acotiledonat
ACOTILEDONÁT, -Ă, acotiledonați, -te, adj. (Despre plante) Fără cotiledoane; acotiledon. ♦ (Substantivat, f. pl.) Clasă de vegetale care se înmulțesc prin spori; (și la sg.) plantă care face parte din această clasă. – Din fr. acotylédoné.

acquatofana
ÁCQUA-TOFÁNA s.f. Otravă celebră în Italia în sec. XVI-XVII. [Pr.: a-cua-] – Loc. it.

acraniat
ACRANIÁT, -Ă, acraniați, -te, s.m. și f. (La pl.) Subîncrengătură de animale primitive lipsite de craniu; (și la sg.) animal care face parte din această subîncrengătură. [Pr.: -ni-at] – Din fr. acraniate.

acreala
ACREÁLĂ, acreli, s.f. 1. Proprietatea de a fi acru; gust acru, înțepător; acrime. 2. (Concr.) Mâncare, băutură cu gust acru. 3. Fig. Stare de spirit sau atitudine ursuză, supărăcioasă. – Acri + suf. -eală.

acredita
ACREDITÁ, acreditez, vb. I. Tranz. 1. A împuternici pe cineva ca reprezentant al unui stat pe lângă guvernul unui stat străin. 2. (Fin.) A crea, a deschide, a pune la dispoziția cuiva un acreditiv. 3. (Rar) A face ca un fapt neconfirmat, o știre etc. să apară demne de crezare, acceptabile, verosimile. – Din fr. accréditer.

acreditare
ACREDITÁRE, acreditări, s.f. Acțiunea de a acredita. ♢ Scrisori de acreditare = documente prin care se atestă împuternicirea unui reprezentant diplomatic. – V. acredita.

acreditat
ACREDITÁT, -Ă, acreditați, -te, adj. (Adesea substantivat) Împuternicit ca reprezentant diplomatic al unui stat pe lângă guvernul unui stat străin. – V. acredita.

acreditiv
ACREDITÍV, acreditive, s.n. 1. Sumă de bani special rezervată de un cumpărător din contul său, la o bancă ce deservește un furnizor, pentru ca acestuia să i se facă plata în momentul în care dovedește predarea furniturilor în condițiile stabilite înainte prin contract. 2. Document financiar de decontare prin intermediul băncii sau al unei case de economii. – Din fr. accréditif, germ. Akkreditiv.

acrescamant
ACRESCĂMẤNT, acrescăminte, s.n. Creștere a dreptului unei persoane la o succesiune, ca urmare a înlăturării de la acestă succesiune a altor persoane ori a renunțării lor la drepturile izvorâte din lege ori din testament. – După fr. accroissement.

acrescent
ACRESCÉNT, -Ă, acrescenți, -te, adj. (Despre părțile unei plante) Care crește și după fecundare. – Din fr. accrescent.

acri
ACRÍ, acresc, vb. IV. Tranz. și refl. 1. A face să devină sau a deveni (mai) acru; a (se) înăcri. ♦ Refl. a se mura (1). ♦ Refl. (Despre alimente) A se altera, a se strica. 2. Fig. A face să devină sau a deveni ursuz, supărăcios, urâcios. ♢ Expr. (Refl.) A i se acri (cuiva) cu (sau de) ceva (sau de cineva) = a se plictisi, a se sătura de ceva (sau de cineva). – Din acru^2.

acribie
ACRIBÍE s.f. (Livr.) Exactitate, corectitudine în cercetarea științifică; p. gener. seriozitate, conștiinciozitate. – Din fr. acribie.

acribologie
ACRIBOLOGÍE s.f. Precizie în folosirea cuvintelor; corectitudine în respectarea proprietății termenilor; alegere riguroasă a cuvintelor. ♦ Studiul preciziei maxime în cercetarea științifică. – Din fr. acribologie.

acridina
ACRIDÍNĂ, acridine, s.f. Combinație organică, incoloră, care se găsește în gudroanele cărbunilor de pământ și care este folosită în industria coloranților, farmaceutică etc. – Din fr. acridine.

acrilat
ACRILÁT, acrilați, s.m. Material plastic sintetic folosit în stomatologie pentru confecționarea protezelor, a diverselor aparate și suporturi dentare etc. – Din fr. acrylate.

acrime
ACRÍME s.f. (Rar) 1. Acreală. ♦ Gust acru. 2. Fig. Răutate, dușmănie; supărare, amărăciune. – Acru^2 + suf. -ime.

acrinie
ACRINÍE s.f. Lipsă de secreție sau de excreție a unei glande. – Din fr. acrinie.

acrire
ACRÍRE, acriri, s.f. Acțiunea de a (se) acri ♢ Acrirea vinului = boală a vinului, provocată de bacterii acetice, care oțetesc vinul. – V. acri.

acris
ACRÍȘ s.n. (Reg.) Zer înăcrit, jintiță etc. întrebuințate la înăcrirea mâncării. – Acru^2 + suf. -iș.

acrisor
ACRIȘÓR, -OÁRĂ, acrișori, -oare, adj. Diminutiv al lui acru^2. – Acru^2 + suf. -ișor.

acrit
ACRÍT, -Ă, acriți, -te, adj. 1. Care a devenit sau a fost făcut (mai) acru^2. ♦ Fig. (Despre oameni) Morocănos, ursuz, dificil. 2. (Despre alimente) Alterat, stricat. – V. acri.

acritura
ACRITÚRĂ, acrituri, s.f. Aliment acru; (în special) murătură. ♦ Epitet dat unei persoane ursuze, morocănoase, rele. – Acri + suf. -tură.

acriu
ACRÍU, -ÍE, acrii, adj. (Rar) Cam acru^2; acrișor; acruț. – Acru^2 + suf. -iu.

acrobat
ACROBÁT, -Ă, acrobați, -te, s.m. și f. Gimnast care execută exerciții de echilibristică. ♦ Fig. Persoană inconsecventă în comportare, în idei etc.; persoană care caută să epateze, să iasă din comun. – Din fr. acrobate.

acrobatic
ACROBÁTIC, -Ă, acrobatici, -ce, adj. s.f. 1. Adj. (Ca) de acrobat, privitor la acrobați sau la acrobație. 2. S.f. Arta de a face acrobații, arta acrobatului; acrobație (2). – Din fr. acrobatique.

acrobatie
ACROBAȚÍE, (1) acrobații, s.f. 1. Exercițiu dificil de echilibristică, de gimnastică etc. ♦ Fig. (La pl.) Sforțări neobișnuite pentru a ieși dintr-o situație grea, dintr-o încurcătură. 2. Arta sau profesiunea acrobatului. – Din fr. acrobatie.

acrocefal
ACROCEFÁL, -Ă, acrocefali, -e, adj. Cu craniul ascuțit, conic, cu creștetul țuguiat. – Din fr. acrocéphale.

acrocefalie
ACROCEFALÍE s.f. Malformație a craniului, constând în aspectul ascuțit, conic al cuții craniene; oxicefalie. – Din fr. acrocéphalie.

acrocianoza
ACROCIANÓZĂ s.f. Sindrom de boală manifestat prin răcirea și prin aspectul vânăt-albăstrui și umed al mâinilor și uneori al picioarelor, din cauza unor tulburări de circulație. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. acrocyanose.

acrofobie
ACROFOBÍE s.f. Teamă patologică de locuri înalte. – Din fr. acrophobie.

acroleina
ACROLEÍNĂ, acroleine, s.f. Aldehidă nesaturată, care se obține prin distilarea glicerinei cu acid sulfuric și care se prezintă ca un lichid cu miros înecăcios, lacrimogen. [Pr.: -le-i-] – Din fr. acroléine.

acrolit
ACROLÍT, acrolite, s.n. Statuie ale cărei extremități sunt executate din piatră sau din marmură, iar corpul din alte materiale. – Din fr. acrolithe.

acromanie
ACROMANÍE s.f. (Rar) Grad extrem de nebunie. – Din fr. acromanie.

acromat
ACROMÁT, -Ă, acromați, -te, adj., s.m. (Obiectiv fotografic) căruia i-a fost corectată sau înlăturată aberația cromatică. – Din germ. Achromat, fr. achromat.

acromatic
ACROMÁTIC, -Ă, acromatici, -ce, adj. (Despre lentile sau despre un sistem de lentile) Care nu descompune raza de lumină în culorile ei componente, care nu prezintă aberație cromatică. – Din fr. achromatique.

acromatism
ACROMATÍSM s.n. Proprietate a unei lentile sau a unui sistem de lentile de a fi acromatice. – Din fr. achromatisme.

acromatiza
ACROMATIZÁ, acromatizez, vb. I. Tranz. A corecta sau a înlătura aberația cromatică. – Din fr. achromatiser.

acromatopsie
ACROMATOPSÍE s.f. Defect de vedere care constă în incapacitatea de a distinge toate culorile sau numai o parte din ele. – Din fr. achromatopsie.

acromegalie
ACROMEGALÍE s.f. Boală endocrină care se manifestă prin dezvoltarea exagerată a capului și a membrelor. – Din fr. acromégalie.

acromicrie
ACROMICRÍE s.f. Stare patologică manifestată prin oprirea din creștere a capului și a membrelor, din cauza unui dereglaj hormonal al hipofizei. – Din fr. acromicrie.

acromie
ACROMÍE s.f. Decolorare congenitală a pielii, ca urmare a dispariției pigmentului colorant. – Din fr. achromie.

acromion
ACROMIÓN, acromioane, s.n. Apofiză a omoplatului care se articulează cu clavicula. [Pr.: -mi-on] – Din fr. acromion.

acronic
ACRÓNIC, -Ă, acronici, -ce, adj. Fără legătură cu timpul; atemporal. – Din fr. acronique.

acroparestezie
ACROPARESTEZÍE s.f. Tulburare de sensibilitate manifestată la extremitățile corpului. – Din fr. acroparesthésie.

acropola
ACRÓPOLĂ, acropole, s.f. Citadelă în orașele din vechea Grecie, așezată pe o înălțime și adăpostind principalele edificii publice. – Din fr. acropole.

acrospor
ACROSPÓR, acrospori, s.m. Spor dezvoltat la extremitatea unei celule de reproducere, caracteristic ciupercilor. – Din fr. acrospore.

acrostih
ACROSTÍH, acrostihuri, s.n. Poezie sau strofă în care literele inițiale ale versurilor alcătuiesc un cuvânt (nume propriu, dedicație etc.) sau o propoziție. – Din ngr. akróstichon, fr. acrostiche.

acrostol
ACROSTÓL, acrostoluri, s.n. Parte înaltă a extremităților unei corăbii. ♦ (La pl.) Ornamentele, sculpturile de la prora unei nave. – Din fr. acrostole.

acrosa
ACROȘÁ, acroșez, vb. I. Tranz. 1. A atârna, a agăța, a prinde. 2. (Sport) A opri, a intercepta mingea în aer. ♦ A opri, a intercepta pucul la hochei. – Din fr. accrocher.

acrosaj
ACROȘÁJ, acroșaje, s.n. 1. Acroșare. 2. Oprire, interceptare a mingii sau a pucului. – Din fr. accrochage.

acrosare
ACROȘÁRE, acroșări, s.f. Acțiunea de a acroșa și rezultatul ei; acroșaj (1). – V. acroșa.

acrotera
ACROTÉRĂ, acrotere, s.f. Mic piedestal așezat în vârful sau la extremitățile unui fronton pentru a susține vase, statuete sau alte ornamente; p. ext. statuie, vas sau ornament așezat pe acest piedestal. – Din fr. acrotère.

acru
ÁCRU^1, acri, s.m. Unitate de măsură pentru suprafețe de teren cu valori variabile (în jur de 4000 m^2). – Din fr. acre.

ÁCRU^2, -Ă, acri, -e, adj. Care are gustul caracteristic al oțetului, al lămâii etc.; care provoacă o reacție gustativă astringentă; (despre gust) ca al oțetului, al lămâii etc. 2. Fig. Morocănos, ursuz, supărăcios; răutăcios; supărat, mâhnit. – Lat. acrus.

acrut
ACRÚȚ, -Ă, acruți, -e, adj. (Rar) Acrișor. – Acru^2 + suf. -uț.

act
ACT, acte, s.n. 1. Document eliberat, emis etc. de o autoritate prin care se arată un fapt, o obligație, identitatea cuiva etc. ♢ Act de acuzare = concluzie scrisă întocmită de organele judiciare spre a dovedi vinovăția cuiva. 2. Manifestare a activității umane; acțiune, faptă, fapt. ♢ Expr. A lua act (de ceva) = a declara în mod formal că a luat cunoștință (de ceva). A face act de prezență = a apărea undeva pentru scurt timp, din datorie sau din politețe. A face un act de dreptate = a recunoaște meritele și drepturile unei persoane nedreptățite. ♦ Rezultatul unei activități conștiente sau instinctive individuale, care are un scop sau tinde către realizarea unui scop. 3. Diviziune principală a unei opere dramatice, reprezentând o etapă în desfășurarea acțiunii. – Din lat. actum, fr. acte.

acta
ÁCTA s.n. pl. Colecție de documente, registre, condici privitoare la o anumită instituție, persoană sau problemă. – Cuv. lat.

actinic
ACTÍNIC, -Ă, actinici, -ce, adj. (Despre radiații) Capabil să producă reacții (foto) chimice. – Din fr. actinique.

actinie
ACTÍNIE, actinii, s.f. Animal de mare din încrengătura celenteratelor, fixat pe stânci, variat colorat, cu aspect de floare și cu orificiul bucal înconjurat de tentacule; anemonă-de-mare, dedițel-de-mare (Actinia) – Din fr. actinie.

actiniu
ACTÍNIU s.n. Element radioactiv descoperit în minereurile din care s-a extras radiul. – Din fr. actinium.

actinograf
ACTINOGRÁF, actinografe, s.n. Actinometru înregistrator. – Din fr. actinographe.

actinografie
ACTINOGRAFÍE s.f. Procedeu de pregătire în tipografie a unui clișeu, folosind un negativ obținut cu raze X. ♦ Imagine obținută cu un clișeu astfel pregătit. – Din fr. actinographie.

actinometric
ACTINOMÉTRIC, -Ă, actinometrici, -ce, adj. Referitor la actinometrie. – Din fr. actinométrique.

actinometrie
ACTINOMETRÍE s.f. Capitol al fizicii care se ocupă cu măsurarea și studiul radiațiilor electromagnetice (solare, terestre, atmosferice). – Din fr. actinométrie.

actinometru
ACTINOMÉTRU, actinometre, s.n. Aparat care servește la măsurarea intensității radiațiilor electromagnetice din atmosferă. – Din fr. actinomètre.

actinomicete
ACTINOMICÉTE s.n. pl. Grup de microorganisme foarte răspândite în natură, înrudite cu ciupercile inferioare, dintre care unele sunt purtătoare de boli pentru om și animale, iar altele produc antibiotice. – Din fr. actinomycètes.

actinomicoza
ACTINOMICÓZĂ s.f. 1. Boală infecțioasă (la oameni și la animale) provocată de anumite ciuperci și bacterii, care se manifestă prin apariția unor abcese cronice. 2. (În sintagma) Actinomicoza cartofului = boală a cartofului provocată de bacteria Actynomices scabies; râia cartofului. – Din fr. actinomycose.

actinomorf
ACTINOMÓRF, -Ă, actinomorfi, -e, adj. (Despre flori) Cu simetrie radială. – Din fr. actinomorphe.

actinon
ACTINÓN s.n. Izotop al radonului, obținut prin dezintegrarea actiniului. – Din fr. actinon.

actinopterigian
ACTINOPTERIGIÁN, actinopterigieni, s.m. Subclasă de pești fosili, osoși, apărută din mezozoic, din care face parte majoritatea peștilor actuali; exemplar din această subclasă. – Cf. fr. a c t i n o p t é r y g i e n s.

actinot
ACTINÓT s.m. Silicat natural hidratat de calciu, magneziu și fier din grupa amfibolilor, frecvent în șisturile cristaline. – Din fr. actinote.

actinoterapie
ACTINOTERAPÍE s.f. Tratament medical în care se folosesc radiații luminoase, ultraviolete sau infraroșii, aplicat în special în rahitism. – Din fr. actinothérapie.

activ
ACTÍV, -Ă, activi, -e, adj., s.n. I. Adj. 1. Care participă (în mod efectiv) la o acțiune; harnic, vrednic. ♢ Membru activ = membru al unei organizații, societăti, instituții etc. având anumite obligații și bucurându-se de drepturi depline în cadrul acelei organizații. Metodă activă = metodă de predare care stimulează activitatea personală a elevilor. ♦ (Mil.) Care este în serviciu efectiv, sub steag. Apărare activă = apărare care folosește contraatacuri, pentru a slăbi și a nimici forțele inamice. 2. (Despre corpuri sau substanțe) Care realizează (intens) un anumit fenomen, un anumit efect etc. ♢ (Chim.) Corp activ = corp care intră ușor în reacție. 3. (Despre diateza verbală) Care exprimă faptul că subiectul săvârșește acțiunea. ♦ (Despre vocabular) Care este folosit în mod frecvent în vorbire. 4. (Despre operații, conturi, bilanțuri) Care se soldează cu un profit, cu un beneficiu. II. S.n. 1. Totalitatea bunurilor aparținând unei persoane fizice și juridice. 2. Totalitatea mijloacelor economice concrete care aparțin unei întreprinderi, instituții sau organizații economice; parte a bilanțului unde se înscriu aceste mijloace. 3. (În expr.) A avea ceva la activul său = a fi autorul unei acțiuni grave. A pune ceva la activul cuiva = a pune o acțiune (gravă) pe seama cuiva. 4. Colectiv de persoane care activează intens în domeniul vieții politice și obștești sub conducerea organizațiilor partidului clasei muncitoare sau a organizațiilor de masă. – Din fr. actif, lat. activus; (II și) rus. aktiv.

activa
ACTIVÁ, activez vb. I. 1. Intranz. A desfășura o activitate susținută. 2. Tranz. A intensifica, a înviora o activitate, un proces etc. 3. Refl. A intra în cadrele active ale armatei. – Din fr. activer.

activant
ACTIVÁNT, -Ă, activanți, -te, adj., s.m. 1. Adj., s.m. Activator. 2. S.m. Reactiv anorganic folosit în flotația minereurilor. – Din fr. activant.

activare
ACTIVÁRE, activări, s.f. Acțiunea de a (se) activa. ♦ Operație prin care se obține creșterea reactivității unei substanțe. – V. activa

activator
ACTIVATÓR, -OÁRE, activatori, -oare, adj., s.n. (Substanță) care realizează o activare; activant. – Activa + suf. -tor.

activist
ACTIVÍST, -Ă, activiști, -ste, s.m. și f. (Ieșit din uz) Membru al unei organizații de partid sau de masă, care se consacra (exclusiv) muncii în acea organizație. ♢ Activist cultural = activist care lucra în domeniul vieții culturale. – Din rus. aktivist.

activitate
ACTIVITÁTE, activități, s.f. Ansamblu de acte fizice, intelectuale și morale făcute în scopul obținerii unui anumit rezultat; folosire sistematică a forțelor proprii într-un anumit domeniu, participare activă și conștientă la ceva; muncă, ocupație, îndeletnicire, lucru. ♦ Sârguință, hărnicie. 2. (În sintagma) Activitate solară = totalitatea fenomenelor care se produc în păturile exterioare ale suprafeței soarelui și care pot influența suprafața terestră. 3. (Fiz.) Numărul de particule emise pe secundă de o sursă radioactivă. – Din fr. activité, lat. activitas, -atis.

activiza
ACTIVIZÁ, activizez, vb. I. Tranz. A face pe cineva să lucreze mai intens. ♦ A grăbi desfășurarea unui proces, a unui fenomen etc. – Activ + suf. -iza.

activizare
ACTIVIZÁRE, activizări, s.f. Acțiunea de a activiza. – V. activiza.

actor
ACTÓR, actori, s.m. Artist care interpretează roluri în piese de teatru, în filme etc. [Var.: (înv.) aftór s.m.] – Din fr. acteur, lat. actor.

actoras
ACTORÁȘ, actorași s.m. (Depr.) Diminutiv a lui actor. – Actor + suf. -aș.

actoricesc
ACTORICÉSC, -EÁSCĂ, actoricești, adj. Care ține de actori, privitor la actori. – Actor + suf. -icesc.

actorie
ACTORÍE s.f. Profesiunea de actor. – Actor + suf. -ie.

actorita
ACTORÍȚĂ, actorițe, s.f. (Înv.) Actriță. – Actor + suf. -iță.

actrita
ACTRÍȚĂ, actrițe, s.f. Artistă dramatică ce interpretează roluri în piese de teatru, în filme etc.; actoriță. – Din fr. actrice.

actual
ACTUÁL, -Ă, actuali, -e, adj. (Adesea adverbial) Care există sau se petrece în prezent, în momentul de față. ♦ Care are importanță pentru vremea de față; de acum. ♦ De actualitate, la ordinea zilei. ♦ Real. [Pr.: -tu-al] – Din fr. actuel, lat. actualis.

actualism
ACTUALÍSM s.n. Principiu metodologic de cercetare a istoriei Pământului, bazat pe compararea fenomenelor geologice din trecut cu cele actuale. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. actualisme.

actualitate
ACTUALITÁTE, actualități, s.f. Ceea ce este actual; eveniment, întâmplare curentă, timpul de față, prezent^2. ♢ Loc. adj. De actualitate = care se petrece sau interesează în clipa de față, care corespunde prezentului. ♦ Ceea ce este actual; (la pl.) evenimente curente, la ordinea zilei. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. actualité.

actualiza
ACTUALIZÁ, actualizez, vb. I. Tranz. A face să fie actual, a (re)aduce în prezent; a face să corespundă gusturilor, cerințelor prezentului; p. ext. a reînvia ceva. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. actualiser.

actualizare
ACTUALIZÁRE, actualizări, s.f. Acțiunea de a actualiza. [Pr.: -tu-a-] – V. actualiza.

actualmente
ACTUALMÉNTE adv. În momentul de față, în prezent; acum. [Pr.: -tu-al] – Din fr. actuellement.

actuar
ACTUÁR, actuari, s.m. 1. Specialist în calcule statistice privitoare la asigurări și, în general, la probleme financiare. 2. Scrib care redacta procesele-verbale la romani. [Pr.: -tu-ar] – Din fr. actuaire, lat. actuarius.

actuariat
ACTUARIÁT s.n. Totalitatea operațiilor și normelor pe baza cărora, folosind teoria probabilităților și statistica matematică, se efectuează calcule financiare (privitoare mai ales la asigurări). [Pr.: -tu-a-ri-at] – Actuar + suf. -iat.

actiona
ACȚIONÁ, acționez, vb. I. 1. Intranz. A întreprinde o acțiune, o faptă etc. ♢ Expr. (Tranz.) A acționa (pe cineva) în justiție (sau în judecată) = a intenta un proces, a da în judecată. ♦ A exercita o influență asupra cuiva sau a ceva; a avea efect. 2. Tranz. (Mec.) A pune în mișcare, a face să funcționeze. ♦ A realiza prin comenzi un anumit regim de funcționare a unui sistem tehnic. [Pr.: -ți-o] – Din fr. actionner.

actionar
ACȚIONÁR, -Ă, acționari, -e, s.m. și f. Persoană care posedă acțiuni (II) [Pr.: -ți-o-] – Din fr. actionnaire.

actionare
ACȚIONÁRE, acționări, s.f. Faptul de a acționa. [Pr.: -ți-o-] – V. acționa.

actiune
ACȚIÚNE, acțiuni, s.f. I. 1. Desfășurare a unei activități; faptă întreprinsă (pentru atingerea unui scop). ♢ Om de acțiune = om întreprinzător, energic, care acționează repede. ♢ Expr. A pune în acțiune = a pune în mișcare. A trece la acțiune = a întreprinde ceva. ♦ (Uneori determinat de „armată”) Operație militară. ♦ (Gram.) Ceea ce exprimă verbul (o stare, o mișcare, un proces etc.). 2. Desfășurare a întâmplărilor într-o operă literară; fabulație, subiect, intrigă. 3. Efect, exercitare a unei influențe asupra unui obiect, a unui fenomen. Acțiunea substanțelor otrăvitoare asupra organismului. 4. (Jur.) Proces; (concr.) act prin care se cere deschiderea unui proces. II. Hârtie de valoare, care reprezintă o parte anumită, fixă și dinainte stabilită, a capitalului unei societăți și care dă deținătorului dreptul să primească dividende. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. action, lat. actio, -onis.

acu
ACÚ adv. v. acum.

acuarela
ACUARÉLĂ, acuarele, s.f. 1. Tehnică picturală în care sunt întrebuințate culori diluate cu apă. 2. Vopsea solidă care se întrebuințează în acuarelă (1). 3. Pictură executată în acuarelă (1). [Pr.: -cu-a-] – Din fr. aquarelle.

acuarelist
ACUARELÍST, -Ă, acuareliști, -ste, s.m. și f. Pictor specializat în acuarelă (3). [Pr.: -cu-a-] – Din fr. aquarelliste.

acufunda
ACUFUNDÁ vb. I. v. cufunda.

acuitate
ACUITÁTE s.f. 1. (Livr.) Capacitate a organelor de simț de a percepe excitații oricât de slabe și de a diferenția excitații foarte asemănătoare între ele; ascuțime, agerime. ♢ Loc. adv. Cu acuitate = cu necesitate, în mod imperios. 2. Grad de înălțime pe care îl poate atinge o voce sau un instrument muzical. [Pr.: -cu-i-] – Din fr. acuité.

aculeat
ACULEÁT, -Ă, aculeați, -te, adj., s.f. 1. Adj. (Despre insecte) Care are ac. 2. S.f. (La pl.) Grup de insecte himenoptere care au ovipozitorul terminat cu un ac; (și la sg.) insectă care face parte din acest grup. [Pr.: -le-at] – Din lat. aculeatus, fr. aculéates.

aculeiform
ACULEIFÓRM, -Ă, aculeiformi, -e, adj. De forma unui ac. [Pr.: -le-i-] – Din fr. aculéiforme.

aculeol
ACULEÓL, aculeoli, s.m. Ac mic al unor plante; ghimpe, spin^1. [Pr.: -le-ol] – Din fr. aculéole.

aculeu
ACULÉU, aculei, s.m. Ghimpe, spin. – Din lat. aculeus.

aculturatie
ACULTURÁȚIE s.f. Preluare de către o comunitate a unor elemente de cultură materială și spirituală sau a întregii culturi a unei comunități aflate pe o treaptă superioară de dezvoltare. – Din fr. acculturation.

acum
ACÚM adv. 1. În prezent, în momentul de față; actualmente. ♢ Expr. Acu-i acu = a sosit clipa hotărâtoare. ♦ În împrejurările actuale. 2. Îndată, imediat, numidecât, acuși, acușica, amuși. 3. Înainte cu... Acum doi ani. [Var.: acú, acúma adv.] – Lat. eccum modo.

acuma
ACÚMA adv. v. acum.

acumbet
ACUMBÉT, -Ă, acumbeți, -te, adj. (Despre părți ale plantelor) Culcat. – După lat. accumbens, -ntis.

acumetrie
ACUMETRÍE s.f. Metodă de examinare medicală care constă în măsurarea acuității auditive cu ajutorul acumetrului. – Din fr. acumétrie.

acumetru
ACUMÉTRU, acumetre, s.n. Aparat cu ajutorul căruia se măsoară acuitatea auditivă. – Din fr. acumètre.

acuminat
ACUMINÁT, -Ă, acuminați, -te, adj. (Despre frunze, fructe etc.) Care se termină printr-un vârf lung și ascuțit. – Din fr. acuminé, lat. acuminatus.

acumula
ACUMULÁ, acumulez, vb. I. Tranz. A aduna, a strânge, a concentra, a înmagazina. – Din fr. accumuler, lat. accumulare.

acumulare
ACUMULÁRE, acumulări, s.f. 1. Acțiunea de a acumula și rezultatul ei. 2. (Ec. pol.; în sintagmele) Acumulare de capital = transformarea plusvalorii în capital în procesul reproducției lărgite a capitalului. Fond de acumulare = parte a unui venit folosită pentru acumulare. Rata acumulării = raportul dintre fondul de acumulare și venitul pe baza căruia se formează. 3. (Geogr.; urmat de determinări) Proces de depunere a materialului transportat de ape, vânturi, ghețari etc. – V. acumula.

acumulator
ACUMULATÓR, acumulatoare, s.n. Aparat sau rezervor care înmagazinează energie electrică. – Din fr. accumulateur.

acupla
ACUPLÁ, acuplez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A cupla. – Din fr. accoupler.

acuplaj
ACUPLÁJ, acuplaje, s.n. Cuplaj. – Din fr. accouplage.

acuplare
ACUPLÁRE s.f. Acțiunea de a acupla. – V. acupla.

acupunctor
ACUPUNCTÓR, acupunctori, s.m. Specialist în acupunctură. – Din fr. acupuncteur.

acupunctura
ACUPUNCTÚRĂ s.f. Metodă terapeutică originară din China, bazată pe acțiune reflexă, care constă în înțeparea pielii, în anumite puncte ale corpului, cu ace metalice fine. – Din fr. acupuncture.

acurat
ACURÁT, -Ă, acurați, -te, adj. Îngrijit, lucrat cu îngrijire. – Din it. accurato.

acurateta
ACURATÉȚĂ s.f. v. acuratețe.

acuratete
ACURATÉȚE s.f. Grijă deosebită, atenție mare, exactitate în executarea unui lucru. [Var.: acuratéță s.f.] – Din it. accuratezza.

acustic
ACÚSTIC, -Ă, acustici, -ce, adj., s.f. I. Adj. Care emite, transmite sau recepționează sunete, care aparține acusticii (II 1), privitor la acustică. ♢ Nervi acustici = a opta pereche de nervi cranieni. Tub acustic = tub lung care servește la transmiterea vocii pe nave, în puțuri minere etc. Cornet acustic = dispozitiv cu ajutorul căruia se recepționează sunete și se înlesnește perceperea lor. II. S.f. 1. Parte a fizicii care se ocupă cu studiul producerii, propagării și recepționării sunetelor. ♢ Acustică arhitecturală = ramură a acusticii care studiază fenomenele legate de propagarea undelor acustice în încăperi. 2. Calitatea de a înlesni o (bună) audiție. – Din fr. acoustique.

acustician
ACUSTICIÁN, -Ă, acusticieni, -e, s.m. și f. Specialist în acustică (II). [Pr.: -ci-an] – Din fr. acousticien.

acustomat
ACUSTOMÁT, acustomate, s.n. Dispozitiv adaptor electronic la un magnetofon pentru pornirea și oprirea automată a aparatului, care asigură înregistrarea numai atunci când se vorbește. – Din germ. Akustomat.

acusa
ACÚȘA adv. v. acuși.

acusi
ACÚȘI adv. (Pop.) Îndată, imediat. ♢ Expr. Acuși... acuși... = când... când... ♦ (Rar) Înainte cu... [Var.: acúșa adv.] – Acu + și.

acusica
ACUȘÍCA adv. (Fam.) Acuși. – Acuși + suf. -ica.

acusor
ACUȘÓR, acușoare, s.n. Diminutiv a lui ac. – Ac + suf. -ușor.

acut
ACÚT, -Ă, acuți, -te, adj. 1. Ascuțit, pătrunzător. 2. (Despre boli) Cu evoluție rapidă, cu caracter de criză. 3. (Muz.; despre sunete) Înalt, ascuțit^2, subțire. – Din lat. acutus, it. acuto.

acuza
ACUZÁ, acúz, vb. I. Tranz. 1. A învinui, a învinovăți. 2. (Franțuzism) A arăta, a vădi, a manifesta. – Din fr. accuser, lat. accusare.

acuzare
ACUZÁRE, acuzări, s.f. Acțiunea de a acuza și rezultatul ei; învinuire, învinovățire, acuzație, acuză. ♦ (Concr.) Parte care acuză la un proces. – V. acuza.

acuzat
ACUZÁT, -Ă, acuzați, -te, s.m. și f. Persoană învinuită de ceva, contra căreia s-a introdus o acțiune în justiție; inculpat, pârât. – V. acuza.

acuzativ
ACUZATÍV s.n. Caz gramatical care are ca funcțiune specifică exprimarea complementului direct și a unor atribute. ♢ Acuzativ cu infinitiv = construcție sintactică specifică anumitor limbi, echivalentă cu o propoziție completivă directă, în care subiectul este la acuzativ, iar predicatul la infinitiv. – Din fr. accusatif, lat. accusativus.

acuzator
ACUZATÓR, -OÁRE, acuzatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care acuză, care învinuiește. ♢ Acuzator public = persoană însărcinată, în împrejurări excepționale, cu urmărirea, trimiterea în judecată și susținerea învinuirii în fața instanței în anumite cauze penale. – Din fr. accusateur.

acuzatie
ACUZÁȚIE, acuzații, s.f. Acuzare, învinuire, învinovățire. – Din fr. accusation, lat. accusatio.

acuza
ACÚZĂ, acuze, s.f. (Livr.) Acuzare. – Din acuza (derivat regresiv).

acvadag
ACVADÁG s.n. Soluție de grafit coloidal folosită ca strat conductor pe suprafața interioară a părții tronconice a tuburilor catodice. – Din germ. Acvadag.

acvaforte
ACVAFÓRTE s.f. 1. Procedeu de gravură care constă în corodarea unei plăci de cupru (pe care în prealabil s-a trasat un desen) cu ajutorul acidului azotic. 2. (Concr.) Gravură obținută prin acvaforte (1). – Din it. acquaforte.

acvafortist
ACVAFORTÍST, -Ă, acvafortiști, -ste, adj. Gravor în acvaforte (1). – Din it. acquafortista, fr. acquafortiste.

acvamarin
ACVAMARÍN s.n. Varietate limpede de beril de culoare albastru-deschis sau verzuie, folosită ca piatră prețioasă. – Din it. acquamarina.

acvaplan
ACVAPLÁN s.n. Planșă de lemn, remorcată de o ambarcație cu motor, căreia sportivul, ținându-se de o coardă fixată dinaintea planșei, îi imprimă diferite moduri de alunecare pe apă. – Din fr. acquaplane.

acvariu
ACVÁRIU, acvarii, s.n. 1. Vas sau bazin de sticlă sau de ciment cu apă, în care se țin plante sau animale acvatice vii în condiții asemănătoare cu cele din natură. ♦ Sală sau clădire care adăpostește astfel de bazine, în scopuri științifice sau pentru a fi prezentate publicului. 2. Instituție științifică specializată în studiul animalelor acvatice. – Din lat. aquarium, it. aquario.

acvatic
ACVÁTIC, -Ă, acvatici, -ce, adj. 1. De apă, care trăiește în apă. 2. Format din apă. ♢ Mediu acvatic = apă ca mediu de viață. – Din lat. aquaticus, fr. aquatique.

acvatinta
ACVATÍNTĂ s.f. 1. Procedeu de gravură cu acid azotic, care imită desenul în tuș. 2. Gravură obținută prin acvatintă (1). 3. Procedeu de tipar de artă pentru imagini în semitonuri, în care forma de cupru se pregătește prin gravare manuală și coroziune chimică. – Din it. acquatinta.

acvatipie
ACVATIPÍE s.f. Procedeu de tipar de artă care imită pictura în acuarelă. – Din fr. acquatypie.

acvatubular
ACVATUBULÁR, -Ă, acvatubulari, -e, adj. (Despre cazane de abur) În care apa circulă prin țevi fierbătoare, încălzite la exterior de agentul de încălzire. – Din fr. acquatubulaire.

acvifer
ACVIFÉR, -Ă, acviferi, -e, adj. Care conține apă. Strat acvifer. – Din fr. aquifère.

acvila
ÁCVILĂ, acvile, s.f. 1. Gen de păsări răpitoare de zi, mari, din familia acvilidelor, cu ciocul drept la bază și încovoiat la vârf, colțul gurii ajungând sub ochi, cu gheare puternice și cu aripi lungi și ascuțite; pajură, aceră (Aquila). 2. Stemă reprezentând o acvilă (1); pajură. – Din lat. aquila, it. aquila.

acvilida
ACVILÍDĂ, acvilide, s.f. (La pl.) Familie de păsări răpitoare, având ca tip principal acvila (1); (și la sg.) pasăre care face parte din această familie. – Din fr. aquilidés.

acvilin
ACVILÍN, -Ă, acviline, adj. (În sintagmele) Nas acvilin = nas coroiat (ca ciocul acvilei 1). Privire acvilină = privire aspră, pătrunzătoare, tăioasă (caracteristică acvilelor 1). – Din lat. aquilinus, fr. aquilin.

acvilon
ACVILÓN s.n. Vânt de miazănoapte; crivăț. – Din fr. aquilon, lat. aquilo, -onis.

acvitanian
ACVITANIÁN, -Ă, acvitanieni, -e, subst., adj. (Geol.) 1. Subst. Ultimul etaj al oligocenului, considerat și primul etaj al miocenului. 2. Adj. Care se referă la vârsta și la formațiile acvitanianului (1), care aparține acvitanianului. [Pr.: -ni-an] – Din fr. aquitanien.

adactilie
ADACTILÍE s.f. Malformație congenitală care constă în absența tuturor degetelor. – Din fr. adactylie.

adagietto
ADAGIÉTTO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Mai puțin lent decât adagio. [Pr.: -gi-e-] – Cuv. it.

adagio
ADÁGIO adv., s.n. 1. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) În tempo lent, rar. 2. S.n. (Parte dintr-o) compoziție muzicală care se cântă într-un tempo lent. ♦ Prima parte lentă, executată de doi soliști, într-un balet clasic („pas de deux”). [Pr.: -gi-o] – Din it. adagio.

adagiu
ADÁGIU, adagii, s.n. (Livr.) Maximă, sentință, aforism. – Din lat. adagium, fr. adage.

adamant
ADAMÁNT, adamante, s.n. (Pop.) Diamant (1). – Din sl. adamantŭ.

adamantin
ADAMANTÍN, -Ă, adamantini, -e, adj. (Despre luciul mineralelor) Diamantin. – Din lat. adamantinus, fr. adamantin.

adamantina
ADAMANTÍNĂ s.f. (Anat.) Smalț dentar. – Din fr., engl. adamantine.

adamasca
ADAMÁSCĂ s.f. (Înv.) Stofă scumpă de mătase, țesută cu flori. – Din rus. adamaska, lat. (a)damascus, -a, -um „din Damasc”.

adamism
ADAMÍSM s.n. Doctrina adamiților. – Din fr. adamisme.

adamit
ADAMÍT, -Ă, adamiți, -te, s.m. și f. Membru al unei secte gnostice din primele secole ale creștinismului, ai cărei adepți, sub cuvânt că au recâștigat puritatea originară, umblau în pielea goală. – Din fr. adamite.

adamsita
ADAMSÍTĂ s.f. Gaz de luptă lacrimogen, care provoacă strănutul. – Din fr. adamsite.

adaoge
ADÁOGE vb. III. v. adăuga.

adaos
ADÁOS, adaosuri, s.n. Ceea ce se adaugă la ceva; supliment, completare. ♦ (Reg.; în expr.) A porni într-adaos = a rămâne însărcinată. [Var.: adáus s.n.] – V. adaoge.

adapta
ADAPTÁ, adaptez, vb. I. 1. Tranz. A transforma pentru a corespunde anumitor cerințe; a face potrivit pentru întrebuințare în anumite împrejurări; a face să se potrivească. 2. Tranz. și refl. (Biol.) A (se) transforma prin adaptare (2). 3. Refl. și tranz. A (se) acomoda, a (se) deprinde, a (se) obișnui. – Din fr. adapter, lat. adaptare.

adaptabil
ADAPTÁBIL, -Ă, adaptabili, -e, adj. Care se poate adapta sau acomoda (ușor); acomodabil. – Din fr. adaptable.

adaptabilitate
ADAPTABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi adaptabil. – Adaptabil + suf. -itate.

adaptare
ADAPTÁRE, adaptări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) adapta și rezultatul ei; (concr.) lucru modificat, ajustat; adaptație. 2. (Biol.) Proces de modificare a organismelor vii, în urma căruia rezultă o corelare a structurii morfologice și a funcțiunilor fiziologice ale viețuitoarelor în raport cu mediul înconjurător. 3. (În sintagma) Adaptare literară = dramatizare, ecranizare etc. a unui text literar, în vederea reprezentării lui pe scenă, la radio, într-un film. – V. adapta.

adaptatie
ADAPTÁȚIE, adaptații, s.f. Adaptare (1). – Din fr. adaptation.

adaptiv
ADAPTÍV, -Ă, adaptivi, -e, adj. Care se poate adapta. – Adapta + suf. -iv.

adaptor
ADAPTÓR, adaptoare, s.n. Circuit electric intercalat între un generator sau un transmițător și un receptor pentru a le adapta unul la altul. – Din fr. adapteur.

adaus
ADÁUS s.n. v. adaos.

adalmas
ADĂLMÁȘ s.n. v. aldămaș.

adaoga
ADĂOGÁ vb. I. v. adăuga.

adaogare
ADĂOGÁRE s.f. v. adăugare.

adaogi
ADĂOGÍ vb. IV. v. adăuga.

adaogire
ADĂOGÍRE s.f. v. adăugare.

adapa
ADĂPÁ, adắp, vb. I. Tranz. A da apă de băut unui animal. ♦ Refl. (Despre animale) A bea apă. ♢ Fig. A se adăpa la izvoarele științei sau ale culturii.[Prez. ind. și: adáp] – Lat. adaquare.

adapare
ADĂPÁRE s.f. Acțiune de a (se) adăpa. – V. adăpa.

adapat
ADĂPÁT s.n. Faptul de a (se) adăpa. – V. adăpa.

adapatoare
ADĂPĂTOÁRE, adăpători, s.f. Loc unde se adapă animalele; jgheab sau instalație de adăpat. – Adăpa + suf. -ătoare.

adapost
ADĂPÓST, adăposturi, s.n. Loc ferit; construcție făcută ca să apere de intemperii, de primejdii etc.; p. gener. orice loc unde se adăpostește cineva. ♢ Adăpost (antiaerian) = loc amenajat pentru apărarea împotriva atacurilor aeriene. ♦ Ocrotire. A da cuiva adăpost. ♢ Expr. A fi (sau a se pune) la adăpost de... = a (se) adăposti; fig. a preveni un neajuns. – Lat. ad appos(i)tum sau ad depos(i)tum.

adaposti
ADĂPOSTÍ, adăpostesc, vb. IV. Tranz. A pune, a ține la adăpost. ♦ Refl. A se așeza, a se ascunde într-un loc ferit; a-și găsi refugiu, a se pripăși. – Din adăpost.

adapostire
ADĂPOSTÍRE s.f. Acțiunea de a (se) adăposti și rezultatul ei. – V. adăposti.

adasta
ADĂSTÁ, adắst, vb. I. Tranz. (Înv. și reg.) A aștepta. [Prez. ind. și: adást] – Lat. ad-astare.

adastare
ADĂSTÁRE s.f. (Înv. și reg.) Faptul de a adăsta. – V. adăsta.

adauga
ADĂUGÁ, adáug, vb. I. 1. A mai pune peste..., a da în plus; a face să sporească. ♦ A spune sau a scrie ceva în continuare sau în completare. 2. Refl. și tranz. A (se) alătura, a (se) alipi, a (se) reuni. [Pr.: -dă-u-. – Var.: adăogá vb. I, adáoge vb. III, adăogí, adăugí vb. IV] – Lat. *adaugere.

adaugare
ADĂUGÁRE, adăugări, s.f. Acțiunea de a (se) adăuga. [Pr.: -dă-u-. – Var.: adăogáre, adăogíre, adăugíre s.f.] – V. adăuga.

adaugi
ADĂUGÍ vb. IV. v. adăuga.

adaugire
ADĂUGÍRE s.f. v. adăugare.

adaugita
ADĂUGÍTĂ, adăugite, adj. (În sintagma) Ediție adăugită = ediție care a fost completată cu material nou. [Pr.: -dă-u-] – V. adăugi.

adanc
ADẤNC, -Ă, (1) adânci, adj., (II) adâncuri, s.n. I. Adj. 1. (Despre ape, cavități sau lucruri concave) Al cărui fund se află la o distanță (relativ) mare de marginea de sus, de suprafață; adâncit, afund, adâncat, adâncos. ♢ Expr. (A ajunge, a trăi etc.) până la adânci bătrânețe = (a trăi) până la o vârstă înaintată. ♦ (Adverbial; fig.) Profund. A privi adânc. 2. (Adesea adverbial) Care se află sau se întinde departe (în interior sau în linie orizontală). Rădăcină adâncă. ♦ Greu de străbătut; compact, des; întins, vast. Pădure adâncă. ♦ (Adesea adverbial) Care vine sau pare că vine din interior. Suspin adânc. ♦ Fig. (Despre senzații, sentimente etc.) Puternic, profund, intens. 3. (Despre plecăciuni, saluturi etc.; adesea adverbial) Făcut prin înclinarea mare a corpului. 4. (Despre voce, ton, timbru; adesea adverbial) Grav, jos, profund. 5. Fig. (Adesea adverbial) Care ține de esența, de fondul lucrurilor; temeinic, profund, serios. 6. Fig. Desăvârșit, deplin, total. O liniște adâncă. II. S.n. 1. Parte adâncă, adâncime (considerată vertical); loc situat departe (spre interior), străfund. ♢ Expr. Din adâncul sufletului (sau al inimii, al ființei) = din tot sufletul, foarte mult. ♦ Prăpastie, abis. 2. (La pl.) Depărtare mare; spațiu întins; p. ext. loc ascuns, așezat departe. – Lat. aduncus.

adanca
ADÂNCÁ vb. I. v. adânci.

adancat
ADÂNCÁT, -Ă, adâncați, -te, adj. (Rar) Adânc. – V. adânca.

adancatura
ADÂNCĂTÚRĂ s.f. v. adâncitură.

adanci
ADÂNCÍ, adâncesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) face mai adânc, a (se) săpa în adâncime. 2. Refl. A pătrunde în adâncime, a înainta spre interior; a se face nevăzut. S-a adâncit în pădure. ♦ Fig. A se cufunda (în...), a fi absorbit (de...). 3. Tranz. Fig. A cerceta, a studia, a analiza în profunzime, a aprofunda. A adânci o problemă. 4. Refl. Fig. A se intensifica. [Var.: adâncá vb. I] – Din adânc.

adancime
ADÂNCÍME, adâncimi, s.f. 1. Faptul sau însușirea de a fi adânc; distanță de la suprafața sau de la gura unei adâncituri sau ape până la fundul ei; (concr.) parte adâncă, adâncită; adânc, afunzime. 2. (Concr.) Loc ascuns, depărtat; afund, afundătură, afundiș. 3. Fig. Tărie, forță, profunzime, intensitate. Sentiment de o mare adâncime. – Adânc + suf. -ime.

adancire
ADÂNCÍRE, adânciri, s.f. Acțiunea de a (se) adânci. – V. adânci.

adancit
ADÂNCÍT, -Ă, adânciți, -te, adj. Adânc. – V. adânci.

adancitor
ADÂNCITÓR, adâncitoare, s.n. Sculă așchietoare pentru prelucrarea suprafețelor frontale plane, conice, cilindrice, profilate. – Adânci + suf. -tor.

adancitura
ADÂNCITÚRĂ, adâncituri, s.f. Parte adâncită, scobită a unei suprafețe; scufundătură. [Var.: adâncătúră s.f.] – Adânci + suf. -tură.

adancos
ADÂNCÓS, -OÁSĂ, adâncoși, -oase, adj. (Neobișnuit) Adânc. – Adânc + suf. -os.

addenda
ADDÉNDA, addende, s.f. (Latinism) Ceea ce se adaugă la o lucrare pentru a o completa. ♢ Addenda corrige = addenda prin care se și corectează unele greșeli dintr-o lucrare. – Din lat. addenda.

adeca
ADÉCĂ adv. v. adică.

adecuat
ADECUÁT, -Ă, adj. v. adecvat.

adecvare
ADECVÁRE, adecvări, s.f. Acțiunea de a (se) adecva. – V. adecva.

adecvat
ADECVÁT, -Ă, adecvați, -te, adj. Potrivit, corespunzător, nimerit. ♦ (Fil.; despre idei, cunoștințe etc.} Care corespunde fidel obiectului. [Var.: adecuát, -ă, adj.] – Din fr. adéquat, lat. adaequatus.

ademeneala
ADEMENEÁLĂ, ademeneli, s.f. Ademenire. – Ademeni + suf. -eală.

ademeni
ADEMENÍ, ademenesc, vb. IV. Tranz. A atrage, a ispiti, a momi, a tenta pe cineva, de obicei cu vorbe înșelătoare; a înșela pe cineva. ♦ (Rar) A seduce o femeie. [Var.: (reg.) adimení vb. IV] – Cf. magh. a d o m á n y.

ademenire
ADEMENÍRE, ademeniri, s.f. Acțiunea de a ademeni și rezultatul ei; ademeneală; (concr.) faptă sau vorbă prin care se ademenește. [Var.: (reg.) adimeníre s.f.] – V. ademeni.

ademenit
ADEMENÍT, -Ă, ademeniți, -te, adj. Care este atras, ispitit, momit, sedus. [Var.: (reg.) adimenít, -ă adj.] – V. ademeni.

ademenitor
ADEMENITÓR, -OÁRE, ademenitori, -oare, adj., adv. Care ademenește; amăgitor, seducător, ispititor. [Var.: (reg.) adimenitór, -oáre adj.] – Ademeni + suf. -tor.

ademptiune
ADEMPȚIÚNE s.f. (Rar) Luare în posesiune sau acceptare a unui beneficiu. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. ademption, lat. ademptio.

adenita
ADENÍTĂ, adenite, s.f. Inflamație acută sau cronică a ganglionilor limfatici. – Din fr. adénite.

adenocarcinom
ADENOCARCINÓM s.n. Tumoare malignă cu punct de plecare într-o glandă. – Din fr. adénocarcinome.

adenofibrom
ADENOFIBRÓM s.n. Tumoare glandulară benignă. – Din fr. adénofibrome.

adenohipofiza
ADENOHIPOFÍZĂ, adenohipofize, s.f. (Anat.) Hipofiză. – Din fr. adénohypophyse.

adenoid
ADENOÍD, -Ă, adenoizi, -de, adj. Care aparține țesutului glandular, privitor la acest țesut. – Din fr. adénoïde.

adenoidita
ADENOIDÍTĂ, adenoidite, s.f. Afecțiune frecventă mai ales la copii (putând apărea excepțional și la adulți), provocată de o infecție microbiană sau virotică a țesutului glandular din regiunea nazo-faringiană. [Pr.: -no-i-] – Din fr. adénoïdite.

adenom
ADENÓM s.n. Tumoare glandulară benignă, constituită din celule epiteliale. – Din fr. adénome.

adenopatie
ADENOPATÍE s.f. Nume dat bolilor glandelor sau ganglionilor limfatici, care se manifestă prin creșterea în volum și inflamarea acestora. – Din fr. adénopathie.

adenotomie
ADENOTOMÍE s.f. Îndepărtare pe cale chirurghicală a unui adenom. – Din fr. adénotomie.

adept
ADÉPT, -Ă, adepți, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care aderă la convingerile cuiva; partizan al unei idei, teorii, doctrine etc. – Din fr. adepte.

adera
ADERÁ, adér, vb. I. Intranz. (Cu determinări introduse prin prep. „la”) 1. A deveni adeptul unui partid, al unei mișcări, al unei ideologii, al unei acțiuni, cunoscându-i și împărtășindu-i principiile. 2. A se ține strâns lipit de ceva. 3. (Despre state) A deveni parte la un tratat. – Din fr. adhérer, lat. adhaerere.

aderare
ADERÁRE, aderări, s.f. Acțiunea de a adera și rezultatul ei. – V. adera.

aderent
ADERÉNT, -Ă, aderenți, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană sau colectivitate) care aderă la un partid, la o mișcare, la o asociație etc. 2. Adj. Care se ține strâns lipit de ceva, atașat de ceva. – Din fr. adhérent, lat. adhaerens, -ntis.

aderenta
ADERÉNȚĂ, aderențe, s.f. 1. (Med.) Țesut fibros care se dezvoltă în special în cavitățile seroase, în urma unei infecții sau intervenții chirurgicale, unind organe care în mod normal sunt separate; bridă. 2. (Tehn.) Forță care menține alăturate două corpuri aflate în contact. Aderența dintre roțile unui vehicul și șosea. ♦ Fenomen de legătură între beton și oțel în construcțiile de beton armat. 3. Aderare, solidarizare conștientă la ceva. – Din fr. adhérence.

adermina
ADERMÍNĂ s.f. (Med.) Vitamina B_6. – Din fr. adermine.

ades
ADÉS adv. v. adesea.

adese
ADÉSE adv. v. adesea.

adesea
ADÉSEA adv. De multe ori, în repetate rânduri; adeseori, des. [Var.: adés, adése adv.] – A^3 + des^2.

adeseori
ADÉSEORI adv. Adesea. [Pr.: -se-ori] – Adese + ori.

adevar
ADEVẮR, adevăruri, s.n. 1. Concordanță între cunoștințele noastre și realitatea obiectivă; oglindire fidelă a realității în gândire; ceea ce corespunde realității, ceea ce există sau s-a întâmplat în realitate. ♢ Adevăr obiectiv = conținutul obiectiv al reprezentărilor omului, care corespunde realității, lumii obiective, independent de subiectul cunoscător. Adevăr relativ = reflectare justă, însă aproximativă, limitată a realității. ♢ Loc. adv. Într-adevăr sau în adevăr = în realitate, de fapt. 2. Justețe, exactitate. Viitorul a confirmat adevărul calculelor sale. – Lat. ad + de + verum.

adevara
ADEVĂRÁ vb. I. v. adeveri.

adevarat
ADEVĂRÁT, -Ă, adevărați, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Conform cu adevărul. ♦ De care nu se poate îndoi nimeni; netăgăduit, incontestabil, real. ♢ Loc. adv. Cu adevărat = într-adevăr. 2. (În opoziție cu fals) Veritabil, autentic. 3. (Adesea adverbial; în opoziție cu greșit) Drept, just, corect. 4. Sincer, neprefăcut. – V. adevăra.

adeveri
ADEVERÍ, adeveresc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) confirma, a (se) susține, a (se) întări justețea, exactitatea unui fapt sau a unei afirmații. ♦ A (se) dovedi ca adevărat. [Var.: adevărá vb. I] – Din adevăr.

adeverinta
ADEVERÍNȚĂ, adeverințe, s.f. Dovadă scrisă de recunoaștere a unui fapt, a unui drept. – Adeveri + suf. -ință.

adeverire
ADEVERÍRE, adeveriri, s.f. Faptul de a (se) adeveri. – V. adeveri.

adeveritor
ADEVERITÓR, -OÁRE, adeveritori, -oare, adj. Care adeverește. – Adeveri + suf. -tor.

adeziune
ADEZIÚNE, adeziuni, s.f. 1. Aderare, atașare (la ceva), solidarizare conștientă (cu ceva). ♢ Expr. A-și da adeziunea (la ceva) = a adera (1). 2. Fig. Atracție între două suprafețe aflate în contact foarte strâns, datorită forțelor intermoleculare, care acționează la distanțe relativ mici. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. adhésion, lat. adhaesio, -onis.

adeziv
ADEZÍV, -Ă, adezivi, -e, adj., s.m. 1. Adj. (Despre materiale) Care stă strâns lipit de ceva, care aderă. Țesut adeziv. 2. S.m. Produs care permite încleierea a două suprafețe din același material sau din materiale diferite. – Din fr. adhésif.

adezivitate
ADEZIVITÁTE s.f. Însușirea de a fi adeziv. – Din fr. adhésivité.

adhoc
AD-HÓC adv. Anume pentru acest scop, de circumstanță. ♢ (Adjectival; în expr.) Divan (sau adunare) ad-hoc = fiecare dintre cele două adunări speciale care s-au întrunit în 1857 (la Iași și la București) și au cerut unirea țărilor românești. – Din lat. ad hoc.

adia
ADIÁ, pers. 3 adíe, vb. I. 1. Intranz. (Despre vânt) A sufla lin, ușor; (rar) a aburi; (despre miros) a veni în unde ușoare. 2. Intranz. Fig. A cânta cu glas stins; a murmura. 3. Tranz. (Reg.) A mângâia, a atinge ușor. 4. Intranz. (Reg.) A clătina, a mișca ușor. [Pr.: -di-a] – Lat. *adiliare.

adiabata
ADIABÁTĂ, adiabate, s.f. Curbă care reprezintă grafic o transformare adiabatică. [Pr.: -di-a-] – Din fr. adiabate.

adiabatic
ADIABÁTIC, -Ă, adiabatici, -ce, adj. (Despre fenomene fizico-chimice) produs în interiorul unui sistem închis, fără a ceda sau a primi căldură din exterior. [Pr.: -di-a] – Din fr. adiabatique.

adiacent
ADIACÉNT, -Ă, adiacenți, -te, adj. 1. (În sintagma) Unghiuri adiacente = unghiuri care au același vârf, o latură comună și se află de o parte și de alta a laturii comune. 2. Care se înrudește, se învecinează. [Pr.: -di-a-] – Din fr. adjacent, lat. adjacens, -ntis.

adiata
ADIÁTĂ s.f. v. diată.

adiator
ADIATÓR, adiatoare, s.n. Aparat simplu pentru efectuarea operațiilor de adunare și de scădere. [Pr.: -di-a-] – Din fr. adiateur.

adica
ADÍCĂ adv. 1. Și anume, cu alte cuvinte, va să zică; adicălea, adicătelea. 2. La urma urmei, în definitiv; mai bine zis. ♢ Expr. (Substantivat) La (o) adică sau (reg.) la dică = a) la drept vorbind; ca să spun adevărul; b) în momentul hotărâtor, la nevoie. [Acc. și: ádică. – Var.: (reg.) adécă, dícă adv.] – Et. nec.

adicalea
ADÍCĂLEA adv. (Pop.) Adică. – Adică + le + a.

adicatele
ADÍCĂTELE adv. v. adicătelea.

adicatelea
ADÍCĂTELEA adv. (Pop.) Adică. [Var.: adícătele adv.] – Adică + te + le + a.

adiere
ADIÉRE, adieri, s.f. Suflare lină (de vânt); abur, abureală. [Pr.: -di-e-] – V. adia.

adimeni
ADIMENÍ vb. IV. v. ademeni.

adimenire
ADIMENÍRE s.f. v. ademenire.

adimenit
ADIMENÍT, -Ă, adj. v. ademenit.

adimenitor
ADIMENITÓR, -OÁRE, adj. v. ademenitor.

adinamie
ADINAMÍE s.f. Scădere accentuată a forței musculare, care apare în cursul unor boli grave. – Din fr. adynamie.

adineaori
ADINEÁORI adv. v. adineauri.

adineauri
ADINEÁURI adv. Cu puțin înainte, de curând. [Var.: adineáori adv.] – Lat. ad + de + in + illa + hora.

adinterim
AD-INTERIM adj. invar. Care ține locul titularului, care este provizoriu; interimar. Ministru ad-interim. – Loc. lat.

adio
ADÍO interj. Rămas bun (pentru totdeauna), rămâi cu bine. ♢ (Substantivat) Un trist adio. ♢ Expr. A-și lua adio de la ceva = a socoti ceva ca pierdut pentru totdeauna. ♦ (Ir.) S-a terminat cu..., s-a sfârșit cu... – Din it. addio, fr. adieu.

adipic
ADÍPIC, -Ă, adipici, -ce, adj. (În sintagma) Acid adipic = acid bibazic saturat, folosit ca materie primă pentru fabricarea unor fibre sintetice poliamidice. – Din fr. adipique.

adipos
ADIPÓS, -OÁSĂ, adipoși, -oase, adj. Care prezintă caracteristicile grăsimii, de grăsime; gras. ♢ Țesut adipos = țesut conjunctiv format din celule pline cu grăsime. – Din fr. adipeux.

adipozitate
ADIPOZITÁTE s.f. Îngrămădire patologică de grăsime într-un țesut celular subcutanat. – Din fr. adiposité.

adipsie
ADIPSÍE s.f. Lipsă parțială sau totală a senzației de sete. – Din fr. adipsie.

aditiv
ADITÍV, -Ă, aditivi, -e, adj., s.n. 1. Adj. (Mat.) Referitor la operația de adunare. 2. S.n. Substanță care se adaugă la un ulei mineral pentru a-i ameliora proprietățile sau pentru a obține noi calități. – Din fr. additif.

aditivitate
ADITIVITÁTE s.f. Proprietate a unei mărimi, a unei constante, a unei funcții etc. de a fi aditivă (1). – Aditiv + suf. -itate.

aditie
ADÍȚIE s.f. 1. (Chim.) Adăugare. ♢ Reacție de adiție = reacție chimică prin care se introduc atomi sau molecule într-o moleculă cu caracter nesaturat. 2. (Fiziol.; în sintagma) Adiție latentă = apariție a unei reacții fiziologice într-un organism în urma unor excitații succesive; sumație. 3. (Mat.) Adunare. – Din fr. addition, lat. additio.

aditiona
ADIȚIONÁ, adiționez, vb. I. Tranz. A aduna, a adăuga. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. additionner.

aditional
ADIȚIONÁL, -Ă, adiționali, -e, adj. Care se adaugă sau care trebuie adăugat. Taxe adiționale. Act adițional. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. additionnel.

aditionare
ADIȚIONÁRE, adiționări, s.f. Acțiunea de a adiționa și rezultatul ei; adunare, adăugare. [Pr.: -ți-o-] – V. adiționa.

aditionat
ADIȚIONÁT, -Ă, adiționați, -te, adj. Adunat, adăugat. [Pr.: -ti-o-] – V. adiționa.

adjectiv
ADJECTÍV, adjective, s.n. Parte de vorbire flexibilă care arată o însușire a unui obiect sau a unei ființe și determină numele acestora, acordându-se cu ele în gen, număr și caz. – Din fr. adjectif, lat. adjectivum.

adjectival
ADJECTIVÁL, -Ă, adjectivali, -e, adj. Care este exprimat printr-un adjectiv. Atribut adjectival. ♢ Articol adjectival = articol hotărât, cu forme speciale, care însoțește un adjectiv determinant al unui substantiv articulat sau al unui nume propriu. ♦ Care îndeplinește funcția de adjectiv. Locuțiune adjectivală. – Din fr. adjectival.

adjectivare
ADJECTIVÁRE, adjectivări, s.f. Faptul de a (se) adjectiva; adjectivizare. – V. adjectiva.

adjectivat
ADJECTIVÁT, -Ă, adjectivați, -te, adj. Transformat în adjectiv; adjectivizat. – V. adjectiva.

adjectivizare
ADJECTIVIZÁRE, adjectivizări, s.f. Adjectivare. – V. adjectiviza.

adjectivizat
ADJECTIVIZÁT, -Ă, adjectivizați, -te, adj. Adjectivat. – V. adjectiviza.

adjonctiune
ADJONCȚIÚNE, adjoncțiuni, s.f. Unire; adăugare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. adjonction.

adjudeca
ADJUDECÁ, adjúdec, vb. I. Tranz. A atribui (prin hotărâre judecătorească) un bun scos la licitație persoanei care oferă prețul cel mai mare. – Din lat. adjudicare.

adjudecare
ADJUDECÁRE, adjudecări, s.f. Acțiunea de a adjudeca. – V. adjudeca.

adjudecatar
ADJUDECATÁR, -Ă, adjudecatari, -e, s.m. și f. Persoană căreia i se adjudecă un bun la o licitație publică. – Cf. fr. a d j u d i c a t a i r e.

adjudecatie
ADJUDECÁȚIE, adjudecații, s.f. Act prin care se adjudecă un obiect, o antrepriză etc., la o licitație publică. – Din fr. adjudecation, lat. adjudicatio.

adjudecator
ADJUDECĂTÓR, -OÁRE, adjudecători, -oare, s.m. și f. Persoană care face adjudecarea la o licitație publică. – Din fr. adjudicateur.

adjunct
ADJÚNCT, -Ă, adjuncți, -te, adj. Care face parte din conducerea unei instituții, a unei întreprinderi sau a unui serviciu din cuprinsul acestora, având funcția imediat subordonată titularului. ♢ (Substantivat) Adjunctul directorului. – Din germ. Adjunkt, lat. adjunctus.

adjuratie
ADJURÁȚIE, adjurații, s.f. Formulă a exorcismului care începe cu cuvintele „adjuro te”. ♦ Rugăminte insistentă, implorare. – Din lat. adjuratio, fr. adjuration.

adjutant
ADJUTÁNT, adjutanți, s.m. 1. Ofițer atașat unui comandant sau unui șef militar într-o unitate militară, îndeplinind atribuții similare unui secretar; ofițer care face parte dintr-un stat-major; aghiotant. 2. (Ieșit din uz) Grad pentru personalul aviatic corespunzător plutonierului; persoană având acest grad ♦ Cel mai mare grad de subofițer; persoană având acest grad. – Din fr. adjudant.

adlibitum
AD LÍBITUM adv. După voie, după faptă, după plac; oricum. – Loc. lat.

adlitteram
AD LÍTTERAM adv. Cuvânt cu cuvânt, literă cu literă; întocmai, literal, textual. – Loc. lat.

administra
ADMINISTRÁ, administrez, vb. I. Tranz. 1. A conduce, a cârmui; a gospodări o întreprindere, o instituție etc. 2. A da unui bolnav un anumit medicament. ♦ (Ir.) A trage o bătaie. 3. (Jur.: în sintagma) A administra o probă = a folosi un mijloc de probă într-un proces. – Din fr. administrer, lat. administrare.

administrare
ADMINISTRÁRE, administrări, s.f. Acțiunea de a administra. – V. administra.

administrat
ADMINISTRÁT, -Ă, administrați, -te, s.m. și f. (Rar) Persoană care se află sub conducerea cuiva. – V. administra.

administrativ
ADMINISTRATÍV, -Ă, administrativi, -e, adj. Care aparține administrației, privitor la administrație. ♦ Care emană de la un organ de administrație. ♢ Pe cale administrativă = prin organele administrației de stat. – Din fr. administratif, lat. administrativus.

administrator
ADMINISTRÁTOR, -OÁRE, administratori, -oare, s.m. și f. Persoană care administrează, care conduce o administrație sau un serviciu de administrație. ♦ Persoană care conduce un serviciu în administrația statului. – Din fr. administrateur, lat. administrator.

administratie
ADMINISTRÁȚIE, administrații, s.f. 1. Totalitatea organelor administrative ale unui stat; secție a unei instituții însărcinată cu administrarea acelei instituții. ♢ Administrație de stat = a) formă de activitate (executivă și de dispoziție) a statului pentru realizarea funcțiilor sale; b) totalitatea organelor de stat prin care se desfășoară această activitate. Consiliu de administrație = organ colegial însărcinat cu administrarea unei întreprinderi sau a unei instituții. 2. Parte a armatei care se ocupă cu organizarea, întreținerea, completarea și mobilizarea forțelor armate, precum și cu probleme privitoare la ordinea interioară a trupelor. ♦ Conducerea politică-administrativă a unui stat, a unei regiuni etc. (ocupate), exercitată de militarii ocupanți. – Din (1) fr. administration, lat. administratio, (2) rus. administrațiia.

admira
ADMIRÁ, admír, vb. I. Tranz. A privi ceva sau pe cineva cu un sentiment de încântare, de stimă etc. – Din fr. admirer, lat. admirari.

admirabil
ADMIRÁBIL, -Ă, admirabili, -le, adj. Vrednic de a fi admirat; minunat, încântător, excelent. – Din lat. admirabilis, fr. admirabile.

admirare
ADMIRÁRE s.f. (Înv.) Admirație. – V. admira.

admirativ
ADMIRATÍV, -Ă, admirativi, -e, adj. (Adesea adverbial) Care exprimă, care arată admirație. – Din fr. admiratif, lat. admirativus.

admirator
ADMIRATÓR, -OÁRE, admiratori, -oare, s.m. și f. Persoană care admiră pe cineva sau ceva. – Din fr. admirateur, lat. admirator.

admiratie
ADMIRÁȚIE, admirații, s.f. Sentiment de încântare, de stimă, de apreciere etc. față de cineva sau de ceva; admirare. – Din fr. admiration, lat. admiratio.

admisibil
ADMISÍBIL, -Ă, admisibili, -e, adj. Care poate fi admis; acceptabil. – Din fr. admissible.

admisibilitate
ADMISIBILITÁTE s.f. (Rar) Posibilitatea de a fi admis, calitatea a ceea ce este admisibil. – Din fr. admissibilité.

admisie
ADMÍSIE s.f. v. admisiune.

admisiune
ADMISIÚNE, admisiuni, s.f. 1. Intrare dirijată a unui fluid într-o mașină care transformă o formă de energie în altă formă de energie. 2. Fază a ciclului de funcționare a unor mașini, efectuată în timpul intrării agentului motor în mașină. [Pr.: -si-u-. – Var.: admísie s.f.] – Din fr. admission, lat. admissio, -onis.

admitanta
ADMITÁNȚĂ, admitanțe, s.f. Nume dat fenomenului invers impedanței și definit ca mărime caracteristică unui circuit de curent electric alternativ, egală cu câtul dintre valoarea efectivă a curentului electric absorbit și valoarea efectivă a tensiunii de alimentare. – Din fr. admittance.

admite
ADMÍTE, admít, vb. III. Tranz. A primi ca bun, a considera ca adevărat; a fi (provizoriu) de acord cu ceva; a îngădui, a permite. ♦ A da curs favorabil unei cereri. ♦ A primi pe un solicitator, a accepta un candidat. – Din fr. admettre, lat. admittere.

admitere
ADMÍTERE, admiteri, s.f. Acțiunea de a admite. ♢ Examen de admitere = examen de acceptare a unui candidat într-o instituție de învățământ. – V. admite.

admonesta
ADMONESTÁ, admonestez, vb. I. A mustra cu severitate (în calitate oficială); a dojeni aspru (pe un subaltern). – Din fr. admonester.

admonestare
ADMONESTÁRE, admonestări, s.f. Acțiunea de a admonesta și rezultatul ei; (concr.) act, adresă oficială care conține o mustrare etc. adresată cuiva; admonestație, admonițiune (2). – V. admonesta.

admonestatie
ADMONESTÁȚIE, admonestații, s.f. (Rar) Admonestare. – Din fr. admonestation.

admonitiv
ADMONITÍV, -Ă, admonitivi, -e, adj. Care admonestează, care cenzurează. – Din fr. admonitif.

admonitiune
ADMONIȚIÚNE, admonițiuni, s.f. 1. Cercetare făcută de judecător. 2. (Rar) Admonestare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. admonition, lat. admonitio, -onis.

adnat
ADNÁT, -Ă, adnați, -te, adj. (Bot.; despre unele organe) Crescut pe ceva, care se adaugă. – Din lat. adnatus, fr. adné.

adnota
ADNOTÁ, adnotez, vb. I. Tranz. A face însemnări pe marginea unui text, care să explice, să întregească textul respectiv. – Din lat. adnotare, annotare.

adnotare
ADNOTÁRE, adnotări, s.f. Acțiunea de a adnota și rezultatul ei; (concr.) însemnare, notă care explică, întregește un text; adnotație. – V. adnota.

adnotat
ADNOTÁT, -Ă, adnotați, -te, adj. (Despre un text) Cu explicații, cu adnotări marginale. – V. adnota.

adnotator
ADNOTATÓR, -OÁRE, adnotatori, -oare, s.m. și f. Persoană care adnotează un text. – Adnota + suf. -tor. Cf. lat. a d n o t a t o r,  a n n o t a t o r, fr. a n n o t a t e u r.

adnotatie
ADNOTÁȚIE, adnotații, s.f. Adnotare. – Din lat. adnotatio, annotatio.

adogmatic
ADOGMÁTIC, -Ă, adogmatici, -ce, adj., s.m. și f. (Adept) al adogmatismului. – Din fr. adogmatique.

adogmatism
ADOGMATÍSM s.n. Sistem de gândire care este împotriva dogmelor. ♦ Sistem religios care nu admite dogmele. – Din fr. adogmatisme.

adolescent
ADOLESCÉNT, -Ă, adolescenți, -te, s.m. și f. Persoană care este la vârsta adolescenței. – Din fr. adolescent, lat. adolescens, -ntis.

adolescentin
ADOLESCENTÍN, -Ă, adolescentini, -e, adj. (Rar) De adolescent, specific adolescentului. – Adolescent + suf. -in.

adolescenta
ADOLESCÉNȚĂ s.f. Perioadă a vieții omului cuprinsă între vârsta pubertății și cea adultă, în care are loc maturizarea treptată a funcțiunilor fizice și psihice ale organismului. – Din fr. adolescence, lat. adolescentia.

adonic
ADÓNIC, adonice, adj. (În sintagma) Vers adonic = vers format dintr-un dactil și un spondeu sau un troheu, folosit în versificația greacă și latină. – Din fr. adonique.

adonis
ADÓNIS s.m. invar. Nume care se dă (după un personaj legendar din antichitate) unui tânăr foarte frumos. – Din fr. adonis.

adopta
ADOPTÁ, adópt, vb. I. Tranz. 1. A înfia un copil. 2. A-și însuși felul de a vedea sau de a se comporta al cuiva, a accepta o părere, o metodă etc. 3. A accepta ceva în urma unui vot. – Din fr. adopter, lat. adoptare.

adoptare
ADOPTÁRE, adoptări, s.f. Acțiunea de a adopta. ♢ Adoptarea legilor = votare a proiectelor de legi de către organele legislative. – V. adopta.

adoptator
ADOPTATÓR, -OÁRE, adoptatori, -oare, s.m. și f. Persoană care adoptă un copil. – Adopta + suf. -tor.

adoptiv
ADOPTÍV, -Ă, adoptivi, -e, adj. (Despre copii) Primit în familie cu drepturi și obligații de copil propriu; (despre părinții) care au adoptat un copil. – Din fr. adoptif, lat. adoptivus.

adoptie
ADÓPȚIE, adopții, s.f. Faptul de a adopta (1); înfiere. [Var.: adopțiúne s.f.] – Din fr. adoption, lat. adoptio, -onis.

adoptiune
ADOPȚIÚNE s.f. v. adopție.

adora
ADORÁ, adór, vb. I. Tranz. 1. A iubi în cel mai înalt grad, fără limită, a avea un cult pentru cineva sau ceva. 2. A slăvi (o divinitate); a venera, a diviniza, a cinsti. – Din fr. adorer, lat. adorare.

adorabil
ADORÁBIL, -Ă, adorabili, -e, adj. Plin de farmec; fermecător, încântător, minunat. – Din fr. adorable, lat. adorabilis.

adorare
ADORÁRE s.f. 1. Faptul de a adora; adorație. 2. Slăvire (a unei divinități); venerare, cinstire, divinizare. – V. adora.

adorat
ADORÁT, -Ă, adorați, -te, adj. (Adesea substantivat) Extrem de iubit. ♦ (Despre o divinitate) Slăvit, cinstit, venerat. – V. adora.

adorator
ADORATÓR, -OÁRE, adoratori, -oare, s.m. și f. Persoană care adoră pe cineva sau ceva. – Din fr. adorateur, lat. adorator.

adoratie
ADORÁȚIE s.f. Adorare. – Din fr. adoration, lat. adoratio.

adormi
ADORMÍ, adórm, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A trece sau a aduce pe cineva la starea de somn. 2. Intranz. Fig. (În limbajul bisericesc) A muri. 3. Tranz. Fig. A alina, a potoli. Cântând și-a mai adormit foamea. – Lat. addormire.

adormire
ADORMÍRE s.f. Faptul de a adormi. ♦ Fig. (În limbajul bisericesc) Moarte. – V. adormi.

adormit
ADORMÍT, -Ă, adormiți, -te, adj. Care adoarme, cuprins de somn. ♦ Somnoros. ♦ Fig. Lipsit de voiciune, greoi în mișcări, moale. ♦ Fig. (În limbajul bisericesc; adesea substantivat) Mort. – V. adormi.

adormitor
ADORMITÓR, -OÁRE, adormitori, -oare, adj. Care adoarme, care provoacă somn. ♦ Fig. Plictisitor, anost, obositor. – Adormi + suf. -tor.

adormitele
ADORMIȚÉLE s.f. pl. (Bot.) 1. Dediței. 2. Zorele. 3. (Reg.) Volbură. – Adormit + suf. -ea.

adpres
ADPRÉS, adpreși, adj. (Bot.; despre perișori) Alipit de tulpină. – Din lat. adpressus.

adragant
ADRAGÁNT s.n. Gumă vegetală secretată de un arbust spinos, folosită în farmacie. – Din fr. adragant.

adrenalina
ADRENALÍNĂ s.f. Hormon produs de glandele suprarenale sau fabricat pe cale sintetică, utilizat ca medicament datorită proprietăților vasoconstrictoare și stimulatoare ale mușchiului cardiac; epinefrină. – Din fr. adrénaline.

adrenergic
ADRENÉRGIC, -Ă, adrenergici, -ce, adj. Care provoacă secreția de adrenalină. ♢ Nervi adrenergici = nervi simpatici a căror terminatie eliberează adrenalina. – Din fr. adrénergique.

adrenocrom
ADRENOCRÓM s.n. Produs de oxidare a adrenalinei, de culoare cărămizie, cu acțiune hemostatică și tonifiantă asupra pereților vaselor sanguine. – Din fr. adrénochrome.

adresa
ADRESÁ, adresez, vb. I. Refl. și tranz. 1. A (se) îndrepta (cu) vorba către cineva. 2. A (se) îndrepta către o persoană, o instituție etc. (cu) o invitație, o cerere etc.; a face apel la... ♦ Tranz. A scrie adresa pe o scrisoare, pe un pachet etc. – Din fr. adresser.

adresant
ADRESÁNT, -Ă, adresanți, -te, s.m. și f. Persoană căreia îi este adresată o scrisoare, un colet etc.; destinatar. – Din germ. Adressant.

adresa
ADRÉSĂ, adrese, s.f. 1. Indicație (pe scrisori, pe colet etc.) cuprinzând numele și domiciliul destinatarului. ♦ Date care indică domiciliul unei persoane. ♢ Expr. (A spune, a vorbi etc. ceva) la adresa cuiva = (a spune, a vorbi etc. ceva) cu privire la cineva. A greși adresa = a) a nimeri în alt loc sau la altă persoană decât cea indicată; b) (fam.) a avea o părere greșită despre cineva sau ceva, a se înșela asupra cuiva. 2. Comunicare oficială făcută în scris de o organizație, o instituție etc. 3. (Inform.) Expresie (numerică) pentru localizarea informației în memorie (3). – Din fr. adresse.

adsorbant
ADSORBÁNT, adsorbanți, s.m. Corp pe suprafața căruia se fixează o substanță prin adsorbție. – Din fr. adsorbant.

adsorbat
ADSORBÁT, adsorbați, s.m. Substanță fixată prin adsorbție pe suprafața unui corp. – Din fr. adsorbat.

adsorbi
ADSORBÍ, pers. 3 adsoárbe, vb. IV. Refl. (Despre substanțe) A se produce o adsorbție. – Din fr. adsorber (după sorbi).

adsorbtie
ADSORBȚÍE s.f. Fixare și acumulare a moleculelor unui gaz sau a unui lichid pe suprafața unui corp solid. – Din fr. adsorption.

adstrat
ADSTRÁT s.n. (Lingv.) Totalitatea elementelor străine care se adaugă unui idiom după constituirea lui. – Din fr. adstrat.

aducator
ADUCĂTÓR, -OÁRE, aducători, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană, lucru etc.) care aduce. – Aduce + suf. -ător.

aduce
ADÚCE, adúc, vb. III. 1. Tranz. A lua cu sine un lucru și a veni cu el undeva sau la cineva (pentru a-l preda). ♢ Expr. Ce vânt te-aduce? se spune cuiva care a venit pe neașteptate. 2. Tranz. A apropia ceva de sine sau de o parte a trupului său. ♦ A da unui lucru o anumită mișcare sau direcție. ♢ Expr. A o aduce bine (din condei) = a vorbi sau a scrie cu dibăcie; a se dovedi abil, diplomat într-o anumită împrejurare. A aduce vorba de (sau despre) ceva = a îndrepta discuția asupra unui obiect, a pomeni despre... 3. Tranz. A produce, a procura, a pricinui, a cauza. 4. Tranz. A face să ajungă într-o anumită situație, stare. 5. Intranz. A semăna întrucâtva cu cineva sau cu ceva. 6. Tranz. și refl. (În expr.) A-și aduce aminte = a(-și) aminti. – Lat. adducere.

aducere
ADÚCERE, aduceri, s.f. Acțiunea de a aduce. ♢ Aducere-aminte = amintire. – V. aduce.

aduct
ADÚCT s.n. Amestec cristalin în care o substanță este înglobată în rețeaua cristalină a altei substanțe. – Din fr. adducte.

aductor
ADUCTÓR, aductori, adj.m. (În sintagma) Mușchi aductor = mușchi^2 care apropie un membru de planul de simetrie al corpului sau două organe unul de celălalt. – Din fr. adducteur, lat. adductor.

aductie
ADÚCȚIE, aducții, s.f. 1. Construcție hidrotehnică destinată transportării unui fluid de la punctul de captare până la cel de folosire. 2. Mișcare efectuată de un mușchi aductor. [Var.: aducțiúne s.f.] – Din fr. adduction, lat. adductio, -onis.

aductiune
ADUCȚIÚNE s.f. v. aducție.

adula
ADULÁ, adulez, vb. I. Tranz. A linguși, a flata pe cineva (în chip servil) – Din fr. aduler, lat. adulari.

adulare
ADULÁRE, adulări, s.f. Faptul de a adula; lingușire, flatare (servilă), adulație. – V. adula.

adulator
ADULATÓR, -OÁRE, adulatori, -oare, adj. s.m. și f. (Persoană) care adulează; lingușitor. – Din fr. adulateur, lat. adulator.

adulatie
ADULÁȚIE, adulații, s.f. Adulare. – Din fr. adulation, lat. adulatio.

adulmeca
ADULMECÁ, adúlmec, vb. I. Tranz. și intranz. (Despre animale) A simți sau a descoperi cu ajutorul mirosului, prezența unui animal, a omului, a hranei etc. ♦ Fig. (Despre oameni) A căuta să afle; a da de urmă, a descoperi. [Var.: (reg.) adurmecá vb. I] – Et. nec.

adulmecare
ADULMECÁRE, adulmecări, s.f. Acțiunea de a adulmeca. – V. adulmeca.

adulmecator
ADULMECĂTÓR, -OÁRE, adulmecători, -oare, adj. (Rar) Care adulmecă; (despre câini) cu miros fin. – Adulmeca + suf. -ător.

adult
ADÚLT, -Ă, adulți, -te, adj., s.m. și f. (Organism) care și-a terminat creșterea și a ajuns în stadiul de a se reproduce; (persoană) aflată în perioada de la 17-18 ani până la 50 de ani. – Din fr. adulte, lat. adultus.

adulter
ADULTÉR, -Ă, adulteri, -e, adj., s.n. 1. Adj. (Despre soți) Care a încălcat fidelitatea conjugală. 2. S.n. Infracțiune care constă în încălcarea fidelității conjugale de către unul dintre soți. – Din fr. adultère, lat. adulterum.

adulterare
ADULTERÁRE, adulterări, s.f. (Livr.) Falsificare, denaturare. – După fr. adultération, engl. adulteration.

adulterin
ADULTERÍN, -Ă, adulterini, -e, adj. (Adesea substantivat) Născut dintr-un adulter. – Din fr. adultérin, lat. adulterinus.

adumbri
ADUMBRÍ, adumbresc, vb. IV. 1. Tranz. A face, a ține umbră (I 1); a umbri. 2. Refl. A se așeza, a se adăposti la umbră. – Lat. adumbrare (după umbri).

aduna
ADUNÁ, adún, vb. I. 1. Tranz. A strânge la un loc ceea ce se află răspândit, împrăștiat, risipit; a ridica de pe jos. 2. Tranz. A aduna din toate părțile; a strânge, a concentra. 3. Tranz. A culege (alegând de ici și de acolo). 4. Tranz. A pune deoparte bani sau alte bunuri materiale; a agonisi. 5. Tranz. (Mat.) A totaliza mai multe numere într-unul singur. 6. Tranz. și refl. A (se) strânge la un loc, formând un grup. ♢ Expr. (Tranz.) Parcă a tunat și i-a adunat, se zice despre oameni foarte deosebiți unii de alții strânși la un loc. ♦ A (se) îngrămădi, a (se) ghemui. – Lat. adunare.

adunare
ADUNÁRE, adunări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) aduna și rezultatul ei. 2. Una dintre cele patru operații aritmetice, care constă în totalizarea mai multor numere într-unul singur. 3. Întrunire a mai multor persoane în scopul discutării unor probleme de interes general; grup format din aceste persoane. ♢ Adunare constituantă = adunare alcătuită din reprezentanți aleși în vederea votării sau modificării unei constituții. Adunare legislativă = organ reprezentativ al statului, competent a se pronunța prin vot asupra proiectelor de legi. Adunare națională = a) organ suprem al puterii de stat în unele tări; b) organ de stat cu funcții legislative sau consultative. Adunare generală = adunare cu participarea generală a membrilor în anumite organizații, întreprinderi etc. 4. Concentrare a unor ființe într-un singur loc. 5. (Articulat, cu valoare de interjecție) Semnul dat pentru strângerea într-o formație ordonată a unei trupe sau a unui grup organizat. 6. Culegere, colecție (de texte). 7. (Înv. și reg.) Petrecere. – V. aduna.

adunata
ADUNÁTA s.f. art. (Reg.) Una dintre figurile jocului călușarilor. – V. aduna.

adunator
ADUNĂTÓR, -OÁRE, adunători, -oare, adj., s.m. și f., s.n. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care adună; p. ext. strângător, econom. 2. S.n. Mașină pentru recoltarea cerealelor și a fânului. – Aduna + suf. -ător.

adunatura
ADUNĂTÚRĂ, adunături, s.f. 1. Grup format prin adunarea la un loc a unor obiecte disparate; grămadă nesistematizată. 2. (Peior.) Grămadă de oameni adunați din întâmplare, gloată, strânsură. – Aduna + suf. -ătură.

adurmeca
ADURMECÁ vb. I. v. adulmeca.

adus
ADÚS, -Ă, aduși, -se, adj. Aplecat, încovoiat. – V. aduce.

advalorem
AD VALÓREM adv. (De obicei despre calcularea taxelor vamale) După valoare. – Loc. lat.

advectie
ADVÉCȚIE, advecții, s.f. (Livr.) Mișcare a aerului atmosferic în direcție orizontală sau aproape orizontală. – Din fr. advection.

adventice
ADVENTÍCE s.f. Foiță externă care învelește arterele. – Din fr. adventice.

adventism
ADVENTÍSM s.n. Numele unei doctrine religioase practicate de o sectă creștină care predică „a doua venire” apropiată a lui Hristos. – Din engl. adventism, germ. Adventismus.

adventist
ADVENTÍST, -Ă, adventiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține adventismului, privitor la adventism. 2. S.m. și f. Adept al adventismului. – Din engl. adventist, fr. adventiste.

adventiv
ADVENTÍV, -Ă, adventivi, -e, adj. 1. (Bot.; despre plante) Originar din alte țări sau continente și care s-a răspândit fără a fi cultivat. ♦ (În sintagmele) Rădăcină adventivă = rădăcină care se dezvoltă pe diferite părți ale plantei. Mugure adventiv = mugure care se dezvoltă din țesuturi. 2. (Geol.; în sintagma) Crater adventiv = crater vulcanic secundar, care are altă deschizătură decât craterul principal. – Din fr. adventif.

adverb
ADVÉRB, adverbe, s.n. Parte de vorbire, în general neflexibilă, care determină sensul unui verb, al unui adjectiv sau al altui adverb, arătând locul, timpul, modul, cauza sau scopul. – Din fr. adverbe, lat. adverbium.

adverbial
ADVERBIÁL, -Ă, adverbiali, -e, adj. (Despre cuvinte sau construcții gramaticale) Care are valoare de adverb. [Pr.: -bi-al] – Din fr. adverbial, lat. adverbialis.

adverbializare
ADVERBIALIZÁRE, adverbializări, s.f. Faptul de a (se) adverbializa – V. adverbializa.

adverbializat
ADVERBIALIZÁT, -Ă, adverbializați, -te, adj. Transformat în adverb. – V. adverbializa.

advers
ADVÉRS, -Ă, adverși, -se, adj. Așezat în față, opus; fig. potrivnic, ostil, dușmănos. ♢ Parte adversă = adversar într-un proces, într-o afacere etc. – Din fr. adverse, lat. adversus.

adversar
ADVERSÁR, -Ă, adversari, -e, s.m. și f. Persoană care face concurență, care luptă împotriva altuia sau împotriva unei concepții, a unei idei; rival, potrivnic. ♦ (Sport) Partener de întrecere. – Din fr. adversaire, lat. adversarius.

adversativ
ADVERSATÍV, -Ă, adversativi, -e, adj. Care exprimă o opoziție. ♢ Propoziție adversativă = propoziția care exprimă o opoziție față de coordonata ei. Conjuncție adversativă = conjuncție care introduce o propoziție adversativă. – Din fr. adversatif, lat. adversativus.

adversitate
ADVERSITÁTE, adversități, s.f. Împrejurare potrivnică, cu care cineva are de luptat; dificultate. – Din fr. adversité, lat. adversitas, -atis.

advocat
ADVOCÁT, -Ă s.m. și f. v. avocat.

advocatura
ADVOCATÚRĂ s.f. v. avocatură.

advon
ADVÓN, advonuri s.n. Tinda dinăuntru a unei biserici creștine. – Cf. a m v o n.

aed
AÉD, aezi s.m. Poet epic recitator și cântăreț în Grecia antică. – Din fr. aède.

aer
ÁER^1 s.n. 1. Amestec de gaze care alcătuiesc straturile inferioare ale atmosferei și care este absolut necesar vietăților aerobe. ♢ Aer lichid = lichid obținut prin răcirea aerului până sub temperatura de -183°C la presiune normală și folosit pentru separarea elementelor sale componente. Aer comprimat = aer la presiuni mai mari decât presiunea atmosferică obținut cu compresoarele. Aer condiționat = sistem de ventilație a aerului din încăperi în scopul păstrării proprietăților fizice normale ale acestuia. ♢ Loc. adv. La (sau în) aer (liber) = într-un loc neacoperit, afară. ♢ Expr. A lua aer = a ieși din casă pentru a respira aer curat. 2. Văzduh, atmosferă. ♢ Expr. A fi (sau a se simți) ceva în aer = a exista semne că se pregătește ceva (în ascuns). A fi (sau a rămâne) în aer = a se afla într-o situație critică, a nu avea nici o perspectivă. 3. Înfățișare, aspect, expresie. ♢ Expr. A avea aerul că... (sau să...) = a da impresia că... A-și da (sau a-și lua) aere = a lua o atitudine de superioritate; a se îngâmfa, a se făli. [Pl.: (în expr.) aere] – Lat. aer, aeris (și cu înțelesurile fr. air).

ÁER^2, aere, s.n. (Bis.) 1. Bucată de stofă sau de pânză, de obicei pictată sau țesută cu imaginea lui Cristos mort, cu care se acoperă vasele liturgice. 2. Epitaf (2). – Din ngr. aēr.

aera
AERÁ, aerez, vb. I. Tranz. 1. A introduce aer^1 (1) în masa unui lichid, a unui material grunjos sau care este în formă de pastă fluidă. 2. A răci materialele dintr-un siloz prin introducerea de aer^1 (1) sub presiune sau prin vânturare cu lopeți. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérer.

aeraj
AERÁJ s.n. Primire și distribuire a aerului^1 (1) într-o mină, într-o sală de spectacole etc. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérage.

aerare
AERÁRE, aerări, s.f. Acțiunea de a aera. [Pr.: a-e-] – V. aera.

aerat
AERÁT, -Ă, aerați, -e, adj. 1. (Despre lichide, materiale granuloase etc.) Tratat prin introducere de aer^1 (1). 2. (Despre cereale) Răcit prin introducere de aer^1 (1) sub presiune sau prin vânturare cu lopeți. 3. (Livr.) (Despre texte) Care are o structură simplă; clar, limpede. 4. (Despre pagini scrise) Cu literele și rândurile spațiate; cu mult spațiu alb. [Pr.: a-e-] – V. aera.

aerator
AERATÓR, aeratoare, s.n. Afânător. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérateur.

aeratie
AERÁȚIE, aerații, s.f. Ventilație și răcire a cerealelor aflate într-un siloz cu ajutorul aerului^1 (1). [Pr.: a-e-] – Din fr. aération.

aerian
AERIÁN, -Ă, aerieni, -e, adj. Care se află în aer^1 (2), care se întâmplă, se produce în aer^1. 2. Care se referă la aviație. ♢ Linie aeriană = traseu aeronautic și mijloacele materiale aferente. Alarmă aeriană = semnul prin care, în timp de război, se anunță apropierea avioanelor inamice. 3. Fig. Transparent, diafan, gingaș, vaporos; aeros. [Pr.: a-e-ri-an] – Din fr. aérien.

aerifer
AERIFÉR, -Ă, aeriferi, -e, adj. Care poartă, care conduce aerul^1. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérifère.

aeriform
AERIFÓRM, -Ă, aeriformi, -e, adj. Care are aspectul sau proprietățile fizice ale aerului^1. [Pr.: a-e-] – Din fr. aériforme.

aeriseala
AERISEÁLĂ, aeriseli, s.f. Aerisire. [Pr.: a-e-] – Aerisi + suf. -eală.

aerisi
AERISÍ, aerisesc, vb. IV. Tranz. A lăsa să pătrundă aer^1 (1) proaspăt într-o încăpere; a expune un obiect (de îmbrăcăminte) la aer^1. ♦ Refl. A ieși afară pentru a respira aer^1 proaspăt; a se răcori. [Pr.: a-e-] – Din ngr. aerízo (aor. aérisa).

aerisire
AERISÍRE, aerisiri, s.f. Acțiunea de a aerisi și rezultatul ei; aeriseală. [Pr.: a-e-] – V. aerisi.

aerlift
AERLÍFT s.n. Metodă mecanizată de extracție a lichidelor din subsol, bazată pe aducerea la suprafață cu ajutorul aerului comprimat. [Pr.: a-er-] – Aer^1 + lift.

aero
AERO- Element de compunere însemnând „aer^1”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. [Pr.: a-e-] – Din fr. aéro-.

aerob
AERÓB, -Ă, aerobi, -e, adj. (Despre microorganisme) Care nu poate trăi fără oxigen; aerobiotic. [Pr.: a-e-] – După fr. aérobe.

aerobic
AERÓBIC, -Ă, aerobici, -ce, adj. (În sintagma) Gimnastică aerobică = gimnastică de întreținere executată pe fond muzical. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérobique.

aerobiotic
AEROBIÓTIC, -Ă, aerobiotici, -ce, adj. Aerob. [Pr.: a-e-ro-bi-o-] – Din fr. aérobiotique.

aerobioza
AEROBIÓZĂ, s.f. Formă de viață a unor organisme, care consumă oxigenul molecular liber din aer^1. [Pr.: a-e-ro-bi-o-] – Din fr. aérobiose.

aerocartograf
AEROCARTOGRÁF, aerocartografe, s.n. Aparat automat pentru întocmirea hărților și a planurilor topografice după fotograme aeriene. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérocartographe.

aerocartografie
AEROCARTOGRAFÍE s.f. Tehnică de întocmire a hărților și a planurilor topografice cu ajutorul aerocartografului. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérocartographie.

aeroclub
AEROCLÚB, aerocluburi, s.n. Organizație sportivă în care sunt încadrați membri care practică sau simpatizează sporturile aeronautice. [Pr.: a-e-] – Din fr. aéro-club.

aerocolie
AEROCOLÍE s.f. Acumulare de gaze în intestinul gros, care dă senzația de balonare a abdomenului. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérocolie.

aerodinam
AERODINÁM, aerodinamuri, s.n. Tren automotor cu formă aerodinamică. [Pr.: a-e-] – Din aerodinamic (derivat regresiv).

aerodinamic
AERODINÁMIC, -Ă, aerodinamici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a mecanicii fluidelor care se ocupă cu studiul mișcării aerului^1 și, în general, al gazelor, precum și cu studiul mișcării corpurilor într-un mediu gazos. 2. Adj. Referitor la aerodinamică (1). ♦ (Despre vehicule) Care este astfel construit încât să întâmpine în deplasare, o rezistență minimă din partea aerului^1. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérodynamique.

aerodina
AERODÍNĂ, aerodine, s.f. Vehicul aerian mai greu decât aerul^1. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérodyne.

aerodrom
AERODRÓM, aerodromuri, s.n. Teren special amenajat pentru decolarea, aterizarea și staționarea avioanelor, cuprinzând și instalațiile, asistența tehnică etc. necesare activității de zbor. [Pl. și: aerodroame – Pr.: a-e-] – Din fr. aérodroame.

aeroelasticitate
AEROELASTICITÁTE s.f. Ramură a fizicii care studiază comportarea sistemelor elastice solide sub acțiunea forțelor aerodinamice. [Pr.: -a-e-ro-e-] – Din fr. aéroélasticité.

aerofagie
AEROFAGÍE s.f. Act reflex caracterizat prin înghițirea, odată cu saliva sau cu alimente ingerate, a unei cantități mari de aer^1 (ducând la tulburări organice). [Pr.: a-e-] – Din fr. aérophagie.

aerofar
AEROFÁR, aerofaruri, s.n. Dispozitiv optic de semnalizare la mare distanță, care servește ca punct de reper pentru avioane în zbor. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérophare.

aerofobie
AEROFOBÍE s.f. Fobie față de curenții de aer^1. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérophobie.

aerofor
AEROFÓR, aerofoare, s.n. Aparat care furnizează aerul^1 necesar scafandrilor în timpul șederii lor sub apă. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérophore.

aerofotografie
AEROFOTOGRAFÍE, aerofotografii, s.f. Tehnica fotografierii unei zone, a unui obiectiv etc. de la bordul unui avion; fotografie obținută cu ajutorul acestei tehnici. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérophotographie.

aerofotogrammetrie
AEROFOTOGRAMMETRÍE s.f. Metodă a fotogrammetriei care măsoară, determină metric și reprezintă, grafic și fotografic, porțiuni din suprafața terestră. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérophotogrammétrie.

aerogara
AEROGÁRĂ, aerogări, s.f. Gară pentru traficul aerian de pasageri și de mărfuri. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérogare.

aerogeologie
AEROGEOLOGÍE s.f. Ansamblu de informații geologice culese din avion. [Pr.: a-e-ro-ge-o-] – Din germ. Aerogeologie.

aerograf
AEROGRÁF, aerografe, s.n. Pulverizator cu care se acoperă cu straturi de vopsea uniforme suprafețe mari ale unor desene, zugrăveli etc. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérographe.

aerografie
AEROGRAFÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu studierea aerului^1 și a proprietățiilor lui. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérographie.

aerograma
AEROGRÁMĂ, aerograme, s.f. 1. Comunicare transmisă prin telegrafie fără fir. 2. Scrisoare pentru poșta aeriană; imprimat special pentru o astfel de scrisoare. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérogramme.

aerolit
AEROLÍT, aeroliți, s.m. Meteorit format în cea mai mare parte din silicați, cu aspect de piatră, care cade pe pământ. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérolithe.

aerologie
AEROLOGÍE s.f. Ramură a meteorologiei care se ocupă cu studiul proprietăților atmosferei. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérologie.

aeromecanica
AEROMECÁNICĂ s.f. Ramură a mecanicii care studiază mișcarea și echilibrul gazelor; mecanica gazelor. [Pr.: a-e-] – Din fr. aéromécanique.

aerometrie
AEROMETRÍE s.f. Ramură a fizicii care studiază proprietățile fizice ale aerului^1 și ale gazelor și măsoară efectele lor mecanice. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérométrie.

aerometru
AEROMÉTRU, aerometre, s.n. Instrument care servește la măsurarea sau la determinarea densității aerului^1. [Pr.: a-e-] – Din fr. aéromètre.

aeromobil
AEROMOBÍL, aeromobile, adj., s.n. 1. Adj. (Despre corpuri) Care se mișcă în aer^1. 2. S.n. Corp solid care se poate menține și mișca în aer^1. [Pr.: a-e-] – Din fr. aéromobile.

aeromodel
AEROMODÉL, aeromodele, s.n. Machetă de avion sau de planor. [Pr.: a-e-] – Din fr. aéromodèle.

aeromodelism
AEROMODELÍSM, s.n. Sport aviatic care constă în proiectarea, construirea și lansarea de aeromodele. [Pr.: a-e-] – Din fr. aéromodélisme.

aeromodelist
AEROMODELÍST, -Ă, aeromodeliști, -ste, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu aeromodelismul. [Pr.: a-e-] – Aeromodel + suf. -ist.

aeromotor
AEROMOTÓR, aeromotoare, s.n. Motor eolian. [Pr.: a-e-] – Din fr. aéromoteur.

aeronaut
AERONAÚT, -Ă, aeronauți, -te, s.m. și f. Persoană care conduce un vehicul aerian. [Pr.: a-e-] -Din fr. aéronaute.

aeronautic
AERONAÚTIC, -Ă, aeronautici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a tehnicii care se ocupă cu construirea aeronavelor și cu problemele navigației aeriene. 2. Adj. Care aparține aeronauticii (1), privitor la aeronautică. [Pr.: a-e-] – Din fr. aéronautique.

aeronaval
AERONAVÁL, -Ă, aeronavali, -e, adj. Care aparține aviației și marinei, privitor la aviație și la marină. [Pr.: a-e-] – Din fr. aéronaval.

aeronava
AERONÁVĂ, aeronave, s.f. Vehicul aerian care se menține și se deplasează în aer^1; aerovehicul. [Pr.: a-e-] – Din aero- + navă (după fr. aéronef).

aeroplan
AEROPLÁN, aeroplane, s.n. Avion. [Pr.: a-e-] – Din fr. aéroplane.

aeroplancton
AEROPLANCTÓN, aeroplanctoane s.n. Plancton care trăiește în atmosferă. [Pr.: a-e-] – Din germ. Aeroplankton.

aeroport
AEROPÓRT, aeroporturi, s.n. Ansamblu constituit din terenul, clădirile și instalațiile necesare decolării, aterizării, manevrării, adăpostirii și întreținerii avioanelor. [Pr.: a-e-] – Din fr. aéroport.

aeropostal
AEROPOȘTÁL, -Ă, aeropoștali, -e, adj. Care aparține poștei aeriene, privitor la această poștă. Serviciu aeropoștal. [Pr.: a-e-] – Din fr. aéropostal (după poștă).

aeropurtat
AEROPURTÁT, -Ă, aeropurtați, -te, adj. Care se transportă cu aeronavele. Trupe aeropurtate. [Pr.: a-e-] – Aero- + purtat (după fr. aéroporté).

aeroreactor
AEROREACTÓR, aeroreactoare, s.n. Reactor la care jetul de gaze propulsate este aerul^1 atmosferic precomprimat. [Pr.: a-e-ro-re-ac-] – Din fr. aéroréacteur.

aeros
AERÓS, -OÁSĂ, aeroși, -oase, adj. (Înv.) Aerian (2). [Pr.: a-e-] -Aer^1 + suf. -os.

aeroscop
AEROSCÓP, aerosoape, s.n. Aparat cu care se colectează praful din aer^1 pentru a putea fi examinat la microscop. [Pr.: a-e-] – Din fr. aéroscope.

aerosol
AEROSÓL, aerosoli, s.m. (Mai ales la pl.) Sistem prin care se realizează împrăștierea mecanică în aer^1 sau într-un gaz a unor particule solide sau lichide și care este folosit în medicină în tratamentul unor boli, în agricultură la combaterea dăunătorilor etc. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérosol.

aerosoloterapie
AEROSOLOTERAPÍE s.f. Procedeu terapeutic prin care medicamentele sunt introduse, sub formă de aerosoli, pe căile respiratorii cu ajutorul unor pulverizatoare speciale. [Pr.: a-e-] – Aerosol + terapie.

aerostat
AEROSTÁT, aerostate, s.n. Aeronavă umplută cu un gaz mai ușor decât aerul^1. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérostat.

aerostatic
AEROSTÁTIC, -Ă, aerostatici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a mecanicii fluidelor care se ocupă cu studiul echilibrului aerului^1 și, în general, al gazelor, precum și cu construirea și cu dirijarea aerostatelor. 2. Adj. Care aparține aerostaticii (1) sau aerostatelor, privitor la aerostatică sau la aerostate. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérostatique.

aerostatie
AEROSTÁȚIE, (2) aerostații, s.f. 1. Ramură a aerostaticii care se ocupă cu studiul construcției și zborului aerostatelor. 2. Stație de vehicule aeriene. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérostation.

aerotaxatie
AEROTAXÁȚIE, aerotaxații, s.f. Merodă pentru determinarea speciilor de arbori, a înălțimii, a diametrului coroanei etc. prin observare directă sau prin intermediul fotogramelor. [Pr.: a-e-] – Aero- + taxație.

aerotehnica
AEROTÉHNICĂ s.f. Disciplină care se ocupă cu studiul și cu construcția aeronavelor. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérotechnique.

aeroterapie
AEROTERAPÍE s.f. Metodă de tratament a unor boli cu ajutorul aerului^1 (de munte). [Pr.: a-e-] – Din fr. aérothérapie.

aerotopograf
AEROTOPOGRÁF, aerotopografe, s.n. Aparat fotogrammetric folosit pentru executarea hărților și a planurilor topografice. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérotopographe.

aerotopografie
AEROTOPOGRAFÍE s.f. Tehnică a măsurătorilor terestre cu ajutorul fotografiilor aeriene. [Pr.: a-e-] – Din engl. aerotopography.

aerotransport
AEROTRANSPÓRT, aerotransporturi, s.n. Transport executat cu ajutorul avioanelor; transport aerian. [Pr.: a-e-] – Din fr. aérotransport.

aerovehicul
AEROVEHÍCUL, aerovehicule, s.n. Aeronavă. [Pr.: a-e-] – Aero- + vehicul.

afabil
AFÁBIL, -Ă, afabili, -e, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Binevoitor, cordial. – Din lat. affabilis, fr. affable.

afabilitate
AFABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi afabil; cordialitate. – Din fr. affabilité, lat. affabilitas, -atis.

afabulatie
AFABULÁȚIE s.f. 1. Ansamblul întâmplărilor care constituie intriga unei opere literare epice sau dramatice; fabulație. 2. Morala unei fabule. – Din fr. affabulation, lat. affabulatio.

afacere
AFÁCERE, afaceri, s.f. 1. Tranzacție financiară, comercială sau industrială, bazată de obicei pe speculă sau pe speculații. 2. (Fam.) Întreprindere cu rezultat favorabil. 3. Treabă (importantă), îndelenicire, ocupație. ♢ Afaceri interne (sau externe) = treburi obștești privind problemele interne (sau externe) ale unei țări. – A^3 + facere (după fr. affaire).

afacerism
AFACERÍSM s.n. Utilizare în tranzacții comerciale, financiare, industriale de interes personal a poziției sociale, profesionale sau politice a cuiva. – Afacere + suf. -ism.

afacerist
AFACERÍST, -Ă, afaceriști, -ste, s.m. și f. Persoană care practică afacerismul. – Afacere + suf. -ist.

afagie
AFAGÍE s.f. Incapacitate de a înghiți. – Din fr. aphagie.

afara
AFÁRĂ adv. Dincolo de limitele unui spațiu închis sau apropiat; în exterior. ♢ Loc. conj. Afară numai dacă nu... = numai cu condiția ca..., afară de cazul când... ♢ Loc. prep. (În) afară de... = fără a mai socoti și... ♢ Expr. A da afară = a scoate (cu forța) de undeva; a elimina, a exclude; a concedia dintr-un post. Afară din cale sau din cale-afară = peste măsură, neobișnuit de... ♦ (Cu valoare de interjecție) Ieși! pleacă! du-te! – Lat. ad foras.

afazic
AFÁZIC, -Ă, afazici, -ce, adj. s.m. și f. 1. Adj. De afazie, privitor la afazie. 2. S.m. și f. Persoană care suferă de afazie. – Din fr. aphasique.

afazie
AFAZÍE, afazii, s.f. Pierdere totală sau parțială a facultății de a vorbi și de a înțelege limbajul articulat. – Din fr. aphasie.

afana
AFÂNÁ, afânez, vb. I. Tranz. A face un material granular să fie mai rar, mai puțin compact, a-i mări volumul prin săpare, fărâmițare etc. – Din lat. *affenare.

afanare
AFÂNÁRE, afânări, s.f. Acțiunea de a afâna. ♢ Afânarea solului = lucrare agricolă executată asupra pământului, la suprafață, pentru a favoriza aerisirea, pătrunderea apei, distrugerea buruienilor. – V. afâna.

afanat
AFÂNÁT, -Ă, afânați, -te, adj. (Despre pământ, zăpadă etc) Care este mai puțin compact; înfoiat (2). – V. afâna.

afanator
AFÂNĂTÓR, afânătoare, s.n. Mașină de lucru folosită în turnătorie pentru afânarea amestecului de formare; aerator. – Afâna + suf. -ător.

afect
AFÉCT, afecte, s.n. 1. Reacție emoțională, cu desfășurare puternică și relativ de scurtă durată. 2. (În sens larg) Denumirea generică pentru stările sau reacțiile afective. – Din germ. Affekt, lat. affectus.

afecta
AFECTÁ^1, afectez, vb. I. Tranz. A destina (o sumă de bani, o cantitate de materiale etc.) unui anumit scop. – Din fr. affecter.

AFECTÁ^2, afectez, vb. I. Tranz. 1. A mâhni, a întrista. 2. A simula o anumită stare sufletească. ♦ Intranz. și refl. A se comporta altfel decât este în realitate, a-și da aere; a se sclifosi. 3. A prejudicia, a leza. – Din fr. affecter.

afectare
AFECTÁRE^1, afectări, s.f. Acțiunea de a afecta^1. – V. afecta^1.

AFECTÁRE^2, afectări, s.f. Faptul de a (se) afecta^2. – V. afecta^2.

afectat
AFECTÁT, -Ă, afectați, -te, adj. 1. Mâhnit, întristat. 2. (Despre oameni și unele manifestări ale lor; adesea adverbial) Care se arată altfel decât este în realitate, pentru a face o impresie favorabilă; prefăcut, nenatural, prețios, nefiresc. – V. afecta^2.

afectiv
AFECTÍV, -Ă, afectivi, -e, adj. Care aparține afectivității, privitor la sentimente; emotiv. ♦ Care denotă afecțiune; sentimental, sensibil. – Din fr. affectif, lat. affectivus.

afectivitate
AFECTIVITÁTE s.f. 1. Totalitatea proceselor afective. 2. Comportare emotivă; sensibilitate. – Din fr. affectivité.

afectuos
AFECTUÓS, -OÁSĂ, afectuoși, -oase, adj. Care manifestă simpatie, prietenie pentru cei din jur; prietenos. ♦ Tandru, drăgăstos. [Pr.: -tu-os] – Din fr. affectueux, lat. affectuosus.

afectiune
AFECȚIÚNE, afecțiuni, s.f. 1. Simpatie, prietenie, dragoste față de cineva. 2. Boală, stare patologică a unui organ. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. affection, lat. afectio, -onis.

afeliu
AFÉLIU s.n. Punctul cel mai depărtat de Soare de pe orbita unei planete. – Din fr. aphélie.

afemeiat
AFEMEIÁT, afemeiați, adj., s.m. (Bărbat) care umblă după femei, căruia îi place să facă curte femeilor; muieratic. [Pr.: -me-iat] – Femeie + suf. -at (probabil după fr. efféminé).

aferat
AFERÁT, -Ă, aferați, -te, adj. Care este sau care pare că are multe treburi, că este foarte ocupat. – Din fr. affairé.

aferent
AFERÉNT, -Ă, aferenți, -te, adj. 1. Care este în legătură cu ceva, care depinde de ceva sau decurge din ceva. 2. (Jur.) Care se cuvine sau revine cuiva. 3. (Anat.; în sintagmele) Vase aferente = vase care se varsă în altele sau pătrund într-un organ. Nervi aferenți = nervi care transmit excitațiile periferice centrilor nervoși. – Din fr. afférent.

aferentatie
AFERENTÁȚIE s.f. Transmitere a excitației de la neuronii receptori periferici la neuroni centrali. – Din fr. afférentation.

afereza
AFERÉZĂ, afereze, s.f. Cădere a unui sunet sau a unui grup de sunete de la începutul unui cuvânt. – Din fr. aphérèse, lat. aphaeresis.

aferim
AFERÍM interj. (Turcism înv.) Foarte bine, bravo! – Din tc. aferim.

afet
AFÉT, afeturi, s.n. Suport pe care se fixează țeava unui tun. – După fr. affût, germ. Laffette.

afgan
AFGÁN, -Ă, afgani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte dintr-o populație indo-europeană din Asia-Centrală, formând populația de bază de religie musulmană a Afganistanului. 2. Adj. Care aparține Afganistanului sau afganilor (1), privitor la Afganistan sau la afgani. ♦ Limba afgană (și substantivat, f.) = limbă din grupul limbilor iraniene vorbită de afgani. 3. S.m. Unitate monetară din Afganistan. – Din fr. Afghan.

afid
AFÍD, afide, s.n. (La pl.) Subordin de insecte homoptere, cuprinzând păduchii de plante mici, cu forme aripate și nearipate (Aphidinea); (și la sg.) insectă care face parte din acest subordin. – Din fr. affide.

afierosi
AFIEROSÍ, afierosesc, vb. IV. (Înv.) 1. Tranz. A risipi o avere, un bun etc. 2. Refl. A se dedica, a se consacra. [Pr.: -fi-e-] – Din ngr. afieróno (aor. afiérosa).

afif
AFÍF adj. invar. (Reg.) Care nu are nici un ban, lefter – Din tc. hafif „ușor, sprinten”.

afilia
AFILIÁ, afiliez, vb., I. Refl. (Despre organizații, instituții etc.) A se alătura altei organizații, instituții etc., stabilind raporturi de subordonare sau de colaborare. [Pr.: -li-a-] – Din fr. affilier.

afiliat
AFILIÁT, -Ă, afiliați, -te, adj. (Adesea substantivat) Alăturat, subordonat unei organizații, unei instituții, unei societăți. [Pr.: -li-at] – V. afilia.

afiliatie
AFILÍAȚIE, afiliații, s.f. Afiliere. [Pr.: -li-a-] – Din fr. affiliation.

afiliere
AFILIÉRE, afilieri, s.f. Acțiunea de a se afilia; afiliație. [Pr.: -li-e-] – V. afilia.

afin
ÁFIN^1, afini, s.m. Arbust scund, foarte ramificat, cu frunze oval-alungite, cu flori de culoare roz-deschis și cu fructe comestibile, răspândit în regiunile de munte (Vaccinium myrtillus). – Et. nec.

AFÍN^2, -Ă, afini, -e, s.m. și f. (Jur.) Rudă prin alianță. – Din lat. affinis.

afina
AFINÁ, afinez, vb. I. Tranz. 1. A separa de impurități o masă metalică. 2. A subția firele de lână, de bumbac etc. – Din fr. affiner, it. affinare.

afinaj
AFINÁJ, afinaje, s.n. Afinare. – Din fr. affinage.

afinant
AFINÁNT, afinanți, s.m. Substanță care se adaugă materiilor prime din care se fabrică sticla pentru a se realiza afinarea (3). – Afina + suf. -ant.

afinare
AFINÁRE, afinări, s.f. Acțiunea de a afina; afinaj. 1. Proces de îndepărtare a impuritățiilor dintr-un metal sau dintr-un aliaj. ♦ Perioadă din procesul de eleborare a oțelului, în care se produce oxidarea elementelor însoțitoare și se îndepărtează oxizii rezultați. 2. Operație de purificare a zahărului brut, premergătoare decolorării și rafinării. 3. Eliminarea completă a gazelor produse în topitura de sticlă pentru a se realiza omogenizarea acesteia. – V. afina.

afinata
AFINÁTĂ, afinate, s.f. Băutură alcoolică preparată din afine. – Afină + suf. -ată (după vișinată).

afina
ÁFINĂ, afine, s.f. Fructul comestibil al afinului^1, o bacă în formă de bobiță neagră-albăstruie, brumată, cu gust acrișor. – Forma feminină a lui afin^1.

afinet
AFINÉT, afineturi, s.n. Afiniș. – Afin^1 + suf. -et.

afinis
AFINÍȘ, afinișuri, s.n. Loc pe care cresc afini^1; afinet. – Afin^1 + suf. -iș.

afinitate
AFINITÁTE, afinități, s.f. 1. Potrivire între oameni sau între manifestările lor, datorită unor înclinații comune. 2. (Chim.) Proprietate a două substanțe de a se combina. 3. Proprietate a unui material textil de a se vopsi cu un anumit colorant. 4. (Jur.) Legătură de rudenie creată prin căsătorie între unul dintre soți și rudele celuilalt soț. – Din fr. affinité, lat. affinitas, -atis.

afinor
AFINÓR, afinori, s.m. Muncitor care lucrează la afinare. – Din fr. affineur.

afion
AFIÓN s.n. 1. Suc cu proprietăți narcotice, extras de obicei din macul de grădină. 2. Plantă din care se extrage acest suc. [Pr.: -fi-on] – Din ngr. afióni, tc. afyon.

afipt
AFÍPT, afipte, s.n. (Înv.) Afiș. – Din afige (ieșit din uz „a afișa” < lat., după înfipt).

afirma
AFIRMÁ, afírm, vb. I. 1. A susține (cu tărie), a declara (în mod ferm). 2. Refl. A se remarca, a se manifesta în chip deosebit. – Din fr. affirmer, lat. affirmare.

afirmare
AFIRMÁRE, afirmări, s.f. Acțiunea de a (se) afirma și rezultatul ei. – V. afirma.

afirmativ
AFIRMATÍV, -Ă, afirmativi, -e, adj. (Despre un enunț) Care are un caracter de afirmare, un sens pozitiv; (despre o judecată) care conține o afirmație. ♢ Expr. În caz afirmativ = dacă se va întâmpla așa; în cazul când întâmplările sunt favorabile. – Din fr. affirmatif, lat. affirmativus.

afirmatie
AFIRMÁȚIE, afirmații, s.f. Declarație, susținere a unei păreri (exprimtă cu tărie). ♦ (La pl.) Vorbe care exprimă o afirmare. – Din fr. affirmation, lat. affirmatio.

afis
AFÍȘ, afișe, s.n. Înștiințare, de obicei imprimată, expusă public, prin care se anunță ceva, prin care se dau informații în legătură cu viața politică și culturală; afipt. ♦ Gen de artă grafică, cu funcție mobilizatoare, de informare, de reclamă, de instructaj etc. – Din fr. affiche.

afisa
AFIȘÁ, afișez, vb. I. Tranz. 1. A expune, a lipi un afiș. 2. Fig. A manifesta în mod ostentativ o anumită atitudine, a face paradă de... ♦ Refl. (Fam.) A apărea (în societate) în tovărășia cuiva în mod ostentativ. – din fr. afficher.

afisaj
AFIȘÁJ, afișaje, s.n. 1. Faptul de a afișa; lipire de afișe. 2. Afișaj optic = afișor (2). – Din fr. affichage.

afisare
AFIȘÁRE, afișări, s.f. Acțiunea de a (se) afișa. – V. afișa.

afisier
AFIȘIÉR, afișiere, s.n. Vitrină, panou sau construcție specială pe care se lipesc sau se fixează diferite anunțuri. [Pr.: -și-er] – Afiș + suf. -er.

afisor
AFIȘÓR, -OÁRE, afișori, -oare, s.m. și f., s.n. 1. S.m. și f. Persoană care se ocupă cu lipirea afișelor. 2. S.n. (Electron.) Dispozitiv pe a cărui suprafață apar caractere alfanumerice comandate electric; afișaj optic. – Din fr. afficheur.

afix
AFÍX, afixe, s.n. (Gram.) Nume generic pentru prefixe, sufixe și infixe. – Din fr. affixe, lat. affixus.

afla
AFLÁ, áflu, vb. I. 1. Tranz. și intranz. A lua cunoștință despre ceva; a căpăta informații, vești, noutăți despre ceva; a auzi o veste, o noutate etc. 2. Tranz. A găsi, a descoperi (căutând sau întâmplător). 3. Refl. A fi, a se găsi într-un loc, într-o poziție, într-o împrejurare oarecare; a fi, a exista în realitate. ♢ Expr. (Fam.) A se afla în treabă = a se amesteca, a interveni într-o discuție sau într-o acțiune numai de formă, fără a aduce vreo contribuție. Să nu se afle (ca) să... = (să) nu cumva să... Cum nu se (mai) află = care iese din comun; extraordinar. (Pop.) Nu se (sau unde se) află! = nu-i adevărat! 4. Tranz. (Pop.) A descoperi, a inventa, a scorni. – Lat. afflare „a sufla spre ceva, a atinge cu respirația”.

aflare
AFLÁRE s.f. Acțiunea de a (se) afla și rezultatul ei. – V. afla.

aflator
AFLĂTÓR, -OÁRE, aflători, -oare, adj. Care (se) află, (se) găsește. ♦ (Substantivat, înv.) Inventator. – Afla + suf. -ător.

aflictiv
AFLICTÍV, -Ă, aflictivi, -e, adj. (Jur.; despre pedepse) Care lovește direct pe criminal (pe corp, în viață etc.) – Din fr. afflictif.

aflictiune
AFLICȚIÚNE, aflicțiuni, s.f. 1. Durere mare. 2. Pedeapsă directă. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. affliction.

afloriment
AFLORIMÉNT, aflorimente, s.n. Loc unde apar la suprafața pământului rocile sau mineralele, datorită eroziunii sau descoperirii lor artificiale; deschidere geologică. – După fr. affleurement.

afluent
AFLUÉNT, afluenți, s.m. Nume dat unei ape curgătoare secundare, considerată în raport cu apa curgătoare mai mare în care se varsă. [Pr.: -flu-ent] – Din fr. affluent, lat. affluens, -ntis.

afluenta
AFLUÉNȚĂ s.f. Mulțime de oameni care se îndreaptă spre același punct; aflux, îmbulzeală, năvală. ♦ Cantitate mare, abundență, belșug de produse. [Pr.: -flu-en-] – Din fr. affluénce, lat. affluentia.

aflux
AFLÚX, afluxuri, s.n. 1. Afluență. 2. Îngrămădire a unui lichid (mai ales a sângelui) într-un punct al corpului. – Din fr. afflux, lat. affluxus.

afocal
AFOCÁL, -Ă, afocli, -e, adj. (Despre sisteme optice) Care este format din două (grupuri de) lentile, așezate astfel încât focarul-imagine al uneia să coincidă cu focarul-obiect al celeilalte. – Din fr. afocal.

afon
AFÓN, -Ă, afoni, -e, adj., s.m. și f. 1. (Persoană) care suferă de afonie. ♦ (Persoană) care nu poate cânta corect, care nu are voce. 2. (Lingv.; la f.) (Consoană) surdă. – Din fr. aphone.

afonie
AFONÍE s.f. Imposibilitate de a vorbi ca urmare a lezării laringelui sau a nervilor acestuia. – Din fr. aphonie.

afonizare
AFONIZÁRE s.f. (Lingv.) Asurzire (a unui sunet). – Din afon.

aforism
AFORÍSM, aforisme, s.n. Cugetare enunțată într-o formă concisă, memorabilă; maximă, sentință, adagiu. – Din fr. aphorisme, lat. aphorismus.

aforistic
AFORÍSTIC, -Ă, aforistici, -ce, adj. De aforism; în formă de aforism. ♦ Care conține aforisme, alcătuit din aforisme. – Din fr. aphoristique.

afortiori
A FORTIÓRI adj. (Despre raționamente) Care constă în trecerea de la o judecată la alta, în favoarea celei de-a doua judecăți existând tot atâtea temeiuri sau temeiuri în plus. – Loc. lat.

afreta
AFRETÁ, afretez, vb. I. Tranz. A închiria o navă pentru transportul de mărfuri; a navlosi. – Din fr. affréter.

afretare
AFRETÁRE, afretări, s.f. (Mar.) Acțiunea de a afreta; navlosire. – V. afreta.

african
AFRICÁN, -Ă, africani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația băștinașă a Africii. 2. Adj. Care aparține Africii sau populației ei, privitor la Africa sau la populația ei. – Africa (n.pr.) + suf. -an. Cf. lat. a f r i c a n u s, it. a f r i c a n o, fr. a f r i c a i n.

africanist
AFRICANÍST, -Ă, africaniști, -ste, s.m. și f. (Rar) Africanolog. – Din fr. africaniste.

africanistica
AFRICANÍSTICĂ s.f. (Rar) Africanologie. – Din germ. Afrikanistik.

africanitate
AFRICANITÁTE s.f. 1. Caracter specific (culturii) popoarelor africane. 2. Lumea, civilizația africană. – Din fr. africanité.

africanolog
AFRICANOLÓG, -Ă, africanologi, -ge, s.m. și f. Specialist(ă) în africanologie. – Din n. pr. Africa.

africanologie
AFRICANOLOGÍE s.f. Disciplină care are ca obiect studiul Africii. – Din n. pr. Africa.

africata
AFRICÁTĂ, africate, adj., s.f. (Consoană) cu caracter complex, a cărei articulație începe cu o ocluziune și se termină printr-o constricție; semioclusivă. – Din fr. [consonne] affriquée, germ. Affrikate.

afrikaans
AFRIKÁANS subst. Dialect al limbii olandeze vorbit de urmașii burilor în Republica Africa de Sud. [Pr.: africáns] – Din engl. Afrikaans, fr. afrikaans.

afrikander
AFRIKÁNDER, afrikanderi, s.m. (Rar) Bur. – Din engl. Afrikander.

afro
ÁFRO adj. invar., adv. (Cu părul capului) foarte încrețit. – Din fr. afro, engl. Afro.

afroasiatic
AFRO-ASIÁTIC, -Ă, afro-asiatici, -ce, adj. Care este comun (din punct de vedere politic) Africii și Asiei, privitor la Asia și la Africa. [Pr.: -si-a-] – Din fr. afro-asiatique.

afrodiziac
AFRODIZIÁC, -Ă, afrodiziaci, -ce, adj., s.n. (Substanță) care stimulează impulsurile sexuale. [Pr.: -zi-ac] – Din fr. aphrodisiaque.

afront
AFRÓNT, afronturi, s.n. Insultă, jignire, ofensă, adusă cuiva în public. – Din fr. affront.

afronta
AFRONTÁ, afrónt, vb. I. Tranz. (Rar) A înfrunta. [Var.: afruntá vb. I] – Din fr. affronter (după înfrunta).

afrontare
AFRONTÁRE s.f. (Med.) Apropiere a marginilor unei plăgi pentru o bună cicatrizare a acesteia. [Var.: afruntáre s.f.] – Cf. a f r o n t a.

afrunta
AFRUNTÁ, vb. I. v. afronta.

afruntare
AFRUNTÁRE s.f. v. afrontare.

afta
ÁFTĂ, afte, s.f. Bășicuță plină cu lichid opalescent, care apare pe mucoasa gurii sau a faringelui și care, prin spargere, lasă în loc o mică ulcerație. – Din fr. aphte, lat. aphtae.

aftoasa
AFTOÁSĂ adj. (În sintagma) Febră aftoasă = boală contagioasă specifică vitelor cornute, dar transmisibilă și omului, care se manifestă prin stare febrilă și prin erupții (afte) localizate pe mucoasa bucală și uneori pe diverse regiuni cutanate. – Din fr. aphteuse.

aftoid
AFTOÍD, -Ă, aftoizi, -de, adj. (Med.) Cu aspect de aftă, ca o aftă. – Din fr. aphtoïde.

aftor
AFTÓR s.m. v. actor.

afum
AFÚM s.n. (Rar) Miros caracteristic al afumăturilor. – Din afuma (derivat regresiv).

afuma
AFUMÁ, afúm, vb. I. 1. Tranz. A expune un aliment la fum, cu scopul de a-l conserva. 2. Tranz. A umple cu fum un spațiu închis pentru a distruge sau a alunga vietățile dinăuntru. ♦ Intranz. A scoate fum. Soba afumă. 3. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu un strat de fum; a (se) înnegri de fum. ♦ Tranz. (Tehn.) A da sticlei o culoare fumurie în procesul de fabricație. 4. Refl. (Despre mâncăruri) A căpăta gust neplăcut de fum (când începe să se ardă). 5. Refl. Fig. (Fam.) A se îmbăta ușor; a se ameți. – Lat. affumare (= adfumare).

afumare
AFUMÁRE, afumări, s.f. Acțiunea de a (se) afuma. – V. afuma.

afumat
AFUMÁT, -Ă, afumați, -te, adj. 1. (Despre alimente) Care a fost expus la fum în scopul conservării. 2. Înegrit de fum. 3. (Despre mâncăruri) Cu gust neplăcut de fum. 4. Fig. (Fam.) Amețit, turmentat; beat. – V. afuma.

afumatoare
AFUMĂTOÁRE, afumători, s.f. 1. Instalație rudimentară sau cameră specială pentru afumarea cărnii, a prunelor etc. 2. Utilaj (metalic) pentru producerea fumului fără flacără în vederea liniștirii familiei de albine când se lucrează în stup. 3. Afumătorie. 4. (Înv.) Vas în care se ard mirodenii. [Var.: afumătór s.n.] – Afuma + suf. -ătoare.

afumator
AFUMĂTÓR s.n. v. afumătoare.

afumatorie
AFUMĂTORÍE, afumătorii, s.f. Instalație specială pentru afumarea cărnii sau a peștelui; afumătoare (3). – Afumător + suf. -ie.

afumatura
AFUMĂTÚRĂ, afumături, s.f. Produs alimentar conservat cu ajutorul fumului; p. ext. carne afumată. – Afuma + suf. -ătură.

afund
AFÚND, -Ă, afunzi, -de, adj., adv. 1. Adj. Adânc. ♦ (Substantivat, n.) Adâncime (2). 2. Adv. La o distanță (relativ) mare în adâncime; departe; adânc. ♢ Expr. A (se) da afund = a (se) cufunda într-o apă. (Reg.) A dormi afund = a dormi profund, adânc. – A^3 + fund.

afunda
AFUNDÁ, afúnd, vb. I. 1. Tranz. și refl. A intra sau a aface să intre într-un lichid sau într-o materie moale; a (se) cufunda, a (se) adânci, a (se) scufunda. 2. Refl. A pătrunde adânc; fig. a se pierde în depărtări, a dispărea. ♦ Fig. A se cufunda într-o acțiune. – Lat. affundare (< ad + fundum).

afundat
AFUNDÁT, -Ă, afundați, -te, adj. 1. Care a intrat adânc într-un lichid sau într-o materie moale, care e acoperit bine de un lichid sau de o materie moale. 2. (Rar) Foarte depărtat, abia zărit. – V. afunda.

afundatura
AFUNDĂTÚRĂ, afundături, s.f. (Rar) Adâncime (2). – Afunda + suf. -ătură.

afundis
AFUNDÍȘ, afundișuri, s.n. (Rar) Adâncime (2). – Afund + suf. -iș.

afunzime
AFUNZÍME, afunzimi, s.f. (Rar) Adâncime (1). – Afund + suf. -ime.

afurca
AFURCÁ, afúrc, vb. I. Tranz. A ancora o navă cu ajutorul a două ancore, având lanțurile cu lungime egală și fixate într-un punct cu o cheie. – Din it. afforcare.

afurcare
AFURCÁRE, afurcări, s.f. Acțiunea de a afurca și rezultatul ei. – V. afurca.

afurca
AFÚRCĂ, afurci, s.f. Ansamblu de manevre și de cabluri folosite la afurcarea unei nave. – Din afurca (derivat regresiv).

afurisanie
AFURISÁNIE s.f. v. afurisenie.

afurisenie
AFURISÉNIE, afurisenii, s.f. (Bis.) Anatemă. ♢ Loc. adv. (Fam.) (Nici) măcar de-afurisenie = câtuși de puțin; defel. [Var.: afurisánie s.f.] – Afurisi + suf. -enie (după sl. zaklin, -anie).

afurisi
AFURISÍ, afurisesc, vb. IV. Tranz. (Bis.) A arunca anatema asupra cuiva; a anatemiza. ♦ Refl. A se jura. – Din sl. aforisati.

afurisit
AFURISÍT, -Ă, afurisiți, -te, s.m. și f., adj. (Om) rău, ticălos, blestemat. ♦ (Fam.) (Copil) ștrengar, poznaș. – V. afurisi.

afuzali
AFUZALÍ subst. Soi de viță de vie originar din Asia Mică, cu ciorchini grei până la 2 kg și boabe mari, de culoare galbenă-verzuie și miez cărnos. – Din n. pr. tc. Afuz-Ali.

aga
AGÁ s.f. v. agă.

agabaritic
AGABARÍTIC, -Ă, agabaritici, -ce, adj. Care depășește un gabarit standard. – A- + gabaritic.

agalactie
AGALACTÍE s.f. Absență a secreției lactate la femeia care a născut. ♢ Agalactie contagioasă = boală epizootică a oilor și a caprelor, provocată de un microb, care are drept consecință lipsa laptelui la animalele bolnave; răsfug alb. – Din fr. agalactie.

agale
AGÁLE adv. Fără grabă; domol. – Din ngr. agália.

agapa
AGÁPĂ, agape, s.f. 1. Ospăț cu caracter intim, prietenesc; masă colegială. 2. Masă comună frățească la vechii creștini. – Din fr., lat. agape.

agaragar
AGAR-AGÁR subst. Substanță gelatinoasă extrasă din unele alge marine, care se întrebuințează în medicină, în bacteriologie, în industria alimentară, textilă etc.; geloză. – Din fr. agar-agar, germ. Agar-Agar.

agarean
AGAREÁN, agareni, s.m. (Înv.) Păgân, turc sau tătar; mahomedan. [Var.: agarineán s.m.] – Din sl. agarĕaninŭ.

agaricacee
AGARICACÉE s.f. (La pl.) Familie de ciuperci cu picior și pălărie prevăzută la partea inferioară cu numeroase lamele; (și la sg.) ciupercă din această familie. – Din fr. agaricacées.

agarinean
AGARINEÁN s.m. v. agarean.

agasa
AGASÁ, agasez vb. I. Tranz. A irita, a enerva, a plictisi cu insistențele; a exaspera. – Din fr. agacer.

agasant
AGASÁNT, -Ă, agasanți, -te, adj. Enervant; iritant. – Din fr. agaçant.

agasare
AGASÁRE, agasări, s.f. Acțiunea de a agasa și rezultatul ei. – V. agasa.

agasat
AGASÁT, -Ă, agasați, -te, adj. (Despre oameni) Iritat, enervat. – V. agasa.

agat
AGÁT, agate, s.n. 1. Varietate cristalină de silice, cu benzi divers colorate, folosită ca piatră semiprețioasă. 2. (În forma agată) Literă cu corpul de 5,16 puncte tipografice. [Var.: agátă s.f.] – Din fr. agate.

agata
AGÁTĂ s.f. v. agat.

agatarsi
AGATẤRȘI s.m. pl. Populație scitică, amintită de Herodot ca locuind în secolul al VI-lea î. Hr. în regiunea cursului mijlociu al Mureșului. – Din lat. Agathyrsi, fr. Agathyrses.

agava
AGÁVĂ, agave, s.f. Nume dat mai multor plante ornamentale, cu frunze lungi până la 2 m, late și groase, cu spini pe margini, originare din America (Agave); din fibrele frunzelor uneia dintre specii (Agave americana) se fac frânghii și diferite țesături. – Din fr. agave.

aga
ÁGĂ, agi s.m. (Înv.) 1. Ofițer (comandant) din armata otomană. 2. Titlu dat comandantului pedeștrilor însărcinați cu paza orașului de reședință, iar ulterior șefului agiei. 3. Persoană care avea titlul de agă (1, 2). [Var.: agá, agale s.f.] – Din tc. ağa.

aganau
AGĂNẮU s.n. (Reg.) Un fel de horă jucată de bărbați; melodie după care se execută această horă. – Et. nec.

agarlac
AGĂRLẤC, agărlâcuri, s.n. (Înv.) Calabalâc. – Din tc. ağırlık „greutate”.

agata
AGĂȚÁ, agắț, vb. I. 1. Tranz. A atârna, a suspenda ceva de un cârlig, de un cui etc.; a spânzura. ♦ A prinde fără voie o țesătură într-un obiect ascuțit, care o găurește sau o rupe. ♦ Refl. (Despre țesături) A se rupe, prinzându-se într-un obiect ascuțit. ♢ (Fam.) A acosta o persoană (de sex opus). 2. Refl. A se apuca, a se prinde de ceva sau de cineva; fig. a se crampona. [Var.: acățá vb. I] – Lat. *accaptiare (< captiare „a prinde”).

agatare
AGĂȚÁRE s.f. Acțiunea de a (se) agăța. [Var.: acățáre s.f.]. – V. agăța.

agatat
AGĂȚÁT, -Ă, agățați, -te, adj. 1. Atârnat, spânzurat^2, suspendat. 2. (Despre obiecte de îmbrăcăminte) Prins fără voie într-un obiect ascuțit care găurește, deșiră, rupe o țesătură. ♦ Rupt, găurit prin prindere într-un obiect ascuțit. [Var.: acățát, -ă adj.] – V. agăța.

agatator
AGĂȚĂTÓR, -OÁRE, agățători, -oare, adj. s.f. I. Adj. Care (se) agață. Plante agățătoare. II. 1. s.f. Șiret sau lănțișor cusut la o haină spre a o putea atârna în cui; atârnătoare. 2. (La pl.) Grup de păsări având la fiecare picior câte două degete dispuse înainte și câte două înapoi, care le permit să se agațe cu ușurință de copaci. [Var.: acățătór, -oáre adj.] – Agăța + suf. -ător.

ageamiu
AGEAMÍU, -ÍE, ageamii, adj., s.m. și f. (Fam.) Începător, novice, profan; (om) care nu se pricepe. – Din tc. acemi.

agenda
AGÉNDĂ, agende, s.f. 1. Carnet cu foi ca de calendar, în care se notează lucrările care urmează să fie făcute la anumite date. 2. Ordine de zi. – Din fr., lat. agenda.

agenezie
AGENEZÍE s.f. 1. Dezvoltare insuficientă sau nedezvoltare a unui organ sau a unui țesut în perioada embrionară. 2. Incapacitate de a procrea; sterilitate. – Din fr. agénésie.

agent
AGÉNT, -Ă, agenți, -te, s.m. și f. 1. S.m. și f. Reprezentant (oficial) al unei instituții, al unei organizații, al unui stat etc., care îndeplinește anumite însărcinări. Agent diplomatic. Agent de transmisiuni. Agent provocator. Agent secret. 2. S.m. Factor activ, care provoacă diferite fenomene fizice, chimice etc. Agenți atmosferici. ♢ Agenți geografici = factori fizici sau biologici care, prin acțiunea lor, produc transformări continue în învelișul geografic. Agent corosiv v. corosiv. 3. S.m. (Biol; în sintagma) Agent patogen = microorganism capabil să pătrundă și să se înmulțească într-un organism animal sau vegetal, provocând manifestări patologice. 4. S.m. (Lingv.; în sintagma) Nume de agent = substantiv sau adjectiv care indică pe autorul acțiunii unui verb. [Var.: (înv.) aghént s.m.] – Din fr. agent, lat. agens, -ntis, rus. aghent.

agentura
AGENTÚRĂ, agenturi, s.f. 1. Casă de afaceri, în țările capitaliste, condusă de un agent (1); totalitatea afacerilor efectuate de o astfel de casă; agenție. 2. Grupare aflată în slujba intereselor unui stat străin sau a unor cercuri financiare ori politice străine, care înteprinde acțiuni de spionaj și urmărește subordonarea economico-politică a statului în care acționează. – Din germ. Agentur.

agentie
AGENȚÍE, agenții, s.f. 1. Reprezentanță, filială sau sucursală a unei întreprinderi sau instituții situate în alt punct decât acela în care se află sediul principal. 2. (În sintagma) Agenție telegrafică (sau de presă) = instituție care culege informații din toate domeniile de activitate, furnizându-le presei sau televiziunii. 3. Reprezentanță diplomatică; misiune condusă de un agent diplomatic. ♢ Agenție economică = reprezentanță a unei țări într-o țară străină, care efectuează operații economice internaționale. 4. (În sintagma) Agenție de bilete = birou unde se vând cu anticipație bilete pentru spectacole, concerte etc. Agenție de voiaj = birou unde se vând cu anticipație bilete de călătorie (pentru distanțe mai lungi). [Var.: (înv.) aghențíe s.f.] – Din it. agenzia.

ager
ÁGER, -Ă, ageri, -e, adj. 1. Iute în mișcări; sprinten. 2. Isteț, deștept. ♦ (Despre ochi sau privire) Vioi, pătrunzător, scrutător. 3. (Înv.; despre obiecte) Tăios, ascuțit. – Lat. agilis.

ageri
AGERÍ, ageresc, vb. IV. Tranz. (Rar) A face pe cineva ager la minte. – Din ager.

agerime
AGERÍME s.f. Calitatea de a fi ager. – Ager + suf. -ime.

agest
AGÉST s.n. (Reg.) Îngrămădire de bușteni, crengi etc. aduse de ape la cotul unui râu; loc la cotul unui râu unde se îngrămădesc bușteni, crengi etc. aduse de ape. – Lat. aggestum, „intăritură, fortificație”.

agesti
AGESTÍ, agestesc, vb. IV. (Reg.) 1. Tranz. A stăvili o apă curgătoare, îngrămădind bușteni, crengi etc. la o cotitură a ei. 2. Refl. (Despre bușteni, crengi etc.) A se îngrămădi la cotitura unui râu, formând un fel de stăvilar. ♦ Fig. (Despre oameni) A se pripăși, a se aciua. – Din agest.

agestru
AGÉSTRU, agestre, s.n. Con de dejecție. – Din fr. agestre.

agfacolor
AGFACOLÓR adj. (În sintagma) Procedeu agfacolor = procedeu de obținere a imaginii colorate prin suprapunerea a trei straturi fotosensibile la culorile primare sau la cele fundamentale, utilizat în fotografie și cinematografie. – Din germ. Agfakolor.

agheasmatar
AGHEASMATÁR, agheasmatare, s.n. 1. Vas liturgic de metal în care se ține agheasma. 2. Clădire vecină cu o biserică, destinată sfințirii agheasmei. 3. Carte care cuprinde rugăciunile ce se rostesc în timpul aghesmuirii și în alte împrejurări. – Din ngr. aghiasmatárion.

agheasma
AGHEÁSMĂ s.f. (În religia creștină) Apă sfințită. ♦ (Glumeț) Rachiu. [Var.: aiásmă s.f.] – Din sl. agiazma.

aghent
AGHÉNT s.m. v. agent.

aghentie
AGHENȚÍE s.f. v. agenție.

aghesmui
AGHESMUÍ, agheismuiesc, vb. IV. 1. Tranz. A stropi cu agheasmă. 2. Tranz. și refl. Fig. (Fam.) A (se) îmbăta. 3. Tranz. Fig. (Reg.) A bate pe cineva. – Agheasmă + suf. -ui.

aghesmuire
AGHESMUÍRE, aghesmuiri, s.f. Acțiunea de a (se) aghesmui. [Pr.: -mu-i-] – V. aghesmui.

aghesmuit
AGHESMUÍT, -Ă, aghesmuiți, -te, adj. 1. Stropit cu agheasmă. 2. Fig. (Reg.) Beat. – V. aghesmui.

aghios
AGHIÓS, aghioase, s.n. (Înv.) Numele unei cântări liturgice care începe cu cuvintele „aghios, aghios” (sfinte, sfinte). ♢ Expr. A trage (la) aghioase = a) a cânta monoton și tărăgănat; b) a dormi; a sforăi. [Pr.: -ghi-os] – Din ngr. ághios.

aghiotant
AGHIOTÁNT, aghiotanți, s.m. Ofițer atașat unui comandament sau unui șef militar într-o unitate militară, îndeplinind atribuții similare unui secretar; adjutant.[Pr.: -ghi-o-] – Cf. rus. a d i u t a n t.

aghiuta
AGHIÚȚĂ s.m. (Fam. și glumeț) Drac. [Pr.: -ghi-u-] – Cf. ngr. á g h i o s „sfânt”.

agie
AGÍE, agii, s.f. Organ administrativ din sec. XVIII – XIX în Țara Românească și în Moldova, însărcinat cu menținerea ordinii publice în capitală; totalitatea funcționarilor din această instituție. – Agă + suf. -ie.

agil
AGÍL, -Ă, agili, -e, adj. Care se mișcă ușor și repede; suplu, vioi, sprinten. ♦ Îndemânatic, dibaci. – Din fr. agile, lat. agilis.

agilitate
AGILITÁTE s.f. Ușurință în mișcări; suplețe, sprinteneală, vioiciune. ♦ Îndemânare. – Din fr. agilité, lat. agilitas, -atis.

agio
ÁGIO, agiuri, s.n. Diferență cu care prețul (cursul) unui semn monetar sau al unei hârtii de valoare depășește valoarea nominală a acesteia. ♦ Supraprofit rezultat din speculații cu semne monetare sau hârtii de valoare. [Pr.: -gi-o] – Din it. aggio, fr. agio.

agiorno
A GIÓRNO adv. (Italienism) Ca ziua. Luminat a giorno. [Pr.: -giór-] – Loc. it.

agiota
AGIOTÁ, agiotez, vb. I. Intranz. A face speculă cu valoarea sau cu marfa al cărei preț este variabil. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. agioter.

agiotaj
AGIOTÁJ, agiotaje, s.n. Speculă cu semne monetare sau cu hârtii de valoare în vederea obținerii unui câștig. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. agiotage.

agita
AGITÁ, agít, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) mișca repede încoace și încolo; a (se) clătina, a (se) zgudui; a (se) frământa. ♦ Tranz. A amesteca două sau mai multe substanțe prin clătinarea lor (într-un vas). 2. Refl. (Fam.) A se manifesta prin mișcări grăbite și dezordonate, sub impulsul unor enervări. 3. Tranz. și refl. Fig. A (se) frământa, a (se) zbuciuma. 4. Tranz. Fig. A ridica masele (la revoltă), a ațâța, a răzvrăti. – Din fr. agiter, lat. agitare.

agitare
AGITÁRE, agitări, s.f. Acțiunea de a (se) agita. – V. agita.

agitat
AGITÁT, -Ă, agitați, -te, adj. (Despre oameni și animale) Care se mișcă încoace și încolo; care se agită. ♦ Fig. Tulburat, neastâmpărat, neliniștit. ♦ Fig. (Despre un interval de timp, o viață etc.) Bogat în evenimente; frământat, tumultuos. – V. agita.

agitator
AGITATÓR, -OÁRE, agitatori, -oare, s.m. și f., s.n. I. S.m. și f. Persoană care face agitație (politică) în vederea unei acțiuni. ♦ Mijloc prin care se realizează agitația (3). II. S.n. 1. (Chim.) Dispozitiv sau aparat care servește la amestecarea substanțelor solide sau fluide în vederea omogenizării lor. 2. Organ de mașină montat în rezervoarele mașinilor de stropit, de prăfuit, de împrăștiat îngrășăminte, de semănat etc. – Din fr. agitateur, (I) și rus. aghitator.

agitatoric
AGITATÓRIC, -Ă, agitatorici, -ce, adj. Care servește sau se referă la agitație (3). – Agitator + suf. -ic (după rus. agitatorskii, germ. agitatorisch).

agitatie
AGITÁȚIE, agitații, s.f. 1. Mișcare intensă încoace și încolo de oameni, de vehicule etc. 2. Stare de neliniște excesivă, de tulburare, de tensiune nervoasă (manifestată prin mișcări grăbite și dezordonate). 3. (Și în sintagma agitație politică) Mijloc de înrâurire a conștiinței publice folosit de un partid în scopuri imediate, prin mass-media, întruniri etc. [Var.: (înv) agitațiúne s.f] – Din fr. agitation, lat. agitatio, -onis (3) rus. aghitațiia.

agitatiune
AGITAȚIÚNE s.f. v. agitație.

aglica
AGLÍCĂ, aglice, s.f. Plantă erbacee din familia rozaceelor, cu frunze penate, cu flori albe sau rozalbe, parfumate, dispuse în inflorescențe. (Filipendula vulgaris). – Din bg. aglika, sb. jaglika.

aglomera
AGLOMERÁ, aglomerez, vb. I. 1. Refl. A se strânge la un loc în număr mare; a se îngrămădi, a se înghesui. ♦ (Despre un loc) A deveni suprapopulat. 2. Tranz. (Despre unele substanțe) A uni între ele granulele, firele sau fâșiile care compun un material. 3. Tranz. A încărca pe cineva cu prea multe treburi. – Din fr. agglomérer, lat. agglomerare.

aglomerant
AGLOMERÁNT, aglomeranți, s.m. Substanță care are proprietatea de a uni între ele granulele, firele sau fâșiile care compun un material; liant. – Din fr. agglomérant (influențat semantic de liant).

aglomerare
AGLOMERÁRE, aglomerări, s.f. Acțiunea de a (se) aglomera și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Grup compact (și numeros). – V. aglomera.

aglomerat
AGLOMERÁT, -Ă, aglomerați, -te, adj., s.n. 1. Adj. Îngrămădit, înghesuit. ♦ (Despre un loc, un spațiu) Plin de oameni, de vehicule etc.; suprapopulat, ticsit. 2. Adj., s.n. (Material) obținut prin aglomerare. 3. S.n. Rocă formată prin acumularea de materiale provenite din explozii vulcanice. – V. aglomera.

aglomeratie
AGLOMERÁȚIE, aglomerații, s.f. Îngrămădire de oameni; îmbulzeală, înghesuială, aglomerare. ♦ Așezare omenească. – Din fr. agglomération.

aglosie
AGLOSÍE s.f. Malformație congenitală care constă în lipsa limbii. – Din fr. aglossie.

aglutina
AGLUTINÁ, aglutinez, vb. I. Refl. (Despre particulele unor materiale) A se lipi unele de altele prin adeziune. ♦ (Despre bacterii, hematii etc.) A se lipi și a se precipita sub acțiunea unor substanțe. ♦ (Despre elemente ale vorbirii) A se lipi unul de altul formând un singur cuvânt. – Din fr. agglutiner, lat. agglutinans, -ntis.

aglutinant
AGLUTINÁNT, -Ă, aglutinanți, -te, adj., subst. I. Adj. Care unește, lipește, care aglomerează prin alipire, care servește la aglutinare. ♢ Limbă aglutinantă = limbă în care raporturile gramaticale se exprimă prin alipirea unor afixe la rădăcina cuvântului. II. 1. S.m. Anticorp în organismul animal care are proprietatea de a coagula bacteriile pătrunse în organism. 2. S.n. Substanță vâscoasă preparată din amidon, dextrină, gumă și albumină, care se adaugă în pasta de imprimat pentru a păstra desenul pe țesătură. – Din fr. agglutinant, lat. agglutinans, -ntis.

aglutinare
AGLUTINÁRE, aglutinări, s.f. Acțiunea de a se aglutina; alipire. – V. aglutina.

aglutinat
AGLUTINÁT, -Ă, aglutinați, -te, adj. (Despre materiale) Ale cărui particule sunt lipite unele de altele prin adeziune. – V. aglutina.

aglutinina
AGLUTINÍNĂ s.f. Substanță specifică de tipul anticorpilor, care apare în serul sanguin în urma administrării de vaccinuri. – Din fr. agglutinine.

aglutinogen
AGLUTINOGÉN s.m. Substanță de natură proteică, care introdusă în organism, stimulează producerea aglutininei. – Din fr. agglutinogène

agnat
AGNÁT, -Ă, agnați, -te, s.m. și f. (Jur.) Rudă în linie paternă. – Din fr. agnat, lat. agnatus.

agnata
AGNÁTĂ, agnate, s.f. (La pl.) Clasă de vertebrate acvatice lipsite de maxilarul inferior; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. – Din fr. agnathes.

agnatiune
AGNAȚIÚNE s.f. Legătură de rudenie civilă în raport cu înrudirea naturală. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. agnation, lat. agnatio, -onis.

agnet
AGNÉȚ, agnețe, s.n. (Bis.) Bucată de prescură din care se taie anafura pentru împărtășanie. – Din sl. aganici.

agnomen
AGNÓMEN, agnomene, s.n. Supranume, poreclă purtată de romani în urma unor fapte deosebite. – Din lat. agnomen.

agnostic
AGNÓSTIC, -Ă, agnostici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține agnosticismului, privitor la agnosticism. 2. S.m. și f. Adept al agnosticismului. – Din fr. agnostique.

agnosticism
AGNOSTICÍSM s.n. Concepție filozofică idealistă care neagă, parțial sau total, posibilitatea cunoașterii obiective a lumii, a esenței fenomenelor. – Din fr. agnosticisme.

agnozie
AGNOZÍE s.f. Pierdere sau tulburare a funcțiilor intelectuale de recunoaștere a celor văzute, auzite, pipăite. – Din fr. agnosie.

agogica
AGÓGICĂ s.f. Teorie care se ocupă cu schimbările mișcării ritmice, determinate de expresivitate, în timpul executării unei piese muzicale. – Din it. agogica.

agonal
AGONÁL, -Ă, agonali, -e, adj. Referitor la agonale. – Din it. agonale.

agonale
AGONÁLE s.f. pl. Întreceri atletice la vechii greci. ♦ (La romani) Serbări în cinstea zeului Ianus. – Din lat. agonalia.

agona
AGÓNĂ s.f. Linie de pe suprafața pământului ale cărei puncte nu prezintă declinație magnetică. – Din fr. agone.

agonic
AGÓNIC, -Ă, agonici, -ce, adj. Referitor la agonie; care este în agonie. – Cf. germ. agonisch.

agonie
AGONÍE, agonii, s.f. Stare a organismului care precede moartea. ♢ Loc. adj. În agonie = pe moarte; muribund. ♦ Fig. Neliniște puternică, zbucium, zbatere. – Din fr. agonie, lat. agonia.

agoniseala
AGONISEÁLĂ, agoniseli, s.f. (Pop.) Ceea ce agonisește cineva; economii, agonisită. ♦ Câștig (dobândit prin muncă). – Agonisi + suf. -eală.

agonisi
AGONISÍ, agonisesc, vb. IV. Tranz. A dobândi, a câștiga prin muncă. ♦ A strânge, a pune deoparte; a economisi. – Din ngr. agonízome (aor. agonisthika) „a lupta”.

agonisire
AGONISÍRE s.f. Acțiunea de a agonisi. – V. agonisi.

agonisita
AGONISÍTĂ s.f. (Pop.) Agoniseală. – V. agonisi.

agoniza
AGONIZÁ, agonizez, vb. I. Intranz. A fi în stare de agonie. – Din fr. agoniser, lat. agonisari.

agonizant
AGONIZÁNT, -Ă, agonizanți, -te, adj. Care agonizează; muribund. – Din fr. agonisant.

agora
AGORÁ s.f. Piață publică în orașele Greciei antice, unde se aflau principalele instituții și unde se țineau adunările publice; p. ext. adunare a poporului care se ținea în această piață. – Din fr. agora.

agorafobie
AGORAFOBÍE, agorafobii, s.f. Teamă patologică, obsesivă și nemotivată de spațiile largi, de locurile deschise, de piețe etc. – Din fr. agoraphobie.

agrafa
AGRÁFĂ, agrafe, s.f. 1. Nume dat unor obiecte care servesc să prindă sau să fixeze o haină, părul etc. ♦ Piesă de metal cu care se leagă blocurile de piatră, se fixează zidăria etc. 2. (Med.) Mică piesă metalică cu care se prind și se mențin unite buzele unei plăgi până la cicatrizare; copcă. 3. Ornament în formă de consolă la capătul unui arc. – Din fr. agrafe.

agrafie
AGRAFÍE s.f. Pierdere sau tulburare a funcțiunii de exprimare a gândurilor prin scris. – Din fr. agraphie.

agramat
AGRAMÁT, -Ă, agramați, -te, adj., s.m. și f. 1.. Adj., s.m. și f. (Persoană) care face greșeli elementare de limbă; p. ext. ignorant, incult. 2. Adj. Care conține greșeli elementare de gramatică și de ortografie. – Din lat. agrammatos.

agramatism
AGRAMATÍSM s.n. Necunoaștere a scrierii și a vorbirii corecte; lipsă totală de învățătură; p. ext. incultură, ignoranță. – Din germ. Agrammatismus, fr. agrammatisme.

agranulocitoza
AGRANULOCITÓZĂ s.f. Sindrom hematologic caracterizat prin lipsa granulocitelor din sânge, datorită unor agenți medicamentoși sau fizici. – Din fr. agranulocytose.

agrar
AGRÁR, -Ă, agrari, -e, adj. Care se referă la proprietatea funciară și la problemele legate de această proprietate, care se sprijină în special pe agricultură; agrarian, agricol (3). Țară agrară. – Din fr. agraire, lat. agrarius.

agrarian
AGRARIÁN, -Ă, agrarieni, -e, adj. (Rar) Agrar. [Pr.: -ri-an] – Din fr. agrarien.

agrarianism
AGRARIANÍSM s.n. Tendință de a menține agricultura ca principală ramură a economiei; teorie economică opusă industrialismului, care acordă prioritate dezvoltării agriculturii. [Pr.: -ri-a-] – Agrarian + suf. -ism.

agrava
AGRAVÁ, agravez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) face mai grav, a (se) înrăutăți. – Din fr. aggraver, lat. aggravare.

agravant
AGRAVÁNT, -Ă, agravanți, -te, adj. Care agravează, care înrăutățește. ♢ Circumstanțe agravante = împrejurări care contribuie la mărirea vinii unui acuzat. – Din fr. aggravant, lat. aggravans, -ntis.

agravare
AGRAVÁRE, agravări, s.f. Faptul de a (se) agrava; înrăutățire. – V. agrava.

agrai
AGRĂÍ, agrăiesc, vb. Iv. Tranz. (Reg.) A adresa cuiva vorba. – A^3 + grăi (după germ. ansprechen, anreden).

agrea
AGREÁ, agreez, vb. I. Tranz. A vedea cu ochi buni, cu simpatie pe cineva. ♦ A da consimțământul, a accepta un reprezentant diplomatic. [Pr.: -gre-a] – Din fr. agréer.

agreabil
AGREÁBIL, -Ă, agreabeli, -e, adj. Plăcut, distractiv. ♦ (Despre oameni) Simpatic. [Pr.: -gre-a-] – Din fr. agréable.

agrega
AGREGÁ, pers. 3 agrégă, vb. I. Refl. (Despre elemente) A se uni (într-un tot); a se alipi. – Din fr. agréger, lat. aggregare.

agregare
AGREGÁRE, agregări, s.f. Faptul de a se agrega; agregație. ♢ Stare de agregare (a corpurilor) = fiecare dintre stările de consistență și rezistență diferite sub care se pot prezenta substanțele. – V. agrega.

agregat
AGREGÁT^1, agregate, s.n. 1. Grup de mașini care lucrează împreună pentru realizarea unei anumite operații tehnice. 2. Material mineral sau organic, alcătuit din granule, fibre sau fâșii, care intră în compoziția betoanelor, mortarelor sau a altor materiale aglomerate cu un liant. ♢ Agregat mineral = concreștere de minerale în diferite formații naturale. – Din rus. agregat, (2) fr. agrégat.

AGREGÁT^2, agregați, s.m. (Ieșit din uz, în sintagma) Profesor agregat = profesor universitar care funcționează pe lângă o catedră condusă de alt profesor. – Din fr. agrégé.

agregatie
AGREGÁȚIE s.f. Agregare. – Din fr. agrégation, lat. aggregatio.

agrement
AGREMÉNT, agremente, s.n. 1. Plăcere, distracție. 2. Aprobare dată sau cerută de guvernul unei țări pentru numirea reprezentanților diplomatici. – Din fr. agrément.

agrementa
AGREMENTÁ, agrementez, vb. I. Tranz. (Rar) A da culoare, relief, a înfrumuseța (prin adăugarea unei podoabe); a împodobi. – Din fr. agrémenter.

agresiune
AGRESIÚNE, agresiuni, s.f. Atac împotriva unei persoane sau a unui stat. ♦ Agresiune armată = atac înarmat săvârșit împotriva unui stat, în scopul de a-i cotropi teritoriul, a-i suprima independența și a-i înrobi populația. [Pr.: -si-u-] – Din fr. agression, lat. aggressio, -onis.

agresiv
AGRESÍV, -Ă, agresivi, -e, adj. Care atacă (fără provocare); fig. care caută prilej de ceartă; provocator. ♦ (Despre substanțe) Care atacă chimic corpurile cu care ajunge în contact. – Din fr. agressif.

agresivitate
AGRESIVITÁTE, agresivități, s.f. Însușirea de a fi agresiv, constituind uneori un simptom patologic. ♦ Însușire a unor agenți patogeni de a ataca mai multe plante. – Din fr. agressivité.

agresor
AGRESÓR, -OÁRE, agresori, -oare, s.m. și f., adj. (Persoană fizică sau stat) care organizează sau săvârșește o agresiune. – Din fr. agresseur, lat. aggressor.

agrest
AGRÉST, -Ă, agrești, -ste, adj. (Rar) Câmpenesc, rustic. ♦ Grosolan. – Din lat. agrestis, fr. agreste.

agricol
AGRÍCOL, -Ă, agricoli, -e, adj. 1. Care ține de agricultură, care se referă la agricultură; folosit în agricultură. ♢ An agricol = perioadă de timp cuprinsă între începutul muncilor agricole de toamnă, care privesc recolta anului următor, și strângerea recoltei din anul în curs. 2. (Despre oameni) Care se ocupă cu agricultura. 3. (Despre o regiune, o țară) Care își sprijină economia în special pe agricultură; agrar. – Din fr. agricole.

agricultor
AGRICULTÓR, -OÁRE, agricultori, -oare, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu agricultura. – Din fr. agriculteur, lat. agricultor.

agricultura
AGRICULTÚRĂ, agriculturi, s.f. 1. Cultivare a pământului. 2. Ramură a producției materiale care are ca obiect cultura plantelor și creșterea animalelor în vederea obținerii unor produse alimentare și a unor materii prime; totalitatea lucrărilor și a metodelor întrebuințate în acest scop. – Din fr. agriculture, lat. agricultura.

agrimensor
AGRIMENSÓR, agrimensori, s.m. Specialist în agrimensură. – Din it. agrimensore, lat. agri mensor.

agrimensura
AGRIMENSÚRĂ s.f. Tehnica măsurătorilor topografice și a cadastrelor simple ale terenurilor agricole. – Din it., lat. agrimensura.

agriotimie
AGRIOTIMÍE, agriotimii, s.f. Tendință patologică de a comite acte de nebunie furioasă. [Pr.: -gri-o-] – Din fr. agriothymie.

agripnie
AGRIPNÍE, agripnii, s.f. (Med.) Insomnie. – Din fr. agrypnie.

agris
ÁGRIȘ, agriși, s.m. Arbust cu ramuri spinoase, cu frunze lobate și cu fructe comestibile, care crește spontan în regiunile de munte. (Ribes uva-crispa). – Din magh. egres.

agrisa
ÁGRIȘĂ, agrișe, s.f. Fructul agrișului, în formă de boabă verzuie, roșie sau galbenă, cu gust dulce-acrișor și cu multe semințe. – Agriș + suf. -ă.

agro
AGRO- Element de compunere însemnând „agricol”, „agricultură”, care servește la formarea unor substantive sau adjective. – Din fr. agro-.

agroalimentar
AGROALIMENTÁR, -Ă, agroalimentari, -e, adj. Referitor la produse alimentare provenite din agricultură. [Pr.: -gro-a-] – Agro- + alimentar.

agrobiolog
AGROBIOLÓG, -ÓGĂ, agrobiologi, -oge, s.m. și f. Specialist în agrobiologie. [Pr.: -bi-o-] – Din agrobiologie (derivat regresiv). Cf. rus. agrobiolog.

agrobiologic
AGROBIOLÓGIC, -Ă, agrobiologici, -ce, adj. De agrobiologie, privitor la agrobiologie. [Pr.: -bi-o-] – Agro- + biologic.

agrobiologie
AGROBIOLOGÍE s.f. Știință care se ocupă cu acțiunea legilor biologice generale asupra culturii plantelor și creșterii animalelor, constituind, totodată, baza teoretică a științelor agronomice. [Pr.: -bi-o-] – Din germ. Agrobiologie, rus. agrobiologhiia.

agrocenoza
AGROCENÓZĂ, agrocenoze, s.f. (Biol.) Zonă agricolă. – Din fr. agrocénose.

agrochimic
AGROCHÍMIC, -Ă, agrochimici, -ce, adj. Privitor la agrochimie, care aparține agrochimiei. – Din fr. agrochimique.

agrochimie
AGROCHIMÍE s.f. Știința care se ocupă cu studiul circuitului substanțelor nutritive în mediul de creștere și de dezvoltare a plantelor agricole, în vederea stabilirii măsurilor de sporire a producției și de îmbunătățire a calității produselor. – Din fr. agrochimie.

agrochimist
AGROCHIMÍST, -Ă, agrochimiști, -ste, s.m. și f. Specialist în agrochimie. – Agro- + chimist.

agrogeolog
AGROGEOLÓG, -ÓGĂ, agrogelogi, -oge, s.m. și f. Specialist în agrogeologie; pedolog. [Pr.: -ge-o-] – Agro- + geolog.

agrogeologic
AGROGEOLÓGIC, -Ă, agrogeologici, -ce, adj. Referitor la agrogeologie, de agrogeologie. [Pr.: -ge-o-] – Din fr. agrogéologique.

agrogeologie
AGROGEOLOGÍE s.f. Știință agricolă care se ocupă cu studiul rocilor pe care s-au format soluri arabile; vechea denumire a pedologiei. [Pr.: -ge-o-] – Din fr. agrogéologie.

agroindustrial
AGROINDUSTRIÁL, -Ă, agroindustriali, -e, adj. Referitor la producția agricolă industrializată. [Pr.: -gro-in-] – Agro- + industrial (după fr. agroindustriel).

agrologie
AGROLOGÍE s.f. Știință agricolă care se ocupă cu studiul solului ca rezultat al acțiunii factorilor naturali și cu influiența pe care o are solul asupra plantelor; vechea denumire a agrotehnicii. – Din fr. agrologie.

agrometeorolog
AGROMETEOROLÓG, -ÓGĂ, agrometeorologi, -oge, s.m. și f. Specialist în agrometeorologie. [Pr.: -te-o-] – Agro- + meteorolog.

agrometeorologic
AGROMETEOROLÓGIC, -Ă, agrometeorologici, -ce, adj. De agrometeorologie. [Pr.: -te-o-] – Agro- + meteorologic.

agrometeorologie
AGROMETEOROLOGÍE s.f. Știință care se ocupă cu cercetarea condițiilor meteorologice sub aspectul influenței acestora asupra producției agricole. [Pr.: -te-o-] – Agro- + meteorologie.

agrominim
AGROMÍNIM s.n. (Ieșit din uz) Totalitatea lucrărilor agronomice minime, fixate pentru a fi aplicate în mod obligatoriu, în scopul creșterii producției agricole. – Din rus. agrominimum.

agronom
AGRONÓM, -Ă, agronomi, -e, s.m. și f. Specialist în agronomie. – Din fr. agronome.

agronomic
AGRONÓMIC, -Ă, agronomici, -ce, adj. Care ține de agronomie, privitor la agronomie. – Din fr. agronomique.

agronomie
AGRONOMÍE s.f. Complex de științe care cuprinde totalitatea cunoștințelor teoretice și practice referitoare la producția agricolă. – Din fr. agronomie.

agrosilvic
AGROSÍLVIC, -Ă, agrosilvici, -ce, adj. Privitor la agricultură și la silvicultură, care ține de agricultură și de silvicultură. – Agro- + silvic.

agrotehnic
AGROTÉHNIC, -Ă, agrotehnici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Știință care se ocupă cu relațiile dintre factorii de vegetație, sol și plantele cultivate. ♦ Totalitatea procedeelor tehnice de cultivare a unei plante agricole. 2. Adj. Care aparține agrotehnicii (1), care se referă la agrotehnică. – Din (1) rus. agrotehnika, (2) agro- + tehnic (după rus. agrotehniceskii).

agrotehnician
AGROTEHNICIÁN, -Ă, agrotehnicieni, -e, s.m. și f. Specialist în agrotehnică (1). [Pr.: -ci-an] – Agro- + tehnician (după rus. agrotehnik).

agrozootehnic
AGROZOOTÉHNIC, -Ă, agrozootehnici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Agrozootehnie. 2. Adj. Care ține de agrozootehnie, privitor la agrozootehnie. [Pr.: -zo-o] – Din (1) rus. agrotehnika, (2) agro- + zootehnic (după rus. agrozootehniceskii).

agrozootehnician
AGROZOOTEHNICIÁN, -Ă, agrozootehnicieni, -e, s.m. și f. Specialist în agrozootehnie. [Pr.: -zo-o-teh-ni-ci-an] – Agro- + zootehnician.

agrozootehnie
AGROZOOTEHNÍE s.f. Tehnica cultivării plantelor furajere și a creșterii animalelor domestice; agrozootehnică (1). [Pr.: -zo-o-] – Agro- + zootehnie.

agud
AGÚD, aguzi, s.m. (Reg.) Dud. – Din agudă.

aguda
AGÚDĂ, agude, s.f. (Reg.) Dudă. – Din sl. agoda.

agurida
AGURÍDĂ, aguride, s.f. Strugure înainte de coacere, cu gust foarte acru. – Din ngr. agurída.

agurijoara
AGURIJOÁRĂ, agurijoare, s.f. Plantă erbacee decorativă, cu flori mari galbene, albe, portocalii, roz și roșii, care se deschid numai la soare (Portulaca grandiflora). – Aguridă + suf. -ioară.

ah
AH interj. 1. Strigăt pricinuit de o durere fizică. 2. A^2 (1).

aha
AHÁ interj. Exclamație care exprimă mulțumirea cuiva că s-a lămurit sau că a găsit răspunsul la o întrebare care îl frământa.

aheean
AHEEÁN, -Ă, aheeni, -e, adj. Care aparține aheilor, privitor la ahei. [Pr.: -he-ean] – Din fr. achéen.

aho
AHÓ interj. 1. Strigăt cu care se încetinește sau oprește mersul boilor (înjugați). 2. Strigăt cu care începe plugușorul. 3. Strigăt prin care căutăm să oprim pe cineva de a face ceva.

ahotnic
AHÓTNIC, -Ă, ahotnici, -ce, adj. (Reg.; adesea substantivat) Dornic, lacom, pasionat pentru cineva sau ceva. – Din rus. ohotnik.

aht
AHT, ahturi, s.n. (Reg.) 1. Oftat, suspin. 2. Durere, suferință, chin, jale. – Din ngr. áhti „dorință arzătoare”.

ahtia
AHTIÁ, ahtiez, vb. I. Refl. 1. A dori din tot sufletul ceva; a râvni, a jindui. 2. A se lăcomi (la ceva). [Pr.: -ti-a] – Din aht.

ahtiat
AHTIÁT^1 s.n. (Rar) Ahtiere. [Pr.: -ti-at] – V. ahtia.

AHTIÁT^2, -Ă, ahtiați, -te, adj. Stăpânit de o dorință puternică de a obține ceva, lacom de un bun (mai ales material). [Pr.: -ti-at] – V. ahtia.

ahtiere
AHTIÉRE, ahtieri, s.f. Acțiunea de a se ahtia și rezultatul ei; ahtiat^1. [Pr.: -ti-e-] – V. ahtia.

ai
AI^1 interj. Exclamație care exprimă: durere; spaimă; uimire; amenințare.

AI^2 interj. (Fam.) Exclamație cu sens interogativ. Te faci că nu înțelegi, ai?

AI^3 interj. V. hai.

AI^4, ai, s.m. (Reg.) Usturoi. ♢ Ai sălbatic = numele a trei plante erbacee din familia liliaceelor, cu frunze lunguiețe și cu flori galbene (Allium ochroleucum), roz (Allium paniculatum), alb-verzui sau roșietice (Allium oleraceum). Aiul șarpelui = plantă erbacee din familia liliaceelor, cu tulpina în formă de spirală și cu flori roșii-purpurii dispuse în umbele, folosită în alimentație (Allium scorodoprasum). – Lat. allium.

AÍ^5 s.m. Mic mamifer arboricol cu mișcări lente, din America de Sud și Madagascar (Danbontonia madagascarensis). – Din fr. aï.

aiasma
AIÁSMĂ s.f. v. agheasmă.

aice
AÍCE adv. v. aici.

aicea
AÍCEA adv. v. aici.

aici
AÍCI adv. 1. În acest loc, în aceste locuri (relativ) apropiate de vorbitor. ♢ Expr. (Fam.) Până aici! = destul! ajunge! Pe aici ți-e drumul! = șterge-o! pleacă! a plecat! a șters-o! A se duce pe-aici încolo = a pleca, a o șterge; a pleca fără urmă, a dispărea. 2. În acest moment, acum. ♢ Expr. Aici i-aici sau aci-i aci = acum e momentul hotărâtor. ♦ (Corelativ) Acum... acum..., când... când..., ba... ba... 3. (În expr.) Cât pe-aci = aproape să..., gata-gata să..., mai că... [Var.: ací, acía, acílea, aíce, aícea adv.] – Lat. ad-hicca.

aidoma
AÍDOMA adv. 1. La fel, ca și. 2. (Rar) Aievea, într-adevăr. – A^3 + sl. vidomŭ „vizibil”.

aiepta
AIEPTÁ, aiépt, vb. I. Refl. (Reg.) A-și lua avânt. ♦ Tranz. A arunca, a repezi cu putere. [Pr.: a-iep-] – Lat. adjectare.

aiest
AIÉST, AIÁSTĂ, aiești, aieste, adj. dem. (Reg.: când urmează după substantiv are forma aiesta, aiasta) Acest. [Gen.-dat. sg.: aiestui, aiestei, gen.-dat. pl. aiestor; (când are forma aiesta, aiasta) gen.-dat. sg.: aiestuia, aiesteia, gen.-dat. pl.: aiestora. – Pr.: a-iest. – Var.: aiésta adj. dem.] – Lat. ad + istum.

aiesta
AIÉSTA^1, AIÁSTA, aieștia, aiestea, pron. dem. (Reg.) Acesta. [Gen.-dat. sg.: aiestuia, aiesteia, gen.-dat. pl.: aiestora. – Pr.: a-ies-] – V. aiest.

AIÉSTA^2, AIÁSTA adj. dem. v. aiest.

aieve
AIÉVE adv. v. aievea.

aievea
AIÉVEA adv., adj. I. Adv. 1. În realitate. ♦ Cu adevărat, într-adevăr. 2. Lămurit; clar, limpede. 3. (Înv.) În văzul tuturor, pe față; deschis. II. Adj. Real; palpabil, concret. [Pr.: a-ie-. – Var.: aiéve adv.] – Din sl. javĕ, bg. jave.

aior
AIÓR, aiori, s.m. Plantă erbacee cu frunze lanceolate și cu flori galbene dispuse în umbele (Euphorbia esula) [Pr.: a-ior] – Ai^4 + suf. -ior.

aisberg
ÁISBERG, aisberguri, s.n. Bloc (mare) de gheață desprins din calotele glaciare polare, care plutește pe oceane spre zona caldă, influențând clima regiunilor învecinate și stingherind navigația; ghețar^2 plutitor. – Din fr., engl. iceberg.

aisfild
ÁISFILD, aisfilduri, s.n. Câmp de gheață. – Din fr. ice-field, engl. ice field.

aist
AÍST, aiști, adj. dem. m. (Reg.; când urmează după substantiv are forma aista) Acest. [Gen.-dat. sg.: aistui, gen.-dat. pl.: aistor; (când are forma aista) gen.-dat. sg.: aistuia, gen.-dat. pl.: aistora – Var.: aísta adj. dem. m.] – V. aiest.

aista
AÍSTA^1, aiștia, pron. dem., adj. dem. v. aiesta.

AÍSTA^2, adj. dem. m. v. aist.

aiste
AÍSTE adj. dem. f. pl. (Reg.) Aceste. – V. aist.

aisor
AIȘÓR, aișori, s.m. (Bot.) 1. Plantă erbacee din familia liliaceelor cu frunze plane, roșietice și cu flori galbene-aurii (Allium ammoophilum). 2. Usturoiță. 3. Ghiocel. [Pr.: a-i-] – Ai^4 + suf. -ișor.

aiura
AIURÁ, aiurez, vb. I. Intranz. 1. A fi în stare de delir; a delira. ♦ A vorbi fără sens, a spune lucruri absurde, a debita absurdități. 2. (Rar) a se pierde în visări. [Pr.: a-iu-. – Var.: aiurí vb. IV] – Din

aiurare
AIURÁRE, aiurări, s.f. Faptul de a aiura. [Pr.: a-iu-. – Var.: aiuríre s.f.] – V. aiura.

aiure
AIÚRE adv. v. aiurea.

aiurea
AIÚREA adv., adj. 1. Adv. În alt loc, în altă parte; undeva, altundeva. ♢ Într-aiurea = fără țintă; la întâmplare. ♢ Expr. A vorbi aiurea = a vorbi fără rost, a bâigui. ♢ (Cu valoare de interj. fam.) Aiurea! N-ai dreptate. 2. Adj. (Fam.) Zăpăcit, aiurit, cu capu-n nori. [Pr.: a-iu-. – Var.: aiúre adv.] – Lat. aliubi + re + a.

aiureala
AIUREÁLĂ, aiureli, s.f. 1. Delir. 2. (Fam.) Vorbire lipsită de sens; absurditate. 3. (Fam.) Zăpăceală, tulburare, dezordine. [Pr.: a-iu-] – Aiuri + suf. -eală.

aiuri
AIURÍ vb. IV. v. aiura.

aiurire
AIURÍRE s.f. v. aiurare.

aiurit
AIURÍT, -Ă, aiuriți, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care are comportări anormale; (om) zăpăcit, trăsnit, zănatic. 2. Adj. (Despre manifestările oamenilor; adesea adverbial) Care este anormal. [Pr.: a-iu-] – Din fr. ahuri (apropiat prin etimologie populară de aiurea).

ajun
AJÚN, ajunuri, s.n. 1. Zi sau, p. ext., perioadă de timp care precede un eveniment. ♢ Loc. adv. În ajun = a) cu o zi (sau cu o seară) înainte; b) puțin timp înainte, foarte aproape (de)... 2. Faptul de a ajuna (1); post (negru). ♦ Zi în care se ajunează (1). – Ajuna (derivat regresiv).

ajuna
AJUNÁ, ajunez, vb. I. Intranz. 1. (În practicile religioase) A nu mânca nimic, a ține post complet. 2. Fig. A răbda de foame. – Lat. *adjunare.

ajunge
AJÚNGE, ajúng, vb. III. I. 1. Intranz. A se afla într-un loc după parcurgerea unui drum, a atinge capătul unui drum; a sosi. ♢ Expr. A ajunge departe = a răzbi prin greutăți și a atinge scopul dorit. A (sau a-i) ajunge (cuiva) cuțitul la os = a ajunge la capătul puterii; a fi într-o situație disperată. ♦ Intranz. și tranz. A atinge (o limită în timp), a apuca (o anumită vreme). 2. Tranz. A întâlni, venind din urmă, o ființă sau un vehicul în mișcare; a prinde din urmă. ♢ Expr. A-l ajunge pe cineva zilele = a îmbătrâni. ♦ Fig. A egala pe cineva. 3. Tranz. A nimeri, a lovi pe cineva sau ceva. ♦ Fig. (Despre un neajuns) A da peste... ♦ Fig. (Despre o stare sufletească) A cuprinde, a răzbi. 4. Intranz. A se întinde până la...; a atinge. ♦ A reuși să atingă ceva situat sus sau departe. ♢ Expr. A nu-i ajunge (cuiva nici) cu prăjina la nas, se zice despre un om înfumurat. 5. Intranz. (Despre prețuri; p.ext. despre mărfuri) A atinge un anumit nivel. II. 1. Refl. A se întâlni, a se împreuna, a se uni. ♦ Fig. A se înțelege, a se învoi. 2. Intranz. A realiza, a împlini. A ajunge la un rezultat. ♦ Intranz. și tranz. A fi în situația de a... 3. Intranz. A deveni. ♢ Expr. A ajunge rău = a decădea. A ajunge bine = a dobândi succese; a reuși, a izbuti. A ajunge pe mâinile cuiva = a fi la discreția cuiva. ♦ Intranz. și refl. (Peior.) A parveni. III. Intranz. și refl. A fi în cantitate suficientă. ♢ Expr. (Tranz.) A-l ajunge (pe cineva) mintea (sau capul) = a se pricepe, a ști ce e de făcut. – Lat. adjungere „a uni, a lipi”.

ajungere
AJÚNGERE s.f. (Rar) Faptul de a (se) ajunge. – V. ajunge.

ajuns
AJÚNS^1 s.n. 1. (În loc. adv.) De ajuns = destul. 2. (În sintagma) Bun ajuns(ul)! = bine ai venit! bun sosit! – V. ajunge.

AJÚNS^2, -Ă, ajunși, -se, adj. s.f. art. I. Adj. 1. Care s-a îmbogățit, a parvenit. 2. (Reg.; în expr.) Ajuns de (sau la) cap = deștept, isteț. II. S.f. art. (În sintagma) Bun ajunsa! = bun sosit ! bine ai venit! – V. ajunge.

ajur
AJÚR, ajururi, s.n. 1. Broderie pe o țesătură obținută prin scoaterea firelor din urzeală sau din bătătură; rărituri cu scop decorativ de-a lungul unei țesături. 2. Tricou cu găurele obținute în timpul tricotării. 3. (Arhit.) Ornament perforat care permite pătrunderea luminii. – Din fr. ajour.

ajura
AJURÁ, ajurez, vb. I. Tranz. A face ajur. – Din fr. ajourer.

ajurare
AJURÁRE, ajurări, s.f. Acțiunea de a ajura. – V. ajura.

ajurat
AJURÁT, -Ă, ajurați, -te, adj. Care are ajur, împodobit cu ajur. – V. ajura.

ajusta
AJUSTÁ, ajustez, vb. I. Tranz. A adapta, a potrivi o piesă la un ansamblu, un obiect de îmbrăcăminte pe corp etc. – Din fr. ajuster.

ajustabil
AJUSTÁBIL, -Ă, ajustabili, -e, adj. Care poate fi ajustat. – Ajusta + suf. -bil.

ajustaj
AJUSTÁJ s.n. (Tehn.) Relație între dimensiunile a două piese care se asamblează prin întrepătrundere. – Din fr. ajustage.

ajustare
AJUSTÁRE, ajustări, s.f. Acțiunea de a ajusta. – V. ajusta.

ajustor
AJUSTÓR, -OÁRE, ajustori, -oare, s.m. și f. Muncitor calificat care execută operații de ajustare. – Din fr. ajusteur.

ajuta
AJUTÁ, ajút, vb. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) da ajutor, sprijin. ♢ Expr. (Tranz.) A-l ajuta (pe cineva) puterea (sau capul, mintea, etc.) = a avea capacitatea fizică sau intelectuală de a face un anumit lucru. ♢ Expr. (Absol.) Doamne-ajută = a) formulă de invocare a divinității, folosită la începutul unei acțiuni; b) (substantivat) situație favorabilă în evoluția unei acțiuni, în starea cuiva; spor, mers bun al treburilor; c) (substantivat, ir.) lovitură. (Mai) de Doamne-ajută = (mai) de seamă, (mai) bun, de oarecare valoare. ♦ Refl. A se servi de cineva sau de ceva ca ajutor. 2. Intranz. A fi de folos, a servi, a sluji. – Lat. adjutare.

ajutaj
AJUTÁJ, ajutaje, s.n. (Tehn.) Tub scurt, executat astfel încât scurgerea fluidelor să se producă în fiecare secțiune la presiunile sau la vitezele dorite; duză (1). – Din fr. ajoutage.

ajutare
AJUTÁRE, ajutări, s.f. Acțiunea de a (se) ajuta și rezultatul ei. – V. ajuta.

ajutator
AJUTĂTÓR, -OÁRE, ajutători, -oare, adj. Care ajută; auxiliar. – Ajuta + suf. -ător.

ajutor
AJUTÓR, -OÁRE, ajutori, -oare, s.m. și f., s.n. 1. S.m. și f. Persoană care ajută pe alta într-o activitate oarecare (secundând-o și subordonându-i-se). 2. S.n. Sprijin, participare la efortul cuiva; îndrumare (în împrejurări dificile); asistență acordată cuiva; ajutorință. ♢ A fi de (sau a veni, a sta în) ajutor (cuiva) = a fi de folos (cuiva), a-l sprijini. ♦ Drept bănesc acordat salariaților în cazul pierderii temporare a capacității de muncă. ♦ Sprijin bănesc. ♦ (Cu valoare de interjecție) Strigăt al celor care se află în primejdie. – Lat. ajutor, -is, adjutorium.

ajutora
AJUTORÁ, ajutorez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) ajuta, a (se) sprijini (din punct de vedere material). [Var.: ajutorí vb. IV] – Din ajutor.

ajutorare
AJUTORÁRE, ajutorări, s.f. Acțiunea de a (se) ajutora și rezultatul ei. – V. ajutora.

ajutori
AJUTORÍ vb. IV. v. ajutora.

ajutorinta
AJUTORÍNȚĂ, ajutorințe, s.f. (Înv.) 1. Ajutor (2). 2. Numele unui impozit din sec. XVIII din Țara Românească și din Moldova. – Ajutori + suf. -ință.

akan
AKẤN, akâni, s.m. Poet, recitator și cântăreț popular la kazahi, kirghizi etc. – Din rus. akân.

al
AL, A, ai, ale, art. 1. (Articol posesiv sau genitival, înaintea pronumelui posesiv sau a substantivului în genitiv posesiv, când cuvântul care precedă nu are articol enclitic) Carte a elevului. 2. (Înaintea numeralelor ordinale, începând cu „al doilea”) Clasa a zecea. – Lat. illum, illam.

alabala
ÁLA-BÁLA subst. invar. 1. (În expr.) Ce mai ala-bala? = a) ce se mai petrece?; b) ce rost are atâta discuție (inutilă) ? 2. (În formule recitative din jocurile copiilor) Ala-bala portocala. – Formație onomatopeică.

alabandina
ALABANDÍNĂ s.f. Sulfură naturală de mangan, compactă, negricioasă, cu luciu metalic. – Din fr. alabandine.

alabastru
ALABÁSTRU s.n. Varietate de ghips cu aspect de marmură albă străbătută de vine transparente, întrebuințată la fabricarea unor obiecte ornamentale. – Din it. alabastro, lat. alabastrum.

alac
ALÁC s.n. Specie de grâu foarte rezistentă, cu un singur bob în spiculeț, care se cultivă în regiunile muntoase (Triticum monococcum). – Cf. magh. a l a k o r.

alagea
ALAGEÁ, alagele, s.f. 1. (Înv.) Stofă vărgată, țesută din fire de in și de mătase. 2. (Reg.; în expr.) A-și căpăta alageaua sau a păți o alagea = a se păcăli. – Din tc. alaca.

alai
ALÁI, alaiuri, s.n. Mulțime de oameni care însoțește o ceremonie, o persoană de seamă etc.; paradă, pompă. ♢ Loc. adv. Cu (sau în) alai = cu solemnitate, cu fast. ♦ Mulțime de oameni care se ia după cineva; p. ext. gălăgie provocată de această mulțime. ♦ (Înv.) Suită care întovărășea sau întâmpina un domnitor. – Din tc. alay.

alait
ALAÍT s.n. Mineral rar, de culoare roșie, care se găsește în Asia Centrală. – Et. nec.

alalie
ALALÍE, alalii, s.f. (Med.) Incapacitate de a vorbi sau de a pronunța unele sunete; logoplegie. – Din fr. alalie.

alaltaieri
ALÁLTĂIERI adv. În ziua care precedă ziua de ieri. ♢ De ieri, de alaltăieri = de puțin timp, de curând. Mai alaltăieri = zilele trecute. – Alaltă (=aialaltă) + ieri.

alaltaseara
ALÁLTĂSEARĂ adv. În seara zilei de alaltăieri. ♢ Mai alaltăseară = (într-una din) serile trecute. – Alaltă (=aialaltă) + seară.

alaman
ALAMÁN, alamane, s.n. Unealtă de pescuit alcătuită dintr-un sac central și mai multe fâșii de plasă cu care se încercuiesc și se adună bancurile de pești marini. – Et. nec.

alama
ALÁMĂ, (2, 3) alămuri, s.f. 1. Aliaj de cupru și zinc, galben-auriu, maleabil, ductil, ușor de prelucrat, cu numeroase și variate întrebuințări în industrie. 2. (La pl.) Obiecte de alamă (1); alămărie^2. 3. (La pl.) Instrumente muzicale de suflat din alamă (1). – Cf. it. l a m a „placă de metal”.

alambic
ALAMBÍC, alambicuri, s.n. Aparat metalic pentru distilarea lichidelor. – Din fr. alambic.

alambica
ALAMBICÁ, alambichez, vb. I. Tranz. A distila cu ajutorul alambicului. ♦ Fig. A face prea subtil, greu de înțeles, excesiv de rafinat, complicat. – Din fr. alambiquer.

alambicare
ALAMBICÁRE, alambicări, s.f. Acțiunea de a alambica și rezultatul ei. – V. alambica.

alambicat
ALAMBICÁT, -Ă, alambicați, -te, adj. Prea rafinat, excesiv de subtil, greu de înțeles, complicat. – V. alambica.

alandala
ALANDÁLA adv. (Fam.) La întâmplare, în dezordine, fără nici o noimă; pe dos. [Var.: halandála adv.] – Din ngr. álla and'álla „unul în locul altuia”.

alanina
ALANÍNĂ, alanine, s.f. Aminoacid produs prin hidroliza proteinelor naturale. – Din fr. alanine.

alantoida
ALANTOÍDĂ, alantoide, s.f. Una dintre anexele embrionare la animalele vivipare și ovipare. ♦ (La pl.) Animale vertebate care au această embrionară. – Din fr. allantoïde.

alarma
ALARMÁ, alarmez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) neliniști, a (se) îngrijora. ♦ Tranz. A pune în stare de alertă, de pregătiri, a da alarma (la apropierea unei primejdii). – Din fr. alarmer.

alarmant
ALARMÁNT, -Ă, alarmați, -te, adj. Care alarmează; neliniștitor, îngrijorător. – Din fr. alarmant.

alarmare
ALARMÁRE, alarmări, s.f. Acțiunea de a (se) alarma și rezultatul ei. – V. alarma.

alarmat
ALARMÁT, -Ă, alarmați, -te, adj. Care a devenit neliniștit, îngrijorat; alertat. – V. alarma.

alarma
ALÁRMĂ, alarme, s.f. 1. Anunțare a unei primejdii sau calamități care amenință populația; semnal prin care se anunță asemenea primejdii. 2. Neliniște, teamă, spaimă de care este cuprins cineva la apropierea unei primejdii. – Din fr. alarme.

alarmist
ALARMÍST, -Ă, alarmiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f., adj., (Persoană) care împrăștie intenționat știri alarmante, adesea inventate; (persoană) care se alarmează ușor; sperios, timorat, panicard, înfricoșat. 2. Adj. (Despre vorbe, știri etc.) Care provoacă panică, care îngrozește. – Din fr. alarmiste.

alaun
ALAÚN s.n. 1. Sulfat dublu al unui metal trivalent și al unui metal monovalent. 2. P. restr. Sulfat dublu de aluminiu și potasiu; piatră-acră. – Din germ. Alaun.

ala
ÁLĂ s.f. Unitate romană de cavalerie (formată din trupe auxiliare). – Din lat. ala.

alamar
ALĂMÁR, alămari, s.m. Meseriaș care lucrează obiecte de alamă (1). ♦ Negustor de alămuri. – Alamă + suf. -ar.

alamarie
ALĂMĂRÍE^1, alămării, s.f. Fabrică, atelier sau prăvălie de obiecte de alamă (1). – Alămar + suf. -ie.

ALĂMĂRÍE^2 s.f. Obiecte de alamă; alămuri. – Alamă + suf. -ărie.

alamaie
ALĂMẤIE s.f. v. lămâie.

alamaioara
ALĂMÂIOÁRĂ, alămâioare, s.f. (Reg.) Gutuie. [Pr.: -mâ-ioa-] – Alămâie + suf. -ioară.

alami
ALĂMÍ, alămesc, vb. IV. Tranz. A acoperi sau a sufla un obiect cu un strat de alamă (1). – Din alamă.

alamire
ALĂMÍRE s.f. Acțiunea de a alămi. – V. alămi.

alamit
ALĂMÍT, -Ă, alămiți, -te, adj. Acoperit sau suflat cu alamă (1). – V. alămi.

alamiu
ALĂMÍU, -ÍE, alămii, adj. De culoarea alamei (1). – Alamă + suf. -iu.

alapta
ALĂPTÁ, alăptez, vb. I. Tranz. A hrăni puii cu laptele propriu, secretat de glandele mamare; a da să sugă; a apleca. – A^3 + lapte (după fr. allaiter).

alaptare
ALĂPTÁRE, alăptări, s.f. Acțiunea de a alăpta. – V. alăpta.

alasida
ALĂSÍDĂ s.f. v. alesidă.

alatura
ALĂTURÁ, alắtur, vb. I. Tranz. și refl. A (se) așeza alături, a (se) apropia mult; a (se) alipi. ♦ Tranz. A adăuga, a anexa. ♦ Tranz. Fig. A compara, a confrunta. ♦ Refl. A adera la o cauză, la o mișcare etc. [Var.: lăturá vb. I] – Din alături.

alaturare
ALĂTURÁRE, alăturări, s.f. Acțiunea de a (se) alătura și rezultatul ei. – V. alătura.

alaturat
ALĂTURÁT, -Ă, alăturați, -te, adj. Care se află alături, care se află anexat. – V. alătura.

alaturea
ALẮTUREA adv. v. alături.

alaturi
ALẮTURI adv. 1. (Local) Lângă cineva sau ceva, la dreapta sau la stânga cuiva sau a ceva. ♢ Loc. adj. De alături = vecin, învecinat. ♢ Expr. (Fam.) A nimeri (sau a fi, a merge, a călca) alăturea cu drumul = a greși (în comportare, în păreri etc.). ♦ În alt punct decât cel vizat (dar foarte aproape de acesta). 2. (Modal) Unul lângă altul, unul împreună cu altul (sau cu alții). ♢ Loc. prep. Alături de... (sau, rar, cu...) = pe același plan, pe lângă. ♢ Expr. A fi alături de cineva = a fi solidar cu cineva. [Var.: alăturea adv.] – A^3 + lature.

alauta
ALĂÚTĂ s.f. v. lăută.

alb
ALB, -Ă, albi, -e, adj., subst. I. Adj. 1. Care are culoarea zăpezii, a laptelui; (despre culori) ca zăpada, ca laptele. ♢ Carne albă = carne de pasăre sau de pește. Hârtie (sau coadă) albă = hârtie care nu a fost scrisă. Rând alb = spațiu nescris între două rânduri scrise. Armă albă = armă cu lamă de oțel. Rasă albă = unul dintre grupurile de popoare în care este împărțită, convențional, omenirea și care se caracterizează prin culoarea albă-roz a pielii. ♢ Expr. Alb la față = palid. Ba e albă, ba e neagră, se zice despre spusele cuiva care se contrazice. Nici albă, nici neagră = a) nici așa, nici așa; b) fără multă vorbă; deodată. ♦ (Despre oameni, adesea substantivat) Care aparține rasei albe. ♦ Cărunt. ♢ Expr. A scoate (cuiva) peri albi = a necăji mereu (pe cineva), a agasa (pe cineva) până la exasperare. 2. Incolor, transparent. 3. Fig. Limpede, luminos. ♢ Nopți albe = nopți luminoase, obișnuite în perioada solstițiului de vară în regiunile situate între paralelele 50° și 65° nord și sud, în care nu se produce întunecare completă, din cauză că soarele nu coboară suficient sub orizont. Noapte albă = noapte petrecută fără somn. (Rar) Zile albe = viață tihnită, fericită. (În basme) Lumea albă = lumea reală. ♦ (Pop.; substantivat, f. art.) Zorii zilei. 4. Fig. Nevinovat, curat, pur, candid. 5. (Despre versuri) Fără rimă. II. S.m. Denumire dată, după revoluția franceză, contrarevoluționarilor și conservatorilor. III. S.n. 1. Culoare obținută prin suprapunerea luminii zilei; culoarea descrisă mai sus. ♢ Expr. Negru pe alb = asigurare că cele spuse sunt adevărate, sigure, scrise. A semna în alb = a iscăli un act înainte de a fi completat; fig. a acorda cuiva încredere deplină. 2. Obiect, substanță etc. de culoare albă (I 1). (Pop.) Albul ochiului = sclerotică. Alb de plumb = carbonat bazic de plumb, folosit în industria vopselelor; ceruză. Alb de zinc = oxid de zinc (folosit în vopsitorie). Alb de titan = bioxid de titan. IV. S.m. Denumire generică dată unor rase de porcine de culoare albă (I 1) cu prolificitate și precocitate ridicate, crescute pentru producția de carne. Alb de Banat. Alb ucrainean de stepă. V. S.f. pl. art. Nume dat pieselor albe (I 1) la unele jocuri distractive sau de noroc. – Lat. albus.

albada
ALBÁDĂ, albade, s.f. Alboradă. – Din sp. albada.

albanez
ALBANÉZ, -Ă, albanezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Albaniei. 2. Adj. Care aparține Albaniei sau populației ei, privitor la Albania sau la populația ei; arvanit. ♦ (Substantivat, f.) Limba albaneză. – Din fr. albanais, it. albanese.

albanistica
ALBANÍSTICĂ s.f. Studiu al limbii, culturii și civilizației albaneze. – Din germ. Albanistik.

albaspina
ALBASPÍNĂ s.f. (Bot.) Păducel. – Din lat. alba spina, it. albaspina.

albastru
ALBÁSTRU, -Ă, albaștri, -stre, adj., s.n. 1. Adj. Care are culoarea cerului senin. ♦ Fig. Melancolic, trist, sumbru. ♢ Expr. Inimă-albastră = a) suflet trist, p. ext. tristețe, jale; b) necaz, mânie, furie. Cu (sau de) sânge albastru = de neam mare, ales; nobil. (Fam.) E (cam) albastru = e (cam) rău, (cam) neplăcut, situația e (cam) dificilă. 2. S.n. Una dintre culorile fundamentale ale spectrului luminii, situată între verde și indigo; culoarea descrisă mai sus; albăstreală, albăstrime. ♢ Albastru de metilen = colorant albastru (1) întrebuințat în vopsitorie, în lucrări de biologie și în medicină. Albastru de Prusia (sau de Berlin) = ferocianură de fier folosită ca pigment albastru. – Lat. albaster (< albus).

albatros
ALBATRÓS, albatroși, s.m. Pasăre marină zburătoare, asemănătoare cu pescărușul, dar mult mai mare decât acesta, de culoare albă, cu aripile lungi, înguste și negre la vârf (Diomedea exulans) – Din fr. albatros.

albastreala
ALBĂSTREÁLĂ s.f. 1. Albastru, albăstrime. 2. Substanță de culoare albastră-indigo, care are proprietatea de a descompune culoarea galbenă și care se folosește în gospodărie și în industrie pentru accentuarea albului unor obiecte. – Albăstri + suf. -eală.

albastrel
ALBĂSTRÉL, -EÁ, -ÍCĂ, albăstrei, -ele, adj., s.f. 1. Adj. Diminutiv a lui albastru. 2. S.f. Plantă erbacee cu flori albastre; albăstriță (Centaurea cyanus). – Albastru + suf. -el.

albastri
ALBĂSTRÍ, albăstresc, vb. IV. 1. Tranz. A da unui obiect o culoare (mai) albastră; a clăti rufele în apă amestecată cu albăstreală. 2. Intranz. și refl. Fig. A căpăta, a avea sau a răspândi o lucire albastră. – Din albastru.

albastrime
ALBĂSTRÍME, (2) albăstrimi, s.f. 1. Calitatea de a fi albastru; culoare albastră. 2. Întindere de culoare albastră; spațiu albastru. 3. (Înv., peior.) Termen cu care țăranii numeau uneori pe cei îmbrăcați orășenește; p. ext. ciocoime. – Albastru + suf. -ime.

albastrior
ALBĂSTRIÓR, -OÁRĂ, albăstriori, -oare, adj. Diminutiv a lui albastru; albastru-deschis. [Pr.: -tri-or] – Albastru + suf. -ior.

albastrire
ALBĂSTRÍRE, albăstriri, s.f. Acțiunea de a (se) albăstri. ♦ Tratament chimic prin care piesele de oțel se acoperă cu un strat (albastru) de oxid de fier, care le protejează contra coroziunii. – V. albăstri.

albastrit
ALBĂSTRÍT, -Ă, albăstriți, -te, adj. 1. Care a devenit (mai) albastru. 2. Care este clătit în apă cu albăstreală; (reg.) sinilit. – V. albăstri.

albastrita
ALBĂSTRÍȚĂ, albăstrițe, s.f. (Bot.) Albăstrea. – Albastră + suf. -iță.

albastriu
ALBĂSTRÍU, -ÍE, albăstrii, adj. Care bate în albastru; albăstrui. ♦ (Substantivat, n.) Culoare care bate în albastru. – Albastru + suf. -iu.

albastrui
ALBĂSTRÚI, -ÚIE, adj. Albăstriu. – Albastru + suf. -ui.

albeala
ALBEÁLĂ, (2) albeli, s.f. (Pop.) 1. Faptul de a (se) albi. 2. (La pl.) Cosmetice de culoare albă. – Albi + suf. -eală.

albeata
ALBEÁȚĂ s.f. 1. Calitatea de a fi alb; culoare albă; (rar) albime. 2. Leucom; (impr.) cataractă (2). [Var.: albéțe s.f.] – Alb + suf. -eață.

albedo
ALBÉDO subst. Mărime care indică fracțiunea din energia luminoasă incidentă radiată în mod difuz de un corp. – Din fr. albédo.

albei
ALBÉI s.m. Specie de iarbă albicioasă, cu fire tari și cu spic ramificat. – Alb + suf. -ei.

albescenta
ALBESCÉNȚĂ s.f. (Rar) Starea a ceea ce este alb; albiciune. – Din fr. albescence.

albet
ALBÉȚ, -EÁȚĂ, albeți, -e, adj., s.n. (Reg.) 1. Adj. Albineț. 2. S.n. Alburn. – Alb + suf. -eț.

albete
ALBÉȚE s.f. v. albeață.

albgardist
ALBGARDÍST, -Ă, albgardiști, -ste, s.m. și f. Participant la lupta armată împotriva Puterii sovietice în perioada războiului civil (1918 – 1920); contrarevoluționar. – Alb + gardist (după rus. belogvardeeț).

albi
ALBÍ, albesc, vb. IV. 1. Refl., intranz. și tranz. A deveni sau a face să devină (mai) alb. ♦ A trata produsele textile cu agenți oxidanți sau reducători pentru a le face mai hidrofile (mai albe), distrugând pigmenții naturali. ♦ A colora ușor în albastru un produs textil pentru a obține un efect de alb intens. ♦ A decolora, parțial sau total, un anumit produs. ♦ Intranz. A încărunți; p. ext. a îmbătrâni. 2. Intranz. A ieși în evidență, a se contura (din cauza culorii albe). ♦ Fig. A străluci. – Din alb.

albian
ALBIÁN subst., adj. 1. Subst. Primul etaj (vârstă) al cretacicului mijlociu, considerat ultimul etaj al cretacicului inferior. 2. Adj. Care se referă la vârsta și la formațiilor albianului (1) [Pr.: -bi-an] – Din fr. albien.

albicios
ALBICIÓS, -OÁSĂ, albicioși, -oase, adj. Care bate în alb; (rar) albiu, albui, alburiu. – Alb + suf. -icios.

albiciune
ALBICIÚNE s.f. (Fam.) Albeață. – Alb + suf. -iciune.

albie
ÁLBIE, albii, s.f. 1. Vas lunguieț, făcut din lemn cioplit sau din doage asamblate; covată, copaie. ♢ Expr. A face (pe cineva) albie de porci (sau de câini) = a insulta (pe cineva) cu vorbe grele, a batjocori rău (pe cineva). 2. Porțiune a unei văi, acoperită permanent sau temporar cu apă; matcă. – Lat. alvea.

albigenzi
ALBIGÉNZI s.m. pl. Adepți ai unei secte rigoriste și antiecleziastice, cu centrul în orașul Albi din sudul Franței, reprimată sângeros de papalitate (sec. XII și începutul sec. XIII) – Din lat. [civitas] Albigensium, germ. Albigenser. Cf. fr. a l b i g e o i s.

albii
ALBIÍ, pers. 3 albiește, vb. IV. Refl. (Rar) A lua forma unei albii. – Din albie.

albilita
ALBILÍȚĂ, albilițe, s.f. Fluture alb cu vârful aripilor anterioare negre, a cărui larvă trăiește pe frunzele de varză și este foarte stricătoare; fluture-de-varză, fluture-alb (Pieris brassicae). – Alb + suf. -iliță.

albime
ALBÍME, albimi, s.f. (Rar) Albeață (1). – Alb + suf. -ime.

albinar
ALBINÁR, albinari, s.m. 1. (Pop.) Apicultor. 2. (Ornit.) Prigoare. – Albină + suf. -ar.

albina
ALBÍNĂ, albine, s.f. 1. Insectă din familia apidelor, cu aparatul bucal adaptat pentru supt și lins, iar cu picioarele posterioare pentru strângerea polenului, cu abdomenul prevăzut cu un ac veninos, și care trăiește în familii, producând miere și ceară; muscă (Apis mellifica). 2. Plantă erbacee cu frunze lanceolate și cu flori violacee, dispuse în spic, asemănătoare cu o albină (1) (Ophrys cornuta). – Lat. alvina „stup”.

albinarel
ALBINĂRÉL, albinărei, s.m. Pasăre migratoare cu pene viu și pestriț colorate, care se hrănește cu insecte, în special cu albine și viespi; prigoare, furnicar, albinar (Merops apiaster). – Albinar + suf. -el.

albinarie
ALBINĂRÍE, albinării, s.f. (Rar) Stupină (1). – Albină + suf. -ărie.

albinarit
ALBINĂRÍT s.n. 1. Apicultură. 2. (În evul mediu, în Țara Românească) Dare reprezentând a zecea parte din mierea și ceara produse. – Albină + suf. -ărit.

albinet
ALBINÉȚ, -EÁȚĂ, albineți, -e, adj. s.m. 1. Adj. (Reg.) Blond, bălai, albeț. 2. S.m. (Pop.) Numele unui varietăți de grâu din Banat. – Alb + suf. -ineț.

albinioara
ALBINIOÁRĂ, albinioare, s.f. Albinuță. – Albină + suf. -ioară.

albinism
ALBINÍSM s.n. Anomalie congenitală care constă în lipsa totală sau parțială de pigmenți în celulele inferioare ale pielii, manifestată prin culoarea albicioasă a pielii și a părului și uneori prin culoarea roșiatică a irisului. ♦ Insuficiență de materii colorante la plante, manifestată prin decolorarea totală sau parțială a frunzelor. – Din fr. albinisme.

albinita
ALBINÍȚĂ, albinițe, s.f. Diminutiv al lui albină; albinioară, albinușă, albinuță. – Albină + suf. -iță.

albinos
ALBINÓS, -OÁSĂ, albinoși, -oase, s.m. și f. Persoană sau animal atinse de albinism. – Din fr. albinos.

albinusa
ALBINÚȘĂ, albinușe, s.f. Albiniță. – Albină + suf. -ușă.

albinuta
ALBINÚȚĂ, albinuțe, s.f. Albiniță. – Albină + suf. -uță.

albioara
ALBIOÁRĂ, albioare, s.f. Albiuță. [Pr.: -bi-oa-] – Albie + suf. -ioară.

albior
ALBIÓR, -OÁRĂ, albiori, -oare, adj. Albișor. [Pr.: -bi-or] – Alb + suf. -ior.

albire
ALBÍRE, albiri, s.f. Acțiunea de a (se) albi. – V. albi.

albisor
ALBIȘÓR, -OÁRĂ, albișori, -oare, adj., s.m. și f. I. Adj. Diminutiv al lui alb; albior. II. S.m. și f. (Iht.) Obleț. III. S.m. 1. Nume dat unor bureți comestibili. 2. (Pop.; la pl.) Bani de argint. IV. S.f. Albitură (2). 2. Varietate de viță de vie cu struguri albi. – Alb + suf. -ișor.

albit
ALBÍT^1 s.n. Mineral lăptos, verzui, roșiatic, cu luciu sidefiu sau sticlos, folosit în industria ceramicii. – Din fr. albite.

ALBÍT^2, -Ă, albiți, -te, adj. 1. Făcut sau devenit (mai) alb (1); înălbit^2. 2. (Despre părul oamenilor, p. ext. despre oameni) Cărunt. – V. albi.

albitor
ALBITÓR, -OÁRE, albitori, -oare, s.m. și f. Muncitor care lucrează într-o albitorie. – Albi + suf. -tor.

albitorie
ALBITORÍE, albitorii, s.f. Secție într-o întreprindere textilă în care se albesc produsele prin distrugerea pigmenților naturali ai fibrelor. – Albitor + suf. -ie.

albitura
ALBITÚRĂ, albituri, s.f. 1. (La pl.) Totalitatea rufelor (de pat, de corp etc.); lenjerie. 2. Nume generic dat exemplarelor mici de plătică, babușcă etc.; albișoară. 3. (Reg.) Nume dat rădăcinilor de pătrunjel și de păstârnac. 4. (Tipogr.) Mici piese de plumb care servesc la completarea spațiului alb dintre litere, cuvinte sau rânduri; p. ext. spațiu alb între rânduri. – Alb + suf. -itură.

albita
ALBÍȚĂ, albițe, s.f. 1. (Iht.) Obleț. 2. Nume dat mai multor plante erbacee cu flori galbene (Alyssum). – Alb + suf. -iță.

albiu
ALBÍU, -ÍE, albii, adj. (Rar) Albicios. – Alb + suf. -iu.

albiuta
ALBIÚȚĂ, albiuțe, s.f. Diminutiv al lui albie; albioară. [Pr.: -bi-u-] – Albie + suf. -uță.

alboare
ALBOÁRE s.f. (Rar) Lucire, licărire albă. – Lat. albor, -oris.

alborada
ALBORÁDĂ, alborade, s.f. Compoziție muzicală instrumentală, inspirată din poeziile populare din Peninsula Iberică și care se execută în zori; albadă. – Din sp. alborada.

albui
ALBÚI, -ÚIE, albui, adj. Albicios. – Alb + suf. -ui.

albulet
ALBULÉȚ, albulețe, s.n. (Reg.) Alburn. – Alb + suf. -uleț.

album
ALBÚM, albume, s.n. 1. Caiet cu foile dintr-o hârtie specială, în care se păstrează fotografii, ilustrate, mărci poștale etc. ♦ Caiet în care se scriu versuri, citate sau în care se schițează desene. 2. Colecție de fotografii, de ilustrații, de schițe etc., reunite, într-un volum, după o temă unitară. Album de artă. [Pl. și: albumuri] – Din fr., lat. album.

albumeala
ALBUMEÁLĂ, albumele, s.f. (Bot.) Floare-de-colț. – Cf. a l b.

albumen
ALBUMÉN s.n. Țesut vegetal din semințele unor plante, în care se depozitează substanțele nutritive de rezervă și care servește embrionului ca hrană în timpul germinației. – Din fr. albumen, lat. albumen „albuș”.

albumina
ALBUMÍNĂ, albumine, s.f. Substanță organică din grupul proteinelor, solubilă în apă, coagulabilă prin încălzire și precipitabilă la acțiunea acizilor anorganici, care intră în compoziția albușului de ou, a sângelui și a altor lichide organice. – Din fr. albumine.

albuminoid
ALBUMINOÍD, -Ă, albuminoizi, -de, adj., s.n. 1. Adj. De felul albuminei. 2. S.n. Proteină insolubilă care se găsește în țesuturile de natură cartilaginoasă. – Din fr. albuminoïde.

albuminometru
ALBUMINOMÉTRU, abuminometre, s.n. Aparat cu care se poate determina cantitatea de albumină dintr-un lichid organic. – După fr. albuminimètre.

albuminos
ALBUMINÓS, -OÁSĂ, albuminoși, -oase, adj. Care conține albumină. – Din fr. albumineux.

albuminurie
ALBUMINURÍE s.f. Prezența albuminei în urină (indicând, de obicei, o boală a rinichilor, insuficiență cardiacă etc.). – Din fr. albuminurie.

albumita
ALBUMÍȚĂ, albumițe, s.f. (Bot.) Floare-de-colț. – Cf. a l b.

albumoza
ALBUMÓZĂ s.f. Derivat necoagulabil al albuminei. – Din fr. albumose.

alburi
ALBURÍ, pers. 3 alburește, vb. IV. Intranz. A răspândi o lumină albicioasă, a se zări ca ceva alb. – Din alboare.

alburiu
ALBURÍU, -ÍE, alburii, adj. Albicios. ♦ (Despre culori) Deschis, șters, spălăcit. – Alboare + suf. -iu.

alburn
ALBÚRN, alburnuri, s.n. Totalitatea straturilor tinere situate între scoarța și inima trunchiului unui copac, prin care trec apa și sărurile minerale; albeț, albuleț. – Din it. alburno, lat. alburnum.

albus
ALBÚȘ, albușuri, s.n. 1. Substanță albă-transparentă, vâscoasă, compusă în cea mai mare parte din albumină, care înconjoară gălbenușul oului de păsări, reptile, pești etc. 2. (Rar) Sclerotică. – Alb + suf. -uș.

albut
ALBÚȚ, -Ă, albuți, -e, adj. Diminutiv al lui alb. – Alb + suf. -uț.

alcade
ALCÁDE, alcazi, s.m. Magistrat municipal în Spania; primar în Spania. – Din fr. alcade.

alcaic
ALCÁIC, -Ă, alcaici, -ce, adj. (În sintagmele) Vers alcaic = vers antic format din cinci picioare, cu cezura după al doilea picior. Strofă alcaică = strofă compusă din patru versuri: două alcaice, unul iambic și unul coriambic. [Pr.: -ca-ic] – Din fr. alcaïque.

alcalde
ALCÁLDE s.m. v. alcade.

alcaliceluloza
ALCALICELULÓZĂ s.f. Derivat alcalin al celulozei, folosit la fabricarea mătăsii artificiale prin procedeul viscozei. – Din fr. alcalicellulose.

alcalimetrie
ALCALIMETRÍE s.f. Capitol al chimiei care se ocupă cu determinarea concentrației unei baze; procedeu de analiză chimică întrebuințat în acest scop. – Din fr. alcalimétrie.

alcalimetru
ALCALIMÉTRU, alcalimetre, s.n. Instrument cu ajutorul căruia se determină gradul de concentrație al alcaliilor. – Din fr. alcalimètre.

alcalin
ALCALÍN, -Ă, alcalini, -e, adj. (Despre substanțe chimice) Care are în soluție o reacție bazică, albăstrind hârtia roșie de turnesol și neutralizând acizii; bazic. ♢ Metal alcalin = metal din grupul metalelor monovalente. Medicament alcalin = medicament folosit în tratamentul acidității gastrice. – Din fr. alcalin.

alcalinitate
ALCALINITÁTE s.f. Calitate a unei substanțe de a fi alcalină; grad de saturație cu alcaliu a unei soluții. – După fr. alcalinité.

alcaliniza
ALCALINIZÁ, alcalinizez, vb. I. Tranz. A da unei substanțe proprietăți alcaline. – Din fr. alcaliniser.

alcalinizare
ALCALINIZÁRE, alcalinizări, s.f. Acțiunea de a alcaliniza. – V. alcaliniza.

alcalinopamantos
ALCALINO-PĂMÂNTÓS, alcalino-pământoase, adj. (În sintagma) Metal alcalino-pământos = fiecare dintre metalele care aparțin grupei a II-a din sistemul periodic al elementelor. – Alcalin + pământos (după fr. alcalino-terreux).

alcaliu
ALCÁLIU, alcalii, s.n. Compus chimic caustic, cu gust leșietic, care, împreună cu un acid, formează o sare. [Pr.: -li-u] – Din fr. alcali.

alcaloid
ALCALOÍD, alcaloizi, s.m. Substanță bazică azotată, de origine vegetală sau obținută sintetic, toxică, folosită în doze mici ca medicament. – Din fr. alcaloïde.

alcaloza
ALCALÓZĂ s.f. Mărire anormală a rezervei alcaline din sânge cauzată de unele tulburări funcționale. – Din fr. alcalose.

alcan
ALCÁN, alcani, s.m. Denumire generică dată hidrocarburilor aciclice saturate; hidrocarbură parafinică, parafină. – Din fr. alcane.

alcarazas
ALCARÁZAS, alcarazasuri, s.n. (Rar) Vas poros de pământ, în care se produce răcirea lichidului pe care-l conține, datorită evaporării prin pereții lui. – Din fr. alcarazas.

alcazar
ALCAZÁR, alcazare, s.n. Palat fortificat, foarte ornamentat, de origine maură, construit în evul mediu în principalele orașe spaniole. – Din fr., sp. alcazar.

alcatui
ALCĂTUÍ^1, alcătuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A face, a construi, a înjgheba, a întocmi; a compune, a concepe. ♦ Refl. A lua ființă, a se forma. 2. A forma împreună; a constitui. ♦ Refl. A fi format, a consta din... 3. A strânge, a aduna; a aranja. – Din magh. alkotni.

ALCĂTUÍ^2, alcătuiesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A cădea la învoială; a se înțelege, a se învoi. – Din magh. alkudni.

alcatuiala
ALCĂTUIÁLĂ, alcătuieli, s.f. Alcătuire; (concr.) ceea ce este alcătuit, înjghebat. [Pr.: -tu-ia-] – Alcătui^1 + suf. -eală.

alcatuire
ALCĂTUÍRE, alcătuiri, s.f. Acțiunea de a (se) alcătui^1 și rezultatul ei; întocmire, compunere, constituire, alcătuială. ♦ Compoziție, structură. – V. alcătui^1.

alcatuitor
ALCĂTUITÓR, -OÁRE, alcătuitori, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care intră în compoziția unui lucru; constitutiv. 2. S.m. și f. Persoană care alcătuiește ceva. [Pr.: -tu-i-] – Alcătui^1 + suf. -tor.

alchena
ALCHÉNĂ, alchene, s.f. Nume dat unor hidrocarburi aciclice nesaturate. – Din fr. alkène, germ. Alkene.

alchidal
ALCHIDÁL s.m. Rășină sintetică poliesterică, folosită la prepararea unor lacuri și vopsele. – Din germ. Alkidal.

alchil
ALCHÍL, alchili, s.m. (Chim.) Radical organic monovalent obținut dintr-o alchenă și o hidrocarbură aromatică sau parafină. – Din fr. alkyle.

alchilare
ALCHILÁRE, alchilări, s.f. (Chim.) Introducere a unui alchil în molecula unui compus organic. – După fr. alkylation.

alchimic
ALCHÍMIC, -Ă, alchimici, -ce, adj. Referitor la alchimie, de alchimie. – Din fr. alchimique.

alchimie
ALCHIMÍE s.f. Chimia din evul mediu, în cadrul căreia se continuă și se amplifică practicile meșteșugărești ale antichității de obținere a unor produse, ca sticlă, coloranți, metale etc., adesea cu presupuse puteri miraculoase. – Din fr. alchimie, lat. alchemia.

alchimist
ALCHIMÍST, alchimiști, s.m. Persoană care practica alchimia. [Var.: alhimíst s.m.] – Din fr. alchimiste.

alchina
ALCHÍNĂ, alchine, s.f. (Chim.) Hidrocarbură aciclică nesaturată, cu o triplă legătură. – Din germ. Alkine.

alcool
ALCOÓL, (1) alcooli, s.m., (2, 3) alcooluri, s.n. 1. Derivat obținut prin înlocuirea unui atom de hidrogen din molecula unei hidrocarburi cu un oxidril. 2. Lichid incolor, inflamabil, cu miros și gust specific, obținut prin fermentarea zaharurilor din cereale, fructe etc. sau pe cale sintetică și folosit la prepararea băuturilor spirtoase, ca dezinfectant, combustibil, dizolvant etc; etanol, alcool etilic, spirt. ♢ Alcool denaturat = alcool brut sau rafinat căruia i s-au adăugat denaturanți pentru a-l face impropriu consumului alimentar, dar care este folosit în industrie sau ca combustibil menajer. Alcool rafinat = alcool brut din care au fost îndepărtate impuritățile prin rectificare. Alcool sanitar = alcool colorat cu albastru de metilen și denaturat cu salicilat de metil, întrebuințat ca dezinfectant extern. Alcool solidificat = polimer al acetaldehidei, insolubil în apă, greu solubil în alcool și eter, întrebuințat drept combustibil solid. 3. Băutură alcoolică. [Pr.: -co-ol] – Din fr. alcool.

alcoolat
ALCOOLÁT s.m. Derivat al acoolului, obținut prin înlocuirea hidrogenului din grupa hidroxil cu un metal. [Pr.: -co-o-] – Din fr. alcoolate.

alcoolemie
ALCOOLEMÍE, alcoolemii, s.f. Prezență temporară a alcoolului (2, 3) în sânge; procent de alcool prezent în sânge. [Pr.: -co-o-] – Din fr. alcoolémie.

alcoolic
ALCOÓLIC, -Ă, alcoolici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care conține alcool. 2. S.m. și f. Persoană care consumă în mod abuziv băuturi alcoolice; bețiv. [Pr.: -co-o-] – Din fr. alcoolique.

alcoolism
ALCOOLÍSM s.n. Abuz permanent de băuturi alcoolice; stare patologică determinată de consumul excesiv de alcool; intoxicație alcoolică cronică; etilism. [Pr.: -co-o-] – Din fr. alcoolisme.

alcooliza
ALCOOLIZÁ, alcoolizez, vb. I. 1. Refl. A consuma în mod excesiv și permanent băuturi alcoolice; a deveni alcoolic (2). 2. Tranz. A mări concentrația de alcool dintr-o soluție. [Pr.: -co-o-] – Din fr. alcooliser.

alcoolizare
ALCOOLIZÁRE s.f. Acțiunea de a se alcooliza și rezultatul ei. [Pr.: -co-o-] – V. alcooliza.

alcoolizat
ALCOOLIZÁT, -Ă, alcoolizați, -te, adj. (Despre lichide) În care s-a introdus alcool. [Pr.: -co-o-] – V. alcooliza. Cf. fr. alcoolisé.

alcoolmetrie
ALCOOLMETRÍE s.f. Totalitatea proceselor întrebuințate pentru determinarea concentrației unei soluții alcoolice. [Pr.: -co-ol-] – După fr. alcoo(lo)métrie.

alcoolmetru
ALCOOLMÉTRU, alcoolmetre, s.n. Instrument care servește la măsurarea concentrației de alcool a unei soluții. [Pr.: -co-ol-] – Alcool + metru (după fr. alcoo(lo)métre).

alcoolscop
ALCOOLSCÓP, alcoolscoape, s.n. Instrument pentru determinarea alcoolemiei. [Pr.: -co-o-] – Din alcool. (după bronhoscop, stetoscop etc.).

alcov
ALCÓV, alcovuri, s.n. Loc mai ridicat decât podeaua sau firidă într-o cameră de dormit, unde se așază patul; p. ext. pat. ♦ Dormitor al unei femei. [Var.: (înv.) alcóvă s.f.] – Din fr. alcôve.

alcova
ALCÓVĂ s.f. v. alcov.

alcoxid
ALCOXÍD, alcoxizi, s.m. (Chim.) Alcoolat. – Din fr. alcoxid.

aldan
ALDÁN, aldani, s.m. (Reg.) Cânepă de toamnă care produce sămânță (Cannabis sativa). [Var.: hăldán s.m.] – Et. nec.

aldamas
ALDĂMÁȘ, aldămașuri, s.n. Băutură (și gustare) oferită de cineva după încheierea unei tranzacții. [Var.: adălmáș s.n.] – Din magh. áldomás.

alde
ÁLDE art. invar. (Pop. și fam.) 1. Oameni ca...; specimene de felul..., de tagma... ♦ Lucruri, întâmplări de felul... 2. Cei din familie, din jurul cuiva; al lui... 3. (Precedând un nume propriu, un nume de rudenie etc.) Alde Ion – Al + de^4.

aldehida
ALDEHÍDĂ, aldehide, s.f. Substanță organică obținută prin oxidarea moderată a unor alcooli, folosită în industria farmaceutică. ♢ Aldehidă formică = formaldehidă. Aldehidă benzoică = benzaldehidă. – Din fr. aldéhyde.

aldin
ALDÍN, -Ă, aldine, adj., s.f. (Caracter tipografic sau literă tipografică) care are conturul mai gros decât al literelor obișnuite; gras. – Din it. aldino.

aldol
ALDÓL, aldoli, s.m. (Chim.) Aldehidă-alcool obținută prin polimerizarea unei aldehide. – Din fr. aldol.

aldosteron
ALDOSTERÓN s.m. Hormon cu structură steroidă, asemănătoare corticosteronului, extras din glanda suprarenală. – Din fr. aldostérone.

aldoza
ALDÓZĂ, aldoze, s.f. (Chim.) Monozaharidă având în moleculă gruparea carbonil (2) caracteristică aldehidelor. – Din fr. aldose.

alean
ALEÁN, aleanuri, s.n. 1. (Pop.) Suferință, durere sufletească (din cauza unei dorințe neîmplinite). 2. Sentiment de duioșie; melancolie, dor. 3. Dușmănie, vrăjmășie, pică. [Pr.: a-lean] – Din magh. ellen „contra”.

aleator
ALEATÓR, -OÁRE adj. v. aleatoriu.

aleatorism
ALEATORÍSM s.n. Caracter aleatoric. [Pr.: -le-a-] – Din fr. aléatorisme.

aleatoriu
ALEATÓRIU, -IE, aleatorii, adj. (Jur.) Care depinde de o împrejurare viitoare și nesigură, întâmplător. Venituri aleatorii. [Pr.: -le-a-. – Var.: aleatór, -oáre adj.] – Din fr. aléatoire, lat. aleatorius.

alebarda
ALEBÁRDĂ, alebarde s.f. V. halebardă.

alebardier
ALEBARDIÉR, alebardieri, s.m. V. halebardier.

alee
ALÉE, alei, s.f. Drum într-un parc, într-o grădină etc. așternut cu nisip sau cu prundiș și mărginit de arbori sau de flori. ♦ Stradă plantată cu arbori; stradă îngustă și scurtă; stradelă, intrare. ♦ Spațiu de circulație, mărginit pe ambele părți de elemente arhitecturale. [Pr.: -le-e] – Din fr. allée.

alega
ALEGÁ^1, alég, vb. I. refl. (Înv. și pop.) A insista pe lângă cineva, a se lega, a se ține de capul cuiva. – Lat. alligare.

ALEGÁ^2, aleghez, vb. I. Tranz. (Jur.) A invoca ceva în sprijinul unei idei sau ca justificare a unei acțiuni. – Din fr. alléguer, lat. allegare.

alegatie
ALEGÁȚIE, alegații, s.f. (Jur.) Faptul de a alega^2; invocare a unei teorii, a unei păreri în sprijinul unei afirmații făcute sau pentru a justifica ceva. [Var.: (Înv.) alegațiúne s.f.] – Din fr. allégation, lat. allegatio, -onis.

alegatiune
ALEGAȚIÚNE s.f. v. alegație.

alegator
ALEGĂTÓR, -OÁRE, alegători, -oare, s.m. și f. Persoană care are drept de vot, care votează. – Alege + suf. -ător.

alege
ALÉGE, alég, vb. III. 1. Tranz. A prefera ceva sau pe cineva; a-și fixa preferințele asupra unui fapt sau asupra unei persoane; a decide. 2. Tranz. A desemna pe cineva prin vot; a vota. 3. Tranz. (Pop.) A deosebi dintre alții, a recunoaște dintre mai mulți; a distinge. 4. Tranz. și refl. A (se) împărți formând mai multe grupe. ♢ Expr. (Tranz.) A alege cărare = a despărți părul în două cu pieptenele. ♦ Refl. Impers. (Reg.) A apărea clar, limpede. 5. Tranz. A curăța prin selecție. ♦ Fig. A înțelege clar spusele cuiva. 6. Refl. A rămâne cu ceva de pe urma unei acțiuni, a unei împrejurări etc. 7. Refl. A ajunge într-o anumită situație (rea). ♢ Expr. A se alege praf și pulbere sau a se alege praful de cineva (sau de ceva) = a se distruge complet, a nu mai rămâne nimic (din ceva). [Perf. s. alesei, part. ales] – Lat. allegere (= eligere).

alegere
ALÉGERE, alegeri, s.f. 1. Acțiunea de a (se) alege și rezultatul ei. ♢ Loc. adv. Fără alegere = la nimereală, la întâmplare. La alegere = după voia, după placul cuiva. 2. (Mai ales la pl.) Operație care se efectuează conform unor norme precise și dinainte stabilite, pentru desemnarea prin vot a unei persoane destinate să îndeplinească o anumită sarcină. – V. alege.

alegoric
ALEGÓRIC, -Ă, alegorici, -ce, adj. Caracteristic alegoriei, care reprezintă o alegorie; exprimat în pilde. ♢ Car alegoric = vehicul amenajat cu o platformă, pe care se reprezintă o scenă simbolică și cu care se defilează în anumite zile de sărbătoare. – Din fr. allégorique, lat. allegoricus.

alegorie
ALEGORÍE, alegorii, s.f. 1. Procedeu artistic constând în exprimarea unei idei abstracte prin mijloace concrete. 2. Operă literară sau plastică folosind această formă de expresie (fabulă, parabolă etc.) – Din fr. allégorie, lat. allegoria.

alegorism
ALEGORÍSM s.n. Faptul de a explica în alegorii, de a exprima în imagini; abuz de alegorii. – Din fr. allégorisme.

alegoriza
ALEGORIZÁ, alegorizez, vb. I. Tranz. A înfățișa ceva prin alegorii. – Din fr. allégoriser.

alegorizant
ALEGORIZÁNT, -Ă, alegorizanți, -te, adj. Care alegorizează. – Alegoriza + suf. -ant.

alegorizare
ALEGORIZÁRE, alegorizări, s.f. Faptul de a alegoriza. – V. alegoriza.

alegorizat
ALEGORIZÁT, -Ă, alegorizați, -te, adj. Cu alegorii. – V. alegoriza.

alegrete
ALEGRÉȚE s.f. (Livr.) Vioiciune, sprinteneală (a tonului, a exprimării). – Din fr. allégresse.

alegru
ALÉGRU, -Ă, alegri, -e, adj. (Franțuzism; despre o melodie) Vioi, sprinten. – Din fr. allègre.

alei
ALÉI interj. V. alelei.

alela
ALÉLĂ, alele, s.f. (Biol.) Genă de un anumit tip de pe același cromozom. – Din fr. allèle.

alelei
ALELÉI interj. (Pop.) Exclamație (precedând o invocație) care exprimă mânia, amenințarea, părerea de rău sau entuziasmul. [Var.: aléi interj.] – Et. nec.

aleluia
ALELÚIA interj. Exclamație care apare ca un refren de laudă în cântări bisericești. ♢ Expr. (Fam.) A-i cânta (cuiva) aleluia = a lua parte la îmormântarea cuiva, a îmormânta pe cineva. ♦ (Fam.) S-a sfârșit! s-a terminat! amin! [Var.: alilúia interj.] – Din sl. aleluija.

alem
ALÉM s.n. Steag cu însemnele imperiului otoman (primit de domnii români la investitura lor). – Din tc. alem.

alemani
ALEMÁNI s.m. pl. Numele unor triburi germanice care au trăit (prin secolele III-VI) în regiunea Rinului. [Var.: alamáni s.m. pl.] – Din germ. Alemanne, fr. Alamans.

alena
ALÉNĂ, alene, s.f. Aer cald care iese din plămâni în timpul expirației. – Din fr. haleine.

alene
ALÉNE adv. Într-un ritm încet, fără grabă. – A^3 + lene.

alerga
ALERGÁ alérg, vb. I. Intranz. 1. A merge repede; a goni; a fugi. 2. A fugi după cineva sau ceva pentru a-l ajunge, a-l prinde. ♦ Tranz. A fugări pe cineva. 3. A se grăbi într-o direcție sau către un scop. ♦ A recurge la cineva ca la o sursă de ajutor, de asistență. ♦ A umbla după treburi. 4. A umbla de colo până colo, fără o țintă precisă. ♦ Tranz. (Pop.) A cutreiera, a străbate un loc. 5. A participa la probele de alergări în cadrul unei competiții sportive. – Lat. *allargare (< largus).

alergare
ALERGÁRE, alergări, s.f. Acțiunea de a alerga; alergătură. ♦ (Mai ales la pl.) Probă atletică de fugă pe anumite distanțe. ♦ Cursă de cai. – V. alerga.

alergator
ALERGĂTÓR, -OÁRE, alergători, -oare, adj., subst. I. Adj. Care aleargă. ♢ Piatră alergătoare (și substantivat, f.) = piatra de moară care se învârtește spre a măcina boabele. Păsări alergătoare (și substantivat, f.) = păsări din țările calde, având picioare lungi, cu care aleargă foarte repede. II. S.m. și f. 1. Atlet care concurează la probe de alergări. 2. (Rar) Curier (însărcinat cu transmiterea unui mesaj). 3. Cal de curse. III. S.f. 1. Dispozitiv pe care se pun mosoare cu fire pentru a face urzeala la războaiele de țesut țărănești. 2. (Înv.) Parc vast, împrejmuit, în care erau ținute anumite animale și în care se organizau vânători. – Alerga + suf. -ător.

alergatura
ALERGĂTÚRĂ, alergături, s.f. Alergare. ♢ Expr. O alergătură de cal = măsură aproximativă (nu prea mare) de distanță. ♦ Deplasare continuă pentru îndeplinirea unor treburi; du-te-vino. ♢ Expr. Cal de alergătură = cal sau, fig., om întrebuințat la toate corvezile. – Alerga + suf -ătură.

alergen
ALERGÉN, -Ă, alergeni, -e, adj., s.n. (Substanță de natură proteică) care provoacă o alergie. – Din fr. allergène.

alergic
ALÉRGIC, -Ă, alergici, -ce, adj. De alergie, specific alergiei, referitor la alergie. ♦ (Substantivat) Persoană care manifestă o alergie. – Din fr. allergique.

alergie
ALERGÍE, alergii, s.f. (Med.) Mod special de a reacționa al organismului sub acțiunea unor microbi sau a unor substanțe străine introduse pe căi variate (digestivă, respiratorie, injecții etc.). – Din fr. allergie.

alergolog
ALERGOLÓG, -Ă, alergologi, -ge, s.m. și f. Specialist în alergologie. – Din alergologie (der. regr.).

alergologic
ALERGOLÓGIC, -Ă, alergologici, -ce, adj. Referitor la alergologie, de alergologie. – Din fr. allergologique.

alergologie
ALERGOLOGÍE s.f. Parte a medicinii care se ocupă cu procesele și cu bolile de natură alergică. – Din fr. allergologie.

alert
ALÉRT, -Ă, alerți, -te, adj. (Livr.) Sprinten, vioi; iute, prompt. – Din fr. alerte.

alerta
ALERTÁ, alertez, vb. I. Tranz. și refl. (Livr.) A (se) alarma. – Din fr. alerter.

alerta
ALÉRTĂ, alerte, s.f. (Adesea fig.) Alarmă. ♦ Semnal convențional internațional prin care se atrage atenția oamenilor de știință asupra producerii sau iminenței producerii unor fenomene cerești ale căror evoluție și consecințe geofizice trebuie urmărite. – Din fr. alerte.

alertete
ALERTÉȚE s.f. (Rar) Voiciune, agerime; elan, avânt. – Din it. all'ertezza.

ales
ALÉS^1 s.n. Faptul de a (se) alege. ♢ Loc. adj. Pe ales(e) = deosebit, special. ♢ Loc. adv. Pe ales(e) sau într-ales = la liberă alegere, după plac. [Formă gramaticală: (în loc.) alese] – V. alege.

ALÉS^2, -EÁSĂ, aleși, -se, adj., s.m. și f. I. Adj. 1. Deosebit dintre alții sau dintr-un tot. 2. (Adesea substantivat) Desemnat prin vot. 3. Deosebit, distins, remarcabil; scump, rar. ♢ Loc. adv. Mai ales = în special, îndeosebi. 4. (Despre țesături) Lucrat cu flori sau cu modele. II. S.m. și f. (art.) Persoană iubită (cu care se căsătorește cineva). – V. alege.

alesatura
ALESĂTÚRĂ, alesături, s.f. Procedeu de ornamentare a țesăturilor populare românești prin separarea și îmbinarea cu mâna, după un model, a firelor de urzeală și de băteală. ♦ Motiv decorativ colorat, realizat în arta populară românească prin procedeul descris mai sus. – Ales^2 + suf. -ătură.

alesida
ALESÍDĂ, aleside, s.f. (Înv.) Lănțișor întrebuințat la cesornice de buzunar, ca podoabă femeiască în jurul gâtului etc. [Var.: alăsídă s.f.] – Din ngr. alisída.

alestanca
ALESTẤNCĂ s.f. (Reg.) Numele unei țesături de bumbac. [Var.: halastấncă s.f.] – Din rus. holstinka.

aleu
ALÉU interj. v. aoleu.

aleurit
ALEURÍT s.n. Rocă sedimentară detritică, neconsolidată, formată din fragmente de minerale și de roci cu dimensiunile foarte mici. ♦ Fracțiune din sedimente cu aceeași granulație. [Pr.: -le-u-] – Din fr. aleurite.

aleuritic
ALEURÍTIC, -Ă, aleuritici, -ce, adj. Care se referă la aleurite, care aparține aleuritelor. [Pr.: -le-u-] – Din fr. aleuritique.

aleurolit
ALEUROLÍT s.n. Rocă sedimentară aleuritică, compactă. [Pr.: -le-u-] – Din fr. aleurolite.

aleurometru
ALEUROMÉTRU, aleurometre, s.n. Aparat pentru determinarea calității glutenului din făinurile de cereale. [Pr.: -le-u-] – Din fr. aleuromètre.

aleuronat
ALEURONÁT s.n. Produs alimentar, bogat în proteine, obținut din gluten, din care se fac preparate culinare dietetice pentru bolnavii de diabet. [Pr.: -le-u-] – Din fr. aleuronate.

aleurona
ALEURÓNĂ s.f. Substanță proteică aflată în celulele stratului aleuronic din fructe, din semințe de cereale sau de leguminoase. [Pr.: -le-u-] – Din fr. aleurone.

aleuronic
ALEURÓNIC adj. (În sintagma) Strat aleuronic = strat din celule bogate în proteine, care se găsește sub învelișul bobului de cereale. [Pr.: -le-u-] – Din fr. aleuronique.

alevin
ALEVÍN, alevini, s.m. Larvă de pește, pui de pește. – Din fr. alevin.

alevinaj
ALEVINÁJ s.n. (Rar) Îngrijire și hrănire a puietului de pește. – Din fr. alevinage.

alexandrin
ALEXANDRÍN, -Ă, alexandrini, -e, adj. Care ține de civilizația elenistică din Alexandria; p. ext. care ține de epoca elenistică. ♦ Vers alexandrin (și substantivat, m.) = vers iambic de 12 silabe (cu cezura după silaba șasea). Poezie alexandrină = poezie de tip rafinat, erudit, adesea ezoteric, caracteristică epocii elenistice. – Din fr. alexandrin, lat. alexandrinus.

alexandrinism
ALEXANDRINÍSM s.n. 1. Ansamblu de manifestări ale civilizației elenistice, semigrecești, semiegiptene, cu centrul în orașul Alexandria (sec. III î.Hr. – III d.Hr.). 2. Caracterul operei poeților alexandrini; p. ext. caracterul rafinat, erudit, subtil, ezoteric al artei și filozofiei în perioadele sale de declin. – Din fr. alexandrinisme.

alexandrit
ALEXANDRÍT, alexandrite, s.n. (Min.) Crisoberil. – Din germ. Aleksandrit, fr. alexandrite.

alexandrinean
ALEXĂNDRINEÁN, -Ă, alexăndrineni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul Alexandria. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Alexandria. – Alexandria (n. pr.) + suf. -că.

alexandrineanca
ALEXĂNDRINEÁNCĂ, alexăndrinence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Alexandria. ♦ Locuitoare din municipiul Alexandria. – Alexăndrinean + suf. -că.

alexie
ALEXÍE s.f. Incapacitate de a citi, cecitate verbală provocată de unele leziuni în centrii nervoși. – Din fr. alexie.

alexina
ALEXÍNĂ, alexine, s.f. Specie de anticorp aflată în serul sangvin. – Din fr. alexine.

aleza
ALEZÁ, alezez, vb. I. Tranz. A prelucra interiorul unei piese cilindrice, dându-i diametrul cerut. ♦ A calibra exact dimensiunile unui orificiu dintr-o piesă mecanică. – Din fr. aléser.

alezaj
ALEZÁJ, alezaje, s.n. 1. Suprafață interioară, cilindrică sau conică, a unei piese. 2. Diametrul interior al cilindrului unui motor. – Din fr. alésage.

alezare
ALEZÁRE, alezări, s.f. Acțiunea de a aleza; alezaj. – V. aleza.

alezie
ALEZÍE, s.f. Incapacitate de a citi litere, cifre sau note muzicale. – Din fr. alésie.

alezor
ALEZÓR, alezoare, s.n. Unealtă așchietoare de formă cilindrică sau conică utilizată la alezare. – Din fr. alésoir.

alfa
ÁLFA^1 s.m. invar. 1. Numele primei litere a alfabetului grecesc, corespunzătoare sunetului „a”. ♢ Expr. De la alfa la omega = de la început până la sfârșit. (A fi) alfa și omega = (a fi) începutul și sfârșitul, (a fi) atotcunoscător, (a fi) factorul esențial. 2. (Fiz.) Particulă alfa = particulă alcătuită din doi protoni și doi neutroni, emisă de unele substanțe radioactive. Radiație alfa = radiație constituită din particule alfa. – Din ngr. álfa.

ÁLFA^2 s.m. invar. Plantă graminee originară din Algeria, din care se fac coarde, fibre etc. (Stipa tenacissima). ♢ Hârtie alfa = hârtie de calitate superioară, fabricată din frunzele acestei plante. – Din fr. alfa.

alfabet
ALFABÉT, alfabete, s.n. Totalitatea literelor, așezate într-o ordine convențională, reprezentând sunetele de bază ale unei limbi. ♢ Alfabet fonetic = alfabet care asociază fiecărei litere un cuvânt de circulație a cărui inițială o constituie litera respectivă, în scopul evitării erorilor la transmisiile telefonice și radiotelefonice. ♢ Alfabetul Morse = alfabet folosit în telegrafie, în care literele sunt reprezentate prin linii și puncte. – Din fr. alphabet, lat. alphabetum.

alfabetar
ALFABETÁR, alfabetare, s.n. Set de litere și silabe folosit ca material didactic pentru formarea cuvintelor. – Alfabet + suf. -ar.

alfabetic
ALFABÉTIC, -Ă, alfabetici, -ce, adj. Așezat în ordinea alfabetului. – Din fr. alphabétique.

alfabetiza
ALFABETIZÁ, alfabetizez, vb. I. Tranz. A învăța pe un analfabet să scrie și să citească. – Alfabet + suf. -iza.

alfabetizare
ALFABETIZÁRE s.f. Acțiunea de a alfabetiza; instruirea analfabeților; combatere a analfabetismului. – V. alfabetiza.

alfanumeric
ALFANUMÉRIC, -Ă, alfanumerici, -ce, adj. (Tehn.; despre indicații) Care este exprimat prin intermediul literelor și cifrelor. – Din fr. alphanumérique.

alfatron
ALFATRÓN s.n. Vacuummetru care se bazează pe efectul ionizant al radiației alfa emise de o sursă etalonată. – Din fr. alphatrone.

alga
ÁLGĂ, alge, s.f. (La pl.) Plante inferioare caracterizate prin prezența clorofilei și răspândite în ape dulci, sărate și pe uscat; (și la sg.) plantă din acest grup. – Din fr. algue, lat. alga.

algebra
ALGÉBRĂ s.f. 1. Teorie a operațiilor privind numerele reale (pozitive ori negative) sau complexe și rezolvarea ecuațiilor prin substituirea prin litere a valorilor numerice și a formulei generale de calcul numeric particular. ♦ Manual școlar care se ocupă cu studierea acestor operații. 2. (În sintagma) Algebra logicii = parte a logicii matematice care cuprinde calculul propozițiilor, claselor și relațiilor. – Din fr. algèbre, lat. algebra.

algebric
ALGÉBRIC, -Ă, algebrici, -ce, adj. De algebră (1), privitor la algebră. – Din fr. algébrique.

algebrist
ALGEBRÍST, -Ă, algebriști, -ste, s.m. și f. Specialist în algebră. – Din fr. algébriste.

algerian
ALGERIÁN, -Ă, algerieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Algeriei. 2. Adj. Care aparține Algeriei sau poporului ei, privitor la Algeria sau la poporul ei. [Pr.: -ri-an] – Din fr. algérien.

algezie
ALGEZÍE, algezii, s.f. (Med.) Capacitatea de a simți durerea. ♦ (Med.) Durere. – Din germ. Algesiel.

algid
ALGÍD, -Ă, algizi, -de, adj. (Despre o boală) Care este însoțit de senzația de frig. – Din fr. algide.

algiditate
ALGIDITÁTE s.f. Simptom al unei boli caracterizat prin răcirea treptată a corpului. – Din fr. algidité.

algie
ALGÍE s.f. Durere apărută spontan sau în urma excitării patologice a nervilor senzitivi. – Din fr. algie.

algina
ALGÍNĂ s.f. Substanță mucilaginoasă extrasă din anumite alge marine și folosită pentru apretare în industria pielăriei. – Din fr. algine.

algofobie
ALGOFOBÍE, algofobii, s.f. (Med.) Teamă patologică de durere. – Din fr. algophobie.

algogen
ALGOGÉN, -Ă, algogeni, -e, adj. Care este produs de o excitație puternică și care atacă terminațiile nervoase. – Din fr. algogène.

algol
ALGÓL s.n. (Inform.) Limbaj simbolic folosit în programarea automată orientat în probleme de calcul științific. – Din engl., fr. algol.

algolog
ALGOLÓG, -Ă, algologi, -ge, s.m. și f. Specialist în algologie. – Din fr. algologue.

algologic
ALGOLÓGIC, -Ă, algologici, -ce, adj. Referitor la algologie, de algologie. – Din fr. algologique.

algologie
ALGOLOGÍE s.f. Ramură a botanicii care se ocupă cu studiul algelor. – Din fr. algologic.

algomanie
ALGOMANÍE s.f. (Livr.) Căutare a unei plăceri în durere. – Din fr. algomanie.

algonkian
ALGONKIÁN, -Ă, algonkieni, -e, s.n., adj. 1. Subst. Eră geologică căreia îi aparțin formațiile dintre arhaic și paleozoic și care conține urme de organisme și de cărbuni. 2. Adj. Care se referă la vârsta sau la formațiile algonkianului (1). [Pr.: -ki-an] – Din fr. algonkien.

algoritm
ALGORÍTM, algoritme, s.n. Ansamblu de simboluri folosite în matematică și în logică, permițând găsirea în mod mecanic (prin calcul) a unor rezultate. ♦ P. gener. Succesiune de operații necesare în rezolvarea unei probleme oarecare. [Pl. și: (m.) algoritmi] – Din fr. algorithme.

algoritmic
ALGORÍTMIC, -Ă, algoritmici, -ce, adj. Care se bazează pe algoritmi. ♢ Logică algoritmică = logică care utilizează notații algoritmice. – Din fr. algorithmique.

algrafie
ALGRAFÍE s.f. Procedeu de executare a formelor de imprimare pe plăci de aluminiu, folosit pentru tiparul plan. – Din fr. algraphie.

alhimist
ALHIMÍST s.m. v. alchimist.

alia
ALIÁ, aliez, vb. I. 1. Refl. A încheia un tratat de alianță. ♦ A se înțelege cu cineva, a se coaliza în vederea unei acțiuni comune. 2. Tranz. A topi laolaltă anumite metale sau anumite metale cu metaloizi pentru a obține un aliaj. [Pr.: -li-a] – Din fr. allier.

aliaj
ALIÁJ, aliaje, s.n. Produs metalic obținut prin topirea laolaltă a anumitor metale sau a unor metale cu metaloizi. [Pr.: -li-aj] – Din fr. alliage.

alianta
ALIÁNȚĂ, alianțe, s.f. 1. Înțelegere politică între două sau mai multe state, pe bază de tratat, prin care statele respective se obligă să acționeze în comun sau să se ajute în anumite împrejurări, în special în caz de război ori al unui atac îndreptat de alte state împotriva unuia dintre statele aliate. ♦ Legătură, înțelegere între două sau mai multe grupuri, în vederea realizării unui obiectiv comun. 2. (În sintagma) Rudă prin alianță = persoană devenită, prin contractarea unei căsătorii, rudă cu rudele soției sau ale soțului. ♦ (Reg.) Inel de logodnă. [Pr.: -li-an-] – Din fr. alliance.

alias
ÁLIAS adv. Zis și..., pe nume și... [Pr.: -li-as] – Cuv. lat.

aliat
ALIÁT, -Ă, aliați, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj. Unit, întovărășit cu cineva printr-o alianță în vederea unei acțiuni comune; (despre un stat) care a încheiat un tratat de alianță. 2. S.m. și f. Persoană, clasă, partid, stat etc. care se unește cu cineva în vederea unei acțiuni comune. 3. Adj. (Despre metale) Căruia i s-a adăugat o anumită cantitate din unul sau mai multe elemente, pentru a forma un aliaj. [Pr.: -li-at] – V. alia.

alibi
ALIBÍ, alibiuri, s.n. 1. Dovadă de nevinovăție rezultată din constatarea că, la data săvârșirii infracțiunii, cel învinuit se afla în altă parte decât la locul săvârșirii ei. 2. Mijloc de apărare care aduce în sprijin un alibi (1). 3. Fig. Pretext, scuză, justificare. ♢ Expr. A (nu) avea (nici) un alibi = a (nu) deține (nici) o probă, a (nu) avea (nici) o motivare. – Din fr. alibi.

alic
ALÍC, alice, s.n. V. alică.

alicante
ALICÁNTE subst. Soi de viță de vie cu struguri roșietici de mărime mijlocie și boabe sferice uniforme. ♦ P. ext. Vin produs din soiul de viță de vie descris mai sus. – Din fr. alicante.

alica
ALÍCĂ, alice, s.f. 1. (Mai ales la pl.) Fiecare dintre proiectilele sferice de plumb cu care sunt încărcate unele cartușe de vânătoare. 2. Fiecare dintre

alicarie
ALICĂRÍE s.f. Material de construcție din spărturi de cărămidă sau din piatră naturală, folosit ca umplutură. – Alic(ă) + suf. -ărie.

alici
ALICÍ, (1) alicesc, (2) pers. 3 alicește, vb. IV. 1. Tranz. A răni cu alice (1). 2. Refl. (Reg.) A se vedea, a apărea mai distinct dintre alte lucruri. – Din alică.

alicneala
ALICNEÁLĂ s.f. v. lihneală.

alicota
ALICÓTĂ, alicote, adj.f. (Mat. în sintagma) Parte alicotă = parte care se cuprinde exact, de un anumit număr de ori, într-o cantitate dată. – Din fr. aliquote.

alicuanta
ALICUÁNTĂ, alicuante, adj.f. (Mat.; în sintagma) Parte alicuantă = parte care nu se cuprinde exact, de un anumit număr de ori, într-o anumită cantitate dată. – Din fr. aliquante.

alidada
ALIDÁDĂ, alidade, s.f. Dispozitiv atașat la diferite aparate topografice, care servește la măsurarea unghiurilor. – Din fr. alidade, lat. alidada.

aliena
ALIENÁ, alienez, vb. I. 1. Tranz. (Jur.) A transmite cuiva un drept sau un lucru prin vânzare, cesiune etc.; a înstrăina. 2. Refl. (Livr.) A înnebuni. ♦ A deveni ostil societății, factorilor de civilizație, a se simți izolat în societatea modernă. [Pr.: -li-e-] – Din fr. aliéner, lat. alienare.

alienabil
ALIENÁBIL, -Ă, alienabili, -e, adj. (Jur.; despre un drept, un lucru) Care poate fi înstrăinat. [Pr.: -li-e-] – Din fr. aliénable.

alienabilitate
ALIENABILITÁTE s.f. (Jur.) Însușirea de a fi alienabil. [Pr.: -li-e-] – Din fr. aliénabilité.

alienare
ALIENÁRE, alienări, s.f. 1. (Jur.) Acțiunea de a aliena; înstrăinare a unui bun. 2. (Fil.) Înstrăinare. 3. (Med.; în sintagma) Alienare mintală = nebunie. [Pr.: -li-e-] – V. aliena.

alienat
ALIENÁT, -Ă, alienați, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de o boală mintală; nebun, dement. [Pr.: -li-e-] – Din fr. aliéné, lat. alienatus.

alienatie
ALIENÁȚIE s.f. (Livr.) Termen generic pentru orice boală mintală; nebunie, demență. [Pr.: -li-e-] – Din fr. aliénation, lat. alienatio [mentis].

alienist
ALIENÍST, -Ă, alieniști, -ste, s.m. și f. Medic specialist în boli mintale. [Pr.: -li-e-] – Din fr. aliéniste.

alifatic
ALIFÁTIC, -Ă, alifatici, -ce, adj. (Despre substanțe chimice organice) care este format din atomi de carbon legați între ei în formă de lanț liber la ambele capete. – Din germ. aliphatisch.

alifie
ALIFÍE, alifii, s.f. Preparat farmaceutic de uz extern, compus din substanțe medicamentoase încorporate într-o masă onctuoasă și întrebuințat în medicină și în cosmetică. – Din ngr. alifi „unsoare”.

alifios
ALIFIÓS, -OÁSĂ, alifioși, -oase, adj. (Rar) Ca alifia. [Pr.: -fi-os] – Alifie + suf. -os.

aligator
ALIGATÓR, aligatori, s.m. Gen de crocodili cu botul lat, care trăiește în fluviile Americii (Alligator mississippiensis) sau ale Chinei (Alligator sinensis), a căror piele este folosită în marochinărie. – Din fr. alligator.

aligni
ALIGNÍ vb. IV. v. lihni.

aligote
ALIGOTÉ subst. Soi de viță de vie originar din Franța, cu boabe mici, rotunde, de culoare albă-verzuie și miez zemos. ♦ P. ext. Vin produs din soiul de viță de vie descris mai sus. – Din fr. aligoté.

aliluia
ALILÚIA interj. v. aleluia.

alimba
ALIMBÁ, alimbez, vb. I. Tranz. A descărca pe alte vase o parte din încărcătura unei nave, pentru a o putea face să navigheze în ape de mică adâncime. – Cf. l i m b.

alimbare
ALIMBÁRE, alimbări, s.f. Faptul de a alimba. – V. alimba.

aliment
ALIMÉNT, alimente, s.n. Produs în stare naturală sau prelucrat care servește ca hrană. – Din fr. aliment, lat. alimentum.

alimenta
ALIMENTÁ, alimentez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A consuma sau a da să consume alimente; a (se) hrăni. 2. Tranz. și refl. A (se) aproviziona. 3. Tranz. A furniza materiale, energie, utilaje etc. unor instituții, întreprinderi etc. pentru asigurarea funcționării sau activității acestora. – Din fr. alimenter.

alimentar
ALIMENTÁR, -Ă, alimentari, -e, adj. De alimente, privitor la alimente. ♢ Industrie alimentară = industrie care transformă materiile prime de origine animală și vegetală în produse necesare hranei. ♢ Pensie alimentară = sumă de bani necesară întreținerii unei persoane pe care cineva o plătește, lunar, în temeiul unei obligații stabilite prin lege sau prin hotărâre judecătorească; pensie de întreținere. ♦ (Substantivat, f.) Băcănie. – Din fr. alimentaire, lat. alimentarius.

alimentare
ALIMENTÁRE, alimentări, s.f. Acțiunea de a (se) alimenta și rezultatul ei; hrănire, alimentație, nutriție. – V. alimenta.

alimentator
ALIMENTATÓR, alimentatoare, s.n. Dispozitiv care servește la alimentarea unei mașini sau a unei instalații cu combustibil sau cu materie primă. – Din fr. alimentateur.

alimentatie
ALIMENTÁȚIE, alimentații, s.f. Alimentare, nutriment. ♢ Alimentație publică = rețea de întreprinderi comerciale pentru servirea populației cu mâncăruri și băuturi. ♦ Introducere în organism a substanțelor nutritive. – Din fr. alimentation.

alin
ALÍN adv. (Rar) Domol, liniștit, calm, încet, lin. – Din alina (derivat regresiv).

alina
ALINÁ, alín, vb. I. Tranz. și refl. A (se) potoli, a (se) ușura, a (se) micșora (în intensitate), a (se) domoli; a (se) liniști. [Var.: (rar) aliní vb. IV] – Lat. *allenare.

alinare
ALINÁRE, alinări, s.f. Acțiunea de a (se) alina și rezultatul ei. – V. alina.

alinator
ALINĂTÓR, -OÁRE, alinători, -oare, adj. Care alină. – Alina + suf. -ător.

alinatura
ALINĂTÚRĂ, alinături, s.f. (Rar) Loc pe parcursul unui râu unde apa este liniștită. – Alina + suf. -ătură.

alineat
ALINEÁT, alineate, s.n. Rând retras într-un text pentru a marca schimbarea ideii; fragment de text care începe cu un asemenea rând. ♦ Pasaj în articole de legi. [Pr.: -ne-at. – Var.: aliniát s.n.] – După fr. alinéa.

alini
ALINÍ vb. IV. v. alina.

alinia
ALINIÁ, aliniez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) așeza în linie dreaptă. ♦ Tranz. A îndrepta traseul unei străzi. ♦ Tranz. A așeza un grup de construcții după o linie dinainte stabilită. 2. Refl. (Despre țări) A se asocia într-o grupare pe baza unui tratat. 3. Tranz. A ajusta elementele componente ale unui sistem pentru a-i asigura o bună funcționare. [Pr.: -ni-a] – A^3 + linie (după fr. aligner).

aliniament
ALINIAMÉNT, aliniamente, s.n. 1. Linie dreaptă, deteminată pe un teren prin poziția mai multor puncte sau obiecte; p. ext. poziția mai multor puncte sau obiecte de-a lungul unei linii drepte. ♢ Aliniament de teren = linie de teren marcată prin jaloane, țăruși etc. 2. Porțiune dreaptă din traseul unei căi de comunicație, cuprinsă între două curbe consecutive. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. alignement.

aliniat
ALINIÁT^1 s.n. v. alineat.

ALINIÁT^2, -Ă, aliniați, -te, adj. 1. Care este așezat în linie dreaptă. 2. (Despre țări) Care aparține unei grupări constituite pe baza unui tratat. [Pr.: -ni-at] – V. alinia. Cf. fr. a l i g n é.

aliniere
ALINIÉRE, alinieri, s.f. Acțiunea de a (se) alinia și rezultatul ei. ♦ (Mil.; articulat, cu valoare de interjecție) Aliniați-vă! Refaceți alinierea ! [Pr.: -ni-e-] – V. alinia.

alint
ALÍNT, alinturi, s.n. (Poetic) 1. Alintare. 2. (Rar) Mișcare grațioasă, legănare ușoară. ♦ Răsfăț, răzgâială. – Din alinta (derivat regresiv).

alinta
ALINTÁ, alínt, vb. I. 1. vb. I. 1. Tranz. A dezmierda, a mângâia. 2. Tranz. și refl. A (se) răsfăța, a (se) răzgâia. – Lat. *allentare (< lentus „moale, flexibil”).

alintare
ALINTÁRE, alintări, s.f. Acțiunea de a (se) alinta și rezultatul ei; dezmierdare, mângâiere, alintătură; alint; răsfăț, răzgâială. – V. alinta.

alintat
ALINTÁT, -Ă, alintați, -te, adj. Care este răsfățat, răzgâiat. – V. alinta.

alintator
ALINTĂTÓR, -OÁRE, alintători, -oare, adj. Care alintă. – Alinta + suf. -ător.

alintatura
ALINTĂTÚRĂ, alintături, s.f. Alintare. ♦ (Concr.) Copil alintat. – Alinta + suf. -ătură.

alior
ALIÓR, aliori, s.m. Nume dat mai multor specii de plante care conțin în tulpină și în frunze un suc lăptos, otrăvitor; laptele-câinelui, laptele-cucului (Euphorbia). [Pr.: -li-or] – Lat. aureolus (< aurum „aur”).

aliotman
ALIOTMÁN s.n. (Rar) Turcime. [Pr.: -li-ot-] – Din tc. Ali Osman „dinastia lui Osman”.

alipi
ALIPÍ, alipesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) lipi, a (se) alătura, a (se) atașa. – A^3 + lipi.

alipire
ALIPÍRE, alipiri, s.f. Acțiunea de a (se) alipi și rezultatul ei. – V. alipi.

alipit
ALIPÍT, -Ă, alipiți, -te, adj. Care este lipit, alăturat. – V. alipi.

alismatacee
ALISMATACÉE s.f. pl. Familie de plante acvatice, monocotilodenate, cu frunzele bazale dispuse în rozetă, cu canale aerifere în tulpini și frunze. – După fr. alismacées.

alisveris
ALIȘVERÍȘ, alișverișuri, s.n. (Fam.) Vânzare, negoț, afaceri (reușite). – Din tc. alișveriș.

aliterativ
ALITERATÍV, -Ă, aliterativi, -e, adj. (Rar) Cu aliterații. – Din fr. allitératif.

aliteratie
ALITERÁȚIE, aliterații, s.f. 1. Procedeu stilistic care constă în repetarea aceluiași sunet sau a unui grup de sunete în cuvinte care se succedă. 2. (Med.) Repetare a unor sunete sau silabe în stări de puternică excitație psihică. – Din fr. allitération.

alivanca
ALIVÁNCĂ, alivenci, s.f. (Reg.) 1. Turtă făcută din mălai amestecat cu lapte bătut și cu brânză și coaptă în cuptor cu unt sau cu smântână. 2. (La pl.) Numele unei hore; melodia după care se execută. – Et. nec.

alivanta
ALIVÁNTA interj. (Astăzi rar) 1. Exclamație (glumeață) rostită când cade cineva. ♢ (Adverbial, în expr.) A da (sau a cădea, a veni etc. alivanta = a da (sau a cădea etc.) peste cap. 2. Pleacă! șterge-o! [Var.: alivánti interj.] – Probabil ngr. alla vanda („într-o parte, la o parte”).

alizarina
ALIZARÍNĂ s.f. Substanță roșie, extrasă odinioară din rădăcina roibei, azi obținută prin sinteză. – Din fr. alizarine.

alizeu
ALIZÉU, alizee, s.n. Vânt regulat care suflă în tot timpul anului în regiunile tropicale, cu direcție opusă, de la NE spre SV (în emisfera nordică) și de la SE spre NV (în emisfera sudică). – Din fr. alizé.

allabreve
ÁLLA BRÉVE loc. adv. Termen care indică executarea într-o mișcare rapidă în doi timpi a unei compoziții muzicale scrise în măsura de patru timpi. – Loc. it.

allegretto
ALLEGRÉTTO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Într-un tempo vioi (dar mai moderat decât allegro); repejor. ♦ (Substantivat, n.) (Parte dintr-o) compoziție muzicală executată în acest tempo. – Cuv. it.

allegro
ALLÉGRO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) În tempo vioi; repede. ♦ (Substantivat, n.) (Parte dintr-o) compoziție muzicală executată în acest tempo. – Cuv. it.

allemanda
ALLEMÁNDĂ, allemande, s.f. Vechi dans de origine populară germană, la început cu caracter vesel, vioi, ulterior, moderat, grav, în doi timpi; melodie după care se execută acest dans. – Din fr. allemande.

almageste
ALMAGÉSTE s.f. pl. Culegere de operații astronomice, făcută pentru prima dată de Ptolemeu. – Din fr. almageste.

almanah
ALMANÁH, almanahuri, s.n. 1. Calendar care cuprinde date de popularizare din diferite domenii. ♦ Publicație anuală, în formă de volum, care cuprinde un calendar și un bogat material beletristic sau de altă natură, precum și diverse note informative cu caracter enciclopedic. 2. Publicație periodică de literatură, pentru un anumit domeniu de activitate. – Din fr. almanach, lat. almanachus.

almandin
ALMANDÍN s.n. Aluminosilicat de fier din grupa granatelor, de culoare roșie-brună, fercvent în șisturile cristaline și în aluviuni, folosit uneori ca abraziv sau piatră semiprețioasă. – Din fr. almandine.

almar
ALMÁR, almare, s.n. (Reg.) Dulap în care se păstrează alimente, vase sau haine. – Din magh. almáriom.

almee
ALMÉE s.f. Dansatoare egipteană care își însoțește dansul cu cântece (improvizate). – Din fr. almée.

almintere
ALMÍNTERE adv. v. altminteri.

almintrele
ALMÍNTRELE adv. v. altminteri.

alo
ALÓ interj. Exclamație convențională prin care se cheamă sau se răspunde la telefon. ♦ Exclamație de chemare. – Din fr. allô.

aloca
ALOCÁ, alóc, vb. I. Tranz. A prevedea într-un buget pentru un anumit scop o sumă de bani, materiale etc. – Din alocație.

alocabil
ALOCÁBIL, -Ă, alocabili, -e, adj. Care poate fi alocat. – Aloca + suf. -bil.

alocare
ALOCÁRE, alocări, s.f. Acțiunea de a aloca; alocație. – V. aloca.

alocatie
ALOCÁȚIE, alocații, s.f. Alocare; (concr.) sumă acordată de stat sau de o instituție pentru un anumit scop. ♦ Indemnizație acordată de stat, în anumite condiții, unei anumite persoane. – Din fr. allocation.

alocromatic
ALOCROMÁTIC, -Ă, alocromatici, -ce, adj. Care prezintă alocromatism. – Din germ. allochromatisch.

alocromatism
ALOCROMATÍSM s.n. Proprietate a cristalelor de a prezenta culori diferite în funcție de natura substanțelor colorate pe care le conțin. – Din fr. allochromatisme.

alocurea
ALÓCUREA adv. v. alocuri.

alocuri
ALÓCURI adv. (Adesea precedat de prep. „pe”) În unele locuri, pe ici pe colo. [Var.: alócurea adv.] – A^2 + locuri.

alocutiune
ALOCUȚIÚNE, alocuțiuni, s.f. Scurtă cuvântare ocazională. [Pr.: -ți-u] – Din fr. allocution, lat. allocutio, -onis.

alodial
ALODIÁL, -Ă, alodiali, -e, adj. Care aparține alodiului, care se referă la alodiu. ♢ Pământ alodial = proprietate seniorială în evul mediu. [Pr.: -di-al] – Din fr. allodial.

alodiu
ALÓDIU s.n. (În evul mediu, în Apusul și Centrul Europei) Proprietate funciară liberă, scutită de orice sarcini de vasalitate. – Din lat. allodium.

aloe
ALÓE s.f. Nume dat mai multor specii de plante exotice decorative, din familia liliaceelor, cu flori mari, galbene sau roșii, dispuse în spice, și cu frunze cărnoase care conțin un suc folosit în farmacie (Aloe). ♦ Substanță solidă cu miros plăcut și cu gust amar, extrasă din frunzele unor specii de aloe și întrebuințată în farmacie; sabur. [Pr.: -lo-e] – Din fr. aloès, lat. aloe.

alofon
ALOFÓN, alofone, s.n. (Fon.) Variantă pozițională a unui fonem. – Din fr. allophone.

alogam
ALOGÁM, -Ă, alogami, -e, s.f., adj. 1. S.f. Plantă a cărei fecundare se face cu polen provenit de la o altă plantă din aceeași specie. 2. Adj. Referitor la alogamie, în legătură cu alogamia. – Din fr. allogame.

alogamie
ALOGAMÍE s.f. Fecundare a unei plante cu polen provenit de la alte plante din aceeași specie. – Din fr. allogamie.

alogen
ALOGÉN, -Ă, alogeni, -e, adj. Care se deosebește prin natură și origine de mediul în care se află; alogenetic. ♦ (Despre populații) De origine străină, venit din altă parte. – Din fr. allogène.

alogenetic
ALOGENÉTIC, -Ă, alogenetici, -ce, adj. Alogen. – Din fr. allogénétique.

alogic
ALÓGIC, -Ă, alogici, -ce, adj. Care este lipsit de logică. – Din fr. alogique.

alogism
ALOGÍSM s.n. Curent în filozofie care preconiza negarea gândirii logice ca mijloc științific de cunoaștere autentică, susținut de sceptici, mistici și fideiști. – Din germ. Alogismus.

alohton
ALOHTÓN, -Ă, alohtoni, -e, adj., subst. (Masă de roci) care, sub influența mișcărilor scoarței Pământului, a suferit deplasări față de locul inițial de formare. – Din fr. allochtone.

alonja
ALÓNJĂ, alonje, s.f. 1. Piesă mobilă sau demontabilă care servește la prelungirea unor obiecte. 2. (Sport) Mișcare de întindere rapidă a brațelor. ♦ Lungime a brațelor unui sportiv angajat într-o luptă directă cu un adversar. – Din fr. allonge.

alopat
ALOPÁT, alopați, s.m. Medic care tratează prin alopatie. – Din fr. allopathe.

alopatic
ALOPÁTIC, -Ă, alopatici, -ce, adj. Care aparține alopatiei, care se referă la alopatie. – Din fr. allopathique.

alopatie
ALOPATÍE s.f. Tratament medical constând în administrarea unor medicamente în doze care, la omul sănătos, ar declanșa efecte contrare simptomelor caracteristice bolii care trebuie tratată. – Din fr. allopathie.

alopecie
ALOPECÍE s.f. Cădere temporară a părului în urma unei boli de piele, a unei boli infecțioase etc. – Din fr. alopécie.

alotropic
ALOTRÓPIC, -Ă, alotropici, -ce, adj. De alotropie, care aparține alotropiei, privitor la alotropie. – Din fr. allotropique.

alotropie
ALOTROPÍE s.f. Proprietate a unui element chimic de a exista în două sau mai multe forme care diferă între ele din punct de vedere fizic, iar, uneori, și din punct de vedere chimic. – Din fr. allotropie.

aloxan
ALOXÁN s.n. Substanță derivată prin oxidare din acidul uric, cu acțiune distructivă asupra celulelor pancreatice secretoare de insulină; provoacă diabetul experimental. – Din engl. aloxan.

alozom
ALOZÓM, alozomi, s.m. Cromozom care are un rol esențial în determinarea sexului; cromozom sexual. – Din fr. alosome.

alpaca
ALPACÁ^1 s.f. Animal rumegător cu lână fină, lungă și subțire, care trăiește în America de Sud (Lama pacos). ♦ Stofă fină fabricată din lâna acestui animal. – Din fr. alpaga, alpaca.

ALPACÁ^2 s.f. Aliaj inoxidabil de nichel, cupru și zinc, folosit la fabricarea tacâmurilor, instrumentelor medicale etc. – Din germ. Alpaka.

alpenstoc
ÁLPENȘTOC, alpenștocuri, s.n. Baston lung, cu vârf metalic ascuțit, folosit în alpinism; baston de munte, piolet. – Din germ. Alpenstock, fr. alpenstock.

alpestru
ALPÉSTRU, -Ă, alpeștri, -stre, adj. Alpin; de mare altitudine. – Din fr. alpestre.

alpin
ALPÍN, -Ă, alpini, -e, adj. Care aparține sau care este caracteristic munților Alpi sau, p. ext., regiunilor muntoase înalte; alpestru. – Din fr. alpin, lat. alpinus.

alpinism
ALPINÍSM s.n. Ramură sportivă care cuprinde ascensiunile în munți, în special escaladarea părților greu accesibile ale acestora. – Din fr. alpinisme.

alpinist
ALPINÍST, -Ă, alpiniști, -ste, s.m. și f. Persoană care practică alpinismul. – Din fr. alpiniste.

alsacian
ALSACIÁN, -Ă, alsaciani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Locuitor al Alsaciei sau originar din această regiune. 2. Adj. Care aparține Alsaciei sau alsacienilor (1), privitor la Alsacia sau la alsacieni. 3. Adj., s.m. (Și în sintagma) Lup alsacian = rasă de câini de pază de talie mare, originară din Franța. [Pr.: -ci-an] – Din fr. alsacien.

alt
ALT, ÁLTĂ, alți, alte, adj. (Arată că ființa sau lucrul al cărui nume îl determină nu este aceeași sau același cu ființa sau lucrul despre care a fost vorba, care este de față sau este cel obișnuit) Alt om. Alt obiect. ♢ Expr. (Pop.) Câte alte = multe. [Gen.-dat. sg.: altui, altei, gen.-dat. pl.: altor] – Lat. alt[(e)rum].

altaic
ALTÁIC, -Ă, altaici, -ce, adj. Din Altai, caracteristic munților Altai. [Pr.: -ta-ic] – Din fr. altaïque.

altar
ALTÁR, altare, s.n. 1. Parte a bisericii, despărțită de naos prin catapeteasmă, în care se oficiază liturghia. ♦ Masă de cult pe care se oficiază liturghia, în biserica creștină. 2. Ridicătură din piatră, pământ sau lemn pe care, în antichitate, se aduceau jertfe zeilor. 3. (În expr.) Pe altarul patriei = (sacrificându-se, făcând totul) pentru patria sa. 4. (Tehn.) Perete de material refractar situat în spatele unui focar pentru a dirija flacăra. – Lat. altarium.

altadata
ALTĂDÁTĂ adv. Într-un moment nedeterminat din trecut sau din viitor; odată, cândva, altcândva. – Altă + dată.

altcareva
ÁLTCAREVA pron. nehot. (Reg.) Altcineva. – Alt + careva.

altcandva
ÁLTCÂNDVA adv. (Rar) Altădată (în trecut sau în viitor). – Alt + cândva.

altceva
ÁLTCEVA pron. nehot. Alt lucru, un lucru diferit. – Alt + ceva.

altcineva
ÁLTCINEVA pron. nehot. Un altul, o altă persoană; altcareva. – Alt + cineva.

altcum
ÁLTCUM adv. Altfel. – Alt + cum.

altcumva
ÁLTCUMVA adv. Altfel. – Alt + cumva.

alteori
ÁLTEORI adv. În alte rânduri, în alte împrejurări; p. ext. altădată (în trecut sau în viitor). [Pr.: -te-ori] – Alte + ori.

altera
ALTERÁ, alterez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A suferi sau a face să sufere transformări sub acțiunea mediului extern; a (se) descompune, a (se) strica. ♢ Tranz. Căldura alterează alimentele. 2. Tranz. A denatura, a falsifica, a transforma. 3. Refl. (Fon.; despre sunete) A se schimba, a se transforma. 4. Tranz. (Muz.) A ridica sau a coborî un sunet, un acord etc. cu un semiton sau două (cu ajutorul diezilor, bemolilor etc.) – Din fr. altérer, lat. alterare.

alterabil
ALTERÁBIL, -Ă, alterabili, -e, adj. (Despre alimente, produse etc.) Care se alterează (1) ușor. – După fr. altérable.

alterabilitate
ALTERABILITÁTE s.f. Însușirea a ceea ce este alterabil. – Din fr. altérabilité.

alterare
ALTERÁRE, alterări, s.f. Acțiunea de a (se) altera și rezultatul ei. – V. altera.

alterat
ALTERÁT, -Ă, alterați, -te, adj. 1. (Despre materii organice) Descompus, stricat. 2. Denaturat, falsificat. 3. (Fon.; despre sunete) Schimbat, modificat. 4. (Muz.; despre sunete sau acorduri) Ridicat sau coborât cu un semiton sau două. – V. altera.

alteratie
ALTERÁȚIE, alterații, s.f. Procedeu prin care se modifică, cu ajutorul unor semne convenționale, înălțimea sunetelor; p. ext. semn pus înaintea unei note muzicale, care indică modificarea înălțimii unui sunet; accident. – Din fr. altération.

altercatie
ALTERCÁȚIE, altercații, s.f. (Livr.) Schimb violent de cuvinte între două sau mai multe persoane. – Din fr. altercation, lat. altercatio, -onis.

alterego
ÁLTER ÉGO s.m. Al doilea eu; persoană care se aseamănă întru totul cu alta, încât i se poate substitui. ♦ Om de încredere, prieten nedespărțit. – Loc. lat.

ÁLTER ÉGO s.m. Al doilea eu; persoană care se aseamănă întru totul cu alta, încât i se poate substitui. ♦ Om de încredere, prieten nedespărțit. – Loc. lat.

altern
ALTÉRN, -Ă, alterne, adj. (În sintagmele) Unghiuri alterne (interne sau externe) = fiecare dintre cele două perechi de unghiuri formate de o parte și de alta a două drepte tăiate de o secantă. Frunze (sau flori) alterne = frunze (sau flori) așezate de o parte și de alta a tulpinii sau a ramurilor, la niveluri diferite. Sistem altern = sistem de agricultură bazat pe alternarea culturilor. – Din fr. alterne, lat. alternus.

alterna
ALTERNÁ, alternez, vb. I. Intranz. și tranz. 1. A reveni sau a face să revină succesiv, a lua pe rând unul locul altuia, a se succeda sau a face să se succeadă la intervale aproximativ egale. 2. Intranz. (Despre sunete) A se schimba prin alternanțe (2). – Din fr. alterner, lat. alternare.

alternant
ALTERNÁNT, -Ă, alternanți, -te, adj. Care alternează. – Din fr. alternant, lat. alternare.

alternanta
ALTERNÁNȚĂ s.f. 1. Insușirea de a alterna; revenire succesivă. 2. Schimbare regulată a unui sunet din temă prin altul în flexiune sau în familie lexicală; ablaut. – Din fr. alternance.

alternare
ALTERNÁRE, alternări, s.f. Acțiunea de a alterna și rezultatul ei. – V. alterna.

alternativ
ALTERNATÍV, -Ă, alternativi, -e, adj. (Adesea adverbial) Care alternează. ♢ Curent (electric) alternativ = curent electric care își schimbă sensul și intensitatea la perioade regulate. – Din fr. alternatif.

alternativa
ALTERNATÍVĂ, alternative, s.f. 1. Posibilitate de a alege între două soluții, între două situații etc. care se exclud. 2. Relație între două judecăți în care, dacă o judecată e adevărată, cealaltă e neapărat falsă. – Din fr. alternative.

alternator
ALTERNATÓR, alternatoare, s.n. Generator electric care produce tensiuni și curenți alternativi. – Din fr. alternateur.

alteta
ALTÉȚĂ, altețe, s.f. (Adesea folosit ca formulă de adresare) Titlu dat principilor și principeselor dintr-o casă domnitoare; persoană care poartă acest titlu. – Din it. altezza, fr. altesse.

altfel
ÁLTFEL adv. 1. În alt chip; altcum, altcumva, altminteri. ♢ Loc. adj. Altfel de = de altă natură, de alt soi. ♢ De altfel = însă; cu toate acestea. 2. Dacă nu..., în caz contrar. – Alt + fel.

althorn
ALTHÓRN, althornuri, s.m. Instrument de suflat de alamă, specie de corn, folosit mai ales în fanfară. – Din germ. Althorn.

altigraf
ALTIGRÁF, altigrafe, s.n. Altimetru care înregistrează în timpul zborului înălțimile atinse de avion. – Din fr. altigraphe.

altimetric
ALTIMÉTRIC, -Ă, altimetrici, -ce, adj. De altimetrie. – Din fr. altimétrique.

altimetrie
ALTIMETRÍE s.f. Ramură a topografiei care se ocupă cu stabilirea altitudinilor de pe suprafața terestră față de o suprafață de referință (nivelul mării) în vederea reprezentării reliefului pe hartă. – Din fr. altimétrie.

altimetru
ALTIMÉTRU, altimetre, s.n. Instrument cu care se măsoară altitudinea față de un nivel de referință. – Din fr. altimètre.

altist
ALTÍST, -Ă, altiști, -ste, s.m. și f. Persoană care are voce de alto. ♦ Instrumentist care cântă la violă. – Din germ. Altist, fr. altiste.

altitelemetru
ALTITELEMÉTRU, altitelemetre, s.n. Instrument cu care se măsoară altitudinea unui punct inaccesibil. – Din fr.altitélémètre.

altitudinal
ALTITUDINÁL, -Ă, altitudinali, -e, adj. (Aflat) la altitudine. – Din fr. altitudinal.

altitudine
ALTITÚDINE, altitudini, s.f. Înălțime a unui punct de pe suprafața pământului, considerată în raport cu nivelul mării sau față de alt punct de pe suprafața terestră. – Din lat. altitudo, -inis, fr. altitude.

altita
ALTÍȚĂ, altițe, s.f. Porțiune ornamentală prin alesătură sau prin cusătură în partea de sus a mânecilor iilor. – Cf. sb. l a t i c a.

altincotro
ÁLTÎNCOTRO adv. (Rar, în expr.) A nu avea (face) altîncotro = a nu putea să facă altfel. – Alt + încotro.

altminterea
ALTMÍNTEREA adv. v. altminteri.

altminteri
ALTMÍNTERI adv. 1. În alt chip; altfel. 2. De nu..., dacă nu..., în caz contrar. 3. De altfel. [Var.: almíntere, almíntrele, altmínterea, altmíntrele, altmíntrelea adv.] – Lat. alteramente.

altmintrele
ALTMÍNTRELE adv. v. altminteri.

altmintrelea
ALTMÍNTRELEA adv. v. altminteri.

alto
ÁLTO s.m. 1. Voce (de femeie sau de copil) cu timbru grav, situată ca registru între sopran și tenor. 2. Instrument de suflat a cărui scară corespunde vocii de mai sus. 3. Violă^1. – Din it., fr. alto.

altocumulus
ALTOCÚMULUS subst. Formație de nori situată la altitudinea medie de 6000 m, cu aspect de pături de culoare albă sau cenușie, constituite din picături mici de apă. – Din fr. altocumulus.

altogravura
ALTOGRAVÚRĂ, altogravuri, s.f. Reproducere după originalele de artă prin folosirea clișeelor metalice gravate de mână sau pe bază de acvaforte. – Din fr. altogravure.

altoi
ALTÓI^1, altoaie, s.n. Ramură mică detașată dintr-o plantă-mamă, folosind la altoire. ♦ Plantă altoită. ♦ Plantă cultivată pentru a servi la altoire. [Pl. și: altoiuri] – Din magh. oltvány.

ALTOÍ^2, altoiesc, vb. IV. Tranz. 1. A introduce o ramură a unei plante în țesutul alteia, stabilind astfel un contact între țesuturile lor generatoare pentru a da plantei altoite însușirile altoiului. 2. (Fam.) A bate, a lovi, a plesni pe cineva. [Var.: (reg.) hultuí vb. IV] – Din magh. oltani.

altoiala
ALTOIÁLĂ, altoieli, s.f. (Rar) Altoire. [Pr.: -to-ia-] – Altoi^2 + suf. -eală.

altoire
ALTOÍRE, altoiri, s.f. Acțiunea de a altoi^2; altoit^1, altoială. – V. altoi^2.

altoit
ALTOÍT^1 s.n. Faptul de a altoi^2. – V. altoi^2.

ALTOÍT^2, -Ă, altoiți, -te, adj. Care a fost supus altoirii. – V. altoi^2.

altorelief
ALTORELIÉF, altoreliefuri, s.n. Lucrare de sculptură în relief, față de un fond de care ține sau pe care a fost aplicată. [Pr.: -li-ef] – Din it. alto rilievo (după relief).

altostratus
ALTOSTRÁTUS subst. Formație de nori situată la o altitudine medie de 6000 m, care se prezintă ca un strat dens și uniform, de culoare cenușie sau albăstruie, cu aspect fibros sau ușor striat. – Din fr. altostratus.

altruism
ALTRUÍSM s.n. Atitudine morală sau dispoziție sufletească a celui care acționează dezinteresat în favoarea altora; doctrină morală care preconizează o asemenea atitudine. – Din fr. altruisme.

altruist
ALTRUÍST, -Ă, altruiști, -ste, adj. (Adesea substantivat) Călăuzit de altruism. – Din fr. altruiste.

altul
ÁLTUL, ÁLTA, alții, altele, pron. nehot. 1. (Ține locul unui nume de ființă sau de lucru care nu este aceeași sau același cu altă ființă sau cu alt lucru despre care s-a vorbit, care este de față sau care este cel obișnuit) Să răspundă altul. ♢ Expr. Unuia (și) altuia = oricui, Unii (și) alții = mulți. Unul ca altul = la fel, deopotrivă, egal. Unul mai... decât altul = fiecare la fel de... Unul după altul = succesiv. ♦ (Cu formă feminină și sens neutru) Poveste, întâmplare. ♢ Expr. Alta (acum)!, exprimă dezaprobarea față de o propunere sau o veste neașteptată. Unul una, altul alta = fiecare câte ceva. Una (și) alta = de toate. Nici una, nici alta = cu orice preț; fără a se gândi prea mult. Până una-alta = deocamdată. Ba din una, ba din alta sau din una-n alta = din vorbă-n vorbă. Nu de alta = nu din alt motiv. 2. (În alternanță cu „unul”, „una”) Celălalt, al doilea. [Gen.-dat. sg.: altuia, alteia, gen.-dat. pl.: altora] – Lat. alter.

altundeva
ÁLTUNDEVA adv. În altă parte; aiurea. – Alt + undeva.

aluat
ALUÁT, aluaturi, s.n. 1. Pastă obținută din făină amestecată cu apă, grăsime etc., din care se prepară pâine, prăjituri etc.; cocă. 2. Bucățică de aluat (1) folosită cu plămădeală. 3. Prăjitură făcută din aluat (1). [Pr.: -lu-at] – Lat. allevatum (=allevatus „ridicat, înălțat”).

alumin
ALUMÍN s.n. v. alumină.

alumina
ALUMÍNĂ s.f. 1. Oxid de aluminiu. 2. (În forma alumin) Varietate de caolin, folosită în industria cauciucului. [Var.: alumín s.n.] – Din fr. alumine.

aluminifer
ALUMINIFÉR, -Ă, aluminiferi, -e, adj. (Despre terenuri, roci etc.) Care conține aluminiu sau alumină. – Din fr. aluminifère.

aluminiu
ALUMÍNIU s.n. Metal ușor, ductil și maleabil, de culoare argintie, folosit pe scară întinsă în industrie și în tehnică. [Var.: alumínium s.n.] – Din fr. aluminium.

aluminium
ALUMÍNIUM s.n. v. aluminiu.

aluminiza
ALUMINIZÁ, aluminizez, vb. I. Tranz. A acoperi suprafața unui metal cu un strat protector de aluminiu; (tehn.) a caloriza. – Aluminiu + suf. -iza.

aluminizare
ALUMINIZÁRE s.f. Acoperire a suprafeței unui obiect cu un strat protector de aluminiu. – Din aluminiu.

aluminizat
ALUMINIZÁT, -Ă, aluminizați, -te, adj. (Despre metale) Care a fost acoperit cu un strat protector de aluminiu. – V. aluminiza.

aluminos
ALUMINÓS, -OÁSĂ, aluminoși, -oase, adj. (Despre substanțe) Care conține compuși de aluminiu. ♦ (Despre materiale) Care conține aluminiu. – Din fr. alumineux.

aluminotermie
ALUMINOTERMÍE s.f. Producere de temperaturi înalte prin reacția aluminiului în praf asupra unor oxizi metalici (reacție utilizată la sudarea oțelului în bombele incendiare). – Din fr. aluminothermic.

alumnat
ALUMNÁT, alumnate, s.n. Denumire dată în Germania și în Statele Unite ale Americii internatului școlar. – Din germ. Alumnat, fr. alumnat.

alumosilicat
ALUMOSILICÁT, alumosilicați, s.m. Sare naturală a acizilor silicici, în a cărei structură cristalină o parte din ionii de siliciu sunt înlocuiți cu cei de aluminiu. – Din fr. alumosilicate.

alun
ALÚN, aluni, s.m. Arbust cu frunze rotunde, păroase pe dos, cu flori monoice, cele mascule sub formă de amenți, și cu fructe comestibile (Corylus avellana). – Din alună.

alunar
ALUNÁR, alunari, s.m. I. Vânzător de alune. II. 1. Pasăre de munte cu penele cafenii stropite cu alb, care se hrănește cu alune, ghindă, semințe și insecte; gaiță de munte, nucar (1) (Nucifraga caryocatactes). 2. (Zool.) Pârș. – Alună + suf. -ar.

alunas
ALUNÁȘ, alunași, s.m. Diminutiv al lui alun. – Alun + suf. -aș.

aluna
ALÚNĂ, alune, s.f. Fructul alunului, de formă sferică sau ovoidală, cu un mic cioc, având la bază un înveliș verde în formă de degetar. ♢ Alună de pământ (sau americană) = plantă anuală din familia leguminoaselor, originară din America de Sud, cu flori galbene, cultivată pentru semințele sale comestibile și uleiul extras din acestea; fructul acestei plante, care se formează în pământ (de unde vine și numele) și conține substanțe grase și substanțe proteice; arahidă (Arachis hypogaea). – Lat. *abellona (= abellana [nux]).

alunea
ALUNEÁ, alunele, s.f. 1. Aluniță (1). 2. Numele unui dans popular; melodia după care se execută acest dans. – Alună + suf. -ea.

aluneasca
ALUNEÁSCA s.f. art. Numele unui dans popular; melodia după care se execută acest dans. – Alună + suf. -easca.

aluneca
ALUNECÁ, alúnec, vb. I. Intranz. 1. A-și pierde echilibrul, călcând pe o suprafață lucioasă (și a cădea, a se prăbuși). 2. A se mișca lin, fără a întâmpina vreo rezistență; (despre două corpuri aflate în contact) a se deplasa unul față de celălalt tangențial, fără a se rostogoli; a se strecura ușor. 3. Fig. A se abate, a se lăsa ispitit; a greși. [Var.: lunecá vb. I] – Lat. lubricare.

alunecare
ALUNECÁRE, alunecări, s.f. Acțiunea de a aluneca; alunecătură, alunecuș (2). [Var.: lunecáre s.f.] – V. aluneca.

alunecator
ALUNECĂTÓR, -OÁRE, alunecători, -oare, adj. Care alunecă. ♦ (Substantivat, n.) Piesă mobilă, la unele mașini și aparate, care se deplasează prin alunecare. – Aluneca + suf. -ător.

alunecatura
ALUNECĂTÚRĂ, alunecături, s.f. Alunecare. – Aluneca + suf. -ătură.

alunecos
ALUNECÓS, -OÁSĂ, alunecoși, -oase, adj. Pe care se alunecă ușor. ♦ Care alunecă ușor. [Var.: lunecós, -oásă adj.] – Aluneca + suf. -os.

alunecus
ALUNECÚȘ, (1) alunecușuri, s.n. 1. Loc alunecos. ♦ Ghețuș. 2. (Rar) Alunecare. [Var.: lunecúș s.n.] – Aluneca + suf. -uș.

alunel
ALUNÉL, alunei, s.m. 1. Diminutiv al lui alun. 2. (Art.) Numele unui dans popular; melodia după care se execută acest dans. 3. Aluniță (2). – Alun + suf. -el.

alunele
ALUNÉLE s.f. pl. I. (Bot.) Plantă erbacee cu flori albe, cu tuberculele și frunzele comestibile (Carum bulbocastanum). 2. Baraboi (1). 3. Coada-șoricelului. II. (Reg.) Pistrui. – Alună + suf. -ea.

alunet
ALUNÉT, aluneturi, s.n. Aluniș. – Alun + suf. -et.

alunga
ALUNGÁ, alúng, vb. I. Tranz. 1. (Adesea fig.) A sili pe cineva să părăsească un loc; a goni, a izgoni. 2. A se lua, a alerga după...; a fugări, a urmări. – Lat. *allongare (< longus).

alungare
ALUNGÁRE, alungări, s.f. Acțiunea de a alunga; izgonire. – V. alunga.

alungator
ALUNGĂTÓR, -OÁRE, alungători, -oare, adj. (Rar) Care alungă. – Alunga + suf. -ător.

alungi
ALUNGÍ, alungesc, vb. IV. 1. Refl. A se mări în lungime, a se lungi, a se întinde (subțiindu-se). ♦ A se subția. 2. Tranz. A prelungi, a întinde. – După fr. allonger.

alungire
ALUNGÍRE, alungiri, s.f. Acțiunea de a alungi și rezultatul ei; prelungire. – V. alungi.

alungit
ALUNGÍT, -Ă, alungiți, -te, adj. Care are (sau ia) formă lunguiață; prelung. – A^3 + lungit. (după fr. allongé).

alunica
ALUNÍCĂ, alunele, s.f. Aluniță. – Alună + suf. -ică.

alunis
ALUNÍȘ, alunișuri, s.n. Pădurice, desiș de aluni; alunet. – Alun + suf. -iș.

alunit
ALUNÍT, aluniți, s.m. Sulfat natural hidratat de aluminiu și potasiu, alb-gălbui, sticlos, pământos, utilizat la prepararea unor vopsele, medicamente etc. – Din fr. alunite.

alunita
ALUNÍȚĂ, alunițe, s.f. 1. Diminutiv al lui alună; alunea, alunică. 2. Mică excrescență pigmentată pe piele. – Alună + suf. -iță.

aluniu
ALUNÍU, -ÍE, alunii, adj. (Rar) De culoarea alunei. – Alună + suf. -iu.

aluniza
ALUNIZÁ, alunizez, vb. I. Intranz. A aseleniza. – După fr. alunir.

alunizare
ALUNIZÁRE s.f. Acțiunea de a aluniza; aselenizare. – V. aluniza.

alura
ALÚRĂ s.f. 1. Fel de a se mișca; mers, umblet; (rar) înfățișare. 2. Mod de deplasare a unui animal. 3. Ritm în care se desfășoară o acțiune individuală sau colectivă în întrecerile sportive. 4. Mod în care se desfășoară un eveniment, o întâmplare etc. – Din fr. allure.

aluvial
ALUVIÁL, -Ă, aluviale, -e, adj. Format din aluviune; aluvionar. [Pr.: -vi-al] – Din fr. alluvial.

aluvionar
ALUVIONÁR, -Ă, aluvionari, -e, adj. Aluvial. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. alluvionnaire.

aluvionare
ALUVIONÁRE s.f. 1. Formare de aluviuni. 2. Mod de concentrare a minereurilor și a cărbunilor prin depunerea materialelor granulare aduse de un curent de apă într-un jgheab orizontal, în ordinea greutății lor specifice. [Pr.: -vi-o-] – După fr. alluvionnement.

aluviu
ALÚVIU s.n. (Geol.) Holocen. – Din lat. alluvium.

aluviune
ALUVIÚNE, aluviuni, s.f. Material format din bolovani, mâl, nisip și pietriș, adus de apele curgătoare și depus pe fundul albiei, pe luncă sau la vărsare. [Pr.: -vi-u-] – Din fr. alluvion, lat. alluvio, -onis.

aluzie
ALÚZIE, aluzii, s.f. Cuvânt, expresie, frază prin care se face o referire la o persoană, la o situație, la o idee, fără a o exprima direct. ♢ Expr. A face aluzie la cineva (sau la ceva) = a vorbi pe departe despre cineva (sau ceva); a viza. [Var.: (înv.) aluziúne s.f.] – Din fr. allusion, lat. allusio, -onis.

aluziune
ALUZIÚNE s.f. v. aluzie.

aluziv
ALUZÍV, -Ă, aluzivi, -e, adj. Cu aluzii. – Din fr. allusif.

alvanit
ALVANÍT, -Ă, s.m. și f., adj. v. arvanit.

alveolar
ALVEOLÁR, -Ă, alveolari, -e, adj. 1. Care aparține alveolelor dentare, referitor la alveole. ♢ Consoană alveolară (și substantivat, f.) = consoană articulată cu limba la nivelul alveolelor dinților de sus. 2. Care are alveole (2). [Pr.: -ve-o-] – Din fr. alvéolaire.

alveolare
ALVEOLÁRE, alveolări, s.f. (Geol.) Formare a alveolelor eoliene.[Pr.: -ve-o-] – De la alveolă.

alveola
ALVEÓLĂ, alveole, s.f. 1. Fiecare dintre cavitățile sferice de dimensiuni mici, situate în oasele maxilarelor, în care sunt înfipți dinții. 2. Fiecare dintre cavitățile sferice de dimensiuni microscopice situate la extremitatea unei bronhiole. 3. Celulă a fagurelui. 4. (În sintagma) Alveolă eoliană = mică excavație în rocile regiunilor de deșert, rezultată din acțiunea vântului. [Pr.: -ve-o-] – Din fr. alvéole.

alveolita
ALVEOLÍTĂ s.f. Inflamație acută sau cronică a alveolelor (1). [Pr.: -ve-o-] – Din fr. alvéolite.

alvitar
ALVIȚÁR, alvițari, s.m. Fabricant sau negustor de alviță. [Var.: halvițár s.m.] – Alviță + suf. -ar.

alvita
ALVÍȚĂ s.f. Produs alimentar zaharos, fabricat din caramel, miere, nuci, migdale, esențe aromate și amidon sau albuș de ou. [Var.: halvíță s.f.] – [H]alva + suf. -iță.

ama
AMÁ interj. (Înv., ir.) Zău că..., zău așa. – Din tc. ama „însă”, ngr. amá.

amabil
AMÁBIL, -Ă, amabili, -e, adj. Prietenos, binevoitor; politicos. – Din fr. aimable, lat. amabilis.

amabile
AMÁBILE adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) În mod grațios, plăcut. – Cuv. it.

amabilitate
AMABILITÁTE, (2) amabilități, s.f. 1. Însușirea de a fi amabil, atitudine amabilă; politețe, gentilețe. 2. Faptă, vorbă amabilă; compliment (1) – Din fr. amabilité, lat. amabilitas, -atis.

amalgam
AMALGÁM, amalgame, s.n. 1. Aliaj de mercur cu alt metal. 2. Fig. Amestec de elemente disparate; talmeș-balmeș. – Din fr. amalgame, lat. amalgama.

amalgama
AMALGAMÁ, amalgamez, vb. I. Tranz. (Rar) A alia mercurul cu un metal; a prepara un amalgam (1). 2. Fig. A amesteca la un loc elemente disparate, eterogene. ♦ (Lingv.) A amesteca sensuri diferite. – Din fr. amalgamer.

amalgamare
AMALGAMÁRE, amalgamări, s.f. Acțiunea de a amalgama. – V. amalgama.

amalgamat
AMALGAMÁT, -Ă, amalgamați, -te, adj. (Rar) Amestecat (în mod eterogen). – V. amalgama.

aman
AMÁN interj., subst. 1. Interj. (Înv.) Îndurare! iertare! 2. Subst. (În expr.) A fi (sau a ajunge) la aman = a fi (sau a ajunge) la mare strâmtoare. A lăsa (pe cineva) la aman = a părăsi (pe cineva) când are nevoie de ajutor. – Din tc. aman.

amandea
AMÁNDEA interj. (Reg.) Dă navală! fuga! – Din tc. āmade „gata, pregătit”.

amandina
AMANDÍNĂ, amandine, s.f. 1. Prăjitură preparată din ciocolată și cremă (de migdale). 2. Bomboană în formă de migdală, umplută cu cremă de ciocolată și tăvălită în cacao. – Din fr. amandine.

amanet
AMANÉT, amanete, s.n. Gaj. ♦ (Înv.) Ostatic. – Din tc. emanet, ngr. amanáti.

amaneta
AMANETÁ, amanetez, vb. I. Tranz. A pune ceva ca amanet. – Din amanet.

amanetare
AMANETÁRE, amanetări, s.f. Acțiunea de a amaneta. – V. amaneta.

amant
AMÁNT, -Ă, amanți, -te, s.m. și f. Persoană care întreține relații de dragoste cu o persoană de alt sex fără a fi căsătorit cu aceasta; (pop.) iubit, ibovnic. – Din fr. amant, lat. amans, -ntis.

amar
AMÁR, -Ă, amari, -e, adj., s.n. 1. Adj. (Despre alimente, băuturi etc.) Care are gustul fierii, pelinului, chininei; (despre gust) ca al fierii, pelinului, chininei. 2. Fig. Chinuitor, dureros; trist, necăjit. ♢ Expr. Pâine amară = mijloace de existență câștigate cu multă trudă. A face (cuiva) zile amare = a face (cuiva) necazuri. ♦ (Adverbial) Strașnic, cumplit. 3. Fig. Răutăcios. II. S.n. 1. Jale, tristețe; suferință, chin, necaz. ♢ Expr. A-și înghiți amarul = a suferi în tăcere. A-și vărsa amarul = a face destăinuiri, a-și spune durerea, suferința. ♦ (Cu valoare de interjecție) Vai! 2. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Mulțime, grămadă. Amar de vreme. – Lat. amarus.

amara
AMARÁ, amarez, vb. I. Tranz. 1. A lega o ambarcație cu un cablu de țărm sau de altă navă. 2. A fixa un obiect pe o ambarcație astfel încât acesta să nu se deplaseze din pricina balansului ambarcației. – Din fr. amarrer.

amarantacee
AMARANTACÉE s.f. pl. Familie de plante erbacee cu frunze întregi, alterne sau opuse, cu flori unisexuate sau hermafrodite, grupate în inflorescențe. – Din fr. amarantacées.

amarare
AMARÁRE, amarări, s.f. Acțiunea de a amara; amaraj. – V. amara.

amara
AMÁRĂ, amare, s.f. Funie, cablu cu care se leagă o ambarcație de țărm sau de o altă navă. – Din fr. amarre.

amarnic
AMÁRNIC, -Ă, amarnici, -ce, adj. 1. De neîndurat, grozav, cumplit, crunt. ♦ (Adverbial) Foarte tare, foarte mult, intens. 2. Fig. Inimos, curajos. – Amar + suf. -nic.

amator
AMATÓR, -OÁRE, amatori, -oare, s.m. și f., adj. 1. (Persoană) căreia îi place ceva, care are predilecție sau pasiune pentru ceva; (persoană) care este dispusă să cumpere ceva. 2. (Persoană) care se ocupă cu o meserie, cu o artă, cu o disciplină, fără a o exercita ca profesionist; diletant. – Din fr. amateur, lat. amator.

amatorism
AMATORÍSM s.n. Practicare, ca amator, a unui sport, a unei arte etc. – Amator + suf. -ism. Cf. fr. a m a t e u r i s m e.

amauroza
AMAURÓZĂ s.f. Diminuare sau pierdere a vederii datorită lezării retinei, căilor nervoase optice sau centrilor cerebrali ai vederii. [Pr.: -ma-u-] – Din fr. amaurose.

amazoana
AMAZOÁNĂ, amazoane, s.f. 1. (Mitol.) Femeie aparținând unui trib războinic legendar, din care erau excluși bărbații. 2. Femeie care practică cu predilecție călăria. – Din fr. amazone.

amazonit
AMAZONÍT s.n. Varietate verde de feldspat microclin, folosită ca piatră semiprețioasă. – Din fr. amazonite.

amageala
AMĂGEÁLĂ, amăgeli, s.f. Amăgire. [Pl. și: (reg.) amăgele] – Amăgi + suf. -eală.

amagi
AMĂGÍ, amăgesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) înșela. ♦ Tranz. A ispiti, a ademeni, a atrage (prin promisiuni mincinoase). – Lat. *ammagire.

amagire
AMĂGÍRE, amăgiri, s.f. Faptul de a (se) amăgi; amăgeală; ceea ce amăgește. – V. amăgi.

amagit
AMĂGÍT, -Ă, amăgiți, -te, adj. Înșelat (II 1), prostit (2). – V. amăgi.

amagitor
AMĂGITÓR, -OÁRE, amăgitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care amăgește; înșelător. – Amăgi + suf. -itor.

amanunt
AMĂNÚNT, -Ă, amănunți, -te, s.n., adj. 1. S.n. Element secundar, neesențial al unui obiect, al unui fenomen sau al unui eveniment, detaliu; (rar) amănunțime. ♢ Loc. adj. și adv. Cu amănuntul = cu bucata, în detaliu, în mici cantități. Comerț cu amănuntul. ♢ Loc. adv. (Cu) de-amănuntul sau până în cele mai mici amănunte sau în amănunt, în toate amănuntele = până în cele mai mici detalii; minuțios. 2. Adj. (Înv.) Amănunțit^2. [Var.: (reg.) amărúnt s.n.] – A^3 + mănunt „mărunt”.

amanunti
AMĂNUNȚÍ, amănunțésc, vb. IV. Tranz. (Rar) 1. A fărâmița, a mărunți. 2. A da amănunte. – Din amănunt.

amanuntime
AMĂNUNȚÍME, amănunțimi, s.f. (Rar) Detaliu, amănunt. – Amănunt + suf. -ime.

amanuntire
AMĂNUNȚÍRE, amănunțiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a amănunți. – V. amănunți.

amanuntit
AMĂNUNȚÍT^1 s.n. Faptul de a amănunți. – V. amănunți.

AMĂNUNȚÍT^2, -Ă, amărunțiți, -te, adj. Care cuprinde multe amănunte; detaliat; (înv.) amănunt. ♦ (Adverbial) În amănunt. – V. amănunți.

amaraciune
AMĂRĂCIÚNE, amărăciuni, s.f. 1. Mâhnire, tristețe; amărâre. 2. (Rar) Amăreală (1). – Amar + suf. -ăciune.

amaraluta
AMĂRĂLÚȚĂ, amărăluțe s.f. Mică plantă erbacee cu frunzele ascuțite și cu flori mici, galbene-aurii, care conțin un suc amar cu proprietăți tonice (Cicendia filiformis). – Amăreală + suf. -uță.

amarataciune
AMĂRĂTĂCIÚNE s.f. Plantă erbacee cu tulpină înaltă și cu flori galbene (Senecio sarracenicus – Amărât + suf. -ăciune.

amarare
AMĂRẤRE, amărâri, s.f. (Rar) Faptul de a se amărî; amărăciune. – V. amărî.

amarat
AMĂRẤT, -Ă, amărâți, -te, adj. Mâhnit, necăjit, supărat; chinuit, trist. ♦ (Adesea substantivat) Prăpădit, nenorocit; sărac. ♦ (Despre obiecte) Ponosit, uzat, sărăcăcios. – V. amărî.

amareala
AMĂREÁLĂ, amăreli, s.f. 1. (Proprietarea de a avea un) gust amar; amărăciune. ♢ Amăreala merelor și perelor = boală a fructelor de măr și păr, manifestată prin apariția pe aceasta a unor pete în dreptul cărora carnea fructului respectiv capătă un gust amar. 2. Mică plantă erbacee cu flori albastre, roșii sau (rar) albe, dispuse în raceme, cu fructe capsule, întrebuințată, pentru proprietățile sale expectorante, contra afecțiunilor pulmonare (Polygala vulgaris); șopârliță. – Amârî + suf. -eală.

amariu
AMĂRÍU, -ÍE, amării, adj. (Rar) Amărui. – Amar + suf. -iu.

amari
AMĂRÎ, amărăsc, vb. IV. Refl și tranz. A căpăta sau face să capete gust amar. 2. Fig. A (se) întrista, a (se) supăra, a (se) mâhni. – Lat. *amarire.

amarui
AMĂRÚI, -ÚIE, amărui, adj. Cu gust ușor amar; amăriu. – Amar + suf. -ui.

amarunt
AMĂRÚNT, s.n. v. amănunt.

amaruntelul
AMĂRUNȚÉLUL s.n. art. (Reg.; în loc. adv.) De-amărunțelul = cu minuțiozitate, cu atenție, în amănunt. – Amănunt + suf. -el.

amaruta
AMĂRÚȚĂ, amăruțe, s.f. Plantă erbacee cu tulpina dreaptă, frunzele acoperite cu peri aspri și flori galbene, dispuse în capitule (Pieris hieracioides) – Amar + suf. -uță.

amana
AMÂNÁ, amấn, vb. I. Tranz. 1. A trece la îndeplinirea unei acțiuni într-un moment ulterior celui stabilit inițial. 2. A purta cu vorba pe cineva. – A^3 + mâne (= mâine).

amanar
AMÂNÁR s.n. v. amnar.

amanare
AMÂNÁRE, amânări, s.f. Acțiunea de a amâna și rezultatul ei. ♢ Loc. adv. Fără amânare = îndată. (Înv.) Cu amânare = în tihnă. – V. amâna.

amanat
AMÂNÁT^1 s.n. Faptul de a amâna. – V. amâna.

AMÂNÁT^2, -Ă, amânați, -te, adj., adv. 1. Adj. Care a fost sau va fi îndeplinit la un moment ulterior celui stabilit inițial. 2. Adv. (înv. și reg.) Târziu, după mult timp. – V. amâna.

amandoi
AMÂNDÓI, -DÓUĂ, num. col. Și unul și altul; ambii. [Gen.-dat. (când precedă substantivul) amânduror și (când îl urmează sau îi ține locul) amândurora] – Lat. *amindoi (< ambi + dui).

ambala
AMBALÁ, ambalez, vb. I. 1. Tranz. A împacheta ceva într-un material protector, în vederea ușurării manipulării lui și a transportului. 2. Tranz. A face ca viteza unui motor să devină mai mare decât viteza lui nominală. 3. Refl. (Despre cai) A începe să fugă tare (fără a putea fi oprit). 4. Refl. Fig. A se lăsa purtat de mânie, de entuziasm, a se avânta într-o discuție aprinsă; a se antrena, a se aprinde. – Din fr. emballer.

ambalaj
AMBALÁJ, ambalaje, s.n. Ambalare; (concr.) material sau obiect în care se împachetează ceva. – Din fr. emballage.

ambalare
AMBALÁRE, ambalări, s.f. Acțiunea de a (se) ambala; (în special) împachetare. – V. ambala.

ambar
AMBÁR, ambare, s.n. V. hambar.

ambarcader
AMBARCADÉR, ambarcadere, s.n. Punte care înaintează în mare până la înălțimea unui vapor și de unde se îmbarcă mărfurile și călătorii. – Din fr. embarcadère.

ambarcatie
AMBARCÁȚIE, ambarcații, s.f. Vas plutitor de dimensiuni mici, cu vâsle, cu vele sau cu motor. [Var.: ambarcațiúne s.f.] – Din fr. embarcation.

ambarcatiune
AMBARCAȚIÚNE s.f. v. ambarcație.

ambarda
AMBARDÁ, ambardez, vb. I. Intranz. (Despre mare) A face ambardee. – Din fr. embarder.

ambardee
AMBARDÉE, ambardee, s.f. Îndepărtare bruscă și involuntară a unei nave din drumul urmat, datorită curenților marini sau vântului. – Din fr. embardée.

ambasada
AMBASÁDĂ, ambasade, s.f. Reprezentanță diplomatică pe lângă guvernul unei țări străine, condusă de un ambasador. ♦ Clădire în care își are sediul această reprezentanță. – Din fr. ambassade.

ambasador
AMBASADÓR, ambasadori, s.m. Reprezentant diplomatic cu rangul cel mai înalt. ♦ Persoană trimisă cu o misiune specială pe lângă un stat sau un for internațional. – Din fr. ambassadeur.

ambeta
AMBETÁ, ambetez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) plictisi. – Din fr. embêter.

ambetant
AMBETÁNT, -Ă, ambetanți, -te, adj. (Rar) Plicticos, plictisitor. – Din fr. embêtant.

ambiant
AMBIÁNT, -Ă, ambianți, -te, adj. Care se găsește în jur, în apropiere, înconjurător. [Pr.: -bi-ant] – Din fr. ambiant.

ambianta
AMBIÁNȚĂ, ambianțe, s.f. Mediu material, social sau moral în care trăiește cineva sau în care se află ceva; climat (2). [Pr.: -bi-an-] – Din fr. ambiance.

ambidextrie
AMBIDEXTRÍE s.f. Capacitate de a se folosi cu aceeași ușurință de ambele mâini. – Din fr. ambidextrie.

ambidextru
AMBIDÉXTRU, -Ă, ambidextri, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care se slujește cu aceeași îndemânare de ambele mâini. – Din fr. ambidextre.

ambielaj
AMBIELÁJ, ambielaje, s.n. Ansamblu alcătuit din bielele arborelui cotit al unui motor. [Pr.: -bi-e-] – Din fr. embiellage.

ambient
AMBIÉNT, ambiente, s.n. (Franțuzism) Ambiență. [Pr.: -bi-ent] – Din fr. ambient.

ambiental
AMBIENTÁL, -Ă, ambientali, -e, adj. (Franțuzism) Ambiant. [Pr.: -bi-en-] – Din fr. ambiental.

ambigen
AMBIGÉN, -Ă, ambigeni, -e, adj. (Gram.; rar, în sintagmele) Genul ambigen (și substantivat, n.) = genul neutru. Substantiv ambigen = substantiv neutru. – Din lat. ambigenus „corcit”.

ambiguitate
AMBIGUITÁTE, (2) ambiguități, s.f. (Livr.) 1. Lipsă de precizie, de claritate. 2. (Concr.) Expresie, afirmație lipsită de precizie, echivocă; amfibolie. [Pr.: -gu-i-] – Din fr. ambiguïté, lat. ambiguitas, -atis.

ambiguiza
AMBIGUIZÁ, ambiguizez, vb. I. Tranz. (Livr.) A face să devină ambiguu. [Pr.: -gu-i-] – Ambiguu + suf. -iza.

ambiguizare
AMBIGUIZÁRE, ambiguizări, s.f. (Livr.) Faptul de a ambiguiza. [Pr.: -gu-i-] – V. ambiguiza.

ambiguizat
AMBIGUIZÁT, -Ă, ambiguizați, -te, adj. Care a devenit ambiguu. [Pr.: -gu-i-] – V. ambiguiza.

ambiguu
AMBÍGUU, -UĂ, ambigui, -ue, adj. (Livr.; despre cuvinte, enunțuri etc.) Echivoc, neclar. – Din lat. ambiguus.

ambii
ÁMBII, -ELE, num. col. Amândoi. – Din it. ambe, lat. ambo, -ae.

ambiofonie
AMBIOFONÍE s.f. Metodă de modificare a acusticii unei săli prin mijloace electroacustice pentru crearea ambianței sonore adecvate unui anumit gen de program. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. ambiophonie.

ambitus
ÁMBITUS subst. Întindere a unei melodii, de la sunetul ei cel mai grav până la cel mai înalt. – Din fr. ambitus.

ambitie
AMBÍȚIE, ambiții, s.f. Dorință arzătoare de a realiza ceva; dorință de glorie, de onoruri, de parvenire. ♢ Expr. A pune pe cineva (sau a se pune) la ambiție = a (se) ambiționa. [Var.: (înv.) ambițiúne s.f.] – Din fr. ambition, lat. ambitio, -onis.

ambitiona
AMBIȚIONÁ, ambiționez, vb. I. Refl. A avea ambiție. ♦ Tranz. A stimula ambiția cuiva. ♦ Refl. A se încăpățâna. ♦ (Înv.) A râvni. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. ambitionner.

ambitios
AMBIȚIÓS, -OÁSĂ, ambițioși, -oase, adj., s.m. și f. (Om) plin de ambiție; pornit din ambiție. [Pr.: -ți-os] – Din fr. ambitieux, lat. ambitiosus.

ambitiune
AMBIȚIÚNE s.f. v. ambiție.

ambivalent
AMBIVALÉNT, -Ă, ambivalenți, -te, adj. Cu ambivalență. – Din fr. ambivalent.

ambivalenta
AMBIVALÉNȚĂ, ambivalențe, s.f. Existență concomitentă a două aspecte diferite. – Din fr. ambivalence.

ambliop
AMBLIÓP, -OÁPĂ, ambliopi, -oape, adj., s.m. și f. (Med.) (Bolnav) de ambliopie. [Pr.: -bli-op] – Din fr. amblyope.

ambliopie
AMBLIOPÍE s.f. Slăbire a vederii datorată unor leziuni ale mediilor transparente ale globilor oculari, unor excese sau bătrâneții. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. amblyopie.

amblipode
AMBLIPÓDE subst. pl. Mamifere erbivore fosile, cu picioarele terminate cu cinci degete scurte, având copite la vârf. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. amblypodes.

amblistoma
AMBLISTÓMA s.f. Gen de amfibieni cu corpul lung de 15 – 25 cm, de culoare cărămizie cu pete mari deschise, răspândiți în America de Nord (Amblystoma). – Din fr. amblystome.

ambransament
AMBRANȘAMÉNT, ambranșamente, s.n. Ramificație secundară a unei linii ferate, a unei conducte de canalizare etc.; branșament. – Din fr. embranchement.

ambrasa
AMBRÁSĂ, ambrase, s.f. (Rar) Cordon care servește pentru a ține strâns mijlocul unei perdele sau al unei draperii. – Din fr. embrasse.

ambrazura
AMBRAZÚRĂ, ambrazuri, s.f. 1. (Mil.) Deschizătură în pereții unei fortificații, prin care se execută trageri cu tunul, cu mitraliera etc. 2. (Arhit.) Deschizătură lăsată în zid, în vederea montării unei uși sau a unei ferestre. – Din fr. embrasure.

ambra
ÁMBRĂ, ambre, s.f. Substanță ceroasă, brună-cenușie, cu miros de mosc, formată în intestinul unei specii de cașalot și care se întrebuințează în parfumerie; chihlimbar cenușiu. ♢ Ambră galbenă = chihlimbar. – Din fr. ambre.

ambreia
AMBREIÁ, ambreiez, vb. I. Tranz. A realiza cuplarea a două mecanisme cu ajutorul ambreiajului. [Pr.: -bre-ia] – Din fr. embrayer.

ambreiaj
AMBREIÁJ, ambreiaje, s.n. Dispozitiv prin care se leagă solidar, pe un timp anumit, două mecanisme, permițând cuplarea sau decuplarea în timpul funcționării. [Pr.: -bre-iaj] – Din fr. embrayage.

ambreiare
AMBREIÁRE s.f. v. ambreiere.

ambreiere
AMBREIÉRE, ambreieri, s.f. Acțiunea de a ambreia. [Pr.: -bre-ia-. – Var.: ambreiáre s.f.] – V. ambreia.

ambroziac
AMBROZIÁC, -Ă, ambroziaci, -ce, adj. (Livr.) Cu parfum de ambrozie; p. ext. minunat. [Pr.: -zi-ac] – Din fr. ambrosiaque.

ambrozie
AMBRÓZIE s.f. (În mitologia greacă) Hrană aromată a zeilor, despre care se credea că dă nemurire și tinerețe veșnică; p. ext. băutură minunată. – Din fr. ambroisie, lat. ambrosia.

ambulacrar
AMBULACRÁR, -Ă, ambulacrari, -e, adj. Care aparține unui ambulacru, care se referă la ambulacru. – Din fr. ambulacraire.

ambulacru
AMBULÁCRU, ambulacre, s.n. Organ în formă de tub subțire, terminat de obicei cu o ventuză, caracteristic echinodermelor și servind la locomoție, respirație și pipăit. – Din fr. ambulacre.

ambulant
AMBULÁNT, -Ă, ambulanți, -te, adj. Care se deplasează dintr-un loc în altul, care nu are un loc fix. – Din fr. ambulant, lat. ambulans, -ntis.

ambulanta
AMBULÁNȚĂ, ambulanțe, s.f. Instalație sanitară mobilă, în spatele frontului, care dă răniților primele ajutoare. ♦ Vehicul special amenajat pentru transportul la spital al celor accidentați sau grav bolnavi; salvare. – Din fr. ambulance.

ambulatoriu
AMBULATÓRIU, -IE, ambulatorii, adj., s.n. 1. Adj. (Despre tratamente medicale) Care nu necesită spitalizare. 2. S.n. Instituție medico-sanitară în care se acordă bolnavilor asistență medicală, fără ca aceștia să fie internați în spital. – Din fr. ambulatoire, lat. ambulatorius.

ambuscada
AMBUSCÁDĂ, ambuscade, s.f. 1. Acțiune de luptă în care inamicul este atacat prin surprindere. 2. Loc amenajat și ocupat de o subunitate militară, în scopul executării unui atac prin surprindere asupra dușmanului. – Din fr. embuscade.

ambuscat
AMBUSCÁT, ambuscați, adj., s.m. (Franțuzism) (Soldat) dispensat de obligațiile grele ale serviciului militar; (militar) scutit prin diverse aranjamente de a lupta pe front. – Din fr. embusqué.

ambusura
AMBUȘÚRĂ, ambușuri, s.f. Parte a unui instrument muzical de suflat prin care se suflă aerul cu gura; muștiuc. – Din fr. embouchure.

ambuteia
AMBUTEÍA, ambuteiez, vb. I. Tranz. (Franțuzism) A bloca cu vehicule, nave etc. căi rutiere sau de navigație. [Pr.: -te-ia] – Din fr. embouteiller.

ambuteiaj
AMBUTEIÁJ, ambuteiaje, s.n. 1. (Franțuzism) Îmbuteliere. 2. Blocare într-un port sau într-un bazin a unor nave din cauza îngrămădirii lor într-un spațiu mic, a aglomerării, a dificultăților de manevrare provocate de aglomerare etc. ♦ Blocare a circulației rutiere, din cauza îngrămădirii (în dezordine a) unor vehicule. [Pr.: -te-iaj] – Din fr. embouteillage.

ambuteiat
AMBUTEIÁT, -Ă, ambuteiați, -te, adj. Care a fost blocat cu vehicole, nave etc. – V. ambuteia.

ambuteiere
AMBUTEIÉRE s.f. Acțiunea de a ambuteia și rezultatul ei. – V. ambuteia.

ambutisa
AMBUTISÁ, ambutisez, vb. I. Tranz. A prelucra prin deformare plastică, la cald sau la rece, un semifabricat din tablă pentru a obține capace, cutii, farfurii etc. – Cf. fr. e m b o u t i r.

ambutisare
AMBUTISÁRE s.f. Acțiunea de a ambutisa. – V. ambutisa.

ameliora
AMELIORÁ, ameliorez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) îmbunătăți, a (se) îndrepta, a (se) perfecționa. 2. Tranz. A supune ameliorării (2) un animal sau o plantă. [Pr.: -li-o]. – Din fr. améliorer.

ameliorabil
AMELIORÁBIL, -Ă, ameliorabili, -e, adj. (Rar) Care poate fi ameliorat. [Pr.: -li-o]. – Din fr. améliorable.

ameliorant
AMELIORÁNT, -Ă, amelioranți, -te, adj. Care ameliorează; ameliorator. [Pr.: -li-o]. – Din fr. améliorant.

ameliorare
AMELIORÁRE, ameliorări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) ameliora și rezultatul ei; îmbunătățire, îndreptare, ameliorație. 2. Proces de creare a unei noi rase de animale și noi soiuri de plante de cultură sau de îmbunătățire a celor existente. [Pr.: -li-o]. – V. ameliora.

ameliorativ
AMELIORATÍV, -Ă, ameliorativi, -e, adj. (Livr.) Care ameliorează. O influență ameliorativă. [Pr.: -li-o-] – Din fr. amélioratif.

ameliorator
AMELIORATÓR, -OÁRE, amelioratori, -oare, adj. (Rar) Ameliorant. [Pr.: -li-o]. – Ameliora + suf. -tor.

amelioratie
AMELIORÁȚIE, ameliorații, s.f. 1. Ameliorare. 2. (La pl.) Îmbunătățiri funciare. [Pr.: -li-o. – Var.: ameliorațiúne s.f.] – Din fr. amélioration.

amelioratiune
AMELIORAȚIÚNE s.f. v. ameliorație.

amenaja
AMENAJÁ, amenajez, vb. I. Tranz. 1. (Despre case, terenuri, grădini, interioare de locuit etc.) A aranja, a organiza în vederea unei anumite utilizări. 2. A realiza o amenajare (2). – Din fr. aménager.

amenajabil
AMENAJÁBIL, -Ă, amenajabili, -e, adj. Care se poate amenaja. – După fr. aménageable.

amenajament
AMENAJAMÉNT, amenajamente, s.n. 1. Sistem de măsuri pentru organizarea exploatărilor forestiere, cuprinzând refacerea, ameliorarea, mărirea fondului forestier, protecția și exploatarea lui rațională. 2. Sistem de măsuri privind organizarea, folosirea și îmbunătățirea unei pășuni pentru o anumită perioadă de timp. – Din fr. aménagement.

amenajare
AMENAJÁRE, amenajări, s.f. 1. Acțiunea de a amenaja și rezultatul ei. 2. Ansamblul de lucrări prin care elementele unui sistem tehnic sunt dispuse și utilizate astfel încât sistemul să corespundă cât mai bine scopului pentru care a fost realizat. ♢ Amenajare hidraulică = amenajare pentru prevenirea acțunilor dăunătoare ale unui curs de apă și pentru valorificarea resurselor lui potențiale. – V. amenaja.

amenda
AMENDÁ^1, amendez, vb. I. Tranz. A aplica cuiva o amendă. – Din amendă.

AMENDÁ^2, amendez, vb. I. Tranz. 1. A îmbunătăți, a modifica prin amendamente (1) un text, mai ales o lege. 2. A îmbunătăți unele însușiri ale solului prin încorporarea unor amendamente (2). – Din fr. amender.

amendabil
AMENDÁBIL, -Ă, amendabili, -e, adj. Care se poate amenda^2. ♦ Modificat prin amendamente. – Din fr. amendable.

amendament
AMENDAMÉNT, amendamente, s.n. 1. Îmbunătățire, modificare adusă unui proiect de act normativ sau de tratat. 2. Operație de îmbunătățire a proprietăților fizice ale solului cultivat, în vederea obținerii unor recolte sporite. ♦ Substanță care se încorporează în sol pentru a schimba unele însușiri nefavorabile ale acestuia, în vederea îmbunătățirii condițiilor de nutriție a plantelor. – Din fr. amendement.

amendare
AMENDÁRE^1, amendări, s.f. Acțiunea de a amenda^1; aplicare a unei amenzi. – V. amenda^1.

AMENDÁRE^2, amendări, s.f. Acțiunea de a amenda^2. – V. amenda^2.

amenda
AMÉNDĂ, amenzi, s.f. Pedeapsă în bani. – Din fr. amende.

ameninta
AMENINȚÁ, améninț, vb. I. Tranz. 1. A arăta intenția de a face rău cuiva (pentru a-l intimida sau pentru a obține ceva de la el). 2. A face un gest de amenințare. 3. A constitui o primejdie pentru cineva sau ceva. 4. A fi gata să..., a fi pe punctul de a... 5. (Rar) A anunța, a vesti, a prevesti ceva rău, primejdios. – Lat. *amminaciare (< minaciae „amenințări”).

amenintare
AMENINȚÁRE, amenințări, s.f. Acțiunea de a amenința și rezultatul ei. ♦ Primejdie, pericol. – V. amenința.

amenintator
AMENINȚĂTÓR, -OÁRE, amenințători, -oare, adj. (Adesea adverbial) Care amenință, care sperie, care îngrozește. – Amenința + suf. -ător.

amenitate
AMENITÁTE s.f. (Franțuzism) Atitudine binevoitoare, amabilitate, politețe. – După fr. aménité, lat. amoenitas, -atis.

amenoree
AMENORÉE s.f. Absență fiziologică a ciclului menstrual, în timpul sarcinii, al alăptării, sau patologică, pricinuită de o insuficiență ovariană sau hipofizară. – Din fr. amenorrhée.

ament
AMÉNT, amenți, s.m. Inflorescență a unor arbori sau arbuști, formată din flori foarte mici unisexuate înșirate de-a lungul unui ax și care atârnă ca un ciucure; mâțișor, mâț. – Din it. amento, lat. amentum.

amentacee
AMENTACÉE, amentacee, s.f. (La pl.) Familie de plante lemnoase cu inflorescență în formă de amenți; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – Din fr. amentacées.

american
AMERICÁN, -Ă, americani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Statelor Unite ale Americii sau (mai rar) din populația de bază a unui alt stat al Americii. 2. Adj. Care aparține (populației) Statelor Unite ale Americii sau (mai rar) altui stat al Americii, privitor la (populația din) Statele Unite ale Americii sau (mai rar) la alt stat din America. – America (n. pr.) + suf. -an. Cf. it. a m e r i c a n o, fr. a m é r i c a i n.

americanism
AMERICANÍSM, americanisme, s.n. 1. Fel de a fi, expresie etc. proprie americanilor (1). 2. Tendință de a imita comportarea americanilor (1). – Din fr. américanisme.

americanist
AMERICANÍST, -Ă, americaniști, -ste, s.m. și f. 1. Specialist în americanistică. 2. Adept al americanismului (2). – Din fr. américanisme.

americanistica
AMERICANÍSTICĂ s.f. Studiu al limbilor, culturilor și civilizațiilor americane. – Din germ. Amerikanistik.

americaniza
AMERICANIZÁ, americanizez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) transforma în american (1). ♦ Refl. A se comporta ca americanii (1). – Din fr. américaniser.

americanizare
AMERICANIZÁRE, americanizări, s.f. Faptul de a (se) americaniza. – V. americaniza.

america
AMÉRICĂ s.f. Nume dat în trecut unei pânze de bumbac de calitate inferioară. – Din n. pr. America.

americanesc
AMERICĂNÉSC, -EÁSCĂ, americănești, adj. (Fam.) Ca în America, din America. – American + suf. -esc.

americaneste
AMERICĂNÉȘTE adv. (Fam.) În felul americanilor (1). – American + suf. -ește.

americiu
AMERÍCIU s.n. Element chimic radioactiv sintetic, care se prezintă ca un metal alb-argintiu, din familia elementelor transuranice. [Var.: amerícium s.n.] – Din fr. américium.

americium
AMERÍCIUM s.n. v. americiu.

amerindian
AMERINDIÁN, -Ă, amerindieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La pl.) Populații băștinașe din America, de rasă mongoloidă, numite și piei roșii sau indieni^2; (și la sg.) persoană care aparține uneia dintre aceste populații. 2. Adj. Care aparține amerindienilor (1), privitor la amerindieni; indian^2. [Pr.: -di-an] – Din fr. amérindien.

ameriza
AMERIZÁ, amerizez, vb. I. Intranz. A executa o amerizare. – Cf. fr. a m e r r i r.

amerizaj
AMERIZÁJ, amerizaje, s.n. Amerizare. – Din fr. amerrissage.

amerizare
AMERIZÁRE, amerizări, s.f. Acțiunea de a ameriza; evoluție a unui hidroavion prin care acesta coboară și alunecă pe suprafața unei ape până la oprire; amerizaj. ♦ Oprire pe apă a unei nave cosmice. – V. ameriza.

amerizor
AMERIZÓR, amerizoare, s.n. Dispozitiv al unui hidroavion care permite manevrarea în timpul decolării și amerizării. – Ameriza + suf. -or.

amestec
AMÉSTEC, amestecuri, s.n. 1. Reuniune de lucruri diverse; complex format din elemente diferite; amestecătură (1), combinație, mixtură. ♦ (Chim.) Produs obținut prin punerea laolaltă a mai multor substanțe care își păstrează proprietățile caracteristice. 2. Amestecătură (2). 3. Intervenție într-o afacere; participare (necerută sau forțată) la treburile sau relațiile altora; ingerință. ♢ Expr. A (nu) avea (vreun) amestec = a (nu) avea un (vreun) rol într-o afacere, a (nu) avea (vreo) legătură cu cineva sau ceva. – Din amesteca (derivat regresiv).

amesteca
AMESTECÁ, améstec, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) face un amestec (1). ♦ Tranz. A provoca dezordine, a încurca diverse lucruri între ele. 2. Refl. (Despre grupuri de ființe deosebite) A pătrunde unele printre altele; a se pierde, a dispărea în...; p. ext. a se amesteca. 3. Refl. A interveni, a se băga, a se vârî (nechemat) într-o acțiune, într-o discuție etc. – Lat. *ammixticare.

amestecare
AMESTECÁRE, amestecări, s.f. Acțiunea de a (se) amesteca – V. amesteca.

amestecat
AMESTECÁT, -Ă, amestecați, -te, adj. Compus din elemente diferite; împestrițat, pestriț, eterogen. – V. amesteca.

amestecator
AMESTECĂTÓR, amestecătoare, s.n. Aparat sau mașină care servește la amestecarea unor substanțe în scopul omogenizării lor. – Amesteca + suf. -ător.

amestecatura
AMESTECĂTÚRĂ, amestecături, s.f. 1. Produs al amestecării; amestec (1). 2. Îngrămădire întâmplătoare de lucruri sau de ființe; formație lipsită de unitate; amestec (2). – Amesteca + suf. -ătură.

ametabola
AMETÁBOLĂ, ametabole, adj. (Despre insecte) Care se dezvoltă fără metamorfoză. – Din fr. amétabole.

ametist
AMETÍST, ametiste, s.n. Varietate violetă de cuarț, folosită ca piatră semiprețioasă. – Din fr. améthyste, lat. amethystus.

ametrop
AMETRÓP, -Ă, ametropi, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de ametropie. – Din fr. amétrope.

ametropie
AMETROPÍE s.f. Tulburare a vederii datorată unui viciu de refracție în mediile transparente ale ochiului. – Din fr. amétropie.

ameteala
AMEȚEÁLĂ, amețeli, s.f. Stare în care omul își pierde simțul echilibrului. – Ameți + suf. -eală.

ameti
AMEȚÍ, amețesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A fi cuprins sau a aduce în stare de amețeală; fig. a (se) zăpăci. 2. Refl. și tranz. A (se) îmbăta (ușor). – Probabil lat. *ammattire (< mattus „beat”).

ametit
AMEȚÍT, -Ă, amețiți, -te, adj. 1. Cuprins de amețeală; fig. zăpăcit. 2. Beat. – V. ameți.

ametitor
AMEȚITÓR, -OÁRE, amețitori, -oare, adj. Care provoacă amețeală. – Ameți + suf. -itor.

amfetamina
AMFETAMÍNĂ s.f. (Farm.) Benzedrină. – Din fr. amphétamine.

amfiartroza
AMFIARTRÓZĂ s.f. Articulație care permite mișcări limitate; articulație semimobilă. [Pr.: -fi-ar-] – Din fr. amphiarthrose.

amfibian
AMFIBIÁN, amfibieni, s.m. (Zool.) Batracian. [Pr.: -bi-an] – Din fr. amphibien.

amfibiu
AMFÍBIU, -IE, amfibii, adj., s.n. I. Adj. 1. (Despre ființe) Care poate trăi și în apă și pe uscat sau care are o fază de dezvoltare în apă și una pe uscat. 2. Fig. Care are o natură sau un aspect dublu. II. S.n., adj. (Avion, automobil sau tanc) care este special construit, spre a putea fi utilizat atât pe uscat, cât și pe apă. – Din fr. amphibie.

amfibol
AMFIBÓL, amfiboli, s.m. Mineral cristalizat sau grup de minerale constituite din silicați hidratați de magneziu, fier, aluminiu, calciu sau sodiu, foarte răspândite în rocile eruptive și în șisturile cristaline. – Din fr. amphibole.

amfibolie
AMFIBOLÍE s.f. (Livr.) Ambiguitate (2). – Din fr. amphibolie.

amfibologic
AMFIBOLÓGIC, -Ă, amfibologici, -ce, adj. (Livr.) Echivoc, ambiguu, obscur. – Din fr. amphibologique.

amfibologie
AMFIBOLOGÍE, amfibologii, s.f. Construcție defectuoasă de stil, de limbă etc. care poate da naștere la echivoc; ambiguitate, amfibolie. – Din fr. amphibologie, lat. amphibologia.

amfibrah
AMFIBRÁH, amfibrahi, s.m. Unitate ritmică formată, în metrică antică, dintr-o silabă lungă precedată și urmată de două silabe scurte. ♦ Unitate ritmică alcătuită, în metrică modernă, dintr-o silabă accentuată precedată și urmată de două silabe neaccentuate. – Din fr. amphibraque, lat. amphibrachus.

amfibrahic
AMFIBRÁHIC, -Ă, amfibrahici, -ce, adj. (Lit.; despre ritm) Care este obținut din amfibrahi. – Din fr. amphibrachique.

amfiction
AMFICȚIÓN s.m. (În Grecia antică) Membru al unei amficționii. [Pr.: -ți-on] – Din fr. amphictyon.

amfictionie
AMFICȚIONÍE s.f. (În Grecia antică) Unitate de triburi sau asociație de orașe-state, grupate în jurul unui sanctuar comun. [Acc. și: amficțiónie. – Pr.: -ți-o-] – Din fr. amphictyonie.

amfidromic
AMFIDRÓMIC adj.n. (În sintagma) Punct amfidromic = nivelul maxim al mareelor. – Din fr. amphidromique.

amfigonie
AMFIGONÍE s.f. Înmulțire sexuată în care gameții uniți provin de la indivizi deosebiți. – Din fr. amphigonie.

amfiguric
AMFIGÚRIC, -Ă, amfigurici, -ce, adj. (Franțuzism; despre scriere, vorbire, stil) Obscur, neinteligibil. – Din fr. amphigourique.

amfimacru
AMFIMÁCRU, amfimacri, s.m. Unitate ritmică formată din trei silabe, dintre care prima și ultima sunt lungi, iar cea din mijloc scurtă. – Din fr. amphimacre.

amfimixie
AMFIMIXÍE s.f. Tip de înmulțire în care zigotul se formează după unirea gameților de sex contrar. – Din fr. amphimixie.

amfineurian
AMFINEURIÁN, amfineurieni, s.m. (La pl.) Clasă de moluște marine care au caractere arhaice (un inel nervos de la care pornesc patru cordoane nervoase în jurul esofagului) (Amphineura); (și la sg.) animal din această clasă. [Pr.: -ne-u-ri-an] – Cf. fr. a m p h i n e u r e s.

amfiox
AMFIÓX, amfiocși, s.m. Acraniat cu corpul transparent, lung de 3-7 cm, cu scheletul de susținere format numai din notocordă (Branchiostoma lanceolatum). [Pr.: -fi-ox] – Din fr. amphioxus.

amfipod
AMFIPÓD, amfipode, s.n. (La pl.) Clasă de crustacee care se caracterizează prin faptul că au două feluri de picioare, unele servindu-le la sărit și altele la înotat; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. – Din fr. amphipode.

amfiprostil
AMFIPROSTÍL, amfiprostiluri, s.n. Templu care are câte un portic pe fațada anterioară și unul pe cea posterioară. – Din fr. amphiprostyle.

amfiteatru
AMFITEÁTRU, amfiteatre, s.n. 1. (În arhitectura greco-romană) Edificiu destinat jocurilor publice, de formă circulară sau ovală, de obicei neacoperit, având la mijloc o arenă înconjurată de trepte (gradene) și tribune pentru public. ♢ Loc. adj. și adv. În amfiteatru = (în plan) înclinat, în trepte. 2. Sală de cursuri, de spectacole etc. cu locurile așezate în trepte sau pe un plan înclinat. 3. Configurație a unor terenuri muntoase sau deluroase în etaje circulare. – Din fr. amphithéâtre, lat. amphitheatrum.

amfiteriu
AMFITÉRIU subst. Mamifer jurasic din care se presupune că au luat naștere marsupialele și mamiferele placentare. – Din fr. amphithérium.

amfitrion
AMFITRIÓN, -OÁNĂ, amfitrioni, -oane, s.m. și f. (Livr.) Stăpânul unei case în raport cu oaspeții săi; gazdă. [Pr.: -tri-on] – Din fr. amphitryon.

amfora
ÁMFORĂ, amfore, s.f. Vas mare de formă ovoidală sau sferică, cu două toarte, în care, în antichitate, se păstra și se transporta vinul, untdelemnul, grânele etc. – Din fr. amphore, lat. amphora.

amfoter
AMFOTÉR, -Ă, amfoteri, -e, adj. (Despre unele substanțe) Care are proprietatea de a reacționa ca un acid în prezența unei baze și ca o bază în prezența unui acid. – Din fr. amphotère.

amfotonie
AMFOTONÍE s.f. Stare de hiperactivitate a sistemului nervos simpatic și a celui parasimpatic. – Din fr. amphotonie.

amhara
AMHÁRA subst. Populație majoritară a Etiopiei, din familia de limbi hamito-semitice și de religie creștină. – Dim Amhara (n. pr.).

amiabil
AMIÁBIL, -Ă, amiabili, -e, adj. (Franțuzism) Înțelegător, prietenos; binevoitor. ♢ (Adverbial) Prietenește. ♦ (Jur.; despre litigii, conflicte etc.) Rezolvat prin negociere, pe cale diplomatică. [Pr.: -mi-a-] – Din fr. amiable.

amiant
AMIÁNT s.n. v. amiantă.

amianta
AMIÁNTĂ, amiante, s.f. Varietate de azbest, cu numeroase întrebuințări în tehnică. [Pr.: -mi-an- – Var.: amiánt s.n.] – Din fr. amiante.

amiaz
AMIÁZ s.n. v. amiază.

amiaza
AMIÁZĂ, amiezi, s.f. 1. Mijlocul zilei, momentul înălțării maxime a Soarelui deasupra orizontului (corespunzător aproximativ orei 12). ♢ Loc. adj. De amiază = de prânz, de la ora prânzului. ♢ Expr. Ziua(-n) amiaza mare = în plină zi, în toiul zilei. 2. (Concr.) Zenit. 3. (Reg.) Masă principală care se ia aproximativ la jumătatea zilei; prânz. 4. (Înv.) Miazăzi, sud. [Var.: amiáz, amiéz s.n., amiázi, amiázăzi s.f.] – Din amiazăzi (< lat. ad mediam diem).

amiazazi
AMIÁZĂZI s.f. v. amiază.

amiazi
AMIÁZI s.f. v. amiază.

amiba
AMÍBĂ, amibe, s.f. Animal protozoar (microscopic), cu corpul lipsit de membrană, format dintr-o masă de protoplasmă, cu unul sau mai multe nuclee și care se mișcă cu ajutorul pseudopodelor (Amoeba). – Din fr. amibe.

amic
AMÍC, -Ă, amici, -ce, s.m. și f. Prieten. – Din lat. amicus, it. amico.

amical
AMICÁL, -Ă, amicali, -e, adj. Prietenos; prietenesc. ♦ (Adverbial) Prietenește. – Din fr. amical, lat. amicalis.

amicitie
AMICÍȚIE, amiciții, s.f. Prietenie. – Din lat. amicitia, it. amicizia.

amidaza
AMIDÁZĂ, amidaze, s.f. Enzimă care desface legătura dintre carbon și azot din diferite substanțe, fixând elementele apei. – Din fr. amidase.

amida
AMÍDĂ, amide, s.f. Compus organic obținut prin înlocuirea unui atom de hidrogen al amoniacului cu radicalul unui acid. – Din fr. amide.

amidina
AMIDÍNĂ, amidine, s.f. Substanță organică pe bază de amidă, folosită în medicamentație. – Din fr. amidine.

amidol
AMIDÓL s.n. Substanță organică folosită ca developator în fotografie. – Din fr. amidol.

amidon
AMIDÓN s.n. Substanță organică ce se găsește în semințele, fructele și tuberculele plantelor și care se folosește în industria alimentară, chimică etc. – Din fr. amidon.

amidopirina
AMIDOPIRÍNĂ s.f. Medicament obținut din antipirină, cu acțiune febrifugă și analgezică și care, folosit în mod abuziv, duce la leucemie; piramidon. – Din fr. amidopyrine.

amidura
AMIDÚRĂ, amiduri, s.f. Compus chimic obținut din amoniac prin substituirea unui atom de hidrogen cu un metal. – Din fr. amidure.

amielinic
AMIELÍNIC, -Ă, amielinici, -ce, adj. Care este lipsit de mielină [Pr.: -mi-e-] – Cf. fr. a m y é l i n e.

amiez
AMIÉZ s.n. v. amiază.

amiezita
AMIEZÍTĂ s.f. Îmbrăcăminte rutieră permanentă, confecționată din beton asfaltic cu filer de var stins. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. amiésite.

amigdala
AMIGDÁLĂ, amigdale, s.f. (Anat.) Fiecare dintre cele două glande de natură limfatică, situate de o parte și alta a omușorului. – Din fr. amygdale.

amigdalectomie
AMIGDALECTOMÍE s.f. Îndepărtare a amigdalelor pe cale chirurgicală. – Din fr. amygdalectomie.

amigdalian
AMIGDALIÁN, -Ă, amigdalieni, -e, adj. (Anat.) Care ține de amigdale, referitor la amigdale. [Pr.: -li-an] – Din fr. amygdalien.

amigdalita
AMIGDALÍTĂ s.f. Boală manifestată prin inflamarea (acută sau cronică) a amigdalelor. – Din fr. amygdalite.

amigdaloid
AMIGDALOÍD, -Ă, amigdaloizi, -de, adj. În formă de migdală. – Din fr. amygdaloïde.

amil
AMÍL, amili, s.m. Radical organic monovalent, provenit din pentan prin îndepărtarea unui atom de hidrogen. – Din fr. amyle.

amilaceu
AMILACÉU, -CÉE, amilacei, -cee, adj. Care conține sau care este constituit din amidon. – Din fr. amylacé.

amilaza
AMILÁZĂ, amilaze, s.f. Substanță produsă de pancreas, care (în timpul digestiei) transformă amidonul în maltoză și glucoză. – Din fr. amylase.

amilic
AMÍLIC adj. (În sintagma) Alcool amilic = alcool aciclic, saturat, derivat din pentan; pentanol. – Din fr. amylique.

amilodextrina
AMILODEXTRÍNĂ s.f. Polizaharidă obținută prin hidroliza parțială a amidonului. – Din fr. amylodextrine.

amilograf
AMILOGRÁF, amilografe, s.n. Aparat care măsoară și înregistrează consistența gelului de amidon dintr-o făină pentru a determina capacitatea de panificație a acesteia. – Din fr. amylographe.

amilograma
AMILOGRÁMĂ, amilograme, s.f. (Tehn.) Diagramă înregistrată la amilograf. – Din fr. amylogramme.

amiloidoza
AMILOIDÓZĂ s.f. Fenomen patologic care constă în formarea și depozitarea în anumite organe a unei substanțe proteice amorfe. [Pr.: -lo-i-] – Din fr. amyloïdose.

amilopectina
AMILOPECTÍNĂ, amilopectine, s.f. Component al amidonului care constituie învelișul exterior și insolubil al granulelor de amidon. – Din fr. amylopectine.

amiloza
AMILÓZĂ, amiloze, s.f. Constituent solubil al amidonului. – Din fr. amylose.

amimie
AMIMÍE s.f. Stare patologică constând în incapacitatea de exprimare a stărilor afective prin mimică. – Din fr. amimie.

amin
AMÍN interj., s.n. 1. Interj. (În texte religioase sau în practica bisericii creștine, folosit ca formulă de încheiere) Adevărat! așa să fie! ♦ Fam. Adio! S-a terminat! 2. S.n. (În expr.) Cât(u-i) aminul sau până (ori nici) la amin = niciodată, nicidecum. – Din sl. aminŭ.

amina
AMÍNĂ, amine, s.f. Compus organic derivat al amoniacului. – Din fr. amine.

amino
AMÍNO s.n. (Chim.) Grupare funcțională monovalentă rezultată prin înlocuirea unui atom de hidrogen din molecula amoniacului. – Din fr. amino.

aminoacid
AMINOACÍD, aminoacizi, s.m. Substanță specifică materiei vii, care se caracterizează prin prezență în aceeași moleculă a unei funcții acide și a unei funcții bazice și care intră în componența proteinelor. [Pr.: -no-a-] – Din fr. aminoacide.

aminoacidemie
AMINOACIDEMÍE, aminoacidemii, s.f. (Fiziol.) Prezență a aminoacizilor în sânge; cantitate de aminoacizi prezentă în sânge. [Pr.: -no-a-] – Din fr. aminoacidémie.

aminoacidurie
AMINOACIDURÍE, aminoacidurii, s.f. (Fiziol.) Prezență a aminoacizilor în urină; cantitate de aminoacizi prezenta în urină. [Pr.: -no-a-] – Din fr. aminoacidurie.

aminoalcool
AMINOALCOÓL, aminoalcooli, s.m. (Chim.) Compus organic care conține amină și alcool. [Pr.: -no-al-co-ol] – Din fr. aminoalcool.

aminobenzen
AMINOBENZÉN s.m. (Chim.) Anilină. – Din fr. aminobenzène.

aminobenzoic
AMINOBENZÓIC adj. (Chim.; în sintagma) Acid aminobenzoic = pulbere cristalină incoloră, solubilă în apă și alcool, întrebuințată în chimie ca reactiv de determinare a cuprului, mercurului, plumbului etc. și ai cărei derivați sunt folosiți în farmacie, parfumerie; acid antranilic. [Pr.: -zo-ic] – Din fr. aminobenzoïque.

aminoplast
AMINOPLÁST, aminoplaste, s.n. Rășină sintetică obținută prin reacții de policondensare între formaldehidă și compuși cu grupare amino. – Din fr. aminoplaste.

aminte
AMÍNTE adv. (În expr.) A(-și) aduce aminte = a(-și) aminti. A lua aminte = a ține seamă de ceva, a nu trece cu vederea. A lua aminte la ceva = a fi atent la ceva, a observa cu atenție ceva. A-i fi (cuiva) aminte (de ceva) = a dori (să facă ceva), a avea chef (de ceva). – A^3 + minte.

aminti
AMINTÍ, amintesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A-i reveni în minte un fapt, un lucru din trecut. 2. Tranz. A face pe cineva să-și aducă aminte de ceva. 3. Tranz. A pomeni, a menționa ceva sau pe cineva. – Din aminte.

amintire
AMINTÍRE, amintiri, s.f. I. Faptul de A(-și) aminti. ♢ Loc. adv. În amintirea cuiva (sau a ceva) = ca semn că cineva (sau ceva) n-a fost dat uitării. II. 1. Imagine păstrată în memorie, lucru amintit. 2. Obiect (dăruit) care amintește de cineva sau de ceva; suvenir. 3. (La pl.) Gen literar, asemănator cu memoriile, în care scriitorul descrie fapte din propria viață. – V. aminti.

amintitor
AMINTITÓR, -OÁRE, amintitori, -oare, adj. (Rar) Care amintește. – Aminti + suf. -tor.

amiotrofie
AMIOTROFÍE s.f. Atrofie a unui grup de mușchi, frecventă în unele boli ale sistemului nervos, articulare, musculare etc. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. amiotrophie.

amiral
AMIRÁL, amirali, s.m. I. Cel mai mare grad în marina militară, corespunzător gradului de general-colonel din armata terestră; persoană care poartă acest grad. II. Fluture de zi, mare, foarte frumos colorat, ale cărui larve trăiesc pe urzici (Vanessa atalanta). – Din fr. amiral.

amiralitate
AMIRALITÁTE, amiralități, s.f. Comandament suprem al marinei militare; local, clădire în care își are sediul acest comandament. – Amiral + suf. -itate (după fr. amirauté, it. amiralita).

amirosi
AMIROSÍ vb. IV. v. mirosi.

amitoza
AMITÓZĂ s.f. Diviziune directă a celulelor prin strangulare, înmugurire etc., fără apariția cromozomilor. – Din fr. amitose.

amnar
AMNÁR, amnare, s.n. 1. Bucată de oțel cu care se lovește cremenea spre a scoate scântei în vederea aprinderii fitilului sau iascăi. 2. (Reg.) Fiecare dintre stâlpii de lemn care se pun la colțurile unei construcții țărănești, pentru a sprijini acoperișul. 3. (Reg.) Mâner de lemn cu ajutorul căruia se învârtește și se fixează sulul la războiul de țesut. 4. (Reg.) Dispozitiv cu ajutorul căruia se ridică sau se coboară fierul lat al plugului. [Var.: (reg.) amânár s.n.] – A + mânar[e] (< lat. manuale).

amnarus
AMNĂRÚȘ, amnărușe, s.n. (Reg.) Diminutiv al lui amnar (1). – Amnar + suf. -uș.

amnezic
AMNÉZIC, -Ă, amnezici, -ce, adj., subst. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care a fost atinsă de amnezie. 2. Adj., s.n. (Substanță) care provoacă amnezie. – Din fr. amnésique.

amnezie
AMNEZÍE, amnezii, s.f. Pierdere totală sau parțială a memoriei. – Din fr. amnésie.

amnios
AMNIÓS, amniosuri, s.n. Membrană care învelește până la naștere fetusul la mamifere, la păsări și la reptile. [Pr.: -ni-os] – Din fr. amnios.

amniot
AMNIÓT, -Ă, amnioți, -te adj., s.f. 1. Adj. Care are amnios și alantoidă. 2. s.f. (La pl.) Grup de vertebrate al căror embrion are amnios și alantoidă; (și la sg.) animal care face parte din acest grup. [Pr.: -ni-ot] – Din fr. amniotes.

amniotic
AMNIÓTIC, adj.n. (În sintagma) Lichid amniotic = lichid care se află în amnios și apără amniosul, eliminându-se înainte de naștere. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. amniotique.

amnistia
AMNISTIÁ, amnistiez, vb. I. Tranz. A acorda amnistie unui infractor; a scoate un delict de sub sancțiunile legii. [Pr.: -ti-a] – Din fr. amnistier.

amnistiabil
AMNISTIÁBIL, -Ă, amnistiabili, -e, adj. Care poate fi amnistiat. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. amnistiable.

amnistie
AMNISTÍE, amnistii, s.f. Act al puterii de stat prin care se înlătură răspunderea penală pentru o infracțiune săvârșită. – Din fr. amnistie.

amnistiere
AMNISTIÉRE, amnistieri, s.f. Acțiunea de a amnistia și rezultatul ei. [Pr.: -ti-e-] – V. amnistia.

amoc
AMÓC, amocuri, s.n. Boală mintală tropicală, care se datorează abuzului de stupefiante și care se manifestă prin atitudini periculoase, cu izbucniri spre omucidere. ♦ Furie. – Din fr. amok.

amofos
AMOFÓS s.n. Îngrășământ chimic constituit din azot și anhidridă fosforică. – Din fr. amophos.

amoniac
AMONIÁC s.n. Gaz incolor, cu miros înțepător, înecăcios, obținut din combinarea hidrogenului cu azotul, întrebuințat la fabricarea acidului azotic, a îngrășămintelor azotoase, a explozivelor etc. [Pr.: -ni-ac] – Din fr. ammoniaque.

amoniacal
AMONIACÁL, -Ă, amoniacali, -e, adj. Care conține amoniac. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. ammoniacal.

amoniat
AMONIÁT, amoniați, s.m. Combinație a amoniacului cu un oxid metalic. [Pr.: -ni-at] – Din fr. ammoniate.

amonificare
AMONIFICÁRE s.f. Descompunere a proteinelor din materia organică a solului sub acțiunea microorganismelor, având ca rezultat formarea amoniacului. – Din amoniac.

amonit
AMONÍT, amoniți, s.m. (La pl.) Ordin de moluște cefalopode fosile, cu cochilia în formă de spirală împărțită în mai multe compartimente, care au trăit în paleozoic; (și la sg.) moluscă aparținând acestui ordin. – Din fr. ammonite.

amoniu
AMÓNIU s.n. Metal alcalin care se găsește numai în compuși. – Din fr. ammonium.

amoniurie
AMONIURÍE s.f. Eliminare patologică a amoniacului prin urină. [Pr.: -ni-u-] – Din fr. ammoniurie.

amonte
AMÓNTE adv. (În loc. adv.) În amonte = în susul apei, către izvor. – Din it. a monte.

amor
AMÓR, amoruri, s.n. Iubire, dragoste. ♢ Amor propriu = prețuire (uneori exagerată) pentru propria persoană, sentiment al demnității provenit din conștiința propriei valori a cuiva. ♦ (Concr.) Iubit^2 (2). – Din lat. amor, it. amore.

amoral
AMORÁL, -Ă, amorali, -e, adj. Care nu are noțiunea moralității, indiferent față de morală. – Din fr. amoral.

amoralism
AMORALÍSM s.n. Concepție care preconizează o atitudine indiferentă față de morală; faptul de a nu recunoaște valabilitatea nici unei morale. – Din fr. amoralisme.

amoralist
AMORALÍST, -Ă, amoraliști, -ste, adj., s.m. și f. (Rar) (Adept) al amoralismului. – Din fr. amoraliste.

amoralitate
AMORALITÁTE s.f. Atitudinea omului amoral. – Din fr. amoralité.

amoras
AMORÁȘ, amorași, s.m. Diminutiv al lui amor; reprezentare, în artele plastice, a zeului amorului ca un copil gol cu aripi. – Amor + suf. -aș.

amorez
AMORÉZ, amorezi, s.m. (Fam.) Adorator, îndrăgostit, iubit^2 (2). ♢ Prim-amorez = actor care interpretează pe scenă rolul tânărului îndrăgostit. – Din amoreză.

amoreza
AMOREZÁ, amorezez, vb. I. Refl. A se îndrăgosti de cineva; a se înamora. – Din amorez.

amorezat
AMOREZÁT, -Ă, amorezați, -te, adj. Îndrăgostit. – V. amoreza.

amoreza
AMORÉZĂ, amoreze, s.f. (Înv.) Iubită^2 (2). – După fr. amoureuse.

amorf
AMÓRF, -Ă, amorfi, -e, adj. 1. (Despre substanțe), Care nu prezintă o structură cristalină, regulată; p. ext. fără formă precisă. 2. Fig. Care nu este organizat, structurat etc. – Din fr. amorphe.

amoros
AMORÓS, -OÁSĂ, amoroși, -oase, adj. Plin de iubire, de dragoste. ♦ Privitor la dragoste, de dragoste. – Amor + suf. -os (după fr. amoureux).

amoroso
AMORÓSO adv. (Indică modul de executare al unei bucăți muzicale) Cu gingășie, cu multă căldură. [Pr.: amorózo] – Cuv. it.

amorsa
AMORSÁ, amorsez, vb. I. Tranz. A pregăti și provoca un fenomen (explozie, reacție chimică etc.) printr-o acțiune exterioară. – Din fr. amorcer.

amorsare
AMORSÁRE, amorsări, s.f. Acțiunea de a amorsa și rezultatul ei. – V. amorsa

amorsa
AMÓRSĂ, amorse, s.f. 1. Dispozitiv pentru aprinderea unei încărcături de exploziv. 2. (În sintagma) Amorsa drumului = porțiune din traseul unui drum la intrarea în orașe, care are de obicei o lățime mai mare decât restul traseului. 3. Nadă, momeală (la pescuit). – Din fr. amorce.

amortibil
AMORTÍBIL, -Ă, amortibili, -e, adj. Care (se) poate amortiza. – Amorti[za] + suf. -bil.

amortisment
AMORTISMÉNT, amortismente, s.n. Stingere treptată a unei datorii, a unei rente etc. – Din fr. amortissement.

amortiza
AMORTIZÁ, amortizez, vb. I. Tranz. 1. A împiedica propagarea unui zgomot, a unui șoc. ♦ A scădea progresiv, în timp, amplitudinea unei mărimi caracteristice pentru un fenomen de ondulație. 2. A stinge treptat creditele pe termen lung prin plăți succesive sau prin răscumpărarea creanțelor. ♦ A recupera o investiție. – Cf. fr. a m o r t i r.

amortizabil
AMORTIZÁBIL, -Ă, amortizabili, -e, adj. Care se poate amortiza. – Din fr. amortissable.

amortizare
AMORTIZÁRE, amortizări, s.f. Acțiunea de a amortiza și rezultatul ei. – V. amortiza.

amortizor
AMORTIZÓR, amortizoare, s.n. Dispozitiv care servește la amortizarea unui șoc, a unui zgomot sau a unui fenomen de oscilație la un sistem tehnic. – Din fr. amortisseur.

amorteala
AMORȚEÁLĂ, amorțeli, s.f. Stare de insensibilitate trecătoare a corpului sau a unei părți a corpului; amorțire. – Amorți + suf. -eală.

amorti
AMORȚÍ, amorțesc, vb. IV. Intranz. (Despre ființe, despre corpul sau despre o parte a corpului lor) A pierde temporar capacitatea de a reacționa la excitarea din afară, a deveni insensibil. ♦ (Despre unele animale) A intra în perioada de hibernare. ♦ Fig. A-și pierde vigoarea, a slăbi în intensitate. – Lat. *ammortire (= admortire).

amortire
AMORȚÍRE, amorțiri s.f. Faptul de a amorți; amorțeală; fig. indiferență, inerție. – V. amorți.

amortit
AMORȚÍT, -Ă, amorțiți, -te, adj. Care a devenit insensibil. – V. amorți.

amovibil
AMOVÍBIL, -Ă, amovibili, -e, adj. 1. (Despre funcționari) Care poate fi mutat, revocat, concediat. 2. (Despre obiecte, piese, organe de mașini etc.) Care poate fi separat de restul ansamblului fără ca acesta să se defecteze. – Din fr. amovible.

amovibilitate
AMOVIBILITÁTE s.f. Faptul de a fi amovibil. – Din fr. amovibilité.

ampatament
AMPATAMÉNT, ampatamente, s.n. Distanța dintre axele osiilor extreme ale unui vehicul. – Din fr. empattement.

ampelidacee
AMPELIDACÉE s.f. Familie de plante dicotiledonate având ca tip vița de vie. – Din fr. ampélidacées.

ampelograf
AMPELOGRÁF, -Ă, ampelografi, -e, s.m. și f. Specialist în ampelografie. – Din fr. ampélographe.

ampelografic
AMPELOGRÁFIC, -Ă, ampelografici, -ce, adj. De ampelografie. – Din fr. ampélographique.

ampelografie
AMPELOGRAFÍE s.f. Știință care se ocupă cu studiul genurilor, al speciilor și al soiurilor de viță de vie. – Din fr. ampélographie.

ampenaj
AMPENÁJ, ampenaje, s.n. Dispozitiv al unui avion dispus în spatele fuzelajului, care servește la stabilitatea, la echilibrul sau la schimbare direcției avionului respectiv. – Din fr. empennage.

amper
AMPÉR, amperi, s.m. Unitate de măsură pentru intensitatea curentului electric. ♢ Compus: amper-oră = unitate de măsură pentru sarcina electrică egală cu cantitatea de electricitate transportată de un curent electric cu intensitatea de un amper printr-un conductor în timp de o oră, egală cu 3600 coulombi. – Din fr. ampère.

amperaj
AMPERÁJ, amperaje, s.n. Denumire improprie pentru intensitatea curentului electric, exprimată în amperi. – Din fr. ampérage.

ampermetru
AMPERMÉTRU, ampermetre, s.n. Aparat pentru măsurarea intensității curentului electric. – Din fr. ampèremètre.

amperora
AMPERÓRĂ, amperore, s.f. Unitate de măsură pentru cantitatea de electricitate, egală cu 3600 C. – Amper + oră (după fr. ampère-heure).

amperormetru
AMPERORMÉTRU, amperormetre, s.n. Instrument de măsură a sarcinii electrice care trece printr-un circuit electric de curent continuu. – După fr. ampèreheuremètre.

amperspira
AMPÉR-SPÍRĂ, amper-spire, s.f. Unitate de măsură pentru tensiunea magnetomotoare și pentru solenație. – Amper + spiră.

ampicilina
AMPICILÍNĂ s.f. (Farm.) Antibiotic cu spectru larg. – Din engl. ampicillin.

amplasa
AMPLASÁ, amplasez, vb. I. Tranz. A așeza, a fixa o mașină, o instalație etc. pe un anumit loc. – Din amplasament (derivat regresiv).

amplasament
AMPLASAMÉNT, amplasamente, s.n. Loc de așezare a unei instalații, a unui dispozitiv, a unei construcții. – Din fr. emplacement.

amplasare
AMPLASÁRE, amplasări, s.f. Faptul de a amplasa. – V. amplasa.

amplectiv
AMPLECTÍV, -Ă, amplectivi, -e, adj. (Bot.; despre părți ale plantei) Care îmbrățișează complet alte organe. – Din fr. amplectif.

amplexicaul
AMPLEXICÁUL, -Ă, amplexicauli, -e, adj. (Bot.; despre frunze) Care îmbrățișează tulpina. – Din fr. amplexicaule.

amplexiflor
AMPLEXIFLÓR, -Ă, amplexiflori, -e, adj. (Bot.) Care îmbrățișează floarea. – Din fr. amplexiflore.

amplexiune
AMPLEXIÚNE, amplexiuni, s.f. (Rar) Îmbrățișare, cuprindere; tratare sumară. [Pr.: -xi-u-] – Cf. lat. a m p l e x i o,  - o n i s.

amplifica
AMPLIFICÁ, amplífic, vb. I. Tranz. și refl. A da sau a căpăta amploare, a (se) mări, a (se) lărgi, a (se) dezvolta (din punct de vedere cantitativ, intensiv etc.) – Din lat. amplificare, fr. amplifier.

amplificare
AMPLIFICÁRE, amplificări, s.f. Acțiunea de a (se) amplifica; mărire, dezvoltare. – V. amplifica.

amplificator
AMPLIFICATÓR, amplificatoare, adj., s.n. 1. Adj. Care are proprietatea de a amplifica. 2. S.n. Aparat sau mașină electrică ce mărește valorile caracteristice ale unui fenomen cu ajutorul energiei luate de la o sursă separată. ♢ Amplificator de antenă = amplificator montat în imediata apropiere a unei antene pentru asigurarea unei recepții îmbunătățite a posturilor locale sau pentru recepția posturilor îndepărtate. Amplificator de putere = aparat electronic de amplificare a semnalului furnizat de preamplificator. Amplificator stereofonic = ansamblu construit din două sau mai multe amplificatoare, folosit pentru transmisia stereofonică a sunetului. – Din fr. amplificateur.

amplitudine
AMPLITÚDINE, amplitudini, s.f. Lungimea drumului între pozițiile extreme ale unui corp care oscilează. ♦ (Mat.) Mărimea unui arc. ♦ Fig. Întindere, amploare. – Din lat. amplitudo, -inis, fr. amplitude.

amploaiat
AMPLOAIÁT, -Ă s.m. și f. v. amploiat.

amploare
AMPLOÁRE s.f. Însușirea de a fi amplu. – Din fr. ampleur.

amploiat
AMPLOIÁT, -Ă, amploiați, -te, s.m. și f. (Ieșit din uz) Funcționar. [Pr.: -plo-iat – Var.: amploaíat, -ă s.m. și f.] – Din fr. employe.

amplu
ÁMPLU, -Ă, ampli, -e, adj. Mare, larg, dezvoltat (din punct de vedere cantitativ, intensiv etc.) – Din fr. ample, lat. amplus.

ampolozitate
AMPOLOZITÁTE, ampolozități, s.f. (Italienism) Emfază. – Din it. ampollosità.

amprenta
AMPRÉNTĂ, amprente, s.f. Imagine a unui obiect întipărită prin presare pe o suprafață (plastică). ♢ Amprente digitale = urme lăsate de degete pe o suprafață și care servesc la identificarea autorului unei infracțiuni. Amprentă vocală = ansamblu al particularităților vocale specifice unui individ. ♦ Fig. Urmă lasată de o idee, de o stare psihică etc. – Din fr. empreinte.

amprentologie
AMPRENTOLOGÍE s.f. Studiul amprentelor digitale. [Pr.: -gi-e] – Din fr. empreintologie.

ampriza
AMPRÍZĂ, amprize, s.f. Lățime a fâșiei de teren pe care urmează să se construiască o șosea, o cale ferată, un dig etc. – Din fr. emprise

ampula
ÁMPULĂ, ampule, s.f. 1. Organ de mers al echinodermelor. 2. Fiolă, flacon. 3. (Rar) Globul de sticlă al unui bec. – Din fr. ampoule.

amputa
AMPUTÁ, amputez, vb. I. Tranz. A tăia pe cale chirurgicală (sau a pierde accidental) un membru al corpului sau un segment de membru. ♦ Fig. A elimina o parte dintr-o operă, dintr-un discurs etc. – Din fr. amputer, lat. amputare.

amputare
AMPUTÁRE, amputări, s.f. Acțiunea de a amputa; amputație. – V. amputa.

amputatie
AMPUTÁȚIE, amputații, s.f. Amputare. – Din fr. amputation, lat. amputatio, -onis.

amu
AMÚ adv. (Pop.) Acum. – Lat. ad-modo.

amuleta
AMULÉTĂ, amulete, s.f. Mic obiect căruia vechi superstiții îi atribuie puterea magică de a aduce noroc; talisman. – Din fr. amulette.

amurg
AMÚRG, amurguri, s.n. Semiîntuneric care se lasă după apusul soarelui și ține până la venirea nopții; înserare, crepuscul, amurgit. ♢ Loc. adv. În amurg = când se lasă seara. ♦ Fig. Bătrânețe, sfârșitul vieții. – A + murg „amurg”.

amurgi
AMURGÍ, pers. 3 amurgește, vb. IV. Intranz. A se însera (1), a se întuneca. – Din amurg.

amurgit
AMURGÍT s.n. (Pop.) Amurg. – V. amurgi.

amus
AMÚȘ, amușuri, s.n. (Reg.) Groapă cu apă și var în care tăbăcarul pune pieile pentru argăsit. – Et. nec.

amusi
AMÚȘI^1 adv. (Reg.) Acum (2). – Amu + și.

AMUȘÍ^2, amușesc vb. IV. Tranz. (Reg.) A curăța părul de pe pieile scoase din amuș. – Din amuș.

amuti
AMUȚÍ, amuțesc, vb. IV. Intranz. A pierde facultatea de a vorbi; a deveni mut. ♦ Fig. A înceta de a vorbi; a tăcea; a se potoli, a se liniști, a înceta. – Lat. *ammutire (< mutus „mut”).

amutire
AMUȚÍRE, amuțiri, s.f. 1. Faptul de a amuți; pierderea facultății de a vorbi. ♦ Fig. Încetarea oricărui zgomot. 2. Fenomen fonetic care constă în pronunțarea din ce în ce mai puțin perceptibilă, până la dispariția totală, a unui sunet. – V. amuți.

amuza
AMUZÁ, amúz, vb. I. Tranz. și refl. A (se) distra, a (se) înveseli. – Din fr. amuser.

amuzament
AMUZAMÉNT, amuzamente, s.n. Distracție, divertisment; înveselire, recreare. – Din fr. amusement.

amuzant
AMUZÁNT, -Ă, amuzanți, -te, adj. Distractiv, vesel, nostim. – Din fr. amusant.

amuzie
AMUZÍE s.f. Pierdere sau tulburare a funcțiilor de înțelegere, elaborare și exprimare muzicală (vocală sau instrumentală). ♦ (Rar) Ignoranță în ceea ce privește muzica. – Din lat. amusia.

amvon
AMVÓN, amvoane, s.n. Construcție (ca un balcon) într-o biserică, de unde se predică sau se citește evanghelia. – Din sl. amŭvonŭ.

an
AN^3- v. a^5-.

AN^1 adv. (Pop.) Anul trecut, acum un an. ♦ (Precedat de „mai”) Acum câțiva ani. – Lat. anno.

AN^2, ani, s.m. 1. Perioadă de timp care corespunde unei revoluții a Pământului în jurul Soarelui și care cuprinde 12 luni. ♢ Anul nou = ziua de 1 ianuarie (în care se serbează începutul unui an). ♢ Loc. adv. În anul... = în cursul anului... La anul = în cursul anului viitor. Acum un an (sau doi ani etc.) = cu un an (sau cu doi etc.) în urmă. De ani și ani = de mulți ani, de multă vreme. An de (sau cu) an = în fiecare an, mereu. Cu anii = ani întregi, ani îndelungați. La (sau intr-) un an o dată = o singură dată într-un an; rar. 2. (Astron.; în sintagma) An-lumina = unitate de lungime pentru măsurarea distanțelor mari, egală cu distanța străbătută de lumină într-un an. 3. Stadiu de studiu în unele forme de învățământ. ♢ (Urmat de determinări) Anii de studenție. Anii de ucenicie. 4. Măsură a vârstei unei ființe sau a vechimii unui lucru. Copil de cinci ani. 5. (La pl.) Epocă din viață; vreme. Anii copilăriei. – Lat. annus.

ana
ANÁ, anale, s.f. Frânghie de care sunt suspendate cârligele carmacelor. ♦ Frânghie cu plute care se agață de marginea superioară a mrejelor și a altor plase pescărești. – Et. nec.

anabaptism
ANABAPTÍSM s.n. Doctrină a unei secte religioase care preconiza botezarea la vârsta adultă. – Din fr. anabaptisme.

anabaptist
ANABAPTÍST, -Ă, anabaptiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al anabaptismului. 2. Adj. Care aparține anabaptismului, privitor la anabaptism. – Din fr. anabaptiste.

anabatic
ANABÁTIC, -Ă, anabatici, -ce, adj. (Med.) Care crește, care se mărește. – Din fr. anabatique.

anabioza
ANABIÓZĂ s.f. Reducere a activității vitale la unele organisme din pricina condițiilor neprielnice de viață. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. anabiose.

anabolism
ANABOLÍSM s.n. Fază a metabolismului în care materiile nutritive introduse în organism sunt transformate în substanțe proprii acestuia; asimilație. – Din fr. anabolisme.

anacard
ANACÁRD, anacarde, s.n. Fructul anacardierului. ♦ Anacardier. – Din fr. anacarde.

anacardier
ANACARDIÉR, anacardieri, s.m. Arbust tropical din al cărui fruct comestibil se extrage o substanță folosită la lustruirea mobilelor. [Pr.: -di-er] – Din fr. anacardier.

anaciclic
ANACÍCLIC, -Ă, anaciclici, -ce, adj. (Despre versuri) Care prezintă totdeauna un sens, fie că le citim de la început, fie că le citim de la sfârșit. – Din fr. anacyclique.

anaciditate
ANACIDITÁTE s.f. (Fiziol.) Lipsă a acidității gastrice. – Din fr. anacidité, engl. anacidity.

anaclorhidrie
ANACLORHIDRÍE s.f. Absență a acidului clorhidric din sucul gastric, întâlnită în unele forme de anemie, în cancerul gastric etc. – Din fr. anachlorhidrie.

anacolut
ANACOLÚT, anacolute, s.n. Discontinuitate sau ruptură logico-sintactică în interiorul unei propoziții sau al unei fraze. [Pl. și: anacoluturi]. – Din fr. anacoluthe, lat. anacoluthon.

anaconda
ANACÓNDA, anaconde, s.f. Șarpe semiacvatic neveninos, din America Centrală și America de Sud, lung de 7 m, care se hrănește cu păsări și cu mamifere (Eunectes murinus) – Din fr. anaconda.

anacreontic
ANACREÓNTIC, -Ă, anacreontici, -ce, adj. 1. Care e compus în maniera poeziei erotice de curte a poetului grec antic Anacreon. 2. (În sintagma) Vers anacreontic = vers cu structură metrică des întilnită în poeziile atribuite lui Anacreon. [Pr.: -cre-on-]. – Din fr. anacréonthique.

anacronic
ANACRÓNIC, -Ă, anacronici, -ce, adj. Care conține un anacronism; anacronistic. – Din fr. anachronique.

anacronism
ANACRONÍSM, anacronisme, s.n. Nepotrivire sau confuzie între fapte, evenimente etc. și epoca în care sunt plasate; introducere în prezentarea unei epoci a unor trăsături din altă epocă. ♦ Fapt, obicei sau opinie perimată. – Din fr. anachronisme.

anacronistic
ANACRONÍSTIC, -Ă, anacronistici, -ce, adj. (Rar) Anacronic. – Anacron[ic] + suf. -istic (după caracteristic).

anacruza
ANACRÚZĂ, anacruze, s.f. 1. Notă sau grup de note care formează o măsură incompletă la începutul unei compoziții muzicale. 2. Prima silabă neaccentuată a unui vers. – Din fr. anacrouse.

anacruzic
ANACRÚZIC, -Ă, anacruzici, -ce, adj. (Muz.) Cu anacruză (1), bazat pe anacruză (1). – Anacruză + suf. -ic.

anacuzie
ANACUZÍE, anacuzii, s.f. (Med.) Surditate totală. – Din fr. anacousie.

anadiploza
ANADIPLÓZĂ, anadiploze, s.f. Figură retorică prin care se începe o frază cu cuvântul sau cu cuvintele de la sfârșitul frazei precedente; repetiție. – Din fr.anadiplose.

anadipsie
ANADIPSÍE s.f. Sete exagerată. – Din fr. anadipsie.

anaerob
ANAERÓB, -Ă, anaerobi, -e, adj. (Despre organisme) Care este capabil să trăiască într-un mediu lipsit de oxigen; anaerobiotic. [Pr.: -na-e-] – După fr. anaérobie.

anaerobiotic
ANAEROBIÓTIC, -Ă, anaerobiotici, -ce, adj. Anaerob. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. anaérobiotique.

anaerobioza
ANAEROBIÓZĂ s.f. Formă de viață a unor microorganisme anaerobe; anoxibioză. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. anaérobiose.

anafaza
ANAFÁZĂ s.f. (Biol.) A treia fază a diviziunii celulare prin mitoză. – Din fr. anaphase.

anafilactic
ANAFILÁCTIC, -Ă, anafilactici, -ce, adj. Cu caracter de anafilaxie, bazat pe anafilaxie. ♢ Șoc anafilactic = reacție violentă a organismului provocată de injectarea sau înghițirea unei anumite substanțe. – Din fr. anaphylactique.

anafilaxie
ANAFILAXÍE s.f. (Med.) Sensibilitate crescută a organismului mamiferelor față de administrarea repetată de substanțe străine. – Din fr. anaphylaxie.

anafor
ANAFÓR, anafore, s.n. (Reg.) Vârtej format de apă în lungul țărmurilor. – Din ngr. anafori.

anafora
ANAFORÁ, anaforale, s.f. (În Moldova și în Țara Românească, în sec. XVIII – XIX) 1. Raport scris adresat domnitorului (de către un mare dregător). 2. Proclamație a domnitorului. – Din ngr. anafora.

anafora
ANAFÓRĂ^1, anafore, s.f. Procedeu stilistic care constă în repetarea aceluiași cuvânt la începutul mai multor fraze sau părți de frază pentru accentuarea unei idei sau pentru obținerea unor simetrii. – Din fr. anaphore, lat. anaphora.

ANÁFORĂ^2 s.f. v. anafură.

anaforeza
ANAFORÉZĂ, anaforeze, s.f. Deplasare a particulelor dintr-o soluție coloidală spre anod sub acțiunea unui curent electric. – Din fr. anaphorèse.

anaforic
ANAFÓRIC, -Ă, anaforici, -ce, adj. Care reia o noțiune, o idee exprimată anterior, în vederea accentuării ei. – Din fr. anaphorique.

anafornita
ANAFÓRNIȚĂ, anafornițe, s.f. Vas în care se ține anafura. – Anaforă^2 + suf. -niță.

anafrodiziac
ANAFRODIZIÁC, -Ă, anafrodisiaci, -ce, adj., subst. 1. Adj., s.n. (Substanță) care face să înceteze dorințele sexuale. 2. Adj., s.m. și f. (Persoană) care nu are dorințe sexuale, ale cărei organe sexuale sunt atinse de atonie. [Pr.: -zi-ac] – Din fr. anaphrodisiaque.

anafrodizie
ANAFRODIZÍE s.f. Lipsă a dorințelor sexuale. – Din fr. anaphrodisie.

anafura
ANÁFURĂ s.f. Bucățele de prescură care se împart credincioșilor ortodocși la sfârșitul liturghiei. [Var.: anáforă, náfură s.f.] – Din sl. (a)nafora.

anageneza
ANAGENÉZĂ s.f. Regenerare a țesuturilor vii distruse accidental. – Din fr. anagenèse.

anaglifa
ANAGLÍFĂ, anaglife, s.f. 1. Lucrare de sculptură în (baso)relief realizat prin cizelură. 2. Procedeu pe baza căruia se obține imaginea în relief a unui obiect fotografiat. – Din fr. anaglyphe.

anagliptic
ANAGLÍPTIC, -Ă, anagliptici, -ce, adj. Imprimat în relief pentru a putea fi urmărit cu degetele de către orbi. – Din fr. anagliptique.

anagnost
ANAGNÓST, anagnoști, s.m. Sclav însărcinat să facă lectură în timpul mesei sau al băii stăpânilor, să copieze manuscrise etc. în Roma antică. – Din fr. anagnoste.

anagogic
ANAGÓGIC, -Ă, anagogici, -ce, adj. Care ține de anagogie. – Din fr. anagogique.

anagogie
ANAGOGÍE s.f. Interpretare a Bibliei care se ridică de la sensul literar al textului la cel mistic. – Din fr. anagogie.

anagrama
ANAGRAMÁ, anagramez, vb. I. Tranz. A schimba ordinea literelor unui cuvânt pentru a obține alt cuvânt; a transcrie sub formă de anagramă; a anagramatiza. – Din anagramă.

anagramare
ANAGRAMÁRE, anagramări, s.f. Acțiunea de a anagrama. – V. anagrama.

anagramatic
ANAGRAMÁTIC, -Ă, anagramatici, -ce, adj. Care formează o anagramă. – Din fr. anagrammatique.

anagramatiza
ANAGRAMATIZÁ, anagramatizez, vb. I. Tranz. (Rar) A anagrama. – Cf. a n a g r a m ă.

anagrama
ANAGRÁMĂ, anagrame, s.f. Schimbare a ordinii literelor unui cuvânt sau a unei fraze pentru a obține un alt cuvânt sau o altă frază. ♦ Cuvânt obținut prin această schimbare. ♦ Joc distractiv care folosește acest procedeu. – Din fr. anagramme.

anahoret
ANAHORÉT, -Ă, anahoreți, -te, s.m. și f. (Rar) Pustnic. – Din fr. anachorète, lat. anachoreta.

anahoretic
ANAHORÉTIC, -Ă, anahoretici, -ce, adj. (Rar) De anahoret; fig. modest, sărăcăcios. – Din fr. anachorétique.

anal
ANÁL, -Ă, anali, -e, adj. Care ține de anus, din regiunea anusului. – Din fr. anal.

analcid
ANALCÍD subst. Insecticid puternic, întrebuințat mai ales pentru distrugerea păduchilor, a ploșnițelor, a puricilor și a țânțarilor; hexaclorciclohexan. – Denumire comercială.

anale
ANÁLE s.f. pl. 1. Scriere istorică în care sunt înregistrate an cu an întâmplările importante din viața unui popor. 2. Publicație științifică anuală. – Din fr., lat. annales.

analecte
ANALÉCTE s.f. pl. Fragmente alese și reunite din operele unuia sau mai multor scriitori; crestomație. ♦ Titlul unor antologii savante. – Din fr. analectes, lat. analecta.

analepsie
ANALEPSÍE s.f. Revenire a forțelor după o boală; înzdrăvenire, împuternicire. – Din fr. analepsie.

analeptic
ANALÉPTIC, -Ă, analeptici, -ce, s.n., adj. (Medicament) cu acțiune stimulantă asupra sistemului nervos central, în special asupra centrilor nervoși respiratori și circulatori. – Din fr. analeptique.

analfabet
ANALFABÉT, -Ă, analfabeți, -te, s.m. și f., adj. (Persoană) care nu știe să scrie și să citească; neștiutor de carte. ♦ Fig. Ignorant; incult. – Din fr. analphabète.

analfabetism
ANALFABETÍSM s.n. Situația aceluia sau a acelora care nu știu să scrie și să citească; neștiință de carte. – Din fr. analphabétisme.

analgeziant
ANALGEZÍANT, -Ă, analgezianți, -te, adj. (Rar) Analgezic.[Pr.: -zi-ant] – Din fr. analgésiant.

analgezic
ANALGÉZIC, -Ă, analgezici, -ce, adj., s.n. (Medicament) care calmează sau înlătură temporar durerea. – Din fr. analgésique.

analgezie
ANALGEZÍE s.f. Pierdere a sensibilității la durere, provocată prin introducerea în organism a unei substanțe analgezice. – Din fr. anagésie.

analgezina
ANALGEZÍNĂ, analgezine, s.f. (Farm.) Medicament care înlătură (temporar) durerea. – Din fr. analgésine.

analist
ANALÍST^1, analiști, s.m. Autor de anale. – Din fr. annaliste.

ANALÍST^2, -Ă, analiști, -ste, s.m. și f. 1. Specialist în analiza matematică sau psihologică. 2. Specialist în informatică. 3. Persoană care dovedește o aptitudine deosebită în cunoașterea, în analiza și în descrierea sufletului omenesc. – Din fr. analyste.

analitic
ANALÍTIC, -Ă, analitici, -ce, adj. Care se bazează pe analiză, care procedează prin analiză. ♢ Chimie analitică = ramură a chimiei care se ocupă cu cercetarea elementelor și a combinațiilor lor. Spirit analitic = capacitate mintală de a disocia părțile componente ale unui întreg; persoană care are această capacitate. Limbă analitică = limbă care exprimă raporturile gramaticale prin cuvinte izolate. ♦ (Mat., Fiz.) Care folosește calculul algebric și infinitezimal. Geometrie analitică. – Din fr. analytique, lat. analyticus.

analitism
ANALITÍSM, s.n. Faptul, însușirea de a fi analitic. – Analitic + suf. -ism.

analiza
ANALIZÁ, analizez, vb. I. Tranz. 1. A cerceta un întreg, un fenomen etc., examinând fiecare element în parte. ♦ A examina un text din diferite puncte de vedere. 2. (Chim.) A identifica compoziția unei substanțe. – Din fr. analyser.

analizabil
ANALIZÁBIL, -Ă, analizabili, -e, adj. Care poate fi analizat. – Din fr. analysable.

analizare
ANALIZÁRE, analizări, s.f. Acțiunea de a analiza și rezultatul ei. – V. analiza.

analizator
ANALIZATÓR, analizatoare, s.n. 1. Instrument care servește la determinări analitice. 2. Aparat al organismului animal (format dintr-un organ de simț, din nervi și din celule ale creierului) care culege, transmite, analizează și sintetizează senzațiile. Analizatorul optic. – Analiza + suf. -tor.

analiza
ANALÍZĂ, analize, s.f. 1. Metodă științifică de cercetare care se bazează pe studiul sistematic al fiecărui element în parte; examinarea amănunțită a unei probleme. ♢ Expr. În ultimă analiză = în concluzie. 2. (Chim.) Identificare, determinare a compoziției unei substanțe prin descompunerea ei în elementele constitutive. 3. (în sintagma) Analiză matematică = ramură a matematicii care studiază funcțiile, limitele, derivatele si aplicațiile lor. – Din fr. analyse.

analizor
ANALIZÓR, analizoare, s.n. Instrument sau aparat cu ajutorul căruia se realizează o analiză. ♢ Analizor electronic = aparat electronic pentru analiza armonică experimentală a semnalelor electronice. Analizor de spectru = aparat pentru observarea sau înregistrarea unui semnal. – Din fr. analyseur.

analog
ANALÓG^1, analoguri, s.n. Pupitru înalt, mobil, pe care se pun cărțile de cult în biserica ortodoxă. [Var.: analóghion s.n.] – Din ngr. analóghion.

ANALÓG^2, -OÁGĂ, analogi, -oage, adj. Asemănător; corespondent. – Din fr. analogue, lat. analogus.

analoghion
ANALÓGHION s.n. v. analog^1.

analogic
ANALÓGIC, -Ă, analogici, -ce, adj. Întemeiat pe analogie, produs prin analogie. ♢ Modificare analogică = schimbare a unui element din limbă sub influența unui alt element asemănător. 2. (Electron.; despre semnale) A cărui valoare poate fi reprezentată printr-o funcție continuă în timp, putând lua o infinitate de valori cuprinse în domeniul său de variație. 3. (Electron.; despre aparate, dispozitive, instrumente și sisteme) Care generează, măsoară, prelucrează și stochează semnale analogice (1). – Din fr. analogique, lat. analogicus.

analogie
ANALOGÍE, analogii, s.f. Asemănare (parțială) între două sau mai multe noțiuni, situații, fenomene etc. ♦ (Lingv.) Fenomen care constă în modificarea formei sau uneori a sensului unui cuvânt sub influența alteia dintre formele sale sau sub influența altui cuvânt. – Din fr. analogie, lat. analogia.

analogism
ANALOGÍSM, analogisme, s.n. Analogie. – Din fr. analogisme.

anamneza
ANAMNÉZĂ s.f. 1. Reamintire a ideilor pe care sufletul le-ar fi cunoscut într-o existență anterioară. 2. Totalitatea datelor pe care medicul le capătă interogând bolnavul cu privire la apariția și evoluția bolii de care suferă, la antecedentele ei etc. – Din fr. anamnèse.

anamorfozat
ANAMORFOZÁT, -Ă, anamorfozați, -te, adj. Deformat față de aspectul obișnuit. – Din fr. anamorphosé.

anamorfoza
ANAMORFÓZĂ, anamorfoze, s.f. 1. Imagine deformată, grotescă (dată de o oglindă curbă). 2. Tip de metamorfoză în care larva are un număr mai mic de segmente față de adult. 3. (Cin.) Procedeu optic folosit pentru comprimarea imaginii, astfel încât să se poată înregistra pe pelicula cinematografică normală o imagine corespunzătoare ecranului lat. – Din fr. anamorphose.

ananas
ANANÁS, ananași, s.m. 1. Plantă erbacee perenă originară din țările calde, cu frunze lungi și tulpină scurtă, care poartă în vârf o inflorescență simplă ca un spic (Ananas sativus). 2. Fructul comestibil al acestei plante, cărnos, cu gust dulce-acrișor și foarte aromat. – Din fr. ananas.

ananghie
ANÁNGHIE s.f. Situație dificilă, grea, în care se află cineva. – Din ngr. anánki „nevoie”.

anapada
ANÁPĂDA adv. v. anapoda.

anapest
ANAPÉST, anapești, s.m. (În versificația greco-latină) Unitate metrică formată din două silabe scurte urmate de una lungă; (în metrica modernă) unitate metrică alcătuită din două silabe neaccentuate urmate de una accentuată. – Din fr. anapeste, lat. anapaestus.

anapestic
ANAPÉSTIC, -Ă, anapestici, -ce, adj. Care folosește anapestul. – Din anapestique, lat. anapaesticus.

anaplastic
ANAPLÁSTIC, -Ă, anaplastici, -ce, adj. Care este în legătură cu anaplastia. – Din fr. anaplastique.

anaplastie
ANAPLASTÍE, anaplastii, s.f. Operație chirurgicală făcută cu scopul de a reda forma normală unei părți mutilate a corpului. – Din fr. anaplastie.

anapoda
ANÁPODA adv. Pe dos, de-a-ndoaselea; altfel, în altă direcție decât trebuie. [Var.: (reg.) anápăda adv.] – Din ngr. anápoda.

anaptixa
ANAPTÍXĂ s.f. Apariție accidentală a unei vocale între două consoane. – Din fr. anaptyxe.

anarhic
ANÁRHIC, -Ă, anarhici, -ce, adj. Care se referă la anarhie, care este propriu anarhiei, care duce la anarhie; care dovedește indisciplină. ♦ Care nu (mai) este organizat, care și-a pierdut organizarea, funcționarea normală; dezorganizat, haotic. – Din fr. anarchique.

anarhie
ANARHÍE s.f. 1. Stare de dezorganizare, de dezordine, de haos într-o țară, într-o instituție etc. 2. Atitudine de nesupunere, de indisciplină a individului față de o colectivitate organizată. – Din fr. anarchie.

anarhism
ANARHÍSM s.n. 1. Stare de anarhie. 2. Curent politic și social care neagă în genere orice putere de stat. ♦ Atitudine a anarhistului. – Din fr. anarchisme, rus. anarhizm, germ. Anarchismus.

anarhist
ANARHÍST, -Ă, anarhiști, -ste, s.m. și f. Partizan al anarhismului (1). ♦ (Adjectival) Caracteristic anarhismului (1). – Din fr. anarchiste, rus. anarhist, germ. Anarchist.

anarhosindicalism
ANARHOSINDICALÍSM s.n. Curent din mișcarea sindicală internațională influențat de ideile anarhismului. – Din fr. anarcho-syndicalisme, rus. anarhosindikalizm.

anarhosindicalist
ANARHOSINDICALÍST, -Ă, anarhosindicaliști, -ste, s.m. și f. Adept al ideilor anarhosindicalismului. – Din rus. anarhosindikalist.

anartrie
ANARTRÍE, s.f. Incapacitate patologică de a articula cuvintele. – Din fr. anarthrie.

anarti
ANÁRȚI s.m. pl. Populație de origine celtică din antichitate, care a trăit pe teritoriul Daciei. – Din lat. Anarti.

anasarca
ANASÁRCĂ s.f. Inflamație generalizată de lichid seros în țesutul conjunctiv subcutanat, care apare în unele boli de inimă, de rinichi, de ficat etc.; anasarhie. – Din fr. anasarque, germ. Anasarka.

anasarhie
ANASARHÍE s.f. Anasarcă. – Din germ. Anasarkie.

anasana
ANASẤNA s.f. (Reg.; în expr.) A lua (sau a duce, a aduce etc.) cu anasâna = a lua (sau a duce, a aduce etc.) cu forța. – Din tc. anasını.

anason
ANASÓN s.m. Plantă erbacee aromatică cu flori mici și albe, cultivată pentru uleiul eteric și substanțele grase care se extrag din fructe cu diverse întrebuințări în industria alimentară și cea farmaceutică (Pimpinella anisum). ♦ Băutură alcoolică preparată din fructele acestei plante. [Var.: anisón s.m.] – Din tc. anason.

anastaltic
ANASTÁLTIC, -Ă, anastaltici, -ce, adj., s.n. (Medicament) cu acțiune astringentă puternică. – Din fr. anastaltique.

anastatic
ANASTÁTIC, -Ă, anastatici, -ce, adj. Care reproduce o tipăritură prin imprimare sau gravare cu ajutorul anumitor procedee chimice. – Din fr. anastatique.

anastigmat
ANASTIGMÁT, -Ă, anastigmați, -te, adj. Anastigmatic. – Din fr. anastigmat.

anastigmatic
ANASTIGMÁTIC, -Ă, anastigmatici, -ce, adj. (Despre un sistem de lentile) Care are proprietatea de a corecta astigmatismul; anastigmat. – Din fr. anastigmatique.

anastigmatism
ANASTIGMATÍSM s.n. Proprietate a unui sistem optic de a fi lipsit de astigmatism. – Din fr. anastigmatisme.

anastomotic
ANASTOMÓTIC, -Ă, anastomotici, -ce, adj. Care ține de anastomoză. – Din fr. anastomotique.

anastomoza
ANASTOMOZÁ, anastomozez, vb. I. Tranz. A stabili o legătură prin anastomoză. – Din fr. anastomoser.

anastomozat
ANASTOMOZÁT, -Ă, anastomozați, -te, adj. (Bot.; despre nervuri) Ramificat și iarăși unit. ♦ Care a fost unit prin anastomoză. – V. anastomoză.

anastomoza
ANASTOMÓZĂ, anastomoze, s.f. Comunicație naturală sau artificială (chirurgicală) între două vase sanguine, între două organe cavitare etc.; p. ext. trecerea fibrelor nervoase de la un nerv la altul. – Din fr. anastomose.

anastrofa
ANASTRÓFĂ, anastrofe, s.f. Schimbare a ordinii obișnuite a cuvintelor într-o propoziție, cu scopul de a atrage atenția asupra unui amănunt. – Din fr. anastrophe, germ. Anastrophe.

anatema
ANATÉMĂ, anateme, s.f. Osândire, ostracizare a cuiva de către biserică, excludere din rândul bisericii; afurisenie. [Acc. și: anátemă] – Din ngr. anáthema.

anatemiza
ANATEMIZÁ, anatemizez, vb. I. Tranz. (Rar) A arunca anatema asupra cuiva; a afurisi. – Anatemă + suf. -iza.

anatemizare
ANATEMIZÁRE, anatemizări, s.f. (Rar) Acțiunea de a anatemiza. – V. anatemiza.

anatocism
ANATOCÍSM, anatocisme, s.n. Operație financiară prin care dobânda obținută la o sumă dată cu împrumut este transformată în capital. – Din fr. anatocisme.

anatomic
ANATÓMIC, -Ă, anatomici, -ce, adj. De anatomie, privitor la anatomie. – Din fr. anatomique, lat. anatomicus.

anatomie
ANATOMÍE s.f. Știință care studiază structura ființelor (animale sau vegetale) și a raporturilor dintre diferite organe constitutive. ♦ Structură a unui organ sau a unei ființe. ♦ Conformație a unui corp. – Din fr. anatomie, lat. anatomia.

anatomist
ANATOMÍST, -Ă, anatomiști, -ste, s.m. și f. Specialist în anatomie. – Din fr. anatomiste.

anatomopatolog
ANATOMOPATOLÓG, -Ă, anatomopatologi, -ge, s.m. și f. Specialist în patologia organelor (1). – Din anatomopatologie (derivat regresiv)

anatomopatologic
ANATOMOPATOLÓGIC, -Ă, anatomopatologici, -ce, adj. Care se referă la modificările patologice de structură ale organismului. – Din fr. anatomo-pathologique.

anatoxina
ANATOXÍNĂ, anatoxine, s.f. Toxină microbiană care se întrebuințează la imunizarea organismului. – Din fr. anatoxine.

ancablura
ANCABLÚRĂ, ancabluri, s.f. Unitate de măsură pentru lungime egală cu a zecea parte dintr-o milă marină. – Din fr. encablure.

ancadrament
ANCADRAMÉNT, ancadramente, s.n. Chenar decorativ în relief care înconjură o ușă, o fereastră etc. – Din fr. encadrement.

ancastrament
ANCASTRAMÉNT, ancastramente, s.n. Locaș în zidăria unui chei pentru fixarea unei pasarele, a unei schele etc. – Din fr. encastrement.

anceps
ÁNCEPS s.n. Semn care marchează cantitatea unei silabe. – Din lat. anceps.

ancestral
ANCESTRÁL, -Ă, ancestrali, -e, adj. Strămoșesc. – Din fr. ancestral.

ancheta
ANCHETÁ, anchetez, vb. I. Tranz. A supune unei cercetări amănunțite; a face o anchetă. – Din anchetă.

anchetare
ANCHETÁRE s.f. Acțiunea de a ancheta. – V. ancheta.

anchetator
ANCHETATÓR, -OÁRE, anchetatori, -oare, s.m. și f. Persoană care face o anchetă. – Anchetă + suf. -tor.

ancheta
ANCHÉTĂ, anchete, s.f. Cercetare ordonată sau efectuată de o autoritate publică, pentru a clarifica împrejurările în care s-a produs un fapt și pentru a stabili răspunderile. ♦ Cercetare științifică făcută pe teren. – Din fr. enquête.

anchilostom
ANCHILOSTÓM, achilostomi, s.m. Vierme intestinal care perforează vasele de sânge din intestin (Ankilostoma duodenale). – Din fr. ankylostome.

anchilostomiaza
ANCHILOSTOMIÁZĂ, achilostomiaze, s.f. Boală provocată de achilostom, caracterizată prin inflamarea

anchiloza
ANCHILOZÁ, anchilozez, vb. I. Tranz. și refl. A produce sau a căpăta o anchiloză. ♦ Refl. Fig. A deveni sclav al rutinei, căpătând deprinderi de lucru mecanice. – Din fr. ankyloser.

anchilozare
ANCHILOZÁRE, anchilozări, s.f. Faptul de a (se) anchiloza. – V. anchiloza.

anchilozat
ANCHILOZÁT, -Ă, anchilozați, -te, adj. (Adesea fig.) Care suferă de anchiloză. – V. anchiloza.

anchiloza
ANCHILÓZĂ, anchiloze, s.f. Suprimare parțială sau totală a mișcărilor într-o articulație; înțepenire a unei articulații. – Din fr. ankyloze.

ancie
ÁNCIE, ancii, s.f. Mică lamă elastică (de metal, de lemn sau de trestie) fixată în muștiucul unui instrument de suflat pentru a produce sunete sau pentru a le intensifica. – Din it. ancia.

ancilar
ANCILÁR, -Ă, ancilari, -e, adj. (Livr.) De slugă; p. ext. subordonat, umil. – Din fr. ancillaire.

anclansa
ANCLANȘÁ, anclanșez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A angrena un mecanism în vederea declanșării; a transmite o mișcare unei piese. ♦ A închide un circuit electric într-un releu printr-un dispozitiv (electro)mecanic. – Din fr. enclencher.

anclansare
ANCLANȘÁRE, anclanșări, s.f. Acțiunea de a anclanșa și rezultatul ei. – V. anclanșa.

anclansat
ANCLANȘÁT, -Ă, anclanșați, -te, adj. (Despre mecanisme) Angrenat în vederea declanșării. – V. anclanșa.

anclava
ANCLÁVĂ, anclave, s.f. Fragment de rocă variată, înglobat în masa unui corp de roci eruptive. – Din fr. enclave.

ancola
ANCOLÁ, ancolez, vb. I. Tranz. (Rar) A încleia. – Din fr. encoller.

ancolare
ANCOLÁRE, ancolări, s.f. (Rar) Încleiere. – V. ancola.

ancombrament
ANCOMBRAMÉNT, ancombramente, s.n. Spațiu necesar pentru montarea, așezarea etc. unui utilaj, a unui obiect etc. – Din fr. encombrement.

ancora
ANCORÁ, ancorez, vb. I. 1. Intranz. A fixa o navă sau un corp plutitor de fundul apei cu ajutorul unei ancore; p. ext. a se opri, a ajunge (definitiv) undeva. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) fixa. 2. Tranz. A lega un sistem tehnic de un alt sistem tehnic sau de pământ (pentru a împiedica deplasarea sau răsturnarea lui). – Din ancoră.

ancoraj
ANCORÁJ, ancoraje, s.n. 1. Ancorare. 2. Loc unde se ancorează. 3. Ansamblu de piese care servește la ancorare. ♦ Sistem de cabluri, sfori etc. prin care se fixează un stâlp, o construcție înaltă etc. – Ancoră + suf. -aj (după fr. ancrage, it. ancoraggio).

ancorare
ANCORÁRE, ancorări, s.f. Acțiunea de a (se) ancora; ancoraj (1). – V. ancora.

ancorator
ANCORATÓR, -OÁRE, s.n. Dispozitiv folosit la navele cu vele pentru coborârea ancorei (1). – Ancoră + suf. -tor.

ancora
ANCORĂ, ancore, s.f. 1. Piesă grea de metal cu brațele ca niște gheare, care se coboară cu un lanț, o frânghie sau o parâmă de pe o navă în fundul apei, unde se agață pentru a ține nava în loc. ♢ Expr. A arunca ancora = a ancora; a se opri. A ridica ancora = a pleca în călătorie (cu o navă). 2. Bară (de metal) în formă de T sau de X care împiedică un zid să se dărâme. ♦ Cablu care fixează stâlpi, coșuri înalte de fabrică. – Din it., lat. ancora.

ancorot
ANCORÓT, ancorote, s.n. Ancoră (1) mică folosită la ambarcațiile ușoare. – Din it. ancorotto.

ancosa
ANCÓȘĂ s.f. 1. (Cin.) Decupare făcută pe marginea peliculei cinematografice pentru a declanșa anumite operații în procesul de developare. 2. (Elt.) Canal făcut într-o piesă metalică pentru a introduce în el conductorii electrici ai unei înfășurări. – Din fr. encoche.

ancrasa
ANCRASÁ, pers. 3 ancrasează, vb. I. Tranz. și refl. (Despre o piesă într-un mecanism, despre un mecanism) A se acoperi de impurități (zgură, ulei, rugină etc.) care împiedică buna funcționare. – Din fr. encrasser.

ancrasare
ANCRASÁRE, ancrasări, s.f. Depunere de praf și de reziduuri pe anumite piese ale unui sistem tehnic, care împiedică funcționarea lor normală. – V. ancrasa.

andabat
ANDABÁT, andabați, s.m. Gladiator a cărui cască nu avea deschizături pentru ochi, fiind astfel obligat să lupte orbește, spre hazul spectatorilor. – Din fr. andabate, lat. andabata.

andaluz
ANDALÚZ, -Ă, andaluzi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m și f. Persoană născută și crescută în Andaluzia. 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din Andaluzia. – Din fr. andalou, -se.

andaluzit
ANDALUZÍT s.n. Silicat natural de aluminiu, cristalizat, folosit în industria ceramicii. – Din fr. andalousite.

andante
ANDÁNTE adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Cu o mișcare rară, liniștită. ♦ (Substantivat, n.) (Parte dintr-o) compoziție muzicală concepută în această mișcare. – Cuv. it.

andantino
ANDANTÍNO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Cu o mișcare puțin mai repede decât andante. – Cuv. it.

andezin
ANDEZÍN s.n. Mineral alcătuit din silicat de sodiu și de calciu, care face parte din familia plagioclazilor. – Din fr. andésine.

andezit
ANDEZÍT, andezite, s.n. Rocă vulcanică de culoare închisă, folosită ca piatră de pavaj și de construcție. – Din fr. andésite.

andezitic
ANDEZÍTIC, -Ă, andezitici, -ce, adj. Referitor la andezit, de andezit. – Din fr. andésitique.

andin
ANDÍN, -Ă, andini, -e, adj. Care aparține munților Anzi, care se referă la munții Anzi. – Din fr. andin.

andiva
ANDÍVĂ, andive, s.f. Plantă erbacee din ale cărei frunze albe, cărnoase, comestibile se pregătesc salate; cicoare-de-grădină (Cichorium endivia) – Din fr. endive.

andoca
ANDOCÁ vb. I. v. îndoca.

andosa
ANDOSÁ, andosez, vb. I. Tranz. A indica, pe versoul unui cec, numele persoanei împuternicite să încaseze contravaloarea cecului. – Din fr. endosser.

andosant
ANDOSÁNT, -Ă, andosanți, -te, s.m. și f. Persoană care andosează un cec sau o poliță. – Din fr. endossant.

andosare
ANDOSÁRE, andosări, s.f. Acțiunea de a andosa. – V. andosa.

andosat
ANDOSÁT, -Ă, andosați, -te, adj. (Despre cecuri, polițe) Care poartă (pe verso) numele persoanei împuternicite să încaseze contravaloarea. – V. andosa.

andrea
ANDREÁ, andrele, s.f. Fiecare dintre acele (lungi și groase) cu care se împletesc obiectele de lână, de bumbac etc; ac mare pentru cusut saci, saltele etc. [Var.: undreá s.f.] – Et. nec.

androceu
ANDROCÉU, androcee, s.n. Totalitatea staminelor unei flori. – Din fr. androcée.

androfobie
ANDROFOBÍE s.f. Aversiune față de bărbați. – Din fr. androphobie.

androgen
ANDROGÉN, -Ă, androgeni, -e, adj. Care se referă la caracterele sexuale masculine, care provoacă în organism modificări cu caracter masculinizant. – Din fr. androgène.

androgin
ANDROGÍN, -Ă, androgini, -e, adj., subst. 1. Adj., s.m. (Bot.) (Floare) care are atât androceu, cât și gineceu. 2. (Zool.) Adj., s.m. Hermafrodit. 3. S.m. și f. Ființă fabuloasă din mitologia greacă, jumătate femeie, jumătate bărbat. – Din fr. androgyne.

androginie
ANDROGINÍE s.f. 1. Anomalie congenitală care constă în prezența caracterelor secundare masculine la o persoană de gen feminin. 2. (Zool.) Hermafroditism. – Din fr. androgynie.

android
ANDROÍD, androizi, s.m. (Livr.) Robot^1 cu aspect uman. – Din fr. androïde.

andrologie
ANDROLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care studiează fiziologia și patologia organelor sexuale masculine. – Din fr. andrologie.

andromedida
ANDROMEDÍDĂ, andromedide, s.f. Ploaie periodică de meteoriți, care se produce pe la mijlocul lunii noiembrie din direcția constelației Andromeda. – Din fr. andromédides.

andropauza
ANDROPÁUZĂ, andropauze s.f. (Fiziol.) Perioadă de involuție a funcției testiculare, însoțită de tulburări neurovegetative. [Pr.: -pa-u-] – Din fr. adropause (după pauză).

androsteron
ANDROSTERÓN s.m. Hormon sexual masculin prezent în urină, care are o activitate mai slabă decât a testosteronului. [Var.: androsterónă s.f.] – Din fr. androstérone.

androsterona
ANDROSTERÓNĂ s.f. v. androsteron.

andruc
ÁNDRUC, andrucuri, s.n. Tipar de probă. – Din germ. Andruck.

aneantiza
ANEANTIZÁ, aneantizez, vb. I. Tranz. (Livr.) A distruge total, a reduce la nimic. [Pr.: -ne-an-] – După fr. anéantir.

aneantizare
ANEANTIZÁRE, aneantizări, s.f. Acțiunea de a aneantiza și rezultatul ei. [Pr.: -ne-an-] – V. aneantiza.

aneantizat
ANEANTIZÁT, -Ă, aneantizați, -te, adj. Care a fost distrus în întregime, care a fost redus la nimic. [Pr.: -ne-an-] – V. aneantiza.

anecdota
ANECDÓTĂ, anecdote, s.f. 1. Istorioară cu poantă hazlie. 2. Întâmplările descrise într-o operă literară; intrigă, scenariu, acțiune epică. – Din fr. anecdote.

anecdotic
ANECDÓTIC, -Ă, anecdotici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Cu caracter de anecdotă. 2. S.f. Totalitatea elementelor care formează intriga. – Din fr. anecdotique.

anecdotist
ANECDOTÍST, -Ă, anecdotiști, -ste, s.m. și f. (Rar) Autor sau povestitor de anecdote. – Anecdotă + suf. -ist.

anecoid
ANECOÍD, -Ă, anecoizi, -e, adj. (Despre încăperi, spații etc.) Lipsit de ecou. – Din fr. anéchoïde.

anelid
ANELÍD, anelide, s.n. (La pl.) Încrengătură de viermi cu corpul cilindric, segmentat în numeroase inele (Annellides); (și la sg.) vierme care face parte din această încrengătură. – Din fr. annélides.

anemia
ANEMIÁ, anemiez, vb. I. Refl și tranz. A ajunge sau a face să ajungă în stare de slăbiciune din cauza anemiei. [Pr.: -mi-a] – Din fr. (s')anémier.

anemiat
ANEMIÁT, -Ă, anemiați, -te, adj. Slăbit din cauza anemiei, bolnav de anemie. [Pr.: -mi-at] – V. anemia.

anemic
ANÉMIC, -Ă, anemici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de anemie. 2. Adj. Fig. Fără vlagă, slab; fără valoare. – Din fr. anémique.

anemie
ANEMÍE, anemii, s.f. Boală determinată de scăderea cantitativă sau calitativă a globulelor roșii și a hemoglobinei din sânge. – Din fr. anémie.

anemiere
ANEMIÉRE, anemieri, s.f. Faptul de a (se) anemia. – V. anemia.

anemocor
ANEMOCÓR, -Ă, anemocori, -e, s.f., adj. (Plantă) care are fructe sau semințe adaptate pentru a fi răspândite de vânt. – Din fr. anémochore.

anemocord
ANEMOCÓRD, amemocorde, s.n. Armoniu cu corzi. – Din fr. anémocorde.

anemofil
ANEMOFÍL, -Ă, anemofili, -e, s.f., adj. (Plantă) ale cărei flori se polenizează prin intermediul vântului. – Din fr. anémophile.

anemofilie
ANEMOFILÍE s.f. Polenizare făcută prin intermediul vântului. – Din fr. anémophilie.

anemograf
ANEMOGRÁF, anemografe, s.n. Anemometru care înscrie datele înregistrate. – Din fr. anémographe.

anemografie
ANEMOGRAFÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu studierea vânturilor. – Din fr. anémographie.

anemograma
ANEMOGRÁMĂ, anemograme, s.f. Diagramă de înregistrare a unui anemograf. – Din fr. anémogramme.

anemometric
ANEMOMÉTRIC, -Ă, anemometrici, -ce, adj. Care aparține anemometriei, privitor la anemometrie. – Din fr. anémométrique.

anemometrie
ANEMOMETRÍE s.f. Știință a măsurii vitezei gazelor la conducte, a aerului în atmosferă, a unui avion în aer. – Din fr. anémométrie.

anemometru
ANEMOMÉTRU, anemometre, s.n. Instrument pentru măsurarea vitezei gazelor în conducte, a aerului în atmosferă, a unui avion în aer. – Din fr. anémomètre.

anemona
ANEMÓNĂ, anemone, s.f. 1. (La pl.) Gen de plante erbacee cu flori mari de diferite culori, care înfloresc de obicei primăvara (Anemone); (și la sg.) plantă care aparține acestui gen. 2. (Zool.; în sintagma) Anemonă-de-mare = actinie. – Din fr. anémone, lat. anemona.

anemoscop
ANEMOSCÓP, anamoscoape, s.n. Instrument care indică direcția vântului; giruetă. – Din fr. anémoscope.

anemostat
ANEMOSTÁT, anemostate, s.n. Aparat folosit pentru difuzarea aerului cald dintr-o instituție de încălzire centrală în încăperi. – Din fr. anémostat.

anemotrop
ANEMOTRÓP, anemotroape, s.n. Motor eolian. – Din fr. anémotrope.

anencefalie
ANENCEFALÍE s.f. Monstruozitate incompatibilă cu viața, constând în absența creierului. – Din fr. anencéphalie.

anergie
ANERGÍE s.f. Lipsă de reacție a organismului la antigeni. – Din fr. anergie.

aneroid
ANEROÍD, aneroide, adj. (În sintagma) Barometru aneroid (și substantivat, n.) = barometru metalic de măsurare a presiunii atmosferice. – Din fr. anéroïde.

anestezia
ANESTEZIÁ, anesteziez, vb. I. Tranz. A provoca cu ajutorul unui anestezic, o stare de insensibilitate a organismului sau a unei părți a corpului. [Pr.: -zi-a] – Din fr. anesthésier.

anesteziant
ANESTEZIÁNT, -Ă, anestezianți, -te, adj., s.n. (Rar) Anestezic. [Pr.: -zi-ant] – Din fr. anesthésiant.

anestezic
ANESTÉZIC, -Ă, anestezici, -ce, adj., s.n. (Substanță) care provoacă o anestezie; anesteziant. – Din fr. anesthésique.

anestezie
ANESTEZÍE, anestezii, s.f. Procedeu medical (realizat prin agenți fizici sau chimici) de diminuare sau de suprimare a sensibilității la dureri. – Din fr. anesthésie.

anesteziere
ANESTEZIÉRE, anestezieri, s.f. Acțiunea de a anestezia. [Pr.: -zi-e-] – V. anestezia.

anestezimetru
ANESTEZIMÉTRU, anestezimetre, s.n. (Med.) Aparat care măsoară cantitatea de anestezic inhalat. – Din fr. anesthésimètre.

anesteziolog
ANESTEZIOLÓG, -Ă, anesteziologi, -ge, s.m. și f. (Rar) Anestezist. [Pr.: -zi-o-] – Din anesteziologie (derivat regresiv).

anesteziologie
ANESTEZIOLOGÍE s.f. Disciplină medicală care se ocupă cu anestezia. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. anesthésiologie.

anestezist
ANESTEZÍST, -Ă, anesteziști, -ste, s.m. și f. Medic specialist în practicarea anesteziei. – Din fr. anesthésiste.

aneuploid
ANEUPLOÍD, -Ă, aneuploizi, -de, adj. (Biol.; despre organisme) Care are un număr de cromozomi diferit față de cel normal. [Pr.: -ne-u-plo-id] – Din fr. aneuploïde, engl. aneuploid.

aneuploidie
ANEUPLOIDÍE, aneuploidii, s.f. (Biol.) Stare a unui organism aneuploid. [Pr.: -ne-u-plo-i-] – Din engl. aneuploidy.

aneurie
ANEURÍE s.f. Slăbire a funcțiilor nervoase; aneuroză. [Pr.: -ne-u-] – Din fr. aneurie.

aneurina
ANEURÍNĂ, aneurine, s.f. Vitamina B1. [Pr.: -ne-u-] – Din fr. aneurine.

aneuroza
ANEURÓZĂ s.f. Aneurie. [Pr.: -ne-u-] – Din fr. aneurose.

anevoie
ANEVÓIE adv. Cu greu, cu greutate, abia. ♦ (Adjectival, rar) Anevoios. Drum anevoie. – A^3 + nevoie.

anevointa
ANEVOÍNȚĂ, anevoințe, s.f. (Înv.) Dificultate, greutate. – Anevoie + suf. -ință.

anevoios
ANEVOIÓS, -OÁSĂ, anevoioși, -oase, adj. (Adesea adverbial) Greu, obositor. – Anevoie + suf. -os.

anevrism
ANEVRÍSM, anevrisme, s.n. Dilatare patologică a pereților unui vas sangvin. – Din fr. anévrisme.

anevrismal
ANEVRISMÁL, -Ă, anevrismali, -e, adj. Care se referă la anevrism. – Din fr. anévrismal.

anevrismatic
ANEVRISMÁTIC, -Ă, anevrismatici, -ce, adj. Care se aseamănă cu un anevrism. – Din fr. anévrismatique.

anex
ANÉX, -Ă, anecși, -xe, adj. Atașat unui lucru (principal); alăturat. – Din fr. annexe.

anexa
ANEXÁ, anexez, vb. I. Tranz. A alipi, a alătura, a adăuga, a atașa la ceva. ♦ (Cu privire la un stat, un teritoriu) A încorpora prin violență, a face un act de anexiune. – Din fr. annexer.

anexare
ANEXÁRE, anexari, s.f. Acțiunea de a anexa; anexiune. – V. anexa.

anexat
ANEXÁT, -Ă, anexați, -te, adj. Alăturat, alipit, adăugat la ceva. ♦ (Despre teritorii) Încorporat prin violență. – V. anexa.

anexa
ANÉXĂ, anexe, s.f. 1. Ceea ce este alăturat sau alipit, ca element secundar sau dependent, pe lângă altceva mai important; material suplimentar care dezvoltă sau lămurește un text. 2. (Anat.) Țesut, formație sau organ legat structural de alte organe în cadrul unei funcții comune. ♢ Anexe embrionare = formații temporare ale embrionului, la reptile, păsări și mamifere, având rol de protecție și de asigurare a nutriției, respirației și excreției. – Din fr. annexe.

anexionism
ANEXIONÍSM s.n. Politică de anexiune. [Pr.: -xi-o-] – Din fr. annexionnisme.

anexionist
ANEXIONÍST, -Ă, anexioniști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al anexionismului. 2. Adj. Care duce o politică de anexiune, care susține anexionismul, specific anexionismului. [Pr.: -xi-o-] – Din fr. annexionniste.

anexita
ANEXÍTĂ, anexite, s.f. Boală constând din inflamația trompelor uterine și a ovarelor, datorită unei infecții; salpingoovarită. – Din fr. annexite.

anexiune
ANEXIÚNE, anexiuni, s.f. Încorporare prin violență de către un stat a unui teritoriu aparținând altui stat. [Pr.: -xi-u-] – Din fr. annexion, lat. annexio, -onis.

anfilada
ANFILÁDĂ, anfilade, s.f. Șir de clădiri, de portice sau de colonade care se succedă în linie dreaptă. ♢ Tragere de anfiladă = tragere în ținte înșirate perpendicular sau oblic față de frontul de tragere. – Din. fr. enfilade.

angaja
ANGAJÁ, angajez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A lua pe cineva sau a intra în slujbă; a (se) încadra într-un loc de muncă; a (se) tocmi. ♦ Tranz. A primi să efectueze o lucrare, o însărcinare specială etc. în condiții determinate. A angaja o lucrare de arhitectură. ♦ Tranz. A lua cu chirie un vehicul. 2. Refl. A se obliga la ceva, a-și lua un angajament. ♦ Tranz. și refl. A atrage după sine o obligație. Articolul nu angajează revista. 3. Tranz. și refl. A (se) antrena într-o acțiune; a apuca sau a face să apuce într-o anumită direcție. ♦ Refl. A o lua pe un anumit drum. ♦ Tranz. (Mil.) A începe o acțiune etc. Trupele au angajat lupta. 4. Tranz. (La hochei sau la baschet) A pune pucul sau mingea în joc. – Din fr. engager.

angajament
ANGAJAMÉNT, angajamente, s.n. 1. Promisiune, făgăduială de a realiza ceva. 2. Angajare a cuiva într-un loc de muncă; (concr.) contract prin care o persoană își pune serviciile sale la dispoziția unei alte persoane sau a unei instituții și care prevede condițiile de angajare. 3. (La hochei sau la baschet) Punere a pucului sau a mingii în joc. – Din fr. engagement.

angajant
ANGAJÁNT, -Ă, angajanti, -te, adj. Care implică, atrage pe cineva într-o acțiune. – Angaja + suf. ant. (după fr. engageant).

angajare
ANGAJÁRE, angajări, s.f. Acțiunea de a (se) angaja. – V. angaja.

angajat
ANGAJÁT, -Ă, angajați, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f., adj. (Persoană) încadrată într-un loc de muncă. ♦ (Militar) care servește pe baza unui angajament voluntar. 2. Adj. Care servește conștient o cauză. – V. angaja.

angara
ANGARÁ, angarale, s.f. 1. (În evul mediu, în Moldova și în Țara Românească) Nume generic dat obligațiilor în muncă impuse țărănimii. 2. (Mai ales la pl.) Sarcină, greutate materială, necaz, belea. [Var.: angăríe s.f.] – Din ngr. angaria.

angarie
ANGĂRÍE s.f. v. angara.

angeita
ANGEÍTĂ, angeite, s.f. Inflamație a vaselor sangvine. – Din fr. angéite.

angelic
ANGÉLIC, -Ă, angelici, -ce, adj. (Ca) de înger; îngeresc (1). – Din fr. angélique, lat. angelicus.

angelica
ANGELÍCĂ s.f. 1. Plantă erbacee aromatică, cu frunze mari și cu flori alb-verzui, a cărei rădăcină se întrebuințează în farmacie (Angelica archangelica); 2. Băutură alcoolică preparată din această plantă. [Var.: anghelícă s.f.] – Din ngr. anghélika.

angelina
ANGELÍNĂ s.f. (Bot.) Angelica. – Din angelică (cu schimbarea de suf.).

angelolatrie
ANGELOLATRÍE s.f. Erezie care constă în adorarea îngerilor. – Din fr. angélolâtrie.

angelolatru
ANGELOLÁTRU, -Ă, angelolatri, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care practică angelolatria. – Din fr. angélolâtre.

angelologie
ANGELOLOGÍE s.f. Parte a dogmaticii care tratează despre îngeri. – Din fr. angélologie.

angelus
ÁNGELUS subst. Rugăciune catolică în cinstea

anghelica
ANGHELÍCĂ s.f. v. angelică.

anghemaht
ANGHEMÁHT, anghemahturi, s.n. Mâncare cu carne (de pui sau miel) gătită în sos alb de lămâie. [Acc. și: anghemáht] – Din germ. Eingemachte.

anghila
ANGHÍLĂ, anghile, s.f. Pește migrator cu corpul în formă de șarpe (Anguilla anguilla). – Din lat. anguilla.

anghinare
ANGHINÁRE s.f. Plantă erbacee medicinală cu tulpină subțire și dreaptă, cu frunze mari crestate, de culoare verde-albicioasă pe dos, cu flori roșii-violacee învelite în solzi cărnoși comestibili (Cynara scolymus). – Din ngr. ankinára.

anghina
ANGHÍNĂ, anghine, s.f. 1. Inflamație a faringelui și a amigdalelor care împiedică înghițirea și respirația. 2. (În sintagma) Anghină pectorală = boală care se caracterizează prin dureri în regiunea inimii și prin accese de asfixie și care se datorează unor alterări funcționale sau anatomice ale arterelor coronare. [Var.: angínă s.f.] – Din fr. angine, lat. angina.

angina
ANGÍNĂ s.f. v. anghină.

angiocolita
ANGIOCOLÍTĂ s.f. Inflamație a căilor biliare, întâlnită în febra tifoidă, calculoza biliară etc. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. angiocholite.

angiofluorografie
ANGIOFLUOROGRAFÍE, angiofluorografii, s.f. (Med.) Studiu radioscopic sau radiografic al vaselor sanguine cu ajutorul fluorului. [Pr.: an-gi-o-flu-o-] – Din fr. angiofluorographie.

angiogenie
ANGIOGENÍE s.f. Formarea și dezvoltarea vaselor de sânge. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. angiogénie.

angiografic
ANGIOGRÁFIC, -Ă, angiografici, -ce, adj. (Med.) Referitor la angiografie, de angiografie. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. angiographique.

angiografie
ANGIOGRAFÍE s.f. Studiu radioscopic sau radiografic al vaselor sanguine după introducerea unor substanțe radioopace. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. angiographie.

angiologic
ANGIOLÓGIC, -Ă, angiologici, -ce, adj. (Med.) Referitor la angiologie, de angiologie. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. angiologique.

angiologie
ANGIOLOGÍE s.f. Parte a anatomiei care se ocupă cu studiul vaselor sanguine și limfatice. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. angiologie.

angiom
ANGIÓM s.n. Tumoare benignă a vaselor sanguine sau limfatice.[Pr.: -gi-om] – Din fr. angiome.

angiopatie
ANGIOPATÍE, agiopatii, s.f. Denumire dată oricărei boli a vaselor sanguine. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. angiopathic.

angiospasm
ANGIOSPÁSM, angiospasme, s.n. Contracție spastică a unui vas sanguin, în special a unei artere. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. angiospasme.

angiosperm
ANGIOSPÉRM, -Ă, angiospermi, -e, adj., s.f. 1. Adj. (Despre plante) Care are semințele închise în fructe. 2. S.f. (La pl.) Încrengătură de plante cu flori, cu semințe închise în fructe, răspândite pe tot globul pământesc; (și la sg.) plantă care face parte din această încrengătură. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. angiosperme.

anglaise
ANGLAISE, anglaise, s.f. Dans popular de origine engleză, care se execută în grup, într-o mișcare foarte vie, dansatorii schimbându-și necontenit locul prin repetarea aceleiași figuri; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: angléz] – Din fr. anglaise.

angli
ÁNGLI s.m. pl. Populație germanică care, în sec. V, a cucerit estul Insulelor Britanice, dând numele ei acestui teritoriu. – Din fr. Angles.

anglican
ANGLICÁN, -Ă, anglicani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al anglicanismului. 2. Adj. Care ține de anglicanism, care se referă la anglicanism. – Din fr. anglican.

anglicanism
ANGLICANÍSM s.n. Religie de stat a Angliei (o formă de protestantism). – Din fr. anglicanisme.

anglicism
ANGLICÍSM, anglicisme, s.n. Expresie specifică limbii engleze; cuvânt de origine engleză împrumutat, fără necesitate, de o altă limbă și neintegrat în aceasta. – Din fr. anglicisme.

anglicist
ANGLICÍST, -Ă, angliciști, -ste, s.m. și f. (Rar) Anglist. – Din fr. angliciste.

angliciza
ANGLICIZÁ, anglicizez, vb. I. Tranz. A da un aer, un accent englezesc. – Din fr. angliciser.

anglicizare
ANGLICIZÁRE, anglicizări, s.f. Acțiunea de a angliciza. – V. angliciza.

anglie
ANGLÍE s.f. (Înv. și pop.) Numele unei stofe de calitate inferioară. – Cf. scr. a  n  g  l  i  j  a.

anglist
ANGLÍST, -Ă, angliști, -ste, s.m. și f. Specialist în anglistică; (rar) anglicist. – Din fr. angliste.

anglistica
ANGLÍSTICĂ s.f. Studiul limbii, culturii și civilizației engleze. – Din engl. Anglistics.

anglofil
ANGLOFÍL, -Ă, anglofili, -e, adj., s.m. și f. Persoană care aprobă, admiră, iubește tot ce este englezesc sau vine de la englezi. – Din fr. anglophile.

anglofilie
ANGLOFILÍE s.f. Afecțiune pentru englezi și pentru tot ce este englezesc. – Din fr. anglophilie.

anglofob
ANGLOFÓB, -Ă, anglofobi, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) stapânită de anglofobie. – Din fr. anglophobe.

anglofobie
ANGLOFOBÍE s.f. Ură, dușmănie față de englezi și față de obiceiurile lor. – Din fr. anglophobie.

angloman
ANGLOMÁN, -Ă, anglomani, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care are o admirație exagerată față de englezi și față de obiceiurile lor; anglofil. – Din fr. anglomane.

anglomanie
ANGLOMANÍE s.f. Admirație exagerată pentru englezi și mai ales pentru obiceiurile lor. – Din fr. anglomanie.

anglosaxon
ANGLO-SAXÓN, -Ă, anglo-saxoni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La pl.) Populații germanice care au ocupat Insulele Britanice în sec. V-VI; (și la sg.) persoană care face parte din una dintre aceste populații. 2. Adj. Care aparține anglo-saxonilor (1). ♦ Limbă anglo-saxonă = limbă germanică vorbită de anglo-saxoni în secolele VIII-XII; engleza veche. – Din fr. anglo-saxon.

angoasa
ANGOASÁ, angoasez, vb. I. Tranz. (Livr.) A neliniști (profund). – Din fr. angoisser.

angoasant
ANGOASÁNT, -Ă, angoasanți, -te, adj. (Livr.) (Profund) neliniștitor. – Din fr. angoissant.

angoasare
ANGOASÁRE, angoasări, s.f. Faptul de a angoasa. – V. angoasa.

angoasat
ANGOASÁT, -Ă, angoasați, -te, adj. (Livr.) Care este (profund) neliniștit. – V. angoasa.

angoasa
ANGOÁSĂ, angoase, s.f. (Livr.) Neliniște, tulburare, îngrijorare, adesea patologică. – Din fr. angoisse.

angoba
ANGÓBĂ s.f. v. engobă.

angolez
ANGOLÉZ, -Ă, angolezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană născută și crescută în Angola. 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din Angola. – Din fr. angolais, -e.

angora
ANGÓRA s.f. Nume dat unor specii de animale (capră, iepure, pisică) cu păr lung și mătăsos; p. ext. părul prelucrat al acestor specii de animale. – Din n. pr. Angora. Cf. fr. a n g o r a.

angrena
ANGRENÁ, angrenez, vb. I. 1. Refl. (Despre dinții unei roți) A intra între dinții altei roți (spre a transmite o mișcare de rotație). 2. Tranz. și refl. Fig. A antrena sau a fi antrenat într-o acțiune. – Din fr. engrener.

angrenaj
ANGRENÁJ, angrenaje, s.n. Sistem de roți dințate care se îmbucă una într-alta (cu scopul de a-și transmite mișcarea). – Din fr. engrenage.

angrenare
ANGRENÁRE, angrenări, s.f. Acțiunea de a (se) angrena. – V. angrena.

angrenat
ANGRENÁT, -Ă, angrenați, -te, adj. (Despre roți dințate) Care se îmbucă una într-alta (trasmițându-și mișcarea). – V. angrena.

angro
ANGRÓ adv. În cantitate mare; cu ridicata, cu toptanul. [Scris și engros] – Din fr. en gros.

angrosist
ANGROSÍST, -Ă, angrosiști, -e, s.m. și f., adj. (Persoană, întreprindere) care cumpără și vinde marfă angro. – Angro + suf. -ist.

angstrom
ÁNGSTROM, angstromi, s.m. (Fiz.) Unitate de măsură pentru lungimi de undă egală cu a zecea milioana parte dintr-un milimetru. – Din fr. angstrœm.

angular
ANGULÁR, -Ă, angulari, -e, adj. (Livr.) Unghiular. – Din fr. angulaire, lat. angularis.

anhidrida
ANHIDRÍDĂ, anhidride, s.f. 1. Substanță anorganică care, reacționând cu apa, formează un acid. 2. Substanță organică rezultată de obicei prin eliminarea unei molecule de apă dintre doua grupări carboxil. ♦ Anhidridă carbonică = bioxid de carbon, Anhidridă acetică = lichid incolor cu miros ințepător, întrebuințat la fabricarea coloranților, medicamentelor, acetatului de celuloză, etc. – Din fr. anhydride

anhidrit
ANHIDRÍT, anhidrite, s.n. Sulfat natural de calciu, rombic, incolor, alb sau ușor colorat, sticlos, utilizat în industria materialelor de construcție, la confecționarea unor obiecte de artă etc. – Din fr. anhydrite.

anhidroza
ANHIDRÓZĂ s.f. Stare patologică congenitală sau dobândită, caracterizată prin reducerea sau suprimarea secreției sudorale. – Din fr. anhydrose.

anhidru
ANHÍDRU, -Ă, anhidri, -e, adj. (Despre unele săruri) Din care a fost îndepărtată apa; lipsit de apă. – Din fr. anhydre.

aniconic
ANICÓNIC, -Ă, aniconici, -ce, adj. (Despre unele religii) Fără icoane. – An^3 + iconic.

anihila
ANIHILÁ, anihilez, vb. I. Tranz. A înlătura efectul unui lucru, acțiunea cuiva sau a ceva. – Din fr. annihiler, lat. annihilare.

anihilare
ANIHILÁRE, anihilări, s.f. Acțiunea de a anihila. – V. anihila.

anihilator
ANIHILATÓR, -OÁRĂ, anihilatori, -oare, adj. (Rar) Care anihilează. – Anihila + suf. -tor.

anilina
ANILÍNĂ s.f. Substanță chimică ce se prezintă ca un lichid uleios, obținută prin distilarea indigoului sau, industrial, prin reducerea nitrobenzenului, și care este utilizată în industria coloranților, medicamentelor etc.; aminobenzen, fenilamină. – Din fr. aniline, germ. Anilin.

anilism
ANILÍSM s.n. Intoxicație cu anilină. – Din fr. anilisme.

anima
ANIMÁ, aním, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face mai activ sau mai expresiv, a da sau a căpăta (mai multă viață; a (se) însufleți. [Prez. ind. și: animez] – Din fr. animer, lat. animare.

animal
ANIMÁL, -Ă, animali, -e, s.n., adj. 1. S.n. Ființă organizată, uni- sau pluricelulară, înzestrată cu facultatea de a simți și de a se mișca; p. restr. vietate, jivină, dobitoc. 2. S.n. Om brutal, grosolan, josnic, care se poartă ca un animal (1). 3. Adj. De animal (1), propriu animalelor. Căldură animală. ♦ De natură organică. Cărbune animal. – Din fr. animal, lat. animalis.

animalcul
ANIMÁLCUL, animaliculi, s.m. (Biol.; înv.) Spermatozoid. [Var.: animalícul s.m.] – Din fr. animalcule.

animalculist
ANIMALCULÍST, animalculiști, s.m. Biolog preformist (sec. XVII-XVIII) care credea că în spermatozoid se află, miniaturizat, viitorul organism. – Din fr. animalculiste.

animalic
ANIMÁLIC, -Ă, animalici, -ce, adj. De animal, specific animalelor. ♦ Exclusiv fiziologic; p. ext. (despre atitudinea, comportarea oamenilor) ca de animal, brutal, bestial, josnic. – Animal + suf. -ic. Cf. germ. a n i m a l i s c h.

animalicul
ANIMALÍCUL s.m. v. animalcul.

animalier
ANIMALIÉR, -Ă, animalieri, -e, adj. 1. Care se referă la animale, de animal. 2. (Despre opere de artă) Care reprezintă animale; (despre artiști) care înfățișează animale în operele lor. [Pr.: -li-er] – Din fr. animalier.

animalitate
ANIMALITÁTE s.f. Stare, atitudine, comportare ca de animal (1); lipsă de simțire, de omenie. – Din fr. animalité.

animaliza
ANIMALIZÁ, animalizez, vb. I. Tranz. și refl. A deveni sau a face să devină animal (2); a (se) degrada, a decădea, a (se) abrutiza. – Din fr. animaliser.

animalizare
ANIMALIZÁRE s.f. Tratament aplicat fibrelor textile celulozice pentru a le conferi afinitate față de coloranții specifici fibrelor animale cu care se amestecă. – Din animal.

animare
ANIMÁRE s.f. Acțiunea de a (se) anima și rezultatul ei. – V. anima.

animat
ANIMAT, -Ă, animați, -te, adj. Însuflețit, plin de animație; viu. ♢ Desen animat = film constituit dintr-o suită de desene, a căror proiecție succesivă dă impresia mișcării. – V. anima.

animato
ANIMÁTO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Cu însuflețire, cu voiciune. – Cuv. it.

animator
ANIMATÓR, -OÁRE, animatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care însuflețește, inițiază o activitate, o acțiune. ♦ (Persoană) care animă un spectacol de varietăți, creând atmosfera. ♦ (Numai s.f.) Femeie de moravuri ușoare care însoțește pe un bărbat într-un local de consum. – Din fr. animateur.

animatie
ANIMÁȚIE s.f. Mișcare continuă și zgomotoasă (de ființe, vehicule etc.); însuflețire. – Din fr. animation, lat. animatio, -onis.

animism
ANIMÍSM s.n. Formă primitivă a religiei, când oamenii credeau în spirite și în existența unor duhuri ale obiectelor (plante, ape etc.); spiritualizare, personificare a forțelor și a fenomenelor naturii. – Din fr. animisme.

animist
ANIMÍST, -Ă, animiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de animism, care se referă la animism. 2. S.m. și f. Adept al animismului. – Din fr. animisme.

animozitate
ANIMOZITÁTE, animozități, s.f. Atitudine ostilă față de cineva; neînțelegere între două persoane. – Din fr. animosité, lat. animositas, -atis.

anin
ANÍN s.m. v. arin.

anina
ANINÁ, anín, vb. I. 1. Tranz. (Pop.) A agăța (1). 2. Refl. Fig. (Rar) A se lega de cineva, a nu-i da pace; a căuta pricină (cuiva). – Lat. *anninare (< ad + *ninna „leagăn”).

aninare
ANINÁRE s.f. Acțiunea de a (se) anina. – V. anina.

aninatoare
ANINĂTOÁRE, aninători, s.f. 1. Agățătoare, gaică. 2. (Rar) Loc îngust în munți (stâncoși), unde se prinde vânatul. – Anina + suf. -ătoare.

aninis
ANINÍȘ s.n. v. ariniș.

aniniste
ANÍNIȘTE s.f. v. ariniște.

anion
ANIÓN, anioni, s.m. (Chim.) Ion cu sarcină negativă, care este atras de anod. [Pr.: -ni-on] – Din fr. anion.

anionactiva
ANIONACTÍVĂ, anionactive, adj. (În sintagma) Rășină anionactivă = anionit. [Pr.: -i-on-] – Anion + activ.

anionit
ANIONÍT, anioniți, s.m. Substanță schimbătoare de ioni, de obicei rășină naturală sau sintetică, care reține anionii dintr-o soluție; rășină anionactivă. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. anionite.

aniset
ANISÉT s.n. Băutură preparată din anason. – Din fr. anisette.

anisol
ANISÓL, anisoli, s.m. (Chim.) Eter metilic al fenolului. – Din fr. anisole.

anison
ANISÓN s.m. v. anason.

anistoric
ANISTÓRIC, -Ă, anistorici, -ce, adj. Care este situat în afara realităților concret-istorice. – An^3- + istoric.

anistorism
ANISTORÍSM s.n. Înlocuire a studiului concret istoric al realității sociale prin speculații abstracte. – Anistor[ic] + suf. -ism.

anisor
ANIȘÓR, anișori, s.m. Diminutiv al lui an^2. – An^2 + suf. -ișor.

aniversa
ANIVERSÁ, aniversez, vb. I. Tranz. A sărbători împlinirea unui număr de ani de la data la care s-a petrecut un eveniment. – Din aniversar (derivat regresiv).

aniversar
ANIVERSÁR, -Ă, aniversari, -e, adj. Care amintește de un eveniment petrecut la aceeași dată cu unul sau mai mulți ani în urmă. – Din fr. anniversaire, lat. anniversarius.

aniversara
ANIVERSÁRĂ s.f. v. aniversare.

aniversare
ANIVERSÁRE, aniversări, s.f. Faptul de a aniversa; zi în care se aniversează un eveniment. [Var.: aniversáră s.f.] – Din [zi] aniversară (prin confuzie cu infinitivele lungi în -are).

anizocitoza
ANIZOCITÓZĂ s.f. Tulburare care apare în anemiile grave, caracterizată prin inegalitatea în dimensiuni a globulelor roșii. – Din fr. anisocytose.

anizogamie
ANIZOGAMÍE s.f. Heterogamie. – Din fr. anisogamie.

anizometropie
ANIZOMETROPÍE s.f. Inegalitate a puterii vizuale a celor doi ochi. – Din fr. anisométropie.

anizotrop
ANIZOTRÓP, -Ă, anizotropi, -e, adj. (Despre un corp) Care nu are aceleași proprietăți fizice în toate direcțiile; care prezintă direcții privilegiate. – Din fr. anisotrope.

anizotropie
ANIZOTROPÍE s.f. Însușire a unui corp de a fi anizotrop. – Din fr. anisotropie.

anluminura
ANLUMINÚRĂ s.f. Pictură de manuscris medieval. – Din fr. enluminure.

anod
ANÓD, anozi, s.m. Electrod pozitiv al unei pile electrice, al unui aparat de electroliză etc. – Din fr. anode.

anodic
ANÓDIC, -Ă, anodici, -ce, adj. Care ține de anod, care provine de la anod. – Din fr. anodique.

anodin
ANODÍN, -Ă, anodini, -e, adj. Fără importanță sau valoare; fără urmări. – Din fr. anodin.

anodonta
ANODÓNTĂ, anodonte, s.f. (Zool.) Scoică de lac. – Din fr. anodonte.

anofel
ANOFÉL, anofeli, adj. (În sintagma) Țânțar anofel = gen de țânțari caracterizați prin poziția lor oblică în timpul repausului și ale căror femele înțeapă oamenii și animalele; unele specii propagă malaria (Anopheles maculipennis). – Din fr. anophèle.

anofelogen
ANOFELOGÉN, -Ă, anofelogeni, -e, adj. (Despre terenuri, bălți etc.) Care constituie un focar de dezvoltare a țânțarilor anofeli. – Din fr. anophelogène.

anoftalmie
ANOFTALMÍE s.f. Lipsă congenitală sau accidentală a unui ochi sau a ambilor ochi. ♢ Anoftalmie ciclopică = monstrozitate congenitală caracterizată prin unirea ochilor și a orbitelor, rudimentar dezvoltate. – Din fr. anophtalmie.

anomal
ANOMÁL, -Ă, anomali, -e, adj. Care prezintă o anomalie, referitor la o anomalie. – Din fr. anomal.

anomalie
ANOMALÍE, anomalii, s.f. Ceea ce se abate de la normal, de la regula obișnuită; p. ext. ceea ce constituie un defect. – Din fr. anomalie.

anomie
ANOMÍE s.f. (Rar) Dezordine, dezorganizare (într-o societate dată); p. ext. haos. – Din fr. anomie.

anonim
ANONÍM, -Ă, anonimi, -e, adj., subst. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) cu nume necunoscut, (persoană) care-și tăinuiește numele. 2. Adj. (despre un text, o operă) Al cărui autor nu este cunoscut. 3. S.f. Scrisoare nesemnată. 4. Adj. Fig. Care rămâne neștiut, necunoscut; fără personalitate. ♦ Societate (anonimă) pe acțiuni = întreprindere industrială, comercială sau financiară capitalistă, formată prin asocierea capitalului mai multor acționari. – Din fr. anonyme, lat. anonymus.

anonimat
ANONIMÁT s.n. Starea celui anonim (1). – Din fr. anonymat.

anorectic
ANORÉCTIC, -Ă, anorectici, -ce, adj., s.m. și f. (Med.) (Bolnav) de anorexie. – Din fr. anorectique.

anorexie
ANOREXÍE s.f. Lipsă a poftei de mâncare, întâlnită în multe boli febrile, digestive, cronice etc.; inapetență. ♦ Anorexie mintală = repulsie față de alimente, însoțită de pierderea totală a poftei de mâncare. – Din fr. anorexie.

anorganic
ANORGÁNIC, -Ă, anorganici, -ce, adj. (Despre corpuri) în compoziția cărora intră numai substanțe din regnul mineral. ♢ Chimie anorganică = chimie a corpurilor minerale; chimie neorganică. – Din fr. anorganique

anorhidie
ANORHIDÍE s.f. Lipsă congenitală, accidentală sau datorată extirpării chirurgicale, a testiculelor. – Din fr. anorchidie.

anormal
ANORMÁL, -Ă, anormali, -e, adj. Care se abate de la normal; contrar regulilor, normelor obișnuite. ♦ (Despre ființe) Cu infirmități fizice sau psihice. – Din fr. anormal, lat. anormalis.

anormalitate
ANORMALITÁTE s.f. (Rar) Faptul sau însușirea de a fi anormal; situație anormală. – Anormal + suf. -itate.

anortit
ANORTÍT, anortite, s.n. Feldspat plagioclaz cu calciu, cu aspect cenușiu, sticlos, întâlnit în rocile eruptive bazice și în unele șisturi cristaline. – Din germ. Anorthit.

anosmie
ANOSMÍE s.f. (Med.) Diminuare sau lipsă a simțului mirosului. – Din fr. anosmie.

anost
ANÓST, -Ă, anoști, -ste, adj. Plicticos, searbăd, fad, monoton, uniform. [Acc. și: ánost] – Din ngr. ánostos.

anosteala
ANOSTEÁLĂ, anosteli, s.f. 1. Plictiseală. 2. (Rar) Persoană plicticoasă. – Anosti + suf. -eală.

anosti
ANOSTÍ, anostesc, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) plictisi. – Din anost.

anostie
ANOSTÍE, anostii, s.f. (Rar) Lipsă de gust, plictiseală. – Anosti + suf. -ie.

anotimp
ANOTÍMP, anotimpuri, s.n. Fiecare dintre cele patru diviziuni ale anului, care prezintă caractere specifice de climă și de lumină. – An^2 + timp (după germ. Jahreszeit).

anoxemie
ANOXEMÍE s.f. (Rar) Lipsă a unei bune oxigenări a sângelui. – Din fr. anoxémie.

anoxibioza
ANOXIBIÓZĂ s.f. (Biol.) Anaerobioză. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. anoxibiose.

anoxie
ANOXÍE s.f. Tulburare patologică provocată de scăderea, sub valorile normale, a oxigenului din țesuturile organismului, de diminuarea circulației sangvine etc. – Din fr. anoxie.

anrobare
ANROBÁRE s.f. Amestecare a unui material granular cu un liant. – Cf. fr. e n r o b e r.

anrocament
ANROCAMÉNT, anrocamente, s.n. Îngrămădire de bolovani, de piatră, de beton etc., care formează platforme de întărire, diguri etc. – Din fr. enrochement (după rocă).

ansamblu
ANSÁMBLU, ansambluri, s.n. 1. Tot unitar rezultat din unirea unor elemente (de același gen); totalitate. ♢ Loc. adj. De ansamblu = general, unitar. ♢ Loc. adv. În ansamblu = în esență, în general, în linii mari. 2. Colectiv de artiști. 3. Compoziție muzicală scrisă pentru un ansamblu (2). – Din fr. ensemble.

ansa
ÁNSĂ, anse, s.f. 1. Toartă curbată în formă de arc la un vas, la un coș etc. 2. Formație anatomică în formă de toartă sau de laț. 3. Fir de platină terminat cu un laț, care servește la însămânțări de germeni în diferite medii de cultură. – Din fr. anse.

anseriform
ANSERIFÓRM, -Ă, anseriformi, -e, adj., s.f. 1. Adj., s.f. (Pasăre) care are formă de gâscă; asemănătoare cu gâsca. 2. S.f. (La pl.) Ordin de păsări înotătoare, cu gâtul lung, cu picioarele scurte, având trei degete unite printr-o membrană; (și la sg.) pasăre din acest ordin. – Din fr. ansériforme.

ansilaj
ANSILÁJ, ansilaje, s.n. (Rar) operație de conservare a nutrețurilor verzi prin murare. – Din fr. ensilaje.

ansoa
ANȘOÁ s.n. 1. Pește mic care trăiește în Marea Mediterană și în Oceanul Atlantic. 2. Pastă preparată din carnea acestui pește, care se servește ca aperitiv. – Din fr. anchois.

antablament
ANTABLAMÉNT, antablamente, s.n. Element de arhitectură așezat deasupra zidurilor sau coloanelor unei construcții, care susține acoperișul. – Din fr. entablement.

antagonic
ANTAGÓNIC, -Ă, antagonici, -ce, adj. Antagonist. ♢ Contradicție antagonică = contradicție care constituie conținutul procesului de dezvoltare și care nu se rezolvă decât prin distrugerea elementului vechi în favoarea celui nou. – Din fr. antagonique.

antagonism
ANTAGONÍSM, antagonisme, s.n. Formă a contradicției dintre grupuri și clase cu interese fundamentale opuse; p. gener. contradicție de neîmpăcat. – Din fr. antagonisme, rus. antagonizm.

antagonist
ANTAGONÍST, -Ă, antagoniști, -ste, adj. Care se află în antagonism (unul față de altul); antagonic. ♢ Contradicție antagonistă = contradicție antagonică. – Din fr. antagoniste, lat. antagonista.

antal
ANTÁL, antale, s.n. (Reg.) Butoi mare de stejar (mai ales pentru vin și rachiu). – Din ucr. antal.

antalgic
ANTÁLGIC, -Ă, antalgici, -ce, adj., s.n. (Medicament, substanță etc.) care calmează durerea. – Din fr. antalgique.

antanaclaza
ANTANACLÁZĂ, antanaclaze, s.f. Repetiție a unui cuvânt, folosit succesiv cu alte sensuri, din motive stilistice. – Din fr. antanaclase.

antanagoga
ANTANAGÓGĂ, antanagoge, s.f. Răspuns la o acuzație; contraargument. – Din fr. antanagoge.

antanta
ANTÁNTĂ, antante, s.f. Denumire dată unor alianțe

antarctic
ANTÁRCTIC, -Ă, antarctici, -ce, adj. Situat la Polul Sud sau în regiunea Polului Sud; care are caractere proprii acestei regiuni. – Din fr. antarctique, lat. antarcticus.

anta
ÁNTĂ, ante, s.f. Element de construcție decorativ și de întărire situat la colțurile unui edificiu. – Din fr. ante.

ante
ANTE- Element de compunere care înseamnă „înainte”, „în față”, „anterior” și care servește la formarea unor substantive, adjective și verbe. – Din lat. ante.

antebelic
ANTEBÉLIC, -Ă, antebelici, -ce, adj. Dinaintea unui război. – Cf. lat. b e l l i c u s.

antebrat
ANTEBRÁȚ, antebrațe, s.n. Parte a membrului superior al corpului omenesc, de la articulația cotului la cea a pumnului, cuprinzând oasele cubitus și radius. – Ante- + braț. (după fr. avant-bras).

antecalcul
ANTECÁLCUL, antecalcule, s.n. (Rar) Antecalculație. – Ante- + calcul.

antecalcula
ANTECALCULÁ, antecalculez, vb. I. Tranz. A calcula dinainte. – Din antecalcul.

antecalculare
ANTECALCULÁRE, antecalculări, s.f. Acțiunea de a antecalcula. – V. antecalcula.

antecalculat
ANTECALCULÁT, -Ă, antecalculați, -te, adj. Care a fost calculat dinainte. – V. antecalcula.

antecalculatie
ANTECALCULÁȚIE, antecalculații, s.f. Calculare a prețului de cost, făcută înainte de producerea unei mărfi sau de începerea unei lucrări. – Ante- + calculație.

antecedent
ANTECEDÉNT, antecedente, s.n., adj. 1. S.n. Fapt, întâmplare anterioară unei anumite date sau stări. ♢ Antecedent penal = fapt penal existent în trecutul inculpatului și de care instanța judecătorească ține seama la stabilirea pedepsei. ♦ (La pl.) Simptome (personale sau ereditare) care preced o boală și care trebuie să fie cunoscute de medic în vederea stabilirii diagnosticului și a tratamentului. 2. Adj. Care se află înainte, care s-a întâmplat înainte. 3. (Log.) Primul termen al unei judecăți ipotetice, introdus prin conjuncția „dacă”; p. gener. tot ceea ce poate constitui punctul de plecare al unui demonstrații. – Din fr. antécédent, lat. antecedens, -ntis.

antecedenta
ANTECEDÉNȚĂ, antecedențe, s.f. 1. Faptul de a fi antecedent; anterioritate. 2. Fenomen prin care un râu își păstrează traseul cursului său, indiferent de deformările provocate de fenomenele tectonice. 3. (Rar) Precădere, preferință. – Din fr. antécédence.

antecesor
ANTECESÓR, -OÁRE, antecesori, -oare, s.m. și f. Predecesor, premergător. – Din it. antecessore, lat. antecessor, -oris.

antecliza
ANTECLÍZĂ, anteclize, s.f. Platformă caracterizată printr-o ridicare a fundamentului cristalin, care provoacă o boltire a învelișului de roci sedimentare. – Din fr. antéclise.

antedata
ANTEDATÁ, antedatez, vb. I. Tranz. A pune pe un act, pe o scrisoare etc. o dată anterioară celei reale. – Ante- + data (după fr. antidater).

antedata
ANTEDÁTĂ, antedate, s.f. Dată anterioară celei considerate ca prezentă sau anterioară unei date reale. – Ante- + dată (după fr. antidate).

antedeviz
ANTEDEVÍZ, antedevize, s.n. Evaluare scrisă prealabilă a costului unei construcții proiectate. – Ante- + deviz.

antediluvian
ANTEDILUVIÁN, -Ă, antediluvieni, -e, adj., subst. (Timp) care aparține unei epoci străvechi a omenirii, dinainte de glaciația cuaternară. ♦ Fig. Foarte vechi, străvechi; învechit, perimat. [Pr.: -vi-an] – Din fr. antédiluvien.

antefix
ANTEFÍX, antefixe, s.n. Ornament (de pământ ars) așezat la marginea inferioară a acoperișului. – Din fr. antéfixe.

antegarda
ANTEGÁRDĂ, antegărzi, s.f. (Rar) Avangardă. – Ante- + gardă (după it. antiguardia).

antemasuratoare
ANTEMĂSURĂTOÁRE, antemăsurători, s.f. Evaluare cantitativă referitoare la o lucrare sau la o operație, făcută (în scris) înaintea executării ei. – Ante- + măsurătoare (după fr. avant-métré).

antemeridian
ANTEMERIDIÁN, -Ă, antimeridiani, -e, adj. De dinainte de amiază, de dimineață. [Pr.: -di-an – Scris și: (prescurtat) a.m.] – Din lat. antemeridianus.

antenat
ANTENÁT, antenate, s.n. (La pl.) Subîncrengătură care cuprinde animale cu antene; (și la sg.) animal din această subîncrengătură. – Din engl. antennata.

antenatal
ANTENATÁL, -Ă, antenatali, -e, adj. (Rar) Prenatal. – Din engl. antenatal.

antena
ANTÉNĂ, antene, s.f. 1. (Adesea fig.) Fiecare dintre cele două firișoare mobile care se află la capul unor insecte, al crustaceelor și al miriapodelor și care servește ca organ de simț. 2. Conductă sau ansamblu de conducte electrice aeriene care formează un circuit electric (folosit în radiocomunicații). ♢ Antenă colectivă sau de bloc = antenă (combinată) cu echipament electronic adecvat pentru asigurarea recepției radio sau de televiziune la mai mulți abonați asociați. Antenă de cameră = antenă de recepție situată în interiorul încăperii în care se află radioul sau televizorul. Antenă încorporată = antenă inclusă în caseta radioului. 3. Bară lungă și mobilă prinsă transversal de catarg, spre a ține o parte din pânzele unei corăbii. 4. (Fam.; adesea la pl.) Sursă de informații. – Din fr. antenne, lat. antenna.

antenuptial
ANTENUPȚIÁL, -Ă, antenupțiali, -e, adj. Anterior nunții. [Pr.: -ți-al] – Din fr. anténuptial.

antepenultim
ANTEPENÚLTIM, -Ă, antepenultimi, -e, adj. Care ocupă locul al treilea, socotind de la ultimul; înainte de penultimul. – Din fr. antépénultième, lat. antepaenultimus.

anteport
ANTEPÓRT, anteporturi, s.n. Zonă la intrarea într-un port, înconjurată parțial de diguri de apărare și destinată staționării temporare a navelor; avanport. – Ante- + port.

anteprogramat
ANTEPROGRAMÁT, -Ă, anteprogramați, -te, adj. Care este programat dinainte. – Ante- + programa.

anteproiect
ANTEPROIÉCT, anteproiecte, s.n. Schiță sumară a unui proiect, care cuprinde numai elementele esențiale și caracteristice ale unei lucrări. [Pr.: -pro-iect] – Ante- + proiect (după fr. avant-projet).

antepune
ANTEPÚNE, antepún, vb. III. Tranz. A pune înainte. – Ante- + pune (după fr. antéposer).

antera
ANTÉRĂ, antere, s.f. Mică umflătură în vârful staminelor, în care se află polenul. – Din fr. anthère.

antereu
ANTERÉU s.n. v. anteriu.

anteridie
ANTERÍDIE, anteridii, s.f. Organ de înmulțire a unor plante (alge, mușchi ș.a.), în care iau naștere celulele sexuale masculine; gametangiu bărbătesc. – Din fr. anthéridie.

anterior
ANTERIÓR, -OÁRĂ, anteriori, -oare, adj. (Adesea adverbial) 1. Care precedă o anumită dată; precedent. 2. Care este așezat în partea de dinainte. 3. (Despre sunete) Articulat în partea dinainte a cavității bucale. [Pr.: -ri-or] – Din fr. antérieur, lat. anterior.

anterioritate
ANTERIORITÁTE s.f. Însușirea de a fi anterior. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. antériorité.

anteriu
ANTERÍU, anterie, s.n. Haină lungă purtată de preoții ortodocși; sutană. ♦ Haină lungă pe care o purtau în trecut boierii români. ♦ Haină lungă purtată în trecut de lăutari. [Var.: anteréu s.n.] – Din tc. anteri.

anteroposterior
ANTEROPOSTERIÓR, -OÁRĂ, anteroposteriori, -oare, adj. Care are direcția din față către spate. [Pr.: -ri-or] – Din fr. antéropostérieur.

anterozoid
ANTEROZOÍD, anterozoizi, s.m. Celulă sexuală masculină a unor plante formată în anteridie. – Din fr. anthérozoïde.

antesoclu
ANTESÓCLU, anteslocuri, s.n. (Arhit.) Bază ieșită în afara soclului unei clădiri. – Din fr. antésocle.

antestepa
ANTESTÉPĂ, antestepe, s.f. Silvostepă. – Ante- + stepă.

antet
ANTÉT, anteturi, s.n. Indicație tipărită în partea de sus a unei foi de hârtie sau a unui plic, cuprinzând numele, adresa etc. unei instituții sau ale unei persoane. – Din fr. en-tête.

antetitlu
ANTETÍTLU, antetitluri, s.n. Text care apare înaintea titlului propriu-zis al unei lucrări, cuprinzând numele instituției sub ale cărei auspicii apare cartea, numărul seriei, numele colecției etc. – Ante- + titlu.

antetren
ANTETRÉN, antetrenuri, s.n. Vehicul pe două roți, care se cuplează, în vederea transportului, cu un tun, cu o bucătărie de campanie sau cu un cheson. – Ante- + tren (după fr. avant-train).

antetrupita
ANTETRÚPIȚĂ, antetrupițe, s.f. Piesă la plugurile perfecționate, cu ajutorul căreia se răstoarnă brazdele. – Ante- + trupiță.

antevorbitor
ANTEVORBITÓR, -OÁRE, antevorbitori, -oare, s.m. și f. Persoană care a vorbit, într-o adunare publică, înaintea altor persoane. – Ante- + vorbitor (după germ. Vorredner).

anti
ANTI- Element de compunere însemnând „împotrivă”, „în contră”, „opus”, care servește la formarea unor substantive și adjective. – Din fr. anti-.

antiacademic
ANTIACADÉMIC, -Ă, antiacademici, -ce, adj. Care respinge principiile academice (2). [Pr.: -ti-a-] – Din fr. antiacadémique.

antiaccident
ANTIACCIDÉNT adj. invar. (Despre sisteme complexe de caracteristici tehnice) Care preîntâmpină accidentele. [Pr.: -ti-ac-] – Anti- + accident.

antiacid
ANTIACÍD, -Ă, antiacizi, -de, adj. 1. (Despre medicamente) Care neutralizează aciditatea gastrică. 2. (Despre materiale) Rezistent la acțiunea acizilor. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. antiacide.

antiaerian
ANTIAERIÁN, -Ă, antiaerieni, -e, adj., s.f. 1. Adj. Destinat să lupte sau să apere împotriva atacurilor aviației. 2. S.f. Artilerie antiaeriană. [Pr.: -ti-a-e-ri-an] – Din fr. antiaérien.

antialcoolic
ANTIALCOÓLIC, -Ă, antialcoolici, -ce, adj. Care combate alcoolismul; care este împotriva excesului de alcool, care nu consumă alcool. [Pr.: -ti-al-] – Din fr. antialcoolique.

antialcoolism
ANTIALCOOLÍSM s.n. Atitudine împotriva alcoolismului; măsuri luate împotriva alcoolismului. [Pr.: -ti-al-] – Din fr. antialcoolisme.

antialergic
ANTIALÉRGIC, -Ă, antialergici, -ce, adj., s.n. (Medicament) care previne sau suprimă alergia. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. antiallergique.

antianticorp
ANTIANTICÓRP, antianticorpi, s.m. (Biol.) Substanță formată în organism după injectarea de anticorpi și care neutralizează acțiunea acestora. [Pr.: ti-an-] – Din fr. antianticorps.

antiapoplectic
ANTIAPOPLÉCTIC, -Ă, antiapoplectici, -ce, adj. Care se utilizează împotriva apoplexiei. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. antiapoplectique.

antiaristocratic
ANTIARISTOCRÁTIC, -Ă, antiaristrocratici, -ce, adj. (Despre atitudini, manifestări etc.) Care este împotriva aristocratismului sau aristocrației. [Pr.: -ti-a] – Din fr. antiaristocratique.

antiarta
ANTIÁRTĂ s.f. 1. Producție care nu respectă principiile artei (academice). 2. Producție antiartistică. [Pr.: -ti-ar-] – Din fr., engl. anti-art.

antiartistic
ANTIARTÍSTIC, -Ă, antiartistici, -ce, adj. (Despre opere, creații) Care nu respectă principiile artistice consacrate; Lipsit de valoare artistică. [Pr.: -ti-ar-] – Anti- + artistic.

antiartritic
ANTIARTRÍTIC, -Ă, antiartritici, -ce, adj., s.n. (Medicament, tratament etc.) care împiedică sau previne artrita. [Pr.: -ti-ar-] – Din fr. antiarthritique.

antiasmatic
ANTIASMÁTIC, -Ă, antiasmatici, -ce, adj., s.n. (Medicament) folosit împotriva asmei. [Pr.: -ti-ast-] – Din fr. antiasthmatique.

antiatom
ANTIATÓM, antiatom, s.m. Atom constituit dintr-un antinucleu, în jurul căruia se află pozitroni. [Pr.: -ti-a-] – Anti- + atom.

antiatomic
ANTIATÓMIC, -Ă, antiatomici, -ce, adj. Care este împotriva războiului sau armelor atomice.[Pr.: -ti-a-] – Din fr. antiatomique.

antibacterian
ANTIBACTERIÁN, -Ă, antibacterieni, -e, adj. Care combate acțiunea bacteriilor. [Pr.: -ri-an] – Anti- + bacterian (după engl. antibacterial).

antibiograma
ANTIBIOGRÁMĂ, antibiograme, s.f. Determinare, prin diverse procedee de laborator, a gradului de sensibilitate a unui microb la antibiotice. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. antibiogramme.

antibioterapie
ANTIBIOTERAPÍE s.f. Tratament cu antibiotice. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. antibiothérapie.

antibiotic
ANTIBIÓTIC, -Ă, antibiotici, -ce, s.n., adj. 1. S.n. Substanță organică solubilă, produsă de unele microorganisme animale și vegetale, care are capacitatea de a distruge anumiți microbi sau de a le opri dezvoltarea, fapt pentru care se utilizează în tratamentul bolilor infecțioase. 2. Adj. Care ține de un antibiotic (1), care se face cu antibiotice.[Pr.: -bi-o-] – Din fr. antibiotique.

antibioza
ANTIBIÓZĂ, antibioze, s.f. Inhibare a înmulțirii unui microorganism prin asociere de germani antagoniști. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. antibiose.

antibronsitic
ANTIBRONȘÍTIC, -Ă, antibronșitici, -ce, adj., s.n. (Medicament) împotriva bronșitei. – Anti- + bronșitic.

antiburghez
ANTIBURGHÉZ, -Ă, antiburghezi, -e, adj. (Despre atitudini, manifestări) Care este împotriva burgheziei. – Anti- + burghez.

antic
ANTÍC, -Ă, antici, -ce, adj., s.m. și f. I. Adj. 1. Care a existat în trecutul îndepărtat sau datează de atunci. ♦ Care aparține popoarelor din antichitate sau este caracteristic diferitelor aspecte ale culturii sau ale civilizației lor. 2. În genul creațiilor din antichitate. Stil antic. II. S.m. și f. Persoană aparținând popoarelor din antichitate. III. S.f. (Înv.) Obiect de artă din antichitate. [Acc. și: ántic] – Din fr. antique, lat. antiquus.

anticalofil
ANTICALOFÍL, -Ă, anticalofili, -e, adj., s.m. și f. (Lit.) 1. Adj. (Despre stil) Care denotă anticalofilie; caracterizat prin anticalofilie. 2. S.m. și f. Adept al anticalofiliei. – Anti- + calofil.

anticalofilie
ANTICALOFILÍE s.f. (lit.) Respingere, negare a calofiliei; atitudine împotriva calofiliei. – Anti- + calofilie.

anticamera
ANTICÁMERĂ, anticamere, s.f. Cameră de așteptare situată la intrarea într-un birou, într-un cabinet al unei persoane cu funcție importantă etc. ♢ Expr. A face anticameră = a aștepta (mult) până a fi primit în audiență sau la o consultație (medicală, juridică etc.). – Din it. anticamera. Cf. fr. a n t i c h a m b r e.

anticanceros
ANTICANCERÓS, -OÁSĂ, anticanceroși, -oase, adj. Care combate cancerul, care luptă împotriva cancerului. – După fr. anticancéreux.

anticanonic
ANTICANÓNIC, -Ă, anticanonici, -ce, adj. Împotriva canoanelor. – Anti- + canonic.

anticapitalist
ANTICAPITALÍST, -Ă, anticapitaliști, -ste, adj. Împotriva capitalismului sau capitaliștilor. – Din fr. anti-capitaliste.

anticar
ANTICÁR^1 adj. Antitanc. – Anti- + car [de luptă] (după fr. antichar).

ANTICÁR^2, anticari, s.m. Persoană care se ocupă cu achiziționarea și cu vânzarea de cărți vechi. ♦ (Înv.) Colecționar de obiecte antice; p. ext. arheolog. – Din fr. antiquaire, lat. antiquarius.

anticariat
ANTICARIÁT, anticariate, s.n. 1. Întreprindere care achiziționează și vinde cărți vechi sau obiecte vechi de artă; anticărie. 2. Magazin în care se vând cărți vechi. [Pr.: -ri-at] – Din anticar^2 (după germ. Antiquariat).

anticataliza
ANTICATALÍZĂ, anticatalize, s.f. Încetenire a vitezei sau oprire a unei recții chimice din cauza unor substanțe cu acțiune inhibatoare; cataliză negativă. – Din fr. anticatalyse.

anticataral
ANTICATARÁL, -Ă, anticatarali, -e, adj., s.n. (Medicament) care combate sau care previne catarul. – Din fr. anticatharral.

anticatod
ANTICATÓD, anticatozi, s.m. Placă metalică în interiorul unui tub de raze X, care, lovită de razele catodice, devine izvor de raze X. – Din fr. anticathode.

anticatolic
ANTICATÓLIC, -Ă, anticatólici, -e, adj. Îndreptat împotriva catolicilor sau a catolicismului. (din pref. anti- + catolic; v. REFORMĂ (2.) în DEX '98: Mișcare social-politică și religioasă cu caracter anticatolic și antifeudal...)

anticarbunos
ANTICĂRBUNÓS, -OÁSĂ, anticărbunoși, -oase, adj. (Despre seruri și vaccinuri) Folosit pentru prevenirea și combaterea antraxului. – Anti- + cărbunos.

anticaresc
ANTICĂRÉSC, -EÁSCĂ, anticărești, adj. De anticar^2. – Anticar + suf. -esc.

anticarie
ANTICĂRÍE, anticării s.f. Anticariat. – Anticar^2 + suf. -ie.

anticentru
ANTICÉNTRU, anticentre, s.n. Loc de pe suprafața pământului diametral opus epicentrului unui cutremur. – Anti- + centru.

antichimic
ANTICHÍMIC, -Ă, antichimici, -ce, adj. Destinat protecției împotriva războiului și armelor chimice. – Anti- + chimic.

antichitate
ANTICHITÁTE, (2) antichități, s.f. 1. Epocă a civilizației vechi, în special a celei greco-romane; vechime. 2. (Mai ales la pl.) Obiect antic, monument vechi, rămășiță istorică. [Var.: (înv.) anticitáte s.f.] – Din fr. antiquité, lat. antiquitas, -atis.

anticiclon
ANTICICLÓN, anticicloane, s.n. Centru de presiune atmosferică mai înaltă decât în regiunile învecinate. – Din fr. anticyclone.

anticiclonal
ANTICICLONÁL, -Ă, anticiclonali, -e, adj. (Rar) Anticiclonic. – Din fr. anticyclonal.

anticiclonic
ANTICICLÓNIC, -Ă, anticiclonici, -ce, adj. (Met.) Referitor la anticiclon, cu caracter de anticiclon; (rar) anticiclonal. – Din fr. anticyclonique.

anticinematografic
ANTICINEMATOGRÁFIC, -Ă, anticinematografici, -ce, adj. Care nu corespunde principiilor artei cinematografice. – Anti- + cinematografic.

anticipa
ANTICIPÁ, anticipez, vb. I. Intranz. și tranz. A face sau a spune ceva înainte de o anumită dată (fixată) sau înaintea timpului cuvenit. – Din fr. anticiper, lat. anticipare.

anticipare
ANTICIPÁRE, anticipări, s.f. Acțiunea de a anticipa; anticipație. ♦ (Fon.) Pronunțare anticipată a unui sunet dintr-o silabă următoare. – V. anticipa.

anticipat
ANTICIPÁT, -Ă, anticipați, -te, adj. (Adesea adverbial) Realizat înainte de termenul sau de momentul convenit. – V. anticipa.

anticipativ
ANTICIPATÍV, -Ă, anticipativi, -e, adj. Care anticipează; anticipator. – Din fr. anticipatif.

anticipator
ANTICIPATÓR, -OÁRE, anticipatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care face anticipări. – Din fr. anticipateur.

anticipatie
ANTICIPÁȚIE, anticipații, s.f. Anticipare. ♢ Literatură de anticipație = literatură având ca temă imaginarea științifico-fantastică a viitorului. V. l i t e r a t u r ă  ș t i i n ț i f i c o - f a n t a s t i c ă. ♢ Loc. adv. Cu anticipație = înainte de termenul cuvenit. [Var.: (înv.) anticipațiúne s.f.] – Din fr. anticipation, lat. anticipatio, -onis.

anticipatiune
ANTICIPAȚIÚNE s.f. v. anticipație.

anticitate
ANTICITÁTE s.f. v. antichitate.

anticivilizator
ANTICIVILIZATÓR, -OÁRE, anticivilizatori, -oare, adj. Care luptă împotriva civilizației, a progresului. – Anti- + civilizator.

anticlerical
ANTICLERICÁL, -Ă, anticlericali, -e, adj. Care este împotiva clerului, care aparține anticlericalismului, privitor la anticlericalism. – Din fr. anticlérical.

anticlericalism
ANTICLERICALÍSM s.n. 1. Atitudine ostilă față de cler; respingere a bisericii ca instituție religioasă; respingere a amestecului clerului în viața publică. 2. Atitudine de ireligiozitate. – Din fr. anticléricalisme.

anticlinal
ANTICLINÁL, anticlinale, s.n. Parte a unei cute geologice ridicate în formă de boltă. – Din fr. anticlinal.

anticlor
ANTICLÓR subst. Substanță care fixează clorul, formând produși netoxici. – Din fr. antichlore.

anticoagulant
ANTICOAGULÁNT, -Ă, anticoagulanți, -te, adj., s.m. (Medicament) care împiedică coagularea. [Pr.: -co-a-] – Din fr. anticoagulant.

anticolesterol
ANTICOLESTERÓL s.n. Substanță destinată reducerii colesterolului din sânge. – Anti- + colesterol.

anticolonialism
ANTICOLONIALÍSM s.n. Mișcare îndreptată împotriva colonialismului. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. anticolonialisme.

anticolonialist
ANTICOLONIALÍST, -Ă, anticolonialiști, -ste, adj. Care luptă împotriva colonialismului. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. anticolonialiste.

anticomercial
ANTICOMERCIÁL, -Ă, anticomerciali, -e, adj. Care contrazice cerințele comerțului. – Anti- + comercial.

anticomunism
ANTICOMUNÍSM s.n. Politică îndreptată împotriva partidelor comuniste și a concepției marxism-leninismului. – Din fr. anticommunisme.

anticomunist
ANTICOMUNÍST, -Ă, anticomuniști, -ste, adj. Împotriva comunismului. – Din fr. anticommuniste.

anticonceptional
ANTICONCEPȚIONÁL, -Ă, anticoncepționali, -e, adj., s.n. (Substanță) care împiedică fecundația. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. anticonceptionnel.

anticonformism
ANTICONFORMÍSM s.n. Respingere a conformismului; nonconformism. – Anti- + conformism.

anticonformist
ANTICONFORMÍST, -Ă, anticonformiști, -ste, adj., s.m. și f. (Persoană) care se opune conformismului; nonconformist. – Anti- + conformist.

anticongelant
ANTICONGELÁNT, -Ă, anticongelanți, -te, adj., s.m. (Substanță) care face să scadă punctul de congelare al unui lichid. – Anti- + congelant.

anticonstitutional
ANTICONSTITUȚIONÁL, -Ă, anticonstituționali, -e, adj. Care încalcă constituția sau care este împotriva prevederilor ei. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. anticonstitutionnel.

anticonvulsiv
ANTICONVULSÍV, -Ă, anticonvulsivi, -e, adj., s.n. (Medicament) care calmează convulsiile. – Din fr. anticonvulsif.

anticorosiv
ANTICOROSÍV, -Ă, anticorosivi, -e, adj., s.n. (Substanță) care împiedică coroziunea. – Anti- + corosiv.

anticorp
ANTICÓRP, anticorpi, s.m. Substanță care se formează în organism spre a neutraliza o infecție. – Din fr. anticorps.

anticrestin
ANTICREȘTÍN, -Ă, anticreștini, -e, adj. Împotriva creștinismului. – Anti- + creștin.

anticreza
ANTICRÉZĂ s.f. v. antihreză.

anticriptogamic
ANTICRIPTOGÁMIC, -Ă, anticriptogamici, -ce, adj., s.n. (Produs chimic) folosit împotriva bolilor provocate de ciuperci. – Din fr. anticryptogamique.

anticrist
ANTICRÍST s.m. v. antihrist.

anticristianism
ANTICRISTIANÍSM s.n. (Rar) Atitudine potrivnică creștinismului. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. antichristianisme.

anticritica
ANTICRÍTICĂ, anticritici, s.f. (Rar) Critică a unei critici. – Din germ. Antikritik.

anticultural
ANTICULTURÁL, -Ă, anticulturali, -e, adj. (Despre atitudini, manifestări) Care este împotriva culturii. – Anti- + cultural.

anticva
ANTÍCVA s.f. v. antícvă.

anticva
ANTÍCVĂ s.f. Tip de litere de tipar asemănătoare cu cele folosite la inscripțiile de pe monumentele din vechea Romă. [Var.: antícva s.f.] – Din lat. antiqua.

antideflagrant
ANTIDEFLAGRÁNT, -Ă, antideflagranți, -te, adj. (Despre unele utilaje electrice) Care poate fi folosit fără pericol în spații în care se găsesc materiale explozive. – Din fr. antidéflagrant.

antidemocratic
ANTIDEMOCRÁTIC, -Ă, antidemocratici, -ce, adj. Care este împotriva democrației. – Din fr. antidémocratique.

antidepresiv
ANTIDEPRESÍV, -Ă, antidepresivi, -e, adj., s.n. (Medicament) care înlătură depresiunea (II). – Anti- + depresiv.

antiderapant
ANTIDERAPÁNT, -Ă, antiderapanți, -te, adj. Care împiedică deraparea vehiculelor. Cauciuc antiderapant. – Din fr. antidérapant.

antidetonant
ANTIDETONÁNT, antidetonante, s.n. Substanță chimică care se adaugă la un amestec carburant spre a-i micșora detonația. [Pl. și: (m.) antidetonanți] – Din fr. antidétonant.

antidetonanta
ANTIDETONÁNȚĂ s.f. Proprietate a unei benzine de a fi rezistentă la detonație. – Anti- + detonanță.

antidiabetic
ANTIDIABÉTIC, -Ă, antidiabetici, -ce, adj., s.n. (Medicament) care este administrat în tratamentul diabetului. [Pr.: -di-a-] – Din fr. antidiabétique.

antidifteric
ANTIDIFTÉRIC, -Ă, antidifterici, -ce, adj. Care combate difteria. – Din fr. antidiphtérique.

antidinastic
ANTIDINÁSTIC, -Ă, antidinastici, -ce, adj. Care este împotriva dinastiei. – Din fr. antidynastique.

antidiuretic
ANTIDIURÉTIC, -Ă, antidiuretici, -ce, adj., s.n. (Substanță) care diminuează diureza. [Pr.: -di-u-] – Din fr. antidiurétique.

antidogmatic
ANTIDOGMÁTIC, -Ă, antidogmatici, -ce, adj. Care respinge dogmatismul. – Anti- + dogmatic (după fr. antidogmatique).

antidogmatism
ANTIDOGMATÍSM s.n. Atitudine antidogmatică. – Din fr. antidogmatisme.

antidoping
ANTIDÓPING adj. invar. (Despre teste) Care depistează dopajul. 2. (Despre măsuri, atitudini, manifestări etc.) Care este împotriva dopajului. – Din engl. antidoping.

antidot
ANTIDÓT, antidoturi, s.n. Substanță care neutralizează acțiunea unei otrăvi, a unui virus etc. din organism; contraotravă. ♦ Fig. Remediu, leac. – Din fr. antidote, lat. antidotum.

antidrog
ANTIDRÓG adj. invar. (Despre măsuri, atitudini, manifestări etc.) Care este împotriva drogurilor. – Din fr. antidrogue.

antidumping
ANTIDÚMPING s.n. Apărare a unei țări împotriva unui dumping străin, mai ales prin aplicarea unei taxe vamale protecționiste. – Din fr. antidumping.

antielectron
ANTIELECTRÓN, antielectroni, s.m. Pozitron. [Pr.: -ti-e-] – Anti- + electron.

antiemetic
ANTIEMÉTIC, -Ă, antiemetici, -ce, adj., s.n. Antivomitiv. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. antiémétique.

antienzima
ANTIENZÍMĂ, antienzime, s.f. Anticorp, agent sau enzimă cu acțiune neutralizantă asupra unei enzime. [Pr.: -ti-en-] – Din fr. antienzyme.

antiepidemic
ANTIEPIDÉMIC, -Ă, antiepidemici, -ce, adj. Care luptă sau este folosit împotriva epidemiilor. [Pr.: -ti-e-] – Anti- + epidemic.

antiestetic
ANTIESTÉTIC, -Ă, antiestetici, -ce, adj. Care este împotriva esteticii. [Pr.: -ti-es-] – Din fr. antiesthétique.

antifascism
ANTIFASCÍSM s.n. Mișcare social-politică îndreptată împotriva fascismului ♦ Atitudine antifascistă. – Din it. antifascismo, germ. Antifascismus.

antifascist
ANTIFASCÍST, -Ă, antifasciști, -ste, adj., s.m. și f. (Persoană) care este împotriva fascismului. – Din fr. antifasciste.

antifebril
ANTIFEBRÍL, -Ă, antifebrili, -e, adj., s.n. Febrifug. – Din fr. antifébrile.

antifebrina
ANTIFEBRÍNĂ, antifebrine, s.f. Nume generic dat medicamentelor febrifuge și analgezice. – Din fr. antifébrine.

antiferment
ANTIFERMÉNT, antifermenți, s.m. Substanță care previne sau oprește acțiunea fermenților. – Din fr. antiferment.

antifeudal
ANTIFEUDÁL, -Ă, antifeudali, -e, adj. (Despre atitudini, manifestări) Care este împotriva feudalismului sau a feudalilor. [Pr.: -fe-u-] – Din fr. antiféodal.

antifilistinism
ANTIFILISTINÍSM s.n. Atitudine opusă filistinismului. – Anti- + filistinism.

antifilozofic
ANTIFILOZÓFIC, -Ă, antifilozofici, -ce, adj. Împotriva filozofiei; care este nepotrivit cu filozofia. – Din fr. antiphilosophique.

antifon
ANTIFÓN^1, antifoane, s.n. Versete sau parafrazări din psalmi care sunt repetate de două coruri sau de două voci, ca și cum și-ar răspunde reciproc; cântare repetată de două coruri, la slujba bisericească. – Din sl. antifonŭ.

ANTIFÓN^2, antifoane, s.n. Mic corp plastic care se introduce în urechi pentru a le apăra de zgomote intense. – Din fr. antiphone.

antifonar
ANTIFONÁR, antifonare, s.n. Carte care cuprinde antifoane^1. – Din ngr. antifonári.

antifonic
ANTIFÓNIC^2, -Ă, antifonici, ce, adj. (Despre materiale) Care atenuează zgomotul; antizgomot. – Anti- + fonic.

ANTIFÓNIC^1, -Ă, antifonici, -ce, adj. (Despre cântecul unui solist și al unui cor sau despre două părți dintr-un cor) Care se execută alternativ. – Din fr. antiphonique.

antifonie
ANTIFONÍE s.f. Nume dat în muzica antică modului de a cânta pe mai multe voci alternativ. – Din fr. antiphonie.

antiformant
ANTIFORMÁNT, antiformanți, s.m. (Fon.) Zonă de minimă energie, situată între doi formanți apropiați. – Din fr. antiformant.

antifraza
ANTIFRÁZĂ, antifraze, s.f. Figură retorică prin care o locuțiune, o frază etc. se întrebuințează cu înțeles contrar celui obișnuit. – Din fr. antiphrase.

antifrictiune
ANTIFRICȚIÚNE s.f. (În sintagma) Aliaj antifricțiune = aliaj cu coeficient de frecare mic, folosit la căptușirea cuzineților. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. antifriction.

antifurt
ANTIFÚRT adj. invar., s.n. (Dispozitiv) care avertizează în cazul pătrunderii unei persoane în spațiul supravegheat sau care face mai dificil furtul. – Anti- + furt (după fr. antivol).

antigel
ANTIGÉL s.n. Soluție care coboară punctul de îngheț al apei de răcire din motoarele cu ardere internă. – Din fr. antigel.

antigen
ANTIGÉN s.n. Substanță de natură proteică, determinând, la introducerea în organism, apariția unui anticorp. – Din fr. antigène.

antigenic
ANTIGÉNIC, -Ă, antigenici, -ce, adj. De antigen. – Din fr. antigénique.

antigrindina
ANTIGRÍNDINĂ adj. invar. Care protejează împotriva grindinei. – Anti- + grindină.

antigripal
ANTIGRIPÁL, -Ă, antigripali, -e, adj. Care preîntâmpină sau combate gripa. – Din fr. antigrippal.

antigrizutos
ANTIGRIZUTÓS, -OÁSĂ, antigrizutoși, -oase, adj. (Despre mașini electrice) Care este prevăzut cu dispozitive speciale de protecție ce îi asigură folosirea, fără pericol de explozie, în minele de cărbuni cu emanații de grizu. – Din fr. antigrisouteux.

antiguvernamental
ANTIGUVERNAMENTÁL, -Ă, antiguvernamentali, -e, adj. Care este împotriva guvernului. – Din fr. antigouvernemental.

antihalo
ANTIHALÓ, s.n. Peliculă de lac sau de gelatină colorată care acoperă un film sau o placă fotografică, împiedicând formarea efectului halo. – Din fr. antihalo

antihelmintic
ANTIHELMÍNTIC, -Ă, antihelmintici, -ce, adj., s.n. (Medicament) care se folosește pentru combaterea viermilor intenstinali. – Din fr. antihelminthique.

antihemoragic
ANTIHEMORÁGIC, -Ă, antihemoragici, -ce, adj., s.n. (Medicament) care oprește sau care combate hemoragiile. – Din fr. antihémorragique.

antihemoroidal
ANTIHEMOROIDÁL, -Ă, antihemoroidali, -e, adj., s.n. (Ceai, supozitor etc.) care este administrat în tratamentul hemoroizilor. [Pr.: -ro-i-] – Anti- + hemoroidal.

antihistaminic
ANTIHISTAMÍNIC, -Ă, antihistaminici, -ce, adj., s.n. (Medicament) care se folosește împotriva alergiei. – Din fr. antihistaminique.

antihitlerist
ANTIHITLERÍST, -Ă, antihitleriști, -ste, adj. Împotriva hitlerismului. – Anti- + hitlerist.

antiholeric
ANTIHOLÉRIC, -Ă, antiholerici, -ce, adj., s.n. (Medicament) care combate sau previne holera. – Din fr. anticholérique.

antihormon
ANTIHORMÓN, antihormoni, s.m. Substanță de apărare aflată în serul sanguin și produsă de organism în cazul unui tratament îndelungat cu hormoni. – Din fr. anti-hormone.

antihreza
ANTIHRÉZĂ, antihreze, s.f. (Jur.) Contract prin care se dă în folosință creditorului un bun imobil care aparține debitorului. [Var.: anticréză s.f.] – Din fr. antichrèse.

antihrist
ANTIHRÍST, antihriști, s.m. (În creștinism) Nume dat principiului răului, lui Satana și ereticilor; p. ext om nelegiuit, pervers, vicios. [Var.: anticrist s.m.] – Din sl. antihrĩstŭ.

antiimperialism
ANTIIMPERIALÍSM s.n. Mișcare socială antiimperialistă. [Pr.: -ri-a-] – Anti- + imperialism.

antiimperialist
ANTIIMPERIALÍST, -Ă, antiimperialiști, -ste, adj. Care luptă împotriva imperialismului, potrivnic ideilor imperialismului. [Pr.: -ri-a] – Anti- + imperialism (după rus. antiimperialisticeskii).

antiinfectios
ANTIINFECȚIÓS, -OÁSĂ, antiinfecțioși, -oase, adj. Care este împotriva infecțiilor, care combate infecțiile. – Anti- + infecțios (după fr. antiinfectieux).

antiinflamator
ANTIINFLAMATÓR, -OÁRE, antiinflamatori, -oare, adj., s.n. (Medicament, substanță) care împiedică inflamațiile. – Din fr. anti-inflammatoire.

antiinflationist
ANTIINFLAȚIONÍST, -Ă, antiinflaționiști, -ste, adj. Care previne și combate inflația. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. anti-inflationniste.

antiintelectualism
ANTIINTELECTUALÍSM s.n. Concepție care neagă valoarea cunoașterii raționale. [Pr.: -tu-a-] – Din rus. antiintelektualizm.

antiintelectualist
ANTIINTELECTUALÍST, -Ă, antiintelectualiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Referitor la antiintelectualism. 2. S.m. și f. Adept al antiintelectualismului. [Pr.: -tu-a-] – Anti- + intelectualist.

antiistorism
ANTIISTORÍSM s.n. Concepție istorică care respinge sau ignorează principiul istoric în analiza proceselor sau fenomenelor. – Anti- + istorism.

antijunimism
ANTIJUNIMÍSM s.n. Atitudine antijunimistă. – Anti- + junimism.

antijunimist
ANTIJUNIMÍST, -Ă, antijunimiști, -ste, adj., s.m. și f. (Persoană) care este împotriva junimismului, contrar junimismului. – Anti- + junimist.

antiliteratura
ANTILITERATÚRĂ s.f. Creație literară care nu respectă principiile estetice generale acceptate. ♦ Creație literară fără valoare artistică. – Anti- + literatură (după fr. antilittérature).

antilogaritm
ANTILOGARÍTM, antilogaritmi, s.m. Numărul corespunzător unui logaritm dat. – Din fr. antilogarithme.

antilogie
ANTILOGÍE, antilogii, s.f. Contradicție între două idei sau între două expresii. – Din fr. antilogie.

antilopa
ANTILÓPĂ, antilope, s.f. 1. Nume dat mai multor rumegătoare, cu trupul suplu, cu picioarele lungi și subțiri, care trăiesc prin țările calde. 2. Pielea tăbăcită a antilopei (1) sau material care imită această piele. – Din fr. antilope.

antiluetic
ANTILUÉTIC, -Ă, antiluetici, -ce, adj., s.n. (Medicament) împotriva sifilisului; antisifilitic.[Pr.: -lu-e-] – Anti- + luetic.

antimagnetic
ANTIMAGNÉTIC, -Ă, antimagnetici, -ce, adj. (Tehn.) Care este insensibil la câmpuri magnetice. – Din fr. antimagnétique.

antimalaric
ANTIMALÁRIC, -Ă, antimalarici, -ce, adj., s.n. (Medicament) împotriva malariei; antipaludic. – Anti- + malaric.

antimarxist
ANTIMARXÍST, -Ă, antimarxiști, -ste, adj. Îndreptat împotriva marxismului. – Anti- + marxist (după rus. antimarksistskii).

antimaterie
ANTIMATÉRIE s.f. Denumire dată unei substanțe ipotetice constituite din antiparticule, care prin aspect și însușiri seamănă cu substanța corpurilor din jur, dar, în situația în care ar intra în contact cu materia propriu-zisă, ambele s-ar anihila spontan, degajând o mare cantitate de energie. – Anti- + materie (după fr. antimatière).

antimaluric
ANTIMĂLÚRIC, -Ă, antimălurici, -ce, adj., s.n. (Substanță) folosită pentru combaterea mălurii cerealelor. – Anti- + mălură + suf. -ic.

antimalurire
ANTIMĂLURÍRE s.f. Operație de apărare a cerealelor cu ajutorul substanțelor antimălurice. – Anti- + mălurire.

antimefitic
ANTIMEFÍTIC, -Ă, antimefitici, -ce, adj., s.n. (Substanță, remediu etc.) întrebuințat(ă) împotriva mirosurilor urâte. – Din fr. antiméphitique.

antimemorii
ANTIMEMÓRII s.f. pl. Lucrare literară cu caracter evocator care nu respectă procedeele consacrate ale genului memorialistic. – Din fr. antimémoires.

antimetabola
ANTIMETÁBOLĂ, antimetabole, s.f. (Rar) Anagramă. – Din fr. antimétabole.

antimilitarism
ANTIMILITARÍSM s.n. Mișcare internațională de masă îndreptată împotriva politicii militariste. – Din fr. antimilitarisme.

antimilitarist
ANTIMILITARÍST, -Ă, antimilitariști, -ste, adj. Care este împotriva militarismului. – Din fr. antimilitariste.

antimitotic
ANTIMITÓTIC, -Ă, antimitotici, -ce, adj., s.n. (Medicament) utilizat în tratamentul unor forme de cancer. – Din fr. antimitotique.

antimonarhic
ANTIMONÁRHIC, -Ă, antimonarhici, -ce, adj. Îndreptat împotriva monarhiei, care se opune monarhiei; antimonarhist. – Din fr. antimonarchique.

antimonarhist
ANTIMONARHÍST, -Ă, antimonarhiști, -ste, adj. Antimonarhic. – Din fr. antimonarchiste.

antimoniat
ANTIMONIÁT, antimoniați, s.m. Sare a acidului antimonic. [Pr.: -ni-at] – Din fr. antimoniate.

antimonic
ANTIMÓNIC, antimonici, adj. (În sintagma) Acid antimonic = acid al antimoniului. – Din fr. antimonique.

antimoniu
ANTIMÓNIU s.n. Metaloid de culoare albă-cenușie, cu numeroase folosiri în industrie; stibiu. – Din fr. antimoine, lat. antimonium.

antimonopolist
ANTIMONOPOLÍST, -Ă, antimonopoliști, -ste, adj. Care este împotriva monopolismului. – Din rus. antimonopolist.

antimuncitoresc
ANTIMUNCITORÉSC, -EÁSCĂ, antimuncitorești, adj. Îndreptat împotriva muncitorilor. – Anti- + muncitoresc.

antinational
ANTINAȚIONÁL, -Ă, antinaționali, -e, adj. Îndreptat împotriva intereselor națiunii. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. antinational.

antinefretic
ANTINEFRÉTIC, -Ă, antinefretici, -ce, adj. s.n. (Medicament) împotriva colicilor renale. – Din fr. antinéphritique.

antineutrino
ANTINEUTRÍNO s.m. (Fiz.) Particulă ipotetică implicată în procesele nucleare. [Pr.: -ne-u-] – Din engl., fr. antineutrino.

antineutron
ANTINEUTRÓN, antineutroni, s.m. (Fiz.) Antiparticulă a neutronului. [Pr.: -ne-u-] – Din fr. antineutron.

antinevralgic
ANTINEVRÁLGIC, -Ă, antinevralgici, -ce, adj., s.n. (Medicament) care calmează nevralgiile. – Din fr. antinévralgique.

antinicotinic
ANTINICOTÍNIC, -Ă, antinicotinici, -ce, adj. s.n. (Substanță) care combate sau atenuează efectele nicotinei. – Din fr. antinicotinique.

antinomic
ANTINÓMIC, -Ă, antinomici, -ce, adj. Care se referă la antinomie, care formează o antinomie. – Din fr. antinomique.

antinomie
ANTINOMÍE, antinomii, s.f. Contradicție aparent insolubilă între două teze, două legi sau două principii (filozofice), care se exclud reciproc și care totuși pot fi demonstrate, fiecare în parte, la fel de concludent. – Din fr. antinomie, lat. antinomia.

antinuclear
ANTINUCLEÁR, -Ă, antinucleari, -e, adj. Care este împotriva armelor nucleare. [Pr.: -cle-ar] – Din fr. antinucléaire, engl. antinuclear.

antioxidant
ANTIOXIDÁNT, antioxidanți, s.m. Substanță care împiedică sau întârzie acțiunea de oxidare; antioxigen. [Pr.: -ti-o- – Pl. și: (n.) antioxidante] – Din fr. antioxydant.

antioxigen
ANTIOXIGÉN s.n. Antioxidant. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. antioxygène.

antipaludic
ANTIPALÚDIC, -Ă, antipaludici, -ce, adj., s.n. Antimalaric. – Din fr. antipaludique.

antipapa
ANTIPÁPĂ, antipapi, s.m. Papă nerecunoscut de biserica catolică, a cărui alegere nu a fost canonică. – Din fr. antipape.

antipapism
ANTIPAPÍSM s.n. Stare a bisericii catolice în perioada în care este condusă de un antipapă. – Din fr. antipapisme.

antiparalel
ANTIPARALÉL, -Ă, antiparaleli, -e, adj. (Despre doi vectori sau două drepte) Care sunt paraleli și cu sensuri opuse. – Din fr. antiparallèle.

antiparazit
ANTIPARAZÍT, -Ă, antiparaziți, -te, adj. (Despre antene) Care combate sau reduce perturbațiile atmosferice. – Din fr. antiparasite.

antiparazitar
ANTIPARAZITÁR, -Ă, antiparazitari, -e, adj., s.n. (Substanță) care previne sau combate paraziții animali sau vegetali. – Din fr. antiparasitaire.

antiparlamentar
ANTIPARLAMENTÁR, -Ă, antiparlamentari, -e, adj. Care este împotriva uzului parlamentar. – Anti- + parlamentar. Cf. fr. a n t i p a r l a m e n t a i r e.

antiparticula
ANTIPARTÍCULĂ, antiparticule, s.f. Particulă elementară având aceeași masă și aceeași viață medie cu o altă particulă elementară, de care diferă însă prin semnul sarcinii electrice și prin unele însușiri fizice. – Din fr. antiparticule.

antipartinic
ANTIPARTÍNIC, -Ă, antipartinici, -ce, adj. Îndreptat împotriva concepțiilor, principiilor și metodelor partidului din care face parte. – Anti- + partinic (după rus. antipartiinîi).

antipatic
ANTIPÁTIC, -Ă, antipatici, -ce, adj. Care inspiră antipatie; respingător, nesuferit. – Din fr. antipathique.

antipatie
ANTIPATÍE, antipatii, s.f. Sentiment de neplăcere, de aversiune, de silă față de cineva; resentiment. – Din fr. antipathie, lat. antipathia.

antipatiza
ANTIPATIZÁ, antipatizez, vb. I. Tranz. A manifesta antipatie față de cineva. – Antipati[e] + suf. -iza.

antipatriotic
ANTIPATRÍOTIC, -Ă, antipatriotici, -ce, adj. Îndreptat împotriva patriei; lipsit de patriotism. [Pr.: -tri-o-] – Din fr. antipatriotique.

antiperistaltic
ANTIPERISTÁLTIC, -Ă, antiperistaltici, -ce, adj. (Despre mișcări ale tubului digestiv) Care contractă stomacul și intestinele în sens invers celui normal. – Din fr. antipéristaltique.

antiperistaltism
ANTIPERISTALTÍSM s.n. Activitate a tubului digestiv care constă în contracții inverse sensului normal (de la intestinul gros spre stomac). – Din fr. antipéristaltisme.

antipiesa
ANTIPIÉSĂ, antipiese, s.f. Piesă de teatru care nu respectă procedeele dramatice consacrate și care ilustrează o nouă estetică; (rar) antiteatru. ♦ Piesă fără valoare artistică. – Din fr. antipièce.

antipiretic
ANTIPIRÉTIC, -Ă, antipiretici, -ce, adj. s.n. (Medicament) care combate febra; febrifug. – Din fr. antipyrétique.

antipirina
ANTIPIRÍNĂ, antipirine, s.f. Medicament folosit împotriva febrei; fenazonă. – Din fr. antipyrine.

antipod
ANTIPÓD, antipozi, s.m. Loc sau punct de pe suprafața pământului diametral opus altuia; fig. lucru, fapt, idee etc. în totală opoziție cu alt lucru, fapt, idee etc. – Din fr. antipode.

antipodal
ANTIPODÁL, -Ă, antipodali, -e, adj. (Rar) Care se găsește la antipozi. – Din fr. antipodal.

antipodic
ANTIPÓDIC, -Ă, antipodici, -ce, adj. Diametral opus. – Antipod + suf. -ic.

antipoem
ANTIPOÉM, antipoeme, s.n. Poem care nu respectă procedeele lirice consacrate și care ilustrează o nouă estetică. ♢ Poem fără valoare artistică. – Anti- + poem.

antipoetic
ANTIPOÉTIC, -Ă, antipoetici, -ce, adj. Contrar poeziei. – Din fr. antipoétique.

antipoezie
ANTIPOEZÍE, antipoezii, s.f. Poezie care nu respectă procedeele lirice consacrate și care ilustrează o nouă estetică. ♦ Poezie fără valoare artistică. – Anti- + poezie.

antipoliomielitic
ANTIPOLIOMIELÍTIC, -Ă, antipoliomielitici, -ce, adj. Care este folosit împotriva poliomielitei. [Pr.: -li-o-mi-e-] – Din fr. antipoliomyélitique.

antipolitic
ANTIPOLÍTIC, -Ă, antipolitici, -ce, adj. Contrar politicii. – Din fr. antipolitique.

antipoluant
ANTIPOLUÁNT, -Ă, antipoluanți, -te, adj. s.m. (Procedeu, substanță, bacterie) care este folosit împotriva poluării. [Pr.: -lu-ant] – Anti- + poluant.

antipoluare
ANTIPOLUÁRE, antipoluări, s.f. Acțiunea de a combate poluarea.[Pr.: -lu-a-] – Anti- + poluare.

antipopular
ANTIPOPULÁR, -Ă, antipopulari, -e, adj. Îndreptat împotriva poporului. – Anti- + popular.

antiporno
ANTIPÓRNO adj. invar. (Despre măsuri, atitudini, manifestări) Care este împotriva pornografiei. – Anti- + porno[grafie].

antiprogresist
ANTIPROGRESÍST, -Ă, antiprogresiști, -ste, adj. Care este împotriva progresului; conservator^2. – Anti- + progresist.

antiproton
ANTIPROTÓN, antiprotoni, s.m. (Fiz.) Antiparticulă a protonului. – Din fr. antiproton.

antipruriginos
ANTIPRURIGINÓS, -OÁSĂ, antipruriginoși, -oase, adj., s.n. (Medicament, tratament) folosit în cazuri de prurigo. – Din fr. antiprurigineux.

antipsoriazis
ANTIPSORIÁZIS adj. invar., s.n. (Medicament, tratament) folosit pentru combaterea psoriazisului. – Anti- + psoriazis.

antipublicitar
ANTIPUBLICITÁR, -Ă, antipublicitari, -e, adj. Care combate publicitatea. – Anti- + publicitar.

antiputrid
ANTIPUTRÍD, -Ă, antiputrizi, -de, adj., s.n. (Medicament) care combate putrefacția. – Din fr. antiputride.

antirabic
ANTIRÁBIC, -Ă, antirabici, -ce, adj., s.n. (Vaccin) care combate turbarea. – Din fr. antirabique.

antiracheta
ANTIRACHÉTĂ adj. invar. Care distruge rachetele înainte ca aceasta să-și atingă ținta. – Anti- + rachetă (după engl. antimissile).

antiradar
ANTIRADÁR adj. invar. Care perturbă funcționarea radarului. ♦ Care detectează prezența radarului. [Acc. și: antirádar] – Din fr. antiradar.

antirahitic
ANTIRAHÍTIC, -Ă, antirahitici, -ce, adj. Care preîntâmpină și combate rahitismul. – Din fr. antirachitique.

antirazboinic
ANTIRĂZBÓINIC, -Ă, antirăzboinici, -ce, adj. Împotriva războiului. – Anti- + războinic.

antirealism
ANTIREALÍSM s.n. Negare a realității obiective, a existenței sale, a legilor ei etc. [Pr.: -re-a-] – Din fr. antiréalisme.

antirealist
ANTIREALÍST, -Ă, antirealiști, -ste, adj. Îndreptat împotriva realismului sau realității. [Pr.: -re-a-] – Din fr. antiréaliste.

antireclama
ANTIRECLÁMĂ, antireclame, s.f. Reclamă rău făcută, care are rezultat contrar celui urmărit. – Anti- + reclamă.

antiregalist
ANTIREGALÍST, -Ă, antiregaliști, -ste, adj., s.m. și f. (Persoană) care luptă împotriva regalității. – Anti- + regalist.

antireligios
ANTIRELIGIÓS, -OÁSĂ, antireligioși, -oase, adj. Care este împotriva religiei. [Pr.: -gi-os] – Din fr. antireligieux.

antirepublican
ANTIREPUBLICÁN, -Ă, antirepublicani, -e, adj. (Adesea substantivat) Îndreptat împotriva ideilor republicane. – Din fr. antirépublicain.

antireumatic
ANTIREUMÁTIC, -Ă, antireumatici, -ce, adj., s.n. Antireumatismal. [Pr.: -re-u-] – Anti- + reumatic.

antireumatismal
ANTIREUMATISMÁL, -Ă, antireumatismali, -e, adj., s.n. (Medicament) împotriva reumatismului; antireumatic. [Pr.: -re-u-] – Cf. fr. a n t i r h u m a t i s m a l.

antirevolutionar
ANTIREVOLUȚIONÁR, -Ă, antirevoluționari, -e, adj. Contrar revoluției; contrarevoluționar. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. antirévolutionnaire.

antirezonant
ANTIREZONÁNT, -Ă, antirezonanți, -te, adj. (Fiz.) Care se află în stare de antirezonanță. – Din fr. antirésonnant, engl. antiresonant.

antirezonanta
ANTIREZONÁNȚĂ, antirezonțe, s.f. (Fiz.) Stare de vibrație opusă rezonanței. – Din fr. antirésonance, engl. antiresonance.

antiroman
ANTIROMÁN, antiromane, s.n. Roman care nu respectă estetica consacrată a romanului și care ilustrează o nouă estetică. ♦ Roman fără valoare artistică. – Din fr. antiroman.

antischeting
ANTISCHÉTING, antischetinguri, s.n. Dispozitiv de reglaj la pick-up-urile moderne pentru compensarea forței centripete. [Scris și antiskating] – Din engl. antiskating.

antisclavagist
ANTISCLAVAGÍST, -Ă, antisclavagiști, -ste, adj., s.m. și f. (Persoană) care se opune sclavagismului. – Din fr. antiesclavagiste.

antiscorbutic
ANTISCORBÚTIC, -Ă, antiscorbutici, -ce, adj., s.n. (Medicament) împotriva scorbutului. – Din fr. antiscorbutique.

antiseismic
ANTISEÍSMIC, -Ă, antiseismici, -ce, adj. Care este rezistent la cutremur (1). – Anti- + seismic.

antisemit
ANTISEMÍT, -Ă, antisemiți, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care admite sau practică antisemitismul. – Din fr. antisémite.

antisemitism
ANTISEMITÍSM s.n. Atitudine (politică, socială etc.) ostilă față de evrei. – Din fr. antisémitisme.

antisepsie
ANTISEPSÍE s.f. Ansamblu de măsuri antiseptice. – Din fr. antisepsie.

antiseptic
ANTISÉPTIC, -Ă, antiseptici, -ce, adj., s.n. (Medicament) care previne sau înlătură infecțiile microbiene sau care împiedică putrefacția. – Din fr. antiseptique.

antiser
ANTISÉR, antiseruri, s.n. Ser sanguin provenit de la un animal injectat cu un virus și care conține anticorpii formați sub influența directă a acestuia. – Din fr. antisérum.

antisifilitic
ANTISIFILÍTIC, -Ă, antisifilitici, -ce, adj., s.n. Antiluetic. – Din fr. antisyphilitique.

antisocial
ANTISOCIÁL, -Ă, antisociali, -e, adj. Care se abate de la regulile de bună conviețuire în societate, care constituie o primejdie pentru societate. [Pr.: -ci-al] – Din fr. antisocial.

antisolar
ANTISOLÁR, -Ă, antisolari, -e, adj. Care apără împotriva soarelui. – Din fr. antisolaire.

antispasmodic
ANTISPASMÓDIC, -Ă, antispasmodici, -ce, adj. Care combate spasmele; antispastic. – Din fr. antispasmodique.

antispast
ANTISPÁST s.n. Picior de vers (antic) alcătuit din patru silabe: două silabe lungi între două silabe scurte. – Din fr. antispaste, lat. antispastus.

antispastic
ANTISPÁSTIC, -Ă, antispastici, -ce, adj. Antispasmodic. – Din fr. antispastique.

antisportiv
ANTISPORTÍV, -Ă, antisportivi, -e, adj. Care este contrar sportului sau spiritului sportiv. – Din fr. antisportif.

antispumant
ANTISPUMÁNT, antispumanți, s.m. Substanță care distruge spumele, folosită în industria petrolieră și în cea alimentară. – Anti- + spumant.

antistatal
ANTISTATÁL, -Ă, antistatali, -e, adj. Îndreptat împotriva intereselor statului. – Anti- + statal.

antistatic
ANTISTÁTIC, -Ă, antistatici, -ce, adj., s.n. 1. (Substanță) care împiedică electrizarea materialelor plastice. 2. (Substanță) care neutralizează discurile^1 (4) din punct de vedere electric. – Din fr. anti-statique.

antistatizare
ANTISTATIZÁRE, antistatizări, s.f. 1. Acțiunea de a împiedica electrizarea materialelor. 2. Acțiunea de a neutraliza discurile^1 (4) din punct de vedere electric. – De la antistatic.

antistrofa
ANTISTRÓFĂ, antistrofe, s.f. 1. A două parte în triada strofă-antistrofă-epodă a unei poezii lirice cântate de cor după strofă și înainte de epodă în teatrul antic grec. 2. Repetare a cuvintelor în ordine inversă în vers, în frază. – Din fr. antistrophe.

antisubmarin
ANTISUBMARÍN adj. invar. Împotriva submarinelor. – Anti- + submarin (după fr. anti-sous-marin).

antisudorific
ANTISUDORÍFIC, -Ă, antisudorifici, -ce, adj., s.n. Antitranspirant. – Anti- + sudorific.

antisoc
ANTIȘÓC adj. invar. (Despre materiale) Care amortizează șocurile. – Din fr. antichoc.

antistiintific
ANTIȘTIINȚÍFIC, -Ă, antiștiințifici, -ce, adj. Îndreptat împotriva teoriilor științifice și progresului. – Anti- + științific (după fr. anti-scientifique).

antitabac
ANTITABÁC adj. invar. (Rar) Antitabagic. – Din fr. antitabac.

antitabagic
ANTITABÁGIC, -Ă, antitabagici, -ce, adj. Care este (folosit) împotriva tutunului și a fumatului; (rar) antitabac. – Anti- + tabagic.

antitanc
ANTITÁNC adj. invar. Care se folosește împotriva tancurilor; anticar^1. Armă antitanc. – Din fr. antitank.

antiteatru
ANTITEÁTRU s.n. (Rar) Antipiesă. – Din fr. antithéâtre.

antitehnic
ANTITÉHNIC, -Ă, antitehnici, -ce, adj. 1. (Despre atitudini) Care este împotriva tehnicii. 2. (Despre oameni) Care nu se pricepe la tehnică, care nu are talent tehnic; atehnic. – Anti- + tehnic.

antitermic
ANTITÉRMIC, -Ă, antitermici, -ce, adj., s.n. Febrifug. – Din fr. antithermique.

antitetanic
ANTITETÁNIC, -Ă, antitetanici, -ce, adj. Care combate sau previne tetanosul; antitetanos. – Din fr. antitétanique.

antitetanos
ANTITETÁNOS adj. invar. Antitetanic. – Anti- + tetanos.

antitetic
ANTITÉTIC, -Ă, antitetici, -ce, adj. Care conține o antiteză; care folosește antiteze. – Din fr. antithétique.

antiteza
ANTITÉZĂ, antiteze, s.f. 1. Opoziție dialectică între două fenomene, idei, judecăți etc. ♦ Figură de stil bazată pe opoziția dintre două idei, fenomene, situații, personaje, expresii etc., care se pun reciproc în relief. 2. (Fil.) Momentul al doilea al triadei teză-antiteză-sinteză, care neagă teza. – Din fr. antithèse.

antitific
ANTITÍFIC, -Ă, antitifici, -ce, adj., s.n. (Medicament) care se folosește împotriva febrei tifoide. – Din fr. antityphique.

antitiroidian
ANTITIROIDIÁN, -Ă, antitiroidieni, -e, adj., s.n. (Medicament) Care combate hipertiroidia. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. antithyroïdien.

antiton
ANTITÓN s.n. Emulsie constituită din ulei de in, gumă arabică și acid fosforic, folosită în tipografie pentru combaterea fenomenului de tonare. – Anti- + ton.

antitoxic
ANTITÓXIC, -Ă, antitoxici, -ce, adj., s.n. (Substanță) care distruge otrăvurile, care anihilează efectele lor. – Din fr. antitoxique.

antitoxina
ANTITOXÍNĂ, antitoxine, s.f. Substanță produsă de organism, capabilă să neutralizeze acțiunea toxinelor microbiene. – Din fr. antitoxine.

antitranspirant
ANTITRANSPIRÁNT, -Ă, antitranspiranți, -te, adj., s.n. (Substanță) care împiedică transpirația; antisudorific. – De la transpira.

antitrinitar
ANTITRINITÁR, -Ă, antitrini, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Privitor la antitrinitarism. 2. S.m. și f. Adept al antitrinitarismului. – Din fr. antitrinitaire.

antitrinitarism
ANTITRINITARÍSM s.n. Doctrină religioasă care neagă dogma creștină a unității dintre Dumnezeu, Isus Cristos și Sfântul Duh. – Din fr. antitrinitairisme.

antitrust
ANTITRÚST adj. invar. Care este (folosit) împotriva trusturilor (1). – Din engl. antitrust.

antituberculos
ANTITUBERCULÓS, -OÁSĂ, antituberculoși, -oase, adj., s.n. (Medicament) care combate tuberculoza. – Din fr. antituberculeux.

antitusiv
ANTITUSÍV, -Ă, antitusivi, -e, adj., s.n. (Medicament) care calmează tusea. – Din fr. antitussif.

antiuman
ANTIUMÁN, -Ă, antiumani, -e, adj. Care este lipsit de omenie; care este îndreptat împotriva omului. [Pr.: -ti-u-] – Anti- + uman.

antiumanism
ANTIUMANÍSM s.n. Orientare în filozofie, în artă etc. care neagă posibilitatea de desăvârșire a ființei umane, precum și demnitatea, valoarea ei. [Pr.: -ti-u-] – Anti- + umanism.

antiumanitar
ANTIUMANITÁR, -Ă, antiumanitari, -e, adj. Care este împotriva sentimentelor omenești, dușman al drepturilor și al libertăților omului. [Pr.: -ti-u-] – Anti- + umanitar.

antiunionist
ANTIUNIONÍST, -Ă, antiunioniști, -ste, adj., s.m. și f. (Persoană) care este împotriva unirii, a uniunii a două țări; spec. (persoană) care era împotriva unirii Principatelor Române. [Pr.: -ti-u-ni-o-] – Anti- + unionist.

antivariolic
ANTIVARIÓLIC, -Ă, antivariolici, -ce, adj., s.n. (Vaccin, ser) care combate variola. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. antivariolique.

antivedeta
ANTIVEDÉTĂ, antivedete, s.f. Artist, sportiv a cărui comportare denotă antivedetism. – Anti- + vedetă.

antivedetism
ANTIVEDETÍSM s.n. Atitudine a unui artist, a unui sportiv opusă vedetismului. – Anti- + vedetism.

antiveneric
ANTIVENÉRIC, -Ă, antivenerici, -ce, adj., s.n. (Medicament) care combate bolile venerice. – Anti- + veneric.

antivenin
ANTIVENÍN s.n. (Biol.) Anticorp care neutralizează acțunea toxică a veninului. – Anti- + venin.

antiveninos
ANTIVENINÓS, -OÁSĂ, antiveninoși, -oase, adj. Care neutralizează veninul (1). – Anti- + veninos (după fr. antivénéreux).

antivibrator
ANTIVIBRATÓR, -OÁRE, antivibratori, -oare, adj. (Despre un sistem tehnic) Care se opune transmiterii vibrațiilor de o anumită frecvență. – Anti- + vibrator.

antiviral
ANTIVIRÁL, -Ă, antivirali, -e, adj. (Med.) Care distruge virușii. – Din fr., engl. antiviral.

antivirus
ANTIVÍRUS, antiviruși, s.m. Substanță care împiedică dezvoltarea virușilor. – Din fr. antivirus.

antivitamina
ANTIVITAMÍNĂ, antivitamine, s.f. (Farm.) Substanță care se opune efectelor unei vitamine. – Din fr. antivitamine.

antivomitiv
ANTIVOMITÍV, -Ă, antivomitivi, -e, adj., s.m. (Medicament) împotriva vărsăturilor. – Anti- + vomitiv.

antizgomot
ANTIZGÓMOT adj. invar. (Rar) Antifonic^2 – Anti- + zgomot.

antizimic
ANTIZÍMIC, -Ă, antizimici, -ce, adj., s.n. (Substanță) care împiedică fermentațiile. – Din fr. antizymique.

antocian
ANTOCIÁN, antocieni, s.m. Pigment din sucul plantelor, care dă florilor, fructelor și frunzelor culoarea roșie, albastră sau violetă. [Pr.: -ci-an] – Din fr. antocian.

antofita
ANTOFÍTĂ, antofite, s.f. (La pl.) Nume dat plantelor cu flori; (și la sg.) plantă din acest grup; spermatofită. – Din fr. anthophytes.

antofitoza
ANTOFITÓZĂ, antofitoză, s.f. Boală a plantelor provocată de unele plante parazite sau semiparazite cu flori. – Din fr. anthophytose.

antologa
ANTOLOGÁ, antologhez, vb. I. Tranz. A include într-o antologie. – De la antologie.

antologabil
ANTOLOGÁBIL, -Ă, antologabili, -e, adj. Care merită să fie închis într-o antologie; p. ext. care este demn de reținut. – Antologa + suf. -bil.

antologic
ANTOLÓGIC, -Ă, antologici, -ce, adj. De antologie, reprezentativ, indicat să facă parte dintr-o antologie. – Din fr. anthologique.

antologie
ANTOLOGÍE, antologii, s.f. Culegere de lucrări reprezentative, alese dintr-unul sau din mai mulți autori, dintr-una sau din mai multe opere; florilegiu, crestomație. – Din fr. anthologie.

antonica
ANTONÍCĂ, antonici, s.f. Plantă erbacee cu flori albe și fructe aromatice, care crește în pădurile de munte (Chaerophyllum aromaticum). – Anton (n. pr.) + suf. -ică.

antonim
ANTONÍM, antonime, s.n. Cuvânt care, considerat în raport cu altul, are sens contrar. – Din fr. antonyme.

antonimic
ANTONÍMIC, -Ă, antonimici, -ce, adj. care se află în raport de antonimie, referitor la antonimie. – Din fr. antonymique.

antonimie
ANTONIMÍE, antonimii, s.f. Raport dintre două antonime. – Din fr. antonymie.

antonomaj
ANTONOMÁJ s.n. Operație de strângere și de distrugere a gărgărițelor care trăiesc în florile de măr. – Din fr. anthonomage.

antonomasie
ANTONOMASÍE s.f. Antonomază. – Din ngr., it. antonomasia.

antonomaza
ANTONOMÁZĂ, antonomaze, s.f. Figură de stil care constă în folosirea unui nume propriu în locul unui nume comun sau a unui nume comun ori a unei perifraze în locul unui nume propriu; antonomasie. – Din fr. antonomase.

antozoar
ANTOZOÁR, antozoare, s.n. (La pl.) Clasă de celenterate care cuprinde polipii izolați sau grupați în colonii; coralier (Anthozoa); (și la sg.) animal din această clasă. [Pr.: -zo-ar] – Din fr. anthozoaires.

antracen
ANTRACÉN, antaceni, s.m. Substanță cristalizată de culoare albă-gălbuie, cu fluorescență albastră, care se prepară prin distilarea gudronului cărbunilor de pământ și servește îndeosebi în fabricarea unor coloranți. – Din fr. anthracène.

antrachinona
ANTRACHINÓNĂ, antrachinone, s.f. Substanță organică, derivată din antracen, alcătuită din cristale gălbui, care servește ca materie primă pentru unii coloranți. – Din fr. anthraquinone.

antracit
ANTRACÍT, antracite, s.n. Cărbune de pământ de calitate superioară, având în compoziția sa mult carbon, puține substanțe volatile și apă, de culoare neagră lucioasă, foarte dens, fiind un prețios combustibil. – Din fr. anthracite.

antracnoza
ANTRACNÓZĂ, antracnoze, s.f. Boală a unor plante provocată de ciuperci parazite și care se manifestă prin apariția unor pete brune-roșietice sau galbene-portocalii pe frunze, tulpini și fructe. – Din fr. anthracnose.

antracoteriu
ANTRACOTÉRIU, antracoterii, s.m. Gen de mamifer din care s-a dezvoltat porcul mistreț. – Din lat. anthracoterium.

antracoza
ANTRACÓZĂ, antracoze, s.f. Boală contractată în urma inhalării prafului de cărbune și infiltrării lui în plămâni. – Din fr. anthracose.

antract
ANTRÁCT, antracte, s.n. Pauză între două acte sau între două părți ale unei reprezentații. ♦ Piesă muzicală care se execută în această pauză. – Din fr. entracte.

antranilic
ANTRANÍLIC, -Ă, antranilici, -ce, adj. (În sintagma) Acid antranilic = pulbere cristalină, incoloră, solubilă în apă și alcool, întrebuințată, în chimie, ca reactiv de determinare a cuprului, mercurului, plumbului etc. și ai cărui derivați sunt folosiți în parfumerie; acid aminobenzoic. – Din fr. anthranilique.

antranol
ANTRANÓL, antranoli, s.m. Alcool obținut prin reducerea antrachinonei cu staniu și acid acetic, care se folosește în industria materiilor colorante. – Din fr. anthranol.

antrax
ÁNTRAX, antraxe, s.n. Boală infecțioasă și contagioasă (la animale și la oameni), manifestată prin abcese pulmonare, gastrointestinale și cutanate; dalac, bubă-neagră, cărbune. – Din fr. anthrax.

antren
ANTRÉN s.n. Însuflețire, vioiciune, animație, bună dispoziție. – Din fr. entrain.

antrena
ANTRENÁ, antrenez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) pregăti prin exerciții metodice (fizice, tactice, tehnice, psihologice și teoretice) pentru a obține cele mai bune rezultate într-o activitate sportivă. 2. Tranz. și refl. A atrage sau a se lăsa atras într-o acțiune, într-o discuție etc.; a (se) înflăcăra. 3. Tranz. A trage după sine, a pune în mișcare, a mișca un organ de mașină sau o mașină. ♦ A deplasa un material (solid, lichid sau gazos) cu ajutorul unui fluid în mișcare. – Din fr. entrainer.

antrenament
ANTRENAMÉNT, antrenamente, s.n. 1. Proces complex și sistematic de pregătire a unui sportiv, a unui cal etc. pentru a avea o bună comportare în competițiile sportive, în scopul obținerii unor performanțe. 2. Exercițiu metodic la care este supus un organ, un aparat sau întregul organism animal, în scopul obținerii unui producții superioare. – Din fr. entrainement.

antrenant
ANTRENÁNT, -Ă, antrenanți, -te, adj. Care atrage, care stimulează (într-o activitate). ♦ Distractiv, amuzant. ♦ Plin de antren. – Din fr. entraînant.

antrenare
ANTRENÁRE, antrenări, s.f. Acțiunea de a (se) antrena. – V. antrena.

antrenor
ANTRENÓR, -OÁRE, antrenori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană calificată care se ocupă cu antrenarea sportivilor. 2. S.n. Utilaj folosit pentru a antrena un organ de mașină sau o mașină. – Din fr. entraineur.

antrepozit
ANTREPÓZIT, antrepozite, s.n. Clădire amenajată pentru depozitarea stocurilor de mărfuri sau de materiale. – Din fr. entrepôt (după depozit).

antreprenor
ANTREPRENÓR, -OÁRE, antreprenori, -oare, s.m. și f. Persoană care conduce o antrepriză. – Din fr. entrepreneur.

antrepriza
ANTREPRÍZĂ, antreprize s.f. Întreprindere care execută lucrări industriale, comerciale, de construcții etc.; lucrarea propriu-zisă. ♢ Expr. A da în antrepriză = a da o lucrare spre executare unei întreprinderi sau unui antreprenor. A lua în antrepriză = a lua conducerea unei lucrări. – Din fr. entreprise.

antresol
ANTRESÓL, antresoluri, s.n. Mezanin. – Din fr. entresol.

antret
ANTRÉT s.n. v. antreu.

antretoaza
ANTRETOÁZĂ, antretoaze, s.f. 1. Fiecare dintre grinzile transversale care leagă grinzile principale ale unui pod. 2. Bară care servește la legarea a două piese dintr-un mecanism și la menținerea lor fixă la oarecare distanță. 3. Piesă metalică, cilindrică, goală în interior, folosită pentru consolidarea pereților unui cazan cu abur. – Din fr. entretoise.

antretel
ANTREȚÉL, antrețele, s.n. Diminutiv al lui antreu. – Antret + suf. -el.

antreu
ANTRÉU, antreuri, s.n. Prima încăpere (de dimensiuni mici) a unei locuințe, în care se intră venind de afară; vestibul. [Var.: antrét s.n.] – Din fr. entrée.

antricot
ANTRICÓT, antricoate, s.n. Carne de vacă, de oaie sau de porc provenită din regiunea intercostală; p. ext friptură din această carne; cotlet. – Din fr. entrecôte.

antropic
ANTRÓPIC, antropice, adj. (În sintagma) Fenomen antropic = fenomen antropogen. – Din fr. anthropique.

antropo
ANTROPO- Element de compunere cu sensul de „referitor la om”, care servește la formarea unor adjective și substantive. – Din fr. anthropo-.

antropobiologie
ANTROPOBIOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei care studiază specia umană și maimuțele antropoide. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. anthropobiologie.

antropocentric
ANTROPOCÉNTRIC, -Ă, antropocentrici, -ce, adj. Privitor la antropocentrism, care aparține antropocentrismului. – Din fr. anthropocentrique.

antropocentrism
ANTROPOCENTRÍSM s.n. Concepție filozofică potrivit căreia omul este centrul și scopul universului. – Din fr. anthropocentrisme.

antropofag
ANTROPOFÁG, -Ă, antropofagi, -ge, adj., s.m. și f. (Persoană) care se hrănește cu carne de om; canibal. – Din fr. anthropophage, lat. anthropophagus.

antropofagie
ANTROPOFAGÍE s.f. Folosire a cărnii omenești ca hrană; canibalism. – Din fr. anthropophagie.

antropofob
ANTROPOFÓB, -Ă, antropofobi, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care urăște oamenii, care are frică de oameni. – Din fr. anthropophobe.

antropofobie
ANTROPOFOBÍE s.f. Atitudine de antropofob, ură, frică de oameni. – Din fr. anthropophobie.

antropogen
ANTROPOGÉN, antropogene, adj. (În sintagma) Fenomen antropogen = fenomen datorat acțiunii omului, cu urmări asupra reliefului, vegetației și climei; fenomen antropic. – Din fr. anthropogène.

antropogenetic
ANTROPOGENÉTIC, -Ă, antropogenetici, -ce, adj. De antropogeneză. – Din fr. anthropogénétique.

antropogeneza
ANTROPOGENÉZĂ s.f. Procesul apariției și dezvoltării omului, a speciei umane; antropogenie. – Din fr. anthropogenèse.

antropogenie
ANTROPOGENÍE s.f. Antropogeneză. – Din fr. anthropogénie.

antropogeografie
ANTROPOGEOGRAFÍE s.f. Ramură a geografiei care se ocupă de studiul populației și al așezărilor omenești; geografie umană, geografia populației. [Pr.: -ge-o-] – Din fr. anthopogéographie.

antropografic
ANTROPOGRÁFIC, -Ă, antropografici, -ce, adj. De antropografie. – Din fr. anthropographique.

antropografie
ANTROPOGRAFÍE s.f. Știință care studiază trăsăturile fizionomice specifice raselor și tipurilor umane. – Din fr. anthropographie.

antropoid
ANTROPOÍD, -Ă, antropoizi, -de, adj., s.f. 1. (Despre unele maimuțe) Care se aseamănă cu omul; antropomorf (I 1). 2. S.f. (La pl.) Grup de maimuțe superioare asemănătoare cu omul, lipsite de coadă; (și la sg.) maimuță din acest grup. – Din fr. anthropoïde.

antropolatrie
ANTROPOLATRÍE s.f. Dragoste exagerată pentru oameni (reflex al unei erezii creștine). – Din ngr. anthropolatría.

antropolog
ANTROPOLÓG, antropologi, s.m. Specialist în antropologie. – Din fr. anthropologue.

antropologic
ANTROPOLÓGIC, -Ă, antropologici, -ce, adj. Al antropologiei, privitor la antropologie. – Din fr. anthropologique.

antropologie
ANTROPOLOGÍE s.f. Știință care se ocupă cu studiul originii, evoluției și variabilității biologice a omului, în corelație cu condițiile naturale și social-culturale. – Din fr. anthropologie

antropologism
ANTROPOLOGÍSM s.n. Conceptie materialistă care privea omul în mod abstract și numai ca pe o ființă naturală, neluând în considerație faptul că el este produsul unor relații sociale în continuă schimbare de-a lungul istoriei. – Din fr. anthropologisme.

antropometric
ANTROPOMÉTRIC, -Ă, antropometrici, -ce, adj. De antropometrie, privitor la antropometrie. – Din fr. anthropométrique.

antropometrie
ANTROPOMETRÍE s.f. Metodă de studiu a posibilităților de identificare a oamenilor, a formei și a amprentelor corpului uman și a părților lui. – Din fr. anthropométrie.

antropomorf
ANTROPOMÓRF, -Ă, antropomorfi, -e, adj., s.n. I. Adj. 1. Antropoid. ♦ (Substantivat, n.pl.) Grup de maimuțe, asemănătoare cu omul. 2. Care aparține antropomorfismului, privitor la antropomorfism. II. S.n. Obiect de artă sau reprezentare decorativă cu formă de ființă omenească. – Din fr. anthropomorphe.

antropomorfism
ANTROPOMORFÍSM s.n. Credință mistică potrivit căreia se atribuie lucrurilor și fenomenelor naturii însușiri și sentimente omenești. ♦ Reprezentare a zeilor și a divinității sub înfățișare omenească. – Din fr. anthropomorphisme.

antropomorfist
ANTROPOMORFÍST, -Ă, antropomorfiști, -ste, adj., s.m. și f. (Persoană) care admite antropomorfismul. – Din fr. anthropomorphiste.

antropomorfiza
ANTROPOMORFIZÁ, antropomorfizez, vb. I. Tranz. A atribui unui lucru, unui fenomen, unei divinități etc. sentimente și însușiri umane. – Din fr. anthropomorphiser.

antroponimic
ANTROPONÍMIC, -Ă, antroponimici, -ce, adj., s.n. 1. Adj. Care se referă la antroponimie; antroponomastic (1). 2. S.n. Nume de persoană. – Din fr. anthroponymique.

antroponimie
ANTROPONIMÍE s.f. 1. Ramură a lingvisticii care studiază numele de persoană; antroponomastică (2). 2. Totalitatea numelor de persoană dintr-o localitate, dintr-o regiune sau dintr-o limbă. – Din fr. anthroponymie.

antroponomastic
ANTROPONOMÁSTIC, -Ă, antroponomastici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Antroponimic (1). 2. S.f. Antroponimie. – Din fr. anthroponomastique.

antropopitec
ANTROPOPITÉC, antropopiteci, s.m. Maimuță conisderată precursorul omului. – Din fr. anthropopithèque.

antropozofie
ANTROPOZOFÍE s.f. Doctrină religioasă care înlocuiește pe Dumnezeu cu omul conceput ca esență divină, accesibilă numai inițiaților. – Din fr. anthroposophie.

antum
ANTÚM, -Ă, antumi, -e, adj. (Despre lucrări scrise) Publicat în timpul vieții autorului. – Cf. lat. a n t e.

anturaj
ANTURÁJ s.n. Totalitatea persoanelor care constituie mediul social particular al cuiva, care înconjoară în mod obișnuit pe cineva; mediul, compania, societatea în care trăiește cineva. – Din fr. entourage.

antart
ANȚẮRȚ adv. (Reg.) Acum doi ani. – Lat. anno tertio.

anual
ANUÁL, -Ă, anuali, -e, adj. Care are loc o dată pe an; care durează un an; care corespunde unui an. Raport anual. Plantă anuală. Plan anual. [Pr.: -nu-al] – Din fr. annuel, lat. annualis.

anuar
ANUÁR, anuare, s.n. Publicație periodică anuală care prezintă activitatea unei instituții, întreprinderi etc. sau care conține studii științifice. ♦ Publicație anuală a unei instituții științifice. [Pr.: -nu-ar] – Din fr. annuaire.

anuitate
ANUITÁTE, anuități, s.f. Sumă de bani (incluzând o parte din capital și dobânda corespunzătoare) care se plătește periodic (de obicei anual) spre a rambursa un capital sau o datorie. [Pr.: -nu-i-] – Din fr. annuité.

anula
ANULÁ, anulez, vb. I. Tranz. 1. A declara nul, a desființa, a suprima sau a abroga un act, o dispoziție etc.; p. gener. a desființa, a suprima, a declara nul; a șterge, a bara. 2. A egala cu zero o expresie matematică. – Din fr. annuler, lat. annullare.

anulabil
ANULÁBIL, -Ă, anulabili, -e, adj. Care se poate anula. – Din fr. annulable.

anulabilitate
ANULABILITÁTE s.f. Posibilitate a unui act, document etc. de a fi anulat. – Din fr. annulabilité.

anular
ANULÁR, -Ă, anulari, -e, adj. (Rar) De forma unui inel, care se înfățișează ca un inel. – Din fr. annulaire.

anulare
ANULÁRE, anulări, s.f. Acțiunea de a anula; anulație. – V. anula.

anulat
ANULÁT, -Ă, anulați, -te, adj. 1. (Despre acte, dispoziții etc.) Care a fost declarat nul; abrogat. 2. (Despre un text, o literă, o cifră etc.) Barat. – V. anula.

anulatie
ANULÁȚIE, anulații, s.f. (Rar) Anulare. – Din fr. annulation.

anume
ANÚME adj. invar., adv. I. Adj. invar. Care se face, se spune etc. în mod special. O vorbă anume. II. Adv. 1. Cu nume de... ♦ Iată care; adică. În limba română sunt trei genuri, și anume: masculin, feminin și neutru. 2. Înadins, special; cu scopul. A venit anume pentru mine. 3. În mod precis, exact. Cât anume ? – A^3 + nume.

anumit
ANUMÍT, -Ă, anumiți, -te, adj. 1. Care a fost hotărât, precizat. O anumită zi. O anumită casă. ♦ Deosebit, special, aparte. Se uita într-un anumit fel. 2. Unul, oarecare. Anumiți oameni. – Anume + suf. -it (după germ. bestimmt).

anunciator
ANUNCIATÓR, anunciatoare, s.n. Aparat care anunță modificări sau abateri în timpul funcționării unui sistem tehnic. [Pr.: -ci-a] – Din fr. annonciateur.

anunt
ANÚNȚ, anunțuri, s.n. Înștiințare scrisă. – Din anunța (derivat regresiv).

anunta
ANUNȚÁ, anúnț, vb. I. Tranz. A aduce la cunoștință; a vesti, a încunoștința. ♦ A vesti sosirea cuiva (rostindu-i numele cu voce tare). – Din fr. annoncer, lat. annuntiare.

anuntare
ANUNȚÁRE, anunțări, s.f. Acțiunea de a anunța. – V. anunța.

anuntator
ANUNȚĂTÓR, -OÁRE, anunțători, -oare, adj. (Rar) Care anunță, vestește sau prevestește ceva. – Anunța + suf. -ător.

anura
ANÚRĂ, anure, s.f. (La pl.) Ordin de amfibieni lipsiți de coadă în stadiul de adult, cu membrele adaptate pentru salt; (și la sg.) animal din acest ordin. – Din fr. anures.

anurie
ANURÍE s.f. Încetare patologică a urinării, întâlnită în bolile renale. – Din fr. anurie.

anus
ÁNUS, anusuri, s.n. Orificiu terminal al intestinului gros, care comunică cu exteriorul. – Din fr., lat. anus.

anvelopa
ANVELÓPĂ, anvelope, s.f. 1. Înveliș de protecție a camerei de aer a unui vehicul, confecționat din cauciuc. 2. Supracopertă. 3. (Pict.) Atmosferă difuză care învăluie figurile dintr-un tablou. – Din. fr. enveloppe.

anvergura
ANVERGÚRĂ, anverguri, s.f. 1. Desfășurare, întindere. ♢ Loc. adj. De mare anvergură = pe plan mare; vast, atotcuprinzător. 2. Distanță între extremitățile aripilor unui avion. ♦ Distanță între vârfurile aripilor întinse la păsări, fluturi și liliac. – Din fr. envergure.

anxietate
ANXIETÁTE s.f. Stare de neliniște, de așteptare încordată, însoțită de palpitații, jenă în respirație etc., întâlnită în unele boli de nervi. [Pr.: -xi-e-] – Din fr. anxiété, lat. anxietas, -atis.

anxios
ANXIÓS, -OÁSĂ, anxioși, -oase, adj. Neliniștit, îngrijorat, încordat. [Pr.: -xi-os] – Din fr. anxieux.

anzeriforma
ANZERIFÓRMĂ, anzeriforme, s.f. (La pl.) Ordin de păsări înotătoare, cu gâtul lung, cu picioarele scurte având trei degete unite printr-o membrană; (și la sg.) pasăre din acest ordin. – Din fr. ansériformes.

aoleo
AOLEÓ interj. v. aoleu.

aoleu
AOLÉU interj. Exclamație care exprimă durere, spaimă, dor, mirare. [Var.: aléu, aoleó, auléu, oleó, oleoleó, oléu interj.]

aolica
AOLÍCĂ interj. (Pop.) Diminutiv a lui aoleu. – Aoleu + suf. -ică.

aorist
AORÍST, aoriste, s.n. Timp verbal, în unele limbi, care exprimă o acțiune trecută nedeterminată. – Din fr. aoriste, lat. aoristus.

aorta
AÓRTĂ, aorte, s.f. Cea mai mare arteră a corpului la vertebrate, care duce sângele oxigenat de la inimă în tot corpul. ♢ (Adjectival) Artera aortă. – Din fr. aorte.

aortic
AÓRTIC, -Ă, aortici, -ce, adj. Care aparține aortei, privitor la aortă. – Din fr. aortique.

aortita
AORTÍTĂ, aortite, s.f. Inflamație cronică a aortei. – Din fr. aortite.

apagogic
APAGÓGIC, -Ă, apagogici, -ce, adj. (În sintagma) Raționament apagogic = raționament indirect prin reducere la absurd. – Din fr. apagogique.

apanaj
APANÁJ, apanaje, s.n. 1. Parte dintr-un domeniu feudal acordată fiilor din casele domnitoare și din marile familii nobile; proprietate sau venit acordat din averea țării membrilor unei familii domnitoare. 2. Bun material sau spiritual care se atribuie cuiva sau este acaparat în mod exclusiv de cineva; fig. ceea ce este propriu unei persoane sau unui lucru. – Din fr. apanage.

apar
APÁR, apari, s.m. (Rar) cel care vindea apă (aducând-o cu sacaua). – Apă + suf. -ar.

aparat
APARÁT, aparate, s.n. 1. Sistem de piese care servește pentru o operație mecanică, tehnică, științifică etc. Aparat de radio. Aparat telegrafic. 2. Sistem tehnic care transformă o formă de energie în alta. 3. Ansamblu de organe anatomice care servesc la îndeplinirea unei funcțiuni fundamentale. Aparat digestiv. 4. Totalitatea serviciilor (sau, p. ext. a personalului) care asigură bunul mers al unei instituții sau al unui domeniu de activitate. Aparat administrativ. ♢ Aparat de stat = totalitatea organelor de stat care îndeplinesc funcțiile acestuia; totalitatea angajaților acestor organe. 5. Ansamblul mijloacelor care servesc pentru un anumit scop. ♢ Aparat științific = totalitatea documentelor, izvoarelor, surselor de investigație științifică folosite de un cercetător. Aparat critic = totalitatea notelor și comentariilor care însoțesc o ediție critică. – Din lat. apparatus, fr. apparat, germ Apparat (cu unele sensuri după fr. appareil).

aparataj
APARATÁJ, aparataje, s.n. Totalitate a aparatelor folosite într-un anumit domeniu de activitate. – Aparat + suf. -aj (după fr. appareillage).

aparatura
APARATÚRĂ, aparaturi, s.f. Totalitate a aparatelor care asigură funcționarea și controlul unei anumite instalații, mașini etc.; p.ext. aparataj. – Din germ. Apparatur.

apare
APÁRE vb. III. v. apărea.

aparent
APARÉNT, -Ă, aparenți, -te, adj. 1. Care este altfel decât pare la prima vedere, care este doar în aparență așa cum se arată. Liniște aparentă. ♦ (Adverbial) în aparență. 2. (Franțuzism) Care apare cu claritate (privirii, minții). ♢ Cărămidă aparentă = cărămidă specială destinată zidirii unor fațade care nu se acoperă cu tencuială. – Din fr. apparent, lat. apparens, -ntis.

aparenta
APARÉNȚĂ, aparențe, s.f. Înfățișare exterioară (și adesea neconformă cu realitatea) a cuiva sau a ceva. ♢ Loc. adv. În aparență = după exterior, la prima vedere. ♢ Expr. A salva aparențele = a reuși să dea unui lucru, unei situații etc. o înfățișare care să ascundă o realitate neplăcută. – Din fr. apparence, lat. apparentia.

aparitie
APARÍȚIE, apariții, s.f. 1. Faptul de a apărea, de a se arăta privirii; ivire. ♦ Moment inițial al unui proces în curs de dezvoltare. 2. Ieșire de sub tipar a unei cărți, a unui periodic etc.; publicare. – Din fr. apparition, lat. apparitio, -onis.

apartament
APARTAMÉNT, apartamente, s.n. Locuință (într-o casă mai mare) compusă din mai multe camere (și dependințe). – Din fr. appartement.

aparte
APÁRTE adv. În mod separat, deosebit (de...). ♦ (În teatru, ca indicație pentru actori). Ca și cum ar vorbi cu sine însuși, dar cu glas tare. ♦ (Adjectival) Deosebit, special, anumit. Trăsătură aparte. – A^3 + parte (după fr. à part).

apartenenta
APARTENÉNȚĂ, apartenențe, s.f. Faptul de a ține, de a fi legat de cineva sau de ceva; proprietatea de a fi un element al unui ansamblu. – Din fr. appartenance.

aparteu
APARTÉU, aparteuri, s.n. Scurt monolog rostit cu glas scăzut de un actor pe scenă, ca pentru sine, în așa fel încât să fie auzit numai de spectatori, nu și de partenerii aflați pe scenă. – Din fr. aparté.

apartheid
APÁRTHEID s.n. Politică de segregație rasială, practicată până în anul 1991 de guvernul Republicii Sud-Africane împotriva populației de culoare din țară. – Din engl. apartheid.

apartine
APARȚÍNE, aparțín, vb. III. Intranz. A ține, a depinde de cineva sau de ceva; a fi proprietatea cuiva. ♦ A face parte dintr-o anumită clasă, dintr-o anumită organizație etc. – Din fr. appartenir (dupa ține).

apas
APÁȘ, apași, s.m. 1. (La pl.) Numele unui trib de indieni din Texas; (și la sg.) indian din acest trib. 2. (Rar) Derbedeu, haimana; hoț; bandit. – Din fr. apache.

apatic
APÁTIC, -Ă, apatici, -ce adj. Care este cuprins de apatie, care manifestă sau trădează apatie. – Din fr. apathique.

apatie
APATÍE s.f. Stare de indiferență, lipsă de interes față de orice activitate și față de lumea înconjurătoare. ♦ (În concepția filozofilor stoici antici) Ideal moral care constă în înăbușirea oricărei pasiuni. – Din fr. apathie, lat. apathia.

apatit
APATÍT s.n. Mineral cristalizat, incolor sau variat colorat, folosit la prepararea îngrășămintelor minerale și la extragerea fosforului. – Din fr. apatite.

apatrid
APATRÍD, -Ă, apatrizi, -de, s.m. și f., adj. (Persoană) care nu are cetățenia nici unui stat. – Din fr. apatride.

apatridie
APATRIDÍE, apatridii, s.f. (Rar) Situație de apatrid. – Din fr. apatridie.

apa
ÁPĂ, ape, s.f. I. 1. Lichid incolor, fără gust și fără miros, compus hidrogenat al oxigenului, care formează unul din învelișurile Pământului. ♢ Apă neagră = glaucom. ♢ Expr. Apă de ploaie = vorbe fără conținut, vorbe goale; (concr.) lucru fără valoare. A bate apa în piuă = a vorbi mult și fără rost. A fi (toți) o apă (și un pământ) = a fi la fel. A intra la apă = a) (mai ales despre țesături) a-și micșora dimensiunile după ce a fost băgat în apă (I 1); b) (fam.) a ajunge într-o situație grea, neplăcută. (Fam.) A băga pe cineva la apă = a face (cuiva) un mare neajuns. A nu avea (nici) după ce bea apă = a fi extrem de sărac. 2. Masă de apă (I 1) formând un râu, un lac, o mare etc. ♢ Ape teritoriale = porțiune a mării sau a oceanului situată de-a lungul coastelor unui stat, formând o parte integrală a teritoriului acestuia. ♢ Loc. adv. Ca pe apă sau ca apa = în mod curgător, fluent; pe dinafară. Știe lecția pe dinafară. ♢ Expr. A ști (sau a vedea) în ce ape se scaldă cineva = a cunoaște gândurile, intențiile sau dispoziția cuiva. A lăsa pe cineva în apele lui = a nu deranja, a lăsa pe cineva în pace.A nu fi în apele lui = a fi abătut sau prost dispus. A-i veni (cuiva) apă la moară = a se schimba împrejurările în favoarea lui. A-i lua (cuiva) apa de la moară = a-i crea (cuiva) condiții nefavorabile; a face să nu mai poată spune nimic. ♦ (La pl.) Valuri, unde. 3. Fig. (La pl.) Joc de culori făcut în lumină de unele obiecte lucioase. II. 1. (Urmat de determinări) Denumire dată unor preparate lichide industriale, farmaceutice, de parfumerie etc. Apă de colonie. ♢ Apă grea = combinație a oxigenului cu deuteriul, folosită în unele reactoare nucleare. Apă oxigenată v. oxigenat. (Pop.) Apă tare = acid azotic. Apă de clor = soluție folosită ca decolorant în industria textilă și a hârtiei. Apă de var = soluție cu proprietăți antidiareice și antiacide. Apă deuterică = apă grea. 2. Fig. Denumire dată unor secreții apoase ale corpului (lacrimi, salivă, sudoare etc.). ♢ Expr. A-i lăsa (cuiva) gura apă (după ceva) = a dori (ceva) nespus de mult. A fi (numai o) apă = a fi foarte transpirat. – Lat. aqua.

apara
APĂRÁ, ápăr, vb. I. Tranz. 1. A interveni în ajutorul cuiva sau a ceva pentru a-l susține împotriva unei acțiuni ostile. ♦ A păzi un teritoriu, un oraș etc.; a menține o poziție prin luptă. ♦ Refl. A se împotrivi unui atac, unei acțiuni ostile. 2. A pune la adăpost de o primejdie, de frig etc.; a feri, a ocroti. 3. A susține pe cineva sau ceva, respingând obiecțiile aduse; a pleda cauza cuiva înaintea justiției. ♦ Refl. A aduce în sprijinul său argumentele necesare spre a dovedi că este pe nedrept învinuit. – Lat. aparare „a pregăti, a dispune”.

aparaie
APĂRÁIE s.f. Apărie. – Apă + suf. -ăraie.

aparare
APĂRÁRE, apărări, s.f. Acțiunea de a (se) apăra. ♢ Loc. vb. A lua apărarea = a apăra (pe cineva sau ceva). ♦ (Mil.) Una din formele principale de luptă, care urmărește oprirea ofensivei inamicului; totalitatea măsurilor luate în acest scop. ♦ (Concr.) Parte într-un proces care apără cauza cuiva. ♦ (Concr.) Totalitatea jucătorilor dintr-o echipă sportivă care au rolul de a apăra sau proteja poarta proprie. – V. apăra.

aparator
APĂRĂTÓR, -OÁRE, apărători, -oare, adj., subst. 1. Adj. Care apără sau protejează. 2. S.m. și f. Persoană care apără sau sprijină ceva sau pe cineva. ♦ Persoană care apără cauza cuiva în fața justiției. ♦ Jucător dintr-o echipă sportivă care are rolul de a apăra sau proteja propria poartă; fundaș. 3. S.n. și f. Nume dat unor obiecte sau dispozitive (tehnice) cu rol protector. – Apăra + suf. -ător.

aparea
APĂREÁ, apár, vb. II. Intranz. 1. A se arăta în fața cuiva, a deveni vizibil cuiva, a se ivi; a lua naștere. ♦ A se arăta (cuiva) sub o anumită înfățișare, a lua (pentru cineva) un anumit aspect. 2. (Despre publicații) A ieși de sub tipar. [Var.: apáre vb. III.] – Din lat. apparere (după părea).

aparie
APĂRÍE s.f. Apă multă (de obicei vărsată sau căzută pe jos); apăraie. – Apă + suf. -ărie.

apasa
APĂSÁ, apắs, vb. I. 1. Tranz. și intranz. A se lăsa cu toată greutatea asupra unui lucru, a exercita o presiune asupra unui corp; a presa. ♦ Intranz. Fig. A accentua, a sublinia în vorbire un cuvânt, o frază etc. 2. Tranz. Fig. A asupri, a oprima; a face să sufere, a chinui, a copleși. – Lat. *appensare.

apasare
APĂSÁRE, apăsări, s.f. Acțiunea de a apăsa și rezultatul ei. ♦ Stare a celui chinuit, copleșit de suferință, de griji materiale sau morale. – V. apăsa.

apasat
APĂSÁT, -Ă, apăsați, -te, adj. (Despre mers, pași etc.; adesea adverbial) Energic (și sacadat). ♦ Fig. (Despre modul de exprimare, vorbele etc. cuiva) Care este subliniat, marcat, arătând hotărâre, fermitate. ♢ (Adverbial) Vorbește apăsat. – V. apăsa.

apasator
APĂSĂTÓR, -OÁRE, apăsători, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care asuprește, oprimă. Care copleșește, chinuiește. 2. S.n. (Tehn.) Călcător (III 1). – Apăsa + suf. -ător.

apatos
APĂTÓS, -OÁSĂ, apătoși, -oase, adj. Care conține multă apă, care este îmbibat cu apă; apos. – Lat. *aquatosus sau din apă (după sănătos, secetos etc.).

apeduct
APEDÚCT, apeducte, s.n. Ansamblu de construcții și de instalații care servesc la transportarea apei de la locul de captare până la cel de folosire. – Din lat. aquaeductus (după apă).

apel
APÉL, apeluri, s.n. 1. Citire cu glas tare a numelor unor persoane dintr-un colectiv, spre a verifica prezența lor într-un anumit loc. 2. Chemare scrisă sau orală adresată maselor, unei colectivități etc. 3. Cerere, rugăminte. ♢ Loc. vb. A face apel la cineva (sau la ceva) = a apela (1). 4. Acțiune făcută la o instanță judecătorească superioară, spre a obține anularea unei sentințe date de o instanță inferioară și judecarea în fond a procesului. ♢ Curte de apel = instanță judecătorească, superioară tribunalului, care avea competența de a judeca recursul cuiva împotriva sentinței tribunalului. 5. Producerea unui semnal sonor sau luminos prin care se marchează cererea de a stabili o legătură telefonică sau telegrafică. – Din fr. appel.

apela
APELÁ, apelez, vb. I. Intranz. 1. A se adresa cuiva cu o rugăminte, cu o cerere, a cere concursul cuiva. 2. (Jur.; în trecut) A introduce un apel (4). – Din fr. appeler.

apelant
APELÁNT, -Ă, apelanți, -te, s.m. și f. (Jur.; în trecut) Persoană care a introdus un apel (4). – Din fr. appelant.

apelativ
APELATÍV, -Ă, apelativi, -e, adj., s.n. (Substantiv) comun; (nume, cuvânt) calificativ. – Din fr. appellatif, lat. appelativus.

apella
APÉLLA s.f. Nume dat adunării poporului din Sparta antică. – Cuv. gr.

apelpisie
APELPISÍE, apelpisii, s.f. (Înv.) Stare de deznădejde, de desperare sau de exasperare. – DIn ngr. apelpisía.

apelpisit
APELPISÍT, -Ă, apelpisiți, -te, adj., s.m. și f. (Înv.) (Om) deznădăjduit, desperat, exasperat, care nu se mai poate stăpâni. – Din apelpisi (înv. „a deznădăjdui” < ngr.).

apendice
APÉNDICE, apendice, s.n. 1. Mică prelungire a tubului intestinal, în partea de jos a cecului. 2. Parte secundară a unui obiect, care se prezintă ca o prelungire sau ca o completare a acestuia. 3. Adaos, anexă, supliment la o publicație. 4. (Fon.) Element fonic suplimentar care însoțește articulația unui sunet. [Acc. și: apendíce] – Din fr. appendice, lat. appendix, -icis.

apendicita
APENDICÍTĂ, apendicite, s.f. Boală care constă în inflamarea acută sau cronică a apendicelui (1) și care se manifestă de obicei prin crize dureroase. – Din fr. appendicite.

apendicul
APENDÍCUL, apendicule, s.n. Apendice mic. – Din fr. appendicule.

apendicular
APENDICULÁR, -Ă, apendiculari, -e, adj. Care formează un apendice, în formă de apendice. – Din fr. appendiculaire.

apepsie
APEPSÍE, apepsii, s.f. Întârziere a procesului de digestie, din cauza secreției gastrice insuficiente. – Din fr. apepsie.

aperceptiv
APERCEPTÍV, -Ă, aperceptivi, -e, adj. Care se referă la apercepție, care constituie o apercepție. – Din fr. aperceptif.

aperceptie
APERCÉPȚIE s.f. Proces mintal care constă în integrarea percepțiilor în experiența individuală anterioară. – Din fr. aperception.

aperiodic
APERIÓDIC, -Ă, aperiodici, -ce, adj. Care nu variază periodic (în timp). [Pr.: -ri-o-] – Din fr. apériodique.

aperitiv
APERITÍV, aperitive, s.n. 1. Gustare care se ia înainte de masă (pentru a stimula pofta de mâncare) 2. Băutură alcoolică consumată înainte de masă (pentru a stimula pofta de mâncare). – Din fr. apéritif, lat. aperitivus.

apertometru
APERTOMÉTRU, apertometre, s.n. (Fot.) Instrument pentru măsurarea unghiulației. – Din fr. apertomètre, engl. apertometer.

apertura
APERTÚRĂ, aperturi, s.f. 1. (Fon.) Grad de deschidere a canalului fonator în timpul emiterii sunetelor. 2. (Anat.) Grad de deschidere a unei cavități. 3. (Fot.) Unghiulație. – Din fr. aperture, it. apertura.

apetal
APETÁL, -Ă, apetali, -e, adj. (Despre flori, p.ext. despre plante) Care este lipsit de petale. ♦ (Substantivat, f. pl.) Grup de plante dicotiledonate cu florile fără petale. – Din fr. apétale.

apetenta
APETÉNȚĂ s.f. (Livr.) Tendință a cuiva către ceea ce îi poate satisface nevoile, înclinațiile etc. naturale. – Din fr. appétence.

apetisant
APETISÁNT, -Ă, apetisanți, -te, adj. Care trezește, stimulează pofta de mâncare; p.ext. care atrage, îmbie, ispitește. – Din fr. appétissant.

apetit
APETÍT, apetituri, s.n. (Franțuzism) Poftă de mâncare; p. ext. dorință nestăpânită de a face ceva. – Din fr. appétit.

apex
ÁPEX, apexuri, s.n. 1. (Astron.) Punct de pe bolta cerească spre care se deplasează în aparență sistemul nostru solar. 2. Capăt, extremitate (ascuțită) a unui lucru. – Din fr., lat. apex.

apical
APICÁL, -Ă, apicali, -e, adj. 1. (Anat., Med.) Care este situat la vârful, la extremitatea unui organ. 2. (Despre consoane) Articulat prin apropierea vârfului limbii de dinți, de alveole, de bolta palatului. – Din fr. apical.

apicol
APÍCOL, -Ă, apicoli, -e, adj. Provenit din albinărit, de albinărit; care aprține apiculturii, privitor la apicultură. – Din fr. apicole.

apicultor
APICULTÓR, -OÁRE, apicultori, -oare, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu apicultura; albinar, prisăcar, stupar. – Din fr. apiculteur.

apicultura
APICULTÚRĂ s.f. (Știință care se ocupă cu) creșterea și îngrijirea rațională a albinelor, în scopul folosirii produselor lor; albinărit, prisăcărit, stupărit. – Din fr. apiculture.

apida
APÍDĂ, apide, s.f. (La pl.) Familie de insecte himenoptere care cuprinde albinele și bondarii; (și la sg.) insectă care aparține acestei familii. – Din fr. apidés.

apiol
APIÓL s.n. (Farm.) Ulei extras din semințele de pătrunjel și care servește la producerea menstruației și ca febrifug. [Pr.: -pi-ol] – Din fr. apiol.

apiretic
APIRÉTIC, -Ă, apiretici, -ce, adj. Care are temperatura corpului în limite normale; care nu este însoțit de febră; afebril. – Din fr. apyrétique.

apirexie
APIREXÍE s.f. Lipsă a febrei în cazul unei boli. – Din fr. apyrexie.

apiterapic
APITERÁPIC, -Ă, apiterapici, -ce, adj. De apiterapie. – Apiterap[ie] + suf. -ic.

apiterapie
APITERAPÍE, apiterapii, s.f. Tratament cu produse apicole. – Api[col] + terapie.

aplana
APLANÁ, aplanez, vb. I. Tranz. A face să dispară o neînțelegere, un conflict etc. – Din fr. aplanir.

aplanare
APLANÁRE s.f. Acțiunea de a aplana și rezultatul ei. – V. aplana.

aplatiza
APLATIZÁ, aplatizez, vb. I. Tranz. A face plat, a turti prin presare. – După fr. aplatir.

aplatizare
APLATIZÁRE, aplatizări, s.f. Faptul de a aplatiza. – V. aplatiza.

aplatizat
APLATIZÁT, -Ă, aplatizați, -te, adj. Plat, turtit prin presare. – V. aplatiza.

aplauda
APLAUDÁ, apláud, vb. I. Intranz. A bate din palme în semn de mulțumire, de aprobare, de admirație. ♦ Tranz. A-și exprima mulțumirea, aprobarea, admirația față de cineva sau ceva prin aplauze. [Pr.: pla-u-] – Din fr. applaudir, lat. applaudere.

aplaudare
APLAUDÁRE, aplaudări s.f. Acțiunea de a aplauda; (rar, la pl.) aplauze. [Pr.: -pla-u-] – V. aplauda.

aplauze
APLÁUZE s.f. pl. Bătăi repetate din palme în semn de mulțumire, de aprobare, de admirație; aplaudări. [Pr.: -pla-u-] – Din lat. applausus, it. applauso.

aplazic
APLÁZIC, -Ă, aplazici, -ce, adj. (Med.; despre țesuturi, organe) Care prezintă aplazie. – Din fr. aplasique.

aplazie
APLAZÍE, aplazii, s.f. Atrofiere a unui țesut sau a unui organ prin întreruperea procesului de dezvoltare. – Din fr. aplasie.

apleca
APLECÁ, apléc, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face să-și schimbe sau a-și schimba poziția (verticală) prin îndoire spre pământ; a (se) îndoi, a (se) înclina, a (se) pleca; fig. a (se) supune. 2. Tranz. (Pop.) A alăpta. 3. Refl. Fig., A simți atracție, vocație pentru ceva, a înclina către ceva; a se preocupa de cineva sau ceva. 4. Refl. (În expr.) A i se apleca = a căpăta o indigestie; a-i veni greață. – Din lat. applicare.

aplecare
APLECÁRE, aplecări, s.f. Acțiunea de a (se) apleca și rezultatul ei. ♦ Fig. Predispoziție, înclinație pentru ceva. – V. apleca.

aplecat
APLECÁT, -Ă, aplecați, -te, adj. Care și-a schimbat poziția (verticală); îndoit, înclinat, plecat, adus. – V. apleca.

aplica
APLICÁ, aplíc, vb. I. Tranz. 1. A pune un lucru pe (sau peste) altul pentru a le fixa, a le uni, a face din ele un corp comun. 2. A pune ceva în practică; a întrebuința, a folosi; a face, a administra. A aplica un procedeu. A aplica un tratament. ♢ Loc. vb. A aplica (cuiva) o corecție = a pedepsi cu bătaia (pe cineva). 3. A raporta un principiu general la un caz concret, particular. – Din fr. appliquer, lat. applicare.

aplicabil
APLICÁBIL, -Ă, aplicabili, -e, adj. care se poate aplica. – Din fr. applicable.

aplicabilitate
APLICABILITÁTE s.f. Posibilitate de a fi pus în practică. – Din fr. applicabilité.

aplicare
APLICÁRE, aplicări, s.f. Acțiunea de a aplica și rezultatul ei. – V. aplica.

aplicat
APLICÁT, -Ă, aplicați, -te, adj. 1. (În sintagma) Broderie aplicată = motiv de broderie care se realizează prin fixarea și conturarea pe un material a unor bucăți din altă țesătură. 2. (Despre unele științe sau domenii de cercetare) Care își găsește o aplicație imediată. 3. (Franțuzism; despre oameni) Înzestrat, talentat. – V. aplica.

aplicativ
APLICATÍV, -Ă, aplicativi, -ve, adj. (Despre unele științe, domenii sau metode de cercetare) Care își găsește o aplicație imediată, care este legat nemijlocit de viața practică. – Din fr. applicatif.

aplicativitate
APLICATIVITÁTE s.f. (Rar) Caracter aplicativ. – Din fr. applicativité.

aplicatie
APLICÁȚIE, aplicații, s.f. 1. Faptul de a aplica (1). ♢ Ceea ce se aplică (1); p. ext. obiect, lucru care rezultă din aplicarea aceasta. 2. Faptul de a aplica (2), de a pune în practică. 3. Fig. Aptitudine, talent, înclinație. – Din fr. application.

aplica
APLÍCĂ, aplice, s.f. 1. Ornament în relief fixat pe suprafața unui obiect, a unui perete etc. 2. Corp de iluminat care se fixează pe perete. – Din fr. applique.

aplit
APLÍT s.n. Rocă eruptivă de culoare deschisă, cu aspect grăunțos fin. – Din fr. aplite, germ. Aplit.

aplomb
APLÓMB s.n. 1. (Livr.) Siguranță absolută sau îndrăzneală (adesea nejustificată) manifestate în comportarea cuiva. 2. Poziție și direcție a membrelor unor animale în raport cu pământul și cu planul median al corpului, care servește la alegerea animalelor în vederea selecției. – Din fr. aplomb.

apnee
APNÉE s.f. (Med.) Oprire temporară a respirației. – Din fr. apnée.

apocalips
APOCALÍPS s.n. Parte din Noul Testament în care este înfățișat în chip alegoric sfârșitul lumii; sfârșitul lumii în religia creștină. [Var.: apocalípsă s.f.] – Din fr. apocalypse, lat. apocalypsis.

apocalipsa
APOCALÍPSĂ s.f. v. apocalips.

apocaliptic
APOCALÍPTIC, -Ă, apocaliptici, -ce, adj. Care aparține apocalipsului, specific apocalipsului; p.ext care are aspectul unei catastrofe. – Din fr. apocalyptique.

apocinacee
APOCINACÉE s.f. (La pl.) Familie de plante erbacee sau lemnoase care secretă un suc lăptos; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. apocynacées.

apocopa
APOCÓPĂ, apocope, s.f. (Fenomen fonetic care constă în) dispariția unui sunet sau a unui grup de sunete de la sfârșitul unui cuvânt. – Din fr. apocope, lat. apocopa.

apocrif
APOCRÍF, -Ă, apocrifi, -e, adj. (Despre scrieri) Care este atribuit altui autor decât celui adevărat; a cărui autenticitate este îndoielnică. ♦ (Substantivat, n.) Scriere religioasă nerecunoscută azi între cele canonice. – Din fr. apocryphe, lat. apocryphus.

apod
APÓD, -Ă, apozi, -de, adj. (Despre unele animale) Lipsit de picioare. – Din fr. apode.

apodictic
APODÍCTIC, -Ă , apodictici, -ce, adj. (Despre judecăți, demonstrații etc.) Care exprimă raporturi și legături necesare între lucruri sau fenomene; care exclude posibilitatea unei opoziții. – Din fr. apodictique, lat. apodicticus.

apodoza
APODÓZĂ, apodoze, s.f. Partea a doua a unei perioade condiționale, care conține consecința primei părți. – Din fr. apodose.

apoetic
APOÉTIC, -Ă, apoetici, -ce, adj. Care nu este poetic, care nu are valoare poetică. – Din poetic.

apofiza
APOFÍZĂ, apofize, s.f. 1. Proeminență pe suprafața unui os. Apofiza vertebrelor. 2. Ramificație de formă tubulară sau cilindrică a filoanelor, zăcămintelor, corpurilor eruptive etc., care pătrunde în rocile înconjurătoare. 3. (Arhit.) Mulură concavă care marchează legătura dintre fusul unei coloane și baza ei. – Din fr. apophyse, lat. apophysis.

apofonie
APOFONÍE, apofonii, s.f. (Lingv.) Alternanță care există între vocalele din tema unui cuvânt. – Din fr. apophonie.

apoftegmatic
APOFTEGMÁTIC, -Ă, apoftegmatici, -ce, adj. (Livr.) Care reprezintă o apoftegmă. – Din fr. apophtegmatique.

apoftegma
APOFTÉGMĂ, apoftegme, s.f. (Livr.) Maximă, sentință formulată de obicei de o personalitate celebră (din antichitate). – Din fr. apophtegme.

apogamie
APOGAMÍE s.f. Formare a embrionului vegetal dintr-o altă celulă decât oosfera. – Din fr. apogamie.

apogeu
APOGÉU, apogee, s.n. 1. Punct culminant în dezvoltarea unui fenomen, a unei acțiuni etc. 2. Punctul cel mai depărtat de pământ la care se află un astru pe orbita sa. – Din fr. apogée.

apogiatura
APOGIATÚRĂ, apogiaturi, s.f. Ornament melodic care constă dintr-unul sau mai multe sunete secundare care precedă sunetul principal (aflat la altă înălțime). [Pr.: -gi-a-] – Din it. appoggiatura.

apoi
APÓI adv. 1. După aceea, pe urmă. A venit apoi la mine. ♦ (Cu valoare de conjuncție) Atunci, în cazul acesta, dacă e așa, așa fiind. Dacă e adevărat, apoi ai dreptate. 2. (De obicei precedat de conjuncții; adesea cu valoare de conjuncție) Pe lângă asta, și încă, unde mai pui că; dar; altminteri. Și-apoi era război pe vremea aceea. [Var.: (pop.) păi, poi adv.] – Lat. ad-post.

apolinic
APOLÍNIC, -Ă, apolinici, -ce, adj. (Despre artă și cultură) Care este orientat spre ordine, măsură și armonie, caracterizat printr-o contemplare senină, detașată; lucid, rațional. – Din germ. apollinisch.

apolitic
APOLÍTIC, -Ă, apolitici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care este în afara politicii, care nu se ocupă cu politica. 2. Adj. s.m. și f. (Persoană) care susține sau practică apolitismul. – Din fr. apolitique, (2) și după rus. apoliticĩnâi.

apolitism
APOLITÍSM s.n. Indiferență față de viața și activitatea politică. – Din fr. apolitisme, rus. apolitizm.

apolog
APOLÓG, apologuri, s.n. Scurtă povestire (în versuri sau în proză) care cuprinde o învățătură morală practică, prezentată în formă alegorică. V. fabulă. – Din fr. apologue, lat. apologus.

apologet
APOLOGÉT, apologeți, s.m. Susținător fervent (și adesea exagerat) al meritelor cuiva sau a ceva. – Din germ. Apologet.

apologetic
APOLOGÉTIC, -Ă, apologetici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care conține o apologie, care ține de apologie. 2. S.f. Sistem (adesea neîntemeiat) de apărare sau de justificare a unei idei, doctrine etc. 3. S.f. Parte a teologiei care are ca scop apărarea religiei creștine. – Din fr. apologétique.

apologetism
APOLOGETÍSM s.n. (Rar) Apologie. – Apologet + suf. -ism.

apologie
APOLOGÍE, apologii, s.f. 1. Elogiu, laudă ferventă (și adesea exagerată) adusă unei persoane, unei idei etc.; apărare (servilă și interesată) a cuiva sau a ceva. 2. Discurs, scriere care face apologia (1) cuiva sau a ceva. – Din fr. apologie, lat. apologia.

apologiza
APOLOGIZÁ, apologizez, vb. I. Tranz. (Rar) A face o apologie. – Apologie + suf. -iza.

apometru
APOMÉTRU, apometre, s.n. Contor pentru apă. – Apă + metru.

aponevrotic
APONEVRÓTIC, -Ă, aponevrotici, -ce, adj. Care se referă la aponevroză, care aparține aponevrozei. – Din fr. aponévrotique.

aponevroza
APONEVRÓZĂ, aponevroze, s.f. (Anat.) Prelungire fibroasă lată care continuă sub mușchi. – Din fr. aponévrose.

apoplectic
APOPLÉCTIC, -Ă, apoplectici, -ce, adj. Propriu apoplexiei, de apoplexie. Criză apoplectică. ♦ (Adesea substantivat) Predispus la apoplexie. Persoană apoplectică. – Din fr. apoplectique.

apoplexie
APOPLEXÍE, apoplexii, s.f. 1. Pierdere bruscă a cunoștinței și a sensibilității, cauzată de obicei de o hemoragie cerebrală; atac, dambla, ictus apoplectic. 2. Concentrare bruscă de sânge într-un organ. – Din fr. apoplexie, lat. apoplexia.

aporetic
APORÉTIC, -Ă, aporetici, -ce, adj. (Livr.) Care are aspectul unei aporii, de aporie. – Din fr. aporétique.

aporie
APORÍE, aporii, s.f. Dificultate de ordin rațional greu sau imposibil de rezolvat. – Din ngr. aporía, fr. aporie.

aport
APÓRT^1 interj. Strigăt cu care se îndeamnă un câine să aducă vânatul împușcat sau un obiect aruncat. – Din fr. apporte (< apporter).

APÓRT^2, aporturi, s.n. Contribuție materială, intelectuală, morală etc. adusă de cineva într-o acțiune comună. – Din fr. apport (< apporter).

aporta
APORTÁ, pers. 3 aportează, vb. I. Tranz. (Despre câinii de vânătoare) A aduce vânatul împușcat sau un obiect aruncat. – Din fr. apporter.

apos
APÓS, -OÁSĂ, apoși, -oase, adj. 1. Care conține (prea multă) apă, bogat în apă. 2. Care seamănă cu apa. ♢ Umoare apoasă = lichid transparent care se află între corneea și cristalinul ochiului. – Lat. aquosus.

apostasie
APOSTASÍE s.f. v. apostazie.

apostat
APOSTÁT, -Ă, apostați, -te, s.m. și f., adj. (Persoană) care a săvârșit o apostazie (1); p. ext. răzvrătit, rebel. – Din fr. apostat, lat. apostata.

apostazie
APOSTAZÍE, apostazii, s.f. 1. Renunțare publică la o anumită credință religioasă; renegare a unei doctrine sau concepții. 2. Revoltă, răzvrătire împotriva stăpânirii [Var: apostasíe s.f.] – Din ngr. apostasía, fr. apostasie.

aposteriori
APOSTERIÓRI adv., adj. Invar. (Fil.) Bazat pe experiență, dobândit în urma experienței. Cunoștințe aposteriori. [Pr.: -ri-o-] – Din lat. a posteriori.

aposteriorism
APOSTERIORÍSM s.n. Concepție filosofică potrivit căreia toate cunoștințele se capătă prin experiență individuală. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. apostériorisme.

apostila
APOSTÍLĂ, apostile, s.f. Rezoluție scrisă pe o petiție, pe un raport etc.; p.ext. semnătură pusă pe un asemenea act. – Din fr. apostille.

apostol
APOSTOL, (I) apostoli, s.m. I. 1. (În religia creștină) Nume dat fiecăruia dintre cei doisprezece discipoli ai lui Hristos. ♦ Misionar creștin de la începutul creștinismului. 2. Adept și propagator înflăcărat al unei idei, al unei doctrine etc. II. (La sg.) Carte de ritual creștin, cuprinzând fapte atribuite Apostolilor (I 1) și scrisorile lor adresate diferitelor persoane și comunități. – Din sl. apostolŭ.

apostolat
APOSTOLÁT s.n. Misiunea de apostol (I), activitatea desfășurată de un apostol. – Din fr. apostolat, lat. apostolatus.

apostolesc
APOSTOLÉSC, -EÁSCĂ, apostolești, adj. (Rar) Apostolic. – Apostol + suf. -esc.

apostoleste
APOSTOLÉȘTE adv. (Fam.; în expr.) A merge (sau a o lua, a pleca etc.) apostolește = a merge (sau a pleca) pe jos; apostolicește. – Apostol + suf. -ește.

apostolic
APOSTÓLIC, -Ă, apostolici, -ce, adj. 1. Care aparține apostolilor (I 1), de apostoli; apostolesc. 2. Care aparține papei^2, privitor la papă^2; pontifical. – Din fr. apostolique, lat. apostolicus.

apostoliceste
APOSTOLICÉȘTE adv. (Înv.; în expr.) A merge (sau a o lua, a pleca etc.) apostolicește = a merge apostolește, v. apostolește. – Apostolic + suf. -ește.

apostrof
APOSTRÓF, apostrofuri, s.n. Semn ortografic în formă de virgulă, care marchează absența accidentală în rostire a unor sunete. [Var.: apostrófă s.f.] – Din fr. apostrophe, lat. apostrophus.

apostrofa
APOSTROFÁ, apostrofez, vb. I. Tranz. A adresa cuiva o mustrare (violentă), a mustra pe cineva (cu ton aspru). – Din fr. apostropher.

apostrofare
APOSTROFÁRE, apostrofări, s.f. Acțiunea de a apostrofa și rezultatul ei. – V. apostrofa.

apostrofa
APOSTRÓFĂ^1, apostrofe, s.f. 1. Imputare, mustrare adresată cuiva (pe un ton violent). 2. Figură retorică sau de stil prin care oratorul sau scriitorul, întrerupându-și brusc cursul expunerii, se adresează direct unei persoane sau unui lucru personificat. – DIn fr. apostrophe, lat. apostropha.

APOSTRÓFĂ^2 s.f. v. apostrof.

apoteca
APOTÉCĂ, apoteci, s.f. (Reg.) Farmacie (2). – Din germ. Apotheke.

apotema
APOTÉMĂ, apoteme, s.f. Perpendiculară dusă din centrul unei poligon regulat pe mijlocul oricăreia dintre laturile sale. ♦ Dreaptă dusă din vârful unei piramide regulate pe mijlocul oricăreia dintre laturile bazei. – Din fr. apothème.

apoteotic
APOTEÓTIC, -Ă, apoteotici, -ce, adj. (Rar) De apoteoză, care constituie o apoteoză. [Pr.: -te-o-] – Apote[oză] + suf. -otic (după hipnoză – hipnotic).

apoteoza
APOTEOZÁ, apoteozez, vb. I. Tranz. (În antichitatea greco-romană) A trece un erou sau un împărat în rândul zeilor. ♦ Fig. A aduce laude și onoruri excepționale, a ridica în slavă (pe cineva sau ceva). [Pr.: -te-o-] – Din fr. apothéoser.

apoteozare
APOTEOZÁRE, apoteozări, s.f. Acțiunea de a apoteoza. [Pr.: -te-o-] – V. apoteoza.

apoteoza
APOTEÓZĂ, apoteoze, s.f. (În antichitatea greco-romană) Solemnitate, festivitate prin care un erou sau un împărat era zeificat. ♦ Fig. Onoruri extraordinare aduse cuiva; preamărire, slăvire, glorificare. [Pr.: -te-o-] – Din fr. apothéose, lat. apotheosis.

apozitiv
APOZITÍV, -Ă, apozitivi, -e, adj. (Gram.) Apozițional. – Din fr. appositif.

apozitie
APOZÍȚIE, apoziții, s.f. 1. (Gram.) Atribut care se află pe același plan cu cuvântul determinat (de obicei în cazul nominativ). 2. (Med.) Depunere de celuloză în membrana celulei. – Din fr. apposition, lat. appositio, -onis.

apozitional
APOZIȚIONÁL, -Ă, apoziționali, -e, adj. (Gram.) Cu valoare de apoziție; apozitiv. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. appositionnel.

appassionato
APPASSIONÁTO adv. (Indică modul de execuție a unei compoziții muzicale) Cu pasiune, plin de însuflețire. [Pr.: -si-o-] – Cuv. it.

apraxic
APRÁXIC, -Ă, apraxici, -ce, adj., s.m. și f. (Med.) (Bolnav) de apraxie. – Din fr. apraxique.

apraxie
APRAXÍE, apraxii, s.f. (Med.) Lipsă de coordonare în mișcări cauzată de leziuni ale creierului. – Din fr. apraxie.

aprecia
APRECIÁ, apreciez, vb. I. Tranz. 1. A determina prețul, valoarea unui bun; a evalua. ♦ A prețui pe cineva sau ceva (pentru calitățile sale); a aprețui. 2. A socoti, a considera (că)... [Pr.: -ci-a] – Din fr. apprécier.

apreciabil
APRECIÁBIL, -Ă, apreciabili, -e, adj. (Destul de) mare, (destul de) mult, (destul de) tare. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. appréciable.

apreciat
APRECIÁT, -Ă, apreciați, -te, adj. Care se bucură de prețuire, de stimă (pentru calitățile sale). [Pr.: -ci-at] – V. aprecia.

apreciativ
APRECIATÍV, -Ă, apreciativi, -e, adj. Care constituie sau conține o apreciere. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. appréciatif.

apreciator
APRECIATÓR, -OÁRE, apreciatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care apreciază. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. appréciateur.

apreciere
APRECIÉRE, aprecieri, s.f. Acțiunea de a aprecia și rezultatul ei. ♢ Expr. A lăsa (ceva) la aprecierea cuiva = a lăsa pe cineva să chibzuiască și să hotărască singur (într-o problemă). [Pr.: -ci-e-] – V. aprecia.

aprehensiune
APREHENSIÚNE, aprehensiuni, s.f. (Livr.) Teamă vagă, frică nedeslușită (cauzată de eventualitatea apariției unui pericol). [Pr.: -si-u-] – Din fr. appréhension, lat. apprehensio, -onis.

aprehensiv
APREHENSÍV, -Ă, aprehensivi, -e, adj. (Livr.) Care exprimă, trădează aprehensiune; care simte aprehensiune. – Din fr. appréhensif.

apret
APRÉT, apreturi, s.n. 1. Substanță cu care se tratează țesăturile sau fibrele textile pentru a le da asprime, rigiditate, luciu, pentru a le face impermeabile, neșifonabile etc.; scrobeală. 2. Substanță care se aplică pe suprafața pieilor în timpul operației de finisare a tăbăcirii, în vederea formării unui strat de protecție și de lustru. 3. Faptul de a fi apretat. – Din fr. apprêt.

apreta
APRETÁ, apretez, vb. I. Tranz. A aplica un apret, a trata cu apret; a scrobi. – Din fr. apprêter.

apretare
APRETÁRE, apretări, s.f. Acțiunea de a apreta și rezultatul ei; scrobire. – V. apreta.

apretat
APRETÁT, -Ă, apretați, -te, adj. (Despre țesături, fibre textile sau piei) Supus apretării, tratat cu apret; scrobit^2. – V. apreta.

apretor
APRETÓR, -OÁRE, apretori, -oare, s.m. și f. Muncitor calficat care se ocupă cu apretarea. – Din fr. apprêteur.

apretura
APRETÚRĂ, apreturi, s.f. 1. Apretare; p.ext. totalitatea operațiilor (fierbere, înălbire, călcat, apretare etc.) la care este supus un material textil în vederea finisării lui. 2. (Concr.) Întreprindere, local, instalație în care se efectuează apretura (1). – Din germ. Appretur, fr. apprêture.

apretui
APREȚUÍ, aprețuiesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A aprecia, a prețui (pentru calitățile sale). – Din lat. appretiare, fr. apprécier (după prețui).

apretuire
APREȚUÍRE s.f. (Înv.) Acțiunea de a aprețui. – V. aprețui.

apriat
APRIÁT, -Ă, apriați, -te, adj. (Înv.; adesea adverbial) Care este limpede, clar, lămurit (ca înțeles); precis. [Pr.: -pri-at] – Et. nec.

aprig
ÁPRIG, -Ă, aprigi, -ge, adj. 1. (Adesea adverbial) Iute, înfocat, nestăpânit. 2. (Adesea adverbial) Aspru^2, crunt, nemilos, înverșunat. 3. Lacom, hrăpăreț. Om aprig la câștig. 4. Fig. (Înv.; despre un loc, un teritoriu etc.) Care este greu de parcurs, de urcat; care este plin de primejdii. – Et. nec.

april
APRÍL s.m. invar. v. aprilie.

aprilie
APRÍLIE s.m. invar. A patra lună a anului; prier. [Var.: apríl s.m. invar.] – Din sl. aprilĩ.

aprinde
APRÍNDE, aprínd, vb. III. 1. Tranz. A face să ardă focul sau un material combustibil; a da foc unui obiect. ♢ Expr. A-și aprinde paie în cap = a-și crea singur o neplăcere; a o păți cu cineva, a nu putea scăpa de cineva. ♦ Refl. A începe să ardă, a lua foc. 2. Tranz. (Înv.) A face să ia foc o armă. 3. Refl. Fig. A izbucni, a se dezlănțui. 4. Tranz. și refl. A face sau a începe să lumineze. A aprins lampa. 5. Refl. Fig. (Despre oameni) A se înflăcăra, a se pasiona; a-și ieși din fire. ♦ A se înroși, a se îmbujora (la față). 6. Refl. (Despre fân, cereale, făină etc.) A se încinge^1; a se altera. – Lat. appre[he]ndere.

aprindere
APRÍNDERE, aprinderi, s.f. 1. Acțiunea de a (se) aprinde și rezultatul ei. ♢ (Pop.) Aprindere de plămâni = congestie pulmonară. 2. Operație prin care începe arderea unui material combustibil în camera de combustie a unui motor. – V. aprinde.

aprins
APRÍNS^2, -Ă, aprinși, -se, adj. 1. (Despre foc) Care arde. 2. (Despre o sursă de lumină) Care luminează. ♦ Fig. Strălucitor. Ochi aprinși. 3. Încins^2, înfierbântat; ars. 4. Fig. (Despre oameni și manifestările lor) Pasionat, înflăcărat. ♦ Îmbujorat, roșu (la față). ♦ (Despre culori) Puternic, violent; p. ext. (despre obiecte) de o culoare vie. 5. (Despre fân, cereale etc.) Încins^2; alterat. – V. aprinde.

APRÍNS^1 s.n. Faptul de a (se) aprinde. – V. aprinde.

aprinzator
APRINZĂTÓR, aprinzătoare, s.n. Dispozitiv care produce aprinderea unui combustibil, a fitilului unei încărcături explozive, reaprinderea unei lămpi de siguranță din mine etc. – Aprinde + suf. -ător.

apriori
A PRIÓRI adv. (Fil.) În mod aprioric. [Pr.: -pri-o-] – Din lat. a priori.

aprioric
APRIÓRIC, -Ă, apriorici, -ce, adj. (Fil.) Anterior experienței, independent de experiență; bazat numai pe rațiune. [Pr.: -pri-o-] – Din germ. apriorisch.

apriorism
APRIORÍSM s.n. Concepție filozofică potrivit căreia ar exista cunoștințe apriorice. [Pr.: -pri-o-] – Din germ. Apriorismus, fr. apriorisme.

aprioritate
APRIORITÁTE s.f. Caracter aprioric. [Pr.: -pri-o-] – Din fr. apriorité.

aproape
APROÁPE adv., s.m. art. I. Adv. 1. La o distanță mică în spațiu de cineva sau de ceva; în preajmă, în vecinătate. Gara este aproape. ♢ Expr. A cunoaște (pe cineva) de aproape = A cunoaște (pe cineva) foarte bine. 2. La un interval mic de timp (în viitor sau în trecut) față de prezent. Vara este aproape. ♢ Aproape de... = cu puțin timp înainte de... Aproape de sfârșitul anului. 3. Cam, mai, aproximativ. N-a mâncat aproape nimic. ♦ Gata, mai-mai, cât pe ce. Aproape să-l prindă. II. S.m. art. Orice om (în raport cu altul, considerat apropiat); semen^1. Aproapele nostru. – Lat. ad-prope.

aproba
APROBÁ, aprób, vb. I. Tranz. A încuviința o acțiune, o părere, o propunere etc. a cuiva, a fi de aceeași părere cu cineva; a rezolva în mod favorabil cererea, propunerea etc. cuiva. – Din lat. approbare.

aprobare
APROBÁRE, aprobări, s.f. Faptul de a aproba; (concr.) act prin care se aprobă ceva. – V. aproba.

aprobativ
APROBATÍV, -Ă, aprobativi, -e, adj. Care exprimă o aprobare, care aprobă; aprobator. – Din fr. approbatif, lat. approbativus.

aprobator
APROBATÓR, -OÁRE, aprobatori, -oare, adj. Aprobativ. – Din fr. approbateur, lat. approbator.

aprod
APRÓD, aprozi, s.m. 1. Dregător al curții domnești în Moldova și Țara Românească, cu atribuții (administrative, fiscale, juridice) variate. 2. Fecior de boier care slujea la curtea domnească. 3. Slujbaș care păzea sălile și introducea publicul în unele instituții. – Din magh. apród „paj, ucenic”.

aprofunda
APROFUNDÁ, aprofundez, vb. I. Tranz. A cerceta profund, în amănunt o problemă. – După fr. approfondir.

aprofundare
APROFUNDÁRE, aprofundări, s.f. Acțiunea de a aprofunda. – V. aprofunda.

aprofundat
APROFUNDÁT, -Ă, aprofundați, -te, adj. Cercetat în amănunt; care reprezintă rezultatul unei cercetări profunde. – V. aprofunda.

apropia
APROPIÁ, aprópii, vb. I. I. Refl. A se deplasa în spațiu (tot) mai aproape de ceva sau de cineva. ♢ Expr. A nu te putea apropia de cineva = a nu reuși să vorbești sau să te înțelegi cu cineva. A nu te putea apropia de ceva = a nu putea să obții, să cumperi ceva (din cauza scumpetei). ♦ Tranz. A duce, a aduce, a așeza mai aproape de ceva sau de cineva. II. Refl. A fi, a se afla aproape de un anumit interval de timp, de un moment anumit etc. Se apropie noaptea. ♦ A ajunge aproape de o anumită vârstă. III. Fig. 1. Refl. A avea însușiri sau trăsături asemănătoare, comune. 2. Tranz. și refl. A-și face prieten pe cineva sau a se împrieteni cu cineva. [Pr.: -pi-a] – Lat. appropiare.

apropiat
APROPIÁT, -Ă, apropiați, -te, adj. 1. Care se află aproape (în spațiu sau în timp) de ceva sau de cineva. 2. Fig. Care se bucură de încrederea sau de prietenia (deosebită a) cuiva. [Pr.: -pi-at] – V. apropia.

apropiere
APROPIÉRE, apropieri, s.f. Acțiunea de a (se) apropia și rezultatul ei. ♢ Loc. adv. (Local) În apropiere = aproape, în vecinătate. Prin apropiere = undeva aproape. Din apropiere = de undeva de aproape. [Pr.: -pi-e-] – V. apropia.

apropo
APROPÓ (1) adv., (2) apropouri, s.n. 1. Adv. Fiindcă a venit vorba (de asta); bine că mi-am adus aminte. 2. S.n. Aluzie (adesea răutăcioasă) la adresa cuiva; propunere făcută cuiva pe ocolite. [Var.: apropóu s.n.] – Din fr. à-propos.

apropou
APROPÓU s.n. v. apropo.

apropria
APROPRÍA, apropriez, vb. I. Tranz. 1. A-și însuși un lucru (străin). 2. A face ca un lucru să fie potrivit pentru un anumit scop. [Pr.: -pri-a] – Din fr. approprier, lat. appropriare.

apropriere
APROPRIÉRE, aproprieri, s.f. Acțiunea de a apropria. [Pr.: -pri-e-] – V. apropria.

aprova
APROVÁ, pers. 3. apróvă, vb. I. Intranz. și refl. (Despre nave) A se înclina longitudinal cu pupa mai sus decât prora (din cauza încărcării neuniforme). – Din provă.

aprovare
APROVÁRE, aprovări, s.f. Acțiunea de a (se) aprova. – V. aprova.

aproviziona
APROVIZIONÁ, aprovizionez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) asigura, a(-și) procura (pentru un timp oarecare) hrană, provizii, materiale etc. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. approvisionner.

aprovizionare
APROVIZIONÁRE, aprovizionări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) aproviziona. 2. Serviciu dintr-o întreprindere care se ocupă cu aprovizionarea (1). [Pr.: -zi-o-] – V. aproviziona.

aproxima
APROXIMÁ, aproximez, vb. I. Tranz. A stabili valoarea sau valorile apropiate de o anumită mărime (căutată). – Din lat. approximare.

aproximare
APROXIMÁRE s.f. Faptul de a aproxima. – V. aproxima.

aproximativ
APROXIMATÍV, -Ă, aproximativi, -e, adj., adv. 1. Adj. Care este aproape de o mărime dată, aproape adevărat. ♦ (Ir.) Vag, imprecis. Are cunoștințe aproximative. 2. Adv. În jur de..., cam, aproape, vreo, circa. – Din fr. approximatif.

aproximatie
APROXIMÁȚIE, aproximații, s.f. Evaluare aproximativă a unei mărimi, a unei situații. ♢ Loc. adv. Cu aproximație = aproximativ. – Din fr. approximation, lat. approximatio.

aprozar
APROZÁR, aprozare, s.n. Unitate comercială pentru produse agroalimentare. – Apro[vizionare] + zar[zavat].

aprozarist
APROZARÍST, -Ă, aprozariști, -ste, s.m. și f. Vânzător într-un aprozar. – Aprozar + suf. -ist.

aprozarita
APROZĂRÍȚĂ, aprozărițe, s.f. Vânzătoare într-un aprozar. – Aprozar + suf. -iță.

apsidal
APSIDÁL, -Ă, apsidali, -e, adj. (Astron.) Referitor la apsidă, de apsidă. – Din fr. apsidal.

apsida
APSÍDĂ apside, s.f. Fiecare din cele două puncte extreme ale axei mari a orbitei pe care un corp ceresc o descrie în jurul altuia – Din fr. apside, lat. apsida.

apsoara
APȘOÁRĂ, apșoare, s.f. Diminutiv al lui apă. – Apă + suf. -șoară.

apt
APT, -Ă, apți, -te, adj. Care este potrivit, capabil, bun pentru..., sau să... – Din fr. apte, lat. aptus.

apter
APTÉR, -Ă, apteri, -e, adj. (Despre unele insecte) Lipsit de aripi. – Din fr. aptère.

apterigota
APTERIGÓTĂ, apterigote, s.f. (La pl.) Subclasă de insecte lipsite de aripi; (și la sg.) insectă din această subclasă. – Din fr. aptérygotes.

aptitudinal
APTITUDINÁL, -Ă, aptitudinali, -e, adj. Referitor la aptitudine, de aptitudine. – Din engl. aptitudinal.

aptitudine
APTITÚDINE, aptitudini, s.f. Însușire psihică individuală care condiționează îndeplinirea în bune condiții a unei munci, a unei acțiuni; aplicație, înclinație, dar^2. – Din lat. aptitudo, -inis, fr. aptitude.

aptian
APȚIÁN, -Ă apțieni, -e, s.n., adj. (Geol.) 1. S.n. Ultimul etaj al cretacicului inferior. 2. Adj. Care aparține apțianului (1), privitor la apțian. [Pr.: -ți-an] – Din fr. aptien.

apuca
APUCÁ, apúc, vb. I. I. 1. Tranz. A prinde, a lua, a înșfăca, a înhăța (cu mâna). ♦ A pune mâna (în grabă) pe ce are la îndemână; a lua, a-și însuși ceva la repezeală. ♢ Expr. (Intranz.) (Care) pe unde apucă = (Care) pe unde nimerește. Pe apucate = în mod superficial, când și când, în grabă. 2. Refl. A se prinde, a se agăța, a se ține (cu mâinile) de ceva sau de cineva. 3. Tranz. Fig. (Despre stări fizice sau sufletești) A-l cuprinde; a-l copleși. ♢ Expr. (Fam.) Când te-apucă, mult te ține? = n-ai de gând să mai isprăvești odată? Ce te-a apucat? se zice (în semn de mirare sau de nemulțumire) când cineva comite (pe neașteptate) un act nepotrivit. II. 1. Tranz. A ajunge la timp pentru a găsi pe cineva sau ceva care este gata să plece. Voia s-apuce trenul. 2. Tranz. A trăi atâta, încât să poată cunoaște pe cineva sau să fie martor la ceva. ♦ Intranz. A primi ceva prin tradiție; a moșteni un obicei, o deprindere etc. Așa a apucat. 3. Tranz. și refl. A începe să facă ceva; a fi pe punctul de a face ceva; a întreprinde ceva. Se apucă de lucru. III. Tranz. și intranz. A se îndrepta, a se deplasa într-o anumită direcție. – Lat. aucupare.

apucare
APUCÁRE, apucări, s.f. Acțiunea de a (se) apuca. – V. apuca.

apucat
APUCÁT^2, -Ă, apucați, -te, adj. (În superstiții; adesea substantivat) (Om) chinuit de diavol; p. ext. (persoană) care se enervează repede, care se manifestă cu violență. ♦ (Pop.; despre copii) Bolnav de colici. – V. apuca.

APUCÁT^1 s.n. Faptul de a (se) apuca. – V. apuca.

apucator
APUCĂTÓR, -OÁRE, apucători, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care apucă, cu care se apucă. ♦ Fig. (Despre oameni) Lacom, hrăpăreți 2. S.n. (Parte a unui) aparat cu care se apucă o greutate pentru a o ridica sau a o transporta. – Apuca + suf. -ător.

apucatura
APUCĂTÚRĂ, apucături, s.f. 1. Prindere cu mâna. Smuls dintr-o singură apucătură. 2. Fig. Deprindere, comportare (urâtă) a cuiva. – Apuca + suf. -ătură.

apud
ÁPUD prep. Indică o citare preluată de la alt autor, nu din original; după. [Abr.: ap.] – Din lat. apud.

apune
APÚNE, pers. 3 apúne, vb. III. Intranz. (Despre aștri) A dispărea sub orizont; a asfinți, a scăpăta. ♦ Fig. A-și pierde întreaga strălucire, putere, faimă etc., a dispărea pentru totdeauna. ♢ (Fam.; în expr.) A(-i) apune steaua (cuiva) = a-și pierde poziția, faima; a decădea. – Lat. apponere.

apunere
APÚNERE, apuneri, s.f. (Rar) Acțiunea de a apune și rezultatul ei. – V. apune.

apunta
APUNTÁ, pers. 3 apuntează, vb. I. Intranz. (Despre avioane) A se așeza pe puntea unui portavion (după ce a evoluat în aer). – Din punte.

apuntaj
APUNTÁJ, apuntaje, s.n. (Rar) Apuntare. – Din fr. appontage.

apuntament
APUNTAMÉNT, apuntamente, s.n. Punte (de lemn) de-a lungul malului apei, servind la acostarea unei ambarcații. – Cf. fr. a p p o n t e m e n t.

apuntare
APUNTÁRE, apuntări, s.f. Faptul de a apunta; apuntizare. – V. apunta.

apuntizare
APUNTIZÁRE, apuntizări, s.f. (Rar) Apuntare. – V. apunta.

apupa
APUPÁ, pers. 3 apúpă, vb. I. Intranz. și refl. (Despre nave) A se înclina longitudinal cu prora mai sus decât pupa (datorită încărcării neuniforme). – Din pupă.

apupare
APUPÁRE, apupări, s.f. Acțiunea de a (se) apupa – V. apupa.

apus
APÚS^1, apusuri, s.n. 1. Trecere a unui astru sub orizont; priveliște oferită de soare când apune. 2. Unul dintre cele patru puncte cardinale, opus răsăritului; vest; p.ext. loc pe orizont, regiune, țară situată spre acest punct cardinal. 3. Timp al zilei când apune soarele; asfințit. 4. Fig. Declin, decădere, dispariție. – V. apune.

APÚS^2, -Ă, apuși, -se, adj. Dispărut pentru totdeauna. Vremuri apuse. – V. apune.

apusean
APUSEÁN, -Ă apuseni, -e, adj. Care se află la apus; vestic. ♦ Spec. Care aparține apusului Europei (și întregii Americi), caracteristic vieții de acolo; occidental. ♦ (Substantivat) Locuitor din apusul Europei (sau din America); occidental. – Apus^1 + suf. -ean.

ar
AR, ari, s.m. Unitate de măsură pentru suprafețele de teren, egală cu 100 m^2. – Din fr. are.

ara
ARÁ, ar, vb. I. Tranz. A răsturna cu plugul brazde de pământ în vederea pregătirii solului pentru cultivare. – Lat. arare.

arab
ARÁB, -Ă, arabi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a unor țări din Orientul Apropiat și din nordul Africii. 2. Adj. Care aparține arabilor (1) sau țărilor arabe, privitor la arabi sau la țările arabe; arabic, arăbesc. ♢ Cifră arabă = fiecare dintre cifrele care aparțin celui mai răspândit dintre sistemele zecimale de numerație. Cal arab = cal de rasă pentru călărie și tracțiune ușoară, originar din Arabia. ♦ (Substantivat, f.) Limba arabă. – Din fr. arabe, lat. arabus.

arababura
ARABABÚRĂ, arababuri, s.f. V. harababură.

arabesc
ARABÉSC, arabescuri, s.n. 1. Ornament specific decorației arabe, care constă din combinații de linii și de motive geometrice sau din combinări de motive reprezentând plante (stilizate). 2. Ornament muzical; p. ext. scurtă combinație muzicală cu caracter grațios și avântat. 3. Una dintre figurile baletului clasic (inspirată din dansul oriental). – Din fr. arabesque.

arabic
ARÁBIC, -Ă, arabici, -ce, adj. 1. Arab. 2. (În sintagma) Gumă arabică = substanță vâscoasă obținută din lichidul secretat de unele specii de salcâm (sau pe cale sintetică) și folosită ca material de lipit pentru hârtie. – Din fr. arabique.

arabil
ARÁBIL, -Ă, arabili, -e, adj. (Despre pământ) Bun pentru arat și cultivat; arător. – Din fr. arable, lat. arabilis.

arabist
ARABÍST, arabiști, s.m. Specialist în arabistică. – Din germ. Arabist.

arabistica
ARABÍSTICĂ s.f. Disciplină care studiază limba, istoria, cultura etc. popoarelor arabe. – Arabist + suf. -ică.

arabiza
ARABIZÁ, arabizez, vb. I. Tranz. A face (să devină) arab sau a da caracter (social-cultural) arab. – Din fr. arabiser.

arac
ARÁC, araci, s.m. Par lung care servește la susținerea viței de vie și a altor plante agățătoare. [Var.: harác, harág s.m.] – Din ngr. haráki.

aracan
ARACÁN s.m. v. săracan.

aragaz
ARAGÁZ, (2) aragazuri, s.n. 1. Gaz lichefiat conținând 90% butan, păstrat sub presiune în butelii speciale și folosit drept combustibil pentru uz casnic. 2. Mașină de gătit sau reșou care folosește acest combustibil. – A.R. [=Astra Română] + gaz.

aragoneza
ARAGONÉZĂ, aragoneze, s.f. Dans popular de origine spaniolă (din Aragon); melodie după care se execută acest dans. – Din fr. aragonaise.

aragonit
ARAGONÍT s.n. Mineral alcătuit din carbonat de calciu cristalizat, din care se fac obiecte ornamentale. – Din fr. aragonite.

arahida
ARAHÍDĂ, arahide, s.f. Alună americană. – Din fr. arachide.

arahnida
ARAHNÍDĂ, arahnide, s.f. (La pl.) Clasă de animale din încrengătura artropodelor, cu corpul format dintr-un cefalotorace cu șase perechi de apendice și din abdomen; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. – Din fr. arachnide.

arahnoida
ARAHNOÍDĂ, arahnoide, s.f. (Anat.) Membrana mijlocie care învelește creierul și măduva spinării. – Din fr. arachnoïde.

arahnoidita
ARAHNOIDÍTĂ, arahnoidite, s.f. Boală care constă în inflamarea arahnoidei. [Pr.: -no-i] – Din fr. arachnoïdite.

araliacee
ARALIACÉE, araliacee, s.f. (La pl.) Familie de arbori și arbuști, rar de plante erbacee, cu frunze adânc lobate sau compuse, cu flori actinomorfe în umbele și cu fruct bacă sau drupă; (și la sg.) plantă din această familie. [Pr.: -li-a-] – Din fr. araliacées.

arama
ARÁMĂ, (2) arămuri, s.f. 1. Metal de culoare roșiatică, extrem de maleabil, de ductil și foarte bun conductor electric; cupru. ♢ Expr. A-și da arama pe față = a-și arăta adevăratul caracter (nemairespectând conveniențele sociale, politețea). 2. (La pl.) Obiecte făcute din aramă (1). – Lat. *aramen (= aeramen).

aramean
ARAMEÁN, -Ă, aremeeni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La m. pl.) Populații semitice nomade care au trăit în antichitate în Palestina, Siria și Mesopotamia; (și la sg.) persoană care aparține uneia dintre aceste populații. 2. Adj. Care aparține arameenilor (1), privitor la arameeni. ♦ (Substantivat, f.) Limbă vorbită de arameeni (1); arameică. [Pr.: -me-an] – Din fr. araméen.

arameic
ARAMÉIC, -Ă, arameici, -ce, adj. Care aparține limbilor semitice vorbite de arameeni (1), privitor la aceste limbi. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de arameeni (1); arameană. [Pr.: -me-ic] – Cf. a r a m e a n.

aranja
ARANJÁ, aranjez, vb. I. 1. Tranz. A pune ceva în ordine, în rânduială. ♦ Refl. și tranz. A(-și) potrivi ținuta exterioară. ♦ A face ca ceva să funcționeze în bune condiții. ♦ A conveni cu cineva să facă într-un anumit fel. 2. Tranz. (Fam.) A face cuiva un rău. Lasă că te aranjez eu! 3. Refl. A-și face un rost în viață. 4. Tranz. A prelucra o bucată muzicală pentru instrumente sau voce. – Din fr. arranger.

aranjament
ARANJAMÉNT, aranjamente, s.n. 1. Faptul de a aranja (într-un anumit fel); felul în care este aranjat ceva. 2. Acord, înțelegere, învoială. 3. Prelucrare a unei bucăți muzicale pentru instrumente sau voce. 4. (Mat.) Fiecare dintre grupele de obiecte luate dintr-un ansamblu și care se deosebesc între ele prin natura sau prin ordinea obiectelor. – Din fr. arrangement.

aranjare
ARANJÁRE, aranjări, s.f. Acțiunea de a (se) aranja. – V. aranja.

aranjat
ARANJÁT, -Ă, aranjați, -te, adj. 1. Pus în ordine, în rânduială. ♦ (Despre oameni) Cu ținuta exterioară îngrijită. 2. Care și-a făcut un rost în viață. – V. aranja.

aranjor
ARANJÓR, -OÁRE, aranjori, -oare, s.m. și f. Persoană care face un aranjament muzical. – Din fr. arrangeur.

arap
ARÁP, arapi, s.m. (Pop.) 1. Persoană care face parte dintr-o populație africană negroidă; p. gener. om cu pielea și părul de culoare neagră. 2. Arab. [Var.: haráp s.m.] – Din bg. arap.

arar
ARÁR adv. Rareori, arareori. – A^3 + rar.

arareori
ARÁREORI adv. (Numai) din când în când; rar, rareori, arar. [Pr.: -re-ori] – A^3 + rare + ori.

arat
ARÁT^1 s.n. Acțiunea de a ara; arătură. – V. ara.

ARÁT^2, -Ă, arați, -te, adj. (Despre pământ) Care a fost pregătit cu plugul pentru cultivare. – V. ara.

araucan
ARAUCÁN, -Ă, araucani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La pl.) Grup de indieni din Chile și Argentina; (și la sg.) persoană aparținând acestui grup. 2. Adj. Care aparține araucanilor (1), privitor la araucani. [Pr.: -ra-u-] – Din fr. Araucan.

araucaria
ARAUCÁRIA s.f. invar. Specie de conifer originar din America de Sud și Australia (Araucaria angustifolia). [Pr.: -ra-u-] – Din fr. araucaria.

arabesc
ARĂBÉSC, -EÁSCĂ, arăbești, adj. Arab. – Arab + suf. -esc.

arabeste
ARĂBÉȘTE adv. Ca arabii, în felul sau în limba arabilor. – Arab + suf. -ește.

araboaica
ARĂBOÁICĂ, arăboaice, s.f. Femeie care face parte din populația de bază a țărilor arabe. – Arab + suf. -oaică.

araci
ARĂCÍ, arăcesc, vb. IV. Tranz. A pune pe araci vița de vie sau alte plante agățătoare. [Var.: hărăcí, hărăgí vb. IV] – Din arac.

aracit
ARĂCÍT s.n. Faptul de a arăci. [Var.: hărăcít, hărăgít s.n.] – V. arăci.

aradean
ARĂDEÁN, -Ă, arădeni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul sau județul Arad. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul sau județul Arad. – Arad (n.pr.) + suf. -ean.

aradeanca
ARĂDEÁNCĂ, arădence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul sau județul Arad. ♦ Locuitoare din municipiul sau județul Arad. – Arădean + suf. -că.

aramar
ARĂMÁR, arămari, s.m. Persoană care lucrează sau vinde obiecte de aramă. – Aramă + suf. -ar.

aramarie
ARĂMĂRÍE^1 s.f. Meseria arămarului. – Arămar + suf. -ie.

ARĂMĂRÍE^2, arămării, s.f. 1. Fabrică, atalier, prăvălie de obiecte de aramă. 2. Obiecte de aramă. – Aramă + suf. -ărie.

arameasa
ARĂMEÁSĂ, arămese, s.f. (Înv.) Măsură de capacitate (din aramă) egală cu o oca sau cu o jumătate de oca. – Aramă + suf. -easă.

arami
ARĂMÍ, arămesc, vb. IV. Tranz. A acoperi un obiect de metal cu un strat de aramă; a cupra. – Din aramă.

aramire
ARĂMÍRE, arămiri, s.f. Acțiunea de a arămi și rezultatul ei; cuprare. – V. arămi.

aramit
ARĂMÍT, -Ă, arămiți, -te, adj. (Despre obiecte de metal) Acoperit cu un strat de aramă; cuprat. – V. arămi.

aramiu
ARĂMÍU, -IE, arămii, adj. De culoarea aramei. – Aramă + suf. -iu.

arapesc
ARĂPÉSC, -EÁSCĂ, arăpești, adj. (Pop.) Care aparține arapilor, privitor la arapi. – Arap + suf. -esc.

arapila
ARĂPÍLĂ s.m. (Pop.) Om cu pielea și părul de culoare neagră (ca de arap). – Arap + suf. -ilă.

arapime
ARĂPÍME s.f. (Pop.) Mulțime de arapi; totalitatea arapilor. – Arap + suf. -ime.

arapoaica
ARĂPOÁICĂ, arăpoaice, s.f. (Pop.) Femeie care face parte dintr-o populație africană negroidă; p. gener. femeie cu pielea și părul de culoare neagră. – Arap + suf. -oaică.

arariel
ARĂRIÉL s.m. 1. Plantă erbacee cu miros greu, cu frunzele verzi-albicioase acoperite cu un puf fin și cu flori roșii închise, rar albe (Cynoglossum officinale). 2. (Rar) Limba-mielului (Borago officinalis). – Et. nec.

arata
ARĂTÁ, arắt, vb. I. 1. Tranz. A expune ceva intenționat privirilor cuiva; a da la iveală, a lăsa să se vadă. ♢ Expr. (Refl.) A se arăta doctorului = a se duce să fie examinat de un medic. 2. Tranz. A indica (printr-un gest) persoana sau lucrul asupra căruia se atrage atenția. ♢ Expr. A arăta (cuiva) ușa = a da (pe cineva) afară dintr-un loc. A arăta (pe cineva) cu degetul, se spune despre cineva pe care lumea îl disprețuiește pentru faptele sale. ♦ A indica o măsură, o direcție etc. ♦ A indica ora, minutele și secundele. 3. Tranz. A da o explicație, a explica, a face o expunere (pentru a lămuri, a dovedi, a convinge). ♢ Expr. (Fam.) Îți arăt eu ție! se spune pentru a amenința pe cineva. 4. Tranz. și refl. A (se) manifesta, a (se) exterioriza (prin vorbe, gesturi, atitudini). ♦ Tranz. A da dovadă de...; a dovedi. ♦ Intranz. A părea (după înfățișare); a avea o anumită înfățișare. ♢ Refl. unipers. Se arată a fi vreme bună. 5. Refl. A apărea, a se ivi (pe neașteptate). – Lat. *arrectare.

aratare
ARĂTÁRE, arătări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) arăta și rezultatul ei. 2. Halucinație, vedenie. ♦ (Concr.) Monstru; stafie, fantomă. ♦ Persoană foarte slabă. – V. arăta.

aratator
ARĂTĂTÓR, arătătoare, s.n. 1. Indicator (de la instrumentele de măsurat) care arată greutatea, direcția, timpul etc. 2. Degetul al doilea de la mână (cu care se arată). ♢ (Adjectival) Deget arătător. – Arată + suf. -ător.

arator
ARĂTÓR, -OÁRE, arători, -oare, adj. (Rar; despre pământ) Arabil. ♦ (Despre vite) Care se folosește la arat. – Ara + suf. -ător.

aratos
ARĂTÓS, -OÁSĂ, arătoși, -oase, adj. Care are o înfățișare frumoasă sau impunătoare. – Arăta + suf. -os.

aratura
ARĂTÚRĂ, arături, s.f. 1. Acțiunea de a ara; arat^1. 2. Pământ arat. – Ara + suf. -ătură.

arbaleta
ARBALÉTĂ, arbalete, s.f. Armă de aruncat săgeți sau proiectile, asemănătoare cu un arc, folosită în trecut. – Din fr. arbalète.

arbaletrier
ARBALETRIÉR, (1) arbaletrieri, s.m., (2) arbaletriere, s.n. 1. S.m. Ostaș care lupta cu arbaleta. 2. S.n. Parte a acoperișului care susține învelitoarea propriu-zisă. [Pr.: -tri-er] – Din fr. arbalétrier.

arbanas
ARBĂNÁȘ, arbănași, s.m. (Înv.) Albanez (1). – Din bg. arbanaš.

arbitra
ARBITRÁ, arbitrez, vb. I. Tranz. 1. A soluționa un litigiu în calitate de arbitru. 2. A conduce desfășurarea unei competiții sportive. – Din fr. arbitrer.

arbitraj
ARBITRÁJ, arbitraje, s.n. 1. Soluționare a unui litigiu de către un arbitru. 2. Conducere de către un arbitru (2) a unei competiții sportive. – Din fr. arbitrage.

arbitral
ARBITRÁL, -Ă, arbitrali, -e, adj. (Jur.) Hotărât de arbitru. Sentință arbitrală. ♦ Alcătuit din arbitri. Comisie arbitrală. – Din fr. arbitral.

arbitrar
ARBITRÁR, -Ă, arbitrari, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care pornește dintr-o hotărâre luată după propria apreciere, fără a ține seamă de părerea altuia, de adevăr etc.; abuziv; samavolnic. 2. Adj. Care este făcut, ales etc. la întâmplare. 3. S.n. Faptă, acțiune, situație arbitrară (1, 2). – Din fr. arbitraire, lat. arbitrarius.

arbitru
ARBÍTRU, arbitri, s.m. 1. Persoană, organizație instanță aleasă sau desemnată pentru cercetarea și rezolvarea unui litigiu. 2. Persoană însărcinată să conducă desfășurarea unei competiții sportive. – Din fr. arbitre.

arbiu
ARBÍU, arbie, s.n. Vergea cu care în trecut se curăța sau se încărca pușca. – Din tc. harbi.

arbor
ÁRBOR s.m. v. arbore.

arbora
ARBORÁ, arborez vb. I. Tranz. 1. A înălța un steag, un pavilion pe o clădire, pe catargul unei nave etc. 2. A monta catargele unei nave. 3. Fig. A se comporta sau a se îmbrăca cu ostentație. – Din fr. arborer.

arborada
ARBORÁDĂ, arborade, s.f. Ansamblu format din catargele și vergile unei nave. – Din arbore.

arborare
ARBORÁRE, arborări, s.f. Acțiunea de a arbora. – V. arbora.

arboras
ARBORÁȘ, arborași, s.m. (Rar) Diminutiv al lui arbore. – Arbore + suf. -as.

arbore
ÁRBORE, arbori, s.m. 1. Nume generic pentru orice plantă cu trunchi înalt și puternic, lemnos și cu mai multe ramuri cu frunze care formează o coroană; copac; p. restr. pom. ♢ Compuse: arbore-de-cacao = plantă lemnoasă specifică zonei tropicale, cultivată pentru semințele ei comestibile (Theobroma cacao); arbore-de-cafea = plantă lemnoasă din regiunile calde ale Americii Latine, Africii și Asiei, cultivată pentru semințele ei comestibile (Coffea arabica); arbore-de-cauciuc = plantă lemnoasă originară din America de Sud, din scoarța căreia se extrage cauciucul natural (Hevea brasiliensis); arbore-de-pâine = plantă lemnoasă cu tulpina înaltă și foarte groasă, al cărei fruct sferic, cu gust de pâine, se consumă fiert sau copt (Artocarpus incisa); arborele-vieții = a) arbore decorativ originar din Extremul Orient, înalt și foarte rămuros, cu frunze mici, solzoase; tuia (Thuja orientalis); b) fig. schemă reprezentând evoluția omului de-a lungul vieții sale. ♦ Arbore genealogic = reprezentare grafică (de obicei sub forma unui copac cu ramuri) înfățișând filiația și gradul de înrudire ale membrilor unei familii(aristocratice). 2. Organ de mașină care primește și transmite o mișcare prin rotația în jurul axei sale. 3. (Mar.; în sintagma) Arbore mic = trinchet. 4. (Rar) Catarg. [Var.: árbor s.m.] – Lat. arbor, -is.

arborescent
ARBORESCÉNT, -Ă, arborescenți, -te, adj. Care are înfățișarea unui arbore (1); care este ramificat asemenea crengilor unui arbore. – Din fr. arborescent, lat. arborescens, -ntis.

arborescenta
ARBORESCÉNȚĂ, arborescențe, s.f. (Rar) Formă (ca) a unei plante arborescente. – Din fr. arborescence.

arboret
ARBORÉT, arboreturi, s.n. 1. Porțiune de pădure caracterizată printr-o vegetație omogenă, deosebită de restul pădurii din jur. 2. Partea superioară a catargului. – Din lat. arboretum.

arboricol
ARBORÍCOL, -Ă, arboricoli, -e, adj. (Despre insecte, animale) Care trăiește pe arbori sau printre arbori. – Din fr. arboricole.

arboricultor
ARBORICULTÓR, arboricultori, s.m. Persoană care se ocupă cu arboricultura. – Din fr. arboriculteur.

arboricultura
ARBORICULTÚRĂ s.f. Disciplină care studiază cultura arborilor și a arbuștilor. – Din fr. arboriculture.

arbust
ARBÚST, arbuști, s.m. Plantă lemnoasă mai mică decât arborele, care se ramifică de la rădăcină în formă de tufă și nu formează o coroană distinctă. – Din fr. arbuste, lat. arbustum.

arbuz
ARBÚZ, arbuji, s.m. V. harbuz.

arbuzarie
ARBUZĂRÍE, arbuzării, s.f. V. harbuzărie.

arc
ARC, arcuri, și (2) arce, s.n. 1. Armă (primitivă) de aruncat săgeți, alcătuită dintr-o vargă flexibilă ușor încovoiată și o coardă prinsă de extremitățile vergii. ♦ P.anal. Ceea ce are forma unui arc (1). Arcul sprâncenei. 2. Porțiune dintr-o circumferință sau dintr-o linie curbă. Arc de cerc. ♦ (Element de) construcție în formă arcuită. ♢ Arc de triumf = monument în formă de portic arcuit cu una sau mai multe arcade, ridicat în amintirea sau pentru sărbătorirea unui fapt însemnat. 3. Organ metalic elastic al unei mașini sau al unui mecanism, care are proprietatea de a reveni la forma inițială după ce a fost supus unei solicitări. Arc de automobil. ♢ Expr. Parc-ar fi pe arcuri, se zice despre o persoană suplă, sprintenă. 4. (În sintagma) Arc electric (sau voltaic) = descărcare electrică foarte luminoasă care are loc între doi electrozi prin care circulă un curent de mare intensitate. 5. (Fiziol.; în sintagma) Arc reflex = ansamblul elementelor nervoase care asigură realizarea reflexelor. – Lat. arcus.

arcaci
ARCÁCI, arcaciuri, s.n. 1. Îngrăditură sau despărțitură pentru separat oile. 2. Îngrăditură făcută de pescari în apă pentru prinderea și păstrarea peștului în bălți iarna. – Et. nec.

arcada
ARCÁDĂ, arcade, s.f. 1. Element arhitectural format din unul sau din mai multe arce și din elementele care le susțin (coloane, stâlpi, ziduri). 2. Formație anatomică în formă arcuită; (în special) proeminență curbă la baza osului frontal, situată deasupra fiecărei

arcan
ARCÁN^1, arcane, s.n. 1. Laț pentru prinderea sau priponirea animalelor, în special a vitelor. ♢ Expr. A prinde cu arcanul = (în trecut) a prinde (cu ajutorul arcanului) și a lua cu forța în armată; a arcăni; p.gener. a aduce, a lua cu forța. 2. (Art.) Dans popular românesc, asemănător cu sârba; melodie după care se execută acest dans. – Din tăt., ucr. arkan.

ARCÁN^2, arcane, s.n. (Livr.; mai ales la pl.) Taină, secret. ♦ Loc tainic, ascuns. – Din fr. arcane.

arcas
ARCÁȘ, arcași, s.m. 1. Oștean înarmat cu arc; persoană care trage cu arcul; săgetător. 2. (La sg.; art.) Constulație din emisfera australă, compusă din 146 de stele vizibile cu ochiul liber; Săgetătorul. – Arc + suf. -aș.

arcat
ARCÁT, -Ă, arcați, -te, adj. (Rar) Arcuit. – Arc + suf. -at (după fr. arqué).

arcatura
ARCATÚRĂ, arcaturi, s.f. Element arhitectural alcătuit dintr-o serie de arcade (mici). – Din fr. arcature.

arca
ÁRCĂ s.f. (Rar) Corabie. ♢ Arca lui Noe = corabia miticului Noe; fig. îngrămădire eterogenă de oameni și de animale. – Din it., lat. arca.

arcani
ARCĂNÍ, arcănesc, vb. IV. Tranz. (În trecut) A prinde cu arcanul^1. – Din arcan^1.

archebuza
ARCHEBÚZĂ, archebuze, s.f. Veche armă de foc, asemănătoare cu pușca. – Din fr. arquebuse.

archebuzier
ARCHEBUZIÉR, archebuzieri, s.m. Soldat înarmat cu archebuză. [Pr.: -zi-er] – Din fr. arquebusier.

arcosolium
ARCOSÓLIUM s.n. Nișă funerară într-o catacombă. [Pr.: -li-um] – Din fr. arcosolium.

arcoza
ARCÓZĂ s.f. Gresie foarte bogată în feldspați. – Din fr. arkose.

arctic
ÁRCTIC, -Ă, arctici, -ce, adj. Care este situat în regiunea Polului Nord; care are caractere proprii acestei regiuni. – Din fr. arctique, lat. arcticus.

arcui
ARCUÍ, arcuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) îndoi în formă de arc; a (se) încovoia. ♦ Tranz. Fig. A bate; a pedepsi. – Arc + suf. -ui.

arcuire
ARCUÍRE, arcuiri, s.f. Faptul de a (se) arcui; încovoire elastică a unei piese lungi; (concr.) formă arcuită. – V. arcui.

arcuit
ARCUÍT, -Ă, arcuiți, -te, adj. Încovoiat în formă de arc; arcat. ♦ (Despre construcții) Prevăzut cu arcade. – V. arcui.

arcuitura
ARCUITÚRĂ, arcuituri, s.f. Parte a unui obiect (încovoiat) în formă de arc. [Pr.: -cu-i-] – Arcui + suf. -tură.

arculet
ARCULÉȚ, arculețe, s.n. (Rar) Diminutiv al lui arc. – Arc + suf. -uleț.

arcus
ARCÚȘ, arcușuri, s.n. Vergea de lemn între capetele căreia se întind fire de păr de cal, care servește la producerea sunetelor unor instrumente cu coarde. – Arc + suf. -uș.

arde
ÁRDE, ard vb. III. I. Intranz. (Despre foc) A fi aprins. II. 1. Tranz. A da foc, a băga în foc. ♢ Expr. A arde cu fierul roșu = a) a face (unui animal) un semn cu un fier înroșit în foc; b) a înfiera; a stigmatiza (pe cineva). 2. Tranz., refl. și intranz. A (se) consuma, a (se) distruge prin foc. ♦ Tranz. A strica o mâncare expunând-o prea mult la acțiunea focului. ♢ Refl. S-a ars mâncarea. ♦ Tranz. A distruge printr-o reacție chimică. 3. Tranz. și intranz. A încinge, a încălzi (tare). ♦ Tranz. A expune acțiunii focului (în procesul de fabricare) obiecte de lut, de ceramică etc. ♦ Tranz. A dezinfecta un instrument trecându-l prin flacără. ♦ Tranz. A cauteriza o rană. III. Intranz. 1. A răspândi lumină; a luci, a străluci. Lampa arde. 2. (Despre soare) A răspândi căldură mare; a dogori; a fi fierbinte. ♦ Tranz. și refl. A (se) bronza, a (se) pârli (prea tare). IV. 1. Refl. și tranz. A suferi sau a face să sufere o durere vie, o arsură la atingerea cu focul sau cu un obiect foarte fierbinte; a (se) frige. ♦ Tranz. A produce o senzație asemănătoare cu o arsură. 2. Tranz. Fig. A da o lovitură. I-a ars o palmă. ♦ (Fam.) A face ceva cu pasiune. Îi arde o horă. ♦ Tranz. și refl. (Fam.) A (se) păcăli, a (se) înșela. 3. Intranz. A se înroși tare (din cauza unei stări emotive). ♦ A avea febră. ♦ Fig. A fi cuprins de un sentiment profund, puternic. ♢ Expr. A-i arde (cuiva) de ceva = a simți o dorință (arzătoare); a avea dispoziția să..., a avea chef de... – Lat. ardere.

ardei
ARDÉI, ardei, s.m. Plantă erbacee cu flori albe și cu fructe bace verzi, roșii sau galbene, întrebuințate în alimentație (Capsicum annuum); p. restr. fructul acestei plante. Ardei gras. Ardei iute. – Arde + suf. -ei.

ardeia
ARDEIÁ, ardeiez, vb. I. 1. Tranz. A condimenta o mîncare cu ardei iute (sau cu piper, boia etc.). 2. Refl. Fig. (Fam.; despre oameni) A se irita, a se supăra. [Pr.: -de-ia] – Din ardei.

ardeias
ARDEIÁȘ, ardeiași, s.m. Diminutiv al lui ardei. [Pr.: -de-iaș] – Ardei + suf. -aș.

ardeiat
ARDEIÁT, -Ă, ardeiați, -te, adj. (Despre mâncăuri) În care s-a pus (mult) ardei (sau piper, boia etc.). [Pr.: -de-iat] – V. ardeia.

ardelean
ARDELEÁN, -Ă, ardeleni, -e, subst., adj. 1. S.m. și f. Persoană (originară) din Ardeal; transilvănean. 2. Adj. Care aparține Ardealului sau populației lui, privitor la Ardeal sau la populația lui; transilvănean, ardelenesc. 3. S.f. art. Numele unui dans popular din Ardeal; melodie după care se execută acest dans; ardeleneasca. – Ardeal (n.pr.) + suf. -ean.

ardeleanca
ARDELEÁNCĂ, ardelence, s.f. Femeie din Ardeal; transilvăneancă. – Ardelean + suf. -că.

ardelenesc
ARDELENÉSC, -EÁSCĂ, ardelenești, adj., s.f. art. 1. Adj. Ardelean. 2. S.f. art. Numele unui dans popular din Ardeal; melodie după care se execută acest dans; ardeleana. – Ardelean + suf. -esc.

ardeleneste
ARDELENÉȘTE adv. Ca ardelenii; ca în Ardeal. – Ardelean + suf. -ește.

ardelenism
ARDELENÍSM, ardelenisme, s.n. Cuvânt, expresie etc. caracteristice ardelenilor. – Ardelean + suf. -ism.

ardenez
ARDENÉZ, -Ă, ardenezi, -e, subst., adj. 1. S.m. și f. Persoană născută și crescută în Ardeni. 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din Ardeni. 3. S.m. Rasă de cai mari, puternici, de tracțiune. – Din fr. ardennais.

ardent
ARDÉNT, -Ă, ardenți, -te, adj. 1. (Livr.) Înfocat, înflăcărat, aprins, pasionat. 2. (Despre nave) Care, sub acțiunea vântului, se întoarce cu prora în direcția din care bate vântul. – Din fr. ardent.

ardenta
ARDÉNȚĂ s.f. (Livr.) Ardoare. – Din ardent.

ardere
ÁRDERE, arderi, s.f. 1. Faptul de a (se) arde. 2. (Chim.) Oxidare rapidă a unei substanțe, însoțită de dezvoltare de căldură (și lumină). 3. (Biol..; la pl.) Proces de descompunere prin oxidare a substanțelor vii din organism. – V. arde.

ardezie
ARDÉZIE, ardezii, s.f. Gresie argiloasă sau argilă cu granule fine, care se poate desface ușor în foi subțiri, utilizate la acoperirea caselor, ca dale pentru pardoseli, în trecut la fabricarea tăblițelor pentru școlarii începători etc. – Din it. ardesia.

ardoare
ARDOÁRE s.f. Înflăcărare, pasiune, avânt; râvnă, zel; ardență. – Din fr. ardeur, lat. ardor.

areal
AREÁL s.n. Aria specifică de răspândire a unei specii, a unei clase etc. de plante sau de animale. [Pr.: -re-al] – Din germ. Areal.

areci
ARÉCI interj. V. hareci.

areflexie
AREFLÉXIE, areflexii, s.f. (Med.) Absență a reflexelor. – Din fr. aréflexie.

areic
ARÉIC, -Ă, areici, -ce, adj. (Geol.; despre sol) lipsit de apă, uscat, arid. [Pr.: -re-ic] – Din fr. aréique.

arena
ARÉNĂ, arene, s.f. 1. Spațiu așternut cu nisip, rumeguș etc. din mijlocul unui amfiteatru antic, unde se desfășurau reprezentațiile. 2. Teren de sport, împrejmuit cu tribune pentru spectatori. 3. Fig. Sferă, domeniu, loc de desfășurare a unei activități. – Din fr. arène, lat. arena.

arenda
ARENDÁ, arendez, vb. I. Tranz. A da sau a lua în arendă. [Var.: (înv.) arenduí vb. IV] – Din arendă.

arendare
ARENDÁRE, arendări, s.f. Acțiunea de a arenda. [Var.: (înv.) arenduíre s.f.] – V. arenda.

arendas
ARENDÁȘ, arendași, s.m. Persoană care ia în arendă un bun (mai ales o proprietate agricolă mai întinsă). – Arendă + suf. -aș.

arenda
ARÉNDĂ, arenzi, s.f. 1. Cedare temporară a dreptului de exploatare a unor bunuri, în schimbul unei plăți; folosire, exploatare a unui bun astfel cedat. 2. Sumă plătită de arendaș proprietarului pentru arendarea unui bun. – Din rus., pol. arenda.

arendasesc
ARENDĂȘÉSC, -EÁSCĂ, arendășești, adj. De arendaș, care aparține arendașului. – Arendaș + suf. -esc.

arendasi
ARENDĂȘÍ, arendășesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A avea ocupația de arendaș. – Din arendaș.

arendasie
ARENDĂȘÍE, arendășii, s.f. Ocupația arendașului. – Arendaș + suf. -ie.

arendasita
ARENDĂȘÍȚĂ, arendășițe, s.f. (Rar) Arendășoaică. – Arendaș + suf. -iță.

arendasoaica
ARENDĂȘOÁICĂ, arendășoaice, s.f. Nevastă de arendaș; femeie care ține în arendă un bun; arendășiță. – Arendaș + suf. -oaică.

arendui
ARENDUÍ vb. IV. v. arenda.

arenduire
ARENDUÍRE s.f. v. arendare.

areolar
AREOLÁR, -Ă, areolari, -e, adj. (Mat.) Care aparține ariei^2, privitor la arie^2.[Pr.: -re-o-] – Din fr. aréolaire.

areola
AREÓLĂ, areole, s.f. (Anat.) Suprafață de piele diferit colorată de aceea a tegumentelor din jur. [Pr.: -re-o-] – Din fr. aréole.

areologie
AREOLOGÍE s.f. (Lingv.) Studiu al distribuției ariilor dialectale pe un anumit teritoriu. [Pr.: -re-o-] – Din fr. aréologie.

areometric
AREOMÉTRIC, -Ă, areometrici, -ce, adj. Referitor la areometrie, de areometrie. [Pr.: -re-o-] – Din fr. aréométrique.

areometrie
AREOMETRÍE s.f. Parte a fizicii care studiază măsurarea densității lichidelor (cu areometrul). [Pr.: -re-o-] – Din fr. aréométrie.

areometru
AREOMÉTRU, areometre, s.n. Aparat care servește la determinarea densității unui lichid sau a concentrației unei soluții. [Pr.: -re-o-] – Din fr. aréomètre.

areopag
AREOPÁG, areopaguri, s.n. Consiliu și tribunal suprem din Atena antică. ♦ Fig. (Livr.) Adunare de savanți, de artiști de mare valoare, de mare competență. [Pr.: -re-o-] – Din fr. aréopage, lat. areopagus.

arest
ARÉST, aresturi, s.n. 1. Deținere sub pază legală a unei persoane. 2. Loc unde sunt ținuți cei arestați. – Din germ. Arrest, it. arresto.

aresta
ARESTÁ, arestez, vb. I. Tranz. A ține pe cineva sub pază legală în vederea unui proces sau a cercetărilor judiciare; a închide, a arestui. – Din arest.

arestant
ARESTÁNT, -Ă, arestanți, -te, s.m. și f. (Înv.) Arestat. – Din germ. Arrestant.

arestare
ARESTÁRE, arestări, s.f. Acțiunea de a aresta; arestuire. – V. aresta.

arestat
ARESTÁT, -Ă, arestați, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care se află în stare de arest (1). – V. aresta.

arestui
ARESTUÍ, arestuiesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A aresta. – Cf. rus. a r e s t o v a t.

arestuire
ARESTUÍRE, arestuiri, s.f. (Pop.) Arestare. – V. arestui.

aret
ARÉT s.n. (În sintagma) Câine de aret = câine de vânătoare dresat să se oprească atunci când simte sau zărește vânatul. – Din fr. arrêt.

areta
ARETÁ, pers. 3 arétă, vb. I. Intranz. (Despre câini de vânătoare) A rămâne pe loc imediat ce zărește sau simte vânatul. – Din fr. arrêter.

arfa
ÁRFĂ s.f. V. harpă.

argat
ARGÁT, -Ă, argați, -te s.m. și f. (Rar la f.) Servitor, slugă angajată(în trecut) pentru muncile agricole, creșterea vitelor sau pentru muncile din gospodăria stăpânului. – Din bg. argat, ngr. argátis.

argaseala
ARGĂSEÁLĂ, argăseli, s.f. 1. Argăsire. 2. (Concr.) Amestec de substanțe cu care se argăsesc pieile și blănurile. – Argăsi + suf. -eală.

argasi
ARGĂSÍ, argăsesc, vb. IV. Tranz. A prelucra pieile și blănurile cu un amestec de substanțe, pentru a le face trainice, impermeabile, flexibile; a cruși, a încruși, a tăbăci. – Din ngr. árgasa (aor. al lui argázo).

argasire
ARGĂSÍRE, argăsiri, s.f. Acțiunea de a argăsi; argăseală (1), tăbăcire. – V. argăsi.

argasit
ARGĂSÍT^1 s.n. Faptul de a argăsi. – V. argăsi.

ARGĂSÍT^2, -Ă, argăsiți, -te, adj. (Despre piei, blănuri) Prelucrat pentru a deveni trainic și impermeabil; tăbăcit, (reg.) dubit, încrușit. – V. argăsi.

argasitor
ARGĂSITÓR, -OÁRE, argăsitori, -oare, adj., s.m. și f. (Muncitor) care argăsește. – Argăsi + suf. -tor.

argatel
ARGĂȚÉL, argăței, s.m. (Rar) Diminutiv al lui argat. – Argat + suf. -el.

argatesc
ARGĂȚÉSC, -EÁSCĂ, argățești, adj. (Rar) De argat, specific argatului. – Argat + suf. -esc.

argati
ARGĂȚÍ, argățesc, vb. IV. Tranz. și intranz. (Rar) A munci ca argat. – Din argat.

argatie
ARGĂȚÍE s.f. (Rar) Situația argatului; muncă de argat. – Argat + suf. -ie.

argatime
ARGĂȚÍME s.f. Mulțime de argați; totalitatea argaților. – Argat + suf. -ime.

argea
ARGEÁ, argele, s.f. (Pop.) 1. Război de țesut. ♦ Nume dat celor două scânduri care unesc transversal extremitățile războiului de țesut. ♦ Fiecare dintre grinzile de lemn fixate de o parte și de alta a unei plute pentru a ține strânse lemnele care o compun. 2. Construcție rudimentară de scânduri în care se așază, vara, războiul de țesut. 3. Boltă ori acoperiș al unei clădiri. – Et. nec.

argentan
ARGENTÁN s.n. Varietate de alpaca^2, având culoarea argintului. – Din fr. argentan.

argentifer
ARGENTIFÉR, -Ă, argentiferi, -e, adj. Care conține (mult) argint; argintos. Teren argintifer. – Din fr. argentifère.

argentin
ARGENTÍN s.n. Praf de staniu folosit în imprimarea textilă și la fabricarea hârtiei. – Din fr. argentine.

argentinian
ARGENTINIÁN, -Ă, argentinieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f.Persoană care face parte din din populația de bază a Argentinei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Argentinei sau argentinienilor (1), privitor la Argentina sau la argentinieni. [Pr.: -ni-an] – Argentina (n.pr.) + suf. -ean.

argentit
ARGENTÍT s.n. Minereu de argint care cristalizează în sistemul cubic sau rombic, în cristale cenușii. – Din fr. argentite.

argentometru
ARGENTOMÉTRU, argentometre, s.n. (Fiz.) Instrument pentru măsurarea conținutului de argint al unei soluții. – Din fr. argentomètre.

argentotipie
ARGENTOTIPÍE, argentotipii, s.f. Procedeu de multipicare prin fotoreproducere. – Din fr. argentotypie.

argesean
ARGEȘEÁN, -Ă, argeșeni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în județul Argeș. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din județul Argeș. – Argeș (n.pr.) + suf. -ean.

argeseanca
ARGEȘEÁNCĂ, argeșence, s.f. Femeie născută și crescută în județul Argeș. ♦ Locuitoare din județul Argeș. – Argeșean + suf. -că.

arghezian
ARGHEZIÁN, -Ă, arghezieni, -e, adj. De Arghezi, al lui Arghezi, în maniera lui Arghezi.[Pr.: -zi-an] – Arghezi (n.pr.) + -ian.

arghirofil
ARGHIROFÍL, -Ă, argherofili, -e, s.m. și f., adj. (Livr.) (Om) care este lacom de bani. – Din ngr. arghirófilos.

arghirofilie
ARGHIROFILÍE s.f. (Livr.) Lăcomie de bani. – Din ngr. arghirofilía.

argila
ARGÍLĂ, argile, s.f. Rocă sedimentară alcătuită dintr-un amestec de silicați și din fragmente de cuarț, mică etc., întrebuințată în olărie, la lucrări de construcție, în sculptură etc.; lut. – Din fr. argile, lat. argilla.

argilifer
ARGILIFÉR, -Ă, argiliferi, -e, adj. Argilos. – Din fr. argilifère.

argilit
ARGILÍT s.n. Rocă rezultată din recristalizarea argilei. – Din fr. argilite.

argilos
ARGILÓS, -OÁSĂ, argiloși, -oase, adj. Care conține (multă) argilă; lutos. – Din fr. argileux, lat. argillosus.

arginaza
ARGINÁZĂ, s.f., (Biol.) Enzimă solubilă conțiuntă în cantitate mare în ficatul mamiferelor. – Din fr. arginase.

arginina
ARGINÍNĂ s.f. (Biol.) Aminoacid care există în proteine și participă la sinteza ureii în ficat. – Din fr. arginine.

argint
ARGÍNT (1) s.n., (2) arginți, s.m. 1. S.n. (Adesea fig.) Metal prețios de culoare albă strălucitoare, maleabil și ductil, cu o mare conductibilitate electrică. ♦ Nuntă de argint = a douăzeci și cincea aniversare a căsătoriei cuiva; petrecere organizată cu acest prilej. ♦ Compus: (pop.) argint-viu = a) mercur; b) fig. om plin de energie. 2. S.m. (Mai ales la pl.) Ban^1, para^3. – Lat. argentum.

arginta
ARGINTÁ, argintez, vb. I. Tranz. A acoperi un obiect metalic cu un strat subțire de argint (1); a argintui. ♦ Fig. A face să aibă strălucirea argintului (1). [Var.: (înv) argintí vb. IV] – Din argint.

argintar
ARGINTÁR, argintari, s.m. (Rar) Persoană care lucrează sau vinde obiecte de argint (1). – Argint + suf. -ar.

argintare
ARGINTÁRE, argintări, s.f. Acțiunea de a arginta. – V. arginta.

argintat
ARGINTÁT, -Ă, argintați, -te, adj. Acoperit cu un strat subțire de argint (1); argintuit. ♦ Fig. Cu luciu ca de argint (1). – V. arginta.

argintarie
ARGINTĂRÍE, argintării, s.f. 1. Obiecte de argint (1). 2. Magazin în care se vând obiecte de argint. – Argint + suf. -ărie.

arginti
ARGINTÍ vb. IV. v. arginta.

argintiu
ARGINTÍU, -ÍE, argintii, adj. (Adesea fig.) Care are culoare și strălucirea argintului (1); argintos. ♦ Fig. (Despre sunete, voce etc.) Cristalin, limpede. – Argint + suf. -iu.

argintos
ARGINTÓS, -OÁSĂ, argintoși, -se, adj. 1. Argentifer. 2. (Înv.) Argintiu. – Argint + suf. -os.

argintui
ARGINTUÍ, argintuiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A arginta. – Argint + suf. -ui.

argintuit
ARGINTUÍT, -Ă, argintați, -te, adj. (Rar) Argintat. – V. argintui.

argintica
ARGINȚICĂ, argințele, s.f. Arbust cu flori mari, albe și cu frunze verzi lucitoare pe partea superioară și albe pe cea inferioară. (Dryas octopetala). – Argint + suf. -ică.

argirism
ARGIRÍSM s.n. (Med.) Intoxicație cu săruri de argint; argiroză. – Din fr. argyrisme.

argiroza
ARGIRÓZĂ s.f. (Med.) Argirism. – Din fr. argyrose.

argon
ARGÓN s.n. Gaz rar, incolor și inodor, care se găsește în atmosferă și care servește la umplerea unor becuri electrice. – Din fr. argon.

argonaut
ARGONAÚT, argonauți, s.m. 1. (Mitol.) Nume dat eroilor antici greci care au călătorit pe corabia Argo spre Colchida. ♦ Fig. Navigator îndrăzneț. 2. Specie de moluscă cefalopodă din apele tropicale (Argonauta argo). – Din fr. argonaute.

argotic
ARGÓTIC, -Ă, argotici, -ce, adj. Care aparține argoului, privitor la argou, de argou. – Din fr. argotique.

argument
ARGUMÉNT, argumente, s.n. 1. Raționament, dovadă adusă în sprijinul unei afirmații. 2. (Mat.)

argumenta
ARGUMENTÁ, argumentez, vb. I. Tranz. A susține, a întări, a dovedi, a demonstra ceva cu argumente. – Din fr. argumenter, lat. argumentari.

argumentare
ARGUMENTÁRE, argumentări, s.f. Acțiunea de a argumenta și rezultatul ei; totalitatea argumentelor aduse în sprijinul unei afirmații; argumentație. – V. argumenta.

argumentatie
ARGUMENTÁȚIE, argumentații, s.f. Argumentare. [Var.: (înv.) argumentațiúne s.f.] – Din fr. argumentation, lat. argumentatio, -onis.

argumentatiune
ARGUMENTAȚIÚNE s.f. v. argumentație.

argus
ÁRGUS s.m. Om cu privire ageră, pătrunzătoare; om care păzește ceva cu mare grijă. – Din fr. argus.

argutie
ARGUȚÍE s.f., (Livr.) Argumentare sofistică bazată pe fapte nesemnificative sau nesigure; subtilitate exagerată în argumentare. – Din fr. argutie, lat. argutia.

arhaic
ARHÁIC, -Ă, arhaici, -ce, adj., s.n. 1. Adj. Care aparține sau este caracteristic unor vremuri extrem de îndepărtate din trecut. ♦ (Despre cuvinte, expresii, construcții etc.) Foarte vechi, ieșit de mult din uz. 2. S.n. Cea mai veche eră geologică. ♦ (Adjectival) Care aparține arhaicului (2), privitor la arhaic. Roci arhaice. [Pr.: -ha-ic] – Din fr. archaïque.

arhaism
ARHAÍSM, arhaisme, s.n. Cuvânt, expresie, construcție etc. arhaică. – Din fr. archaïsme.

arhaitate
ARHAITÁTE s.f. (Rar) Stare arhaică. [Pr.: -ha-i-] – Arha[ic] + suf. -itate.

arhaiza
ARHAIZÁ, arhaizez, vb. I. Tranz. (Rar) A da un aspect arhaic (stilului, limbii etc.). [Pron.: -ha-i-] – Din arhaic.

arhaizant
ARHAIZÁNT, -Ă, arhaizanți, -te, adj. Cu aspect arhaic, care recurge la mijloace de exprimare de multă vreme ieșite din uz. Stil arhaizant. [Pr.: -ha-i-] – Din fr. archaïsant.

arhaizare
ARHAIZÁRE, arhaizări, s.f. Acțiunea de a arhaiza și rezultatul ei. [Pr.: -ha-i-] – V. arhaiza.

arhanghel
ARHÁNGHEL, arhangheli, s.m. (Bis.) Căpetenie a îngerilor. – Din sl. arhangelŭ.

arhanghelesc
ARHANGHELÉSC, -EÁSCĂ, arhanghelești, adj. De arhanghel. – Arhanghel + suf. -esc.

arhegon
ARHEGÓN, arhegoane, s.n. (Bot.) Organ feminin de reproducere, caracteristic pentru mușchi, ferigi și gimnosperme. – Din fr. archégone.

arheochimie
ARHEOCHIMÍE s.f. Chimie specializată pentru arheologie. [Pr.: -he-o-] – Arheo[logie] + chimie.

arheograf
ARHEOGRÁF, arheografi, s.m. Specialist în arheografie. [Pr.: -he-o-] – Din arheografie (derivat regresiv).

arheografie
ARHEOGRAFÍE s.f. Disciplină istorică care se ocupă cu publicarea textelor și a manuscriselor antice. [Pr.: -he-o-] – Din fr. archéographie.

arheolog
ARHEOLÓG, -Ă, arheologi, -ge, s.m. și f. Specialist în arheologie. [Pr.: -he-o] – Din fr. archéologue.

arheologic
ARHEOLÓGIC, -Ă, arheologi, -ce, adj. Care aparține arheologiei, privitor la arheologie. [Pr.: -he-o-] – Din fr. archéologique.

arheologie
ARHEOLOGÍE s.f. Știință care studiază trecutul istoric al omenirii pe baza interpretării urmelor materiale păstrate. [Pr.: -he-o-] – Din fr. archéologie.

arheopterix
ARHEOPTÉRIX s.m. Pasăre fosilă care făcea trecerea de la reptile la păsări. [Pr.: -he-op-] – Din fr. archéoptéryx.

arheozoic
ARHEOZÓIC, -Ă, arheozoici, -ce, s.n., adj. 1. S.n. Perioadă geologică în care au apărut primele semne de viață. 2. Adj. de arheozoic (1). [Pr.: -he-o-zo-ic] – Din fr. archéozoïque.

arhetip
ARHETÍP, arhetipuri, s.n. Model, tip inițial după care se călăuzește cineva; (în special) manuscris original al unei opere. – Din fr. archétype, lat. archetypum.

arhetipal
ARHETIPÁL, -Ă, arhetipali, -e, adj. (Rar) Arhetipic. – Din arhetip.

arhetipic
ARHETÍPIC, -Ă, arhetipici, -ce, adj. Care constituie un arhetip; (rar) arhetipal. – Arhetip +suf. -ic.

arhi
ARHI- Element de compunere care servește la formarea unor substantive, cărora le dă sens de superioritate, și la formarea unor adjective, cărora le dă sens superlativ. – Din fr., lat. archi-.

arhicunoscut
ARHICUNOSCÚT, -Ă, arhicunoscuți, -te, adj. Foarte cunoscut. – Arhi- + cunoscut.

arhidiacon
ARHIDIÁCON, arhidiaconi, s.m. Primul diacon de pe lângă un episcop; p. ext. titlu onorific care se dă diaconilor; protodiacon. [Pr.: -di-a-] – Din sl. arhidijakonŭ.

arhidiecezan
ARHIDIECEZÁN, -Ă, arhidiecezani, -e, adj. Care ține de o arhidieceză, privitor la o arhidieceză. [Pr.: -di-e-] – După fr. archidiocésain.

arhidieceza
ARHIDIECÉZĂ, arhidieceze, s.f. Arhiepiscopie. [Pr.: -di-e-] – Din lat. archidioecesis.

arhiducal
ARHIDUCÁL, -Ă, arhiducali, -e, adj. Care aparține arhiducelui, referitor la arhiduce. – Din fr. arhiducal.

arhiducat
ARHIDUCÁT, arhiducate, s.n. Teritoriu aflat sub conducerea unui arhiduce. – Din fr. archiduché, lat. archiducatus.

arhiduce
ARHIDÚCE, arhiduci, s.m. Titlu dat prinților din fosta casă imperială a Austriei; bărbat care purta acest titlu. – Din fr. archiduc, lat. archidux (după duce).

arhiducesa
ARHIDUCÉSĂ, arhiducese, s.f. 1. Titlu dat prințeselor din fosta casă imperială a Austriei; femeie care purta acest titlu. 2. Soție de arhiduce. – Din fr. archiduchesse, it. archiduchessa.

arhiepiscop
ARHIEPÍSCOP, arhiepiscopi, s.m. Episcop superior celorlalți episcopi; p. ext. mitropolit. [Pr.: -hi-e-] – Din sl. arhiepiscopŭ.

arhiepiscopal
ARHIEPISCOPÁL, -Ă, arhiepiscopali, -e, adj. Care ține de un arhiepiscop sau de o arhiepiscopie, privitor la un arhiepiscop sau la o arhiepiscopie, dat de un arhiepiscop. [Pr.: -hi-e-] – Din lat. archiepiscopalis, fr.archiépiscopal.

arhiepiscopat
ARHIEPISCOPÁT, arhiepiscopate, s.n. Arhiepiscopie. [Pr.: -hi-e-] – Din lat. archiepiscopatus, fr. archiépiscopat.

arhiepiscopie
ARHIEPISCOPÍE, arhiepiscopii, s.f. 1. Eparhie condusă de un arhiepiscop; arhidieceză, arhiepiscopat. 2. Funcție de arhiepiscop. 3. Reședință a unui arhiepiscop. [Pr.: -hi-e-] – Din sl. arhiepiskopija.

arhierarh
ARHIERÁRH, arhierarhi, s.m. Cel mai mare în rang dintre ierarhi. [Pr.: -hi-e-] – Arhi- + ierarh.

arhieresc
ARHIERÉSC, -EÁSCĂ, arhierești, adj. Care ține de arhierei, privitor la arhierei. [Pr.: -hi-e-] – Arhiereu + suf. -esc.

arhiereu
ARHIERÉU, arhierei, s.m. Denumire generală pentru gradele superioare ale clerului; arhipăstor, ierarh. [Pr.: -hi-e-] – Din sl. arhierei.

arhierie
ARHIERÍE, arhierii, s.f. 1. Rangul de arhiereu; arhipăstorie. 2. Eparhie condusă de un arhiereu. 3. Reședință a unui arhiereu. [Pr.: -hi-e-] – Din ngr. arhiería.

arhifonem
ARHIFONÉM, arhifoneme, s.n. (Fon.) Unitate fonologică superioară fonemului, caracterizată prin îmbinarea unor trăsături distinctive provenind din mai multe foneme înrudite. – Din fr. archiphonème.

arhiloc
ARHILÓC, arhilocuri, adj. (În sintagma) Vers arhiloc (și substantivat, s.n.) = vers format din șapte sau din trei picioare. – Din n. pr. Arhiloc.

arhimandrit
ARHIMANDRÍT, arhimandriți, s.m. Titlu dat starețului unui mânăstiri mari sau unor călugări cu slujbă înaltă pe lângă o episcopie; persoană care are acest titlu. – Din sl. arhimandritŭ.

arhimilionar
ARHIMILIONÁR, -Ă, arhimilionari, -e, s.m. și f. Persoană extrem de bogată. [Pr.: -li-o-] – Din fr. archimillionnaire.

arhipastor
ARHIPĂSTÓR, arhipăstori, s.m. Arhiereu. – Arhi- + păstor.

arhipastorie
ARHIPĂSTORÍE s.f. 1. Rangul de arhipăstor; arhierie (1). 2. Timp cât cineva are rangul de arhipăstor. – Arhipăstor + suf. -ie.

arhipelag
ARHIPELÁG, arhipelaguri, s.n. Grup de insule apropiate dintr-o mare sau dintr-un ocean. – Din ngr. arhipélagos.

arhiplin
ARHIPLÍN, -Ă, arhiplini, -e, adj. Care este foarte plin, plin până la limita maximă posibilă. – Arhi- + plin.

arhistrateg
ARHISTRATÉG, arhistrategi, s.m. Comandant suprem al armatei la Grecia antică. – După fr. archistratège.

arhitect
ARHITÉCT, -Ă, arhitecți, -te, s.m. și f. Specialist în arhitectură. – Din fr. architecte, lat. architectus.

arhitectonic
ARHITECTÓNIC, -Ă, arhitectonici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care aparține arhitecturii, din domeniul arhitecturii; folosit în arhitectură; arhitectural. 2. S.f. (Adesea fig.) Îmbinare artistică a elementelor constitutive ale unei construcții. – Din fr. architectonique, lat. architectonicus.

arhitectoniceste
ARHITECTONICÉȘTE adv. (Rar) După regulile arhitecturii. – Arhitectonic + suf. -ește.

arhitectural
ARHITECTURÁL, -Ă, arhitecturali, -e, adj. Arhitectonic. – Din fr. arhitectural.

arhitectura
ARHITECTÚRĂ, s.f. Știința și arta de a proiecta și construi clădiri. ♦ Stilul, caracterul, planul unei (sau unor) clădiri. ♦ Felul în care este construit sau alcătuit ceva. – Din fr. architecture, lat. architectura.

arhitrava
ARHITRÁVĂ, arhitrave, s.f. Element de construcție (caracteristic arhitecturii clasice) care constituie partea inferioară a antablamentului și care se sprijină pe capitelul coloanei sau pe zid. – Din fr. architrave.

arhivar
ARHIVÁR, arhivari s.m. Funcționar însărcinat cu păstrarea actelor sau documentelor unei arhive, cu clasarea documentelor și actelor dintr-o arhivă; condicar. – Arhivă + suf. -ar.

arhiva
ARHÍVĂ, arhive, s.f. 1. Totalitatea actelor sau documentelor unei instituții, unui oraș etc. care se referă la activitatea lor trecută. 2. Birou, cameră, instituție etc. unde se păstrează asemenea acte. – Din fr. archives.

arhivist
ARHIVÍST, -Ă, arhiviști, -ste, s.m. și f. Specialist în arhivistică. – Din fr. archiviste.

arhivistica
ARHIVÍSTICĂ s.f. Știință care are ca obiect studiul și organizarea documentelor cu valoare istorică. – Din fr. archivistique.

arhivolta
ARHIVÓLTĂ s.f. Detaliu de arhitectură, de regulă decorat cu muluri, așezat deasupra unei arcade la o ușă, la o fereastră, la un portal etc. – Din fr. archivolte.

arhon
ÁRHON s.m. (Înv.) Titlu de politețe cu care se adresa cineva unui boier. [Var.: árhonda s.m.] – Din ngr. árhon, árhondas.

arhonda
ÁRHONDA s.m v. arhon.

arhondar
ARHONDÁR, arhondari, s.m. Călugăr care are în grijă arhondaricul și care primește oaspeții mânăstirii. – Din ngr. arhondáris.

arhondaric
ARHONDARÍC, arhondarice, s.n. Aripă sau casă specială a unei mănăstiri rezervată găzduirii oaspeților; arhondărie. [Pl. și: arhondaricuri] – Din ngr. arhondaríki.

arhondareasa
ARHONDĂREÁSĂ, arhondărese, s.f. Arhondăriță. – Arhondar + suf. -easă.

arhondarie
ARHONDĂRÍE, arhondării, s.f. Arhondaric. – Din ngr. arhondaríon.

arhondarita
ARHONDĂRÍȚĂ, arhondărițe, s.f. Călugăriță care care îngrijește de arhondaric și care primește oaspeții mănăstirii; arhondăreasă. – Arhondar + suf. -iță.

arhondologie
ARHONDOLOGÍE s.f. Istorie a nobilimii; (concr.) repertoriu al familiilor nobile dintr-o țară. [Var.: (înv.) arhontologhíe s.f.] – Din ngr. arhondológhion.

arhonte
ARHÓNTE, arhonți, s.m. Titlu dat magistraților care conduceau republica ateniană antică; persoană care avea acest titlu. – Din fr. archonte, lat. archon, -ntis.

arhontologhie
ARHONTOLOGHÍE s.f. v. arhondologie.

arian
ARIÁN^1, -Ă, arieni, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de arianism, privitor la arianism. Erezie ariană. 2. S.m. și f. Adept al arianismului. [Pr.: -ri-an] – Din fr. arien.

ARIÁN^2, -Ă, arieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La pl.) Denumire mai veche dată popoarelor indo-europene; denumire actuală pentru popoarele indo-iraniene; (și la sg.) persoană care aparține unuia dintre aceste popoare. ♦ Termen folosit de rasiști spre a denumi populațiile albe în general și pe strămoșii germanilor în special. 2. Adj. Care aparține arienilor^2 (1), privitor la arieni^2. [Pr.: -ri-an] – Din fr. aryen.

arianism
ARIANÍSM s.n. Doctrină creștină formulată de preotul Arie, care nega natura divină a lui Cristos. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. arianisme.

ariceala
ARICEÁLĂ, ariceli, s.f. 1. Boală de piele la cai și la unele vite cornute, manifestată prin inflamarea pielii de la chișiță. 2. Boală a viței de vie, costând în apariția unor umflături noduroase pe părțile lemnoase ale plantei. – Arici^2 + suf. -eală.

arici
ARÍCI^1, arici, s.m. 1. Animal mamifer insectivor, cu botul ascuțit și corpul gros, acoperit cu țepi (Erinaceus europaeus). ♢ Compus: arici-de-mare = animal echinoderm marin cu corpul sferic, acoperit cu țepi (Echinus melo). 2. Instrument cu care se îndepărtează crusta depusă pe pereții unor canale. 3 (Mil.) Element de baraj împotriva tancurilor sau infanteriei, alcătuit din pari sau grinzi metalice dispuse cruciș. – Lat. ericius.

ARICÍ^2, pers. 3 aricește, vb. IV. Refl. A se îmbolnăvi de ariceală. – Din arici^1.

aricioaica
ARICIOÁICĂ, aricioaice, s.f. Femela ariciului^1. – Arici^1 + suf. -oaică.

arid
ARÍD, -Ă, arizi, -de, adj. (Despre soluri, teritorii etc.) Uscat^2; neroditor, sterp. ♢ Fig. Text arid. – Din fr. aride, lat. aridus.

aridica
ARIDICÁ vb. I. v. ridica.

aridicat
ARIDICÁT, -Ă adj. v. ridicat.

ariditate
ARIDITÁTE s.f. Faptul de a fi arid. – Din fr. aridité, lat. ariditas, -atis.

arie
ÁRIE^1, arii, s.f. 1. Loc special amenajat unde se treieră cerealele; arman. 2. Suprafață de teren sau platformă pe care se așează cărămizile la uscat, se montează unele elemente de construcții, se prepară betonul etc. – Lat. area.

ÁRIE^2, arii, s.f. 1. (Mat.) Măsură a unei suprafețe (exprimată în valori numerice). Aria cercului. 2. (Suprafață, teritoriu considerat ca) zonă de răspândire a unui fenomen, a unui grup de plante sau de animale etc. ♦ Fig. Întindere, suprafață. – Din lat. area (cu sensurile după fr. aire).

ÁRIE^3, arii, s.f. Compoziție muzicală vocală (cu acompaniament de orchestră, de pian etc.) care face parte dintr-o operă, operetă etc. ♦ Compoziție muzicală instrumentală asemănătoare cu aceea definită mai sus. – Din it. aria.

arierat
ARIERÁT, -Ă, arierați, -te, adj., s.m. și f. (Individ) care este înapoiat mintal, care este insuficient dezvoltat din punct de vedere psihic. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. arriéré.

arieratie
ARIERÁȚIE s.f. (Med.) Înapoiere mintală. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. arriération.

arierbec
ARIERBÉC, arierbecuri, s.n. Parte a unei pile de pod situată în aval și care este astfel construită încât să ușureze scurgerea apei. [Pr. -ri-er] – Din fr. arrière-bec.

ariergarda
ARIERGÁRDĂ, ariergărzi, s.f. Parte a armatei care se află în urma forțelor principale, pentru a le asigura securitatea. [Pr.: -ri-er-] – Din fr. arrière-garde.

arieta
ARIÉTĂ, ariete, s.f. Arie^3 scurtă (și ușor de executat). [Pr.: -ri-e-] – Din it. arietta, fr. ariette.

aril
ARÍL s.m. (Chim.) Radical organic monovalent rezultat dintr-o hidrocarbură aromatică prin îndepărtarea unui atom de hidrogen. – Din fr. aryle.

arima
ARIMÁ, arimez, vb. I. Tranz. A repartiza și a fixa încărcătura la bordul unei nave sau aeronave pentru a obține menținerea echilibrului normal al acestora. – Din fr. arrimer.

arimaj
ARIMÁJ s.n. Arimare. – Din fr. arrimage.

arimare
ARIMÁRE s.f. Acțiunea de a arima; arimaj. – V. arima.

arin
ARÍN, arini, s.m. Nume dat mai multor specii de arbori cu frunze ovale, dințate, și cu flori verzui-roșiatice, grupate în amenți (Alnus). [Var.: anín s.m.] – Probabil lat. * alninus (< alnus).

arinis
ARINÍȘ, arinișuri, s.n. Ariniște. [Var.: aniníș s.n.] – Arin + suf. -iș.

ariniste
ARINÍȘTE, ariniști, s.f. Pădurice de arini; ariniș. [Acc. și aríniște. – Var.: aníniște s.f.] – Arin + suf. -iște.

arioso
ARIÓSO s.n. Fragment dintr-o operă, dintr-o operetă etc. înrudit cu aria^3 și cu recitativul. [Pr.: -ri-o-] – Din it. arioso.

aripat
ARIPÁT, -Ă, aripați, -te, adj. 1. Înaripat. ♦ (Despre fructe și semințe) Prevăzut cu aripi (3). 2. (Rar; despre păsări) Împușcat în aripă. – V. aripă.

aripa
ÁRIPĂ, aripi, s.f. 1. Organ al păsărilor, al unor insecte și al unor mamifere, care servește la zbor. ♢ Expr. A căpăta (sau a prinde) aripi = a căpăta independență, curaj; a începe să se înflăcăreze, să se entuziasmeze. A da (cuiva) aripi = a face să capete curaj; a însufleți (pe cineva). A tăia (cuiva) aripile = a face (pe cineva) să-și piardă curajul, avântul; a descuraja. ♦ Fig. Ocrotire, protecție. 2. (Iht.) Înotătoare. 3. Membrană a unor fructe și semințe care servește la răspândirea lor cu ajutorul vântului. 4. Nume dat unor obiecte, părți ale unor aparate etc. care au forma, funcțiunea sau poziția aripilor (1). Aripa avionului. Aripa mașinii. 5. Parte a unei construcții care se prezintă ca o prelungire laterală; fiecare dintre extremitățile unei construcții (în raport cu partea centrală). ♦ Fiecare dintre cele două ziduri de sprijin care pleacă de la portalul unui tunel și susțin taluzurile de la capete. 6. Capăt, margine, flanc al unei trupe (dispuse în ordine de bătaie). ♦ (În unele jocuri sportive) Fiecare dintre jucătorii plasați în marginea terenului de joc. 7. Fig. Fracțiune cu o anumită orientare politică din cadrul unei organizații, al unui partid. [Acc. și arípă] – Lat. alapa.

aripioara
ARIPIOÁRĂ, aripioare, s.f. Diminutiv al lui aripă. ♦ (Iht.) Înotătoare. ♦ Parte mobilă a unei aripi de avion, care servește pentru comandă și control. – Aripă + suf. -ioară.

aristocrat
ARISTOCRÁT, -Ă, aristocrați, -te, s.m. și f. Persoană care aparține aristocrației; p.ext. nobil. ♦ (Adjectival) Aristocratic. – Din fr. aristocrate.

aristocratic
ARISTOCRÁTIC, -Ă, aristocratici, -ce, adj. Care aparține aristocrației, propriu aristocrației; aristocrat. – Din fr. aristocratique.

aristocratism
ARISTOCRATÍSM s.n. Atitudine, concepție aristocratică. – Aristocrat + suf. -ism.

aristocratie
ARISTOCRAȚÍE, aristocrații, s.f. Pătură a unei clase sociale sau a unui grup social care se bucură de mari privilegii, datorate originii, bogăției și poziției sale sociale; p. gener. (în orânduirea sclavagistă) clasă socială dominantă, formată din marii posesori de pământ și de sclavi; (în orânduirea feudală) clasă socială dominantă a nobililor. – Din fr. aristocratie.

ariston
ARISTÓN, aristoane, s.n. Aparat muzical care, acționat cu o manivelă, execută mecanic ariile înregistrate pe cilindri sau pe discuri. – Din fr. ariston.

aristotelian
ARISTOTELIÁN, -Ă, aristotelieni, -e, adj. Aristotelic. [Pr.: -li-an] – Aristotel (n.pr.) + suf. -ian (după fr. aristotélicien).

aristotelic
ARISTOTÉLIC, -Ă, aristotelici, -ce, adj. Care aparține lui Aristotel, bazat pe ideile lui Aristotel; aristotelian. – Din fr. aristotélique.

aristotelism
ARISTOTELÍSM s.n. Ceea ce este specific conceptiei filozofice a lui Aristotel. – Din fr. aristotélisme.

aritenoid
ARITENOÍD s.n. (Anat.) Cartilaj mobil al laringelui care întinde coardele vocale. [Pr.: -no-id] – Din fr. aryténoïde.

aritmetic
ARITMÉTIC, -Ă, aritmetici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Parte a matematicii care se ocupă cu proprietățile elementare ale numerelor raționale ♦ Manual de aritmetică (1). 2. Adj. Care aparține aritmeticii (1), privitor la aritmetică. – Din fr. arithmetique, lat. arithmeticus.

aritmic
ARÍTMIC, -Ă, aritmici, -ce, adj. Care este lipsit de ritm (regulat). – Din fr. arythmique.

aritmie
ARITMÍE s.f. (Med.) Tulburare în activitatea inimii, care se manifestă prin inegalitatea numărului, ritmului și intensității contracțiilor mușchiului cardiac. – Din fr. arythmie.

aritmograf
ARITMOGRÁF, aritmografe, s.n. Aparat care efectuează și înregistrează mecanic operații aritmetice. – Din fr. arithmographe.

aritmogrif
ARITMOGRÍF, aritmogrife, s.n. Joc de cuvinte încrucișate, la care literele cuvintelor căutate sunt reprezentate fiecare prin câte o cifră. – Din germ. Aritmogriph.

aritmometru
ARITMOMÉTRU, aritmometre, s.n. Aparat care efectuează (manual sau mecanic) operații aritmetice. – Din fr. arithmomètre.

arivism
ARIVÍSM s.n. Comportare de arivist, caracter specific arivistului. – Din fr. arrivisme.

arivist
ARIVÍST, -Ă, ariviști, -ste, s.m și f. Persoană care caută să parvină la o situație în societate prin mijloace necinstite. – Din fr. arriviste.

arlechin
ARLECHÍN, (1) arlechini, s.m., (2, 3) arlechine, s.n. 1. S.m. Personaj comic din vechile farse (populare) italiene. 2. S.n. Culisă așezată în spatele fiecăruia dintre pereții laterali ai unui scene, pentru a permite micșorarea lățimii acesteia; fiecare dintre extremitățile laterale, din față, ale unei scene. 3. S.n. Fiecare dintre reflectoarele din fața scenei. – Din fr. arlequin, it. arlecchino.

arlechinada
ARLECHINÁDĂ, arlechinade, s.f. Farsă a arlechinului; comedie în care apare arlechinul. – Din fr. arlequinade.

arm
ARM, armuri, s.n. (Reg.) Parte a piciorului de dinapoi al unui animal cuprinsă între crupă și gambă; (la om) coapsă, șold. – Lat. armus.

arma
ARMÁ, armez, vb. I. Tranz. 1. A pune mecanismul unei arme (de foc) în poziția imediat precedentă descărcării ei. ♦ Tranz. și refl. (Pop.) A (se) înarma. 2. A dota cu armătură o piesă sau un element de construcție din beton pentru a le mări rezistența. ♦ A consolida o galerie de mină etc. prin montarea unei armături. 3. A lansa în serviciu o navă cu întreg utilajul necesar. – Din fr. armer, it. armare, lat. armare.

armada
ARMÁDĂ, armade, s.f. (La spanioli) Flotă de mari proporții. – Din sp., fr. armada.

armament
ARMAMÉNT, armamente, s.n. Totalitatea mijloacelor tehnice de luptă; arme. – Din fr. armement, lat. armamentum.

arman
ARMÁN, armane, s.n. (Reg.) 1. Arie^1 (1). 2. Rotocol, cerc la suprafața unei ape. – Din tc. harman.

armar
ARMÁR, armare, s.n. (Reg.) Dulap în care se păstrează haine, vase sau alimente. – Lat. armarium.

armare
ARMÁRE, armări, s.f. Acțiunea de a (se) arma – V. arma.

armas
ARMÁȘ, armași, s.m. 1. (În evul mediu, în Țara Românească și Moldova) Dregător domnesc, însărcinat cu paza temnițelor, cu aplicarea pedepselor corporale și cu aducerea la îndeplinire a pedepselor capitale. 2. (În sintagma) De-a armașul = numele unui joc de copii în care un participant aplică celorlalți lovituri la palmă cu o batistă înnodată. – Armă + suf. -aș.

armat
ARMÁT, -Ă, armați, -te, adj. 1. (Despre conflicte) Însoțit de acțiuni militare, de ciocniri războinice. Insurecție armată. ♢ Forță (sau putere) armată = armată. 2. Prevăzut cu o armătură. Beton armat. – V. arma.

armatan
ARMATÁN s.n. Vânt fierbinte și uscat, care suflă dinspre Sahara spre Oceanul Atlantic. – Din fr. harmattan.

armata
ARMÁTĂ, armate s.f. 1. Totalitatea forțelor militare ale unui stat; oaste, oștire, armie. ♦ Mare unitate militară, compusă din câteva corpuri și unități din diferite arme; p. gener. unitate militară. ♦ Serviciu militar; militărie, cătănie. 2. Fig. Colectivitate care acționează în vederea unui scop comun. Armata păcii. ♦ Mulțime, ceată, cârd, șir. – Din it. armata.

armator
ARMATÓR, armatori, s.m. Persoană care armează o navă; proprietar al unei nave. – Din fr. armateur, it. armatore.

armatura
ARMATÚRĂ, armaturi, s.f. (Muz.) Armură (4). – Din fr. armature, lat. armatura.

arma
ÁRMĂ, arme, s.f. 1. Obiect, unealtă, aparat, mașină care servește în lupta împotriva inamicului, la vânat, în unele probe sportive etc. ♢ Expr. A fi (sau a se afla) sub arme = a face serviciul militar. ♦ Parte dintr-o armată specializată și dotată pentru un anumit fel de luptă; serviciu militar specializat în acest sens. 2. (La pl.) Armament. 3. (În sintagma) Armă ecologică = nume generic dat metodelor și tehnicilor de război destinate modificării condițiilor normale ale mediului înconjurător al inamicului. 4. Fig. Mijloc de luptă (pe planul ideilor, al politicii etc.). ♢ Expr. A bate (pe cineva) cu propriile arme = a învinge (pe cineva) cu propriile argumente. 5. (La pl.) Ansamblul semnelor simbolice de pe o stemă, de pe un blazon etc. – Lat. arma.

armasar
ARMĂSÁR, armăsari, s.m. Cal mascul necastrat; p. ext. cal falnic, mândru, iute. [Var.: (reg.) harmăsár s.m.] – Lat. [equus] admissarius.

armasaras
ARMĂSĂRÁȘ, armăsărași, s.m. Diminutiv al lui armăsar; armăsăruș. – Armăsar + suf. -aș.

armasarus
ARMĂSĂRÚȘ, armăsăruși, s.m. Armăsăraș. – Armăsar + suf. -uș.

armasel
ARMĂȘÉL, armășei, s.m. Slujbaș al armașului. – Armaș + suf. -el.

armasie
ARMĂȘÍE s.f. Funcția de armaș. ♦ Instituție în fruntea căreia se afla armașul. – Armaș + suf. -ie.

armatura
ARMĂTÚRĂ, armături, s.f. 1. Totalitatea barelor metalice prinse între ele care întăresc o construcție (de beton armat). ♦ Construcție care susține o galerie subterană. 2. Totalitatea pieselor metalice ale unei instalații alcătuite din țevi sau conducte. 3. Totalitatea aparatelor și dispozitivelor de comandă, de control, de siguranță etc., montate la o instalație, la o mașină etc. ♦ Ansamblul conductoarelor unui condensator electric. ♦ Înveliș protector al unui cablu electric. 4. (Biol.; în sintagma) Armătură bucală = totalitatea pieselor anatomice care alcătuiesc aparatul bucal al insectelor și crustaceelor. – Din fr. armature, lat. armatura (după armă).

arman
ARMẤN, -Ă s.m. și f., adj. v. aromân.

armean
ARMEÁN, -Ă, armeni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La m. pl.) Populație de limbă indo-europeană, stabilită mai ales în regiunea dintre munții Caucaz și Taurus; (și la sg.) persoană care aparține acestei populații. 2. Adj. Care aparține Armeniei sau populației ei, privitor la Armenia sau la populația ei; armenesc. ♦ (Substantivat, f.) Limba armeană. – Din sl. armĕninŭ.

armeanca
ARMEÁNCĂ, armence, s.f. Femeie care face parte din populația de bază a Armeniei. – Armean + suf. -că.

armenesc
ARMENÉSC, -EASCĂ, armenești, adj., s.f. art. 1. Adj. Armean. 2. S.f. art. Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Armean + suf. -esc.

armeneste
ARMENÉȘTE adv. Ca armenii; în limba armeană. – Armean + suf. -ește.

armie
ÁRMIE, armii, s.f. (Înv.) Armată. (1) – Din rus. armiia.

arminden
ARMÍNDEN, armindeni, s.m. Nume popular al zilei de 1 mai (considerată ca început al primăverii); sărbătoare populară de primăvară (ținută la 1 mai). ♦ Pom sau crengi verzi care se pun în ziua de 1 mai la poarta, ușa sau ferestrele caselor. – Cf. sl. I e r e m i i n ŭ,  - d ĩ n ĩ „ziua [sfântu]lui Ieremia”.

armistitiu
ARMISTÍȚIU, armistiții, s.n. Suspendare temporară a acțiunilor militare în urma unui acord încheiat între părțile beligerante. – Din fr. armistice.

armoarii
ARMOARÍI s.f. pl. (Rar) Arme (3); blazon. – Din fr. armoiries.

armonic
ARMÓNIC, -Ă, armonici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Bazat pe principiile armoniei^1. 2. S.f. (Fiz.) Vibrație care însoțește vibrația fundamentală de același tip și care se produce cu o frecvență egală cu un multiplu întreg al frecvenței vibrației fundamentale. – Din fr. harmonique, lat. harmonicus.

armonica
ARMÓNICĂ, armonici, s.f. Acordeon de dimensiuni mai reduse, acționat prin intermediul butoanelor; (reg.) armonie^2. ♢ Expr. A (se) face armonică = a (se) turti. ♦ Armonică (de gură) = muzicuță (de gură). – Din germ. [Zieh]harmonika, it. armonica.

armonie
ARMONÍE^1, armonii, s.f. Potrivire desăvârșită a elementelor unui întreg. ♦ Bună înțelegere în relațiile dintre două persoane, două colectivități etc. ♦ Îmbinare melodioasă a mai multor sunete (în muzică sau în poezie); spec. (Muz.) concordanță fonică între sunete. ♢ Armonie imitativă = efect stilistic obținut prin alăturarea unor cuvinte ale căror sunete imită sau sugerează un sunet din natură. Armonie vocalică = fenomen fonetic care constă în potrivirea de timbru a vocalelor din elementele alcătuitoare ale unui cuvânt. ♦ Parte a teoriei muzicale care studiază acordurile în compoziție. – Din fr. harmonie, lat. harmonia.

ARMÓNIE^2, armonii, s.f. (Reg.) Armonică. – Cf. a r m o n i c ă, a r m o n i e 1.

armonios
ARMONIÓS, -OÁSĂ, armonioși, -oase, adj. Care are armonie^1, plin de armonie^1, ale cărui părți componente formează un tot bine închegat și echilibrat. [Pr.: -ni-os] – Din fr. harmonieux.

armonist
ARMONÍST, -Ă, armoniști, -ste, s.m. și f. (Rar) 1. Persoană specializată în teoria armoniei^1. 2. Persoană care cântă din armonică. – Din fr. harmoniste.

armoniu
ARMÓNIU, armonii, s.n. Instrument muzical cu claviatură asemănător cu orga, la care sunetele sunt produse de vibrarea unor lamele metalice la presiunea aerului ieșit dintr-un burduf acționat cu pedale. – Din fr. harmonium, germ. Harmonium.

armoniza
ARMONIZÁ, armonizez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A pune în armonie^1 sau a deveni armonios, a face să fie sau a fi în concordanță. 2. Tranz. A compune acompaniamentul la o melodie conform legilor armoniei^1. – Din fr. harmoniser.

armonizare
ARMONIZÁRE, armonizări, s.f. Acțiunea de a (se) armoniza. – V. armoniza.

armonograf
ARMONOGRÁF, armonografe, s.n. Aparat mecanic cu ajutorul căruia se pot obține serii de curbe cu aspect grafic plăcut, armonios, inedit. [Scris și: harmonograf] – Din fr. harmonographe.

armorial
ARMORIÁL, -Ă, armoriali, -e, adj. (Rar) Referitor la blazon, la embleme. [Pr.: -ri-al] – Din fr. armorial.

armura
ARMÚRĂ, armuri, s.f. 1. Echipament metalic pentru protecția individuală a unui războinic din antichitate și din evul mediu. 2. Mod de împletire a firelor de urzeală cu firele de bătătură într-o țesătură. 3. Înveliș protector al unui cablu electric. 4. Totalitatea semnelor de alterație așezate la începutul unui portativ, care indică tonalitatea lucrării muzicale respective; armătură. – Din fr. armure.

armurarie
ARMURĂRÍE, armurării, s.f. (Rar) Loc unde se fabrică, se repară sau se vând arme (de foc). – Din fr. armurerie.

armurier
ARMURIÉR, armurieri, s.m. Persoană care fabrică, repară sau vinde arme (de foc). ♦ Persoană însărcinată în trecut cu păstrarea și cu întreținerea armamentului într-o unitate militară. [Pr.: -ri-er] – Din fr. armurier.

arnaut
ARNĂÚT, arnăuți, s.m. 1. Soldat mercenar (de origine albaneză) angajat în garda domnească din țările române; p. ext servitor înarmat, angajat de boieri mai ales pentru paza personală. 2. Specie de grâu de primăvară cu bobul mare și lunguieț, de culoare galbenă-deschisă. ♢ (Adjectival) Grâu arnăut. – Din tc. arnavud.

arnautel
ARNĂUȚÉL, arnăuței, s.m. (Pop.) Diminutiv al lui arnăut. [Pr.: -nă-u-] – Arnăut + suf. -el.

arnautesc
ARNĂUȚÉSC, -EÁSCĂ, arnăuțești, adj., s.f. art. 1. Adj. Care aparține arnăuților, privitor la arnăuți, specific arnăuților. 2. S.f. art. Dans popular din Muntenia; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: -nă-u-] – Arnăut + suf. -esc.

arnauteste
ARNĂUȚÉȘTE adv. Ca arnăuții. [Pr. -nă-u-] – Arnăut + suf. -ește.

arnautime
ARNĂUȚÍME s.f. Mulțime de arnăuți, totalitatea arnăuților.[Pr. -nă-u-] – Arnăut + suf. -ime.

arnica
ARNÍCĂ s.f. Plantă erbacee medicinală, cu flori galbene-portocalii și fructe achene negricioase (Arnica montana] – Din lat., fr. arnica, germ. Arnika.

arnici
ARNÍCI s.n. Bumbac răsucit într-un singur fir și vopsit în diferite culori, întrebuințat la cusutul înfloriturilor pe cămăși, pe ștergare etc. – Cf. scr. j a r e n i c a.

aroga
AROGÁ, aróg, vb. I. Tranz. A-și atribui în mod abuziv o calitate, un drept. – Din fr. s'arroger, lat. arrogare.

arogant
AROGÁNT, -Ă, aroganți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care se poartă cu aroganță; care arată, trădează aroganță. – Din fr. arrogant, lat. arrogans, -ntis.

aroganta
AROGÁNȚĂ s.f. Purtare obraznică și sfidătoare; atitudine de mândrie disprețuitoare. – Din fr. arrogance, lat. arrogantia.

aroma
AROMÁ vb.I v. aromi.

aromat
AROMÁT^1, aromate, s.n. (Rar) Mirodenie. – Din sl. aromatŭ, ngr. ároma, arómatos, (modern și) fr. aromate.

AROMÁT^2, -Ă, aromați, -te, adj. Care are aromă, cu aromă; aromatic, binemirositor, parfumat (1). – Aromă + suf. -at.

aromatic
AROMÁTIC, -Ă, aromatici, -ce, adj. Care are sau răspândește aromă; care conține aromate^1; aromat^2. Oțet aromatic. ♦ (Despre substanțe chimice) Care are în moleculă un ciclu de 5 – 6 atomi cu o structură specifică. – Din fr. aromatique, lat. aromaticus.

aromatiza
AROMATIZÁ, aromatizez, vb. I. Tranz. 1. A da un miros sau un gust plăcut unei substanțe cu ajutorul aromatelor^1. 2. A obține (prin diverse procedee chimice) o hidrocarbură aromatică. – Din fr. aromatiser, lat. aromatizare.

aromatizare
AROMATIZÁRE, aromatizări, s.f. Faptul de a aromatiza. – V. aromatiza.

aroma
ARÓMĂ, arome, s.f. Emanație a unor substanțe plăcut mirositoare (și cu gust plăcut); miros tare și plăcut; mireasmă, parfum. ♦ Substanță care dă unui produs miros sau gust plăcut. – Din fr. arôme, lat. aroma.

aroman
AROMẤN, -Ă, aromâni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte dintr-o ramură a poporului român; care vorbește dialectul aromân; care trăiește în sudul Peninsulei Balcanice (prin Epir și Macedonia). 2. Adj. Care aparține aromânilor(1), privitor la aromâni; aromânesc. ♦ (Substantivat, f.) Idiomul aromânilor. [Var.: armấn, -ă, s.m. și f., adj.] – Din armân (moștenit din lat. romanus), modificat după român.

aromanca
AROMẤNCĂ, aromânce, s.f. Femeie care face parte din populația de limbă română ce trăiește în sudul Peninsulei Balcanice (prin Epir și Macedonia). – Aromân + suf. -că.

aromanesc
AROMÂNÉSC, -EÁSCĂ, aromânești, adj. Aromân (2). – Aromân + suf. -esc.

aromaneste
AROMÂNÉȘTE adv. Ca aromânii; în idiomul aromân. – Aromân + suf. -ește.

aromeala
AROMEÁLĂ, aromeli, s.f. Stare de somnolență, de somn ușor. – Aromi + suf. -eală.

aromi
AROMÍ, aromesc, vb. IV. 1. Intranz. A fi cuprins de un somn ușor, superficial; a dormita; a ațipi. 2. Tranz. A ameți cu un miros îmbătător. 3. Tranz. Fig. A potoli, a liniști. [Var.: (înv.) aromá vb. I] – Et. nec.

aromire
AROMÍRE, aromiri, s.f. Acțiunea de a aromi și rezultatul ei. – V. aromi.

aromit
AROMÍT, -Ă, aromiți, -te, adj. 1. (Rar) Ațipit. 2. Parfumat, înmiresmat, îmbătător. – V. aromi.

aromitor
AROMITÓR, -OÁRE, aromitori, -oare, adj. 1. Care răspândește un miros plăcut. 2. Care îmbie la somn. – Aromi + suf. -tor.

aronda
ARONDÁ, arondez, vb. I. Tranz. 1. A împărți o suprafață, un teritoriu în zone locale pentru o mai bună administrare. 2. A repartiza cartiere sau populația unui cartier la un anumit centru de distribuire a unor produse, mărfuri etc. – După fr. arrondir.

arondare
ARONDÁRE, arondări, s.f. Acțiunea de a aronda și rezultatul ei. – V. aronda.

arondat
ARONDÁT, -Ă, arondați, -te, adj. 1. Care a fost împărțit în zone pentru o mai bună administrare. 2. Care a fost repartizat la un anumit centru de distribuire a unor produse, la o școală etc. – V. aronda.

arondisment
ARONDISMÉNT, arondismente, s.n. Unitate teritorial-administrativă din Franța, mai mică decât departamentul. – Din fr. arrondissement.

arpacas
ARPACÁȘ, arpacașuri, s.n. Produs alimentar obținut prin decorticarea (și șlefuirea) boabelor de grâu, de orz sau de mei. – Din magh. árpakása.

arpagic
ARPAGÍC s.n. Bulb mic de ceapă obținut din sămânță și care, răsădit, dă ceapa obișnuită. – Din tc. arpacik, bg. arpağic.

arpagon
ARPAGÓN, arpagoni, s.m. V. harpagon.

arpa
ÁRPĂ, arpe, s.f. V. harpă.

arpegiu
ARPÉGIU, arpegii, s.n. (Muz.) Executare succesivă a notelor unui acord; înălțime a treptelor principale dintr-o gamă. – Din it. arpeggio.

arpentaj
ARPENTÁJ, s.n. 1. (Metodă de) întocmire a unui plan topografic prin folosirea instrumentelor de măsurat lungimi. 2. Tehnica măsurării pe teren a parcelelor cadastrale. – Din fr. arpentage.

arpentor
ARPENTÓR, arpentori, s.m. Specialist în arpentaj. – Din fr. arpenteur.

ars
ARS, -Ă, arși, -se, adj. 1. Distrus, mistuit de foc. ♢ (Substantivat) Miroase a ars. ♦ Care prezintă o arsură. ♢ Expr. A sări (ca) ars = a sări repede (de surprindere, de spaimă, de indignare). ♦ Carbonizat în parte sau integral; distrus sub acțiunea unui agent corosiv, a unui acid etc. Mâncare arsă. Stofă arsă. ♦ Care a fost supus acțiunii focului (cu un scop anumit). Cărămidă arsă. ♦ (Despre oameni) Care are pielea înroșită, pârlită sau bășicată de soare; (despre pielea oamenilor) înroșit, pârlit sau bășicat de soare. 2. (Adesea fig.) Uscat, pârjolit (de soare, de secetă etc.). 3. Fig. (Despre inimă, suflet etc.) Zdrobit, distrus. – V. arde.

arsatura
ARSĂTÚRĂ, arsături, s.f. Ardere. – Ars + suf. -ătură.

arsen
ARSÉN s.n. 1. Element chimic semimetalic, de culoare cenușie cu luciu argintiu, folosit în aliaje. ♢ Trioxid de arsen = pulbere cristalină de culoare albă, foarte toxică; șoricioaică. 2. Arsenic. – Din germ. Arsen.

arsenal
ARSENÁL, arsenale, s.n. 1. Întreprindere sau clădire în care se repară (eventual se și fabrică și se depozitează) armament. 2. (Adesea fig.) Totalitatea mijloacelor de luptă. ♦ Fig. Totalitatea mijloacelor de care se servește cineva într-o acțiune, în exercitarea unei profesiuni etc. Arsenalul cercetătorului. – Din fr. arsenal.

arseniat
ARSENIÁT s.n. Sare a acidului arsenic. [Pr.: -ni-at] – Din fr. arséniate.

arsenic
ARSÉNIC s.n. Pulbere fină, albă, cu miros de usturoi, foarte toxică pentru om; arsen (2). ♢ (Adjectival) Acid arsenic = acid rezultat din combinarea arsenului (1) cu acid azotic. – Din fr. arsenic, lat. arsenicum.

arsenical
ARSENICÁL, -Ă, arsenicali, -e, adj. De arsenic, care conține combinații de arsenic. – Din fr. arsenical.

arsenios
ARSENIÓS adj. (În sintagma) Acid arsenios = acid al arsenicului, stabil numai în soluții apoase. [Pr.: -ni-os] – Din fr. arsénieux.

arsenit
ARSENÍT, arseniți, s.m. Sare a acidului arsenios. – Din fr. arsénite.

arseniura
ARSENIÚRĂ, arseniuri, s.f. Combinație a arsenicului cu un metal. [Pr.: -ni-u-] – Din fr. arséniure.

arsura
ARSÚRĂ, arsuri, s.f. 1. Faptul de a arde; faptul de a produce o senzație dureroasă, usturătoare. 2. Rană produsă cuiva de foc, de căldură, de un agent chimic etc.; senzație usturătoare pricinuită de o boală, de sete etc. ♦ Parte a unui obiect atinsă sau stricată de acțiunea focului sau a unei substanțe corosive; stricăciune produsă pe un obiect de acțiunea focului sau a unei substanțe corosive. 3. Loc unde a ars o pădure. 4. Strat de oxid produs pe suprafața unei piese metalice în timpul laminării la cald, al forjării sau al tratamentului termic. – Lat. arsura.

arsic
ARȘÍC, arșice, s.n. 1. Os al articulației piciorului, deasupra copitelor, la vite; os al articulației genunchiului, la picioarele (de dinapoi ale) mieilor și caprelor, folosit la un joc de copii. 2. (La pl.) Numele unui joc de copii la care se folosesc arșice (1). [Var.: arșícă s.f.] – Din tc. așık.

arsica
ARȘÍCĂ s.f. v. arșic.

arsin
ARȘÍN, arșini, s.m. Veche unitate de măsură pentru lungime, egală cu 0,711 m. – Din rus. arșin.

arsinic
ARȘÍNIC, arșinici, s.m. Plantă erbacee ornamentală cu flori roșii, albe sau pestrițe (Lychnis chalcedonica). – Et. nec.

arsita
ÁRȘIȚĂ, arșițe, s.f. 1. Căldură mare și dogoritoare a soarelui; dogoare, zăduf, caniculă. 2. (Pop.; adesea fig.) Senzație de căldură (și de sete) pe care o are omul bolnav; p.gener. febră, temperatură. [Acc. și: arșíță] – Lat. [calor] *arsicia „care arde”.

arta
ÁRTĂ, arte, s.f. 1. Activitate a omului care are drept scop producerea unor valori estetice și care folosește mijloace de exprimare cu caracter specific; totalitatea operelor (dintr-o epocă, dintr-o țară etc.) care aparțin acestei activități. ♢ Loc. adj. De artă = artistic. ♢ Expr. (Fam.) De amorul (sau de dragul) artei = în mod dezinteresat. 2. Îndemânare deosebită într-o activitate; pricepere, măiestrie. ♦ Îndeletnicire care cere multă îndemânare și anumite cunoștințe. – Din fr. art, lat. ars, -tis.

artefact
ARTEFÁCT s.n. (Anat.) Falsă imagine care apare în preparatele histologice din cauza unor procedee greșite de fixare sau de colorare (pe lama microscopului). – Din fr. artefact.

artera
ARTÉRĂ, artere, s.f. 1. Vas sangvin care asigură circulația sângelui de la inimă la diverse organe și țesuturi. 2. Cale importantă de comunicație și de transport. ♦ Conductă hidraulică principală de alimentare prin care se transportă apa spre locul de consum. ♦ Linie electrică de alimentare prin care se transportă energie spre locul de consum. – Din fr. artère.

arterial
ARTERIÁL, -Ă, arteriali, -e, adj. Care aparține arterelor, privitor la artere, care circulă prin artere. [Pr.: -ri-al] – Din fr. artériel.

arteriectomie
ARTERIECTOMÍE, arteriectomii, s.f. (Med.) Tăiere a unei artere. [Pr.: -ri-ec-] – Din fr. artériectomie.

arteriografie
ARTERIOGRÁFIE, arteriografii, s.f. (Med.) Radiografie a unei artere. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. artériographie.

arteriola
ARTERIÓLĂ, arteriole, s.f. (Anat.) Ramificație subțire a unei artere. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. artériole.

arteriopatie
ARTERIOPATÍE, arteriopatii, s.f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile pereților arteriali. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. artériopathie.

arterioscleroza
ARTERIOSCLERÓZĂ s.f. Boală caracterizată prin îngroșarea și sclerozarea pereților arterelor. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. artériosclérose.

arteriotomie
ARTERIOTOMÍE, arteriotomii, s.f. (Med.) Secționare pe cale chirurgicală a unei artere. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. artériotomie.

arterita
ARTERÍTĂ, arterite, s.f. Boală care constă în inflamarea unei artere. – Din fr. artérite.

artezian
ARTEZIÁN, -Ă, arteziene, adj. (În sintagmele) Izvor artezian = izvor care țâșnește (cu presiune) din pământ. Fântână arteziană = fântână din care apa țâșnește în sus, realizată prin mijloace artificiale, cu scop decorativ. [Pr.: -zi-an] – Din fr. artésien.

articol
ARTÍCOL, articole, s.n. 1. Expunere scrisă (de proporții mai reduse) cu caracter publicistic, pe o temă politică, economică, științifică etc. ♢ Articol de fond = articol care exprimă punctul de vedere al redacției unei publicații periodice în cele mai importante probleme ale actualității. Articol-program = articol care cuprinde concepția generală și programul de activitate al unei publicații periodice la începutul apariției sale. 2. Diviziune într-un document oficial, marcată de obicei printr-un număr de ordine sau printr-o literă. ♦ Diviziune într-un buget, într-un plan financiar etc., care conține denumirea sursei de venit sau a motivului de cheltuieli. 3. Obiect care se vinde în comerț. 4. Parte de vorbire flexibilă care individualizează substantivul, adjectivul sau (mai rar) alte părți de vorbire și care marchează diverse funcții gramaticale ale cuvintelor pe care le însoțește. – Din fr. article, lat. articulus.

articolas
ARTICOLÁȘ, articolașe, s.n. Diminutiv (depreciativ) al lui articol. – Articol + suf. -aș.

articula
ARTICULÁ, articulez, vb. I. 1. Tranz. A pronunța, a rosti un sunet, un cuvânt cu ajutorul organelor de vorbire. 2. Tranz. A pune, a adăuga articol unui substantiv sau unui echivalent al lui. 3. Refl. A se lega prin articulații. – Din fr. articuler, lat. articulare.

articular
ARTICULÁR, -Ă, articulari, -e, adj. Privitor la articulațiile corpului, care se produce la articulațiile corpului. – Din fr. articulaire, lat. articularis.

articulare
ARTICULÁRE, articulări, s.f. Acțiunea de a (se) articula; articulație. – V. articula.

articulat
ARTICULÁT, -Ă, articulați, -te, adj. 1. (Despre sunete, cuvinte etc.) Pronunțat, rostit deslușit cu ajutorul organelor vorbirii. 2. (Despre substantive sau despre un echivalent al lor) Care are articol. 3. Cu articulații, format din articulații. – V. articula.

articulatoriu
ARTICULATÓRIU, -IE, articulatorii, adj. Care privește articularea sunetelor, care determină articularea sunetelor. – Din fr. articulatoire.

articulatie
ARTICULÁȚIE, articulații, s.f. 1. Legătură între două sau mai multe oase (prin intermediul ligamentelor); locul acestei legături; încheietură. ♦ Legătură mobilă a segmentelor unui animal artropod. ♦ Legătură între două sau mai multe corpuri solide, care permite rotația lor relativă în jurul uneia sau a două axe sau în jurul unui punct. 2. (Rar) Articulare. – Din fr. articulation, lat. articulatio, -onis.

artificial
ARTIFICIÁL, -Ă, artificiali, -e, adj. 1. Care imită un produs al naturii, care nu este natural; artificios, contrafăcut. 2. Nesincer, prefăcut, factice. 3. (Adesea adverbial) Care este făcut după criterii subiective, arbitrare. Clasificare artificială. [Pr.: -ci-al] – Din fr. artificiel, lat. artificialis.

artificialism
ARTIFICIALÍSM s.n. Caracter artificial al unui lucru, al unei manifestări etc. [Pr.: -ci-a-] – Artificial + suf. -ism.

artificialitate
ARTIFICIALITÁTE s.f. Caracterul a ceea ce este artificial; lipsă de naturalețe; artificiozitate. [Pr.: -ci-a-] – Artificial + suf. -itate.

artificializa
ARTIFICIALIZÁ, artificializez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A face să fie sau a deveni artificial. [Pr.: -ci-a-] – Artificial + suf. -iza.

artificializare
ARTIFICIALIZÁRE, artificializări, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) artificializa. [Pr.: -ci-a-] – V. artificializa.

artificialmente
ARTIFICIALMÉNTE adv. (Rar) În mod artificial. [Pr.: -ci-al-] – Din fr. artificiellement.

artificier
ARTIFICIÉR, artificieri, s.m. 1. Muncitor sau militar specializat în manipularea explozivelor. 2. Muncitor specializat în fabricarea artificiilor (2). [Pr.: -ci-er] – Din fr. artificier.

artificios
ARTIFICIÓS, -OÁSĂ, artificioși, -oase, adj. (Rar) Artificial. [Pr.: -ci-os] – Din lat. artificiosus.

artificiozitate
ARTIFICIOZITÁTE s.f. (Rar) Artificialitate. [Pr.: -ci-o-] – Artificios + suf. -itate.

artificiu
ARTIFÍCIU, artificii, s.n. 1. Procedeu (ingenios) folosit spre a împodobi sau a modifica realitatea; podoabă (inutilă). ♢ Artificiu de calcul = procedeu prin care se ajunge la rezolvarea unui calcul pe o cale mai scurtă și mai ingenioasă decât calea obișnuită. 2. (Mai ales la pl.) Amestec de substanțe chimice (colorate) și de carburanți, folosit la semnalizări luminoase, în scop decorativ etc. ♦ Sârmă scurtă în vârful căreia se află amestecul de mai sus și care, aprins, arde cu o flacără decorativă vie, aruncând mici scântei. – Din fr. artifice, lat. artificium.

artilerie
ARTILÉRIE, artilerii, s.f. Ansamblu de arme de foc (cu accesorii) care servesc la aruncarea de proiectile grele la distanță; parte a armatei care mânuiește acest material. – Din fr. artillerie, rus. artilleriia.

artilerist
ARTILERÍST, artileriști, s.m. Militar dintr-o unitate de artilerie. – Din rus. artillerist, germ. Artillerist.

artimon
ARTIMÓN, artimonuri, s.n. Catarg de la pupa unei nave cu pânze care are mai multe catarge. [Pl. și: artimoane] – Din fr. artimon.

artiodactil
ARTIODACTÍL, -Ă, artiodactili, -e, s.n., adj. 1. S.n. (La pl.) Ordin de animale mamifere erbivore care au picioarele cu două degete dezvoltate și cu două degete mici; (și la sg.) animal din acest ordin. 2. Adj. Care aparține artiodactilelor (1), specific artiodactilelor. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. artiodactyles.

artist
ARTÍST, -Ă, artiști, -ste, s.m. și f. Persoană de talent care lucrează în mod creator într-un domeniu al artei; p. restr. actor; p. ext. persoană care dă dovadă de talent în profesiunea pe care o exercită. ♢ Artist al poporului = titlu de supremă distincție acordat unui artist. Artist emerit v. emerit. – Din fr. artiste, lat. artista.

artistic
ARTÍSTIC, -Ă, artistici, -ce, adj. Care aparține artei, privitor la artă, din domeniul artei. ♦ (Adesea adverbial) Executat cu artă, cu talent. – Din fr. artistique.

artisticeste
ARTISTICÉȘTE adv. (Rar) Din punct de vedere artistic, în mod artistic. – Artistic + suf. -ește.

artizan
ARTIZÁN, artizani, s.m. Persoană care execută produse de artizanat, meșteșugar care lucrează cu artă. – Din fr. artisan.

artizanal
ARTIZANÁL, -Ă, artizanali, -e, adj. Care aparține artizanilor sau artizanatului, privitor la artizani sau la artizanat. – Din fr. artisanal.

artizanat
ARTIZANÁT, artizanate, s.n. Meșteșug practicat cu artă. ♢ Produse de artizanat = produse lucrate artistic de către meșteșugari. ♦ Local, magazin în care se vând produse de artizanat. – Din fr. artisanat.

artos
ÁRTOS, artose, s.n. Pâine specială dusă la biserică în ajunul sărbătorilor religioase sau al altor evenimente, pentru a fi binecuvântată de preot, și care servește la împărtășanie. – Din ngr. ártos.

artralgie
ARTRALGÍE, artralgii, s.f. Durere localizată la articulații. – Din fr. arthralgie.

artrita
ARTRÍTĂ, artrite, s.f. Boală care se manifestă prin inflamarea articulațiilor în urma unei infecții microbiene. – Din fr. arthrite, lat. arthritis.

artritic
ARTRÍTIC, -Ă, artritici, -ce, adj., s.m. si f. 1. Adj. Care este cauzat de artrită sau de artritism, care este caracteristic artritei sau artritismului. 2. S.m. și f. Persoană care suferă de artrită sau de artritism. – Din fr. arthritique, lat. arthriticus.

artritism
ARTRITÍSM s.n. Predispoziție la unele boli articulare și de nutriție; p. ext. boală articulară sau de nutriție provocată de această predispoziție. – Din fr. arthritisme.

artrografie
ARTROGRAFÍE, artrografii, s.f. (Med.) Radiografie a unei articulații. – Din fr. arthrographie.

artrologie
ARTROLOGÍE s.f. Ramură a anatomiei care studiază articulațiile. – Din fr. arthrologie.

artropatie
ARTROPATÍE, artropatii, s.f. Nume dat mai multor boli articulare, având cauze diverse. – Din fr. arthropathie.

artropod
ARTROPÓD, artropode, s.n. (La pl.) Încrengătură de animale nevertebrate, cu corpul format din inele articulate, cu membre perechi, simetrice și articulate, și cu schelet extern, chitinos; (și la sg.) animal făcând parte din această încrengătură. ♢ (Adjectival) Animal artropod. – Din fr. arthropodes.

artroza
ARTRÓZĂ, artroze, s.f. Boală articulară cronică de tip deformant. – Din fr. arthrose.

artrozic
ARTRÓZIC, -Ă, artrozici, -ce, adj., s.m. și f. (Med.) (Bolnav) de artroză. – Din fr. arthrosique.

artag
ARȚÁG, arțaguri, s.n. (Pop. și fam.) Pornire spre ceartă, chef de ceartă. [Var.: harțág s.n.] – Din magh. harcag.

artar
ARȚÁR, arțari, s.m. Arbore cu lemnul alb și tare, rezistent, cu frunze opuse și fructe aripate, înrudit cu paltinul (Acer platanoides). – Et. nec.

artagos
ARȚĂGÓS, -OÁSĂ, arțăgoși, -oase, adj. (Pop. și fam.) Certăreț. [Var.: (reg.) harțăgós, -oásă, hărțăgós, -oásă adj.] – Arțag + suf. -os.

artaras
ARȚĂRÁȘ, arțărași, s.m. Diminutiv al lui arțar. – Arțar + suf. -aș.

arunca
ARUNCÁ, arúnc, vb. I. 1. Tranz. A face ca ceva (rar cineva) să ajungă la o distanță oarecare, imprimându-i o mișcare violentă; a azvârli. ♢ Expr. A arunca (ceva) In aer = a distruge (ceva) cu ajutorul unui exploziv. A(-și) arunca ochii (sau o privire) = a privi repede, în treacăt; a examina, a cerceta sumar. A arunca o vorbă (sau un cuvânt) = a spune ceva în treacăt. ♦ A da cuiva ceva, azvârlindu-i-;. ♦ A trânti ceva (în grabă); a face să cadă. ♦ Refl. a se repezi, a se năpusti; a se avânta, a sări; a se azvârli. 2. Tranz. a împrăștia sămânța pentru a semăna. 3. Tranz. A îndepărta ceva rău, nefolositor; a lepăda. 4. Tranz. A răspândi lumină, umbră etc. 5. Tranz. Fig. A face ca cineva să ajungă într-o anumită situație (rea). ♢ Loc. vb. A arunca în închisoare = a închide, a întemnița. ♢ Expr. A arunca (pe cineva) pe drumuri = a da (pe cineva) afară dintr-un serviciu; a lipsi (pe cineva) de cele necesare traiului. 6. Intranz. A da cu ceva în cineva. 7. Refl. (Pop; în expr.) A se arunca în partea cuiva = a semăna la chip sau la fire cu cineva (din familie). – Lat. eruncare.

aruncare
ARUNCÁRE, aruncări, s.f. Acțiunea de a (se) arunca; aruncătură. ♦ Probă atletică de azvârlire a discului, suliței, greutății etc. – V. arunca.

aruncat
ARUNCÁT, -Ă, aruncați, -te, adj. 1. Care a fost trimis la o distanță oarecare, prinrt-o mișcare violentă. ♦ (Haltere; despre stil) Care constă în ridicarea halterei până la piept, apoi în înălțarea ei prin întinderea brațelor în sus. ♢ (Substantivat, n.) S-a calificat la aruncat în finală. 2. Care a fost îndepărtat, lepădat ca nefolositor. – V. arunca.

aruncator
ARUNCĂTÓR, -OÁRE, aruncători, -oare, subst. 1. S.m. și f. Atlet specializat în aruncarea discului, suliței, greutății etc. 2. S.n. Armă de foc cu țeava neghintuită, cu pereți subțiri, ușor transportabilă, cu care se aruncă mine; brand. ♢ Aruncător de flăcări = armă care servește la aruncarea unui lichid inflamabil (care ia foc în aer) asupra obiectivelor inamice mai apropiate. – Arunca + suf. -ător.

aruncatura
ARUNCĂTÚRĂ, aruncături, s.f. 1. Aruncare. ♢ Expr. Aruncătură de ochi = fel de a se uita; căutătură, ochire. Dintr-o aruncătură de ochi = deodată; numaidecât, imediat. 2. Distanță la care ajunge un obiect aruncat. ♢ Expr. O aruncătură de băț = (foarte) aproape. 3. (Rar) Săritură. – Arunca + suf. -ătură.

arvanit
ARVANÍT, -Ă, arvaniți, -te, s.m. și f., adj. (Înv.) Albanez. [Var.: alvanít, -ă s.m. și f., adj.] – Din ngr. arvanítis.

arvona
ARVÓNĂ s.f. v. arvună.

arvoni
ARVONÍ vb. IV. v. arvuni.

arvuna
ARVÚNĂ, arvune, s.f. (Pop.) Acont. [Var.: arvónă s.f.] – Din ngr.arravónas.

arvuni
ARVUNÍ, arvunesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz. A aconta. 2. Refl. A se angaja, a se tocmi în slujba cuiva. [Var.: arvoní vb. IV] – Din arvună.

arvunire
ARVUNÍRE s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) arvuni. – V. arvuni.

arz
ARZ, arzuri, s.n. Memoriu, reclamație, plângere adresată de către domnii, boierii etc. români sultanului sau marelui vizir; arzmahzar. – Din tc. arz.

arzator
ARZĂTÓR, -OÁRE, arzători, -oare, adj., s.m., s.n. I. Adj. 1. Care arde, care dogorește; fierbinte; torid. 2. Fig. Puternic, intens; deosebit (de mare, de important). Document de o arzătoare actualitate. ♦ Care cere o soluție imediată, urgentă. Problemă arzătoare. II. S.m. Muncitor calificat care încinge cuptoarele în fabrici. III. S.n. Aparat care servește la amestecarea cu aer a combustibililor în scopul arderii. – Arde + suf. -ător.

arzmahzar
ARZMAHZÁR, arzmahzaruri, s.n. (Turcism înv.) Arz. – Din tc. arzimahzar.

as
AS, ași, s.m. 1. Monedă romană de aramă sau de bronz, folosită ca unitate monetară. 2. Carte de joc marcată cu un singur punct sau semn și care de obicei este considerată ca având cea mai mare valoare față de cărțile de aceeași culoare; birlic. 3. Fig. Persoană care se distinge în mod cu totul deosebit într-un domeniu oarecare prin pricepere sau îndemânare. – Din fr. as, it. asso.

as

as vrea sa te invit la ziua mea de nasterte care va fi tinuta in 28 martie la ora patru . as vrea sa vi ptr ca va fii o petrecere de neuitat

asab
ASÁB, asabi, s.m. Soldat din armata Imperiului Otoman. – Et. nec.

asalt
ASÁLT, asalturi, s.n. 1. Atac (militar) decisiv pentru cucerirea unui loc întărit, a unui obiectiv sau pentru a sparge rezistența inamicului. ♢ Loc. vb. A da asalt = a ataca; a năvăli. ♢ Expr. A lua cu asalt = a cuceri printr-un atac hotărâtor. ♦ (Fig.) Acțiune sau luptă hotărâtă. Asaltul împotriva analfabetismului. 2. Luptă, exercițiu, întrecere de floretă. – Din it. assalto.

asalta
ASALTÁ, asaltez, vb. I. Tranz. A ataca decisiv un loc întărit, un obiectiv pentru a-l cuceri. ♦ Fig. A copleși cu rugăminți, cu cereri etc. – Din it. assaltare.

asaltare
ASALTÁRE, asaltări, s.f. Acțiunea de a asalta. – V. asalta.

asambla
ASAMBLÁ, asamblez, vb. I. Tranz. A reuni, a fixa, a îmbina două sau mai multe piese, mecanisme etc. ale unui sistem. – Din fr. assembler.

asamblaj
ASAMBLÁJ, asamblaje, s.n. Sistem format din două sau mai multe elemente tehnice îmbinate sau articulate. – Din fr. assemblage.

asamblare
ASAMBLÁRE, asamblări, s.f. Acțiunea de a asambla și rezultatul ei. – V. asambla.

asamblor
ASAMBLÓR, (1) asamblori, s.m., (2) asambloare s.n. 1. S.m. Muncitor care asamblează. 2. S.n. (Inform.) Program special utilitar care asigură traducerea limbajului simbolic în limbajul calculatorului. – Din fr. assembleur.

asana
ASANÁ, asanez, vb. I. Tranz. A înlătura surplusul de ape dintr-o regiune (cu scopuri economice, de salubritate sau estetice) prin lucrări hidrotehnice executate pe spații întinse. ♦ P. ext. A seca (o apă stătătoare). ♦ (Fig.) A îmbunătăți, a redresa. – Din fr. assainir, germ. assanieren.

asanare
ASANÁRE, asanări, s.f. Acțiunea de a asana. – V. asana.

asanator
ASANATÓR, -OÁRE, asanatori, -oare, adj. (Rar) Care asanează. – Asana + suf. -tor.

asara
ASÁRĂ adv. v. aseară.

asasin
ASASÍN, -Ă, asasini, -e, s.m., s.f. Persoană care omoară premeditat pe cineva; ucigaș. – Din fr. assassin.

asasina
ASASINÁ, asasinez, vb. I. Tranz. A omorî pe cineva cu premeditare. ♦ Fig. (Fam.) A plictisi, a enerva, a obosi pe cineva cu insistențele. – Din fr. assassiner.

asasinare
ASASINÁRE, asasinări, s.f. Acțiunea de a asasina. – V. asasina.

asasinat
ASASINÁT, asasinate, s.n. Omor premeditat. – Din fr. assassinat.

asbest
ASBÉST s.n. v. azbest.

ascarid
ASCARÍD, ascarizi, s.m. (Zool.) Limbric. [Var.: ascarídă s.f.] – Din fr. ascaride, lat. ascarida.

ascarida
ASCARÍDĂ s.f. v. ascarid.

ascaridioza
ASCARIDIÓZĂ, ascaridioze, s.f. Boală parazitară provocată de diferite specii de limbrici. [Pr.: -di-o-] – Din fr. ascaridiose.

asca
ÁSCĂ, asce, s.f. Celulă producătoare și purtătoare de spori interni, specifică unor ciuperci. – Din fr. asque.

ascendent
ASCENDÉNT, -Ă, ascendenți, -te, adj., subst. 1. adj. Care urcă, suitor. ♢ Linie ascendentă = linie genealogică ce suie de la fiu la părinți, de la nepoți la bunici etc. ♦ (Fig.) Care se dezvoltă progresiv (de la inferior la superior, de la simplu la complex etc.); cu caracter progresiv. 2. S.m., s.f. Rudă în linie directă care face parte dintr-o generație anterioară. 3. S.n. (Cu determinări introduse p. prep. „asupra”) Autoritate morală. – Din lat. ascendens, -ntis, fr. ascendant.

ascendenta
ASCENDÉNȚĂ, ascendențe, s.f. Linie ascendentă de rudenie; familie din care se trage cineva, origine a cuiva. – Din fr. ascendance.

ascensional
ASCENSIONÁL, -Ă, ascensionali, -e, adj. Care tinde sau face să suie. Mișcare ascensională. [Pr.: -si-o-] – Din fr. ascensionnel.

ascensiune
ASCENSIÚNE, ascensiuni, s.f. 1. Mișcare de jos în sus a unui mobil. 2. Suire, urcare (pe un munte); înălțare în atmosferă (cu balonul etc.) 3. Fig. Dezvoltare, creștere, evoluție a cuiva (pe scară profesională, socială). [Pr.: -si-u-] – Din lat. ascensio, -onis, fr. ascension.

ascensor
ASCENSÓR, ascensoare, s.n Cabină sau platformă cu ajutorul căreia se transportă, pe linie verticală, mărfuri sau persoane (în clădirile cu mai multe etaje); lift. – DIn fr. ascenseur.

ascet
ASCÉT, -Ă, asceți, -te, s.m. și f. (Livr.) Pustnic, sihastru; fig. persoană care duce o viață austeră și retrasă. – Din fr. ascète.

ascetic
ASCÉTIC, -Ă, ascetici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care aparține ascetului, ascetismului sau ascezei, privitor la ascet, ascetism sau asceză. 2. S.f. Ramură a teologiei care se ocupă cu viața și operele unor asceți creștini. – Din fr. ascétique.

ascetism
ASCETÍSM s.n. 1. Concepție religioasă sau morală care preconizează un mod de viață extrem de auster, restrângerea la maximum a satisfacerii trebuințelor materiale etc.; asceză. 2. Mod de viață preconizat de ascetism (1); viață austeră și retrasă pe care o duce cineva. – Din fr. ascétisme.

asceza
ASCÉZĂ s.f. Ascetism; p. ext. ansamblu de exerciții fizice și spirituale (considerate purificatoare) practicate de unii călugări. – Din fr. ascèse.

aschimodie
ASCHIMÓDIE, aschimodii, s.f. (Fam.) Persoană foarte urâtă (prin slăbiciune exagerată, statură mică etc.) – Cf. gr. a s h i m o s i n i „urâțenie”.

ascidie
ASCÍDIE, ascidii, s.f. (La pl.) Clasă de animale marine inferioare, cu corpul în formă de sac; (și la sg.) animal din această clasă. – Din fr. ascidie.

ascita
ASCÍTĂ s.f. (Med.) Acumulare de lichid, de obicei seros, în peritoneu. – Din fr. ascite.

ascitic
ASCÍTIC, -Ă, ascitici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține ascitei, care se referă la ascită. 2. Adj., s.m. și f. (Persoană) care este bolnavă de ascită. – Din fr. ascitique.

asclepiad
ASCLEPIÁD, asclepiade, adj. (În sintagma) Vers asclepiad (și substantivat, m.) = vers din metrica antică, alcătuit dintr-un spondeu (sau troheu), doi (sau trei) coriambi și un iamb. [Pr.: -pi-ad] – Din fr. asclépiade, lat. asclepiadeus.

ascomicete
ASCOMICÉTE s.f. pl. Clasă de ciuperci cu corpul vegetativ format de obicei din filamente, care se înmulțesc cu spori produși de o ască. – Din fr. ascomycètes.

ascorbic
ASCÓRBIC adj.m. (În sintagma) Acid ascorbic = numele științific al vitaminei C. – Din fr. ascorbique.

asculta
ASCULTÁ, ascúlt, vb. I. 1. Tranz. a-și încorda auzul pentru a percepe un sunet sau un zgomot, a se strădui să audă. ♦ (Med.) A ausculta. ♦ A auzi. 2. Tranz. și intranz. A fi atent la ceea ce se spune sau se cântă. ♦ Tranz. A examina oral un elev. ♦ Tranz. A audia un martor (într-un proces) 3. Tranz. A acorda importanță celor spuse de cineva, a lua în considerație; a împlini o dorință, o rugăminte. ♦ Tranz. și intranz. A da urmare, a se conforma unui ordin, unui sfat etc.; a face întocmai cum vrea cineva. – Lat. ascultare (= auscultare).

ascultare
ASCULTÁRE, ascultări, s.f. Acțiunea de a asculta și rezultatul ei. ♢ Expr. A fi (sau a sta etc.) sub ascultarea cuiva = a fi în slujba, sub autoritatea, sub stăpânirea cuiva. ♦ Făgăduință de deplină supunere față de biserică făcută de monahi; ucenicie făcută de cel ce intră în monahism. – V. asculta.

ascultator
ASCULTĂTÓR, -OÁRE, ascultători, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ascultă (3); supus, docil. 2. S.m. și f. Persoană care ascultă o povestire, un concert, o conferință etc. – Asculta + suf. -ător.

ascunde
ASCÚNDE, ascúnd, vb. III. Tranz. și refl. A (se) așeza într-un loc în care să nu poată fi văzut și găsit. ♦ Tranz. Fig. A face să nu fie cunoscut, știut, înțeles de alții; a tăinui. [Perf. s. ascunsei, part. ascuns] – Lat. abscondere.

ascuns
ASCÚNS^1 s.n. Faptul de a (se) ascunde. ♢ De-a ascunsul sau de-a (v-ați) ascunselea = numele unui joc de copii în care toți jucătorii se ascund, afară de unul, care îi caută pe ceilalți. ♢ Loc. adv. În sau pe (sub) ascuns = tainic, pe furiș. – V. ascunde.

ASCÚNS^2, -Ă, ascunși, -se, adj. 1. Care nu este încă descoperit, valorificat sau folosit. Resurse ascunse. 2. (Despre oameni) Care are obiceiul să-și ascundă gândurile sau faptele. ♦ (Despre faptele, gândurile, intențiile oamenilor) Care nu este dezvăluit nimănui. – V. ascunde.

ascunzatoare
ASCUNZĂTOÁRE, ascunzători, s.f. Loc în care se poate ascunde cineva sau ceva. – Ascunde + suf. -ătoare.

ascunzis
ASCUNZÍȘ, ascunzișuri, s.n. 1. Loc tainic, ferit de priviri. 2. Fig. Taină, secret. ♢ Loc. adv. Cu ascunzișuri = fără sinceritate; tainic. – Ascunde + suf. -iș.

ascuti
ASCUȚÍ, ascút, vb. IV. 1. Tranz. A face mai tăioasă lama unei arme sau a unei unelte de tăiat. ♦ A face unui obiect vârf (înțepător). 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) face mai ager, mai pătrunzător. ♦ A (se) intensifica, a (se) înteți. – Probabil lat. *excotire. (< cos, cotis „gresie”).

ascutime
ASCUȚÍME s.f. 1. Faptul de a fi ascuțit. 2. Fig. Agerime (a minții), pătrundere, perspicacitate, acuitate. ♢ Loc. adv. Cu ascuțime = hotărât, ferm. – Ascuți + suf. -ime.

ascutire
ASCUȚÍRE, ascuțiri, s.f. Acțiunea de a (se) ascuți. – V. ascuți.

ascutis
ASCUȚÍȘ, ascuțișuri, s.n. Tăiș sau vârf ascuțit al unui obiect. – Ascuți + suf. -iș.

ascutit
ASCUȚÍT^1 s.n. Acțiunea de a (se) ascuți. – V. ascuți.

ASCUȚÍT^2, -Ă, ascuțiți, -te, adv. I. (Despre obiecte) Care este prevăzut cu tăiș sau cu vârf; tăios. ♢ Unghi ascuțit = unghi mai mic de 90 de grade. II. Fig. 1. Ager, viu. ♦ (Despre conflicte, ciocniri etc.) Violent, înverșunat. 3. (Despre vorbe, privire) Care străpunge; sfredelitor; aspru, tăios. 4. (Despre sunete, glas, râs) Strident. – V. ascuți.

ascutitoare
ASCUȚITOÁRE, ascuțitori, s.f. Unealtă (sau aparat, mașină) cu care se ascut obiecte tăioase, se face vârf la creioane etc. – Ascuți + suf. -toare.

ascutitor
ASCUȚITÓR, ascuțitori, s.m. Persoană specializată în ascuțițul uneltelor tăioase. – Ascuți + suf. -tor.

ascutitorie
ASCUȚITORÍE, ascuțitorii, s.f. Atelier sau secție a unei fabrici unde se ascut obiecte tăioase. – Ascuțitor + suf. -ie.

aseara
ASEÁRĂ adv. În seara zilei precedente. [Var.: (reg.) asáră adv.] – A^3 + seară.

aseca
ASECÁ, aséc, vb. I. Tranz. (Rar) A deseca; spec. a evacua apa din puțurile de mină în curs de săpare, din rocile sau substanțele minerale utile etc. – Din seca (după fr. assécher).

asecare
ASECÁRE, asecări, s.f. (Rar) Acțiunea de a aseca. – V. aseca.

asedia
ASEDIÁ, asediez, vb. I. Tranz. A supune unui asediu o cetate sau un loc întărit. [Pr.: -di-a] – Din it. assediare.

asediator
ASEDIATÓR, -OÁRE, asediatori, -oare, adj. (Adesea substantivat) (Armată, persoană) care asediază. [Pr.: -di-a-] – Asedia + suf. -tor.

asediere
ASEDIÉRE, asedieri, s.f. Acțiunea de a asedia. [Pr.: -di-e-] – V. asedia.

asediu
ASÉDIU, asedii, s.n. Încercuire și atacare cu forțe armate a unui loc întărit, pentru a-l cuceri. ♢ Stare de asediu = regim instituit în unele state, în împrejurări considerate drept excepționale, care constă în suspendarea libertăților democratice și în acordarea unor drepturi speciale poliției, armatei etc. – Din it. assedio.

aseismic
ASEÍSMIC, -Ă, aseismici, -ce, adj. (Despre zone geografice) Care este lipsit de cutremure. – Din fr. aséismique.

aseismicitate
ASEISMICITÁTE s.f. Absență a fenomenelor seismice într-o zonă geografică. – Din fr. aséismicité.

aseleniza
ASELENIZÁ, aselenizez, vb. I. Intranz. (Despre astronave, p. ext. despre astronauți) A lua contact cu suprafața lunii, a se așeza pe lună; a aluniza. – A^3 + Selene (n. pr.) + suf. -iza.

aselenizare
ASELENIZÁRE, aselenizări, s.f. Faptul de a aseleniza; alunizare – V. aseleniza

asemana
ASEMĂNÁ, asémăn, vb. I. 1. Refl. A avea însușiri, trăsături comune cu cineva sau cu ceva; a semăna^2. 2. Tranz. și refl. A (se) socoti la fel cu altul, a (se) așeza pe același plan; a (se) asemui. – Din fr. assimilare.

asemanare
ASEMĂNÁRE, asemănări, s.f. Faptul de a (se) asemăna; analogie, similitudine. ♢ Loc. adv. După chipul și asemănarea cuiva = întocmai, leit, la fel (cu cineva sau cu ceva). ♢ Loc. adv., adj. Fără asemănare = extraordinar, incomparabil. ♦ (Mat.) Corespondență între punctele a două figuri în care raportul lungimilor segmentelor omoloage este constant. – V. asemăna.

asemanat
ASEMĂNÁT, -Ă, asemănați, -te, adj. (Înv.) Asemănător. ♦ (Adverbial) în conformitate cu..., conform cu... – V. asemăna.

asemanator
ASEMĂNĂTÓR, -OÁRE, asemănători, -oáre, adj. Care seamănă cu cineva sau cu ceva; similar, asemenea, analog, asemănat. – Asemăna + suf. -ător.

asemene
ASÉMENE adj. invar., adv. v. asemenea.

asemenea
ASÉMENEA adj. invar., adv. I. Adj. invar. 1. Asemănător; spec. (despre figuri geometrice) = care au unghiurile corespunzătoare egale și laturile corespunzătoare proporționale. 2. Care este astfel (de...), atare, așa. O asemenea problemă. II. Adv. 1. Tot așa, în același fel, deopotrivă (de...), așijderea. 2. Pe lângă aceasta; încă, mai. [Var.: (reg.) asémeni, asémene, asémine adj. invar., adv.] – Lat. assimile.

asemeni
ASÉMENI adj. invar., adv. v. asemenea.

asemine
ASÉMINE adj. invar., adv. v. asemenea.

asemui
ASEMUÍ, asemuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) asemăna. ♦ Tranz. A confunda. – A^3- + seamă + suf. -ui.

asemuire
ASEMUÍRE, asemuiri, s.f. Faptul de a (se) asemui. – V. asemui.

asentiment
ASENTIMÉNT, asentimente, s.n. Consimțământ, aprobare, încuviințare dată cuiva pentru a face ceva. ♢ Expr. A fi în asentimentul cuiva = a proceda în conformitate cu dorința cuiva; a avea aprobarea cuiva într-o acțiune. – Din fr. assentiment.

asepsie
ASEPSÍE s.f. Metodă de sterilizare a instrumentelor chirurgicale, a locului unde se face operația etc. cu ajutorul căldurii, ultrasunetelor etc.; absență a microbilor în urma aplicării acestei metode. – Din fr. asepsie.

aseptic
ASÉPTIC, -Ă, aseptici, -ce adj. Care este în stare de asepsie; sterilizat. – Din fr. aseptique.

aseptiza
ASEPTIZÁ, aseptizez, vb. I. Tranz. (Med.) A steriliza (1). – Din fr. aseptiser.

aseptizare
ASEPTIZÁRE, aseptizări, s.f. Acțiunea de a aseptiza și rezultatul ei. – V. aseptiza.

asertiv
ASERTÍV, -Ă, asertivi, -e, adj. (Livr.) Cu caracter de aserțiune; asertoric. – Din fr. assertif.

asertoric
ASERTÓRIC, -Ă, asertorici, -ce, adj. (Fil.) Care are caracterul unei aserțiuni, care exprimă o situație de fapt. Judecată asertorică. – Din fr. assertorique.

asertiune
ASERȚIÚNE, aserțiuni, s.f. (Fil.) Enunț care este dat ca adevărat; p.gener. afirmație. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. assertion, lat. assertio, -onis.

aservi
ASERVÍ, aservesc, vb. IV. Tranz. A supune un grup social, un popor, o țară unor interese străine sau unei clase dominante. – Din fr. asservir.

aservire
ASERVÍRE s.f. Acțiunea de a aservi și rezultatul ei. – V. aservi.

asesor
ASESÓR, -OÁRE, asesori, -oare, s.m. și f. (În trecut) Reprezentat al poporului în unele complete de judecată. – Din lat. assesor, fr. assesseur.

asexuat
ASEXUÁT, -Ă, asexuați, -te, adj. (Despre plante și animale) Care nu are caractere de apartenență la unul dintre sexe. ♢ Reproducere asexuată = reproducere prin spori sau prin diviziune. [Pr.: -xu-at] – Din fr. asexué.

asezona
ASEZONÁ, asezonez, vb. I. Tranz. A pune ingrediente într-o mâncare. – Din fr. assaisonner.

asezonare
ASEZONÁRE, asezonări, s.f. Faptul de a asezona. – V. asezona.

asezonat
ASEZONÁT, -Ă, asezonați, -te, adj. (Despre mâncăruri) Cu ingrediente. – V. asezona.

asfalt
ASFÁLT, asfalturi, s.n. 1. Rocă sedimentară, brună-neagră, formată prin bituminizarea unor substanțe organice sau prin oxidarea și polimerizarea petrolului. 2. Amestec de bitum cu materiale minerale, întrebuințat mai ales la pavarea drumurilor. ♦ Drum, loc asfaltat. – Din fr. asphalte.

asfalta
ASFALTÁ, asfaltez, vb. I. Tranz. A acoperi un drum, un teren etc. cu un strat de asfalt (2). – Din fr. asphalter, germ. asphaltieren.

asfaltare
ASFALTÁRE, asfaltări, s.f. Acțiunea de a asfalta. – V. asfalta.

asfaltat
ASFALTÁT, -Ă, asfaltați, -te, adj. Acoperit cu un strat de asfalt (2). – V. asfalta.

asfaltic
ASFÁLTIC, -Ă, asfaltici, -ce, adj. Care conține asfalt, care este impregnat sau acoperit cu asfalt. – Din fr. asphaltique.

asfaltor
ASFALTÓR, asfaltori, s.m. Muncitor specializat în lucrări de asfaltare. – Din fr. asphalteur.

asfinti
ASFINȚÍ, pers. 3 asfințește, vb. IV. Intranz. (Despre aștri) A apune, a scăpăta. ♦ Fig. A merge spre declin. – A^3 + sfânt.

asfintire
ASFINȚÍRE s.f. Faptul de a asfinți; asfințit. – V. asfinți.

asfintit
ASFINȚÍT, asfințituri, s.n. 1. Faptul de a asfinți; asfințire. ♦ Fig. Declin, decădere. 2. Timpul, momentul când apune soarele. 3. Locul unde asfințește soarele. – V. asfinți.

asfixia
ASFIXIÁ, asfixiez, vb. I. Tranz. și refl. A provoca sau a suferi o asfixie; p.ext. a omorî sau a muri în urma unei asfixii. [Pr.: -xi-a] – Din fr. asphyxier.

asfixie
ASFÍXIE, asfixii, s.f. Stare de sufocare datorită înecării, strangulării, gazelor toxice, ca simptom al unor boli etc. – Din fr. asphyxie.

asfixiere
ASFIXIÉRE, asfixieri, s.f. Faptul de a (se) asfixia. [Pr.: -xi-e-] – V. asfixia.

asiat
ASIÁT, -Ă, asiați, -te, s.m. și f. (Franțuzism) Asiatic (1). [Pr.: -si-at] – Din fr. asiate.

asiatic
ASIÁTIC, -Ă, asiatici, -ce, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din una dintre populațiile de bază ale Asiei sau care este originară din Asia. 2. Adj. Care aparține Asiei sau populației ei, privitor la Asia sau la populația ei. [Pr.: -si-a-] – Din fr. asiatique, lat. asiaticus.

asibila
ASIBILÁ, pers. 3 asibilează, vb. I. Tranz. și refl. (Fon.) A face să capete sau a căpăta caracterele unei consoane africate. – Din fr. assibiler.

asibilare
ASIBILÁRE s.f. Fenomen fonetic care constă în transformarea unei consoane ocluzive în consoană africată (sub influența vocalei e sau i care urmează); asibilație. – V. asibila.

asibilatie
ASIBILÁȚIE, asibilații s.f. (Fon.) Asibilare. – Din fr. assibilation.

asiduitate
ASIDUITÁTE s.f. Stăruință, silință, sârguință, perseverență, tenacitate manifestate în realizarea unui scop. [Pr.: -du-i-] – Din fr. assiduité, lat. assiduitas, -atis.

asiduu
ASÍDUU, -Ă, asidui, -ue, adj. Care manifestă, arată asiduitate; stăruitor, perseverent, tenace. [Pr.: -du-u] – Din fr. assidu, lat. assiduus.

asieta
ASIÉTĂ, asiete, s.f. 1. Înclinare longitudinală a unei nave din cauza repartizării neuniforme a încărcăturii. 2. Mod de fixare a impozitelor datorate statului. [Pr.: -si-e-] – Din fr. assiette.

asignare
ASIGNÁRE s.f. (Rad.) Repartizare a frecvențelor de lucru pentru diferite stații de radiocomunicații. – După fr. asignation.

asignat
ASIGNÁT, asignate, s.n. Nume dat în trecut bancnotei în unele țări. – Din fr. assignat.

asigura
ASIGURÁ, asígur, vb. I. 1. Tranz. A oferi o garanție pentru înfăptuirea unui lucru; a face ca înfăptuirea să fie sigură; a pregăti ceva în mod sigur, durabil; a garanta. 2. Tranz. A da cuiva garanții asupra unui lucru; a încredința. ♦ Refl. A-și lua toate măsurile de precauție. 3. Tranz. și refl. A încheia un contract de asigurare a vieții, a unui bun. 4. Tranz. A realiza împiedicarea desfacerii sau deplasării elementelor asamblate ale unui sistem tehnic. – A^3- + sigur (după fr. assurer).

asigurare
ASIGURÁRE, asigurări, s.f. Acțiunea de a (se) asigura și rezultatul ei. 1. Punere în siguranță. 2. Încredințare, promisiune fermă. 3. Operație financiară, decurgând dintr-un contract sau dintr-o obligație prevăzută de lege, prin care asigurătorul se obligă ca în schimbul unei sume primite periodic să despăgubească pe asigurat pentru pierderile pe care acesta le-ar suferi în urma unor întâmplări independente de voința lui. ♢ Asigurări sociale = formă de ocrotire a populației, constând în acordarea de ajutoare materiale și asistență medicală. – V. asigura.

asigurat
ASIGURÁT, -Ă, asigurați, -te, s.m. și f., adj. (Persoană, instituție, bun etc.) care se asigură (3). – V. asigura.

asigurator
ASIGURĂTÓR, -OÁRE, asigurători, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană, instituție etc.) care asigură (3). ♢ Sechestru asigurător = sechestru ordonat de justiție pentru garantarea intereselor și a drepturilor părților împricinate. – Asigura + suf. -ător.

asimetric
ASIMÉTRIC, -Ă, asimetrici, -ce, adj. Lipsit de simetrie. – Din fr. asymétrique.

asimetrie
ASIMETRÍE, asimetrii, s.f. Lipsă de simetrie. – Din fr. asymétrie.

asimila
ASIMILÁ, asimilez, vb. I. 1. Tranz. A transforma în propria substanță materiile nutritive introduse în organism. 2. Refl. și tranz. A se integra sau a face să se integreze în alt grup social sau național prin pierderea trăsăturilor caracteristice proprii (limbă, obiceiuri etc.) 3. Tranz. a considera egal, asemănător cu altă ființă, cu alt obiect, cu alt fenomen. 4. Tranz. A-și însuși cunoștințe, idei etc. 5. Tranz. și refl. (Fon.) A (se) transforma sub influența altui sunet, aflat în apropiere. 6. Tranz. A introduce în procesul de fabricație produse noi, o tehnologie nouă etc. – Din fr. assimiler, lat. assimilare.

asimilabil
ASIMILÁBIL, -Ă, asimilabili, -e, adj. Care poate fi asimilat, care se asimilează (ușor). – DIn fr. assimilable.

asimilare
ASIMILÁRE, asimilări, s.f. Acțiunea de a (se) asimila și rezultatul ei. – V. asimila.

asimilator
ASIMILÁTOR, -OÁRE, asimilatori, -oare, adj. Care asimilează. – Asimila + suf. -tor.

asimilatie
ASIMILÁȚIE, asimilații, s.f. 1. (Fiziol.) Fază a metabolismului în care materiile nutritive introduse în organism sunt transformate În substanțe proprii acestuia. 2. (În sintagma) Asimilație clorofiliană = proces fiziologic prin care plantele verzi sintetizează (cu ajutorul luminii absorbite de clorofilă) substanțele organice din bioxidul de carbon și din apă și eliberează oxigen. 3. (Fon.) Modificare a unui sunet sub influența altuia, aflat în apropiere. – Din fr. assimilation, lat. assimilatio, -onis.

asimptomatic
ASIMPTOMÁTIC, -Ă, asimptomatici, -ce, adj. (Med.; despre boli) Care nu prezintă simptom clinic. – Din fr. asymptomatique.

asimptota
ASIMPTÓTĂ, asimptote, s.f. (Mat.) Linie (dreaptă) de care se apropie o curbă, dar pe care nu o atinge niciodată la o distanță finită. – Din fr. asymptote.

asimptotic
ASIMPTÓTIC, -Ă, asimptotici, -ce, adj. Care aparține asimptotei, privitor la asimptotă, ca o asimptotă. – Din fr. asymptotique.

asin
ASÍN, asini, s.m. (Rar) Măgar. – Lat. asinus.

asincron
ASINCRÓN, -Ă, asincroni, -e, adj. (Despre mașini electrice sau despre modul lor de funcționare) Care are turația motorului diferită de a câmpului magnetic al statorului. – Din fr. asynchrone.

asincronic
ASINCRÓNIC, -Ă, asincronici, -ce, adj. (Despre mișcări, fenomene etc.) Care nu se suprapune în timp cu altă mișcare, cu alt fenomen etc. – Din fr. asynchronique.

asincronism
ASINCRONÍSM, asincronisme, s.n. Lipsă de sincronism; caracter asincronic. – Din fr. asynchronisme.

asindet
ASINDÉT s.n. Figură de stil constând în suprimarea conjuncțiilor (copulative). [Var.: asíndeton s.n.] – Din lat. asyndetus, asyndeton, fr. asyndéte.

asindeton
ASÍNDETON, s.n. v. asindet.

asinergie
ASINERGÍE, asinergii, s.f. (Med.) Tulburare a proceselor de coordonare a mișcărilor care stau la baza actelor complexe de mișcare. – Din fr. asynergie.

asirian
ASIRIÁN, -Ă, asirieni, -e, s.m. și f. 1. S.m. și f. (La pl.) Populație semitică care a trăit în statul sclavagist Asiria; (și la sg.) persoană care făcea parte din această populație. 2. Adj. Care aparține Asiriei sau asirienilor (1). [Pr.: -ri-an] – Din fr. assyrien.

asiriolog
ASIRIOLÓG, -Ă, asiriologi, -e, s.m. și f. Specialist în asiriologie. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. assyriologue.

asiriologie
ASIRIOLOGÍE s.f. Disciplină care studiază istoria, cultura și limba din Asiria. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. assyriologie.

asista
ASISTÁ, asíst, vb. I. 1. Intranz. A fi de față, a lua parte (la...). 2. Tranz. A sta lângă cineva pentru a-l ajuta, pentru a-l apăra etc. – Din fr. assister.

asistent
ASISTÉNT, -Ă, asistenți, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care asistă, care este de față la ceva. 2. S.m. și f. Persoană care asistă pe cineva, care e de față pentru a da ajutor. ♦ Grad didactic în învățământul superior, inferior lectorului; persoană care are acest grad. – Din fr. assistant, lat. assistens, -ntis, germ Assistent.

asistenta
ASISTÉNȚĂ s.f. 1. Totalitatea persoanelor care asistă la ceva (în special la o conferință sau la un spectacol). 2. Sprijin, ajutor (medical, material etc.) ♢ Asistență socială = sistem de ajutorare materială a persoanelor care nu sunt apte de muncă și nu dispun de mijloacele necesare traiului. Asistență mutuală = înțelegere politico-militară între două sau mai multe state pentru apărarea comună împotriva unui atac armat. – Din fr. assistance.

asistolic
ASISTÓLIC, -Ă, asistolici, -ce, adj. (Med.) Referitor la asistolie, de asistolie. – Din fr. asystolique.

asistolie
ASISTOLÍE s.f. (Med.) 1. Slăbire a contracțiilor inimii. 2. Impr. Insuficiență cardiacă totală. – Din fr. asystolie.

asiza
ASÍZĂ, asize, s.f. Fiecare dintre straturile orizontale de cărămidă, piatră etc., care alcătuiesc zidăria unei construcții. – Din fr. assise

asmatuchi
ASMAȚÚCHI s.m. V. hasmațuchi.

asmatui
ASMĂȚÚI s.m. V. hasmațuchi.

asmuta
ASMUȚÁ vb. I. v. asmuți.

asmutare
ASMUȚÁRE s.f. v. asmuțire.

asmuti
ASMUȚÍ, asmút, vb. I. 1. Intranz. A îndemna (prin strigăte) un câine să urmărească, să atace pe cineva; a întărâta un câine. 2. Fig. A stârni, a instiga, a îndemna pe cineva la acțiuni violente, dușmănoase. [Var.: asmuțá vb. I.] – Et. nec.

asmutire
ASMUȚÍRE, asmuțiri, s.f. Acțiunea de a asmuți. [Var.: asmuțáre s.f.] – V. asmuți.

asocia
ASOCIÁ, asociez, vb. I. Refl. A se uni, a se grupa cu cineva pentru atingerea unui scop comun. ♦ Refl. și tranz. A lua parte sau a face să ia parte, împreună cu alții, la o acțiune, la o inițiativă etc. [Pr.: -ci-a] – Din fr. associer, lat. associare.

asocial
ASOCIÁL, -Ă, asociali, -e, adj. (Despre oameni) Care nu este adaptat vieții sociale; refractar la integrarea socială. [Pr.: -ci-al] – Din fr. associer, lat. associare.

asociat
ASOCIÁT, -Ă, asociați, -te s.m., s.f., adj. (Persoană) care s-a unit cu alta (sau cu altele) pentru atingerea unui scop comun; (persoană) care face parte dintr-o asociație. [Pr.: -ci-at] – V. asocia.

asociativ
ASOCIATÍV, -Ă, asociativi, -e, adj. 1. Care aparține unei asociații (4), privitor la o asociație; (despre memorie) care evocă imagini prin asociație (4). 2. (Despre unele operații matematice) Care duce la același rezultat independent de modul cum au fost grupate elementele unui grup ordonat. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. associatif.

asociativitate
ASOCIATIVITÁTE s.f. Proprietatea unei operații matematice de a fi asociativă (2). [Pr.: -ci-a-] – Din fr. associativité.

asociatie
ASOCIÁȚIE, asociații, s.f. 1. Grupare de persoane creată pentru a atinge un scop comun și organizată pe baza unui statut. 2. Grup de plante format din mai multe specii caracteristice unui anumit mediu de viață. 3. Grupare de molecule, de stele etc. cu însușiri comune. Asociație moleculară. 4. Proprietate a psihicului de a lega între ele mai multe imagini senzoriale, idei etc., apariția unei reprezentări atrăgând în conștiință o altă reprezentare asemănătoare sau întâlnită anterior; legătură între reprezentări, idei etc. pe baza acestei proprietăți. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. association.

asociationism
ASOCIAȚIONÍSM s.n. Concepție psihologică ce pune la baza vieții sufletești asociația (4). [Pr.: -ci-a-ți-o-] – Din fr. associationnisme.

asociationist
ASOCIAȚIONÍST, -Ă, asociaționiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține asociaționismului, privitor la asociaționism. 2. S.m. și f. Adept al asociaționismului. [Pr.: -ci-a-ți-o-] – Din fr. associationniste.

asociere
ASOCIÉRE, asocieri, s.f. Acțiunea de a (se) asocia și rezultatul ei. [Pr.: -ci-e-] – V. asocia.

asolament
ASOLAMÉNT, asolamente, s.n. Tehnică a împărțirii unui teren cultivabil în mai multe loturi (în raport cu numărul de plante care urmează a fi cultivate) și a repartizării prin rotație a fiecărei plante pe un lot anumit. – Din fr. assolement.

asonant
ASONÁNT, -Ă, asonanți, -te, adj. Care produce o asonanță. – Din fr. assonant.

asonanta
ASONÁNȚĂ, asonanțe, s.f. Rimă imperfectă. – Din fr. assonance.

asorta
ASORTÁ, asortez, vb. I. Tranz. A așeza laolaltă diverse lucruri pentru a forma un tot armonios. ♦ A aproviziona cu mărfuri variate. ♦ Refl. A se potrivi (ca nuanță, mărime etc.). – Din fr. assortir.

asortare
ASORTÁRE, asortări, s.f. Acțiunea de a (se) asorta. – V. asorta.

asortat
ASORTÁT, -Ă, asortați, -te, adj. Care se potrivește, care se armonizează (la culoare, mărime, calitate). ♦ Aprovizionat, înzestrat cu mărfuri variate. Magazin asortat. – V. asorta.

asortiment
ASORTIMÉNT, asortimente, s.n. Totalitatea mărfurilor sau produselor de aceeași categorie, dar de diferite forme, calități etc. – Din fr. assortiment.

asparagus
ASPARÁGUS, asparaguși, s.m. Plantă ornamentală din familia liliaceelor, cultivată pentru frunzulițele ei foarte fine și decorative (Asparagus silvestris). – Din fr. asparagus.

aspect
ASPÉCT, aspecte, s.n. 1. Fel de a se prezenta al unei ființe sau al unui lucru; înfățișare. ♢ Loc. prep. Sub aspectul... = din punctul de vedere..., sub raportul... 2. Categorie gramaticală caracteristică anumitor limbi, care arată stadiul de realizare a acțiunii exprimate de verb. – Din fr. aspect, lat. aspectus.

aspectomat
ASPECTOMÁT, aspectomate, s.n. Diaproiector cu telecomandă. – Din germ. Aspektomat.

aspectuos
ASPECTUÓS, -OÁSĂ, aspectuoși, -oase, adj. Care are aspect (1) plăcut, prezentabil etc. [Pr.: -tu-os] – Aspect + suf. -os.

asperitate
ASPERITÁTE, asperități, s.f. (Adesea fig.) Proprietatea de a fi aspru^2 (I 1); (concr.) parte aspră^2 a unei suprafețe. – Din fr. aspérité, lat. asperitas, -tatis.

aspersare
ASPERSÁRE, aspersări, s.f. Stropire cu aspersorul. – După fr. aspersion.

aspersiune
ASPERSIÚNE s.f. Stropire a unei culturi agricole cu aspersorul. [Pr.: -si-u-] – Din fr. aspersion, lat. aspersio, -onis.

aspic
ASPÍC, aspicuri, s.n. Substanță gelatinoasă obținută din suc de oase și de carne, folosită la unele mâncăruri (ca garnitură). – Din fr. aspic.

aspida
ASPÍDĂ, aspide, s.f. (Rar) Șarpe veninos. ♦ Fig. Femeie rea. – Din sl. aspida.

aspira
ASPIRÁ, aspír, vb. I. 1. Tranz. A trage aerul în plămâni, a inspira; p.ext. a inspira o dată cu aerul și alte corpuri sub formă de pulbere. ♦ (Despre o pompă) A trage în sus un lichid, un gaz, praful etc. 2. Intranz. Fig. A năzui, a tinde către ceva. – Din fr. aspirer, lat. aspirare.

aspirant
ASPIRÁNT, -Ă, aspiranți, -te, s.m. și f. Persoană care aspiră la ceva, care dorește să obțină ceva. ♦ Spec. (În trecut) Elev al unei școli de ofițeri de marină. ♦ Spec. (în trecut) Diplomat al unei facultăți care se pregătea, sub conducerea unui profesor, pentru a obține titlul de candidat în științe. – Din fr., rus. aspirant.

aspirantura
ASPIRANTÚRĂ s.f. (în trecut) Sistem de pregătire postuniversitară și academică a viitorilor candidați în științe. – Din rus. aspirantura.

aspirare
ASPIRÁRE, aspirări, s.f. Acțiunea de a aspira și rezultatul ei; aspirație. – V. aspira.

aspirat
ASPIRÁT, -Ă, aspirați, -te, adj., s.f. (Sunet) pronunțat cu aspirație (2). – V. aspira.

aspirator
ASPIRATÓR, -OÁRE, aspiratori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care aspiră (1). 2. S.n. Aparat pentru aspirarea fumului, a prafului, a gazelor etc. – Din fr. aspirateur.

aspiratie
ASPIRÁȚIE, aspirații, s.f. 1. Aspirare. ♦ Deplasare a unui lichid într-o conductă prin micșorarea presiunii aerului din ea. 2. (Fon.) Zgomot produs prin frecarea aerului în trecerea lui prin laringe în cursul pronunțării unor sunete. 3. Fig. Năzuință, dorință, râvnă. [Var.: (înv.) aspirațiúne s.f.] – Din fr. aspiration.

aspiratiune
ASPIRAȚIÚNE s.f. v. aspirație.

aspirina
ASPIRÍNĂ, aspirine, s.f. Nume comercial dat acidului acetilsalicilic, întrebuințat ca medicament febrifug și calmant. – Din fr. aspirine, germ. Aspirin.

aspreala
ASPREÁLĂ, aspreli, s.f. (Rar) Asprime (1). – Aspri + suf. -eală.

asprete
ASPRÉTE, aspreți, s.m. Pește cenușiu-brun, mic, acoperit cu solzi aspri și mărunți (Romanichthys valsanicola). – Din. aspru^2.

aspri
ASPRÍ, aspresc, vb. IV. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni aspru^2; a (se) înăspri. – Din aspru^2.

asprime
ASPRÍME, asprimi, s.f. 1. Proprietatea de a fi aspru^2 (I1); (rar) aspreală. 2. Fig. Atitudine severă față de cineva; severitate, strășnicie. ♦ Vigoare, tărie, forță, putere mare. Asprimea vântului. – Aspru^2 + suf. -ime.

aspriu
ASPRÍU, -IE, asprii, adj. (Rar) Cam aspru^2 (I 1); (despre vin) cam înțepător la gust. – Aspru^2 + suf. -iu.

aspru
ÁSPRU^1, aspri, s.m. Monedă turcească de argint, cu circulație în țările române începând din sec. XV. – Din ngr. áspron.

ÁSPRU, -Ă, aspri, -e, adj. I. 1. Cu suprafața zgrunțuroasă care dă la pipăit o senzație specifică, neplăcută. ♦ (Despre fire de păr) tare și țepos. ♦ (Despre perii) Cu firele tari și țepoase. 2. (Despre apă) Care conține (din abundență) săruri calcaroase. 3. (Despre vin) Care are gust înțepător; acru. II. Fig. 1. (Adesea adverbial) Mare, intens, puternic, înverșunat. Vânt aspru. 2. Care provoacă suferințe, greu de îndurat. Aspră robie. 3. Lipsit de indulgență, sever, neînduplecat, necruțător. Purtarea aspră. – Lat. asper.

astatiniu
ASTATÍNIU s.n. Element chimic radioactiv din grupul halogenilor. [Pr.: -ni-u] – După fr. astatine, germ. Astatine.

astazi
ÁSTĂZI adv. 1. În ziua de față, în ziua în curs; azi. ♦ (Substantivat, m. invar.) Ziua care e în curs. Acest astăzi va rămâne neuitat. ♦ (În corelație cu „mâine”) a) Zi cu zi, zi după zi; b) Când..., când. ♢ Expr. De ieri până azi = într-un timp neașteptat de scurt. Ba astăzi, ba mâine, exprimă ideea de amânare continuă. Astăzi-mâine = în curând, zilele acestea. 2. în epoca prezentă, în timpul sau în vremea de acum. – Lat. ista die (sau astă + zi).

astampar
ASTẤMPĂR s.n. sg. Odihnă, liniște, tihnă, pace. ♢ Fără astâmpăr = a) loc. adv. necontenit, întruna; b) loc. adj. neastâmpărat. [Var.: (pop.) stấmpăr s.n.] – Din astâmpăra (derivat regresiv).

astampara
ASTÂMPĂRÁ, astấmpăr, vb. I. Refl. și tranz. 1. A (se) liniști, a (se) potoli, a (se) domoli, a (se) calma; a (se) cuminți. 2. A scădea sau a face să scadă (în intensitate), a înceta sau a face să înceteze. [Var.: (pop.) stâmpărá, vb. I.] – Din lat. *ex-temperare.

astamparare
ASTÂMPĂRÁRE s.f. Acțiunea de a (se) astâmpăra și rezultatul ei. [Var.: (pop.) stâmpăráre s.f.] – V. astâmpăra.

astamparat
ASTÂMPĂRÁT, -Ă, astâmpărați, -te, adj. Domolit, liniștit, potolit; cuminte. [Var.: (pop.) stâmpărát, -ă adj.] – V. astâmpăra.

astenic
ASTÉNIC, -Ă, astenici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Care aparține asteniei, privitor la astenie, de astenie. 2. Adj., s.m. și f. (Om.) care este bolnav de astenie. – Din fr. asthénique.

astenie
ASTENÍE, astenii, s.f. (Med.) Stare de oboseală intensă și prelungită, însoțită de slăbiciune fizică, de scăderea capacității de lucru intelectual etc. – Din fr. asthénie.

asteniza
ASTENIZÁ, astenizez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) îmbolnăvi de astenie. – Astenie + suf. -iza.

astereala
ASTEREÁLĂ, astereli, s.f. Căptușeală de scânduri așezată pe un schelet de lemn, pentru a susține învelitoarea unui acoperiș, o boltă de beton în timpul turnării etc. – Astări (ieșit din uz, „a căptuși cu scânduri” < astar, înv., „pânză ordinară” < tc.) + suf. -eală.

asterie
ASTÉRIE, asterii s.f. (Zool.) Stea-de-mare. – Din fr. astérie.

asterisc
ASTERÍSC, asteriscuri, s.n. Semn grafic în formă de steluță care se pune după un cuvânt pentru a indica trimiterea la o notă ori înaintea elementelor (lexicale) neatestate și reconstituite etc. – Din fr. astérisque, lat. asteriscus.

asteroid
ASTEROÍD, asteroizi, s.m. Fiecare dintre micile planete ale sistemului solar, puțin strălucitoare, ale căror orbite sunt, în general, cuprinse între orbitele lui Marte și Jupiter. – Din fr. astéroïde.

asteronim
ASTERONÍM, asteronime, s.n. Steluță, grup de steluțe sau litere urmate de steluțe care înlocuiesc într-o operă numele autorului sau al unui personaj. – Din fr. astéronyme.

astfel
ÁSTFEL adv. 1. În modul acesta, în acest fel, într-un mod asemănător (cu...); așa. 2. (Așa) încât; prin urmare; în consecință; așadar. – [Într-]ast + fel.

astigmatic
ASTIGMÁTIC, -Ă, astigmatici, -ce, adj. s.m. și f. 1. Adj. (Despre o imagine) Care e deformată datorită astigmatismului. 2. Adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de astigmatism. – Din astigmatism.

astigmatism
ASTIGMATÍSM s.n. Aberație a unui sistem optic, care formează o imagine întinsă pentru un obiect. ♦ Defect al lentilelor sau al corneei și cristalinului ochiului omenesc, care constă într-o abatere de la forma sferică, ele având razele de curbură diferite în două plane perpendiculare, ceea ce duce la deformarea imaginilor. – Din fr. astigmatisme.

astigmometru
ASTIGMOMÉTRU, astigmometre, s.n. (Med.) Aparat pentru măsurarea gradului de astigmatism. – Din fr. astigmomètre.

astm
ASTM s.n. v. astmă.

astmatic
ASTMÁTIC, -Ă, astmatici, -ce, adj., s.m., s.f. 1. Adj., s.m., s.f. (Persoană) care suferă de astmă. 2. Adj. Cauzat de astmă. Tuse astmatică. – Din fr. asthmatique, lat. asthmaticus.

astma
ÁSTMĂ, astme, s.f. Boală care se manifestă prin greutate în evacuarea aerului din plămâni și prin nevoia imperioasă de aer. [Var.: astm s.n.] – Din fr asthme, lat asthma.

astragal
ASTRAGÁL, astragale, s.n. 1. Unul din cele două oase mai mari ale tarsului. 2. Element decorativ de secțiune semicirculară, care separă fusul coloanei de capitel. – Din fr. atragale, lat. astragalus.

astrahan
ASTRAHÁN, (2) astrahanuri, s.n. 1. Pielicică cu părul mătăsos și buclat, obținută de la mieii de rasa caracul. 2. Haină confecționată din astrahan (1). – Din n. pr. Astrahan..

astral
ASTRÁL, -Ă, astrali, -e, adj. Al aștrilor, care vine de la aștri. – Din fr. astral, lat. astralis.

astralit
ASTRALÍT s.m. Exploziv detonant de siguranță, folosit în unele mine. [Var.: astralítă s.f.] – Din fr. astralite.

astralita
ASTRALÍTĂ s.f. v. astralit.

astragaci
ASTRĂGÁCI, astrăgace, s.n. Instrument de cizmărie folosit la întins talpa sau la întors cizmele pe față, după ce au fost cusute. – Cf. bg. s t r ă g a c i „răzuitor”.

astringent
ASTRINGÉNT, -Ă, astringenți, -te, adj., s.n. 1. Adj. (Despre substanțe) Care contractează țesuturile organismului. 2. S.n. Substanță sau medicament folosit pentru combaterea secrețiilor organice exagerate. – Din fr. astringent, lat. astringens, -ntis.

astringenta
ASTRINGÉNȚĂ s.f. Proprietate a unor substanțe de a fi astringente. – Din fr. astringence.

astrobiolog
ASTROBIOLÓG, -Ă, astrobiologi, -ge, s.m. și f. Specialist în astrobiologie. [Pr.: -bi-o-] – Din astrobiologie (derivat regresiv).

astrobiologie
ASTROBIOLOGÍE s.f. Știință care se ocupă cu studiul vieții din alte planete. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. astrobiologie.

astroclimat
ASTROCLIMÁT, astroclimate, s.n. Totalitatea factorilor care contribuie la stabilirea unui loc adecvat pentru observații astronomice cu instrumente optice perfecționate. – DIn fr. astroclimat.

astrodrom
ASTRODRÓM, astrodromuri, s.n. Cosmodrom. – Din fr. astrodrome.

astrofizica
ASTROFÍZICĂ s.f. Ramură a astronomiei care se ocupă cu studiul structurii și compoziției aștrilor și a materiei interstelare, cu procesele care se petrec aici etc. – Din fr. astrophysique.

astrofizician
ASTROFIZICIÁN, -Ă, astrofizicieni, -e, s.m. și f. Specialist în astrofizică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. astrophysicien.

astrofotometrie
ASTROFOTOMETRÍE s.f. Ramură a astrofizicii practice care se ocupă cu măsurarea strălucirii corpurilor cerești. – Din fr. astrophotométrie.

astrograf
ASTROGRÁF, astrografe, s.n. Lunetă astronomică fotografică, folosită la determinarea poziției aștrilor. – Din fr. astrographe.

astrografie
ASTROGRAFÍE s.f. Ramură a astronomiei care se ocupă cu descrierea stelelor. – Din fr. astrographie.

astrolab
ASTROLÁB, astrolabi, s.m. 1. Instrument folosit pentru măsurarea poziției aștrilor și a înălțimii lor deasupra orizontului. 2. Vechi instrument pentru măsurarea unghiurilor. – Din fr. astrolabe.

astrolatrie
ASTROLATRÍE, astrolatrii, s.f. (Rar) Închinare la stele. – Din fr. astrolâtrie.

astrolog
ASTROLÓG, -Ă, astrologi, -ge, s.m. și f. Persoană care practică astrologia; p.ext. astronom. – Din fr. astrologue, lat. astrologus.

astrologic
ASTROLÓGIC, -Ă, astrologici, -ce, adj. Care aparține astrologiei, privitor la astrologie, de astrologie. – Din fr. astrologique, lat. astrologicus.

astrologie
ASTROLOGÍE s.f. (În antichitate și în evul mediu) Prezicere a viitorului pe baza studierii poziției și mișcării aștrilor, a constelațiilor sau a unor fenomene cerești. – Din fr. astrologie, lat. astrologia.

astrometric
ASTROMÉTRIC, -Ă, astrometrici, -ce, adj. Referitor la astrometrie, de astrometrie. – Din fr. astrométrique, engl. astrometric.

astrometrie
ASTROMETRÍE s.f. Ramură a astronomiei care se ocupă cu stabilirea poziției stelelor, cu determinarea coordonatelor geografice etc. – Din fr. astrométrie.

astronaut
ASTRONAÚT, astronauți, s.m. Persoană care călătorește în spațiul cosmic cu o astronavă; cosmonaut. – Din fr. astronaute.

astronautic
ASTRONAÚTIC, -Ă, astronautici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Referitor la astronautică, de astronautică. 2. S.f. Disciplină care studiază mijloacele și posibilitățile de zbor în spațiul cosmic; cosmonautică. – Din fr. astronautique.

astronava
ASTRONÁVĂ, astronave, s.f. Navă destinată zborului în spațiul cosmic; cosmonavă, navă cosmică. – Din fr. astronef (după navă).

astronom
ASTRONÓM, -Ă, astronomi, -e, s.m. și f. Specialist în astronomie. – Din fr. astronome, lat. astronomus.

astronomic
ASTRONÓMIC, -Ă, astronomici, -ce, adj. Care aparține astronomiei, care se referă la astronomie. ♦ Fig. De proporții foarte mari. – Din fr. astronomique, lat. astronomicus.

astronomie
ASTRONOMÍE s.f. Știință care se ocupă cu studiul aștrilor, al sistemelor de aștri, al galaxiilor și al universului. – Din fr. astronomie, lat. astronomia.

astroscop
ASTROSCÓP, astroscoape, s.n. Telescop astronomic folosit pentru examinarea sumară a mișcării aștrilor dintr-o anumită zonă. – Din fr. astroscope.

astru
ÁSTRU, aștri, s.m. Corp situat pe bolta cerească (stea, planetă etc.). [Pl. și: (n.) astre] – Din fr. astre, lat. astrum.

astruca
ASTRUCÁ, astrúc, vb. I. (Înv. și reg.) 1. Tranz. A îngropa un mort; a înmormânta. 2. Tranz. și refl. A (se) acoperi, a (se) înveli. – Lat. *astruicare (= astruere).

astrucare
ASTRUCÁRE, astrucări, s.f. (Înv. și reg.) Acțiunea de a (se) astruca. – V. astruca.

astupa
ASTUPÁ, astúp, vb. I. Tranz. A închide, a acoperi, a înfunda o gaură, o deschizătură etc., a face să nu se mai vadă (acoperind). ♢ Expr. (Fam.) A astupa găuri = a reuși să realizeze unele lucruri strict necesare; a plăti (din) datorii. A-și astupa urechile = a nu voi să audă, să cunoască ceva. A-i astupa cuiva ochii = a nu lăsa pe cineva să vadă realitatea. ♦ A face să nu se mai audă ceva. ♦ A șterge, a face să dispară o urmă. – Din lat. *asstuppare.

astupare
ASTUPÁRE, astupări, s.f. Acțiunea de a astupa; astupat^1. – V. astupa.

astupat
ASTUPÁT^2, -Ă, astupați, -te, adj. 1. (Despre găuri, deschizături etc.) Acoperit, închis complet. 2. (Pop.; despre oameni) Care suferă de constipație. – V. astupa.

ASTUPÁT^1 s.n. Astupare. – V. astupa.

astupatoare
ASTUPĂTOÁRE, astupători, s.f. Obiect cu care se astupă ceva. – Astupa + suf. -ătoare.

astupus
ASTUPÚȘ, astupușuri, s.n. (Reg.) Dop (1). – Astupa + suf. -uș.

asuda
ASUDÁ, asúd, vb. I. Intranz. 1. A secreta sudoare; a transpira, a năduși. ♢ Expr. (Ir.) A asuda sub limbă, se zice despre cei care se plâng că au muncit din greu, fără să fi făcut în realitate (mai) nimic. ♦ A se aburi. Pereții asudă. 2. Fig. A munci depunând mari eforturi; a osteni, a trudi. – Lat. assudare.

asudare
ASUDÁRE s.f. Acțiunea de a asuda și rezultatul ei. – V. asuda.

asudat
ASUDÁT, -Ă, asudați, -te, adj. Plin de sudoare; transpirat, nădușit. – V. asuda.

asuma
ASUMÁ, asúm, vb. I. Tranz. A lua ceva asupra sau pe seama sa; a se angaja să îndeplinească ceva. A-și asuma o răspundere. – Din fr. assumer, lat. assumare.

asumare
ASUMÁRE, asumări, s.f. Acțiunea de a asuma și rezultatul ei. – V. asuma.

asupra
ASÚPRA prep. (Construit cu genitivul) 1. (Local), Peste; deasupra. Se apleacă asupra lui. ♢ Expr. A avea (ceva) asupra sa = a purta (ceva) cu sine. A prinde (pe cineva) asupra faptului = a surprinde (pe cineva) în momentul când comite ceva (rău). (Substantivat, reg.); Cu asupra (de măsură) peste măsură. 2. (Local) Înspre, spre. Își ațintește privirea asupra lui. 3. În contra; împotriva. Se repede asupra lui. 4. Cu privire la..., despre. Discuție asupra atomilor. 5. (Temporal; reg.) În preajma..., aproape de..., către. A sosit asupra nopții. [Var.: asúpră conj.] – Din lat. ad-supra.

asupra
ASÚPRĂ prep. v. asupra.

asupreala
ASUPREÁLĂ, asupreli, s.f. (Pop.) Asuprire. – Asupri + suf. -eală.

asupri
ASUPRÍ, asupresc, vb. IV. Tranz. A prigoni, a oprima, a împila; a exploata. ♦ (Impr.) A chinui. – Din asupra.

asuprire
ASUPRÍRE, asupriri, s.f. Acțiunea de a asupri și rezultatul ei; asupreală. – V. asupri.

asuprit
ASUPRÍT, -Ă, asupriți, -te, adj., s.m. și f. (Om) prigonit, oprimat, împilat; (impr.) (om) chinuit. – V. asupri.

asupritor
ASUPRITÓR, -OÁRE, asupritori, -oare, s.m. și f. Persoană care asuprește. ♦ (Adjectival; despre oameni și acțiunile lor) Care asuprește. Măsuri asupritoare. – Asupri + suf. -tor.

asurzi
ASURZÍ, asurzesc, vb. IV. Intranz. A deveni surd. ♦ Tranz. A face ca cineva să-și piardă (temporar) auzul; (prin exagerare, despre sunete puternice, zgomote etc.) a face ca cineva să nu mai audă sau să nu mai înțeleagă un anumit lucru. – Din lat. *assurdire.

asurzire
ASURZÍRE s.f. Acțiunea de a asurzi și rezultatul ei. – V. asurzi.

asurzitor
ASURZITÓR, -OÁRE, asurzitori, -oare, adj. (Despre zgomote sau surse de zgomote) Care asurzește; p. ext. extrem de intens, de puternic. – Asurzi + suf. -tor.

as
Aș interj. Vorbă să fie! da de unde! nici gând!

asa
AȘÁ adv., adj. invar. I. Adv. (Modal) 1. În felul acesta; astfel. ♢ Loc. adj. Așa-zis sau așa-numit = pe nedrept sau convențional numit astfel; pretins, fals, aparent, impropriu. ♢ Expr. Așa o fi = e posibil; poate. Și așa = în orice caz; oricum, tot. Și așa, și așa = și într-un fel, și într-altul. Ori așa, ori așa = ori într-un fel, ori într-altul. Așa..., așa = după cum..., astfel. Așa și așa = nu prea bine; potrivit. Azi așa, mâine așa = continuând mereu în acest fel. Nici așa, nici așa = nici într-un fel, nici într-altul. ♦ (Concluziv) În concluzie. ♢ Loc. conj. Așa că = deci. ♢ Expr. Așa-zicând = pentru a spune astfel. 2. În același fel, în același mod. Așa să faci și tu. ♢ Expr. Și așa mai departe = etcetera. 3. Chiar precum se spune; întocmai, exact. Ai să faci așa? ♢ Expr. Așa e? sau nu-i așa? = am dreptate? (sau nu am?) Așa? sau cum așa? = adevărat să fie? Așa? sau așa stă treaba?! = va să zică astfel stau lucrurile?! Așa, da! = sunt de acord cu ceea ce spui (sau faci) acum. (Pop. și fam.) Mai așa = a) desigur, firește; b) nu prea tare. Cam așa = după cum zici, ai (măcar în parte) dreptate. 4. Atât de... Te uiți așa de trist! 5. (Cu sensul reieșind din context) a) La întâmplare, la nimereală, într-o doară. Vorbește și el așa. b) După bunul plac, oricum. Am vrut să fac așa. c) Dintr-o dată, ca din senin; pe nesimțite, fără ași da seama. I-a venit așa un gând II. Adj. invar. (Precedă substantivul) Asemenea, atare...; care este atât de mare, de mult, de frumos etc. Așa nuntă mai rar. ♢ Expr. Mai așa = nu prea bun (sau frumos, mult etc.). – Lat. eccum-sic.

asadar
AȘADÁR adv. Prin urmare, va să zică; astfel. – Așa + dar.

asasi
AȘÁȘI adv. (Înv. și reg.) 1. (Modal) Chiar, întocmai; chiar așa. ♦ Așa încât. 2. (Temporal) Îndată, numaidecât, imediat. – Așa + și.

aschia
AȘCHIÁ, așchiez, vb. I. Tranz. A rupe sau a tăia în așchii, în șuvițe sau în fâșii; spec. a prelucra un obiect înlăturând (sub formă de așchii) surplusul de material. [Pr.: -chi-a] – Din așchie.

aschie
ÁȘCHIE, așchii, s.f. Bucată mică, subțire, care se desprinde sau sare dintr-un material prin cioplire, prin spargere etc. – Lat. ascla (= astula sau assula).

aschiere
AȘCHIÉRE s.f. Acțiunea de a așchia. [Pr.: -chi-e-] – V. așchia.

aschietor
AȘCHIETÓR, -OÁRE, așchietori, -oare, adj. s.m. și f. (Muncitor) care așchiază. [Pr.: -chi-e-] – Așchia + suf. -tor.

aschioara
AȘCHIOÁRĂ, așchioare, s.f. Așchiuță. [Pr.: -chi-oa-] – Așchie + suf. -ioară.

aschiuta
AȘCHIÚȚĂ, așchiuțe, s.f. Diminutiv al lui așchie; așchioară. [Pr.: -chi-u-] – Așchie + suf. -uță.

aseza
AȘEZÁ, așéz, vb. I. I. 1. Refl. și tranz. A (se) pune pe ceva sau undeva pentru a ședea sau a face să șadă. ♢ Expr. (Refl.) A se așeza în pat = a se întinde în pat; a se culca. A se așeza la lucru = a începe să facă o treabă. ♦ Refl. A poposi. ♦ Refl. (Despre păsări sau insecte) A se lăsa din zbor pe ceva pentru a se odihni. ♦ Refl. A se așterne formând un strat. ♦ Refl. (Despre lichide în fermentație) A se limpezi. ♦ Refl. Fig. A se potoli, a se liniști. 2. Refl. A se stabili într-o localitate, într-un loc. II. 1. Tranz și refl. A (se) pune într-o anumită ordine; a (se) rândui, a (se) aranja. 2. Intranz. (Pop.) A pune la cale; a proiecta, a plănui. III. Tranz. (Rar) A înfățișa un fapt într-o anumită lumină. 2. (Înv.) A dispune, a decreta, a hotărî; a institui, a statornici, a fixa. IV. Tranz. A procura cuiva o situație mai bună; a căpătui. ♦ A instala pe cineva într-o funcție. – Lat. *assediare.

asezare
AȘEZÁRE, așezări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) așeza și rezultatul ei. 2. Loc unde se află (stabilit) cineva sau ceva. ♦ Grup de locuințe, de construcții care alcătuiesc un mediu de viață umană. 3. (Rar) Mod de organizare (socială). – V. așeza.

asezat
AȘEZÁT, -Ă, așezați, -te, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Cumpătat, serios, cuminte, chibzuit. – V. așeza.

asezamant
AȘEZĂMẤNT, așezăminte, s.n. Instituție creată pentru o activitate de folos obștesc. ♢ Așezământ cultural (sau de cultură) = instituție care duce o acțiune organizată de propagare a culturii. – Așeza + suf. -(ă)mânt.

asijderea
AȘÍJDEREA adv. (Înv. și pop.) Tot așa, la fel; asemenea. [Var.: așíjderi adv.] – Ași (înv. = așa) + sl. [tako] žde + re + a.

asijderi
AȘÍJDERI adv. v. așijderea.

astepta
AȘTEPTÁ, aștépt, vb. I. Tranz. 1. A sta undeva pentru a fi de față la ceva, pentru a vedea pe cineva etc.; a adăsta. ♢ Loc. adv. La sfântu- (sau la moș-) așteaptă = niciodată. 2. A avea răbdare, a da cuiva răgaz pentru a face ceva; a păsui. ♦ (În construcții negative) A sta la îndoială; a ezita; a zăbovi. 3. A lăsa să treacă timpul sperând să... sau că... ♦ Refl. A crede, a-și închipui; a prevedea; a conta (pe ceva). – Lat. *astectare (= adspectare).

asteptare
AȘTEPTÁRE, așteptări, s.f. Acțiunea de a (se) aștepta și rezultatul ei. ♢ Loc. adj. și adv. Peste (sau sub) așteptări = neașteptat de bun (sau de slab). – V. aștepta.

asteptat
AȘTEPTÁT s.n. Faptul de a aștepta. – V. aștepta.

asterne
AȘTÉRNE, aștérn, vb. III. 1. Tranz. A întinde un covor, o pânză etc. pe o suprafață. ♦ (Adesea fig.) A (se) împrăștia, a (se) răspândi pe jos, încât să formeze un strat (care se nivelează). 2. Tranz. A pregăti (și a întinde) așternutul sau, p. ext., patul pentru culcare. ♦ A pregăti pe masă toate cele necesare pentru a mânca. 3. Tranz. A scrie, a compune. 4. Refl. și tranz. A (se) întinde (orizontal) pe jos, a (se) culca la pământ. ♦ (Fig.) A se apuca temeinic sau în tihnă de o treabă. ♢ Expr. A se așterne la drum = a porni la drum lung. A se așterne drumului (sau câmpului etc.) = A fugi sau a merge foarte repede. 5. Tranz. A trânti, a culca pe cineva la pământ (printr-o lovitură). ♢ Expr. (Înv.) A așterne (pe cineva) la scară = a întinde (pe cineva) pe jos pentru a-l bate. – Din lat. asternere.

asternere
AȘTÉRNERE s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) așterne. – V. așterne.

asternut
AȘTERNÚT, așternuturi, s.n. Faptul de a (se) așterne; (concr.) totalitatea obiectelor cu care se pregătește patul (sau locul) pentru dormit; rufărie de pat; pat astfel pregătit. ♢ Expr. A cădea (sau a pica) la așternut = (la ghicitul în cărți) a prevesti venirea cuiva (străin) în casă. ♦ (Concr.) Culcuș (pentru animale). V. așterne.

atac
ATÁC, atacuri, s.n. 1. Ofensivă a unor forțe armate care urmărește nimicirea sau prinderea inamicului și distrugerea unor obiective ale acestuia; (în special) moment culminant al acestei ofensive. ♦ (La sg. art.) Semnal de trompetă care anunță începerea atacului (1). 2. Agresiune împotriva unei persoane, unui stat etc. 3. Inițiativă într-un joc sportiv. ♦ Linia de înaintași a unei echipe de fotbal, hambal etc. 4. Acțiune violentă și susținută (prin manifestații, prin scris etc.) împotriva unei situații, unei teorii etc. sau împotriva celor care le susțin. ♦ Mijloc prin care se cere reexaminarea unei hotărâri judecătorești care nu satisface una dintre părți. 5. Apariție bruscă și puternică a unei boli. ♦ (Pop.) Apoplexie. ♦ (Pop.) Tuberculoză pulmonară. 6. (Fon.) Mișcare articulatorie a coardelor vocale, care marchează începutul pronunțării unei vocale. – Din fr. attaque.

ataca
ATACÁ, atác, vb. I. 1. Tranz. (Mil.) A începe sau a duce un atac (1). 2. A comite o agresiune împotriva unei persoane, unui stat etc. 3. Intranz. A avea sau a lua inițiativa într-un joc sportiv. 4. Tranz. Fig. A duce o campanie violentă și susținută împotriva unei situații, unei teorii etc. sau împotriva celor care le susțin. ♦ A cere justiției să reexamineze o hotărâre care nu satisface una dintre părți. 5. Tranz. A vătăma; a roade; a arde; a distruge. ♦ Refl. (Pop.) A se îmbolnăvi de tuberculoză pulmonară. ♦ Refl. (Arg.) A se enerva, a se irita, a se înfuria. 6. Tranz. Fig. A începe să studieze o problemă. ♦ A începe executarea unei bucăți muzicale. – Din fr. attaquer.

atacabil
ATACÁBIL, -Ă, atacabili, -e, adj. Care poate fi atacat. – Din fr. attaquable.

atacant
ATACÁNT, -Ă, atacanți, -te, s.m. și f. Persoană care atacă. ♦ Jucător care face parte din linia de înaintași a unei echipe sportive. – Din fr. attaquant.

atacare
ATACÁRE, atacări, s.f. Acțiunea de a ataca. – V. ataca.

atacat
ATACÁT, -Ă, atacați, -te, adj., s.m. și f. (Pop.) (Om) ftizic. – V. ataca.

atacator
ATACATÓR, -OÁRE, atacatori, -oare, s.m. și f. (Rar) Persoană care atacă. – Ataca + suf. -tor.

ataman
ATAMÁN, atamani, s.m. 1. Căpetenie de cazaci. 2. Șef al unei echipe de pescari. – Din rus., ucr. ataman.

ataraxic
ATARÁXIC, ataraxice, s.n. Medicament cu puternică acțiune calmantă a sistemului nervos central. – Din fr. ataraxique.

ataraxie
ATARAXÍE s.f. 1. (Med.) Stare bolnăvicioasă de pasivitate a unui organ sau a unei funcțiuni. 2. Concepție filozofică idealistă din antichitate care susținea că omul trebuie să tindă spre o stare de perfectă liniște sufletească prin detașarea de frământările lumii. – Din fr. ataraxie.

atare
ATÁRE adj. invar. Astfel de..., asemenea. O atare problemă. ♢ Loc. adj. Ca atare = deci, în consecință. – Lat. eccum-talem.

atas
ATÁȘ, atașe, s.n. Anexă de metal prinsă lateral de o motocicletă, cu care se transportă obiecte sau persoane. [Pl. și: atașuri] – Din fr. attache „legătură”.

atasa
ATAȘÁ, atașez vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) alătura (vremelnic) de ceva sau de cineva. 2. Refl. Fig. A se lega sufletește de cineva sau ceva. – Din attacher.

atasabil
ATAȘÁBIL, -Ă, atașabili, -e, adj. Care poate fi atașat; fig. sociabil. – Atașa + suf. -bil.

atasament
ATAȘAMÉNT s.n. Afecțiune (puternică și durabilă) față de cineva sau ceva. – Din fr. attachement.

atasare
ATAȘÁRE, atașări, s.f. Acțiunea de a (se) atașa. – V. atașa.

atasat
ATAȘÁT, atașați, s.m. Cel mai mic în grad dintre membrii unei reprezentanțe diplomatice. – Din fr. attaché

atavic
ATÁVIC, -Ă, atavici, -ce, adj. Transmis prin atavism. – Din fr. atavique.

atavism
ATAVÍSM s.n. Apariție la un descendent animal sau vegetal a unor particularități (fizice sau psihice) proprii ascendenților îndepărtați. – Din fr. atavisme.

ataxic
ATÁXIC, -Ă, ataxici, -ce, adj., s.m. și f. (Med.) (Bolnav) de ataxie. – Din fr. ataxique.

ataxie
ATAXÍE s.f. (Med.) Tulburare a coordonării mișcărilor voluntare din cauza lezării unor căi nervoase și centri nervoși. – Din fr. ataxie.

atarna
ATÂRNÁ, atấrn, vb. I. I. 1. Intranz. A sta suspendat, a cădea liber în jos (fiind prins sau suspendat de ceva). 2. Tranz. A agăța, a suspenda de un cârlig, de un cui etc., lăsând să cadă liber în jos. 3. Refl. A se agăța de cineva sau ceva. II. Intranz. 1. A se apleca spre pământ sub o povară sau din lipsă de putere. Crengile atârnă de rod. 2. A avea o anumită greutate (relativ mare); a cântări (mult). III. Intranz. A depinde de cineva sau de ceva. – A^3 + târn.

atarnare
ATÂRNÁRE, atârnări, s.f. Acțiunea de a (se) atârna și rezultatul ei; dependență de cineva sau de ceva. – V. atârna.

atarnat
ATÂRNÁT, -Ă, atârnați, -te, adj. Care atârnă; (rar) aplecat spre pământ. – V. atârna.

atarnatoare
ATÂRNĂTOÁRE, atârnători, s.f. Agățătoare (la haină). 2. Plantă erbacee ornamentală cu flori mici roz-purpurii, așezate în fascicule (Zebrina pendula). – Atârna + suf. -ătoare.

atat
ATẤT, ATẤTA, atâți(a), atâtea, adv., pron. nehot., adj. nehot. I. Adv. (Mai ales în forma atât) 1. În asemenea măsură, așa de mult, de tare, de bine, de scump etc. ♢ Expr. Atât..., cât... = în același grad, număr, preț etc. ca și... Atât..., cât și... = și..., și...; nu numai..., ci (și)... Tot atât = același lucru, totuna, egal; indiferent. Încă pe atât = dublu. 2. (Indică o gradație; în expr.) Cu atât mai bine (sau mai rău) = e mai convenabil (sau mai dezavantajos). Atât mi-a (sau ți-a etc.) fost, se spune pentru a arăta ivirea iminentă a unei neplăceri, a unui pericol etc. Atât (numai sau doar) că... = numai că..., doar că..., cu singura deosebire că... Cu cât..., cu atât = pe măsură ce..., tot mai mult... Atât..., atât... = în măsura în care... 3. Numai acest (singur) lucru, mai mult nu. Eu atât îți spun. II. Pron. nehot. (Mai ales în forma atâta) 1. (Înlocuiește un nume sau o propoziție, exprimând o măsură, o cantitate etc.) Cum dai merele...? – Atâta ! ♢ Expr. Nici atâta = și mai puțin. Atâta(-i) tot sau atâta și nimic mai mult = asta e ! cu asta am încheiat ! să nu aștepți mai mult ! 2. (Înlocuiește un singur sau ultim lucru care mai trebuie realizat) Atâta mai am de făcut. III. Adj. nehot. (Mai ales în forma atâta) 1. Care este așa de mult, de tare, de bine etc. Atâta lume. ♢ Loc. adv. De atâtea ori = așa de des, adeseori. 2. Care este numai acesta, care este ultimul. Atâta lucru pot să spun. ♢ Expr. Atâta lucru = lucru de nimic; motiv neînsemnat. [Gen.-dat.: atâtor și atâtora] – Lat. eccum-tantum.

atatica
ATÂTÍCA adj. invar. (Adesea substantivat) Care este foarte mic, o nimica toată. – Atât + suf. -ica.

atebrina
ATEBRÍNĂ s.f. Medicament folosit în profilaxia și în tratamentul malariei. – Din. fr. atébrine.

atehnic
ATÉHNIC, -Ă, atehnici, -ce, adj. (Despre oameni) Care nu are talent tehnic, care nu se pricepe la tehnică; antitehnic. – A^5- + tehnic.

ateism
ATEÍSM s.n. Negare a existenței lui Dumnezeu și a oricărei divinități; concepție care se bazează pe această negare. – Din fr. athéisme.

ateist
ATEÍST, -Ă, ateiști, -ste, adj. (Rar) De ateu, referitor la ateism. – Din fr. athéiste.

atelaj
ATELÁJ, atelaje, s.n. Ansamblu format din animalele de tracțiune și harnașamentul acestor animale; (impr.) animalele împreună cu vehiculul pe care îl trag (sau numai vehiculul). – Din fr. attelage.

atela
ATÉLĂ, atele, s.f. Piesă (din lemn, carton sau metal) folosită pentru a imobiliza în mod provizoriu membrele fracturate. – Din fr. attelle.

atelier
ATELIÉR, ateliere, s.n. 1. Local înzestrat cu uneltele sau mașinile necesare, în care se desfășoară o muncă meșteșugărească sau industrială organizată. ♦ Parte dintr-o întreprindere industrială în care se execută aceeași operație sau același produs. ♦ Totalitatea muncitorilor care lucrează într-un atelier (1). 2. Încăpere sau grup de încăperi în care îsi desfășoară activitatea un pictor sau un sculptor. ♦ Artiștii, elevii sau studenții care lucrează sub îndrumarea aceluiași maestru într-un atelier (2). [Pr.: -li-er] – Din fr. atelier.

atemporal
ATEMPORÁL, -Ă, atemporali, -e, adj. Care nu este determinat sau legat de condiții istorice date. – Din fr. atemporel.

atemporalitate
ATEMPORALITÁTE s.f. Considerare, interpretare a fenomenelor istorico-sociale etc. în afara cadrului concret istoric. – Din it. atemporalità.

atenansa
ATENÁNSĂ, atenanse, s.f. Corp secundar al unei case, folosit pentru bucătărie, spălătorie etc.; parte secundară a unei locuințe. – Din fr. attenance.

ateneu
ATENÉU, atenee, s.n. Numele unei clădiri publice în care au loc manifestații cultural-artistice. – Din fr. athénée, lat. Athenaeum.

atenian
ATENIÁN, -Ă, atenieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Locuitor al Atenei. 2. Adj. Care aparține atenienilor (1) sau Atenei, privitor la atenieni sau la Atena. [Pr.: -ni-an] – Din fr. athénien.

atent
ATÉNT, -Ă, atenți, -te, adj. 1. Care urmărește concentrat un lucru, care are atenția (1) îndreptată spre cineva sau ceva. ♦ (Adesea adverbial) (Făcut) cu atenție. 2. Amabil, binevoitor, politicos. – Din lat. attentus.

atenta
ATENTÁ, atentez, vb. I. Intanz. 1. A face o tentativă criminală, a comite un atentat. 2. Fig. (Urmat de determinări introduse prin prep. „la”) A încălca, a nesocoti (un drept, un principiu etc.). – Din fr. attenter, lat. attentare.

atentat
ATENTÁT, atentate, s.n. Acțiune criminală, de obicei contra unui șef de stat sau de guvern. ♦ Fig. Încercare de încalcare a unui drept, de distrugere a unei stări de lucruri, a unei concepții, de răsturnare a ordinii sociale sau politice a unui stat etc. – Din fr. attentat.

atentator
ATENTATÓR, -OÁRE, atentatori, -oare s.m. și f. Persoană care comite un atentat. – Atenta + suf. -tor.

atentie
ATÉNȚIE, (3) atenții, s.f. 1. Însușire care constă în orientarea și în concentrarea activității psihice într-o anumită direcție. 2. Interes, grijă, preocupare specială a cuiva pentru ceva. ♢ Expr. În atenția cuiva = reclamând luarea-aminte specială a cuiva. A da (sau a acorda) atenție (unei probleme) = a considera ca important. ♦ (Cu valoare de interjecție) Ascultă! bagă de seamă! ia seama! 3. Atitudine de bunăvoință, de amabilitate; gest, faptă amabilă. ♢ Loc. vb. A da (sau a acorda) atenție (unei persoane) = a fi amabil, curtenitor (cu cineva). ♦ (Concr.) Dar, cadou.[Var.: atențiúne s.f.] – Din fr. attention, lat. attentio, -onis.

atentiona
ATENȚIONÁ, atenționez, vb. I. Tranz. 1. A atrage atenția cuiva. 2. (Fam.) A oferi cuiva un dar^2 (1). ♦ A oferi cuiva flori, obiecte etc. în schimbul unor mici servicii. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. attentionner.

atentionare
ATENȚIONÁRE, atenționări, s.f. Acțiunea de a atenționa. [Pr.: -ți-o-] – V. atenționa.

atentionat
ATENȚIONÁT, -Ă, atenționați, -te, adj. 1. Căruia i s-a atras atenția. 2. (Fam.) Care a primit un dar (în schimbul unui serviciu). [Pr.: -ți-o-] – V. atenționa.

atentiune
ATENȚIÚNE s.f. v. atenție.

atenua
ATENUÁ, atenuez, vb. I. Tranz. A micșora intensitatea unui fenomen, importanța sau gravitatea unui fapt. ♢ Refl. Durerea i s-a atenuat. [Pr.: -nu-a] – Din fr. atténuer, lat. attenuare.

atenuant
ATENUÁNT, -Ă, atenuanți, -te, adj. Care atenuează. ♢ Circumstanțe atenuante = împrejurări care contribuie la micșorarea vinii unui inculpat. [Pr.: -nu-ant] – Din fr. atténuant.

atenuare
ATENUÁRE, atenuări, s.f. Acțiunea de a (se) atenua și rezultatul ei. [Pr.: -nu-a-] – V. atenua.

atenuat
ATENUÁT, -Ă, atenuați, -te, adj. Care este micșorat (în intensitate, importanță etc.). [Pr.: -nu-at] – V. atenua.

atenuator
ATENUATÓR, atenuatoare, s.n. Dispozitiv electric pasiv, destinat să realizeze reducerea nivelului unui semnal. [Pr.: -nu-a-] – Din fr. atténuateur.

aterina
ATERÍNĂ, aterine, s.f. Peștișor marin de culoare argintie, aproape transparent (Atherina mochon). – Din ngr. atherína.

ateriza
ATERIZÁ, aterizez, vb. I. Intranz. (Despre aeronave) A efectua toate operațiile necesare pentru a reveni și a se opri pe sol. ♦ Fig. (Despre oameni) A sosi, a apărea pe neașteptate undeva. – După fr. atterrir.

aterizaj
ATERIZÁJ, aterizaje, s.n. Aterizare. – Din fr. atterrissage.

ATERIZÁJ, aterizaje, s.n.

aterizare
ATERIZÁRE, aterizări, s.f. 1. Acțiunea de a ateriza; aterizaj. 2. (Sport) Atingere a solului ca fază finală a unui exercițiu în gimnastică, atletism etc. – V. ateriza.

aterizor
ATERIZÓR, aterizoare, s.n. Dispozitiv al unui avion care servește la alunecarea pe sol în scopul aterizării sau al decolării. – Din fr. atterrisseur.

aterman
ATERMÁN, -Ă, atermani, -e, adj. (Fig.) Care nu permite trecerea căldurii. Mediu aterman. – Din fr. athermane.

aterom
ATERÓM s.n. (Med.) Infiltrare a pereților aortei și a unor artere cu o substanță grasă. V. arterioscleroză – Din fr. athérome.

atesta
ATESTÁ, atést, vb. I. Tranz. A face dovada; a confirma un adevăr. ♦ A exista în scris. ♦ A confirma în grad pe un cercetător, pe un membru al corpului didactic universitar etc. – Din fr. attester, lat. attestari.

atestare
ATESTÁRE, atestări, s.f. Acțiunea de a atesta și rezultatul ei. – V. atesta.

atestat
ATESTÁT^1, atestate, s.n. Act prin care se atestă ceva (mai ales certificat sau diplomă de studii). – Din germ. Attestat.

ATESTÁT^2, -Ă, atestați, -te, adj. (Despre fapte, situații etc.) Care este dovedit, confirmat. ♦ Care există în scris. ♦ (Despre cercetători, cadre didactice etc.) Care este confirmat în grad. – V. atesta.

ateu
ATÉU, -ÉE, atei, -ee, s.m. și f. Adept al ateismului; persoană care neagă existența lui Dumnezeu și a oricărei divinități. – Din fr. athée, lat. atheus.

atic
ÁTIC, -Ă, atici, -ce, adj., s.n. 1. Adj. Caracteristic Aticii antice sau locuitorilor ei. ♢ Frumusețe atică = frumusețe perfectă. 2. Parte a unei construcții situată deasupra cornișei și menită să mascheze acoperișul. 3. Etaj scund situat imediat sub acoperiș. – Din fr. attique.

aticism
ATICÍSM s.n. Ceea ce caracterizează stilistic scrierile vechilor atenieni ♦ Stil caracterizat prin măsură, eleganță și rafinament. – Din fr. atticisme, lat. atticismus.

atingator
ATINGĂTÓR, -OÁRE, atingători, -oare, adj. (Înv.) 1. Care ține de..., care se referă la... 2. Fig. Jignitor, supărător. 3. Fig. Înduioșător, emoționant, impresionant. – Atinge + suf. -ător.

atinge
ATÍNGE, atíng, vb. III. 1. Tranz. și refl. A lua contact direct (dar superficial, ușor sau în treacăt) cu un lucru sau cu o suprafață. A atins în zbor vârful copacilor. 2. Tranz. A lovi, a izbi (ușor). L-a atins pe umăr. ♦ (Arg.) A trage cuiva o bătaie. ♦ Refl. și tranz. Fig. A aduce prejudicii, a provoca pagube; a vătăma, a leza. S-a atins de instituția justiției. ♦ Fig. A jigni, a insulta, a ofensa. ♦ Fig. A impresiona, a înduioșa, a mișca. 3. Refl. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) A se apropia de ceva cu scopul de a trage un profit, a-și însuși ceva. Nu s-a atins de bani. 4. Tranz. A pomeni, a aminti, a vorbi despre un lucru în treacăt. ♦ Refl. (Înv.) A avea o legătură sau o înrudire cu ceva. 5. Tranz. A ajunge la o anumită distanță (în spațiu sau în timp) sau la o anumită limită. [Perf. s. atinsei, part. atins] – Lat. attingere.

atingere
ATÍNGERE, atingeri, s.f. Acțiunea de a (se) atinge și rezultatul ei. – V. atinge.

atipic
ATÍPIC, -Ă, atipici, -ce, adj. Care se abate de la caracteristicile obișnuite, de la tipul comun. – Din fr. atypique.

atipie
ATIPÍE, atipii, s.f. Însușirea de a fi deosebit de tipul obișnuit. – De la atipic.

atitudine
ATITÚDINE, atitudini, s.f. 1. Ținută sau poziție a corpului. 2. Fel de a fi sau de a se comporta (reprezentând adesea o anumită concepție); comportare. ♢ Expr. A lua atitudine = a-și manifesta poziția, a-și afirma (cu hotărâre) punctul de vedere. – Din it. attitudine, fr. attitude.

atlant
ATLÁNT, atlanți, s.m. 1. Statuie reprezentând un bărbat într-o atitudine de efort, folosită ca element de susținere în locul unei coloane sau ca pilastru. 2. Locuitor legendar sau fantastic al Atlantidei. – Din fr. atlante.

atlantic
ATLÁNTIC, -Ă, atlantici, -ce, adj. Care aparține Oceanului Atlantic sau țărilor din jurul lui, privitor la Oceanul Atlantic sau la țările din jurul lui. Coasta atlantică. – Din fr. atlantique.

atlas
ATLAS^1, atlase, s.n. I. (Anat.) Prima vertebră cervicală, care se articulează cu occipitalul și cu axisul. II. Colecție de hărți geografice, sistematizate după anumite criterii. ♦ Colecție de imagini, hărți, grafice etc., folosită ca material documentar ilustrativ într-un domeniu științific. Atlas lingvistic. ♦ (În sintagma) Atlas cultural = emisiune de radio sau televiziune care cuprinde noutăți culturale, informații culturale etc. [Pl. și: (II) atlasuri] – Din fr. atlas.

ATLÁS^2 s.n. v. atlaz.

atlaz
ATLÁZ, atlazuri, s.n. Țesătură pentru căptușeli și fețe de plapumă, mai groasă decât satinul, lucioasă pe o singură față. [Var.: atlás s.n.] – Din tc. atlas.

atlet
ATLÉT, -Ă, atleți, -te, s.m. și f. Sportiv care practică atletismul. ♦ Persoană cu o constituție fizică robustă (și armonioasă). – Din fr. athlète, lat. athleta.

atletic
ATLÉTIC, -Ă, atletici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. De atlet, de atletism; ca de atlet. 2. S.f. (În sintagmele) Atletică ușoară = atletism. Atletică grea = sportul cu halterele. – Din fr. athlétique, lat. athleticus.

atletism
ATLETÍSM s.n. Ramură a sportului care cuprinde diverse probe de alergări și de marș, de sărituri și aruncări, sau probe combinate, la care participă atleții. – Din fr. athlétisme.

atmosfera
ATMOSFÉRĂ, (3) atmosfere, s.f. 1. Înveliș gazos care înconjoară pământul; aer; spec. aer pe care îl respiră cineva. ♦ (Fig.) Mediul social înconjurător; ambianță. ♦ (Fig.) Stare de spirit care se creează în jurul cuiva sau a ceva. 2. Masă de gaze și de vapori aflată într-un spațiu în care au loc reacții chimice. 3. Unitate de măsură a presiunii gazelor. – Din fr. atmosphère.

atmosferic
ATMOSFÉRIC, -Ă, atmosferici, -ce, adj. Care aparține atmosferei (1), privitor la atmosferă, din atmosferă. – Din fr. atmosphèrique.

atoate
ATOATE- v. atot-.

atoatevazator
ATOATEVĂZĂTÓR, -OÁRE adj. v. atotvăzător.

atol
ATÓL, atoli, s.m. Insulă în formă de inel, formată în mările calde din schelete de corali. – Din fr. atoll.

atom
ATÓM, atomi, s.m. 1. Cea mai mică parte dintr-un element chimic care mai păstrează însușirile chimice ale elementului respectiv. ♢ (Fiz.; în compusul) Atom-gram = greutatea exprimată în grame a masei unui atom. 2. Corpuscul infinit de mic, indivizibil, considerat în trecut a fi ultimul element constitutiv al corpurilor. – Din fr. atome, lat. atomus.

atomic
ATÓMIC, -Ă, atomici, -ce, adj. Care ține de atomi, privitor la atomi, specific atomilor. ♢ Energie atomică = energie nucleară. Armă (sau bombă) atomică = instrument de luptă a cărui putere e bazată pe energie nucleară. Masă (sau greutate) atomică = raportul dintre masa atomului unui element chimic și a 12-a parte din masa atomului de carbon. Pilă atomică = reactor nuclear. – Din fr. atomique.

atomism
ATOMÍSM s.n. 1. Concepție materialist-mecanicistă care considera că materia este formată din atomi indivizibili. 2. Teoria științifică modernă a structurii și proprietăților atomilor. 3. Cercetare științifică sau concepție care reduce un ansamblu la elementele lui simple. – Din fr. atomisme.

atomist
ATOMÍST, -Ă, atomiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține atomismului, care se referă la atomism. 2. Adj., s.m. și f. (Persoană) care admite, propagă, susține atomismul; spec. specialist în fizica atomică. – Din fr. atomiste.

atomistica
ATOMÍSTICĂ s.f. Fizică nucleară. – Din fr. atomistique.

atomiza
ATOMIZÁ, atomizez, vb. I. Tranz. A transforma un lichid în picături foarte fine. – Din fr. atomiser.

atomizare
ATOMIZÁRE s.f. Acțiunea de a atomiza. – V. atomiza.

atomizator
ATOMIZATÓR, atomizatoare, s.n. Mic recipient (cilindric) pentru pulverizarea fină a unui lichid; atomizor. – Atomiza + suf. -tor.

atomizor
ATOMIZÓR, atomizoare, s.n. Atomizator. – Din fr. atomiseur.

atomoelectric
ATOMOELÉCTRIC, -Ă, atomoelectrici, -ce, adj. Care se bazează pe electricitatea produsă cu ajutorul energiei atomice. Centrală atomoelectrică. [Pr.: -mo-e-] – Din fr. atomoélectrique.

atomoterapie
ATOMOTERAPÍE, atomoterapii, s.f. (Med; rar) Tratament cu izotopi radioactivi. – Atom + terapie.

aton
ATÓN, -Ă, atoni, -e, adj. 1. (Despre țesuturi) Care suferă de atonie; atonic. 2. (Despre vocale, silabe, cuvinte) Care nu este accentuat. – Din fr. atone.

atonal
ATONÁL, -Ă, atonali, -e, adj. (Muz.) Care este compus după principiile atonalismului. – Din fr. atonal.

atonalism
ATONALÍSM s.n. Mod de a crea o compoziție muzicală prin negarea legilor organizării armonice a sunetelor. – Atonal[itate] + suf.-ism.

atonalitate
ATONALITÁTE, atonalități, s.f. Lipsă de tonalitate; metodă de compoziție muzicală care neagă tonalitatea, armonia. – Din fr. atonalitaté.

atonic
ATÓNIC, -Ă, atonici, -ce, adj. Aton (1). – Din fr. atonique.

atonie
ATONÍE s.f. Reducere a elasticității unui țesut, în special a mușchilor. ♦ Stare fizică ce se manifestă prin lipsă de putere. – Din fr. atonie.

atot
ATOT- Element de compunere însemnând „pe deplin”, „complet”, „desăvârșit”, care servește la formarea unor adjective și a unor substantive. [Var.: atoate-] – A^3 + tot.

atotbiruitor
ATOTBIRUITÓR, -OÁRE, atotbiruitori, -oare, adj. Care triumfă; triumfător. – Atot- + biruitor.

atotcunoscator
ATOTCUNOSCĂTÓR, -OÁRE, atotcunoscători, -oare, adj. Care cunoaște totul. – A + tot + cunoscător.

atotcuprinzator
ATOTCUPRINZĂTÓR, -OÁRE, atotcuprinzători, -oare, adj. Care cuprinde totul, care cuprinde aspecte foarte largi, foarte variate, foarte numeroase ale unei probleme, ale unei activități etc. – Atot- + cuprinzător.

atotputernic
ATOTPUTÉRNIC, -Ă, atotputernici, -ce; adj. Cu putere nelimitată, care poate orice. ♦ (Substantivat, m. art.) Dumnezeu. – Atot- + puternic (după lat. omnipotens).

atotputernicie
ATOTPUTERNICÍE s.f. Putere nelimitată, autoritate absolută. – Atotputernic + suf. -ie (după lat. omnipotentia).

atotstiutor
ATOTȘTIUTÓR, -OÁRE, atotștiutori, -oare, adj. Care știe tot. [Pr.: -ști-u-] – Atot- + știutor (după fr. omniscient).

atotvazator
ATOTVĂZĂTÓR, -OÁRE, atotvăzători, -oare, adj. Care vede și înțelege tot. [Var.: atoatevăzătór, -oáre adj.] – Atot- + văzător.

atractiv
ATRACTÍV, -Ă, atractivi, -e, adj. Atrăgător. – Din fr. attractif, lat. attractivus.

atractie
ATRÁCȚIE, atracții, s.f. 1. Forță (gravitațională, electrică, magnetică etc.) care tinde să apropie corpurile între care se exercită. 2. Înclinare puternică pe care o ființă o simte pentru alta sau pentru ceva, imbold de a te apropia de cineva sau de ceva. ♦ Farmec sau ispită pe care cineva sau ceva le exercită asupra cuiva. ♦ Ceea ce atrage, farmecă, ademenește, distrează. – Din fr. attraction, lat. attractio, -onis.

atrage
ATRÁGE, atrág, vb. III. Tranz. 1. A exercita o atracție (1); a apropia la sine. Magnetul atrage fierul. ♢ Refl. recipr. Electricitățile de sens contrar se atrag. ♦ A determina (adesea prin vicleșuguri) pe cineva să vină sau să se ducă undeva. ♢ Expr. A atrage atenția (cuiva) = a) a face ca atenția (cuiva) să se îndrepte într-o anumită direcție; b) a avertiza, a preveni. 2. A exercita sau a simți o atracție (2). ♦ Fig. A fermeca, a ademeni, a ispiti, a tenta. 3. A avea drept consecință; a determina. [Perf. s. atrăsei, part. atras)] – A^3 + trage (după fr. attirer).

atragere
ATRÁGERE, atrageri, s.f. Acțiunea de a (se) atrage. – V. atrage.

atragator
ATRĂGĂTÓR, -OÁRE, atrăgători, -oare, adj. Care atrage (2) prin calitățile sale (plăcute); atractiv. Persoană atrăgătoare. ♦ Care promite foloase, care dă satisfacții, care place. Muncă atrăgătoare. – Atrage + suf. -ător.

atrepsie
ATREPSÍE s.f. (Med.) Gravă tulburare de nutriție specifică unor sugari. – Din fr. athrepsie.

atribui
ATRIBUÍ, atríbui, vb. IV. Tranz. 1. A da, a acorda, a conferi. 2. A pune ceva pe seama, în socoteala cuiva. – Din fr. attribuer, lat. attribuere.

atribuire
ATRIBUÍRE, atribuiri, s.f. Acțiunea de a atribui. – V. atribui.

atribut
ATRIBÚT, atribute, s.n. 1. Însușire (esențială) a unui obiect. ♦ (Concr.) Semn distinctiv, simbol. 2. Parte secundară a propoziției, care determină un substantiv sau un echivalent al acestuia. – Din fr. attribut, lat. attributum.

atributiv
ATRIBUTÍV, -Ă, atributivi, -e, adj. Care are funcție de atribut (2). – Din fr. attributif.

atributie
ATRIBÚȚIE, atribuții, s.f. Sferă de autoritate, de competență, de activitate a cuiva; însărcinare, muncă dată cuiva spre îndeplinire. [Var.: atribuțiúne s.f.] – Din fr. attribution, lat. attributio, -onis.

atributiune
ATRIBUȚIÚNE s.f. v. atribuție.

atriu
ÁTRIU s.n. (Anat.) Auricul. [Pr.: -tri-u] – Din fr. atrium, lat. atrium.

atrium
ÁTRIUM s.n. 1. Curte interioară a caselor romane, de obicei înconjurată de un portic acoperit. 2. (Rar) Spațiu deschis, înconjurat adesea de coloane, la intrarea unei bazilici. [Pr.: -tri-um]. – Din lat. atrium.

atroce
ATRÓCE adj. invar. Cumplit, înfiorător, îngrozitor, fioros, groaznic. Durere, crimă atroce. – Din fr. atroce, lat. atrox, -cis.

atrocitate
ATROCITÁTE, atrocități, s.f. Purtare, faptă, durere etc. atroce. – Din. fr.atrocité, lat. atrocitas, -atis.

atrofia
ATROFIÁ, pers. 3 atrofiază, vb. I. Refl. (Despre țesuturi sau organe) A suferi o atrofie. [Pr.: -fi-a] – Din fr. atrophier.

atrofiat
ATROFIÁT, -Ă, atrofiați, -te, adj. Care a suferit o atrofie. [Pr.: -fi-at] – V. atrofia.

atrofie
ATROFÍE, atrofii, s.f. Degenerare morfologică și funcțională a unui țesut sau a unui organ. – Din fr. atrophie, lat. atrophia.

atrofiere
ATROFIÉRE, atrofieri, s.f. Faptul de a se atrofia. [Pr.: -fi-e-] – V. atrofia.

atropina
ATROPÍNĂ s.f. Alcaloid extras din mătrăgună, măselariță, laur etc. și folosit împotriva spasmelor; ca dilatant al

atu
ATÚ, atuuri și (1) atale, s.n. 1. Carte (sau culoare) de joc socotită a avea cea mai mare valoare. 2. Element care, într-o anumită împrejurare, oferă cuiva un avantaj sau o șansă în plus. – Din fr. atout.

atunce
ATÚNCE adv. v. atunci.

atuncea
ATÚNCEA adv. v. atunci.

atunci
ATÚNCI adv. 1. (Temporal) În momentul acela (despre care este vorba), pe vremea aceea; într-un moment concomitent cu o acțiune sau urmând imediat după aceasta. 2. (Concesiv) (Numai) în acest caz. Dacă te întreabă, ce te faci atunci ? ♢ (Cu rol de conjuncție) Dacă mergi în oraș, atunci treci pe la mine. [Var.: atúnce, atúncea adv.] – Din lat. *ad-tuncee.

ata
AȚĂ, ațe, s.f. 1. Fir subțire (de bumbac, de in, de cânepă etc.) folosit la cusut, la fabricat țesături etc. ♢ Expr. Cusut cu ață albă, se spune despre ceva evident fals, mincinos. A întinde ața = a depăși (prin comparare) limita îngăduită. A se ține sau a sta (numai) în ață sau într-un (ori de un) fir de ață = a) a fi pe punctul de a se rupe; b) a fi în mare primejdie; (despre viață) a fi apoape de sfârșit. A-l trage ața (la ceva) = a fi mânat de un imbold irezistibil (spre o țintă). Mai multă ață decât față, se spune despre un obiect zdrențuit. Nici un cap(ăt) de ață = absolut tot. Viață cusută cu ață = viață plină de lipsuri materiale. ♦ (La pl.) Îmbrăcăminte zdrențuită. 2. Fir care seamănă cu ața (1) sau care are întrebuințările ei. ♢ Ața zidarului = bucată de sfoară cu plumb la capăt, servind ca indicator al direcției verticale. ♦ Fibră extrasă din tulpina anumitor plante (textile). ♦ Fibră care se desprinde de păstaia unor plante leguminoase (fasole, mazăre). ♦ (Adverbial) Fără să se abată din drum, drept, direct la... Merge ață. ♦ (Pop.) Ața limbii = membrana care unește fața inferioară a limbii cu mucoasa gurii. 3. Fâșie de metal subțire, formată în urma ascuțirii pe tocilă a unor unelte. 4. Compus: ață-de-mare = a) plantă acvatică cu tulpină scurtă și foarte ramificată și cu flori verzui (Ruppia rostellata); b) peștișor marin cu corpul filiform, cu o singură înotătoare (Nerophis ophidion). – Lat. acia.

atata
AȚÂȚÁ, ațấț, vb. I. 1. Tranz. A aprinde focul sau a-l face să ardă mai bine. 2. Tranz. și refl. (Fig.), A (se) întărâta, a (se) asmuți; a (se) excita. – Din lat. *attitiare (< titio, -onis „tăciune”).

atatare
AȚÂȚÁRE, ațâțări, s.f. Acțiunea de a (se) ațâța. – V. ațâța.

atatat
AȚÂȚÁT, -Ă, ațâțați, -te, adj. Care este întărâtat sau exicitat. – V. ațâța.

atatator
AȚÂȚĂTÓR, -OÁRE, ațâțători, -oare, adj. Care ațâță (2); provocator; excitant. ♦ (Substantivat) Persoană care îndeamnă la acțiuni (sociale, politice) reprobabile. – Ațâța + suf. -ător.

atica
AȚÍCĂ s.f. Pânză de bumbac, rară și subțire. – Ață + suf. -ică.

atine
AȚÍNE, ațín, vb. III. 1. Refl. și tranz. A pândi trecerea cuiva (stând în calea lui). ♦ (Rar) A se ține după cineva; a urmări. 2. Refl. A fi sau a sta gata pentru a prinde ceva (care încearcă să scape). [Var.: ațineá vb. II] – Lat. *attenere (= attinere).

atinea
AȚINEÁ vb. II. v. aține.

atinti
AȚINTÍ, ațintesc, vb. IV. Tranz. A-și îndrepta (ochii, privirea etc.) țintă spre cineva sau ceva; a pironi. – A^3 + ținti.

atintire
AȚINTÍRE s.f. Acțiunea de a aținti. – V. aținti.

atintit
AȚINTIT, Ă, ațintiți, -te, adj. (Despre ochi, privire) Fixat, concentrat asupra cuiva sau ceva; pironit. – V. aținti.

atipeala
AȚIPEALĂ, ațipeli, s.f. Faptul de a ațipi; starea celui ațipit. – Ațipi + suf. -eală.

atipi
AȚIPÍ, ațipesc, vb. IV. Intranz. A începe să doarmă, a fi cuprins de un somn ușor (și scurt); a aromi. – Lat. *attepire ( = tepere).

atipire
AȚIPÍRE, ațipiri, s.f. Faptul de a ațipi. – V. ațipi.

atipit
AȚIPIT, -Ă, ațipiți, -te, adj. Care a fost cuprins de un somn ușor (și de scurtă durată). – V. ațipi.

atisoara
AȚIȘOÁRĂ, ațișoare, s.f. Diminutiv a lui ață. – Ață + suf. -ișoară.

atos
AȚÓS, -OASĂ, ațoși, -oase, adj. (Despre păstăile unor plante) Care are ațe (2). ♦ Fig. (Despre oameni) Încăpățânat; supărăcios; îngâmfat. – Ață + suf. -os.

au
AU^1 adv. interog., conj. 1. Adv. interog. (Înv.) Oare? 2. Conj. (Înv. și reg.) Sau, ori. – Lat. aut.

AU^2 interj. Exclamație care exprimă diverse stări și sentimente (durere fizică, mirare, surprindere, bucurie etc.).

audia
AUDIÁ, audiez, vb. I. Tranz. 1. (Jur.) A asculta un martor în vederea rezolvării unui proces. 2. A asculta un șir de lecții, de prelegeri, de înregistrări muzicale etc. [Pr: a-u-di-a] – Din audiență, auditor, audiție etc.

audibil
AUDÍBIL, -Ă, audibili, -e, adj. Care poate fi auzit. [Pr: a-u-] – Din fr. audible, lat. audibilis.

audibilitate
AUDIBILITÁTE s.f. (Fiz.) Proprietate a unei vibrații sonore de a putea fi auzită. [Pr: a-u-] – Din fr. audibilité.

audient
AUDIÉNT, -Ă, audienți, -te, s.m. și f. Persoană care asistă la cursurile unei școli (superioare), fără a fi înscrisă printre elevii sau studenții ordinari și fără a susține examene. [Pr: a-u-di-ent] – Din lat. audiens, -ntis.

audienta
AUDIÉNȚĂ, audiențe, s.f. 1. Întrevedere acordată unui solicitator de către o persoană care deține o funcție de răspundere. 2. Acceptare (entuziastă) a ceva. ♢ Expr. A avea audiență la... = a trezi interesul sau a avea influență asupra unui public numeros. [Pr: a-u-di-en-] – Din fr. audience, lat. audientia.

audiere
AUDIÉRE, audieri, s.f. Acțiunea de a audia. [Pr.: a-u-di-e-] – V. audia.

audio
AUDIO-1 Element de compunere care înseamnă „(eu) aud”, „servind la auz”, „solicitând auzul”. [Pr: a-u-di-o] – Din lat., fr. audio-.

audiofrecventa
AUDIOFRECVÉNȚĂ s.f. (Fiz.) Frecvență a unei unde sonore percepută de auz. [Pr: a-u-di-o-] – Din fr. audiofréquence.

audiograma
AUDIOGRÁMĂ, audiograme, s.f. Grafic care indică acuitatea auditivă a unei persoane. [Pr: a-u-di-o-] – Din fr. audiogramme.

audiometrie
AUDIOMETRÍE s.f. Măsurare a acuității auditive a unei persoane (cu ajutorul audiometrului). [Pr: a-u-di-o-] – Din fr. audiométrie.

audiometru
AUDIOMÉTRU, audiometre, s.n. Aparat cu ajutorul căruia se determină acuitatea auditivă a cuiva. [Pr: a-u-di-o-] – Din fr. audiomètre.

audiovideo
AUDIOVÍDEO adj. invar. De radiodifuziune și televiziune. Mijloace audiovideo de informare. [Pr: a-u-di-o-vi-de-o] – Din lat. audio- + lat. video.

audiovizual
AUDIOVIZUÁL, -Ă, audiovizuali, -e, adj. Care se bazează pe perceperea auditivă și vizuală. [Pr: a-u-di-o-vi-zu-al] – Din fr. audio-visuel.

auditiv
AUDITÍV, -Ă, auditivi, -e, adj. Care aparține auzului, privitor la auz. [Pr: a-u-] – Din fr. auditif, it. auditive.

auditor
AUDITÓR, -OÁRE, auditori, -oare, s.m. și f., adj. (Persoană) care ascultă un curs, o conferință, un concert; ascultător, auzitor. [Pr: a-u-] – Din fr. auditeur, lat. auditor, -oris.

auditoriu
AUDITÓRIU, (2) auditorii, s.n. 1. Totalitatea auditorilor; asistență. 2. Sală de cursuri într-o școală (de grad superior). [Pr: a-u-] – Din fr. auditoire, lat. auditorium.

auditie
AUDÍȚIE, audiții, s.f. 1. Faptul de a audia muzică; manifestare muzicală de amploare mai redusă decât concertul. ♢ Loc. adj. și adv. În primă audiție = (care se execută) pentru prima dată în fața publicului. 2. Identificare a sunetelor prin simțul auditiv. 3. (Rad.) Recepționare de semnale audio. [Pr: a-u-] – Din fr. audition, lat. auditio, -onis.

augment
AUGMÉNT, augmente, s.n. Vocală adăugată (în unele limbi indo-europene) la începutul unei forme verbale pentru a marca trecutul indicativului. – Din fr. augment, lat. augmentum.

augmenta
AUGMENTÁ, augmentez, vb. I. Tranz. A mări, a spori ceva (prin adăugarea unor elemente de aceeași natură). – Din fr. augmenter, lat. augmentare.

augmentativ
AUGMENTATÍV, -Ă, augmentativi, -e, adj., s.n. 1. (Afix) care servește la formarea unui cuvânt nou denumind un obiect de dimensiuni mai mari decât ale obiectului desemnat prin cuvântul de bază. 2. (Cuvânt) care este format cu un augmentativ (1). – Din fr. augmentatif.

augur
AUGÚR, (1) auguri, s.m., (2) augure, s.n. (În antichitatea romană) 1. S.m. Preot căruia i se atribuia facultatea de a prevesti viitorul sau de a interpreta voința zeilor după zborul și cântecul păsărilor sau după măruntaiele animalelor sacrificate. 2. S.n. Prevestire făcută de auguri (1); auspiciu. ♢ Expr. A fi de bun (sau de rău) augur = a fi semn bun (sau rău), a însemna că există premise ca un lucru să (se) sfârșească în mod favorabil (sau nefavorabil). – Din fr. augure.

august
ÁUGUST^1 s.m. invar. A opta lună a anului; gustar. – Din lat. augustus.

AUGÚST^2, -Ă, auguști, -ste, adj. (Ca epitet dat monarhilor și persoanelor din familiile domnitoare) Preamărit, slăvit. ♦ Fig. Maiestuos, măreț, impunător. Imagine augustă. – Din lat. augustus, fr. auguste.

aui
AUÍ, pers. 3 auiéște, vb. IV. Intranz. A răsuna prelung, a hăuli. [Var.: hăuí vb. IV] – Formație onomatopeică.

auiala
AUIÁLĂ, auieli, s.f. (Pop.) Zgomot confuz, monoton și prelung. [Pr.: a-u-. – Var.: hăuiálă s.f.] – Aui + suf. -eală.

aul
AÚL, aule, s.n. Sat de munte în Crimeea, Caucaz și Asia Centrală. – Din rus. aul.

aula
ÁULĂ, aule, s.f. Sală mare într-o clădire publică, destinată festivităților, conferințelor, cursurilor etc. [Pr.: a-u-] – Din lat. aula.

auleu
AULÉU interj. v. aoleu.

aulic
AÚLIC, -Ă, aulici, -ce, adj. Care aparține curții unui suveran, privitor la curtea unui suveran. – Din lat. aulicus, fr. aulique.

aur
ÁUR s.n. 1. Metal prețios, de culoare galbenă strălucitoare, foarte maleabil și ductil, folosit pentru a fabrica obiecte de podoabă, de artă, monede (servind din această cauză și ca etalon al valorii) etc. ♦ Fig. Lucru valoros, prețios. ♢ Aur alb = apă folosită ca izvor de energie. Aur negru = cărbune de pământ sau (mai rar) țiței, considerate ca surse de energie. Aur verde = pădurea ca bogăție vegetală. ♢ Loc. adj. De aur = a) care are culoarea galbenă a aurului (1); b) valoros ca aurul (1); fig. (despre oameni) foarte bun, milos. ♢ Expr. Epocă de aur = perioadă de înflorire și strălucire a vieții materiale și culturale. (Fam.) A-i fi gura (sau a avea gura) de aur, se zice despre cineva care prevede cuiva împlinirea unor lucruri favorabile. Nuntă de aur = aniversare a cincizeci de ani de la data celebrării unei căsătorii. ♦ Fig. Văpaie, strălucire ca a aurului (1). 2. Fir, ață făcută din aur (1) sau imitând aurul și folosită la cusut; p. ext. veșmânt țesut din asemenea fire. 3. Bani; avere, bogăție; fig. belșug. ♢ Expr. A înota în aur = a fi foarte bogat. – Lat. aurum.

auramina
AURAMÍNĂ, auramine, s.f. Colorant de culoare galbenă pe bază de cetonă, de clorură de amoniu și de zinc, folosit pentru vopsirea materialelor textile. [Pr.: a-u-] – Din fr. auramine, germ. Auramin.

aurar
AURÁR, aurari, s.m. 1. Meșter care lucrează obiecte de aur. (1). 2. Persoană care extrage aur (1) din mine, din nisipul râurilor. [Pr.: a-u-] – Aur + suf. -ar.

aura
ÁURĂ s.f. (Livr.; adesea fig.) Nimb, aureolă (1). (Med.) Stare specifică premergătoare crizei de epilepsie. [Pr.: a-u-] – Din lat. aura.

aurarie
AURĂRÍE, aurării, s.f. 1. Obiecte de aur (1). 2. (Pop.) Mină de aur (1). [Pr.: a-u-] – Aur + suf. -ărie.

aurel
AURÉL, -ÍCĂ, aurei, -ele, adj. (Rar) Auriu. [Pr.: a-u-] – Aur + suf. -el.

aureola
AUREOLÁ, aureolez, vb. I. Tranz. 1. A înconjura cu o aureolă. 2. Fig. A încununa, a glorifica (pentru calitățile sale). [Pr.: a-u-re-o-] – Din fr. auréoler.

aureolat
AUREOLÁT, -Ă, aureolați, -te, adj. 1. Înconjurat cu o aureolă. 2. Plin de glorie, de faimă. [Pr.: a-u-re-o-] – V. aureolă. Cf. fr. a u r é o l é.

aureola
AUREÓLĂ, aureole, s.f. 1. Cerc luminos cu care pictorii înconjoară capetele unor personaje, mai ales ale sfințelor; nimb, aură. ♦ Zonă pe suprafața unui obiect, variat colorată, în care există o tranziție continuă de la o culoare la alta. ♦ Zonă mai puțin luminoasă din jurul unei flăcări, unui arc electric etc. 2. Fig. Strălucire, glorie, faimă. [Pr.: a-u-re-o-] – Din fr. auréole, lat. [corona] aureola.

aureomicina
AUREOMICÍNĂ s.f. Substanță chimică de origine vegetală, care se prezintă sub formă de pulbere cristalină, gălbuie, cu gust amar, puțin solubilă în apă, folosită ca antibiotic. [Pr.: a-u-re-o-] – Din fr. auréomycine.

auri
AURÍ, auresc, vb. IV. 1. Tranz. A acoperi un obiect cu un strat subțire de aur (1), a polei sau a sufla cu aur. ♦ Fig. A da o strălucire ca de aur (1), a face să pară de aur. 2. Refl. (În basme) A se preface în aur (1). [Pr.: a-u-] – Din aur.

auricul
AURÍCUL, auricule, s.n. Fiecare dintre cele două despărțituri de sus ale inimii; atriu. [Pr.: a-u-] – Din fr. auricule, lat. auricula.

auricular
AURICULÁR, -Ă, auriculari, -e, adj. 1. Al urechii, privitor la ureche; care seamănă cu urechea. 2. Al auriculului, privitor la auricul. [Pr.: a-u-] – Din fr. auriculaire.

auricula
AURÍCULĂ, auricule, s.f. (Anat.) Pavilionul urechii. [Pr.: a-u-] – Din fr. auricule, lat. auricula.

aurifer
AURIFÉR, -Ă, auriferi, -e, adj. (Despre terenuri, roci, râuri etc.) Care conține aur (1). [Pr.: a-u-] – Din fr. aurifère, lat. aurifer.

auriga
AURÍGA s.m. Conducătorul unui car de curse în întrecerile din antichitate. – Din lat. auriga.

aurire
AURÍRE, auriri, s.f. Acțiunea de a auri (1). [Pr.: a-u-] – V. auri.

aurit
AURÍT, -Ă, auriți, -te, adj. (Adesea fig.) Acoperit cu un strat subțire de aur (1) sau imitând poleiala aurului. ♢ Expr. Fie-ți (sau să-ți fie etc.) gura aurită ! = să se realizeze ceea ce spui ! A avea gura aurită, se zice despre cineva care prevede cuiva realizarea unor lucruri favorabile. ♦ Cusut sau țesut cu fir de aur (1) sau auriu. [Pr.: a-u-] – V. auri.

auriu
AURÍU, -ÍE, aurii, adj. (Adesea fig.) De culoarea aurului (1), aurel, auros. [Pr.: a-u-] – Aur + suf. -iu.

aurora
AURÓRĂ, aurore, s.f. 1. Interval de timp, înainte de răsăritul soarelui, când există o lumină difuză în atmosferă; lumină roșie-portocalie a soarelui din acest interval de timp. ♢ Auroră boreală (sau polară, australă) = lumină difuză, verde sau roșiatică, care apare ca un arc în timpul nopții pe bolta cerească, în regiunile polare. 2. Început al unei epoci, al unei acțiuni etc. [Pr.: a-u-] – Din fr. aurore, lat. aurora.

ausculta
AUSCULTÁ, auscúlt, vb. I. Tranz. (Med.) A asculta cu urechea sau cu stetoscopul zgomotele inimii și ale plămânilor în vederea stabilirii unui diagnostic; a asculta. [Pr.: a-us-] – Din fr. ausculter, lat. auscultare.

auscultare
AUSCULTÁRE, auscultări, s.f. Auscultație. [Pr.: a-us-] – V. ausculta.

auscultatie
AUSCULTÁȚIE, auscultații, s.f. Faptul de a ausculta; auscultare. [Pr.: a-us-] – Din fr. auscultation.

auspiciu
AUSPÍCIU, auspicii, s.n. 1. (În antichitatea romană) Prevestire făcută de auguri (1); augur (2). ♢ Expr. Sub cele mai bune auspicii = în împrejurări extrem de favorabile. 2. (În expr.) Sub auspiciile cuiva = sub patronajul, sub protecția cuiva. [Pr.: a-us-] – Din lat. auspicium, fr. auspice.

austenita
AUSTENÍTĂ s.f. Component al aliajelor de fier și carbon. [Pr.: a-us-] – Din fr. austénite.

auster
AUSTÉR, -Ă, austeri, -e, adj. Sobru, cumpătat, sever. Om auster. Viață austeră. ♦ Lipsit de ornamente, de podoabe. Arhitectură austeră. [Pr.: a-us-] – Din fr. austère, lat. austerus.

austeritate
AUSTERITÁTE s.f. Însușirea de a fi auster. [Pr.: a-us-] – Din fr. austérité, lat. austeritas, -atis.

austral
AUSTRÁL, -Ă, australi, -e, adj. Care este spre (sau de la, dinspre) polul sud; sudic. [Pr.: a-us-] – Din fr. austral, lat. australis.

australian
AUSTRALIÁN, -Ă, australieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Australiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Australiei sau populației ei, privitor la Australia sau la populația ei. [Pr.: a-us-tra-li-an] – Australia (n.pr.) + suf. -an. Cf. fr. a u s t r a l i e n.

australoid
AUSTRALOÍD, -Ă, australoizi, -de, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La pl.) Populație negroidă din Australia și Oceania; (și la sg.) persoană din această populație. 2. Adj. Care aparține australoizilor (1), privitor la australoizi. [Pr.: a-us-] – Din fr. australoïde.

australopitec
AUSTRALOPITÉC, australopiteci, s.m. Maimuță fosilă cu însușiri apropiate de cele umane, care a trăit în Africa. [Pr.: a-us-] – Din fr. australopithéque.

austriac
AUSTRIÁC, -Ă, austrieci, -ce, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Austriei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Austriei sau populației ei, privitor la Austria sau la populația ei. [Pr.: a-us-tri-ac] – Din it. austriaco, lat. austriacus.

austromarxism
AUSTROMARXÍSM s.n. Curent oportunist apărut în mișcarea muncitorească din Austria la sfârșitul sec. XIX. [Pr.: a-us-] – Din germ. Austromarxismus.

austru
AÚSTRU (ÁUSTRU) s.n. Vânt secetos care bate în țara noastră din sud-vest. – Lat. auster, -tri.

ausel
AUȘÉL, aușei, s.m. 1. Mică pasăre insectivoră cu penele măslinii pe spate, albicioase pe abdomen, cu o pată galbenă-roșcată pe cap (Regulus regulus). 2. Pasăre din familia pițigoiului, cu coada și aripile negre, spatele roșu-aprins, creștetul și gușa albe. (Aegithalus pendulinus). [Pr.: a-u-] – Auș („moș”, dispărut din limbă, cuvânt moștenit din lat.) + suf. el.

aut
AUT (2) auturi, adv., s.n. (Sport) 1. Adv. În afara terenului de joc. 2. S.n. Situație în care un jucător scoate mingea în afara terenului de joc; penalizare aplicată de arbitru împotriva jucătorului respectiv. – Din engl. out „afară”.

autarhic
AUTÁRHIC, -Ă, autarhici, -ce, adj. Care are caracter de autarhie. Stat autarhic. – Din it. autarhico.

autarhie
AUTÁRHIE, (2) autarhii, s.f. 1. Politică prin care se tinde spre crearea unei economii naționale închise, izolate de economia altor țări. 2. (Rar) Stat care practică autarhia (1); stare de autoizolare economică a unui stat. [Pr.: a-u-] – Din fr. autarchie.

autentic
AUTÉNTIC, -Ă, autentici, -ce, adj. Care este conform cu adevărul, a cărui realitate nu poate fi pusă la îndoială; recunoscut ca propriu unui autor sau unei epoci. ♦ (Despre acte) Întocmit cu toate formele legale. [Pr.: a-u-] – Din fr. authentique, lat. authenticus.

autenticitate
AUTENTICITÁTE s.f. Faptul sau însușirea de a fi autentic. [Pr.: a-u-] – Din fr. authenticité.

autentifica
AUTENTIFICÁ, autentífic, vb. I. Tranz. A face ca un act să devină autentic; a legaliza. [Pr.: a-u-] – După fr. authentifier.

autentificare
AUTENTIFICÁRE, autentificări, s.f. Acțiunea de a autentifica. [Pr.: a-u-] – V. autentifica.

autentificat
AUTENTIFICÁT, -Ă, autentificați, -te, adj. (Despre acte) Întărit cu formele legale; legalizat. [Pr.: a-u-] – V. autentifica.

autism
AUTÍSM s.n. Stare patologică manifestată prin ruperea legăturilor psihice cu lumea exterioară și intensa trăire a vieții interioare. [Pr.: a-u-] – Din fr. autisme.

auto
AUTO^1- Element de compunere însemnând „de la sine”, „prin mijloace proprii” și care servește la formarea unor substantive, adjective și verbe. [Pr.: a-u-] – Din fr. auto-.

AUTO^2 1. S.n. (Fam.) Automobil. 2. Element de compunere însemnând „automobil”, „automat” și care servește la formarea unor substantive. 3. Adj. invar. Care se efectuează cu ajutorul unui automobil, care privește automobilele. [Pr.: a-u-] – Din fr. auto.

autoaccidenta
AUTOACCIDENTÁ, autoaccidentez, vb. I. Refl. A se accidenta involuntar. [Pr.: a-u-to-ac-] – Auto^1- + accidenta.

autoaccidentare
AUTOACCIDENTÁRE, autoaccidentări, s.f. Faptul de a se autoaccidenta. [Pr.: a-u-to-ac-] – V. autoaccidenta.

autoaccidentat
AUTOACCIDENTÁT, -Ă, autoaccidentați, -te, adj. Care s-a accidentat singur, involuntar. [Pr.: a-u-to-ac-] – V. autoaccidenta.

autoacuza
AUTOACUZÁ, autoacúz, vb. I. Refl. A se acuza singur. [Pr.: a-u-to-a-] – Din fr. autoaccuser.

autoacuzare
AUTOACUZÁRE, autoacuzări, s.f. Faptul de a se autoacuza.[Pr.: a-u-to-a-] – V. autoacuza.

autoacuzatie
AUTOACUZÁȚIE, autoacuzații, s.f. (Rar) Autoacuzare. [Pr.: a-u-to-a-] – Din fr. auto-accusation.

autoadapta
AUTOADAPTÁ, autoadaptez, vb. I. Refl. A se adapta fără ajutorul cuiva. [Pr.: a-u-to-a] – Auto^1- + adapta.

autoadministra
AUTOADMINISTRÁ, autoadministrez, vb. I. Refl. A se administra prin mijloace proprii. [Pr.: a-u-to-ad-] – Auto^1- + administra.

autoadministrare
AUTOADMINISTRÁRE s.f. Faptul de a se autoadministra. [Pr.: a-u-to-ad-] – V. autoadministra.

autoafirma
AUTOAFIRMÁ, autoafírm, vb. I. Refl. A se afirma prin sine însuși. [Pr.: a-u-to-a-] – Auto^1- + afirma.

autoafirmare
AUTOAFIRMÁRE, autoafirmări, s.f. Faptul de a se autoafirma. [Pr.: a-u-to-a-] – V. autoafirma.

autoamagire
AUTOAMĂGÍRE, autoamăgiri, s.f. Amăgire (intenționată) a propriei persoane. [Pr.: a-u-to-a-]- Auto^1- + amăgire.

autoamfibiu
AUTOAMFÍBIU, autoamfibii, s.n. Automobil care se poate deplasa atât pe uscat, cât și pe apă. [Pr.: a-u-to-am-fi-bi-u]- Auto^2 + amfibiu.

autoanaliza
AUTOANALIZÁ, autoanalizez, vb. I. Refl. A-și face autoanaliza. ♦ Spec. A se supune introspecției. [Pr.: a-u-to-a-] – Auto^1- + analiza.

autoanaliza
AUTOANALÍZĂ, autoanalize, s.f. Analiză a propriei personalități (și conștiințe). ♦ Spec. Introspecție.[Pr.: a-u-to-a-] – Auto^1- + analiză.

autoanticorp
AUTOANTICÓRP, autoanticorpi, s.m. (Biol.) Anticorp produs de organism în cazuri patologice împotriva propriilor sale celule sau țesuturi.[Pr.: a-u-to-an-] – Din fr. auto-anticorps.

autoantigen
AUTOANTIGÉN, autoantigene, s.n. (Biol.) Antigen propriu organismului, care poate iniția un răspuns imun în cursul unei boli autoimune.[Pr.: a-u-to-an-] – Din fr. auto-antigène.

autoaparare
AUTOAPĂRÁRE s.f. Apărare prin mijloace proprii. [Pr.: a-u-to-a-]- Auto^1- + apărare (după fr. autodéfense).

autoaprecia
AUTOAPRECIÁ, autoapreciez, vb. I. Refl. A se aprecia singur; a se autoevalua. [Pr.: a-u-to-a-pre-ci-a] – Auto^1- + aprecia.

autoapreciere
AUTOAPRECIÉRE, autoaprecieri, s.f. Faptul de a se autoaprecia; autoevaluare. – V. autoaprecia.

autoaprindere
AUTOAPRÍNDERE s.f. Aprindere de la sine a unor combustibili, în anumite condiții de presiune și temperatură. [Pr.: a-u-to-a-]- Auto^1- + aprindere.

autoaproviziona
AUTOAPROVIZIONÁ, autoaprovizionez, vb. I. Refl. A se aproviziona prin posibilități proprii. [Pr.: a-u-to-a-] – Auto^1- + aproviziona.

autoaprovizionare
AUTOAPROVIZIONÁRE, autoaprovizionări, s.f. Acțiunea de a se autoaproviziona. [Pr.: a-u-to-a-] – V. autoaproviziona.

autoaprovizionat
AUTOAPROVIZIONÁT s.n. Faptul de a se autoaproviziona. [Pr.: a-u-to-a-] – V. autoaproviziona.

autoatelier
AUTOATELIÉR, autoateliere, s.n. Atelier mobil folosit la depanări și reparații de vehicule. [Pr.: a-u-to-a-]- Auto^2 + atelier.

autobalsam
AUTOBALSÁM, autobalsamuri, s.n. Unguent pentru mașini. [Pr.: a-u-] – Auto^2- + balsam.

autobasculanta
AUTOBASCULÁNTĂ, autobasculante, s.f. Autocamion prevăzut cu benă basculantă. [Pr.: a-u-]- Auto^2 + basculantă.

autobaza
AUTOBÁZĂ, autobaze, s.f. Centru de exploatare și de întreținere a unor autovehicule. [Pr.: a-u-]- Auto^2 + bază.

autobetoniera
AUTOBETONIÉRĂ, autobetoniere, s.f. Autocamion prevăzut cu betonieră. [Pr.: a-u-]- Auto^2 + betonieră.

autobiografic
AUTOBIOGRÁFIC, -Ă, autobiografici, -ce, adj. Care conține o autobiografie, (cu caracter) de autobiografie. [Pr.: a-u-to-bi-o-] – Din fr. autobiographique.

autobiografie
AUTOBIOGRAFÍE, autobiografii, s.f. Expunere orală sau scrisă a vieții unei persoane făcute de ea însăși. ♦ Operă literară aparținând genului epic, în care autorul își povestește viața. [Pr.: a-u-to-bi-o-] – Din fr. autobiographie.

autoblindat
AUTOBLINDÁT, autoblindate, s.n. Automobil blindat. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + blindat.

autobrec
AUTOBRÉC, autobrecuri, s.n. Automobil cu caroserie închisă, care poate transporta în comun un număr redus de persoane. [Pr.: a-u-] – Din fr., engl. autobreak.

autobus
AUTOBÚS s.n. v. autobuz.

autobuz
AUTOBÚZ, autobuze, s.n. Automobil cu caroseria închisă sau parțial decapotabilă, folosit la transportul în comun al unui număr mare de persoane. [Pr.: a-u- – Var.: autobús s.n.] – Din fr. autobus.

autocamion
AUTOCAMIÓN, autocamioane, s.n. Automobil mare cu caroserie deschisă sau cu platformă, folosit pentru transporturi de materiale. [Pr.: a-u-to-ca-mi-on] – Auto^2 + camion.

autocamioneta
AUTOCAMIONÉTĂ, autocamionete, s.f. Automobil mai mic decât autocamionul, folosit pentru transporturi de materiale; camionetă. [Pr.: a-u-to-ca-mi-o-] – Auto^2 + camionetă.

autocar
AUTOCÁR, autocare, s.n. Automobil cu caroserie deschisă sau decapotabilă, folosit de obicei la transportul interurban în comun (mai ales în excursii) al unui număr mare de persoane. [Pr.: a-u-] – Din fr. autocar.

autocaracteriza
AUTOCARACTERIZÁ, autocaracterizez, vb. I. Refl. A se caracteriza pe sine. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + caracteriza.

autocaracterizare
AUTOCARACTERIZÁRE, autocaracterizări, s.f. Faptul de a se autocaracteriza; (concr.) caracterizare a propriei persoane. [Pr.: a-u-] – V. autocaracteriza.

autocaravana
AUTOCARAVÁNĂ, autocaravane, s.f. 1. Autovehicul amenajat ca laborator, pentru proiecția filmelor etc. 2. Caravană de autovehicule. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + caravană.

autocataliza
AUTOCATALÍZĂ, autocatalize, s.f. Cataliză a unei reacții chimice produsă chiar de elementele care iau parte la reacție. [Pr.: a-u-] – Din fr. autocatalyse.

autocefal
AUTOCEFÁL, -Ă, autocefali, -e, adj. Care se bucură de autocefalie. [Pr.: a-u-] – Din fr. autocéphale.

autocefalie
AUTOCEFALÍE s.f. Conducere de sine stătătoare a unei biserici ortodoxe naționale. [Pr.: a-u-] – Din fr. autocéphalie.

autocisterna
AUTOCISTÉRNĂ, autocisterne, s.f. Automobil prevăzut cu o cisternă (montată pe șasiu). [Pr.: a-u-] – Auto^2 + cisternă.

autoclava
AUTOCLÁVĂ, autoclave, s.f. 1. Vas închis ermetic, folosit la sterilizări, la efectuarea reacțiilor chimice etc. sub presiune (și la temperaturi ridicate). 2. Capac care închide ermetic un recipient și se menține închis prin presiunea din recipient. [Pr.: a-u-] – Din fr. autoclave.

autoclavizat
AUTOCLAVIZÁT adj. (Despre beton) Fabricat în condiții de autoclavă. [Pr.: a-u-] – De la autoclavă.

autocoloana
AUTOCOLOÁNĂ, autocoloane, s.f. (Rar) Coloană de automobile. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + coloană.

autocombina
AUTOCOMBÍNĂ, autocombine, s.f. Combină autopropulsată. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + combină.

autoconducere
AUTOCONDÚCERE s.f. Conducere a activității sociale, economice etc. de către colectivitatea respectivă însăși sau de către reprezentanții ei. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + conducere.

autoconserva
AUTOCONSERVÁ, autoconsérv, vb. I. Refl. A-și menține, a-si apăra propria viață. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + conserva.

autoconservare
AUTOCONSERVÁRE s.f. Faptul de a se autoconserva. [Pr.: a-u-] – V. autoconserva.

autocontrol
AUTOCONTRÓL, autocontroale, s.n. Control exercitat asupra propriei sale persoane. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + control.

autocora
AUTOCÓRĂ, autocore, s.f., adj. (Plantă) care își împrăștie semințele prin deschiderea bruscă a fructelor. [Pr.: a-u-] – Din germ. Autochore.

autocrat
AUTOCRÁT, autocrați, s.m. (Adesea adjectival) Conducător al unui stat, cu puteri absolute; autocrator. [Pr.: a-u-] – Din fr. autocrate.

autocratic
AUTOCRÁTIC, -Ă, autocratici, -ce, adj. Care are caracter de autocrație; care are puteri absolute. [Pr.: a-u-] – Din fr. autocratique.

autocratism
AUTOCRATÍSM s.n. Concepție, doctrină bazată pe autocrație (1). [Pr.: a-u-] – Autocrat + suf. -ism.

autocrator
AUTOCRÁTOR, autocratori, s.m. (Înv.) Autocrat. [Pr.: a-u-] – Din ngr. autokrátor.

autocratie
AUTOCRAȚÍE, (2) autocrații, s.f. 1. Formă de guvernare în care întreaga putere a statului e concentrată în mâna unei singure persoane; tiranie, absolutism. 2. Stat care are forma de guvernare descrisă mai sus. [Pr.: a-u-] – Din fr. autocratie.

autocritic
AUTOCRÍTIC, -Ă, autocritici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Analiză critică a activității și comportării proprii, care constituie o metodă de bază în acțiunea de îmbunătățire a muncii și de educare comunistă a oamenilor muncii. 2. Adj. Făcut pe bază de autocritică, pătruns de spiritul autocriticii; de autocritică. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + critic(ă) (sensul 1 după rus. samokritika).

autocunoaste
AUTOCUNOÁȘTE, autocunósc, vb. III. Refl. A se cunoaște prin autoobservare. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + cunoaște.

autocunoastere
AUTOCUNOÁȘTERE, autocunoașteri, s.f. Acțiunea de a se autocunoaște.[Pr.: a-u-] – V. autocunoaște.

autodafe
AUTODAFÉ, autodafeuri, s.n. 1. Ceremonie în cursul căreia cei condamnați de inchiziție pentru erezie erau puși să revină la credința părăsită. 2. Ardere pe rug la care erau condamnați, în timpul inchiziției, cei socotiți eretici; p. ext. acțiune care duce la distrugerea prin foc. [Pr.: a-u-] – Din fr. autodafé.

autodeclansa
AUTODECLANȘÁ, pers. 3 autodeclanșează, vb. I. Refl. A se declanșa automat. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + declanșa.

autodeclansare
AUTODECLANȘÁRE, autodeclanșări, s.f. Acțiunea de a se autodeclanșa. [Pr.: a-u-]. – V. autodeclanșa.

autodefini
AUTODEFINÍ, autodefinesc, vb. IV. Refl. A se defini prin el însuși. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + defini.

autodefinire
AUTODEFINÍRE, autodefiniri, s.f. Faptul de a se autodefini. [Pr.: a-u-] – V. autodefini.

autodemasca
AUTODEMASCÁ, autodemásc, vb. I. Refl. A se demasca singur. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + demasca.

autodemascare
AUTODEMASCÁRE, autodemascări, s.f. Faptul de a se autodemasca. [Pr.: a-u-] – V. autodemasca.

autodenuntare
AUTODENUNTÁRE, autodenunțări, s.f. Acțiunea de a se autodenunța. [Pr.: a-u-] – V. autodenunța.

autodenunta
AUTODENUNȚÁ, autodenúnț, vb. I. Refl. A se denunța singur. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + denunța.

autodepanare
AUTODEPANÁRE, autodepanări, s.f. Reparare a unui autovehicul (pe locul unde acesta a rămas în pană); p. ext. autoatelier folosit pentru asemenea reparații. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + depanare.

autodepasi
AUTODEPĂȘÍ, autodepășesc, vb. IV. Refl. A-și depăși propriile realizări [Pr.: a-u-] – Auto^1- + depăși.

autodepasire
AUTODEPĂȘÍRE, autodepășiri, s.f. Faptul de a se autodepăși. [Pr.: a-u-] – V. autodepăși.

autodeterminare
AUTODETERMINÁRE, autodeterminări, s.f. Principiu potrivit căruia o națiune are dreptul să-și aleagă singură statutul politic și calea de dezvoltare economică, socială și culturală; p.ext. ansamblu de măsuri care pun în practică acest principiu. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + determinare (după fr. autodétermination, rus. samoopredelenie).

autodezagregabil
AUTODEZAGREGÁBIL, -Ă, autodezagregabili, -e, adj. Care se dezagregă de la sine. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + dezagregabil.

autodezvoltare
AUTODEZVOLTÁRE s.f. Creștere, dezvoltare prin sine, de la sine. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + dezvoltare.

autodiagnostica
AUTODIAGNOSTICÁ, autodiagnostichez, vb. I. Refl. A-și pune singur un diagnostic. [Pr.: a-u-to-di-a-] – Auto^1- + diagnostica.

autodiagnosticare
AUTODIAGNOSTICÁRE, autodiagnosticări, s.f. Acțiunea de a se autodiagnostica. [Pr.: a-u-to-di-a-] – V. autodiagnostica.

autodictare
AUTODICTÁRE, autodictări, s.f. Reproducere în scris a unui text memorat. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + dictare.

autodidact
AUTODIDÁCT, -Ă, autodidacți, -te, s.m. și f. Persoană care și-a însușit, fără ajutorul unui profesor sau al unei forme de învățământ, cunoștințe științifice și o anumită cultură. [Pr.: a-u-] – Din fr. autodidacte.

autodina
AUTODÍNĂ s.f. Montaj special de radiorecepție în care același tub electronic servește ca detector și ca oscilator. [Pr.: a-u-] – Din fr. autodyne.

autodisciplina
AUTODISCIPLÍNĂ, s.f. Disciplină liber consimțită. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + disciplină.

autodistruge
AUTODISTRÚGE, autodistrúg, vb. III. Refl. A se distruge prin hotărâre proprie sau de la sine.[Pr.: a-u-] – Auto^1- + distruge.

autodistrugere
AUTODISTRÚGERE s.f. Faptul de a se distruge singur. ♦ Spec. Proprietate pe care o au unele proiectile de a se distruge automat, după străbaterea unei anumite traictorii, pentru a nu fi periculoase în cazul în care nu și-au atins ținta. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + distrugere (după fr. autodestruction).

autodizolva
AUTODIZOLVÁ, pers. 3 autodizólvă, vb. I. Refl. (Despre o organizație, o societate etc.) a se desființa prin hotărâre proprie, a-și înceta activitatea în urma unei hotărâri luate conform prevederilor legale. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + dizolva.

autodizolvare
AUTODIZOLVÁRE s.f. Faptul de a se autodizolva. [Pr.: a-u-] – V. autodizolva.

autodota
AUTODOTÁ, autodotez, vb. I. Refl. A-și procura prin mijloace proprii cele necesare activității. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + dota.

autodotare
AUTODOTÁRE, autodotări, s.f. Acțiunea de a se autodota și rezultatul ei. [Pr.: a-u-] – V. autodota.

autodrezina
AUTODREZÍNĂ, autodrezine, s.f. Drezină autopropulsată. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + drezină.

autodric
AUTODRÍC, autodricuri, s.n. Mașină mortuară. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + dric.

autodrom
AUTODRÓM, autodroame, s.n. (Rar) Teren special amenajat pentru exerciții de conducere a automobilului. [Pr.: a-u-] – Din fr. autodrome.

autodrum
AUTODRÚM, autodrumuri, s.n. Drum construit pentru a asigura circulația în bune condiții a autovehiculelor. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + drum (după fr. autoroute).

autoduba
AUTODÚBĂ, autodube, s.f. Automobil prevăzut cu o dubă, folosit pentru transportul de materiale, produse alimentare, corespondență etc.; dubă. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + dubă.

autodumper
AUTODÚMPER, autodumpere, s.n. Autocamion cu cupă basculantă. [Pr.: a-u-] – Din engl. autodumper, germ. Auto-Dumper.

autoechilibrare
AUTOECHILIBRÁRE, autoechilibrări, s.f. Echilibrare (la roțile de automobil). [Pr.: a-u-to-e-] – Auto^2 + echilibrare.

autoeduca
AUTOEDUCÁ, autoedúc, vb. I. Refl. A se educa pe sine.[Pr.: a-u-to-e-] – Auto^1- + educa.

autoeducare
AUTOEDUCÁRE, autoeducări, s.f. Acțiunea de a se autoeduca și rezultatul ei. [Pr.: a-u-to-e-] – V. autoeduca.

autoeducatie
AUTOEDUCÁȚIE, autoeducatii, s.f. Educație făcută de sine însuși. [Pr.: a-u-to-e-] – Auto^1- + educație.

autoelogia
AUTOELOGIÁ, autoelogiez, vb. I. Refl. A-și aduce singur elogii. [Pr.: a-u-to-e-] – Auto^1- + elogia.

autoelogiere
AUTOELOGIÉRE, autoelogieri, s.f. Acțiunea de a se autoelogia. [Pr.: a-u-to-] – V. autoelogia.

autoevalua
AUTOEVALUÁ, autoevaluez, vb. I. Refl. A se autoaprecia. [Pr.: a-u-to-e-] – Auto^1- + evalua.

autoexcavator
AUTOEXCAVATÓR, autoexcavatoare, s.n. Excavator prevăzut cu motor propriu pentru propulsie. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + excavator.

autoexcitatie
AUTOEXCITÁȚIE, autoexcitații, s.f. Excitație magnetică a unui generator electric la care curentul este luat de la același generator. [Pr.: a-u-] – Din fr. auto-excitation.

autoexigenta
AUTOEXIGÉNȚĂ s.f. Exigență manifestată de propria persoană. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + exigențiă.

autofagie
AUTOFAGÍE, autofagii, s.f. (Med.) Consumare a propriilor țesuturi de către un organism supus inaniției. [Pr.: a-u-] – Din fr. autophagie.

autofecundare
AUTOFECUNDÁRE, autofecundări, s.f. (La unele plante și specii inferioare de animale) Fecundare rezultată în urma unirii a două elemente sexuale provenite de la unul și același individ. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + fecundare (după fr. autofécondation).

autofecundatie
AUTOFECUNDÁȚIE, autofecundații, s.f. (Biol.) Autofecundare. [Pr.: a-u-] – Din fr. autofécondation.

autofinanta
AUTOFINANȚÁ, autofinanțez, vb. I. Refl. A se finanța din fonduri proprii. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + finanța.

autofinantare
AUTOFINANȚÁRE, autofinanțări, s.f. Faptul de a se autofinanța. [Pr.: a-u-] – V. autofinanța.

autoflagela
AUTOFLAGELÁ, autoflagelez, vb. I. Refl. (Despre adepții unor secte religioase; adesea fig.) A se biciui singur, a se supune unor torturi fizice din fanatism religios. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + flagela.

autoflagelare
AUTOFLAGELÁRE, autoflagelări, s.f. (Adesea fig.) Acțiunea de a se autoflagela; autoflagelație. [Pr.: a-u-] – V. autoflagela.

autoflagelatie
AUTOFLAGELÁȚIE, autoflagelații, s.f. (Adesea fig.) Autoflagelare. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + flagelație.

autofon
AUTOFÓN, -Ă, autofoni, -e, adj. (Despre instrumente muzicale de tipul clopoțelului, gongului etc.) Care produce sunete exclusiv prin vibrarea componentelor sale elastice, fără ajutorul unei tensiuni speciale. [Pr.: a-u-] – Din engl. autophone.

autofranare
AUTOFRÂNÁRE, autofrânări, s.f. Împiedicare a mișcării unui mecanism din cauza frecării cu suprafețele de contact. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + frânare.

autofuraja
AUTOFURAJÁ, autofurajez, vb. I. Refl. (Despre întreprinderi agricole, gospodării țărănești) A se aproviziona cu furaje prin mijloace proprii. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + furaja.

autofurajare
AUTOFURAJÁRE, autofurajări, s.f. Acțiunea de a se autofuraja și rezultatul ei. [Pr.: a-u-] – V. autofuraja.

autofurgon
AUTOFURGÓN, autofurgoane, s.n. Furgon autopropulsat. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + furgon.

autofurgoneta
AUTOFURGONÉTĂ, autofurgonete, s.f. Furgonetă autopropulsată. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + furgonetă.

autogama
AUTOGÁMĂ, autogame, s.f., adj. (Plantă) care se caracterizează prin autogamie. [Pr.: a-u-] – Din fr. autogame.

autogamie
AUTOGAMÍE s.f. Fecundație a florilor unei plante prin polenul produs în aceeași floare. [Pr.: a-u-] – Din fr. autogamie.

autogara
AUTOGÁRĂ, autogări, s.f. Gară pentru autobuze și autocamioane. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + gară.

autogena
AUTOGÉNĂ, autogene, adj. (În sintagma) Sudură autogenă = tip de sudură care folosește căldura produsă prin arderea acetilenei în oxigen. [Pr.: a-u-] – Din fr. autogéne.

autogenetic
AUTOGENÉTIC, -Ă, autogenetici, -ce, adj. De autogeneză. [Pr.: a-u-] – Din germ. autogenetisch.

autogeneza
AUTOGENÉZĂ s.f. Teorie care absolutizează acțiunea factorilor ereditari în dezvoltarea individului și neagă rolul mediului. [Pr.: a-u-] – Din fr. autogénèse.

autogestionar
AUTOGESTIONÁR, -Ă, autogestionari, -e, adj., s.m. și f. (Persoană, instituție etc.) care are gestiune proprie. [Pr.: a-u-to-ges-ti-o-] – Auto^1- + gestionar.

autogestionare
AUTOGESTIONÁRE, autogestionări, s.f. Autogestiune. [Pr.: a-u-to-ges-ti-o-] – Auto^1- + gestionare.

autogestiune
AUTOGESTIÚNE, autogestiuni, s.f. Gestiune proprie a unei persoane, a unei instituții etc.; autogestionare. [Pr.: a-u-to-ges-ti-u-] – Auto^1- + gestiune. Cf. fr. a u t o g e s t i o n.

autoghidat
AUTOGHIDÁT, -Ă, autoghidați, -te, adj. (Despre mobile) Care își dirijează el însuși mișcarea către țintă. [Pr.: a-u-] – Din fr. autoguidé.

autogir
AUTOGÍR, autogire, s.n. Aeronavă prevăzuită cu o elice de propulsie antrenată de un motor și cu elice de suspensie care se învârtește în jurul unui ax vertical prin forța realizată de deplasarea aeronavei. [Pr.: a-u-] – Din fr. autogire.

autogol
AUTOGÓL, autogoluri, s.n. (Sport) Gol în propria poartă. [Pr.: a-u-] – Din fr. autogoal.

autogospodari
AUTOGOSPODĂRÍ, autogospodăresc, vb. IV. Refl. A se gospodări (1) prin forțe și mijloace proprii. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + gospodări.

autogospodarire
AUTOGOSPODĂRÍRE, autogospodăriri, s.f. Acțiunea de a se autogospodări și rezultatul ei. – V. autogospodări.

autograf
AUTOGRÁF, -Ă, autografi, -e, adj., s.n. (Text, semnătură, document etc.) scris de mâna autorului. [Pr: a-u-] – Din fr. autographe.

autografie
AUTOGRAFÍE s.f. Procedeu prin care se reproduce pe piatră litografică sau pe o hârtie specială un text, un desen etc. (autograf). ♦ (Concr.) Text, desen etc. astfel reprodus. [Pr: a-u-] – Din fr. autographie.

autogreder
AUTOGRÉDER, autogredere, s.n. Greder autopropulsat. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + greder.

autogrefa
AUTOGRÉFĂ, autogrefe, s.f. (Med.) Autoplastie. [Pr.: a-u-] – Din fr. autogreffe.

autogunoiera
AUTOGUNOIÉRĂ, autogunoiere, s.f. Autovehicul pentru transportul gunoiului. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + gunoi + suf. -ieră.

autoguverna
AUTOGUVERNÁ, autoguvernez, vb. I. Refl. (Despre state) A se conduce singur (fără amestec străin). [Pr: a-u-] – Auto^1- + guverna.

autoguvernare
AUTOGUVERNÁRE, autoguvernări, s.f. Faptul de a se autoguverna. [Pr: a-u-] – V. autoguverna.

autohalta
AUTOHÁLTĂ, autohalte, s.f. Haltă pentru autobuze. [Pr: a-u-] – Auto^2 + haltă.

autohemoterapie
AUTOHEMOTERAPÍE, autohemoterapii, s.f. (Med.) Hemoterapie ieșită din uz, efectuată cu sângele pacientului. [Pr.: a-u-] – Din fr. autohémotherapie.

autohton
AUTOHTÓN, -Ă, autohtoni, -e, adj. (Adesea substantivat) Care s-a format și s-a dezvoltat pe teritorul unde trăiește (și în prezent), care este originar de aici; băștinaș, aborigen. [Pr: a-u-] – Din fr. autochtone.

autohtonism
AUTOHTONÍSM s.n. Ansamblu de trăsături autohtone; p. ext. exagerare a trăsăturilor specifice unei colectivități naționale. [Pr: a-u-] – Autohton + suf. -ism.

autohtonitate
AUTOHTONITÁTE s.f. (Rar) Autohtonism.[Pr.: a-u-] – Din it. autochtonità.

autohtoniza
AUTOHTONIZÁ, autohtonizez, vb. I. Tranz. și refl. A da sau a lua caracter autohton. [Pr.: a-u-] – Autohton + suf. -iza.

autohtonizare
AUTOHTONIZÁRE, autohtonizari, s.f. Acțiunea de a se autohtoniza și rezultatul ei. [Pr.: a-u-] – V. autohtoniza.

autohtonizat
AUTOHTONIZÁT, -Ă, autohtonizați, -te, adj. Care a capătat caracter autohton. [Pr.: a-u-] – Autohton + suf. -izat.

autoignora
AUTOIGNORÁ, autoignorez, vb. I. Refl. A-și neglija, a nu lua în seamă propria persoană, propria existență. [Pr: a-u-. – Prez. ind. și: autoignór] – Auto^1- + ignora.

autoiluziona
AUTOILUZIONÁ, autoiluzionez, vb. I. Refl. A-și face singur iluzii. [Pr.: a-u-to-i-lu-zi-o-] – Auto^1- + iluziona.

autoiluzionare
AUTOILUZIONÁRE, autoiluzionări, s.f. Acțiunea de a se autoiluziona și rezultatul ei. [Pr.: a-u-to-i-lu-zi-o-] – V. autoiluziona.

autoimpunere
AUTOIMPÚNERE, autoimpuneri, s.f. Contribuție bănească pe care o colectivitate o fixează și o dă de bună voie, în vederea unor lucrări locale de interes obștesc. [Pr: a-u-] – Auto^1- + impunere (după rus. samooblojenie).

autoimun
AUTOIMÚN, -Ă, autoimuni, -e, adj. Care prezintă autoimunitate. ♢ Boală autoimună = boală în care leziunile și tulburările chimice sunt consecința perturbării mecanismelor de imunitate. [Pr.: a-u-to-i-] – Auto^1- + imun.

autoimunitate
AUTOIMUNITÁTE s.f. (Biol.) Proces patologic care constă în producerea de anticorpi îndreptați împotriva propriilor constituenți ai organismului. [Pr.: a-u-to-i-] – Auto^1- + imunitate (după fr. auto-immunisation).

autoinductie
AUTOINDÚCȚIE s.f. (Fiz.) Inducție electromagnetică proprie; selfinducție. [Pr: a-u-] – Din fr. auto-induction.

autoinstrui
AUTOINSTRUÍ, autoinstruiesc, vb. IV. Refl. A se instrui ca autodidact. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + instrui.

autoinstruire
AUTOINSTRUÍRE, autoinstruiri, s.f. Acțiunea de a se autoinstrui și rezultatul ei. [Pr.: a-u-] – V. autoinstrui.

autoinstruit
AUTOINSTRUÍT, -Ă, autoinstruiți, -te, adj. Care s-a instruit ca autodidact. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + instruit.

autointitula
AUTOINTITULÁ, autointitulez, vb. I. Refl. A-și atribui (nejustificat) un nume, un titlu. [Pr.: a-u-to-in-] – Auto^1- + intitula.

autointitulat
AUTOINTITULÁT, -Ă, autointitulați, -te, adj. Care își atribuie (nejustificat) un nume, un titlu. [Pr.: a-u-to-in-] – V. autointitula.

autoironie
AUTOIRONÍE, autoironii, s.f. Ironie la adresa propriei persoane. [Pr.: a-u-to-i-] – Auto^1- + ironie.

autoironiza
AUTOIRONIZÁ, autoironizez, vb. I. Refl. A se supune autoironiei. [Pr.: a-u-to-i-] – Auto^1 + ironie.

autoincarcator
AUTOÎNCĂRCĂTÓR, autoîncărcătoare, s.n. Vehicul care încarcă automat o marfă, un obiect. [Pr: a-u-] – Auto^1- + încărcător.

autoincantare
AUTOÎNCÂNTÁRE s.f. Automulțumire. [Pr: a-u-] – Auto^1- + încântare.

autoinsamantare
AUTOÎNSĂMÂNȚÁRE, autoînsămânțări, s.f. (Bot.) Însămânțare naturală a plantelor prin scuturarea semințelor. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + însămânțare.

autolaborator
AUTOLABORATÓR, autolaboratoare, s.n. Laborator instalat într-un autovehicul. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + laborator.

autolibrarie
AUTOLIBRĂRÍE, autolibrării, s.f. Librărie instalată într-un autovehicul. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + librărie.

autolinistire
AUTOLINIȘTÍRE s.f. Atitudine pasivă în urma unor succese (reale sau aparente). [Pr: a-u-] – Auto^1- + liniștire.

autoliza
AUTOLÍZĂ, autolize, s.f. (Biol.) Dezintegrare a celulelor și a țesuturilor din plante și din animale sub acțiunea enzimelor proprii. [Pr: a-u-] – Din fr. autolyse.

automacara
AUTOMACARÁ, automacarale, s.f. Macara montată pe șasiul unui autocamion. [Pr: a-u-] – Auto^2 + macara.

automagazin
AUTOMAGAZÍN, automagazine, s.n. Magazin instalat într-un autovehicul. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + magazin.

automat
AUTOMÁT, -Ă, automați, -te, adj., s.n. 1. Adj. (Despre aparate, mașini etc.) Care este acționat printr-un dispozitiv mecanic; (despre anumite operații; adesea adverbial) care se efectuează prin acțiunea unui dispozitiv mecanic. ♢ Armă automată (și substantivat, n.) = armă de foc la care armarea se face fără intervenția omului; p. restr. pistol-mitralieră. ♦ (Adesea adverbial) Care se face, se execută de la sine, fără participarea rațiunii sau voinței. Gest automat. 2. S.n. Dispozitiv, aparat, mașină care efectuează o anumită operație fără intervenția omului. Automat de scară = dispozitiv care asigură iluminarea temporizată a holurilor și scărilor interioare din blocuri. ♦ Fig. Persoană fără voință, fără inițiativă, care face totul mecanic. [Pr: a-u-] – Din fr. automate.

automatic
AUTOMÁTIC, -Ă, automatici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. (Adesea adverbial) De automat. 2. S.f. Ramură a științei și a tehnicii care se ocupă cu studiul metodelor și al mijloacelor pentru efectuarea proceselor tehnice fără participarea directă a omului. [Pr: a-u-] – Din fr. automatique.

automatism
AUTOMATÍSM s.n. 1. Caracterul a ceea ce este automatic; mișcare (ca) de automat. 2. Înlănțuire de reacții care se desfășoară fără controlul centrilor nervoși superiori; mișcare, gest stereotip la care nu participă conștiința. [Pr: a-u-] – Din fr. automatisme.

automatist
AUTOMATÍST, -Ă, automatiști, -ste, s.m. și f. Specialist în automatică. [Pr.: a-u-] – Din fr. automatiste.

automatiza
AUTOMATIZÁ, automatizez, vb. I. 1. Tranz. A înzestra cu utilaj automat. 2. Refl. (Despre acțiuni, gesturi, mișcări) A căpăta caracter de automatism (2). [Pr: a-u-] – Din fr. automatiser.

automatizare
AUTOMATIZÁRE, automatizări, s.f. Acțiunea de a (se) automatiza și rezultatul ei; folosire a automatelor în procesul de producție, înzestrare cu automate. [Pr: a-u-] – V. automatiza.

automaturatoare
AUTOMĂTURĂTOÁRE, automăturători, s.f. Autovehicul pentru măturatul străzilor. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + măturătoare.

automedicatie
AUTOMEDICÁȚIE, automedicații, s.f. Medicație stabilită de bolnav pentru sine. [Pr.: a-u-] – Din fr. automédication.

automiscare
AUTOMIȘCÁRE, automișcări, s.f. Mișcare, dezvoltare neîntreruptă a naturii și a societății, cauzată de contradicțiile interne. [Pr: a-u-] – Auto^1- + mișcare.

automobil
AUTOMOBÍL, -Ă, automobili, -e, s.n., adj. 1. S.n. Vehicul cu patru (rar, trei, șase) roți pneumatice, mișcat de un motor cu explozie internă, cu aburi, cu electricitate sau aer comprimat; auto^2. 2. Adj. (Despre vehicule) care se mișcă cu ajutorul unui motor propriu. [Pr: a-u-] – Din fr. automobile.

automobilism
AUTOMOBILÍSM s.n. Sport practicat cu ajutorul automobilului. [Pr: a-u-] – Din fr. automobilisme.

automobilist
AUTOMOBILÍST, -Ă, automobiliști, -ste, s.m. și f. Persoană care practică automobilismul. ♦ (Rar) Persoană care conduce un automobil. [Pr: a-u-] – Din fr. automobiliste.

automobilistic
AUTOMOBILÍSTIC, -Ă, automobilistici, -ce, adj. De automobilism. [Pr: a-u-] – Din it. automobilistico.

automodel
AUTOMODÉL, automodele, s.n. Autovehicul miniatural prevăzut cu un sistem de propulsie și de comandă. [Pr: a-u-] – Auto^2 + model.

automodelism
AUTOMODELÍSM s.n. Ramură sportivă care se ocupă cu construirea de automodele. [Pr: a-u-] – Automodel + suf. -ism.

automodelist
AUTOMODELÍST, -Ă, automodeliști, -ste, s.m. și f. Constructor de automodele. – Automodel[ism] + suf. -ist.

automotor
AUTOMOTÓR, automotoare, s.n. Vehicul de cale ferată, prevăzut cu motor propriu și folosit pentru transportul rapid de călători. ♢ (Adjectival) Tren automotor. [Pr: a-u-] – Din fr. automoteur.

automultumire
AUTOMULȚUMÍRE s.f. Satisfacție de sine (nu întotdeauna justificată) la care ajunge cineva, adesea fără a aștepta aprecierile celorlalți; autoîncântare. [Pr: a-u-] – Auto^1- + mulțumire.

automutila
AUTOMUTILÁ, automutilez, vb. I. Refl. A se mutila singur (de obicei pentru a se sustrage de la îndeplinirea unor obligații). [Pr: a-u-] – Auto^1- + mutila.

automutilare
AUTOMUTILÁRE, automutilări, s.f. Acțiunea de a se automutila și rezultatul ei. [Pr: a-u-] – V. automutila.

automutilat
AUTOMUTILÁT, -Ă, automutilați, -te, s.m. și f., adj. (Persoană) care s-a mutilat singură. [Pr: a-u-] – V. automutila.

autonom
AUTONÓM, -Ă, autonomi, -e, adj. Care se bucură de autonomie. ♦ Care este liber, care nu depinde de nimeni. [Pr: a-u-] – Din fr. autonome, lat. autonomus.

autonomie
AUTONOMÍE s.f. 1. Drept (al unui stat, al unei regiuni, a unei naționalități sau a unei minorități naționale etc.) de a se administra singur, în cadrul unui stat condus de o putere centrală. ♦ Situație a celui care nu depinde de nimeni, care are deplină libertate în acțiunile sale. 2. Distanța maximă până la care se poate deplasa un avion, o navă, un vehicul, fără a avea nevoie să se aprovizioneze cu combustibil. [Pr: a-u-] – Din fr. autonomie, lat. autonomia.

autonomist
AUTONOMÍST, -Ă, autonomiști, -ste, adj. s.m. și f. (Persoană) care susține autonomia. [Pr.: a-u-] – Din fr. autonomiste.

autonomiza
AUTONOMIZÁ, autonomizez, vb. I. Refl. A deveni autonom. [Pr.: a-u-] – Din fr. autonomiser.

autonomizare
AUTONOMIZÁRE, autonomizări, s.f. Acțiunea de a se autonomiza și rezultatul ei. [Pr.: a-u-] – V. autonomiza.

autonomizat
AUTONOMIZÁT, -Ă, autonomizați, -te, adj. Care a devenit autonom. [Pr.: a-u-] – V. autonomiza.

autoobserva
AUTOOBSERVÁ, autoobsérv, vb. I. Refl. A-și analiza propria persoană și viață (psihică). [Pr.: a-u-to-ob-] – Auto^1- + observa.

autoobservare
AUTOOBSERVÁRE, autoobservări, s.f. Analizare a vietii psihice proprii; introspecție. [Pr: a-u-] – Auto^1- + observare.

autoobservatie
AUTOOBSERVÁȚIE, autoobservații, s.f. Autoobservare. [Pr.: a-u-to-ob-] – Auto^1- + observație.

autopastisa
AUTOPASTIȘÁ, autopastișez, vb. I. Tranz. și refl. A copia genul sau procedeele artistice folosite în lucrări proprii. [Pr: a-u-] – Auto^1- + pastișă.

autopastisare
AUTOPASTIȘÁRE, autopastișări, s.f. Acțiunea de a se autopastișa. [Pr.: a-u-] – V. autopastișa.

autopastisa
AUTOPASTÍȘĂ, autopastișe, s.f. Pastișă a propriilor creații. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + pastișă.

autoperfectiona
AUTOPERFECȚIONÁ, autoperfecționez, vb. I. Refl. A se perfecționa prin eforturi proprii. [Pr.: a-u-to-per-fec-ți-o-] – Auto^1- + perfecționa.

autoperfectionare
AUTOPERFECȚIONÁRE, autoperfecționări, s.f. Acțiunea de a se autoperfecționa și rezultatul ei. [Pr.: a-u-to-per-fec-ți-o-] – V. autoperfecționa.

autoperie
AUTOPÉRIE, autoperii, s.f. Autovehicul prevăzut cu perii, pentru curățatul străzilor. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + perie.

autopersifla
AUTOPERSIFLÁ, autopersiflez, vb. I. Refl. A se supune propriei persiflări. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + persifla.

autopersiflare
AUTOPERSIFLÁRE, autopersiflări, s.f. Faptul de a se autopersifla. [Pr.: a-u-] – V. autopersifla.

autopilot
AUTOPILÓT, autopiloți, s.m. Pilot automat. [Pr.: a-u-] – Din fr. autopilote, germ. Autopilot.

autoplastie
AUTOPLASTÍE, autoplastii, s.f. Intervenție chirurgicală prin care se reface o parte distrusă din țesutul corpului cu ajutorul unei grefe^2 luate din însuși corpul individului respectiv. [Pr: a-u-] – Din fr. autoplastie.

autopolenizare
AUTOPOLENIZÁRE, autopolenizări, s.f. (Bot.) Polenizare a florilor închise cu propriul lor polen; autofecundare, autofecundație, cleistogamie. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + polenizare.

autopompa
AUTOPÓMPĂ, autopompe, s.f. Pompă (de incendiu) montată pe un autocamion și acționată de motorul acestuia. [Pr: a-u-] – Din fr. autopompe.

autopornire
AUTOPORNÍRE, autoporniri, s.f. Reluare automată a funcționării normale a unui motor asincron. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + pornire.

autoportret
AUTOPORTRÉT, autoportrete, s.n. Reprezentare a propriei persoane în pictură, desen sau literatură. [Pr: a-u-] – Auto^1- + portret.

autopropulsat
AUTOPROPULSÁT, -Ă, autopropulsați, -te, adj. Care se deplasează prin dezvoltatea unei surse proprii de energie. [Pr: a-u-] – Auto^1- + propulsat. Cf. fr. a u t o p r o p u l s é.

autopropulsie
AUTOPROPÚLSIE s.f. Propulsie a unui vehicul realizată cu mijloace proprii. [Pr: a-u-] – Din fr. autopropulsion.

autopropulsor
AUTOPROPULSÓR, autopropulsoare, adj., s.n. (Dispozitiv) care asigură autopropulsia. [Pr.: a-u-] – Din fr. autopropulseur.

autoproteja
AUTOPROTEJÁ, autoprotejez, vb. I. Refl. A se proteja prin mijloace proprii. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + proteja.

autoprotejare
AUTOPROTEJÁRE, autoprotejări, s.f. Acțiunea de a se autoproteja. [Pr.: a-u-] – V. autoproteja.

autoprotejat
AUTOPROTEJÁT, -Ă, autoprotejați, -te, adj. Care s-a protejat prin mijloace proprii. [Pr.: a-u-] – V. autoproteja.

autopsia
AUTOPSIÁ, autopsiez, vb. I. Tranz. A face autopsie. [Pr.: a-u-top-si-a] – Din fr. autopsier.

autopsie
AUTOPSÍE, autopsii, s.f. Disecție a unui cadavru și examinare anatomică a organelor lui interne pentru a stabili cauza morții; necropsie. [Pr: a-u-] – Din fr. autopsie.

autopsier
AUTOPSIÉR, autopsieri, s.m. Specialist în autopsie. [Pr.: a-u-top-si-er] – Autopsie + suf. -ier.

autor
AUTÓR, -OÁRE, autori, -oare, s.m. și f. 1. Persoană care crează o operă literară, artistică, științifică sau publicistică. 2. Persoană care face, care produce sau comite ceva. ♦ Spec. Persoană care comite o infracțiune. [Pr: a-u-] – Din fr. auteur, lat. au[c]tor.

autorapid
AUTORAPÍD, autorapide, s.n. Automotor cu viteză de tren rapid. [Pr: a-u-] – Auto^2 + rapid.

autoras
AUTORÁȘ, autorași, s.m. (Depr.) Diminutiv a lui autor. [Pr: a-u-] – Autor + suf. -aș.

autoreclama
AUTORECLÁMĂ, autoreclame, s.f. Reclamă a propriilor realizări. [Pr.: a-u-] – Din fr. autoréclame.

autoreferat
AUTOREFERÁT, autoreferate, s.n. Expunere (scurtă) făcută de cineva asupra unei lucrări proprii (mai ales în vederea susținerii tezei de doctorat). [Pr: a-u-] – Auto^1- + referat (după rus. avtoreferat).

autoregla
AUTOREGLÁ, autoreglez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) regla în mod automat. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + regla.

autoreglaj
AUTOREGLÁJ, autoreglaje, s.n. Autoreglare. [Pr.: a-u-] – Din fr. autoréglage.

autoreglare
AUTOREGLÁRE, autoreglări, s.f. Acțiunea de a (se) autoregla; autoreglaj. [Pr.: a-u-] – V. autoregla.

autorelaxare
AUTORELAXÁRE, autorelaxări, s.f. Relaxare normală, fără administrare de calmante. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + relaxare.

autoritar
AUTORITÁR, -Ă, auroritari, -e, adj. Căruia îi place să uzeze (și uneori să abuzeze) de dreptul de a comanda, de a da dispoziții; care găsește satisfacție în faptul de a fi ascultat. Om autoritar. ♦ Care impune ascultare, care nu admite replică. Atitudine autoritară. [Pr.: a-u-] – Din fr. autoritaire.

autoritarism
AUTORITARÍSM, autoritarisme, s.n. 1. Caracter, atitudine autoritară. 2. Sistem politic autoritar (2). [Pr.: a-u-] – Din fr. autoritarisme.

autoritarist
AUTORITARÍST, -Ă, autoritariști, -ste, adj. Care denotă autoritarism. [Pr.: a-u-] – Autoritar + suf. -ist.

autoritate
AUTORITÁTE, autorități, s.f. 1. Drept, putere, împuternicire de a comanda, de a da dispoziții sau de a impune cuiva ascultare. 2. Organ al puterii de stat competent să ia măsuri și să emită dispoziții cu caracter obligatoriu. ♦ Reprezentant al unui asemenea organ al puterii de stat. 3. Prestigiu de care se bucură cineva sau ceva. ♦ Persoană care se impune prin cunoștințelor sale, prin prestigiul său. [Pr.: a-u-] – Din fr. autorité, lat. au[c]toritas, -atis.

autoriza
AUTORIZÁ, autorizez, vb. I. Tranz. A împuternici pe cineva sau ceva cu o autoritate (publică). ♦ A da cuiva dreptul de a face, de a spune etc. ceva. [Pr.: a-u-] – Din fr. autoriser.

autorizare
AUTORIZÁRE, autorizări, s.f. Faptul de a autoriza. [Pr.: a-u-] – V. autoriza.

autorizat
AUTORIZÁT, -Ă, autorizați, -te, adj. Împuternicit cu autoritate (publică); împuternicit să facă, să spună etc. ceva. ♦ Făcut de o persoană care are autorizație. [Pr.: a-u-] – V. autoriza.

autorizatie
AUTORIZÁȚIE, autorizații, s.f. Permisiune, împuternicire (oficială) de a face ceva. ♦ (Concr.) Document oficial prin care se dovedește un drept sau o împuternicire a cuiva. [Pr.: a-u-] – Din fr. autorisation.

autorutier
AUTORUTIÉR, -Ă, autorutieri, -e, adj. Relativ la transportul auto. [Pr.: a-u-to-ru-ti-er] – Din fr. autoroutier.

autosalvare
AUTOSALVÁRE, autosalvări, s.f. Autosanitară. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + salvare.

autosanitara
AUTOSANITÁRĂ, autosanitare, s.f. Automobil special echipat care transportă bolnavii, răniții etc.; autosalvare. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + sanitară.

autoscara
AUTOSCÁRĂ, autoscări, s.f. Autovehicul prevăzut cu o scară pentru înălțimi mari. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + scară.

autoscreper
AUTOSCRÉPER, autoscrepere, s.n. Autovehicul prevăzut cu un screper. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + screper.

autoselector
AUTOSELECTÓR, autoselectoare, s.n. Incubator pentru clocitul icrelor. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + selector.

autoservi
AUTOSERVÍ, autoservesc, vb. IV. Refl. A se servi singur (într-un magazin special amenajat). [Pr.: a-u-] – Din autoservire (derivat regresiv).

autoservice
AUTOSÉRVICE s.n. Service pentru autovehicule. [Pr.: a-u-to-ser-vis] – Din engl. auto-service.

autoservire
AUTOSERVÍRE s.f. Mod de desfacere a mărfurilor în magazine speciale sau a mâncării în restaurante, în care clientul se servește singur. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + servire (după rus. samoobstujivanie).

autosifon
AUTOSIFÓN, autosifoane, s.n. Dispozitiv atașat la un recipient metalic pentru prepararea sifonului la domiciliu. [Pr.: a-u-] – Din fr. autosiphon.

autospeciala
AUTOSPECIÁLĂ, autospeciale, s.f. Autovehicul cu caroseria adaptată unor transporturi, operații sau servicii speciale. [Pr.: a-u-to-spe-ci-a-] – Auto^2 + special. Cf. it. a u t o s p e c i a l e.

autosport
AUTOSPÓRT, autosporturi, s.n. Autoturism cu motor puternic, care poate realiza viteze mari, folosit în întrecerile sportive. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + sport.

autostatie
AUTOSTÁȚIE, autostații, s.f. Stație de autobuze. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + stație.

autostivuitor
AUTOSTIVUITÓR, autostivuitoare, s.n. Mașină de stivuit. [Pr.: a-u-to-sti-vu-i-] – Auto^2 + stivuitor.

autostop
AUTOSTÓP, autostopuri, s.n. 1. Instalație de semnalizare luminoasă așezată la întretăierea străzilor pentru reglementarea circulației. ♦ Instalație de oprire automată a unui vehicul feroviar când linia nu este liberă. 2. Procedeu prin care un pieton parcurge itinerarul propus apelând la serviciile (gratuite ale) automobiliștilor ocazionali. [Pr.: a-u-] – Din fr. auto-stop.

autostopist
AUTOSTOPÍST, -Ă, autostopiști, -ste, s.m. și f. Persoană care face autostopul. [Pr.: a-u-] – Autostop + suf. -ist (după fr. auto-stoppeur).

autostrada
AUTOSTRÁDĂ, autostrăzi, s.f. Șosea modernă de mare capacitate, rezervată exclusiv circulației autovehiculelor și având de obicei cele două sensuri de circulație separate între ele. [Pr.: a-u-] – Din fr. autostrade, it. autostrada.

autostropitoare
AUTOSTROPITOÁRE, autostropitori, s.f. Autovehicul pentru stropitul (și spălatul) străzilor. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + stropitoare.

autosugestie
AUTOSUGÉSTIE, autosugestii, s.f. Influențare a propriei conștiințe sau comportări prin reprezentări sau idei care capătă caracter predominant. [Pr.: a-u-] – Din fr. autosuggestion.

autosugestiona
AUTOSUGESTIONÁ, autosugestionez, vb. I. Refl. A se sugestiona. [Pr.: a-u-to-su-ges-ti-o-] – Auto^1- + sugestiona.

autosupraveghea
AUTOSUPRAVEGHEÁ, autosupraveghez, vb. I. Refl. A se autocontrola. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + supraveghea.

autosasiu
AUTOȘASÍU, autoșasiuri, s.n. 1. Șasiu pentru autovehicule. 2. Șasiu lipsit de caroserie. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + șasiu.

autosenila
AUTOȘENÍLĂ, autoșenile, s.f. Autovehicul de transport care are ca organe de rulare șenilele. [Pr.: a-u-] – Din fr. autochenille.

autosenileta
AUTOȘENILÉTĂ, autoșenilete, s.f. Autovehicul de transport prevăzut cu două șenile în spate și cu roți în față. [Pr.: a-u-] – Cf. a u t o ș e n i l ă.

autotaxare
AUTOTAXÁRE, autotaxări, s.f. Compostarea, de către călători, a biletelor de călătorie în autovehicule. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + taxare.

autotelic
AUTOTÉLIC, -Ă, autotelici, -ce, adj. (Fil.) Care conține în sine scopul; cu finalitate lăuntrică. [Pr.: a-u-] – Din fr. autotélique.

autotipie
AUTOTIPÍE, (2) autotipii, s.f. 1. Procedeu de executare a unui clișeu zincografic care redă nuanțele de umbră și lumină prin descompunerea imaginii în puncte de diverse mărimi. 2. Clișeu obținut prin autotipie (1). [Pr.: a-u-] – Din fr. autotypie.

autotomie
AUTOTOMÍE s.f. Proces de automutilare specific unor animale care constă în însușirea de a-și detașa în caz de primejdie o parte a corpului (coadă, picior etc.), care ulterior se poate regenera. [Pr.: a-u-] – Din fr. autotomie.

autotoxina
AUTOTOXÍNĂ, autotoxine, s.f. Toxină produsă de un organism prin el însuși. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + toxină.

autotractor
AUTOTRACTÓR, autotractoare, s.n. Autovehicul de tracțiune de mare putere, montat pe roți de cauciuc, de metal sau pe șenile și de care este legată de obicei o remorcă. [Pr.: a-u-] – Din fr. autotracteur.

autotractiune
AUTOTRACȚIÚNE s.f. Tracțiune care se face cu mijloace auto^2 proprii. [Pr.: a-u-to-trac-ți-u-] – Auto^2 + tracțiune.

autotrailer
AUTOTRÁILER, autotrailere, s.n. Autovehicul pentru transportul pieselor grele. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + trailer.

autotransformator
AUTOTRANSFORMATÓR, autotransformatoare, s.n. Transformator electric în care înfășurările (primară și secundară) sunt cuplate în mod dublu. [Pr.: a-u-] – Din fr. autotransformateur.

autotransport
AUTOTRANSPÓRT, autotransporturi, s.n. Transport cu autovehicule.[Pr.: a-u-] – Din rus. avtotransport.

autotransportor
AUTOTRANSPORTÓR, autotransportoare, s.n. Autovehicul militar blindat pentru transportul de trupe. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + transportor.

autotren
AUTOTRÉN, autotrenuri, s.n. Autovehicul cu una sau mai multe remorci.[Pr.: a-u-] – Auto^2 + tren.

autotrenist
AUTOTRENÍST, autotreniști, s.m. Șofer de autotren. [Pr.: a-u-] – Autotren + suf. -ist.

autotrof
AUTOTRÓF, -Ă, autotrofi, -e, adj. (Despre organisme vegetale) Care este capabil să transforme substanțele anorganice în elemente organice necesare hranei. [Pr.: a-u-] – Din fr. autotrophe.

autotrofie
AUTOTROFÍE s.f. Mod de hrănire specific organismelor autotrofe. [Pr.: a-u-] – Din fr. autotrophie.

autotun
AUTOTÚN, autotunuri, s.n. 1. Tun de calibru mare tractat de un autovehicul. 2. Autovehicul de luptă echipat cu tun. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + tun (după fr. autocanon).

autoturism
AUTOTURÍSM, autoturisme, s.n. Automobil cu caroserie închisă sau deschisă, cu care se transportă un număr redus de persoane; turism. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + turism.

autoturn
AUTOTÚRN, autoturnuri, s.n. Autovehicul prevăzut cu o platformă care se poate înălța și roti, folosit la lucrările de instalații și de întrețineri electrice aeriene. [Pr.: a-u-] – Auto^2 + turn.

autoutila
AUTOUTILÁ, autoutilez, vb. I. Refl. A se utila cu mijloace proprii. [Pr.: a-u-to-u-] – Auto^1- + utila.

autoutilare
AUTOUTILÁRE, autoutilitări, s.f. Acțiunea de a se autoutila. [Pr.: a-u-to-u-] – V. autoutila.

autoutilat
AUTOUTILÁT, -Ă, autoutilați, -te, adj. Care s-a utilat cu mijloace proprii. [Pr.: a-u-to-u-] – Auto^1- + utilat.

autoutilitara
AUTOUTILITÁRĂ, autoutilitare, s.f. Autovehicul pentru transportul unor produse de uz curent. [Pr.: a-u-to-u-] – Auto^2 + utilitar.

autovaccin
AUTOVACCÍN, autovaccinuri, s.n. Vaccin obținut prin cultura și atenuarea germenilor proprii ai bolnavului. [Pr.: a-u-] – Din fr. autovaccin.

autovaccina
AUTOVACCINÁ, autovaccinez, vb. I. 1. Tranz. A supune autovaccinării. 2. Refl. A se vaccina spontan, fără intervenție externă. [Pr.: a-u-] – Din fr. autovacciner.

autovaccinare
AUTOVACCINÁRE, autovaccinări, s.f. Vaccinare prin autovaccin. [Pr.: a-u-] – Auto^1- + vaccinare.

autovaccinat
AUTOVACCINÁT, -Ă, autovaccinați, -te, adj. 1. Care a fost vaccinat cu autovaccin. 2. Care s-a vaccinat spontan. [Pr.: a-u-] – V. autovaccina.

autovehicul
AUTOVEHÍCUL, autovehicule, s.n. Vehicul autopropulsat suspendat pe roți, șenile sau tălpi de alunecare, care servește la transportul oamenilor sau al bunurilor. [Pr.: a-u-] – Din fr. autovéhicule.

autumnal
AUTUMNÁL, -Ă, autumnali, -e, adj. (Livr.) De toamnă, tomnatic. [Pr.: a-u-] – Din lat. autumnalis, fr. automnal.

auxiliar
AUXILIÁR, -Ă, auxiliari, -e, adj., s.n. 1. Adj., s.n. (Element) care ajută la ceva, care se află pe plan secundar față de ceva principal; (element) ajutător. ♦ (Parte de vorbire) care exprimă raporturi între cuvinte; (verb) care ajută la formarea timpurilor și a modurilor compuse. 2. Adj. (Mat.) Cu ajutorul căruia se poate rezolva mai ușor o problemă. [Pr.: a-u-gzi-li-ar] – Din fr. auxiliaire, lat. auxiliaris.

auxina
AUXÍNĂ, auxine, s.f. Substanță hormonală vegetală care condiționează creșterea plantelor. [Pr.: a-u-] – Din fr. auxine.

auz
AÚZ s.n. 1. Simț cu ajutorul căruia se percep sunetele. ♢ Auz muzical = aptitudine de a distinge, memora și reproduce corect sunete muzicale. 2. Faptul de a auzi; auzire. La auzul acestor cuvinte s-a supărat. – Din auzi (derivat regresiv).

auzi
AUZÍ, aúd, vb. IV. 1. Tranz. A percepe sunetele, zgomotele cu ajutorul auzului. ♢ Expr. Să te-audă Dumnezeu! = să se împlinească cele pe care (mi) le dorești! N-aude, n-a vede (n-a greul pămâtului) = se face că nu știe nimic. Eu spun, eu aud = degeaba vorbesc, nu mă ascultă nimeni. (Refl. pas.) Să se audă musca (zburând)! = se fie tăcere deplină! 2. Tranz. (La imper.) A lua seama la cele ce se spun; a asculta. Ia auzi ce-ți spun! 3. Intranz. și tranz. (Interogativ) A înțelege, a pricepe. ♦ Intranz. (La prez. ind. pers. 1) a) (ca răspuns la o chemare) Poftim ? ce dorești?; b) Poti tăgădui? mă mai poți contrazice? 4. Tranz. și intranz. A afla (o veste, o știre etc.) ♢ Loc. adv. Din auzite = din câte a aflat cineva de la alții, din zvon public. ♢ Expr. (Intranz.) A auzi de cineva (sau de ceva) = a cunoaște pe cineva (sau ceva) din reputație, din cele ce se spun despre el. A nu mai auzi de cineva = a nu mai ști, a nu mai afla nimic despre cineva. A nu (mai) voi să audă de cineva = a rupe orice relații cu cineva. Să auzim de bine! formulă de urare la despărțire. ♦ Refl. (La pers. 3) A se vorbi, a se zvoni. [Pr: a-u-. – Prez. ind. și (pop) aúz] – Lat. audire.

auzire
AUZÍRE, s.f. (Rar) Faptul de a auzi; auz. [Pr.: a-u-] – V.auzi.

auzitor
AUZITÓR, -OÁRE, auzitori, -oare, s.m. și f. (Înv) Auditor. [Pr.: a-u-] – Auzi + suf. -tor.

avaet
AVAÉT s.n. Impozit încasat în Țara Românească (în sec. XVIII-XIX) de la cei care erau numiți în slujbe. – Din tc. havaet „venituri”.

aval
AVÁL s.n. (În loc. adv.) În aval = (în legătură cu situația unui punct de pe cursul unei ape) mai aproape de vărsare (în comparație cu alt punct). – Din fr. aval.

avalansa
AVALÁNȘĂ, avalanșe, s.f. Masă de zăpadă care se desprinde de pe coasta unui munte și se rostogolește la vale (ducând cu sine și pietrele, copacii etc. întâlniți în cale); lavină. ♦ Fig. (Cu determinări) Cantitate mare (de...), năvală (de...). Avalanșă verbală. – Din fr. avalanche.

avan
AVÁN, -Ă, avani, -e, adj. (Pop.; adesea adverbial) Strașnic, grozav, cumplit (de tare, de mare, de rău, de crud etc.). – Din tc. avvan „perfid”, ngr. avánis „calomniator”.

avanbec
AVANBÉC s.n. v. avantbec.

avancronica
AVANCRÓNICĂ, avancronici, s.f. Cronică a unui spectacol înainte de a fi avut loc premiera. – Din fr. avant + chronique.

avangarda
AVANGÁRDĂ, avangărzi, s.f. (Adesea fig.) Subunitate sau unitate militară care se deplasează în fața forțelor principale ca element de siguranță. ♢ Loc. adj. De avangardă = a) care merge în frunte, care conduce; b) care luptă împotriva formelor și tradițiilor consacrate (în literatură și artă). ♦ Mișcare literară, artistică etc. care joacă (prin noutățile aduse) rol de precursor. – Din fr. avant-garde.

avangardism
AVANGARDÍSM s.n. 1. Atitudine fals revoluționară prin care se recurge la măsuri premature, care nu țin seama de etapa de dezvoltare respectivă. 2. Curent literar-artistic care luptă împotriva formelor și tradițiilor consacrate, recurgând adesea la formule îndrăznețe sau excentrice (care ar reprezenta arta viitorului). – Avangardă +suf. -ism.

avangardist
AVANGARDÍST, -Ă, avangardiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al avangardismului. 2. Care aparține avangardismului, privitor la avangardism. – Din fr. avant-gardiste.

avanport
AVANPÓRT, avanporturi, s.n. Zonă amenajată la intrarea într-un port, pentru o scurtă staționare a navelor. – Din fr. avant-port.

avanpost
AVANPÓST, avanposturi, s.n. Subunitate militară de siguranță, instalată în fața forțelor principale proprii aflate în staționare sau în apărare; poziție pe care se află o asemenea subunitate. – Din fr. avant-poste.

avanpremiera
AVANPREMIÉRĂ, avanpremiere, s.f. Spectacol dat ca ultimă repetiție în fața unui cerc de specialiști și invitați. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. avant-première.

avans
AVÁNS, avansuri, s.n. 1. Plată anticipată a unei părți dintr-o sumă curentă datorată ca retribuție sau salariu, ca acoperire a unei lucrări efectuate în contul unor zile-muncă, la încheierea unui contract etc. 2. (În expr.) A face (cuiva) avansuri = a încerca să obțină prietenia sau dragostea cuiva prin lingușiri, concesii (de ordin etic) etc. 3. Interval de timp, distanță etc. cu care cineva sau ceva se află înaintea altuia. – Din fr. avance.

avansa
AVANSÁ, avansez, vb. I. 1. Intranz. A înainta, a merge (pentru a se apropia de o țintă urmărită). ♦ A progresa, a înainta. Lucrările avansează. 2. Tranz. și intranz. A promova în muncă, în grad. 3. Tranz. A preda, a acorda cu anticipație o sumă de bani, un bun material etc. – Din fr. avancer.

avansare
AVANSÁRE, avansări, s.f. Acțiunea de a avansa. – V. avansa.

avansat
AVANSÁT, -Ă, avansați, -te, adj. Care a ajuns la o treaptă de dezvoltare înaintată, la un stadiu înaintat. – V. avansa.

avanscena
AVANSCÉNĂ, avanscene, s.f. 1. Partea de dinainte a scenei, cuprinsă între cortină și rampă. 2. Fiecare dintre cele două loji așezate lângă scenă. – Din fr. avant-scène.

avantaj
AVANTÁJ, avantaje, s.n. 1. Folos mai mare pe care îl obține cineva (în raport cu altul). 2. Favoare, privilegiu de care se bucură cineva sau ceva. 3. Superioritate (a cuiva sau ceva față de altcineva sau altceva) bazată pe o situație, pe o împrejurare favorabilă. – Din fr. avantage.

avantaja
AVANTAJÁ, avantajez, vb. I. Tranz. A acorda cuiva un avantaj. ♦ A scoate în relief calitățile fizice ale cuiva. – Din fr. avantager.

avantajant
AVANTAJÁNT, -Ă, avantajați, -te, adj. (Rar) Avantajos. – Avantaja + suf. -ant.

avantajare
AVANTAJÁRE s.f. (Rar) Acțiunea de a avantaja. – V. avantaja.

avantajos
AVANTAJÓS, -OÁSĂ, avantajoși, -oase, adj. Care oferă un avantaj; convenabil. ♦ Care scoate în relief trăsăturile fizice ale cuiva. Îmbrăcăminte avantajoasă. – Din fr. avantageux.

avantbec
AVANTBÉC, avantbecuri, s.n. Parte a unui picior de pod situată către punctul de unde curge apa, amenajată special pentru a-l proteja împotriva presiunii apei și a corpurilor transportate de ea. [Var.: avanbéc s.n.] – Din fr. avant-bec.

avantren
AVANTRÉN, avantrenuri, s.n. Partea anterioară a unei mașini agricole cu tracțiune animală, care asigură stabilitatea și direcția mașinii în timpul lucrului. – Din fr. avant-train.

avar
AVÁR^1, -Ă, avari, -e adj., s.m. și f. (Om) zgârcit. – Din fr. avare, lat. avarus.

AVÁR^2, -Ă, avari, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană făcând parte dintr-o populație turcică așezată în Câmpia Panoniei în timpul marilor migrațiuni ale popoarelor de la începutul evului mediu. 2. Adj. Care aparține avarilor (1), privitor la avari. – Din fr. Avares, lat. Avarus.

avaria
AVARIÁ, avariez, vb. I. Tranz. și refl. A face să sufere sau a suferi o avarie; a (se) strica, a (se) deteriora. [Pr.: -ri-a] – Din fr. avarier.

avariat
AVARIÁT, -Ă, avariați, -te, adj. Care a suferit o avarie. [Pr.: -ri-at] – V. avaria.

avarie
AVÁRIE, avarii, s.f. Stricăciune, deteriorare (însemnată) suferită de o navă, de o mașină, de o construcție etc. – Din fr. avarie.

avariere
AVARIÉRE, avarieri, s.f. Faptul de a (se) avaria. [Pr.: -ri-e-] – V. avaria.

avaritie
AVARÍȚIE s.f. Zgârcenie – Din lat. avaritia, fr. avarice.

avat
AVÁT, avați, s.m. Pește răpitor de apă dulce, asemănător cu crapul, și cu spinarea verzuie (Aspius aspius) – Et. nec.

avatar
AVATÁR, avataruri, s.n. (În unele concepții religioase) Reîncarnare succesivă a unei ființe. ♦ (Fig.) Transformare neprevăzută (și chinuitoare) care intervine în evoluția unei ființe sau a unui lucru. – Din fr. avatar.

ava
ÁVĂ^1 s.m. (Rar) Părinte, tată; p. ext. nume dat călugărilor bătrâni. – Din sl. avva.

ÁVĂ^2, ave, s.f. Unealtă de pescuit formată din trei fâșii de plasă, care se așază vertical în apă cu ajutorul unor bucăți de plută prinse la marginea lor superioară și al unor bucăți de plumb la cea inferioară. – Din tc., bg. av.

avant
AVẤNT, avânturi, s.n. 1. Vioiciune, energie, forță în mișcari. ♢ Loc. vb. A-și lua avânt = a se avânta. 2. Însuflețire, elan, entuziasm. 3. Dezvoltare rapidă, progres remarcabil (într-un domeniu, într-o epocă etc.). – Din avânta (derivat regresiv).

avanta
AVÂNTÁ, avấnt, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) repezi plin de însuflețire (spre cineva sau ceva). ♦ Refl. A-și deschide drum cu îndrăzneală. 2. Tranz. (Rar) A împinge cu energie înainte pe cineva sau ceva; a imprima o mișcare violentă. ♦ A insufla avânt. – A^3 + vânt.

avantare
AVÂNTÁRE s.f. Acțiunea de a (se) avânta. – V. avânta.

avantat
AVÂNTÁT, -Ă, avântați, -te, adj. (Adesea adverbial) Plin de avânt; vioi, însuflețit, entuziast. – V. avânta.

avea
AVEÁ, am, vb. II. Tranz. I. 1. A stăpâni, a poseda, a deține. ♢ Expr. (Fam.) Ce-am avut și ce-am pierdut = n-am ce pierde; puțin îmi pasă. ♢ Fig. (Complementul indică abstracte) A avea o idee. ♢ Loc. vb. A avea asemănare = a se asemăna. A avea bucurie = a se bucura. A avea o dorință = a dori. A avea nădejde = a nădăjdui. 2. A primi, a căpăta, a obține, a câștiga. Ai un leu de la mine dacă îmi spui. 3. A dispune de ceva, a se bucura de ceva. Am un ceas de răgaz. ♢ Expr. A avea un post (sau o slujbă etc.) = a deține un post. A avea o meserie (sau o profesiune etc.) = a cunoaște (și a practica) o meserie (sau o profesiune etc.). 4. A fi compus din..., alcătuit din...; a fi înzestrat sau prevăzut cu... Blocul are două etaje. ♦ A conține, a cuprinde. Lucrarea are tabele. 5. A ține, a purta. În mână avea un buchet. ♢ Expr. A avea drag pe cineva sau (refl. recipr.) a se avea dragi = a (se) iubi. (Refl.) A se avea bine cu cineva = a fi prieten cu cineva; a fi în relații de dragoste cu cineva. A se avea rău cu cineva = a fi certat cu cineva; a se dușmăni. ♦ A fi îmbrăcat cu... Avea un pantalon de blană. 6. A fi de o anumită dimensiune, greutate, vârstă etc. Bara are 2 m. ♢ Expr. A nu (mai) avea margini = a întrece orice măsură. 7. A fi cuprins de o senzație sau de un sentiment. A avea foame. ♢ Expr. Ce ai? = ce (necaz sau durere) ți s-a întâmplat? N-are nimic ! = a) nu i s-a întâmplat nici un rău; b) nu are nici o importanță. A avea ceva cu cineva = a purta necaz cuiva, a nu putea suferi pe cineva. ♦ A suferi (de o boală}. Are pojar. II. 1. (Urmat de un verb la infinitiv, conjunctiv sau supin) a) A trebui să... Are de făcut cumpărături; b) (În formă negativă) A fi destul să... N-are decât să spună și se va face; c) (În formă negativă) A nu putea să... N-are ce zice; d) (Rar) A fi în drept. ♢ Expr. (Eliptic) N-ai (sau n-are etc.) decât! = fă cum vrei (sau facă cum vrea etc.)! treaba ta (sau a lui etc.)! 2. (Urmat de un verb la infinitiv sau conjunctiv) A ști cum..., când..., unde..., cine..., ce...), a găsi. Are ce să facă. ♦ Unipers. A fi, a se găsi cineva (să facă ceva). N-are cine să-l mângâie. III. (Ca valoare de verb auxiliar) 1. (Servește la formarea perfectului compus) A venit. 2. (Servește la formarea modului optativ-condițional) Ar veni. 3. (Servește urmat de un verb la conjunctiv, la formarea unui viitor popular familiar) Au să vină. [Prez. ind. am, ai, are, avem, aveți, au, (III 1) am, ai, a, am, ați, am, (III 2) aș, ai, ar, am, ați, ar, prez. conj. pers. 2 sg. ai și (reg.) aibi, pers. 3 aibă] – Lat. habere.

aven
AVÉN s.n. v. avenă.

avena
AVÉNĂ, avene, s.f. Prăpastie circulară formată în roci calcaroase, în care se scurg adesea apele de suprafață. [Var.: avén s.n] – Din fr. aven.

aventura
AVENTURÁ, aventurez, vb. I. Refl. A întreprinde o acțiune riscantă, primejdioasă. – Din fr. aventurer.

aventura
AVENTÚRĂ, aventuri, s.f. 1. Acțiune îndrăzneață și riscantă; întreprindere dubioasă, necinstită. 2. Legătură amoroasă întâmplătoare (și trecătoare). – Din fr. aventure.

aventurier
AVENTURIÉR, -Ă, aventurieri, -e, s.m. și f. Persoană căreia îi plac aventurile. [Pr.: -ri-er] – Din fr. aventurier.

aventurin
AVENTURÍN s.n. (Geol.) Varietate de cuarț ce conține numeroase foițe de mică galbene sau verzi, care reflectă puternic lumina. – Din fr. aventurine.

aventurism
AVENTURÍSM s.n. (Rar) Spirit de aventură al cuiva. ♦ Înclinație de a acționa în mod pripit, de a lua decizii periculoase – Din fr. aventurisme.

aventurist
AVENTURÍST, -Ă, aventuriști, -ste, adj. Privitor la aventură, care ține de aventură, înclinat spre aventură. – Aventură + suf. -ist.

aventuros
AVENTURÓS, -OÁSĂ, aventuroși, -oase, adj. Plin de aventuri; care constituie o aventură; (despre oameni) căruia îi plac acțiunile îndrăznețe și riscante. – Din fr. aventureux.

avere
AVÉRE, averi, s.f. Totalitatea bunurilor care se află în posesiunea unei colectivități sau a unui individ; avut, avuție. ♦ Sumă foarte mare de bani. – V. avea.

avers
AVÉRS s.m. sg. (În opoziție cu revers) Fața unei monede sau a unei medalii, înfățișând chipul emițătorului, stema țării etc. – Din fr. avers.

aversa
AVÉRSĂ, averse, s.f. Ploaie torențială de scurtă durată. – Din fr. averse.

aversiune
AVERSIÚNE, aversiuni, s.f. Sentiment de dezgust sau de antipatie profundă față de cineva sau ceva. [Pr.: -si-u-] – Din fr. aversion, lat. aversio, -onis.

avertisment
AVERTISMÉNT, avertismente, s.n. 1. Înștiințare prealabilă, prevenire, semnal (asupra unui risc sau a unei primejdii). 2. Sancțiune administrativă aplicată unui angajat pentru o abatere disciplinară și prin care se atrage atenția acestuia că va fi sancționat mai aspru la o nouă abatere. ♢ Expr. A da cuiva un avertisment = a atrage atenția cuiva să nu repete o greșeală. ♦ Sancțiune aplicată de arbitru unui sportiv pentru joc neregulamentar și care, la repetarea abaterii, poate fi urmată de eliminarea din joc a sportivului. – Din fr. avertissement.

avertiza
AVERTIZÁ, avertizez, vb. I. Tranz. A atrage cuiva atenția, a preveni pe cineva (că va suferi consecințele acțiunii pe care intenționează să o săvârșească). – După fr. avertir.

avertizare
AVERTIZÁRE, avertizări, s.f. Acțiunea de a avertiza. – V. avertiza.

avertizat
AVERTIZÁT, -Ă, avertizați, -te, adj. Care a primit un avertisment; somat. – V. avertiza.

avertizor
AVERTIZÓR, avertizoare, s.n. Aparat care semnalează un pericol, o avarie (la un sistem tehnic etc.) – Din fr. avertisseur.

aviatic
AVIÁTIC, -Ă, aviatici, -ce, adj. De aviație, privitor la aviație. [Pr.: -vi-a-] – Din germ. aviatisch.

aviator
AVIATÓR, -OÁRE, aviatori, -oare, s.m. și f. Persoană care pilotează un avion sau care face parte din echipajul unui avion (ori al altei aeronave mai grele decât aerul). [Pr.: -vi-a-] – Din fr. aviateur.

aviatie
AVIÁȚIE, aviații, s.f. 1. Zbor cu ajutorul avioanelor sau al altor aeronave mai grele decât aerul; tehnica acestui zbor. ♦ Ramură a aeronauticii care se ocupa cu construcția și funcționarea acestor aeronave. 2. Totalitatea avioanelor de care dispune o țară, o societate de transport etc. ♢ Aviație sanitară = formație sanitară dotată cu avioane în vederea acordării asistenței medicale de urgență; aviasan. ♦ Spec. Forță militară aeriană; diviziune a armatei care cuprinde această forță. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. aviation.

avicol
AVÍCOL, -Ă, avicoli, -e, adj. Care aparține aviculturii, care se referă la avicultură. – Din fr. avicole.

avicultor
AVICULTÓR, -OÁRE, avicultori, -oare, s.m. și f. Specialist în avicultură. – Din fr. aviculteur.

avicultura
AVICULTÚRĂ s.f. Știință care se ocupă cu creșterea rațională a păsărilor de curte în scop economic; profesiune bazată pe această știință. – Din fr. aviculture.

avid
AVÍD, -Ă, avizi, -de, adj. Stăpânit de dorințe puternice, cuprins de interes, de pasiune (pentru lucruri folositoare). ♦ (Peior.) Cuprins de poftă necumpătată, de lăcomie; lacom. – Din fr. avide, lat. avidus.

aviditate
AVIDITÁTE s.f. Însușirea de a fi avid. ♦ (Peior.) Lăcomie. – Din fr. avidité, lat. aviditas, -atis.

aviofon
AVIOFÓN, aviofoane, s.n. Tub acustic prin care comunică în timpul zborului membrii echipajului unei aeronave mai grele decât aerul. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. aviophone.

avion
AVIÓN, avioane, s.n. Vehicul aerian mai greu decât aerul, care se menține în aer datorită unor aripi și se deplasează cu ajutorul elicei și motoarelor sau al reactoarelor; aeroplan. [Pr.: -vi-on] – Din fr. avion.

avioneta
AVIONÉTĂ, avionete, s.f. Avion mic (pentru sport, școală etc.). [Pr.: -vi-o-] – Din fr. avionnette.

avitaminoza
AVITAMINÓZĂ, avitaminoze, s.f. Boală de nutriție provocată de lipsa îndelungată a vitaminelor din organism. – Din fr. avitaminose.

aviva
AVIVÁ, avivez, vb. I. Tranz. A da o nuanță mai vie culorii țesăturilor sau pieilor prin tratarea lor cu anumite substanțe. – Din fr. aviver.

avivare
AVIVÁRE, avivări, s.f. Acțiunea de a aviva. – V. aviva.

aviz
AVÍZ, avize, s.n. 1. Înștiințare scrisă cu caracter oficial. ♢ Expr. (Glumeț) Aviz amatorilor, se spune pentru a atrage atenția aceluia care pare să aibă un interes în problema în discuție. 2. Părere, apreciere competentă emisă de cineva (din afară) asupra unei probleme aflate în dezbatere; rezoluție a unei autorități competente. – Din fr. avis.

aviza
AVIZÁ, avizez, vb. I. 1. Tranz. A înștiința (printr-un aviz); a face cuiva o comunicare oficială. ♦ A atrage cuiva atenția în legătură cu o problemă. 2. Intranz. A-și exprima părerea autorizată într-o chestiune în care a fost solicitat. – Din fr. aviser.

avizare
AVIZÁRE, avizari, s.f. Faptul de a aviza. – V. aviza.

avizat
AVIZÁT, -Ă, avizați, -te, adj. (Despre oameni) Care dovedește informare, pregătire, competență (într-un anumit domeniu). – Din fr. avisé.

avizo
AVIZÓ, avizouri, s.n. Vas de război de tonaj mic și cu viteză mare. – Din fr. aviso.

avocat
AVOCÁT, -Ă, avocați, -te, s.m. și f. Persoană care are profesiunea de a acorda asistență juridică celor interesați. ♢ Expr. A se face (sau a fi) avocatul cuiva = a lua apărarea insistentă a cuiva. [Var.: advocát, -ă s.m. și f.] – Din fr. avocat, lat. advocatus.

avocatura
AVOCATÚRĂ s.f. Profesiunea de avocat. [Var.: advocatúră s.f.] – Din germ. Advokatur.

avocatial
AVOCAȚIÁL, -Ă, avocațiali, -e, adj. (Rar) Avocățesc. [Pr.: -ți-al] – Avocăț[esc] + suf. -ial.

avocatel
AVOCĂȚÉL, avocăței, s.m. (Depr.) Diminutiv al lui avocat. – Avocat + suf. -el.

avocatesc
AVOCĂȚÉSC, -EÁSCĂ, avocățești, adj. De avocat, specific avocatului. – Avocat + suf. -esc.

avort
AVÓRT, avorturi, s.n. Întrerupere accidentală sau provocată a gravidității înainte ca fătul să poată trăi în afara organismului matern. – Din avorta (derivat regresiv).

avorta
AVORTÁ, avortez, vb. I. Intranz. A suferi sau a-și provoca un avort. – Din fr. avorter.

avorton
AVORTÓN, avortoni, s.m. Ființă născută înainte de termen; p. ext. om degenerat, cu mari deficiențe. ♦ Fig. Operă (literară, artistică) ratată. – Din fr. avorton.

avram
AVRÁM, avrami, s.m. (Reg.) Varietate de prun. – Din avramă (derivat regresiv).

avrama
AVRÁMĂ, avrame, s.f. (Reg.) Varietate de prune. – Din ngr. avrámilo.

avrameasa
AVRĂMEÁSĂ s.f. (Bot.) Veninariță. [Var.: avrămeáscă s.f.] – Cf. bg., rus. a v r a n.

avrameasca
AVRĂMEÁSCĂ s.f. v. avrămeasă.

avuabil
AVUÁBIL, -Ă, avuabili, -e, adj. (Livr.) Care poate fi mărturisit. [Pr.: -vu-a-] – Din fr. avouable.

avut
AVÚT, -Ă, (1) avuți, -te, adj. (2) avuturi s.n. 1. Adj. Care are o stare materială foarte bună; bogat. 2. S.n. Avere. – V. avea.

avutie
AVUȚÍE, avuții s.f. Avere. ♢ Avuție națională = totalitatea valorilor materiale și spirituale de care dispune un popor, o țară la un moment dat. – Avut + suf. -ie.

ax
AX, axe, s.n. 1. Organ cilindric (din oțel) care susține elementele cu mișcare de rotație, ale unei mașini; osie. 2. (În sintagma) Ax cerebrospinal = ansamblu anatomic și funcțional format din creier și măduva spinării. [Var.: áxă s.f.] – Din fr. axe, lat. axis.

axa
AXÁ, axez, vb. I. 1. Tranz. A aduce o piesă cilindrică în poziția în care axa ei de simetrie sau de rotație coincide cu o axă dată. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) orienta, a (se) defășura într-un anumit sens, a (se) concentra în jurul a ceva. – Din fr. axer.

axare
AXÁRE, axari, s.f. Acțiunea de a (se) axa. – V. axa.

axa
ÁXĂ^1, axe, s.f. Dreapta care se consideră orientată într-un anumit sens. ♦ Dreaptă (sau obiect în formă de dreaptă) care ocupă o anumită poziție într-un sistem tehnic. ♦ Dreaptă închipuită în jurul căreia se face mișcarea de rotație a unui corp în jurul lui însuși. ♦ Axa lumii = prelungire a dreptei care unește polii pământului până la intersecția cu sfera cerească. – Din fr. axe.

ÁXĂ^2 s.f. v. ax.

axial
AXIÁL, -Ă, axiali, -e, adj. Care se referă la o axă, care se află pe o axă, în raport cu o axă. [Pr.: -xi-al] – Din fr. axial.

axilar
AXILÁR, -Ă, axilari, -e, adj. care se află la axilă. – Din fr. axillaire.

axila
AXÍLĂ, axile, s.f. 1. (Anat.) Subsuoară. 2. Loc unde se împreună ramura cu trunchiul unei plante sau frunzele cu ramura. – Din fr. axile.

axiologic
AXIOLÓGIC, -Ă, axiologici, -ce, adj. Care aparține axiologiei, privitor la axiologie. [Pr.: -xi-o-] – Din fr. axiologique.

axiologie
AXIOLOGÍE s.f. Disciplină filozofică având drept obiectiv studiul valorilor (morale). [Pr.: -xi-o-] – Din fr. axiologie.

axiomatic
AXIOMÁTIC, -Ă, axiomatici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care se întemeiază pe o axiomă; care are caracter de axiomă. 2. S.f. Disciplină care studiază înlănțuirea corectă a axiomelor. [Pr.: -xi-o-]. – Din fr. axiomatique.

axiomatiza
AXIOMATIZÁ, axiomatizez, vb. Tranz. A reduce la un șir de axiome. [Pr.: -xi-o-] – Din fr. axiomatiser.

axioma
AXIÓMĂ, axiome, s.f. 1. Adevăr fundamental admis fără demonstrație, fiind evident prin el însuși. 2. Enunț prim, nedemonstrat, din care se deduc, pe baza unor reguli, alte enunțuri. [Pr.: -xi-o-] – Din fr. axiome.

axion
AXIÓN, axioane, s.n. Imn de slavă (în biserica ortodoxă). [Pr.: -xi-on]. – Din ngr. axión[esti].

axis
ÁXIS s.n. A doua vertebră cervicală, care se articulează cu atlasul^1. – Din lat. axis, fr. axis.

axolot
AXOLÓT, axoloți, s.m. Larvă a unei specii de amblistomă, care se înmulțește în stadiul larvar. – Din fr. axolotl.

axon
AXÓN, axoni, s.m. (Anat.) Prelungire a neuronului. – Din fr. axone.

axonometric
AXONOMÉTRIC, -Ă, axonometrici, -ce, adj. care aparține axonometriei, privitor la axonometrie. – Din fr. axonométrique.

axonometrie
AXONOMETRÍE s.f. Metodă de reprezentare a obiectelor spațiale pe un plan, astfel ca imaginea obținută să dea impresia realității. – Din fr. axonométrie.

azalee
AZALÉE, azalee, s.f. Nume dat mai multor arbuști ornamentali exotici cu flori roșii, roz sau albe (Azalea). – Din fr. azalée.

azbest
AZBÉST s.n. Minereu fibros și mătăsos de culoare albă, din care se fac diferite piese și țesături neinflamabile și izolatoare. [Acc. și: ázbest – Var.: asbést s.n.] – Din fr. asbeste.

azbociment
AZBOCIMÉNT s.n. Material de construcție obținut dintr-un amestec de ciment cu fibre de azbest. [Acc. și: azbocíment] – Azb[est] + ciment.

azbuche
AZBÚCHE s.f. Termen folosit în trecut pentru a denumi alfabetul chirilic. ♢ Expr. A fi la azbuche = a fi abia la începutul învățăturii. ♦ Fig. Învățătură. – Din sl. azŭ „a” + buki „b”.

azbucoavna
AZBUCOÁVNĂ, azbucoavne, s.f. (Înv.) Abecedar. – Din sl. azŭbukovĩno.

azeotrop
AZEOTRÓP, -Ă, azeotropi, -e, adj. Care prezintă azeotropism; azeotropic. [Pr.: -ze-o-] – Din fr. azéotrope.

azeotropic
AZEOTRÓPIC, -Ă, azotropici, -ce, adj. Azeotrop. [Pr.: -ze-o-] – Din fr. azéotropique.

azeotropie
AZEOTROPÍE s.f. Azeotropism. [Pr.: -ze-o-] – Din fr. azéotropie.

azeotropism
AZEOTROPÍSM s.n. Proprietate a unui amestec lichid de a fi format din componenți care fierb toți la aceeași temperatură, dând vapori cu aceeași compoziție ca a amestecului lichid din care provin; azeotropie. [Pr.: -ze-o-] – Din fr. azéotropisme.

azerbaidjan
AZERBAIDJÁN, -Ă, azerbaidjeni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Azerbaidjanului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Azerbaidjanului sau azerbaidjenilor (1), privitor la Azerbaidjan sau la azerbaidjeni. – Din Azerbaidjan (n. pr.).

azi
AZI adv. 1. În ziua de fața, în ziua care e în curs; astăzi. ♢ Azi noapte = în noaptea care tocmai a trecut. ♦ (Substantivat, m. invar.) Ziua care e în curs. ♦ (În corelație cu „mâine”) a) Zi cu zi, zi după zi. b) Când..., când. ♢ Expr. De ieri până azi = într-un timp neașteptat de scurt. Ba azi, ba mâine, exprimă ideea de amânare continuă. Azi-mâine = în curând, zilele acestea; astăzi-mâine. A trăi de azi pe mâine = a trăi necăjit, strâmtorat, în sărăcie. (Rar) Cu azi cu mâine = încet-încet. 2. În epoca prezentă, în timpul sau în vremea de acum. – Lat. hac die.

azil
AZÍL, aziluri, s.n. 1. Loc unde cineva găsește ocrotire, adăpost, refugiu. ♢ Drept de azil = drept de a se stabili pe teritoriul altei țări, de care se bucură în virtutea legii un refugiat politic. 2. Instituție de asistență socială pentru întreținerea bătrânilor, infirmilor, copiilor orfani etc. – Din fr. asile, lat. asylum.

azima
ÁZIMĂ, azime, s.f. Turtă de aluat nedospit, coaptă de obicei sub spuză (folosită de catolici la împartășanie). – Din ngr. ázima.

azimioara
AZIMIOÁRĂ, azimioare, s.f. Diminutiv a lui azimă. – Azimă + suf. -ioară.

azimut
AZIMÚT s.n. Unghi pe care îl face un plan vertical fix, de obicei planul meridian al unui loc, cu un plan vertical care trece prin locul respectiv și printr-un punct dat. – Din fr. azimut.

azimutal
AZIMUTÁL, -Ă, azimutali, -e, adj. Care se referă la azimut. – Din fr. azimutal.

azoospermie
AZOOSPERMÍE s.f. Absența spermatozoizilor din spermă care determină sterilitatea. – Din fr. azoospermie.

azot
AZÓT s.n. Corp gazos simplu, incolor, inodor și insipid, parte componentă a aerului și element esențial al țesuturilor vegetale și animale; nitrogen. – Din fr. azote.

azotat
AZOTÁT^1, azotați, s.m. Sare a acidului azotic; nitrat. – Din fr. azotate.

AZOTÁT^2, -Ă, azotați, -te, adj. Care are în compoziția sa azot. – Din fr. azoté.

azotemie
AZOTEMÍE s.f. 1. Cantitatea de azot care există în sânge (sub formă de uree, acid uric etc.) 2. (Med.) Creștere anormală a cantității de uree din sânge. – Din fr. azotémie.

azotic
AZÓTIC adj. (În sintagma) Acid azotic = acid oxigenat al azotului, lichid incolor, corosiv, oxidant puternic; acid nitric, apă-tare. – Din fr. azotique.

azotit
AZOTÍT, azotiți, s.m. Sare a acidului azotos; nitrit. [Var.: azotítă s.f.] – Din fr. azotite.

azotita
AZOTÍTĂ s.f. v. azotit.

azotobacter
AZOTOBACTÉR subst. Bacterie aerobă care fixează în sol azotul atmosferic, transformându-l în azot organic. – Din fr. azotobacter.

azotos
AZOTÓS adj. (În sintagma) Acid azotos = acid oxigenat al azotului, cu însușiri oxidante și reducătoare; acid nitros. – Din fr. azoteux.

azotura
AZOTÚRĂ, azoturi, s.f. Combinație chimică rezultată din amoniac; nitrură. – Din fr. azoture.

azoturie
AZOTURÍE s.f. (Med.) Eliminare prin urină a unor cantități mari de uree și de compuși azotați. – Din fr. azoturie.

aztec
AZTÉC, -Ă, azteci, -ce, s.m. și f. 1. S.m. și f. Persoana care făcea parte dintr-o uniune de triburi amerindiene care au trăit în Mexic. 2. Adj. Care aparține aztecilor (1), privitor la azteci. – Din fr. Aztèque.

azur
AZÚR s.n. (Livr.) Culoare albastră deschisă; p. ext. albastrul cerului. – Din fr. azur, lat. azzurum.

azurare
AZURÁRE, azurări, s.f. (Tehn.) Acțiunea de a azura. – V. azura.

azurat
AZURÁT, -Ă, azurați, -te, adj. Care a fost ușor albăstrit. – V. azura.

azurit
AZURÍT, azuriți, s.m. Carbonat natural de cupru, cristalizat, de culoare albastră, întrebuințat ca piatră de ornament, ca materie colorantă și ca minereu de cupru. – Din fr. azurite.

azuriu
AZURÍU, -ÍE, azurii, adj. (Adesea substantivat) Albastru deschis; bleu. – Azur + suf. -iu.

azvarli
AZVÂRLÍ, azvấrl, vb. IV. 1. Tranz. A arunca ceva (departe) printr-o mișcare rapidă și violentă. ♦ A da la o parte, a lepăda (un lucru nefolositor sau vătămător). 2. Intranz. A arunca cu ceva asupra cuiva. ♦ (Despre animale de ham) A izbi cu picioarele, a fi nărăvaș. 3. Refl. A se repezi, a se năpusti, a se avânta, a se arunca. – Contaminare între a[runca] și zvârli.

azvarlire
AZVÂRLÍRE, azvârliri, s.f. Acțiunea de a (se) azvârli. – V. azvârli.

azvarlita
AZVÂRLÍTĂ, azvârlite s.f. (Pop.) Azvârlitură. ♢ De-a azvârlita = numele unui joc de copii, care constă în aruncarea cât mai departe a unei pietre, a unui băț etc. ♢ Loc. vb. A da de-a azvârlita = a azvârli; a rostogoli (azvârlind). – V. azvârli.

azvarlitor
AZVÂRLITÓR, -OÁRE, azvârlitori, -oare, adj. Care azvârle. ♦ (Substantivat, f.) Partea în contrapantă a unor jilipuri, pe care lemnele purtate de apă sar în grămadă. – Azvârli + suf. -tor.

azvarlitura
AZVÂRLITÚRĂ, azvârlituri, s.f. Faptul de a azvârli; distanța până la care ajunge un obiect aruncat de cineva; aruncătură; azvârlită. ♢ Expr. O azvârlitură de băț = o distanță (foarte) mică. – Azvârli + suf. -tură.

a
Ă s.m. invar. A doua literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (vocală medială, cu deschidere (4) mijlocie, nerotunjită (2)).

al
ĂL, A, ăi, ale, adj. dem. (Pop. și fam.) Cel, cea. Ăl om. [Gen.-dat. sg.: ălui, ălei; gen.-dat. pl.: ălor] – Lat. illum, illa.

ala
ẮLA, ÁIA, ăia, alea, pron. dem., adj. dem. (Pop. și fam.) Acela, aceea. A venit ăla. Lucrul ăla. ♢ Expr. Altă aia = ciudățenie, monstru. Toate alea = tot ce trebuie. [Gen.-dat. sg.: ăluia, ăleia; gen.-dat. pl.: ălora] – Lat. illum, illa.

alalalt
ẮLALALT pron.dem., adj.dem. v. ălălalt.

alalalt
ẮLĂLALT, ÁIALALTĂ, ăialalți, alelalte, pron.dem., adj.dem. (Pop. și fam.) Celălalt. A vorbit ălălalt. Partea aialaltă. [Gen.-dat.sg.: ăluilalt, ăleilalte; gen.-dat.pl.: ălorlalți, ălorlalte. – Var.: ălalalt, ăllalt, áilaltă pron.dem., adj.dem.] – Ăl(a) + alalt (=ălalalt).

allalt
ẮLLALT, ÁILALTĂ pron.dem., adj.dem. V. ălălalt.

ara
ẮRA interj. V. îra.

ast
ĂST, ÁSTĂ, ăști, aste, adj.dem. (antepus) (Pop. și fam.) Acest, această. ♢ Loc. adv. (De) astă dată = acum. Astă-noapte (sau iarnă, primăvară etc.) = în noaptea (sau iarna, primăvara etc.) imediat precedentă. [Gen.-dat. sg.: ăstui, astei și ăstei; gen.-dat. pl.: ăstor]. – Lat. istum, ista.

asta
ẮSTA, ÁSTA, ăștia, astea, pron. dem., adj.dem. (postpus) (Pop. și fam.) Acesta, aceasta. ♢ Loc. adv. Pentru asta = de aceea. ♢ Loc. adv. Cu toate astea = totuși. [Gen.-dat. sg.: ăstuia, ăsteia și asteia; gen.-dat. pl.: ăstora]. – Lat. istum, ista.

astalalt
ẮSTĂLALT, ÁSTĂLALTĂ, ăștialalți, astelalte, pron.dem., adj.dem. (Pop. și fam.) Acesta (din doi) care este în apropierea noastră, cel mai aproape de noi. A venit ăstălalt. Partea astălaltă. [Gen.-dat. sg.: ăstuilalt, ăsteilalte și asteilalte; gen.-dat. pl.: ăstorlalți, ăstorlalte]. – Ăst + alalt (= ălalalt).

aui
ĂUÍ, pers. 3 ăuiéște, vb. IV. Intranz. V. aui.

a
Â s.m. invar. A treia literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (vocală medială, închisă^2 (8), nerotunjită (2)).

b
B s.m. invar. A patra literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (consoană oclusivă bilabială sonoră (4)). [Pr.: be].

ba
BA adv. 1. (Exprimă opoziția față de ideea din propoziția negativă sau negativ-interogativă anterioară, de obicei cu reluarea verbului) N-am timp acum de tine! – Ba ai! Nu mi-ai văzut ochelarii? – Ba i-am văzut pe birou. ♢ (Întărind pe nu) Mă duc la meci. – Ba n-ai să te duci! ♢ (Întărind pe da prin care se răspunde la o propoziție interogativ-negativă sau se rectifică ideea din propoziția negativă anterioară) N-ai bani (?) – Ba da, am. Expr. A nu zice (sau spune) nici da, nici ba = a nu se pronunța într-o problemă; a se abține. ♢ (Reg.; în expr.) Ca mai ba sau nici (cam) mai ba! = nici vorbă! nici pomeneală! ♢ (Pop.) Nu. Fost-ai azi la sapă? – Ba! ♢ (Cu slăbirea ideii de opoziție, în expr.) Ba bine că nu = evident că da, se-nțelege. Ba (nu) zău! = a) (ir.) haida de! să fim serioși!; b) să fim drepți! 2. (Urmat de și sau chiar, încă) Mai mult, în plus, pe deasupra. Cine bea fără măsură își bea banii, mintea, ba și sănătatea. 3. (În corelație cu el însuși, având rol de conjuncție disjunctivă) Sau... sau; când... când; acum... acum; aci... aci. – Din bg., scr., pol., ucr. ba.

baba
BABÁ, babale, s.f. Dispozitiv de 40-60 cm în formă de mosor, fixat pe puntea navelor sau pe cheiuri, de care se leagă parâmele navelor acostate. – Din tc. baba.

babac
BABÁC s.m. v. babacă.

babaca
BABÁCĂ, babaci, s.m. (Reg.) Tată. ♢ Expr. Trai, neneaco, cu banii babachii, se spune despre cineva care duce o viață fără griji cu banii tatălui său sau, p. ext., cu banii altuia. ♢ (Fam.; la pl.) Părinți. [Var.: băbácă, babác s.m.] – Din ngr. babákas.

babalac
BABALẤC, babalâci, s.m. 1. (Fam. și depr.) Om bătrân și neputincios; om îmbătrânit înainte de vreme. 2. Stâlp gros de lemn care străbate ca o axă verticală centrul morii de vânt pentru ca moara să poată fi învârtită în bătaia vântului. – Din tc. babalic.

baban
BABÁN, -Ă, babani, -e, adj. (Arg. și fam.) Mare, de dimensiuni apreciabile, dolofan. A prins o știucă babană – Et. nec.

babaros
BABARÓS, babaroase, s.n. (Arg.) Zar. – Et. nec.

babau
BABÁU s.m. invar. v. baubau.

babaua
BABÁUA s.f. invar. v. baubau.

baba
BÁBĂ, babe, s.f. I. Femeie în vârstă înaintată; femeie trecută de tinerețe; băbătie, babetă^1. ♦ Spec. Femeie bătrână care vindecă bolile prin mijloace empirice, prin vrăji, prin descântece etc. ♢ Zilele babei (sau babelor) sau babele = primele nouă sau douăsprezece zile ale lunii martie, în care vremea este adesea foarte schimbătoare. ♢ (Fam. și glumeț) Soție ♢ (În sintagmele) (De-a) baba-oarba = joc de copii în care unul dintre ei, legat la ochi, încearcă să-i prindă pe ceilalți. De-a baba-gaia = joc de copii în care unul dintre ei, care face pe cloșca, își apără „puii” înșirați, în linie, în spatele lui, împotriva altuia care face pe „gaia”; de-a puia-gaia. II. 1. Bârnă de sprijinire a unui acoperiș sau a unui planșeu de lemn. 2. Parte a unei copci în formă de toartă (numită și femeiușcă) în care se prinde cealaltă parte a copcii, în formă de cârlig (numită și moș). 3. (Iht.) Zglăvoacă. 4. (Reg.) Ciupercă roșie, comestibilă, care crește pe crăci uscate și putrede. – Din bg., scr., ucr. baba.

babeta
BABÉTĂ^1, babete, s.f. (Fam.) Femeie bătrână, babă (I). – Babă + suf. -etă.

BABÉTĂ^2 s.f. v. bavetă.

babete
BABÉTE, babeți, s.m. (Iht.) Zglăvoacă (1) (Cottus gobio) - Et. nec.

babeurre
BABEURRE subst. Aliment acrișor, preparat din lapte crud sau fiert, cu scoaterea (parțială) a smântânii și folosit în alimentația sugarului. [Pr.: babör] – Cuv. fr.

babilonian
BABILONIÁN, -Ă, babilonieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La pl.) Populație semitică ce a trăit în Babilon, în mileniile 2-1 a.Cr.; (și la sg.) persoană care a aparținut acestei populații. 2. Adj. Babilonic. Cultura babiloniană. – Babilon (n.pr.) + suf. -ean.

babilonic
BABILÓNIC, -Ă, babilonici, -ce, adj. Care se referă la Babilon, din vremea Babilonului; babilonian. ♢ Robia babilonică = perioada exilului evreilor în Babilonia. – Din lat. babylonicus.

babilonie
BABILONÍE, babilonii, s.f. 1. Vorbire sau scriere încâlcită, confuză. 2. Învălmășeală mare, dezordine. [Var.: vaviloníe s.f.] – Babilon (n.pr.) + suf. -ie.

babita
BÁBIȚĂ^1, babițe, s.f. 1. (Ornit.) Pelican. 2. Nume dat la două specii de ciuperci, în forma unei copite de cal, care cresc pe copaci și din care se prepară iasca (Polyporus fomentarius, polyporus ignarius). – Din bg., scr. babica.

BÁBIȚĂ^2, babițe, s.f. (Pop.; mai ales la pl.) Diaree a sugacilor. – Din bg. babici.

baboi
BABÓI, baboi, s.m. (Iht.) 1. Pește mic de orice specie. 2. (Reg.) Biban – Din bg. baboj.

baboias
BABOIÁȘ, baboiași, s.m. Diminutiv al lui baboi. [Pr.: -bo-iaș] – Baboi + suf. -aș.

babord
BABÓRD, baborduri, s.n. Partea stângă a unei nave după direcția înaintării. ♢ Marginea din stânga a fuzelajului unei nave aeriene (privind în direcția de zbor). – Din fr. bâbord.

babornita
BABÓRNIȚĂ, babornițe, s.f. Babă urâtă și rea; cotoroanță. ♢ Vrăjitoare. [Var.: băbórniță s.f.] – contaminare între babă și bahorniță.

babosa
BÁBOȘĂ, baboșe, s.f. (Ornit.; reg.) Pelican. – Cf. babiță^1.

babuin
BABUÍN, babuini, s.m. Maimuță cinocefală cu buze proeminente. – Din fr. babouin.

babusca
BABÚȘCĂ, babuște, s.f. Pește de apă dulce, lung de 10-12 cm, argintiu pe spate, alb pe abdomen și cu înotătoarele roșii; ocheană, bălos (2) (Rutilus rutilus). – Din bg. babușka.

babuvism
BABUVÍSM s.n. Curent utopic egalitar, creat de Babeuf. – Din fr. babouvisme.

bac
BAC^1, bacuri, s.n. 1. Ambarcație cu fundul și capetele plate, cu care se fac scurte traversări de râuri sau de lacuri sau care este folosită pentru serviciile auxiliare ale unei nave; brod, brudină, pod umblător. 2. (Sport) Platformă sau ambarcație cu vâsle, fixată pe apă pentru antrenamentul canotorilor, caiaciștilor și canoiștilor. 3. (Tehn.) Recipient, vas cu diverse utilizări industriale. – Din fr. bac.

BAC^2, bacuri, s.n. Element al sculelor și dispozitivelor de strângere (menghine, mandrine etc.) cu care se prind piesele în vederea prelucrării lor. – Din germ. Backe.

bacal
BACÁL s.m. v. băcan^2.

bacalaureat
BACALAUREÁT, -Ă, bacalaureați, -te, subst. 1. S.n. Examen general pentru absolvenții liceului, a cărui promovare dă dreptul la înscrierea într-o instituție de învățământ superior. ♢ Titlu obținut în urma acestui examen. 2. S.m. și f. Persoană care a promovat examenul de bacalaureat (1). [Pr.: -la-u-re-at] – Din fr. baccalauréat.

bacanala
BACANÁLĂ, bacanale, s.f. (La pl.) Sărbătoare la romani, cu dansuri, jocuri și petreceri licențioase închinate lui Bachus, zeul vinului. ♢ Fig. (și la sg.) Petrecere zgomotoasă și destrăbălată. – Din fr. bacchanale, lat. Bacchanalia.

bacanta
BACÁNTĂ, bacante, s.f. (La romani) Preoteasă a zeului Bachus; menadă. ♢ Fiecare dintre însoțitoarele zeului Bachus. ♢ Fig. Femeie destrăbălată. – Din fr. bacchante.

bacara
BACARÁ^1 s.f. Cristal de calitate superioară. ♢ Obiect fabricat din acest cristal. – Din fr. baccarat.

BACARÁ^2 s.f. Joc de cărți în care nouarii au valoare, iar decarii, numiți bacara, sunt egali cu zero; maca. – Din fr. baccara.

baca
BÁCĂ, bace, s.f. Fruct cu pericarp cărnos, cu pieliță subțire și cu miezul zemos, în care se află semințele. – Din it., lat. bacca.

bacaul
BACẮUL s.n.art. (Pop.; în expr.) A-și găsi bacăul (cu cineva) = a da de bucluc (cu cineva), a o păți. – Cf. magh. bakó „călău”.

baccea
BACCEÁ, baccele, s.f. (Depr.) Bătrân ramolit, cu idei învechite. – Et. nec.

bacceli
BACCELÍ, baccelesc, vb. IV. Refl. 1. A îmbătrâni, a se ramoli, a deveni baccea. 2. (Fam.) A se îngrășa, a se lăbărța. – Din baccea.

baccelit
BACCELÍT, -Ă, bacceliți, -te, adj. (Fam.: despre oameni și despre obrazul lor) Îmbătrânit. ♢ Gras, lăbărțat – V. bacceli.

bachelita
BACHELÍTĂ s.f. Rășină sintetică obținută prin tratarea formolului cu fenol, utilizată ca materie plastică pentru confecționarea unor obiecte tehnice sau de uz casnic. – Din fr. bakélite.

baci
BACI, baci, s.m. 1. Cioban care conduce o stână. 2. Cel care câștigă și aruncă primul la jocul de arșice. – Et. nec.

bacifer
BACIFÉR, -Ă, baciferi, -e, adj. (Despre plante) Care are ca fruct o bacă. – Din fr. baccifère.

baciform
BACIFÓRM, -Ă, baciformi, -e, adj. În formă de bacă. – Din fr. bacciforme.

bacil
BACÍL, bacili, s.m. Bacterie patogenă în formă de bastonaș. – Din fr. bacille, lat. bacillus.

bacilar
BACILÁR, -Ă, bacilari, -e, adj. Care este produs de bacili; în formă de bacil; referitor la bacili. – Din fr. bacillaire.

bacilemie
BACILEMÍE, bacilemii, s.f. (Med.) Infecție generalizată ca urmare a pătrunderii bacililor în vasele de sânge. – Din fr. bacillémie.

baciliform
BACILIFÓRM, -Ă, baciliformi, -e, adj. Care are forma unui bacil. – Din fr. bacilliforme.

baciloza
BACILÓZĂ, baciloze, s.f. Boală provocată de bacili; spec. Tuberculoză (pulmonară). – Din fr. bacillose.

background
BACKGROUND, backgrounduri, s.n. 1. (Englezism) Fundal. 2. Fond sonor al unei partituri solistice în jaz. 3. Tehnică de filmare la care fundalul este obținut prin retroproiecție. [Pr.: bécgraund] – Din engl. background.

backhand
BACKHAND s.n. Partea din afară a rachetei de tenis ținute corect în mână; p.ext. lovitură dată cu această parte a rachetei; rever. [Pr.: béchend] – Cuv. engl.

baclava
BACLAVÁ, baclavale, s.f. Prăjitură preparată din foi de plăcintă, nuci sau migdale și miere sau sirop de zahăr. – Din tc. baklava.

bacon
BÁCON s.n. (Rar) Carne sau costiță de porc dezosată, sărată și afumată (tăiată în felii subțiri). [Pr.: béicăn] – Cuv. engl.

bacsis
BACȘÍȘ, bacșișuri, s.n. Sumă de bani dată, peste plata cuvenită, pentru un serviciu personal, pentru a câștiga bunăvoința sau protecția cuiva. – Din tc. bahșis.

bacterian
BACTERIÁN, -Ă, bacterieni, -e, adj. De bacterii, privitor la bacterii, produs de bacterii. [Pr.: -ri-an] – Din fr. bactérien.

bactericid
BACTERICÍD, -Ă, bactericizi, -de, adj., s.n. (Preparat, substanță) care omoară bacteriile. – Din fr. bactéricide.

bacterie
BACTÉRIE, bacterii, s.f. Organism microscopic unicelular de natură vegetală. – Din fr. bactérie.

bacteriofag
BACTERIOFÁG, bacteriofagi, s.m. Organism microscopic care distruge bacteriile. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. bactériophage.

bacteriofagie
BACTERIOFAGÍE s.f. Distrugere a bacteriilor prin bacteriofagi. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. bactériophagie.

bacteriolog
BACTERIOLÓG, -Ă, bacteriologi, -ge, s.m. și f. Specialist în bacteriologie. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. bactériologue.

bacteriologic
BACTERIOLÓGIC, -Ă, bacteriologici, -ce, adj. Care se referă la bacterii sau la bacteriologie. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. bactériologique.

bacteriologie
BACTERIOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei care studiază bacteriile. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. bactériologie.

bacteriostatic
BACTERIOSTÁTIC, -Ă, bacteriostatici, -ce, adj., s.n. (Substanță) care poate opri dezvoltarea bacteriilor. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. bactériostatique.

bacterioza
BACTERIÓZĂ, bacterioze, s.f. Boală a plantelor provocată de bacterii. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. bactériose.

badana
BADANÁ s.f. v. bidinea.

bade
BÁDE s.m. (Pop.) 1. Termen politicos de adresare către un om matur sau mai vârstnic (de la țară); nene. 2. Termen mângâietor folosit de femeile de la țară pentru bărbatul iubit. [Art.: badea] – Et. nec.

badian
BADIÁN, badiani, s.m. Arbust din China și Japonia cu frunze, flori, tulpină și fructe plăcut mirositoare, întrebuințate la fabricarea lichiorurilor, în medicină etc. (Illicium anisatum); p. restr. fructul acestui arbust. [Pr.: -di-an] – Din fr. badiane.

badijona
BADIJONÁ, badijonez, vb. I. Tranz. și refl. 1. A unge o parte bolnavă a corpului cu o pensulă sau cu un pămătuf de vată înmuiate într-un medicament. ♢ Tranz. A unge trunchiul unui pom cu o soluție specială pentru a distruge insectele și ouăle lor. 2. Tranz. A unge suprafața unei șosele asfaltate cu o soluție impermeabilă. – Din fr. badigeonner.

badijonaj
BADIJONÁJ, badijonaje, s.n. Badijonare. – Din fr. badigeonnage.

badijonare
BADIJONÁRE, badijonări, s.f. Acțiunea de a (se) badijona și rezultatul ei; badijonaj. – V. badijona.

badinerie
BADINERÍE, badinerii, s.f. (Muz.) Piesă vioaie cu caracter glumeț (din suitele franceze și germane din secolul al XVIII-lea). – Din fr. badinerie.

badminton
BÁDMINTON s.n. Joc sportiv asemănător cu tenisul, practicat cu o minge de plută prevăzută cu pene, care se aruncă cu racheta. – Din engl., fr. badminton.

baedeker
BAEDEKER s.n. Ghid turistic. [Pr.: bédecher] – Cuv. germ.

bafta
BÁFTĂ, bafte, s.f. (Arg. și fam.) Noroc, șansă. – Din țig. baht. Cf. tc. b a h t.

baga
BAGÁ s.f. Carapace de broască țestoasă prelucrată pentru fabricarea de piepteni, brățări, tabachere etc. – Din tc. bağa.

bagaj
BAGÁJ, bagaje, s.n. 1. Totalitatea lucrurilor care se iau într-o călătorie. ♢ Expr. A-și face bagajele = a se pregăti de plecare; p.ext. a pleca. 2. Fig. (Urmat de determinări) Cantitatea de cunoștințe de care dispune cineva. – Din fr. bagage.

bagatel
BAGATÉL s.n. v. bagatelă.

bagatela
BAGATÉLĂ, bagatele, s.f. 1. Lucru de mică importanță; obiect de mică valoare, neînsemnat; fleac. 2. Piesă muzicală instrumentală scurtă, de obicei cu conținut liric. [Var.: bagatél s.n.] – Din it. bagattella, fr. bagatelle.

bagateliza
BAGATELIZÁ, bagatelizez, vb. I. Tranz. A diminua importanța unui lucru, a unui fapt, a unei idei etc. – Bagatel(ă) + suf. -iza.

bagatelizare
BAGATELIZÁRE s.f. Acțiunea de a bagateliza și rezultatul ei. – V. bagateliza.

bagdadie
BAGDADÍE, bagdadii, s.f. (Reg.) Plafon, tavan. – Din tc. bağdadi.

bagea
BAGEÁ, bagele, s.f. (Reg.) Bageacă. – Din tc. bağa. Cf. bg. badja.

bageac
BAGEÁC, bageacuri, s.n. v. bageacă.

bageaca
BAGEÁCĂ, bageci, s.f. (Reg.) Deschizătură în formă de ferestruică în acoperișul caselor țărănești, al unei șuri etc. prin care pătrunde lumina și care servește uneori drept horn; lucarnă, bagea. [Var.: bageác s.n.] – Contaminare între bagea și ogeac.

bagheta
BAGHÉTĂ, baghete, s.f. 1. Vărguță de lemn, os, metal etc. cu care dirijorii conduc orchestra sau corul; fig. măiestria dirijorului. ♢ Expr. Sub bagheta = sub conducerea dirijorală. ♢ Bețișor de lovit instrumentele muzicale de percuție. ♢ Vergeaua de lemn a arcușului. 2. (Și în sintagma baghetă magică) Nuielușă vrăjită cu care se fac minuni în povești; bețișorul scamatorilor. 3. Piesă tehnică în formă de cilindru subțire din diverse mecanisme sau aparate. 4. Ajur sau dungă ornamentală la ciorapi. – Din fr. baguette.

bahic
BÁHIC, -Ă, bahici, -ce, adj. Referitor la zeul Bachus, închinat lui Bachus. ♢ De băutură, de chef. ♢ Cântec bahic = cântec de petrecere, cântec de pahar. – Din fr. bachique, lat. bacchicus.

bahna
BÁHNĂ, bahne, s.f. (Reg.) Loc mlăștinos, acoperit cu iarbă sau stuf; smârc. – Din ucr. bahno.

bahornita
BAHÓRNIȚĂ, bahornițe, s.f. (Reg.) Baborniță. – Din scr. bahornica.

bai
BAI, baiuri, s.n. (Reg.) Necaz, încurcătură, supărare, belea, bucluc. ♢ Expr. Nu-i (nici un) bai (că...) sau de asta nu (mi)-i bai = nu face nimic, nu este nici o pagubă. – Din magh. baj.

baiadera
BAIADÉRĂ, baiadere, s.f. Dansatoare indiană. [Pr.: ba-ia-] – Din fr. bayadère.

baian
BAIÁN, baiani, s.m., baiane, s.n. 1. S.m. Cântăreț rus sau ucrainean de balade. 2. S.n. Armonică de mână folosită de baiani (1). [Pr.: ba-ian] – Din rus. baian.

baibarac
BAIBARÁC, baibarace, s.n. (Reg.) Haină scurtă până la brâu, purtată odinioară la țară. – Din ucr. baĩbarak.

baider
BÁIDER, baidere, s.n. (Reg) Fular de bumbac sau de lână colorată. – Din germ. Beider.

baideras
BAIDERÁȘ, baiderașe, s.n. (Reg.) Diminutiv al lui baider. – Din baider + suf. -aș.

baie
BÁIE^1, băi, s.f. I. 1. Scăldat, scaldă, îmbăiere. 2. Cadă, vas special de îmbăiat; feredeu. ♦ Apă de îmbăiat. ♢ Expr. Baie de sânge = cantitate mare de sânge pierdută de cineva; p.ext. măcel. ♦ Clădire cu instalații speciale de îmbăiere; p.restr. încăpere special amenajată pentru îmbăiere. 3. (Urmat de determinări) Expunere a corpului (gol), în scop igienic sau curativ, la acțiunea vaporilor de apă, a soarelui, a aerului etc. 4. Recipient în care se pune un lichid, o soluție chimică etc. în vederea unor operații tehnice; p.ext. lichidul, soluția chimică etc. în care se fac asemenea operații. II. (La pl.) Stațiune balneară. [Pr.: ba-ie] – Lat. bannea (= balnea). Cf. sl. banja.

BÁIE^2, băi, s.f. (Reg.) Mină^1 (din care se extrag mineralele). [Pr.: ba-ie] – Din magh. bánya.

baier
BÁIER s.n. v. baieră.

baiera
BÁIERĂ, băieri, s.f. Curea, sfoară, ață etc. cusută sau prinsă de un obiect spre a putea fi transportat, atârnat, strâns etc. ♢ Expr. A strânge băierile pungii = a face economii, a deveni econom. A avea nouă băieri la pungă = a fi zgârcit. A (i se) rupe băierile inimii = a simți (sau a produce cuiva) o mare durere sufletească. A-și dezlega băierile inimii = a se destăinui. A ofta (sau a striga, a râde) din băierile inimii = a ofta (sau a striga, a râde) foarte tare, foarte puternic. [Pr.: ba-ie-. – Pl. și: baieri. Var.: báier s.n.] – Din lat. bajulus, bajula.

baioneta
BAIONÉTĂ, baionete, s.f. Armă albă în formă de sabie scurtă, care se poate fixa la țeava puștii militare. ♢ Atac (sau asalt) la baionetă = luptă corp la corp. ♦ Îmbinare în baionetă = îmbinare demontabilă a două piese care se fixează una într-alta prin împingere și rotire cu un sfert sau cu o jumătate de cerc. [Pr.: ba-io-] – Din fr. baïonnette.

bairac
BAIRÁC, bairace, s.n. (Înv.) 1. Steag de mătase foarte lat. 2. Unitate militară (de voluntari) care servea sub un drapel. [Pr.: ba-i-. Pl. și: bairacuri] – Din tc. bayrak.

bairam
BAIRÁM, bairamuri, s.n. 1. Numele a două mari sărbători religioase musulmane. 2. (Fam.) Petrecere, chef mare. – Din tc. bayram.

bait
BAIT, baiți, s.m. (Inform.) Ansamblu de biți (de obicei 8) folosit pentru examinarea capacității de memorie (3). – Din engl. byte.

bait
BAIȚ, baițuri, s.n. Colorant folosit în tâmplărie, în industria textilă, în tăbăcărie etc. – Din germ. Beize.

baiu
BÁIU interj. (Reg.) Nici să nu te gândești (la așa ceva)! nici vorbă! – Probabil din ba + io (= eu).

bajoaier
BAJOAIÉR, bajoaiere, s.n. Perete lateral de ecluză. [Pr.: -joa-ier] – Din fr. bajoyer.

bal
BAL^1, baluri, s.n. Petrecere (publică) cu dans, organizată seara sau noaptea. – Din fr. bal.

BAL^2, baluri, s.n. (Înv.) Balot. – Din fr. balle.

balabusta
BALABÚSTĂ, balabuste, s.f. Nevastă de evreu. ♦ (Glumeț) Nevastă, soție. ♦ (Fam., depr.) Femeie grasă și diformă. – Din idișul balabuste.

balada
BALÁDĂ, balade, s.f. 1. Creație epică în versuri care relatează o acțiune eroică, o legendă, o întâmplare istorică etc. 2. Bucată muzicală cu caracter narativ. – Din fr. ballade.

baladesc
BALADÉSC, -ESCĂ, baladești, adj. (Livr.) De baladă; (rar) baladier. – Baladă + suf. -esc.

baladier
BALADIÉR, -Ă, baladieri, -e, adj. (Rar) Baladesc. [Pr.: -di-er] – baladă + suf. -ier.

balador
BALADÓR, baladoare, s.n. Piesă de angrenaj în formă de ax cu multe roți dințate, cu ajutorul cărora se schimbă viteza de rotație. – Din fr. baladeur.

balafon
BALAFÓN, balafoane, s.n. Instrument muzical african de percuție, format din lame de lemn acordate diatonic. – Din fr. balafon.

balalaica
BALALÁICĂ, balalaici, s.f. Instrument muzical cu trei coarde și cutie de rezonanță triunghiulară. – Din rus. balalaika.

balama
BALAMÁ, balamale, s.f. Mic dispozitiv metalic format din două piese articulate pe un ax, dintre care cel puțin una se învârtește după montare în jurul axului, spre a permite unei uși, unei ferestre, unui capac de ladă etc. să se închidă și să se deschidă prin rotire parțială; șarnieră, țâțână. ♦ Fig. (Fam.; la pl.) Încheieturi, articulații ale corpului. ♢ Expr. A-i (sau a i se) slăbi sau a i se muia (cuiva) sau a nu-l (mai) ajuta (sau ține) pe cineva balamalele = a pierde vigoarea (din cauza bătrâneții, a oboselii, a fricii). A-i tremura (cuiva) balamalele = a se teme. – Din tc. bağlama.

balamuc
BALAMÚC, balamucuri, s.n. Clinică pentru alienați mintali; casă de nebuni. ♦ Fig. Gălăgie, dezordine mare. – Din n. pr. Malamuc.

balanga
BALÁNGA interj. v. balang.

balanga
BALÁNGĂ, bălăngi, s.f. Clopot care se atârnă la gâtul vitelor și al oilor; talangă; sunetul produs de un astfel de clopot. – Din balang.

balans
BALÁNS, balansuri, s.n. 1. Mișcare de legănare a unui obiect; pendulare, balansare. 2. (În sintagmele) Balans al culorilor = reglare a semnalelor video ale unui sistem de televiziune în culori, pentru obținerea reproducerii fidele a culorilor. Balans stereofonic = reglaj al unui sistem stereofonic pentru a egaliza nivelele sonore ale canalelor. – Din balansa (derivat regresiv).

balansa
BALANSÁ, balansez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) mișca când într-o parte, când într-alta; a (se) legăna, a (se) hâțâna, a pendula. 2. Tranz. A face egale, a echilibra părțile unei balanțe (2), ale unui cont etc. – Din fr. balancer.

balansare
BALANSÁRE, balansări, s.f. Acțiunea de a (se) balansa; legănare, balans, pendulare. – V. balansa.

balansat
BALANSÁT, -Ă, balansați, -te, adj. 1. Legănat^2 (1). 2. (Tehn.; despre dispozitive) Care este astfel reglat încât nu depășește limitele de balans (1). – V. balansa.

balansier
BALANSIÉR, balansiere, s.n. 1. Piesă care reglează prin oscilațiile ei mișcarea unui mecanism; balansor. Balansier de ceasornic. 2. Bară lungă și subțire utilizată de dansatorii pe sârmă pentru a-și ține echilibrul. 3. Organ de echilibru pentru zbor la insectele diptere în formă de măciucă, situat pe metatorace. [Pr.: -si-er. – Var.: (2, înv.) balanțiér s.n.] – Din fr. balancier.

balansina
BALANSÍNĂ, balansine, s.f. Parâmă de metal sau de cânepă care susține vergile încrucișate ale catargului unei nave cu pânze sau stâlpii bigelor de încărcare montate pe nave. – Din fr. balancine.

balansoar
BALANSOÁR, balansoare, s.n. Fotoliu care se balansează pe două tălpi curbate. – Din fr. balançoire.

balansor
BALANSÓR, balansoare, s.n. Balansier (1). – Balansa + suf. -or.

balanta
BALÁNȚĂ, balanțe, s.f. 1. Instrument pentru măsurarea greutății corpurilor prin echilibrarea lor cu greutăți etalonate. ♢ Balanță romană = cântar cu o singură greutate etalonată, care se deplasează pe brațul lung al pârghiei inelate de al cărei punct fix este atârnat un talger pentru obiectele de cântărit. ♢ Expr. A pune în balanță = a compara două lucruri sau două fapte, atitudini, idei diferite. ♦ (Sg. art.) Numele unei constelații din emisfera australă. 2. (Fin.) Comparație, raport între mai mulți indicatori care trebuie echilibrați; (concr.) tabel, situație care conține o asemenea operație etc. ♢ Balanță de verificare = operație contabilă de totalizare a cifrelor din debit și a celor din credit; situația conturilor la o anumită dată. Balanță comercială (a unei țări) = raportul dintre valoarea generală a importului și cea a exportului. – Din fr. balance.

balantier
BALANȚIÉR, balanțiere, s.n. v. balansier.

balaoaches
BALAOÁCHEȘ, -Ă, balaoacheși, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Glumeț sau ir.) (Om) negricios, oacheș. 2. S. m. și f. (Depr.) Epitet dat unui țigan. – Bălai + oacheș.

balast
BALÁST, balasturi, s.n. 1. Încărcături de saci de nisip, pietriș etc. care reechilibrează o ambarcație sau reglează ridicarea în aer a unui aerostat; lest, savură. ♦ Cameră care se umple cu apă sau cu aer pentru a modifica greutatea unui submarin în vederea manevrei de scufundare a lui la suprafață. ♦ Fig. Ceea ce este împovărător, nefolositor. 2. Pietriș, zgură etc., folosite ca așternut pe care se montează traversele șinelor de tren; amestec de pietriș și de nisip întrebuințat la prepararea betonului, la pietruirea șoselelor etc. – Din fr. ballast.

balasta
BALASTÁ, balastez, vb. 1. Tranz. A acoperi cu balast (2) o șosea, un teren etc. – Din fr. ballaster.

balastare
BALASTÁRE, balastări, s.f. Acțiunea de a balasta. – V. balasta.

balastiera
BALASTIÉRĂ, balastiere, s.f. Carieră de nisip sau de pietriș. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. ballastière.

balastor
BALASTÓR, balastoare, s.n. Mașină folosită pentru balastarea liniilor de cale ferată. – Balasta + suf. -or.

balaur
BALÁUR, balauri, s.m. (În basme) Monstru care întruchipează răul, imaginat ca un șarpe uriaș cu unul sau mai multe capete, adesea înaripat. ♦ (Art.) Denumirea populară a constelației dragonului. [Pr.: -la-ur] – Cf. alb. b o l l ë „șarpe”, scr. b l a v o r.

bala
BÁLĂ, bale, s.f. (Pop.) Monstru, dihanie, fiară groaznică. – Et. nec.

balcaniada
BALCANIÁDĂ, balcaniade, s.f. Competiție sportivă care are loc la intervale regulate, cu participarea sportivilor din țările balcanice. [Pr.: -ni-a-] – Balcani (n.pr.) + suf. -iadă.

balcanic
BALCÁNIC, -Ă, balcanici, -ce, adj. Din (sau privitor la) Munții Balcani sau din regiunea acestor munți. ♢ (Sport) Jocuri balcanice = balcaniadă. – Din fr. balkanique.

balcanism
BALCANÍSM, balcanisme, s.n. Cuvânt sau construcție sintactică specifică unor limbi balcanice. – Balcani (n.pr.) + suf. -ism.

balcanist
BALCANÍST, -Ă, balcaniști, -ste, s.m. și f. Balcanolog. – Din germ. Balkanist.

balcanistica
BALCANÍSTICĂ s.f. Ansamblu de studii și cercetări referitoare la limbile, folclorul, etnografia și istoria popoarelor balcanice. – Balcani (n.pr.) + suf. -istică (după lingvistică, folcloristică etc.).

balcanolog
BALCANOLÓG, -Ă, balcanologi, -ge, s.m. și f. Specialist în balcanistică; balcanist. – Balcani (n. pr.) + suf. -olog (după filolog, sociolog etc.).

balcanologie
BALCANOLOGÍE s.f. Balcanistică. – Din fr. balkanologie.

balcaz
BALCẤZ, -Ă, balcâzi, -e, adj. (Reg.) Urât, hâd, diform, slut, pocit. – Et. nec.

balcon
BALCÓN, balcoane, s.n. 1. Platformă cu balustradă pe peretele exterior al unei clădiri, comunicând cu interiorul printr-una sau mai multe uși. 2. Parte a unei săli de spectacol, de conferințe etc. așezată deasupra parterului. – Din fr. balcon.

balconas
BALCONÁȘ, balconașe, s.n. Diminutiv al lui balcon. - Balcon + suf. -aș.

baldachin
BALDACHÍN, baldachine, s.n. 1. Acoperământ decorativ, împodobit cu perdele, așezat deasupra unui tron, a unui pat, a unui amvon, a unui catafalc etc.; p.ext. lucrare de arhitectură care imită acest acoperământ decorativ. 2. Acoperământ de pânză care se purta deasupra unui demnitar laic sau al bisericii la anumite procesiuni. [Pl. și baldachinuri. – Var.: (înv.) baldahin s.n.] – Din fr. baldaquin.

baldahin
BALDAHÍN s.n. v. baldachin.

bale
BÁLE s.f. pl. Salivă (groasă, spumoasă) care se prelinge din gură. ♢ Expr. (Fam.) A-i curge (cuiva) balele după ceva = a dori mult ceva. ♦ Materie mucilaginoasă care acoperă corpul peștilor. ♦ Urmă mucoasă lăsată de melc în mers. – Cf. lat. *baba.

balega
BÁLEGĂ s.f. v. baligă.

baleiaj
BALEIÁJ, baleiaje, s.n. Eliminarea forțată a gazelor de ardere din cilindrul unui motor cu ardere internă. [Pr.: -le-iaj] – Din fr. balayage.

balena
BALÉNĂ, balene, s.f. 1. Gen de mamifere acvatice lungi de 10-20 m, cu lame cornoase lungi în loc de dinți (Balaena); (înv.) chit^3. ♦ (Fam.) Epitet pentru o persoană foarte grasă. 2. Lamelă flexibilă fabricată din lamele cornoase de balenă (1) (sau din materiale plastice), care se întrebuințează pentru a ține întinsă pânza corsetelor, gulerelor, umbrelelor etc. – Din fr. baleine, lat. balaena.

baleniera
BALENIÉRĂ, baleniere, s.f. Ambarcație echipată pentru vânătoarea de balene. ♦ Ambarcație ușoară și rapidă (cu motor), care servește pentru transportul persoanelor de pe navele mari la țărm. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. baleinière.

balerca
BALÉRCĂ, balerci, s.f. (Reg.) Butoiaș. ♦ Conținutul unui butoiaș. – Din ucr. barylka.

balercuta
BALERCÚȚĂ, balercuțe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui balercă. – Balercă + suf. -uță.

balerin
BALERÍN, -Ă, balerini, -e, s.m. și f. Bărbat sau femeie care are ca profesiune baletul; baletist. – Din fr. ballerin, ballerine, it. ballerino, ballerina.

balet
BALÉT, balete, s.n. 1. Dans artistic figurativ executat după o compoziție muzicală. ♢ Corp de balet v. corp. ** Spectacol format din asemenea dansuri. 2. Ansamblu de balerini și balerine. – Din fr. ballet, it. balletto.

baletist
BALETÍST, -Ă, baletiști, -ste, s.m. și f. Balerin(ă). - Balet + suf.-ist.

balic
BALÍC, -Ă, balici, -ce, s.m. și f. (Arg.) Student în primul an; boboc. – Din țig. balih „purceluș”.

balie
BÁLIE, balii, s.f. (Reg.) Vas mare circular, făcut din doage, pentru spălatul rufelor. – Din ucr. balija.

baliga
BÁLIGĂ, baligi, s.f. (Adesea fig.) Excrement de animale mari; băligar. [Var.: bálegă s.f.] – Cf. scr. balega, alb. balge.

balimez
BALIMÉZ, balimezuri, s.n. (Înv.) Tun de calibru mare. – Din tc. balyemez.

balista
BALÍSTĂ, baliste, s.f. Mașină de război folosită în antichitate la aruncarea de bolovani, de butuci etc. asupra (obiectivelor) dușmanului. – Din lat. ballista, it. balista, fr. baliste.

balistic
BALÍSTIC, -Ă, balistici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Privitor la mișcarea proiectilelor în spațiu. ♢ Curbă balistică = traiectorie de proiectil. Pendul balistic = pendul de măsurare a vitezei proiectilelor. 2. S. f. Ramură a mecanicii teoretice care studiază legile mișcării unui corp greu sau ale unui proiectil aruncat sub un anumit unghi față de orizont. – Din fr. balistique, it. balistica.

balistician
BALISTICIÁN, -Ă, balisticieni, -e, s.m. și f. [Pr.: -ci-an] Specialist în balistică. – Din fr. balisticien.

baliverna
BALIVÉRNĂ, baliverne, s.f. Vorbă lipsită de importantă sau născocită; palavră, vorbă de clacă. – Din fr. baliverne.

baliza
BALIZÁ, balizez, vb. I. Tranz. A fixa o baliză, a marca prin balize diverse puncte de pe teren. – Din fr. baliser.

balizaj
BALIZÁJ, balizaje, s.n. Semnalizare prin balize; balizare ♦ Delimitare cu ajutorul unor semnale optice, acustice sau de radio a unui spațiu, a unui drum de navigație aeriană sau maritimă. – Din fr. balisage.

balizare
BALIZÁRE, balizări, s.f. Acțiunea de a baliza; balizaj. – V. baliza.

baliza
BALÍZĂ, balize, s.f. Semnal sau instalație de semnalizare care indică poziția unui punct topografic, delimitează zonele navigabile etc. – Din fr. balise.

balizor
BALIZÓR, balizori, s.m. Persoană care instalează sau supraveghează balize. – Din fr. baliseur.

balmos
BÁLMOȘ s.n. Mâncare ciobănească făcută din caș dulce de oaie, fiert în lapte (sau în unt etc.) cu puțin mălai. [Var.: bálmuș s.n.] – Cf. magh. bálmos.

balmus
BÁLMUȘ s.n. v. balmoș.

balnear
BALNEÁR, -Ă, balneari, -e, adj. De băi^1 (II); privitor la băile de mare. Cură balneară. [Pr.: -ne-ar] – Din fr. balnéaire, lat. balnearius.

balneo
BÁLNEO- Element de compunere însemnând „balnear”, care servește la formarea de adjective. [Pr.: -ne-o-] – Din fr. balneo-, lat. balneum.

balneoclimateric
BALNEOCLIMATÉRIC, -Ă, balneoclimaterici, -ce, adj. Balnear și climateric; balneoclimatic. [Pr.: -ne-o] – Balneo- + climateric.

balneoclimatic
BALNEOCLIMÁTIC, -Ă, balneoclimatici, -ce, adj. Balneoclimateric. [Pr.: -ne-o] – Balneo- + climatic.

balneolog
BALNEOLÓG, -Ă, balneologi, -ge, s.m. și f. Medic specializat în balneologie. [Pr.: -ne-o-] – Din balneologie (derivat regresiv).

balneologic
BALNEOLÓGIC, -Ă, balneologici, -ce, adj. De balneologie, privitor la balneologie. [Pr.: -ne-o] – Din fr. balnéologique.

balneologie
BALNEOLOGÍE s.f. Ramură a medicinei care studiază acțiunea profilactică și curativă a apelor termale sau minerale și a nămolurilor. [Pr.: -ne-o-] – Din fr. balnéologie.

balneoterapie
BALNEOTERAPÍE s.f. Tratarea bolilor prin întrebuințarea metodică a apelor termale sau minerale și a nămolurilor. [Pr.: -ne-o-] – Din fr. balnéothérapie.

balon
BALÓN, baloane, s.n. 1. Aerostat alcătuit dintr-o învelitoare impermeabilă umplută cu un gaz mai ușor decât aerul, căruia i se poate atașa o nacelă. ♢ Expr. (Fam.) A lua (pe cineva) în balon = a-și bate joc, a ironiza (pe cineva). ♦ Jucărie de cauciuc foarte subțire, mai ales în formă de sferă, umplută cu aer sau cu un gaz ușor. ♦ (Sport) Minge. 2. (În sintagma) Balon de săpun = bășică suflată din clăbuci de săpun; fig. vorbă goală, amăgitoare. 3. Vas sferic de sticlă, întrebuințat în laborator în anumite operații chimice. ♦ (În sintagma) Balon de oxigen = rezervor de oxigen prevăzut cu un tub de aspirație și întrebuințat la reanimarea unui bolnav. 4. Balonzaid (2). – Din fr. ballon.

balona
BALONÁ, balonez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) umfla, a (se) rotunji ca un balon. ♦ A i se umfla sau a face să i se umfle cuiva abdomenul din cauza gazelor de fermentație din intestine. – Din fr. ballonner.

balonare
BALONÁRE, balonări, s.f. Faptul de a (se) balona. ♦ (Med.) Meteorism. – V. balona.

balonas
BALONÁȘ, balonașe, s.n. Diminutiv al lui balon. – Balon + suf. -aș.

balonat
BALONÁT, -Ă, balonați, -te, adj. Umflat (ca un balon). ♦ (Despre abdomen) Umflat de gazele acumulate în intestine; (despre oameni) cu abdomenul umflat. – V. balona. Cf. fr. b a l l o n n é.

balonet
BALONÉT, balonete, s.n. 1. Compartiment din interiorul unui balon sau unui dirijabil, umplut cu un gaz mai ușor decât aerul. 2. Dispozitiv de plutire al aripilor de hidroavion. – Din fr. ballonnet.

balonzaid
BALONZÁID, balonzaide, s.n. 1. Țesătură de bumbac sau de mătase (impermeabilă). 2. Pardesiu de ploaie confecționat dintr-o astfel de pânză; balon (4). [Acc. și: balónzaid. -Var.: balonzáide. s.n.] – Din germ. Ballonseide.

balonzaide
BALONZÁIDE s.n. v. balonzaid.

balot
BALÓT, baloturi, s.n. Pachet mare de mărfuri sau de diferite obiecte; (în special) pachet de bumbac, de lână etc.; legătură mare de haine, de rufe etc; bal^2. ♦ Oțel-balot = bandă de oțel întrebuințată la confecționarea cercurilor de butoaie, a șinelor de roți de căruță etc. – Din fr. ballot.

balota
BALOTÁ, balotez, vb. I. Tranz. A strânge în baloturi. – Din balot.

balotaj
BALOTÁJ, balotaje, s.n. Situație în care, la o alegere, nici un candidat nu întrunește majoritatea de voturi cerută de lege. – Din fr. ballottage.

balotare
BALOTÁRE s.f. Acțiunea de a balota; (rar) balotat. – V. balota.

balotat
BALOTÁT s.n. (Rar) balotare. – V. balota.

balsa
BÁLSA subst. invar. Lemn foarte ușor provenit dintr-un arbore tropical și utilizat la confecționarea de machete de avion sau de ambarcații. – Din fr. balsa. Cf. sp. b a l s a.

balsam
BALSÁM, balsamuri, s.n. 1. Suc gros și parfumat extras din rășini sau din alte substanțe vegetale, folosit ca preparat aromat și curativ. ♦ Fig. Miros foarte plăcut. ♦ Substanță aromată folosită la îmbălsămarea cadavrelor. 2. Fig. Alinare, mângâiere, consolare. – Din it. balsamo, lat. balsamum.

balsamic
BALSÁMIC, -Ă, balsamici, -ce, adj. De balsam (1), ca de balsam. ♦ Care are însușirile balsamului (1), care conține un balsam. – Din fr. balsamique.

balsamina
BALSAMÍNĂ, balsamine, s.f. Plantă ornamentală originară din India, cu flori albe-roșietice, așezate la subsuoara frunzelor, și cu fructe în formă de capsulă, care se deschid brusc când sunt atinse; canale (Impatiens balsamina). – Din fr. balsamine.

baltac
BALTÁC s.n. v. baltag.

baltag
BALTÁG, baltage, s.n. Topor cu coadă lungă, întrebuințat și ca armă. ♦ Fig. Lovitură aplicată cu acest topor. [Pl. și: baltaguri. - Var.: (reg.) baltác s.n.] – Cf. tc. b a l t a.

balta
BÁLTĂ, bălți, s.f. 1. Întindere de apă stătătoare, de obicei nu prea adâncă, având o vegetație și o faună acvatică specifică; zonă de luncă inundabilă, cu locuri în care stagnează apa; p. ext. lac. ♢ Expr. A rămâne (sau a sta, a zăcea) baltă = a fi lăsat în părăsire; a sta pe loc, a stagna. A lăsa baltă (ceva) = a lăsa (ceva) în părăsire, a nu se mai interesa (de ceva). A da cu bâta în baltă = a face un gest, a spune o vorbă care stânjenește prin caracterul ei nedelicat sau insolit. 2. Apă de ploaie adunată într-o adâncitură; groapă cu apă sau mocirlă; (prin exagerare) cantitate mare de lichid vărsat pe jos; băltoacă. – Probabil din sl. blato. Cf. alb. b a l t ë.

baltic
BÁLTIC, -Ă, baltici, -ce, adj. Care aparține regiunilor limitrofe Mării Baltice, privitor la aceste regiuni. – Din fr. baltique. Cf. fr. b a l t e.

balustrada
BALUSTRÁDĂ, balustrade, s.f. Perete sau gard scund care mărginește o construcție sau un element de construcție (balcon, scară etc.) ♦ Apărătoare dispusă la marginea unei punți de navă, a unei pasarele etc. pentru siguranța călătorilor. – Din fr. balustrade.

balustra
BALÚSTRĂ s.f. v. balustru.

balustru
BALÚSTRU, baluștri, s.m. 1. Stâlp de balustradă sau de parmaclâc. 2. Compas special, folosit pentru trasarea cercurilor foarte mici. [Var.: balústră s.f.] – Din fr. balustre.

balzacian
BALZACIÁN, -Ă, balzacieni, -e, adj. De Balzac, al lui Balzac; în maniera lui Balzac. [Pr.: -ci-an] – Balzac (n.pr.) + suf. -ian.

balzacianism
BALZACIANÍSM s.n. Ceea ce este specific operei balzaciene; tendință de a prelua și cultiva teme, motive etc. balzaciene. [Pr.: -ci-a-] – Balzacian + suf. -ism.

bama
BÁMĂ, bame, s.f. Plantă leguminoasă cu fructe păroase de culoare verde, comestibile (Hibiscus esculentus); p. restr. fructul acestei plante. – Din tc. bamya, bamye. Cf. bg. b a m i a.

bambus
BÁMBUS, bambuși, s.m. Nume generic pentru plantele exotice arborescente cu tulpină lemnoasă, prevăzută cu noduri și goală pe dinăuntru (Bambusa). ** P. restr. Tulpina acestor plante utilizată ca lemn de construcție, vargă de pescuit etc. – Din germ. Bambus, fr. bambou.

ban
BAN^1, bani, s.m. 1. Unitate monetară și monedă egală cu a suta parte dintr-un leu; p. restr. monedă măruntă, divizionară a leului. ♢ Expr. A nu face (sau a nu plăti) un ban (chior) sau doi bani= a nu valora nimic, a nu avea nici o valoare. 2. Echivalent general al valorii mărfurilor (fiind el însuși o marfă); monedă de metal sau hârtie recunoscută ca mijloc de schimb și de plată; argint (2). ♢ Expr. A trăi (pe lângă cineva) ca banul cel bun = a fi foarte prețuit (de cineva). A lua (ceva) de (sau drept) bani buni = a crede că un lucru este adevărat. ♦ (La pl.) Avere în numerar; parale. ♢ Expr. A fi doldora (sau plin) de bani = a fi foarte bogat. A avea bani (strânși) la ciorap sau a strânge bani la ciorap = a avea sau a face economii, a avea sau a strânge o sumă de bani; a fi zgârcit. Fecior (sau băiat) de bani gata = fiu de oameni avuți care face extravaganțe cu banii primiți sau moșteniți de la părinți. – Et. nec.

BAN^2, bani, s.m. 1. Guvernator al unei regiuni de graniță în Ungaria feudală. 2. (Titlu și funcție de) mare dregător în Țara Românească după sec. XV; (și în forma mare ban) (titlu purtat de) boierul care guverna Banatul Severinului, apoi Oltenia. ♦ (În Muntenia) Cel mai înalt rang boieresc; persoană care deținea acest rang. – Cf. magh. b a n, scr. b a n.

banal
BANÁL, -Ă, banali, -e, adj. Lipsit de originalitate; obișnuit, comun. – Din fr. banal.

banalitate
BANALITÁTE, banalități, s.f. 1. (La sg.) Caracterul a ceea ce este banal; fel de fi comun și lipsit de originalitate. 2. (Concr.) Lucru banal, vorbă banală, idee banală. – Din fr. banalité.

banaliza
BANALIZÁ, banalizez, vb. I. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină banal. – Din fr. banaliser.

banalizare
BANALIZÁRE s.f. Acțiunea de a (se) banaliza. - V. banaliza.

banan
BANÁN, banani, s.m. Plantă tropicală arborescentă cu frunze late și lungi, cu fructe comestibile care cresc în ciorchini mari; bananier (1) (Musa paradisiaca). – Din banană (derivat regresiv).

banana
BANÁNĂ, banane, s.f. 1. Fruct de banan, având culoarea galbenă, formă lunguiață, miez făinos și aromatic. 2. Piesă de contact electric formată dintr-un mic cilindru metalic învelit pe jumătate în ebonită, care se montează la capătul unei conducte de curent. – Din fr. banane.

bananier
BANANIÉR, (1) bananieri, s.m., (2) bananiere, s.n. 1. (Livr.) Banan. [Pr.: -ni-er]. 2. Navă care servește la transportul bananelor – Din fr. bananier.

banat
BANÁT, banate, s.n. Provincie sau ținut administrat de un ban^2. – Ban^2 + suf. -at. Cf. lat. med. b a n a t u s.

banatit
BANATÍT s.n. Rocă eruptivă cu structură granitică, existentă în Banat și în Munții Apuseni, utilizată ca material de construcție. – Din fr. banatite. Cf. n. pr. B a n a t.

bana
BÁNĂ, bane, s.f. Bucată de lemn, plută etc., folosită de pescari pentru a marca locul unde au pus carmacele. – Et. nec.

banc
BANC^1, bancuri, s.n. I. 1. Îngrămădire de nisip, de pietriș sau de nămol formată pe fundul mărilor sau al fluviilor, care ajunge uneori până la suprafața apei. 2. Grup mare de scoici sau de pești. II. 1. Masă sau platformă special amenajată pentru efectuarea de lucrări caracteristice unei profesiuni manuale. Banc de tâmplărie. Banc de ceasornicar. ** Banc de probă = instalație pentru controlul calităților tehnice ale unor motoare. 2. Banchetă la ambarcații mici. – Din fr. banc.

BANC^2, bancuri, s.n. 1. Numele unui joc de cărți. 2. (Fam.) Scurtă anecdotă glumeață; p. ext. minciună. – Din germ. Bank.

bancaizan
BÁNCAIZĂN, bancaizăne, s.n. 1. Scoabă de fier care fixează în perete un dulap, o bibliotecă etc. 2. Unealtă de fier de la bancul^1 tâmplarului, care servește ca opritor al scândurilor date la rindea. – Din germ. Bankeisen.

bancar
BANCÁR, -Ă, bancari, -e, adj. Care aparține băncii^2 (1), privitor la bancă^2. – Din it. bancario, fr. bancaire.

banca
BÁNCĂ^1, bănci, s.f. Scaun lung pentru două sau mai multe persoane. ♢ Expr. Banca ministerială = locurile din parlament rezervate membrilor guvernului. Banca acuzaților = locurile dintr-o sală de tribunal ocupate de acuzați. Banca apărării = locurile dintr-o sală de tribunal destinate avocaților care apără pe acuzați. ♦ Scaun, de obicei cu pupitru în față, pentru școlari. ♢ Loc. adv. (De) pe băncile școlii = (de) la școală, din (sau în) timpul petrecut în școală. ♢ Expr. A sta (sau a rămâne) în banca sa = a rămâne la locul său, a sta pasiv față de orice inițiativă, a fi docil. – Din fr. banc.

BÁNCĂ^2, bănci, s.f. 1. Intreprindere financiară care efectuează operații de plată și de credit (și organizează circulația bănească). ♦ Bancă de organe = serviciu medical care dispune de sânge pentru transfuzii, de cornee pentru transplantări etc. 2. (La unele jocuri de cărți) Sumă pe care bancherul (2) o ține în fața lui spre a plăti câștigurile celorlalți jucători. ♢ Expr. A sări (sau a face să sară) banca (în aer) = a câștiga un pot egal cu întreaga sumă pusă de bancher (2) în joc. – Din it. banca, fr. banque.

bancher
BANCHÉR, bancheri, s.m. 1. Capitalist care, prin intermediul băncii^2, (1), dă bani cu împrumut sau finanțează în schimbul unei dobânzi sau al unei părți din profit pe capitaliștii sau instituțiile lor din industrie, comerț, agricultură etc.; proprietar sau mare acționar al unei bănci^2. 2. (La unele jocuri de cărți) Persoană care conduce jocul și dispune de o sumă suficientă de bani spre a acoperi mizele celorlalți jucători. – Din fr. banquier, it. banchiere.

banchet
BANCHÉT, banchete, s.n. Masă festivă, la care se sărbătorește o persoană sau un eveniment; festin. – Din fr. banquet.

bancheta
BANCHÉTĂ, banchete, s.f. 1. Bancă^1 mică (capitonată) fără spetează; bancă^1 sau canapea montată în vehicule. 2. Porțiune orizontală, în formă de treaptă, într-o lucrare de terasament. 3. (În echitație) Obstacol natural format dintr-o moviliță acoperită cu iarbă – Din fr. banquette.

banchiza
BANCHÍZĂ, banchize, s.f. Întindere de gheață formată în regiunile polare, de-a lungul coastelor mării. – Din fr. banquise.

bancnota
BANCNÓTĂ, bancnote, s.f. Hârtie-monedă emisă de o bancă^2 (1) și folosită ca mijloc de plată. – Din germ. Banknote, fr. bank-note.

banco
BÁNCO s.n. invar. (La jocul de bacara; în expr.) A face banco = a susține singur miza jocului împotriva băncii^2 (2). – Din fr., it. banco.

bancruta
BANCRUTÁ, bancrutez, vb. I. Intranz. A da faliment. – Din germ. bankrottieren.

bancrutar
BANCRUTÁR, bancrutari, s.m. (Rar) Persoană care a suferit o bancrută. – Bancrută + suf. -ar (după fr. banqueroutier).

bancruta
BANCRÚTĂ, bancrute, s.f. Faliment însoțit de nereguli financiare făcute în dauna creditorilor; crah. – Din fr. banqueroute.

bandaj
BANDÁJ, bandaje, s.n. 1. Fâșie de pânză sau tifon utilizată la fixarea și protejarea unui pansament sau la imobilizarea unei părți bolnave a corpului. ♦ Cerc de oțel elastic îmbrăcat în pânză și cu o perniță la capat, care apasă pe locul unei hernii inghinale. ♦ Fâșie de pânză cu care boxerii își înfășoară pumnii și peste care își pun mănușile. 2. Îmbrăcăminte inelară de oțel sau de cauciuc care se montează pe obada unei roți de vehicul pentru a o feri de degradare. ♦ Îmbrăcaminte în forma unei benzi înfășurate pe o țeavă, pe o vargă de metal etc. – Din fr. bandage.

bandaja
BANDAJÁ, bandajez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) aplica un bandaj (1). – Din bandaj.

bandajare
BANDAJÁRE, bandajări, s.f. Acțiunea de a (se) bandaja. - V. bandaja.

banda
BÁNDĂ^1, bande, s.f. 1. Ceată, grup de răufăcători care acționează sub conducerea unui șef. ♦ (Glumeț) Grup de prieteni. 2. (Înv.) Ceată de soldați aflați sub aceeași bandieră. 3. Trupă de muzicanți, fanfară, taraf de lăutari. – Din fr. bande, germ. Bande.

BÁNDĂ^2, benzi, s.f. 1. Fâșie de stofă, hârtie, de piele etc. cu care se înfășoară, se leagă sau se întărește ceva; bantă. ♦ Fâșie cu care se împodobește, de obicei pe margini, un articol de îmbrăcăminte. 2. (în sintagmele) Bandă de magnetofon= fâșie magnetizată pe care se imprimă și de pe care se pot reproduce sunete cu ajutorul magnetofonului. Bandă rulantă(sau de transport, continuă)= fâșie lată de piele, de cauciuc, de plăci metalice etc., pe care se transportă automat materiale sau piese fabricate sau în curs de fabricație; conveier. Lucru pe (sau la) bandă (rulantă) = sistem de lucru constând din operații executate succesiv de un șir de lucrători asupra unui obiect aflat pe o bandă rulantă care trece prin fața fiecăruia dintre ei. Bandă de imagini= peliculă cinematografică. Bandă de circulație= fâșie lungă delimitată din partea carosabilă a unui drum, pe care pot circula în același sens numai un șir de vehicule. Bandă de rulment= partea de cauciuc din anvelopa unei roți de autovehicul care vine în contact cu pământul. 3. Margine elastică a mesei de biliard.** Margine a terenului de popice. 4. Șină care leagă cele două țevi ale unei arme de vânătoare. 5. Grup de frecvențe vecine sau apropiate ale unei radiații electromagnetice sau sonore. 6. (în sintagmele) Bandă etalon = bandă magnetică cu înregistrări speciale pentru reglarea sau verificarea parametrilor unui magnetofon sau magnetoscop. Bandă de frecvențe = a) interval de frecvență în care un aparat electronic își menține caracteristicile specificate; b) ansamblu de frecvențe radioelectrice atribuite diferitelor servicii de radiocomunicații prin reglementări naționale și internaționale. Bandă X = bandă de frecvențe cuprinse în domeniul microundelor. – Din fr. bande.

banderila
BANDERÍLĂ, banderile, s.f. (Rar) Suliță mică împodobită cu fâșii multicolore de pânză, pe care toreadorii o infig în ceafa taurului ca să-l ațâțe. – Din fr. banderille.

banderola
BANDERÓLĂ, banderole, s.f. 1. Fâșie de hârtie lipită în jurul unui ambalaj sau pe locul lui de deschidere, ca mijloc de control al integrității mărfii ambalate. ♦ Bandă de hărtie care împiedică deschiderea unui volum recent apărut și pe care se imprimă de obicei reclama editurii. 2. Brasardă. 3. Steguleț care servește ca semn distinctiv (prins în vârful unei lănci, al unui catarg. etc). – Din fr. banderole.

bandiera
BANDIÉRĂ, bandiere, s.f. (Înv.) Steag, drapel, stindard. ♦ Spec. Steag al unei unități militare. [Pr.: -di-e-] – Din it. bandiera.

bandit
BANDÍT, bandiți, s.m. Persoană care face parte dintr-o bandă^1 de răufăcători; tâlhar, răufăcător, gangster. – Din fr. bandit, it. bandito.

banditesc
BANDITÉSC, -EASCĂ, banditești, adj. Tâlhăresc. – Bandit + suf. -esc.

banditeste
BANDITÉȘTE adv. Ca bandiții; tâlhărește. – Bandit + suf. -ește.

banditism
BANDITÍSM, banditisme, s.n. Atitudine, comportare, faptă de bandit; tâlhărie. – Din fr. banditisme.

bandoteca
BANDOTÉCĂ, bandoteci, s.f. Colecție de benzi de magnetofon. ♦ Dulap, cameră în care se păstrează această colecție. – Din germ.Bandothek.

bandula
BANDÚLĂ, bandule, s.f. Pară de lemn îngreuiată cu plumb, fixată la capătul unei frânghii subțiri, care se aruncă pe țărm spre a se lega de ea și a se trage parâmele de acostare. – Et. nec.

banduliera
BANDULIÉRĂ, banduliere, s.f. Fâșie de piele, stofă etc. trecută de-a curmezișul pieptului, de la umăr la coapsa opusă, spre a susține sabia, pușca etc. ♢ Loc. adv. În bandulieră = purtat de-a curmezișul spatelui sau pieptului. [Pr.: -li-e-] – Din fr. bandoulière.

bandurar
BANDURÁR, bandurari, s.m. (Rar) Bandurist. – Bandură^2 + suf. -ar.

bandura
BANDÚRĂ^1, bandure, s.f. (Reg.) Cârpă de pânză groasă și aspră. ♦ Epitet pentru o femeie destrăbălată, cu purtări urâte. – Et. nec.

BANDÚRĂ^2, banduri, s.f. Instrument muzical popular ucrainean ca o chitară cu gâtul scurt, prevăzut cu 8 până la 24 de coarde. – Din ucr. bandura.

bandurist
BANDURÍST, -Ă, banduriști, -ste, s.m. și f. Cântăreț din bandură^2; bandurar. – Bandură + suf. -ist.

bang
BANG interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită sunetul unui clopot sau alt sunet metalic; dang, balang. – Onomatopee.

bangat
BÁNGĂT, bangăte, s.n. (Rar) Dangăt. – Bang + suf. -ăt.

baniera
BANIÉRĂ, baniere, s.f. (Franțuzism înv.) Drapel militar feudal. ♦ Unitate militară feudală. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. bannière.

banita
BÁNIȚĂ, banițe, s.f. Unitate de măsură de capacitate pentru cereale, a cărei valoare a variat (în provinciile românești) în jurul a 21-34 l; dublă (1). ♦ Vas special (făcut din doage) care are această capacitate. – Din bg. banica.

banjo
BANJÓ, banjouri, s.n. Instrument muzical asemănător cu mandolina, cu cinci până la nouă coarde și cu partea superioară a cutiei de rezonanță formată dintr-o piele întinsă. – Din fr. banjo.

banta
BÁNTĂ, benți, s.f. 1. Bandă^2 (1). ♦ Fâșie de pânză cusută pe marginea gulerului și a mânecilor cămășii. 2. (Înv.; la pl.) Cătușe, obezi. [Pl. și: bente] – Din rus. bant(a).

bantu
BANTÚ s.m. invar., adj. invar. 1. S.m. invar. Populație africană negroidă, de o mare diversitate antropologică din Africa Ecuatorială și Meridională. 2. Adj. invar. Referitor la bantu (1) sau la limbile vorbite de această populație. [Acc. și: bántu]. – Din fr. bantous.

bantustan
BANTUSTÁN, bantustane, s.n. Regiune, teritoriu etc. rezervat negrilor, în perioada regimului rasist din Republica Africa de Sud. – Din engl. bantustan.

bantustanizare
BANTUSTANIZÁRE, bantustanizări, s.f. Politică promovată în Republica Africa de Sud prin care se urmărea izolarea negrilor în bantustane. – De la bantustan.

baobab
BAOBÁB, baobabi, s.m. Arbore de dimensiuni uriașe din Africa tropicală, cu tulpina ajungând până la un diametru de 20 m și cu fructe mari, lunguiețe (Adansonia digitata). [Var.: boabáb s.m.] – Din fr. baobab.

baptism
BAPTÍSM s.n. Doctrină și sectă creștină protestantă care consideră că botezul trebuie să fie acordat numai adulților creștini ce se căiesc de păcatul originar. – Din fr. baptisme.

baptist
BAPTÍST, -Ă, baptiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S. m. și f. Adept al baptismului. 2. Adj. Care aparține baptismului, privitor la baptism. – Din fr. baptiste.

baptisteriu
BAPTISTÉRIU, baptisterii, s.n. Mic edificiu construit lăngă o biserică catolică pentru oficierea botezurilor. ♦ Spațiu, capelă în interiorul unei biserici catolice, destinate oficierii botezului. – Din lat. baptisterium.

bar
BAR^1, bari, s.m. Unitate de măsură a presiunii atmosferice egală cu un milion de barii. – Din fr. bar.

BAR^2, baruri, s.n. (La unele jocuri de copii) Spațiu, loc de odihnă și de refugiu dinainte stabilit de jucători (la „ulii și porumbeii”, „leapșa” etc.) – et. nec.

BAR^3, baruri, s.n. 1. Local în care se vând băuturi alcoolice, cafea etc. și în care consumatorii stau de obicei în picioare sau pe scaune înalte în fața unei tejghele; p. restr. tejghea la care se servesc băuturi. ♦ Dulap sau compartiment într-un dulap, în care se țin sticlele cu băuturi alcoolice (fine). 2. Local de petrecere, cu băuturi, dans, program de varietăți etc.; cabaret. – Din fr. bar.

bara
BARÁ, barez, vb.I. Tranz. 1. A opri, a întrerupe, a împiedica o trecere, circulația, a închide accesul pe un drum etc. 2. A trage una sau mai multe linii peste un text scris, pentru a arăta că este anulat; a anula. – Din fr. barrer.

baraboi
BARABÓI, baraboi, s.m. 1. Plantă erbacee cu tulpina înaltă, cu flori albe, cu rădăcină comestibilă în formă de bulb; alunele. (Chaerophyllum bulbosum). 2. Dans țărănesc asemănător cu hora; melodia după care se execută acest dans. – Din bg. baraboj, magh. barabolya.

barabula
BARABÚLĂ, barabule, s.f. (Reg.) Cartof. – Din ucr. barabolja.

barabuliste
BARABÚLIȘTE, barabuliști, s.f. (Reg.) Ogor cultivat cu cartofi. – Barabulă + suf. -iște.

barabusca
BARABÚȘCĂ, barabuște, s.f. (Reg.) Cartof. – Baraboi + suf. -ușcă.

baracament
BARACAMÉNT, baracamente, s.n. Ansamblu de barăci. – Din fr. baraquement, it. baraccamento.

baraca
BARÁCĂ, barăci, s.f. Construcție provizorie de scânduri care poate servi ca locuință, magazie, prăvălie etc. [Pl. și: bărăci. – Var.: (reg.) barátcă s.f.] – Din fr. baraque.

baragladina
BARAGLÁDINĂ, baragladine, s.f. (Depr.) Țigan. – Et. nec.

baraj
BARÁJ, baraje, s.n. 1. Construcție care oprește cursul unui râu spre a ridica nivelul apei în amonte, a crea o rezervă de apă, o cădere de apă pentru hidrocentrale etc.; stăvilar, zăgaz. 2. (Mil.) Lucrare de fortificație făcută spre a opri înaintarea inamicului. ♢ Baraj (de artilerie)= trageri de artilerie pentru oprirea înaintării inamicului. Foc de baraj= tragere calculată spre a acoperi cu o ploaie de proiectile o suprafață de teren, care să devină astfel inaccesibilă inamicului. ♦ Ceea ce constituie o piedică (în drum). 3. Întrecere suplimentară între mai mulți concurenți sau între mai multe echipe care au obținut același număr de puncte, pentru a se putea departaja într-un clasament oficial.4. [Psih.; în sintagma] Baraj psihic = simptom al schizofreniei care constă în oprirea bruscă și nemotivată a unui act (4). – Din fr. barrage.

barajist
BARAJÍST, barajiști, s.m. Persoană care supraveghează și asigură întreținerea unei instalații de captare a apei. – Din fr. barragiste.

barat
BARÁT, -Ă, barați, -te, adj. 1. (Despre un drum, o intrare) Care este închis, a cărui trecere este împiedicată sau interzisă. 2. (Despre un text, o cifră, o literă etc.) Peste care s-a tras una sau mai multe linii; anulat. – V. bara. Cf. fr. b a r r é.

baratca
BARÁTCĂ s.f. v. baracă.

bara
BÁRĂ, bare, s.f. 1. Bucată lungă de lemn sau de metal căreia i se dau diferite întrebuințări. 2. Stâlp de poartă la unele jocuri sportive. ♢ Bară (fixă) = aparat de gimnastică format dintr-o vergea groasă de metal montată între doi stâlpi. 3. Barieră care desparte pe judecători de avocați și de împricinați; p. ext. locul din instanță unde pledează avocații. 4. Linie verticală sau orizontală care separă părți dintr-un text. ♦ (Muz.) Linie verticală care separă măsurile pe portativ. 5. Prag de nisip situat sub apă, de obicei în fața gurii de vărsare a unui fluviu. 6. Val de mare care urcă o dată cu fluxul de la gura unui fluviu spre amonte. – Din fr. barre.

barbacana
BARBACÁNĂ, barbacane, s.f. 1. Deschizătură mică lăsată din loc în loc într-un zid de sprijin pentru scurgerea apelor colectate în spatele acestuia. 2. Deschizătură înaltă și îngustă pentru aerisire și lumină, făcută în zidul unei clădiri cu arhitectură medievală. – Din fr. barbacane.

barbar
BARBÁR, -Ă, barbari, -e, s.m. și f. 1. Nume dat, în antichitate, de greci și de romani oricui nu era grec sau roman. 2. (La m. pl.) Nume generic pentru popoarele care au năvălit la începutul evului mediu în Europa; (și la sg.) persoană care făcea parte dintr-un asemenea popor. 3. Fig. (Adesea adjectival) Persoană necivilizată, cu purtări grosolane. ♦ Persoană cu atitudine și comportare inumană, crudă, sălbatică. ♦ (Adverbial) În mod crud, sălbatic, grosolan. – Din fr. barbare, lat. barbarus.

barbarie
BARBARÍE, barbarii, s.f. 1. Stare primitivă de dezvoltare social-culturală. 2. Concepție, atitudine, comportare care dovedesc lipsă de respect, dispreț sau ură față de cultură și de civilizație; (concr.) faptă care rezultă dintr-o asemenea concepție; cruzime, sălbăticie. – Din fr. babarie, lat. barbaria.

barbarism
BARBARÍSM, barbarisme, s.n. Cuvânt împrumutat dintr-o limbă străină fără a fi necesar (și fără a se asimila în aceasta); cuvânt de jargon. – Din fr. barbarisme, lat. barbarismus.

barba
BÁRBĂ, bărbi, s.f. 1. Păr care crește la bărbați pe bărbie și pe obraji. ♢ Loc. adv. În barbă = pe ascuns, numai pentru sine. ♢ Expr. (Fam.) A se trage de barbă (cu cineva) = a fi foarte intim cu cineva, a se bate pe burtă (cu cineva). (Arg.) A pune (sau a trage) bărbi = a minți, a înșira verzi și uscate. ♢ Compuse: barba-caprei = denumire dată mai multor specii de plante erbacee perene, cu frunze lungi și înguste și cu flori galbene (Tragopogon); barba-împăratului = plantă erbacee cu flori de diferite culori, care se cultivă ca plantă de ornament și a cărei rădăcină are proprietăți purgative; norea (Mirabilis jalapa); barba-lupului = plantă erbacee cu flori galbene (Crispis biennis); barba-ursului = coada-calului. 2. Bărbie. 3. Smoc de păr pe care îl au unele animale sub bot. 4. Țepii de la spicele cerealelor. – Lat. barba.

barbet
BARBÉT, barbeți, s.m. Prepelicar cu păr lânos și creț, dresat pentru vânătoarea de baltă. – Din fr. barbet.

barbeta
BARBÉTĂ, barbete, s.f. 1. Smoc de barbă (1) lăsat să crească pe părțile laterale ale feței. 2. Parâmă scurtă care servește la legarea unei ambarcații de o navă sau de chei. – Din it. barbetta.

barbian
BARBIÁN, -Ă, barbieni, -e, adj. De Ion Barbu, al lui Ion Barbu; în maniera lui Ion Barbu. [Pr.: -bi-an] – Barbu (n. pr.) + suf. -ian.

barbisa
BARBÍȘĂ, barbișe, s.f. (Rar) Barbișon. – Din fr. barbiche.

barbison
BARBIȘÓN, barbișoane, s.n. Barbă (scurtă) lăsată să crească numai pe vârful bărbiei; cioc^2 (3), țăcălie, barbișă. – Din fr. barbichon.

barbituric
BARBITÚRIC, -Ă, barbiturici, -ce, adj., s.n. 1. Adj. (În sintagma) Acid barbituric = substanță sintetică rezultată prin condensarea ureei, care stă la baza multor medicamente sedative, hipnotice, anestezice etc. 2. Adj., s.n. (Substanță, medicament) care are o acțiune calmantă, sedativă, anticonvulsivă, anestezică. – Din fr. barbiturique.

barbiturism
BARBITURÍSM s.n. Totalitatea tulburărilor care apar în intoxicațiile acute sau cronice cu barbiturice. – Din fr. barbiturisme.

barbotaj
BARBOTÁJ, barbotaje, s.n. 1. (Chim., Fiz.) Trecere forțată a unui gaz printr-un lichid; barbotare. 2. (Tehn.) Ungere automată a organelor interne ale unui motor prin scăldarea lor într-un rezervor de ulei special. – Din fr. barbotage.

barbotare
BARBOTÁRE, barbotări, s.f. (Chim., Fiz.) Barbotaj. – Cf. fr. b a r b o t e r.

barbun
BARBÚN, barbuni, s.m. Pește de mare, de culoare roșiatică, cu înotătoare galbene, cu două fire lungi în formă de mustăți, sub bărbie, și cu carnea foarte gustoasă (Mullus barbatus). – Din ngr. barbúni.

barbut
BARBÚT s.n. Joc de noroc cu zaruri. – Din tc. barbut.

barbuta
BARBÚTĂ, barbute, s.f. (Înv.) Monedă de la începutul secolului trecut, cu valoare de 2 lei (vechi) și 10 parale. – Et. nec.

barcagiu
BARCAGÍU, barcagii, s.m. Cel care are meseria de a conduce o barcă; luntraș. – Barcă + suf. -agiu.

barcana
BARCÁNĂ, barcane, s.f. Dună de nisip în formă de potcoavă sau de semilună, cu convexitatea în partea de unde bate vântul. – Din fr. barkhane.

barcarola
BARCARÓLĂ, barcarole, s.f. Cântec al gondolierilor venețieni; compoziție muzicală cu caracter liric și mișcare ritmică, imitând unduirea valurilor sau cadența vâslelor. – Din it. barcarola, fr. barcarolle.

barcaz
BARCÁZ, barcazuri, s.n. Ambarcație pescărească de lemn cu o capacitate de 10-100 de tone, care poate naviga cu pânze sau cu motor. – Din rus. barkas.

barca
BÁRCĂ, bărci, s.f. Ambarcație de dimensiuni mici, cu vâsle, cu pânze sau cu motor. – Din it. barca.

barchet
BARCHÉT s.n. v. barhet.

bard
BARD, barzi, s.m. (La vechii celți) Poet care compunea și recita cântece războinice și religioase. ♦ P. gener. Poet. – Din fr. barde, lat. bardus.

barda
BÁRDĂ, bărzi, s.f. Secure cu tăișul lat și cu coada scurtă, întrebuințată mai ales la cioplitul lemnului și, odinioară, ca armă de luptă. ♢ Expr. A da (sau a zvârli) cu barda în lună sau a da cu barda în Dumnezeu = a fi nesocotit. Cioplit (numai) din bardă (sau cu barda) = (cioplit) grosolan. – Din magh. bárd.

bardou
BARDÓU s.m. Hibrid obținut prin încrucișarea dintre armăsar și măgăriță (Equus hinnus). – Din fr. bardot.

barem
BÁREM^1 adv. Măcar, cel puțin, batăr. [Var.: báremi, bárim adv.] – Din bg., scr. barem.

BARÉM^2, bareme, s.n. 1. Tabel care dă rezultatele unor calcule curente în funcție de elementele luate în considerație. 2. Minimum de rezultate care trebuie obținute spre a putea trece dintr-o etapă de concurs (sportiv) la etapa imediat următoare. [Pl. și: baremuri] – Din fr. barème.

baremi
BÁREMI adv. v. barem^1.

bareta
BARÉTĂ^1, barete s.f. 1. Bentiță îngustă de piele cu care se încheie un pantof. 2. Bucată îngustă de metal fixată transversal pe un obiect tot de metal (tabacheră, decorație etc.). 3. Panglică de decorație; semn distinctiv al unei decorații care reproduce desenul panglicii și se poartă în locul decorației. – Din fr. barrette.

BARÉTĂ^2, barete, s.f. (Rar) Bonetă de postav sau de catifea, în trei sau patru colțuri, purtată de preoții catolici și, în trecut, de unii soldați din Occident. – Din fr. barrette.

barhet
BARHÉT s.n. Țesătură de bumbac (cu desene), flanelată pe o față sau pe ambele fețe. [Acc. și: bárhet. – Var.: barchét s.n.] – Din germ. Barchent.

baric
BÁRIC, -Ă, barici, -ce, adj. Care se referă la presiunea atmosferică, care ține de presiunea atmosferică. ♢ Sistem baric = formă de repartiție a presiunii în atmosferă, în regiuni cu presiune ridicată sau scăzută. – Din fr. barique.

baricada
BARICADÁ, baricadez, vb. I. Tranz. A închide printr-o baricadă o intrare, o ieșire, un drum etc.; a bloca. ♦ Refl. A se pune la adăpost (după o baricadă). – Din fr. barricader.

baricadare
BARICADÁRE, baricadări, s.f. Acțiunea de a (se) baricada și rezultatul ei. – V. baricada.

baricada
BARICÁDĂ, baricade, s.f. Întăritură amenajată dintr-o aglomerare de materiale diferite (vehicule, arbori, saci cu nisip, bolovani etc.) pentru întreruperea circulației sau pentru apărare, de obicei în timpul luptelor de stradă. ♢ Expr. A fi de cealaltă parte a baricadei = a fi în tabăra opusă. A muri pe baricade = a muri luptând pentru o idee. A fi pe baricadă = a fi la datorie, a fi combativ. – Din fr. barricade.

baricentru
BARICÉNTRU, baricentre, s.n. 1. Centru de greutate. 2. Punctul de întâlnire a medianelor unui triunghi. – Din fr. barycentre.

barie
BÁRIE, barii, s.f. Unitate de măsură pentru presiune, egală cu presiunea unei forțe de o dină pentru un centimetru pătrat. – Din fr. barye.

bariera
BARIÉRĂ, bariere, s.f. 1. Bară mobilă care arată că trecerea peste o șosea, peste o linie ferată etc. este oprită temporar; p. ext. loc unde se întretaie o șosea cu o linie ferată. ♦ Fig. Obstacol, piedică în calea realizării unui lucru. ♢ Barieră socială = situație prin care este denumit în sociologic elementul care face dificil sau chiar imposibil accesul dintr-o grupare socială ierarhic inferioară într-o grupare socială superioară. Barieră luminoasă = fascicul luminos folosit pentru comanda unui fotoreleu, în scopul semnalizării prezenței corpurilor străine într-o anumită zonă. 2. Punct de intrare în oraș, unde se încasau altădată taxele pentru mărfurile aduse spre vânzare; p. ext. periferie. [Pl.: -ri-e-]. – Din fr. barrière.

baril
BARÍL, barili, s.m. Unitate de măsură pentru capacități, egală cu circa 160 de litri, întrebuințată, în special, în S.U.A. și în Anglia. – Din fr. baril.

barim
BÁRIM adv. v. barem^1.

barimetrie
BARIMETRÍE s.f. Determinare aproximativă a greutății animalelor vii prin calcularea dimensiunilor corpului și organelor lor. – Din fr. barymétrie.

barisfera
BARISFÉRĂ s.f. Partea centrală a globului pământesc, cu raza de 3500 km și densitatea foarte mare, care se consideră a fi alcătuită din nichel și fier; nife. centrosferă. – Din fr. barysphère.

baris
BARÍȘ, barișe, s.n. 1. Broboadă de lână foarte subțire și ușoară. ♢ Expr. (Reg.) A-și da barișul pe ceafă = a se face de râs, a pierde rușinea, a încălca regulile bunei-cuviințe. 2. Stofă de lână foarte subțire și fină. [Var.: baréj, baríz s.n.] – Din fr. barège.

barita
BARÍTĂ, barite, s.f. Hidrat de bariu. – Din fr. baryte.

baritina
BARITÍNĂ, baritine, s.f. Sulfat natural de bariu. – Din fr. barytine.

bariton
BARITÓN, (1) s.n., (2) baritoni, s.m., (3) baritoane, s.n. 1. S.n. sg. Registru al vocii bărbătești, intermediar între tenor și bas. 2. S.m. Cântăreț a cărui voce se plasează în acest registru. 3. S.n. Instrument de alamă care are, într-o orchestră, un rol analog cu acela al baritonului (2) într-un cor. [Acc. și: baríton] – Din it. baritono, fr. baryton.

bariu
BÁRIU s.n. Element chimic, metal moale, alcalino-pământos, de culoare albă-argintie, ai cărui compuși se întrebuințează la fabricarea vopselelor, a sticlei și în pirotehnie. – Din fr. baryum.

bariz
BARÍZ s.n. v. bariș.

barman
BÁRMAN, barmani, s.m. Persoană care servește la un bar^3 (public). ♦ Proprietar al unui bar^3. – Din fr., engl. barman.

barmanita
BÁRMANIȚĂ, barmanițe, s.f. Femeie care servește la un bar. – Barman + suf. -iță.

baroana
BAROÁNĂ, baroane, s.f. Baroneasă. – Din baron. Cf. fr. b a r o n n e.

baroc
BARÓC, -Ă, baroci, -ce, adj., s.n. (Stil artistic) care este caracterizat prin cultivarea formelor grandioase, prin libertatea formelor și bogăția ornamentației arhitecturale.** (Despre construcții, mobilă, sculptură, pictură etc.) Care este realizat în acest stil.** (Stil literar) caracterizat printr-o mare libertate și fantezie de exprimare. – Din fr. baroque.

barograf
BAROGRÁF, barografe, s.n. Barometru care înregistrează în mod automat curba înălțimilor atinse de un avion. – Din fr. barographe.

barograma
BAROGRÁMĂ, barograme, s.f. Curbă înregistrată de barograf. – Din fr. barogramme.

barometric
BAROMÉTRIC, -Ă, barometrici, -ce, adj. Al barometrului, de barometru. – Din fr. barométrique.

barometru
BAROMÉTRU, barometre, s.n. Instrument pentru măsurarea presiunii atmosferice. – Din fr. barometre.

baron
BARÓN, baroni, s.m. (În prima fază a orânduirii feudale din apusul și centrul Europei) Mare senior; (mai târziu) titlu de noblețe intermediar între titlul de cavaler și acela de viconte; persoană care are acest titlu. – Din fr. baron.

baroneasa
BARONEÁSĂ, baronese, s.f. (În societatea feudală din apusul și centrul Europei) Femeie care posedă o baronie; soție sau fiică de baron; baroană. – Baron + suf. -easă.

baronet
BARONÉT, baroneți, s.m. Titlu de noblețe dat în Anglia membrilor unui ordin de cavaleri și care se moștenește pe linie bărbătească; persoană care are acest titlu. – Din fr. baronnet.

baronie
BARONÍE, baronii, s.f. Titlu de baron; domeniul unui baron. – Din fr. baronnie.

baros
BARÓS, baroase, s.n. Ciocan foarte mare și foarte greu. [Pl. și: barosuri] – Din țig. baros.

barosan
BAROSÁN, -Ă, barosani, -e, adj. (Fam.) Mare (și greu). ♦ Fig. (Substantivat, arg.) Persoană influentă, bogată. – Baros + suf. -an.

baroscop
BAROSCÓP, baroscoape, s.n. Aparat în formă de balanță, cu ajutorul căruia se demonstrează existența presiunii atmosferice și aplicarea principiului lui Arhimede la gaze. – Din fr. baroscope.

barou
BARÓU, barouri, s.n. Corp al avocaților, organizat pe lângă un tribunal sau o curte de apel. – Din fr. barreau.

barson
BARȘÓN, barșoane, s.n. (Reg.) Catifea (roșie). – Din magh. bársony.

bartita
BÁRTIȚĂ, bartițe, s.f. (Reg.) Pojghiță de mucegai care se formează pe borș sau pe zeama de varză acră. – Et. nec.

barza
BÁRZĂ, berze, s.f. Pasăre călătoare cu ciocul roșu, gâtul și picioarele lungi și cu penele, de obicei, albe, afară de vârfurile aripilor, care sunt negre; cocostârc (Ciconia ciconia). – Cf. alb. b a r d h ë.

bas
BAS, (1) s.n., (2) bași, s.m., (3) basuri, s.n. 1. S. n. sg. Registrul cel mai jos al vocii bărbătești; sunetul cel mai grav al unui acord muzical. 2. S. m. Cântăreț a cărui voce se plasează în acest registru; basist. 3. S. n. Instrument care deține în orchestră un rol analog cu acela al basului (2) într-un cor. – Din it. basso, fr. basse.

basamac
BASAMÁC, basamace, s.n. Rachiu (colorat) de calitate inferioară. – Cf. tc., scr. b a s a m a k „grad”.

basc
BASC^1 s.n. v. bască.

BASC^2, -Ă, basci, -ce, s.m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană originară din Țara Bascilor, regiune așezată în Pirinei, în Franța și Spania. 2. Adj. Care aparține sau este caracteristic bascilor^2 (1), privitor la basci^2. – Din fr. basque.

basca
BÁSCĂ, băști, s.f. Beretă cu marginile îndoite înăuntru. [Var.: basc s.n.] – Din fr. [beret] basque.

baschet
BÁSCHET, (1) s.n., (2) bascheți, s.m. 1. S. n. Baschetbal. 2. S. m. (Mai ales la pl.) Ghete de baschetbal. – Din fr. basket.

baschetbal
BÁSCHETBAL s.n. Joc sportiv disputat între două echipe de câte cinci jucători, care marchează punctele făcând să treacă mingea prin coșul de sfoară împletită fixat de un panou înalt pe terenul echipei adverse; baschet. – Din engl., fr. basket-ball.

baschetbalist
BASCHETBALÍST, -Ă, baschetbaliști, -ste, s.m. și f. Sportiv care practică baschetbalul. – Baschetbal + suf. -ist.

bascula
BASCULÁ, basculez, vb. I. Intranz. (Despre un corp) A se roti parțial în jurul unei axe orizontale care nu trece prin centrul de greutate; a se balansa. – Din fr. basculer.

basculant
BASCULÁNT, -Ă, basculanți, -te, adj. Care basculează sau care poate bascula; care balansează. ♢ Autocamion (sau camion, vagon) basculant = autocamion (sau camion, vagon) a cărui platformă se ridică pentru a descărca materialele transportate. – Din fr. basculant.

basculare
BASCULÁRE, basculări, s.f. Acțiunea de a bascula. – V. bascula.

basculator
BASCULATÓR, basculatoare, s.n. Dispozitiv care servește la răsturnarea unui vas sau a unui vagonet, cu scopul de a-l goli de conținut; culbutor. – Bascula + suf. -tor (după fr. basculeur).

bascula
BASCÚLĂ, bascule, s.f. 1. Aparat care permite cântărirea corpurilor grele cu ajutorul unor greutăți (de o sută de ori) mai mici. 2. Scândură sau pârghie mobilă așezată în cumpănă pe un suport. 3. Partea metalică a armelor de vânătoare cu țevi mobile. – Din fr. bascule.

baseball
BASE-BALL s.n. Joc sportiv nord-american, practicat între două echipe de câte nouă jucători cu o minge ca cea de oină, care se lansează cu un bătător spre terenul echipei adverse, de unde poate fi trimisă înapoi tot prin lovire cu bătătorul. [Pr.: béiz-bol] – Cuv. engl.

baset
BASÉT, baseți, s.m. Câine de vânătoare cu corpul lunguieț, cu labele scurte, cu urechile lungi, cu pete roșietice sau negre pe corp, folosit pentru scoaterea din vizuină a vulpilor și a bursucilor. – Din fr. basset.

basic
BASIC s.n. (Inform.) Limbaj simbolic ușor accesibil, universal. [Pr.: béizic] – Din engl. basic.

basicenglish
BASIC-ENGLISH s.m. Formă simplificată a limbii engleze, având la bază circa 850 de cuvinte și un minimum de reguli gramaticale, creată cu scopul de a servi ca limbă internațională. [Pr.: béizic-íngliș] – Cuv. engl.

basidie
BASÍDIE, basidii, s.f. Organ special al unor ciuperci pe care se formează sporii. – Din germ. Basidie. Cf. fr. b a s i d e.

basidiomiceta
BASIDIOMICÉTĂ, basidiomicete, s.f. (La pl.) Clasă de ciuperci saprofite sau parazite la care sporii se formează la exterior, pe basidii; (și la sg.) ciupercă facând parte din această clasă. [Pr.: -di-o-] – Din fr. basidiomycètes.

basist
BASÍST, basiști, s.m. 1. Bas (2). 2. Muzicant care cântă la contrabas sau la un instrument cu timbru de bas (1). – Din fr. bassiste.

basm
BASM, basme, s.n. 1. Narațiune (populară) cu elemente fantastice supranaturale, care simbolizează forțele binelui și ale răului în lupta pentru și împotriva fericirii omului. ♢ Expr. (Fam.) A se face de basm= a se face de râs. 2. Născocire, minciună, scornitură. – Din sl. basnĩ.

basma
BASMÁ, basmale, s.f. Bucată de pânză sau de mătase (colorată), folosită de femei pentru a-și înveli capul, spre a lega și a duce în ea ceva, ca batistă etc. ♢ Expr. A scoate (pe cineva) basma curată= a scoate (pe cineva) nevinovat. A ieși (sau a scăpa) basma curată= a scăpa cu bine dintr-o incurcătură. [Var.: (înv.) băsmá s.f.] – Din tc. basma.

basmangiu
BASMANGÍU, basmangii, s.m. (Înv.) Fabricant sau negustor de basmale. – Din tc. basmaci.

basna
BÁSNĂ, basne, s.f. (Înv.) Povestire, relatare mincinoasă, scornită, falsă; băsnire. – Din scr. basna. Cf. bg. b a s n e a.

basorelief
BASORELIÉF, basoreliefuri, s.n. Lucrare de sculptură cu figuri scoase în relief pe un fond cu care fac corp comun. [Pr.: -li-ef. – Var.: (înv.) basoreliév, (neobișnuit) basreliéf s.n.1 – Din it. bassorilievo, fr. bas-relief.

basoreliev
BASORELIÉV s.n. v. basorelief.

basrelief
BASRELIÉF s.n. v. basorelief.

basta
BÁSTA adv. (Fam.) Ajunge! destul! gata! (Și) cu asta, basta! - Din it. basta.

bastard
BASTÁRD, -Ă, bastarzi, -de, s.m. și f., adj. 1. S. m. și f. Copil nelegitim; bitang. 2. S. m. și f. Plantă sau animal rezultat din încrucișarea a două specii deosebite; corcitură. 3. Adj. Batard. Scriere bastardă. - Din it. bastardo.

bastiment
BASTIMÉNT, bastimente, s.n. Navă (de război) de dimensiuni mari. – Din it. bastimento.

bastingaj
BASTINGÁJ, bastingaje, s.n. Totalitatea chesoanelor, dulapurilor sau rastelelor în care se păstrează efectele echipajului pe o navă. – Din fr. bastingage.

bastion
BASTIÓN, bastioane, s.n. (Adesea fig.) Fortificație cilindrică sau poligonală, construită de obicei la colțurile unei fortărețe. [Pr.: -ti-on] – Din fr. bastion.

baston
BASTÓN, bastoane, s.n. Bucată de lemn lungă (cam de un metru) și subțire, de obicei curbată la un capăt, care se poate ține în mână și are diverse utilizări. ♢ Baston de mareșal = un fel de baston scurt, purtat de un mareșal. ♦ Lovitură dată cu această bucată de lemn. – Din it. bastone.

bastonada
BASTONÁDĂ, bastonade, s.f. (Livr.) Mulțime de lovituri date cuiva cu bastonul; ciomăgeală. – Din fr. bastonnade.

bastonas
BASTONÁȘ, bastonașe, s.n. Diminutiv al lui baston. – Baston + suf. -aș.

bas
BAȘ^1- (Înv.) Element de compunere având sensul de „principal, cu gradul cel mai înalt”, izolat din cuvinte turcești care denumeau funcții sau ranguri (baș-aga, baș-caimacam etc.) și folosit uneori la formarea de substantive. – Din tc. baș.

BAȘ^2, adv. (Reg.) Chiar, tocmai. – Din scr. baš.

basaga
BAȘ-AGÁ, baș-agale, s.m. Comandant al unui detașament din armata otomană. – Din. tc. bașağa.

basboier
BAȘ-BOIÉR, baș-boieri, s.m. (Înv.) Cel mai de seamă boier al țării; p.ext. boier mare. – Baș^1+Boier.

basbulucbas
BAȘ-BULUCBÁȘ, baș-bulucbași, s.m. Căpetenia bulucbașilor. – Din tc. bașbölükbași.

basbuzuc
BAȘBUZÚC, bașbuzuci, s.m. Ostaș voluntar, fără soldă, din trupele otomane neregulate, care trăia din jaf. ♦ Persoană apucătoare, violentă și grosolană, care încalcă regulile de conviețuire socială. – Din tc. bașibozuk „trupe neregulate”.

basca
BÁȘCA, adv., prep. (Pop. și fam.) 1. Despărțit, deosebit, separat; în chip deosebit, în alt mod. 2. Prep. (În) afară de..., exceptând, nepunând la socoteală... – Din tc. bașka.

bascaimacam
BAȘ-CAIMACÁM, baș-caimacami, s.m. Întâiul caimacam, șeful caimacamilor. – Din tc. baș kaymakam.

basca
BÁȘCĂ, băști, s.f. 1. (Înv. și reg.) Beci. 2. (Înv.) Ridicătură de pământ întărită care proteja o fortificație în afara zidurilor ei; redută. [Var.: báștă s.f.] – Din pol. baszta.

baschie
BÁȘCHIE, bașchii, s.f. Ciocan cu vârful prevăzut cu un șanț în formă de v, folosit pentru baterea cercurilor metalice ale butoaielor. – Din bg. baskija.

basciohodar
BAȘ-CIOHODÁR, baș-ciohodari, s.m. (Înv.) Întâiul ciohodar. – Din tc. baș çuhadar.

baskir
BAȘKÍR, -Ă, bașkiri, -e, s.m. și f. 1. S.m. și f. (La pl.) Populație turcică din Republica Autonomă Bașkiria; (și la sg.) persoană care aparține acestei populații. 2. Adj. Care aparține R.A. Bașkiria sau bașkirilor (1), care privește R.A.Bașkiria sau pe bașkiri. – Din rus. bașkir. Cf. fr. b a c h k i r.

basoalda
BAȘOÁLDĂ, bașoalde, s.f. (Arg.) Femeie neglijentă, greoaie, grasă; femeie destrăbălată, ușuratică. – Et. nec.

basta
BÁȘTĂ s.f. v. bașcă.

bastina
BÁȘTINĂ s.f. (În loc. adj. și adv.) De baștină = originar, autohton; din moși-strămoși. – Din bg., scr. baștina.

bataj
BATÁJ, bataje, s.n. (Text.) Operație constând în lovirea repetată cu bătătoarea^2 (2) a masei de material fibros desfăcut în prealabil în procesul filării. – Din fr. battage.

batal
BATÁL^1, batali, s.m. Berbec castrat în vederea îmbunătățirii calității cărnii și a lânii. – Cf. tc. battal „netrebnic”.

BATÁL^2, batale, s.n. Groapă de depozitare a țițeiului, a noroiului rezultat prin săpare sau a diverselor reziduuri de fabricație din industria petrolului. – Et. nec.

batalion
BATALIÓN, batalioane, s.n. Unitate militară formată din mai multe companii. ♦ (Mai ales la pl.) Mulțime de ființe (organizate, încolonate). [Pr.: -li-on] – Din pol. batalion, rus. batalion. Cf. it. b a t t a g l i o n e, fr. b a t a i l l o n.

batant
BATÁNT, -Ă, batanți, -te, adj. (Despre uși, ferestre, capace etc.) care se închide singur, printr-o mișcare de du-te-vino în jurul unei axe verticale situate la una dintre margini. – Din fr. battant.

batard
BATÁRD, -Ă, batarzi, -de, adj. (Despre scriere) Care este intermediar între scrierea rondă și cea cursivă; (despre penițe) care are forma potrivită spre a servi la acest fel de scriere; bastard. ♦ (Substantivat, f.) Literă din această scriere. – Din fr. bâtard.

batardou
BATARDÓU, batardouri, s.n. Dig, baraj (provizoriu) așezat în amonte de diverse lucrări de fundații, reparații etc. spre a seca terenul pe care se fac aceste lucrări; p. ext. spațiul astfel delimitat. – Din fr. batardeau.

batat
BATÁT, batați, s.m. Plantă perenă din țările calde, cu tulpina lungă, târâtoare, cu frunze mari, cu flori albe sau roz, cultivată pentru tuberculele sale comestibile bogate în amidon, vitamine și zahăr, cartof dulce (Ipomoea batatas); p. restr. tuberculul acestei plante. – Din. rus. batat. Cf. sp., port., it. b a t a t a.

batav
BATÁV, -Ă, batavi, -e, s.m. și f., adj. 1. S. m. și f. (La pl.) Populație germanică ce locuia, în antichitate, pe teritoriul Olandei de azi; (și la sg.) persoană care a aparținut acestei populații. 2. Adj. Care aparține batavilor (1), referitor la batavi. – Din fr. Bataves.

bata
BÁTĂ, bete, s.f. 1. (La pl.) Cingătoare îngustă și lungă, țesută din lână de diferite culori. 2. (Reg.) Betelie. – Lat.*bitta (= vitta „legătură”).

batar
BÁTĂR adv. (Reg.) Cel puțin, măcar, barem^1. ♦ (Cu valoare de conjuncție, urmat de „că”) Cu toate că, deși. [Var.: bátâr adv.] – Din magh. bátor.

batar
BÁTÂR adv. v. batăr.

batca
BÁTCĂ^1, batce, s.f. (Reg.) Nicovală mică pe care cosașul își ascute coasa, bătând-o cu ciocanul. – Et. nec.

BÁTCĂ^2, batce, s.f. (Reg.) Un fel de capcană folosită la prinderea rozătoarelor mici. – Et. nec.

BÁTCĂ^3, batce, s.f. 1. Pește mic, asemănător cu plătica, verde-albăstrui pe spate și argintiu pe abdomen (Blicca björkna). 2. (Reg.) Pelican, babiță. – Din ucr. babka (refăcut după bate).

bate
BÁTE, bat, vb. III. I. 1. Tranz. și refl. A (se) lovi, a (se) izbi repetat și violent (cu palma, cu pumnul, cu bățul, cu biciul etc.) A bate peste obraji, peste gură, peste picioare. A bate la palmă, la tălpi, la spate. A bate în cap. ♢ Expr. (Tranz.) A fi bătut în cap = a fi îndobitocit de loviturile primite în cap. Bătut în cap = prost, nebun, țicnit. (Refl.) A se bate cu pumnii în piept = a se mândri, a se fuduli; a face caz de ceva. ♦ Tranz. A atinge, a lovi ușor cu palma umărul, mâna sau spatele cuiva spre a atrage atenția, a-l reconforta sau a-i arăta bunăvoința; a lovi în același fel o parte a corpului unui animal spre a-l liniști sau a-l mângâia. ♢ Expr. A bate pe cineva la cap sau a bate capul cuiva = a cicăli, a plictisi pe cineva cu vorba. (Refl. recipr.) A se bate pe burtă cu cineva = a fi într-o intimitate familiară cu cineva. A bate palma (sau, arg., laba) cu cineva = a da mâna cu cineva; p. ext. a încheia cu cineva o tranzacție, dând mâna cu el în semn de învoială. 2. Tranz. A învinge un adversar într-un joc, la un concurs (sportiv); a birui un dușman în luptă, în război. ♢ Expr. A bate un record (sportiv) = a depăși un record (sportiv). ♦ Refl. A se lupta, a se război. ♢ Loc. vb. (Refl. recipr.) A se bate în duel = a se duela. ♢ Expr. A se bate cap în cap = a fi în opoziție, în contradicție, a nu se potrivi. Se bate ziua cu noaptea = se luminează de ziuă sau amurgește. 3. Tranz. A lovi, a izbi repetat (cu un instrument potrivit) un obiect, un material etc. în diverse scopuri. Gospodina bate covoarele. Bate fierul până-i cald. ♢ Loc. vb. (Fam.) A bate la mașină = a dactilografia. A bate la ochi = a frapa (1). ♢ Expr. A bate bani = a fabrica monede de metal. A bate monedă = a) a fabrica monede de metal; b) a insista asupra erorii cuiva, în defavoarea lui. A bate toba = a spune peste tot un secret (intim) încredințat de cineva. A bate o carte = a juca o carte de joc. A bate tactul (sau măsura) = a lovi (ușor) un obiect cu mâna sau a imita lovirea lui în ritmul unei bucăți muzicale sau al unui vers. A bate mult drum (sau multă cale) = a parcurge o distanță lungă. A bate podurile = a vagabonda. A bate (pasul) pe loc = a nu realiza nici un progres într-o acțiune, a nu înainta într-o problemă. A bate câmpii = a spune cu totul altceva decât ceea ce se discută, a divaga, a vorbi aiurea. ♦ A fixa un obiect țintuindu-l de ceva. A bătut tablourile pe pereți. Bătuse capacul lăzii în cuie. ♦ A freca învârtind și lovind de pereții unui vas. Batem albușurile până se fac spumă. Bate untul în putinei. ♦ A freca, a apăsa producând bășici, răni sau bătături. Mă bate un pantof. ♦ (La războiul de țesut) A presa cu spata firele din băteală. II. Intranz. 1. A izbi în ceva făcând zgomot; a ciocăni (la poartă, la ușă, la fereastră). Valurile bat de zidurile cetății. Cine bate oare la fereastra mea? ♢ Expr. A bate la ușa cuiva = a veni la cineva spre a-i cere un ajutor material. A bate din picioare = a tropăi. A bate din (sau în) palme = a aplauda. A bate din gură degeaba (sau în vânt) = a vorbi în zadar, a trăncăni. 2. A face o mișcare (relativ regulată). ♢ Expr. A bate din aripi = (despre păsări) a face mișcarea de zbor lovind aerul cu aripile. A bate mătănii = a îngenunchea și a atinge fruntea cu pământul de mai multe ori la rând, în semn de pocăință sau de cucernicie. ♦ (Despre organe sau părți ale corpului omenesc) A avea pulsații ritmice; a palpita, a zvâcni. Îi bate inima de frică. Îmi bat tâmplele. ♢ Refl. Mi se bate ochiul drept. ♦ (Despre un motor sau un organ de motor) A funcționa dereglat, scoțând zgomote anormale. 3. (Despre arme de foc) A trage, a trimite proiectilul până la o anumită distanță, până într-un anumit punct. O pușcă veche care nu mai bătea decât la 100 de pași. ♦ (Înv.) A bombarda. ♦ (Reg.; despre câini) A lătra. ♦ Intranz.și tranz. (Despre aștri) A atinge (ceva) cu razele. Pune-ți pălăria, să nu te bată soarele la cap. ♦ (Despre ape) A se izbi (de maluri etc.). 4. A face aluzie critică la ceva. Bate în ciocoi. ♢ Expr. A-și bate joc de cineva (sau de ceva) = a) a lua în derâdere pe cineva; b) a necinsti, a viola o fată, o femeie. 5. (Despre vânt) A sufla. 6. (Despre ploaie, grindină, brumă) A cădea (lovind) peste semănături, livezi etc. 7. (În expr.) A bate în retragere = a) a se retrage din luptă; b) a retracta cele spuse mai înainte. 8. (Despre culori) A se apropia de..., a avea o nuanță de... Bate în albastru. III. Intranz. și tranz. A emite zgomote ritmice care indică ceva. ♦ (Înv.; despre telegraf) A emite țăcănitul prin care se transmit mesajele telegrafice. ♢ Expr. (Tranz.) A bate o telegramă (sau o depeșă) = a da, a transmite o telegramă. ♦ (Despre un clopot, un ceasornic, despre toacă etc.) A emite sunete ritmice cu o anumită semnificație. – Lat. batt(u)ere.

batere
BÁTERE, bateri, s.f. Acțiunea de a (se) bate; bătut^1 – V. bate.

baterie
BATERÍE, baterii, s.f. 1. Subunitate de artilerie compusă din patru, șase sau opt tunuri, cu mijloacele de tracțiune, utilajul și personalul necesar. 2. Grup de aparate, de dispozitive sau de piese identice asociate în vederea executării unei operații. ♢ Baterie electrică = reunire a mai multor butelii de Leyda sau a mai multor elemente voltaice spre a produce electricitate. Baterie solară = sursă de energie formată dintr-un grup de generatoare fotoelectrice cu semiconductori, care transformă energia radiației solare în energie electrică. 3. Ansamblul instrumentelor de percuție (într-o orchestră). 4. Vas cu gheață în care se află sticle cu băutură. ♦ P. ext. Un litru de vin și o sticlă de sifon luate împreună. – Din fr. batterie.

baterist
BATERÍST, bateriști, s.m. Persoană care asigură acompaniamentul ritmic la instrumente de percuție. – Baterie + suf. -ist.

batiala
BATIÁLĂ adj. (În sintagma) Regiune (sau zonă) batială = regiune în mări și oceane cuprinsă între adâncimea de 200 și 2500 m. [Pr.: -li-a-] – Din fr. bathyale.

batic
BATÍC, baticuri, s.n. 1. Țesătură subțire imprimată în culori. 2. Basma (subțire și) colorată. – Din fr. batik.

batimetrie
BATIMETRÍE s.f. Ramură a hidrometriei care se ocupă cu măsurarea adâncimii apei în mări, lacuri și râuri. – Din fr. bathymétrie.

batimetru
BATIMÉTRU, batimetre, s.n. Aparat care măsoară adâncimea apelor din mări, lacuri, râuri etc. – Din fr. bathymètre.

batir
BATÍR, batire, s.n. Fir de bumbac răsucit ușor, puțin mai gros decât ața de cusut, întrebuințat la însăilat. – Et. nec.

batiscaf
BATISCÁF, batiscafuri, s.n. Aparat de explorare a marilor adâncimi submarine care se poate deplasa prin mijloace proprii. – Din fr. bathyscaphe.

batisfera
BATISFÉRĂ, batisfere, s.f. Cabină în formă de sferă în care cercetătorii pot coborî până la mari adâncimi submarine, păstrând legătura prin cablu cu nava-mamă. – Din fr. bathysphère.

batist
BATÍST, batisturi, s.n. Țesătură din fire foarte subțiri de bumbac sau de in. – Din fr. batiste.

batista
BATÍSTĂ, batiste, s.f. Bucată pătrată de pânză întrebuințată la șters nasul, fața, mâinile etc. – Din fr. batiste.

batiu
BATÍU, batiuri, s.n. Construcție de oțel sau de fontă pe care se montează mecanismele unui sistem tehnic stabil și prin intermediul căreia acesta se poate fixa pe o fundație, pe un teren etc. – Din fr. bâti.

batjocora
BATJÓCORĂ s.f. v. batjocură.

batjocori
BATJOCORÍ, batjocoresc, vb. IV. Tranz. A face pe cineva sau ceva de râs, de rușine, de ocară; p. ext. a umili, a înjosi. ♦ A necinsti o femeie [Var.: (reg.) batjocurí vb. IV] – Din batjocură.

batjocorire
BATJOCORÍRE, batjocoriri, s.f. Faptul de a batjocori. – V. batjocori.

batjocoritor
BATJOCORITÓR, -OÁRE, batjocoritori, -oare, adj. Care batjocorește. Batjocori + suf. -tor.

batjocura
BATJÓCURĂ, batjocuri, s.f. Luare în ras, bătaie de joc; vorbă, faptă, lucru de râs, de ocară, de insultă. ♢ Expr. A fi (sau a ajunge, a se face) de batjocură = a fi (sau a ajunge, a se face) de râs, a deveni ridicol. [Var.: batjócoră s.f.] – Refăcut din batjocuri (pl. lui batjoc înv. „bătaie de joc” < bate + joc).

batjocuri
BATJOCURÍ vb. IV. v. batjocori.

batoc
BATÓC s.n. v. batog.

batog
BATÓG, batoguri, s.n. Spinare de morun sau de nisetru, sărată și afumată; p. gener. carne de pește sărată și afumată. [Var.: batóc s.n.] – Din scr. batok, rus. batog.

batojit
BATOJÍT, -Ă, batojiți, -te, adj. (Reg.) Fără putere; stors, istovit (de bătrânețe). Cf. rus. b a t o j i t.

batolit
BATOLÍT, batoliți, s.m. Rocă în formă de masiv înrădăcinat în adâncul scoarței Pământului. – Din fr. batholite.

baton
BATÓN, batoane, s.n. Bucată (de vanilie, de ciocolată, de ceară etc.) lunguiață sau în formă de bastonaș. – Din fr. bâton.

batozar
BATOZÁR, batozari, s.m. (Rar) Muncitor care asigură funcționarea batozei. – Batoză + suf. -ar.

batoza
BATÓZĂ, batoze, s.f. Mașină agricolă care desface boabele din spice, din păstăi, din știuleți și le separă de celelalte părți ale plantei; mașină de treierat, treierătoare. – Din fr. batteuse.

batracian
BATRACIÁN, batracieni, s.m. (La pl.) Clasă de vertebrate care cuprinde animale amfibii; (și la sg.) animal care face parte din această clasă; amfibian.[Pr.: -ci-an] – Din fr. batracien.

bau
BAU interj. Cuvânt cu care se sperie, de obicei în glumă, copiii. – Onomatopee.

baubau
BAUBÁU s.m. invar. Personaj imaginar cu care se sperie copiii mici. [Var.: babáu s.m. invar., babáua s.f. invar.] – Din bau (repetat).

bauxita
BAUXÍTĂ, bauxite, s.f. Oxid de aluminiu care se găsește în natură ca minereu de diferite culori. [Pr.: ba-u-] – Din fr. bauxite.

bavarez
BAVARÉZ, -Ă, bavarezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană născută și crescută în Bavaria. 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din Bavaria. – Bavar[ia] (n. pr.) + suf. -ez.

baveta
BAVÉTĂ, bavete, s.f. Bărbiță (1). [Var.: babétă s.f.] – Din fr. bavette.

bavetica
BAVEȚÍCĂ, bavețele, s.f. Diminutiv al lui bavetă; bărbiță (1). – Bavetă + suf. -ică.

bavura
BAVÚRĂ, bavuri, s.f. (Tehn.) Material rămas peste profilul normal pe suprafața pieselor prelucrate sau turnate. – Din fr. bavure.

baza
BAZÁ, bazez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) sprijini, a (se) întemeia pe ceva. ♦ Refl. A avea încredere în sprijinul cuiva, a se lăsa în nădejdea cuiva; a se bizui. – Din fr. baser.

bazaconie
BAZACÓNIE, bazaconii, s.f. Lucru bizar, de mirare, de necrezut. ♦ (Fam.) Năzbâtie, poznă, ștrengărie. – Din sl. bezŭ-zakonije.

bazalt
BAZÁLT, bazalturi, s.n. Rocă vulcanică de culoare închisă, întrebuințată la construcții și la pavaje. – Din fr. basalte, lat. basaltes.

bazaltic
BAZÁLTIC, -Ă, bazaltici, -ce, adj. Care conține bazalt, de bazalt. – Din fr. basaltique.

bazaochi
BAZAÓCHI, -OÁCHE, bazaochi, -oache, adj. (Reg.) 1. Sașiu. 2. Nebunatic, ștrengar, poznaș. – Cf. ucr. b e z o k i j.

bazar
BAZÁR, bazaruri, s.n. Loc în aer liber sau magazin în care se vând tot felul de obiecte mai ales mărunțișuri. – Din fr. bazar.

baza
BÁZĂ, baze, s.f. I. 1. Parte care susține un corp, o clădire sau un element de construcție; temei, temelie. ♦ Latură a unui triunghi sau a unui poligon ori față a unui poliedru (care se reprezintă de obicei în poziție orizontală). ♦ Dreaptă care servește ca linie de pornire pentru construirea unei serii de triunghiuri topografice. 2. Fig. Ceea ce formează temeiul a ceva, elementul fundamental, esențial. ♢ Loc. adj. De bază = fundamental, esențial. Fără bază = neîntemeiat, inconsistent. ♢ Loc. adv. Pe (sau în) baza... sau pe bază de... = în conformitate cu..., pe principiul... ♢ Expr. A avea (ceva) la bază = a se întemeia pe ceva (sigur). A pune bazele a ceva = a întemeia, a funda. ♦ Elementul principal al unei substanțe chimice sau farmaceutice. 3. (De obicei urmat de determinarea „economică”) Totalitatea relațiilor de producție într-o etapă determinată a dezvoltării sociale. 4. Loc de concentrare a unor rezerve de oameni, de materiale etc., care servește ca punct de plecare pentru o anumită activitate. Bază de aprovizionare. Bază de recepție. Bază de atac. ♢ Bază aeriană = aeroport militar. Bază navală = port militar. Bază sportivă = complex de instalații sportive. 5. (În sintagma) Baza craniului = partea craniului care închide cutia craniană înspre ceafă. II. Corp chimic alcătuit dintr-un atom metalic legat cu unul sau mai mulți hidroxili, care albăstrește hârtia roșie de turnesol, are gust leșietic și, în combinație cu un acid, formează o sare. III. 1. Distanță între difuzoarele (externe) ale unui sistem de redare stereofonică. 2. (Electron.) Electrod corespunzător zonei cuprinse între cele două joncțiuni ale unui tranzistor. 3. (Electron.; în sintagma) Bază de timp = unitate funcțională a unor aparate electronice, care generează impulsuri la intervale de timp precise. – Din fr. base, (I 3) rus. [ekonomiceskaia] baza.

bazedov
BÁZEDOV s.n. (Și în sintagma Boala lui Bazedow) Boală endocrină manifestată prin creșterea în volum a glandei tiroide, proeminența globilor oculari, palpitații, insomnii, nervozitate etc. – Din fr. [maladie de] Basedow.

bazedovian
BAZEDOVIÁN, -Ă, bazedovieni, -e, adj. (Rar) Care prezintă caracteristicile

bazic
BÁZIC, -Ă, bazici, -ce, adj. (Despre substanțe) Care are proprietățile unei baze (II). – Din fr. basique.

bazilica
BAZÍLICĂ, bazilici, s.f. 1. Biserică romano-catolică medievală, în formă de dreptunghi, împărțită în interior în trei părți prin șiruri de coloane; (azi) nume dat unei biserici sau unei catedrale impunătoare. 2. (La romani) Edificiu public cu interiorul împărțit, prin șiruri de coloane, în trei sau în cinci părți. – Din fr. basilique, lat. basilica.

bazin
BAZÍN, bazine, s.n. 1. Rezervor deschis, de mari dimensiuni, construit din metal, din piatră, din ciment etc. ♦ Rezervor de apă amenajat pentru înot sau pentru sporturile care se practică în apă. 2. (Și în sintagma bazin hidrografic) Regiune din care un râu, un fluviu, un lac sau o mare își adună apele. ♦ Regiune delimitată de albiile tuturor afluenților unui râu sau ai unui fluviu. ♢ Bazin portuar = parte a unui port, special amenajată pentru staționarea vaselor (în vederea încărcării și descărcării lor). ♦ Regiune geografică bogată în zăcăminte de minereuri, în special de cărbuni. 3. (Anat.) Cavitate situată în partea inferioară a abdomenului și constituită din oasele iliace; pelvis. – Din fr. bassin.

bazinas
BAZINÁȘ, bazinașe, s.n. Diminutiv al lui bazin. – Bazin + suf. -aș.

bazinet
BAZINÉT, bazinete, s.n. (Anat.) Segment al canalului excretor al rinichiului, în regiunea hilului. – Din fr. bassinet.

bazon
BAZÓN, bazoane, s.n. Bucată de stofă, de piele sau de pânză, aplicată pe turul^2 pantalonilor, al izmenelor sau al chiloților, pentru a-i cârpi sau pentru a-i întări. – Et. nec.

bazona
BAZONÁ, bazonez, vb. I. Tranz. A pune un bazon, a cârpi cu bazoane. – Din bazon.

bazonat
BAZONÁT, -Ă, bazonați, -te, adj. care este cârpit cu bazoane. – V. bazon.

bazooka
BAZÓOKA subst. Aruncător de grenade antitanc. [Pr.: bazúca] – Cuv. am.

ba
BĂ interj. (Arg.) Măi. – Et. nec.

babaca
BĂBÁCĂ s.m. v. babacă.

babaica
BĂBÁICĂ, băbăici, s.f. (Reg.) Vâslă^1. [Var.: bobáică s.f.] – Din ucr. babajka.

babacuta
BĂBĂCÚȚĂ, băbăcuți, s.m. (Înv. și reg.) Diminutiv al lui babacă. – Babacă + suf. -uță.

babaluc
BĂBĂLÚC s.m. (Reg.; în loc. adj. și adv.) Din băbăluc = (care datează) din moși-strămoși, din timpuri străvechi. – Din scr. babaluk.

babareasa
BĂBĂREÁSĂ, băbărese, s.f. (Reg.) Babă (care descântă sau ghicește). – Cf. b a b ă.

babatie
BĂBĂTÍE, băbătii, s.f. (Reg.) Babă. ♦ Nevastă (bătrână). – Cf. b a b ă.

babesc
BĂBÉSC, -EÁSCĂ, băbești, adj., s.f. 1. Adj. (Peior.). După felul, obiceiurile sau portul babelor. ♢ Expr. Vorbe (sau fleacuri) băbești = vorbe cărora nu trebuie să li se dea importantă. Leacuri băbești = mijloace empirice cu care se încearcă vindecarea unor boli. Socoteală băbească = socoteală făcută în mod simplist, empiric; fig. judecată greșită, îngustă. 2. S.f. Soi românesc de viță de vie, cu struguri rămuroși și boabe rotunde, de culoare neagră-albăstruie, din care se produc vinuri roșii. – Babă + suf. -esc.

babeste
BĂBÉȘTE adv. Ca babele. ♢ Expr. A socoti (sau a face socoteli, a o lua) băbește = a face calcule în mod simplist, empiric. – Babă + suf. -ește.

baboi
BĂBÓI, băboi, s.m. (Depr.) Augmentativ al lui babă. – Babă + suf. -oi.

babornita
BĂBÓRNIȚĂ s.f. v. baborniță.

babusca
BĂBÚȘCĂ, băbuști, s.f. 1. Băbuță. 2. Nume dat păsărilor cântătoare îmbătrânite, în special sticletelui și scatiului. – Cf. rus. b a b u ș k a.

babuta
BĂBÚȚĂ, băbuțe, s.f. Diminutiv al lui babă (1); băbușcă. – Babă + suf. -uță.

bacan
BĂCÁN^1 s.n. 1. Lemn de culoare roșiatică al unui arbore exotic (Haematoxylon campechianum). 2. Colorant roșu, obținut prin fierbere, din băcan^1 (1). – Din tc. bakam.

BĂCÁN^2, băcani, s.m. Negustor care vinde cu amănuntul diverse produse alimentare. [Var.: (reg.) bacál s.m.] – Din tc. bakkal.

bacalie
BĂCĂLÍE^1, băcălii, s.f. (Înv.) Soția băcanului; negustoreasă. Băcălia ambițioasă. – Cf. b ă c a n 2,  b ă c ă n i e.

BĂCĂLÍE^2 s.f. v. băcănie.

bacani
BĂCĂNÍ, băcănesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A vopsi cu băcan^1 (2). – Din băcan^1.

bacanie
BĂCĂNÍE, băcănii, s.f. 1. Prăvălie în care se vând diferite produse alimentare. 2. (La sg.) Ocupația băcanului^2. 3. (Înv.; la pl.) Mirodenii, condimente, ingrediente. [Var.: (reg.) băcălíe s.f.] – Băcan2 + suf. -ie.

bacanioara
BĂCĂNIOÁRĂ, băcănioare, s.f. Diminutiv al lui băcănie (1). [Pr.: -ni-oa-] – Băcănie + suf. -ioară.

bacanita
BĂCĂNÍȚĂ, băcănițe, s.f. (Rar) Nevasta băcanului^2. – Băcan^2 + suf. -iță.

bacauan
BĂCĂUÁN, -Ă, băcăuani, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul sau județul Bacău. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul sau județul Bacău. [Pr.: -că-uan] – Bacău (n. pr.) + suf. -an.

bacauanca
BĂCĂUÁNCĂ, băcăuance, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul sau județul Bacău. ♦ Locuitoare din municipiul sau județul Bacău. [Pr.: -că-uan-] – Băcăuan + suf. -că.

bacit
BĂCÍT s.n. 1. Ocupația baciului. 2. Partea din produsele stânii care se dădea în trecut baciului drept remunerație. – Baci + suf. -it.

bacita
BĂCÍȚĂ, băcițe, s.f. Femeie care conduce o stână; soția baciului. – Baci + suf. -iță.

baciui
BĂCIUÍ, băciuiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) 1. A prepara brânzeturi. 2. Fig. A întârzia mult într-un loc (izolat, singuratic). – Baci + suf. -ui.

bacuiata
BĂCUIÁȚĂ, băcuiețe, s.f. (Reg.) Față de pernă folosită ca desagă. [Pr.: -cu-ia-] – Et. nec.

badadai
BĂDĂDĂÍ, bădădăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A umbla fără rost, de colo-colo. [Var.: bădăduí vb. IV] – Probabil formație onomatopeică.

badadui
BĂDĂDUÍ vb. IV. v. bădădăi.

badaran
BĂDĂRÁN, -Ă, bădărani, -e, s.m. și f., adj. (Persoană) nepoliticoasă, cu apucături grosolane; mitocan, mojic. – Cf. magh. b a d a r.

badaranca
BĂDĂRÁNCĂ, bădărance, s.f. Femeie nepoliticoasă, cu apucături grosolane; mitocancă. – Bădăran + suf. -că.

badaranie
BĂDĂRĂNÍE, bădărănii, s.f. Atitudine, faptă sau vorbă de bădăran; mitocănie, grosolănie, mojicie. – Bădăran + suf. -ie.

badaranos
BĂDĂRĂNÓS, -OÁSĂ, bădărănoși, -oase, adj. (Rar) De bădăran, grosolan; care arată bădărănie. – Bădăran + suf. -os.

badic
BĂDÍC s.m. v. bădică.

badica
BĂDÍCĂ, bădici, s.m. (Pop.; mai ales la voc.) Bădiță. [Var.: bădíc s.m.] – Bade + suf. -ică.

badicuta
BĂDICÚȚĂ, bădicuți, s.m. (Pop.; mai ales la voc.) Diminutiv al lui bădică. – Bădică + suf. -ută.

badie
BĂDÍE, bădii, s.m. (Pop.; mai ales la voc.) Bădiță. – Bade + suf. -ie.

badisor
BĂDIȘÓR, bădișori, s.m. (Pop.) Bădiță. – Bade + suf. -ișor.

badita
BĂDÍȚĂ s.m. (Pop.) Diminutiv al lui bade; bădie, bădică, bădișor, bădițel. [Var.: bíță s.m.] – Bade + suf.-iță.

baditel
BĂDIȚÉL, bădiței, s.m. (Pop.) Bădiță. – Bădiță + suf. -el.

baditica
BĂDIȚÍCĂ s.m. (Pop.) Diminutiv al lui bădiță. – Bădiță + suf. -ică.

baga
BĂGÁ, bag, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face să intre sau a intra undeva; a (se) introduce, a (se) vârî, a intra^2. ♢ Expr. (Tranz.) A băga ceva în gură = a mânca. A băga (pe cineva) sub masă = a) a face (pe cineva) să cadă sub masă din cauză că i s-a dat prea mult de băut; b) a învinge (pe cineva) într-o încercare, într-o discuție; a înfunda. A(-și) băga nasul (în ceva sau undeva, în toate, unde nu-i fierbe oala) = a se amesteca în treburi care nu-l privesc, a interveni inoportun într-o discuție. A băga (ceva) în (sau la) cap = a ține minte un lucru. A băga (cuiva ceva) în (sau la) cap = a) a face (pe cineva) să înțeleagă o problemă, o teorie etc.; b) a face (pe cineva) să creadă un lucru (curios), să fie obsedat de ceva. A(-și) băga mințile în cap = a se cuminți, a reveni la o comportare conformă cu interesele sale. A băga (cuiva) frica în oase sau a băga pe cineva în sperieți (sau în răcori) = a speria rău (pe cineva). A băga (pe cineva) în boală (sau în boale) = a înspăimânta (pe cineva). A băga (pe cineva) în draci = a necăji, a întărâta (pe cineva). (Fam.) A băga pe cineva în viteză = a face (pe cineva) să lucreze repede, fără răgaz. (Refl.) A se băga în sufletul (sau în ochii, sub pielea) cuiva = a se face cu insistență observat de cineva spre a-i câștiga încrederea, a nu slăbi pe cineva cu dovezile de simpatie, de dragoste (interesată) etc. (Tranz.) A băga de viu în mormânt = a pricinui moartea din cauza unor mari supărări. A o băga pe mânecă = a fi prins cu minciuna, a nu mai ști cum să îndrepte o greșeală, a o sfecli. A băga zâzanie (sau vrajbă, intrigă) (între oameni) = a învrăjbi, a produce discordie. (Arg.) A băga un fitil (sau fitile împotriva cuiva) = a calomnia (pe cineva). 2. Tranz. și refl. A (se) plasa în ceva sau undeva; a (se) angaja. Își bagă toți banii în cărți de specialitate. S-a băgat slujbaș la primărie. S-a băgat slugă. ♢ Expr. (Tranz.) A băga (pe cineva) în pâine = a da (cuiva) o slujbă. (Arg.) A băga (pe cineva) în fabrica de pumni = a lua la bătaie (pe cineva). (Fam.) A băga actele (de căsătorie) = a depune actele cerute pentru căsătorie. 3. (În expr.) (Tranz.) A băga seama (la ceva) = a fi atent, a observa. A băga în seamă (ceva sau pe cineva) = a da atenție (la ceva sau cuiva), a fi curtenitor (cu cineva). A băga de seamă = a avea grijă (de ceva), a fi atent (la ceva). (Refl.) A se băga de seamă = a se observa, a se remarca (ceva). – Et. nec.

bagare
BĂGÁRE s.f. Acțiunea de a (se) băga și rezultatul ei. ♢ Băgare de seamă = grijă, atenție (deosebită). – V. băga.

bagacios
BĂGĂCIÓS, -OÁSĂ, băgăcioși, -oase, adj. (Fam.) Băgăreț. – Băga + suf. -ăcios.

bagaret
BĂGĂRÉȚ, -EÁȚĂ, băgăreți, -e, adj. (Fam.) Care se amestecă insistent în toate; băgăcios, înfigăreț. – Băga + suf. -ăreț.

bagator
BĂGĂTÓR, -OARE, băgători, -oare, adj. (Mai ales ir.; în sintagma) Băgător de seamă = care nu face decât să observe fără a acționa; care nu are un rol precis într-o treabă. – Băga + suf. -ător.

bahnit
BĂHNÍT, -Ă, băhniți, -te, adj. (Reg.; despre apă) Stătut, clocit. – Bahnă + suf. -it.

bahnos
BĂHNÓS, -OÁSĂ, băhnoși, -oase, adj. (Reg.) Mlăștinos, mocirlos. – Bahnă + suf. -os.

bai
BĂÍ^1, băiesc, vb. IV. Refl. (Rar) A face baie^1. – Din baie^1.

BĂÍ^2, băiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A lucra într-o mină (de aur). – Din baie^2.

baias
BĂIÁȘ, băieși, s.m. Bărbat care servește într-o baie^1 publică. – Baie+ suf. -aș.

baiat
BĂIÁT, băieți, s.m. 1. Copil de sex bărbătesc. ♢ (Reg.; la pl.) Copii (indiferent de sex). 2. Persoană de sex bărbătesc ieșită nu de mult din vârsta copilăriei; p.ext. adolescent, flăcău. ♢ (Cu nuanță afectivă, despre bărbați mai în vârstă) Bun băiat! 3. Fiu, fecior (al cuiva). 4. (Rar) Servitor, slugă. Băiat la vite. ♢ Băiat de prăvălie = adolescent care învăța negoțul, lucrând într-un magazin; p. ext. vânzător comercial. [Var.: (reg.) băiét s.m.] – Et. nec.

baiata
BĂIÁTĂ, băiete, s.f. (Reg.) Fată; fetiță. – Din băiat.

baies
BĂIÉȘ, băieși, s.m. Lucrător într-o mină (de aur). – Baie^2 + suf. -aș.

baiesime
BĂIEȘÍME s.f. (Reg.) Totalitatea băieșilor; mulțime de băieși. -Băieș + suf. -ime.

baiesita
BĂIEȘÍȚĂ^1, băieșițe, s.f. Femeie care servește la o baie^1 publică – Băiaș + suf.-iță.

BĂIEȘÍȚĂ^2, băieșițe, s.f. (Reg.) 1. Soție de băieș. 2. Femeie care lucrează într-o mină. – Băieș + suf. -iță.

baiet
BĂIÉT s.m. v. băiat.

baietan
BĂIETÁN, băietani, s.m. Băiat mai mare. – Băiat + suf.-an.

baietanas
BĂIETĂNÁȘ, băietănași, s.m. Diminutiv al lui băietan. [Var.: băitănáș s.m.] – Băietan + suf.-aș.

baietandru
BĂIEȚÁNDRU, băiețandri, s.m. Băiat măricel. – Băiat + suf. -andru.

baietas
BĂIEȚÁȘ, băiețași, s.m. Băiețel. – Băiat + suf. -aș.

baietel
BĂIEȚÉL, băieței, s.m. 1. Diminutiv al lui băiat; băiețaș. 2. (La pl.) Plantă erbacee cu frunze păroase și flori albastre grupate, care crește prin fânețe și pășuni (Veronica spicata) - Băiat + suf. -el.

baietesc
BĂIEȚÉSC, -EÁSCĂ, băiețești, adj. De băiat, specific băieților. – Băiat + suf. -esc.

baieteste
BĂIEȚÉȘTE adv. Ca băieții. – Băiat + suf.-ește.

baieti
BĂIEȚÍ, băiețesc, vb. IV. Refl. (Rar; despre fete) A se comporta băiețește. [Pr.: bă-ie-] – Din băiat.

baietica
BĂIEȚÍCĂ s.m. (Reg.; la voc.) Diminutiv al lui băiat. - Băiat + suf. -ică.

baietime
BĂIEȚÍME s.f. (Rar) Mulțime de băieți. – Băiat + suf. -ime.

baietoi
BĂIEȚÓI, băiețoi, s.m. (Depr. sau glumeț) Augmentativ al lui băiat. ♦ Fată cu apucături de băiat. – Băiat + suf. -oi.

baimarean
BĂIMĂREÁN, -Ă, băimăreni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul Baia Mare. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Baia Mare. - Baia Mare (n. pr.) + suf. -ean.

baimareanca
BĂIMĂREÁNCĂ, băimărence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Baia Mare. ♢ Locuitoare din municipiul Baia Mare. – Băimărean + suf. -că.

baitanas
BĂITĂNÁȘ s.m. v. băietănaș.

baita
BĂÍȚĂ, băițe, s.f. Diminutiv al lui baie^1. – Baie^1 + suf.-iță.

baitui
BĂIȚUÍ, băițuiesc, vb. IV. Tranz. A acoperi suprafața unui corp cu baiț. – Baiț + suf. -ui.

baituit
BĂIȚUÍT s.n. Acțiunea de a băițui. – V. băițui.

bajenar
BĂJENÁR, băjenari, s.m. Persoană care își părăsea vremelnic casa, provincia sau patria din pricina invaziilor dușmane, a persecuțiilor politice sau a asupririi. [Var.: bejănár, bejenár s.m.] – Băjeni + suf. -ar.

bajenari
BĂJENĂRÍ, băjenăresc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A băjeni. [Var.: bejănărí vb. IV] – Din băjenar.

bajenarie
BĂJENĂRÍE s.f. (Înv.) Băjenie. [Var.: bejănăríe, bejenăríe s.f.] – Băjenar + suf. -ie.

bajenarit
BĂJENĂRÍT s.n. (Înv.) Băjenie. [Var.: bejănărit s.n.] – V.băjenări.

bajeni
BĂJENÍ, băjenesc, vb. IV. Refl. și intranz. A-și părăsi vremelnic casa, provincia sau patria din cauza invaziilor dușmane, a persecuțiilor politice sau a asupririi; a băjenări. [Var.: bejăní, bejení vb. IV] – Din băjenie (derivat regresiv).

bajenie
BĂJÉNIE, băjenii, s.f. Fugă (vremelnică) a populației din cauza invaziilor dușmane, a persecuțiilor politice sau a asupririi; timpul petrecut în această situație; băjenărie, băjenărit. [Var.: bejánie, bejénie s.f.] – Din sl. bĕžanije.

bal
BĂL, -Ă, băli, -e, adj. (Reg.) 1. (Despre oameni sau părul lor) Blond. 2. (Despre animale) Alb pe tot corpul sau numai pe bot. – Din sl. bĕlŭ „alb”.

balai
BĂLÁI, -ÁIE, bălai, -aie, adj. 1. (Despre oameni sau părul lor) Blond. 2. (Despre animale) Plăvan. ♦ (Substantivat, f.) Nume care se dă vacilor sau iepelor albe. ♢ Expr. (Fam.) A înțărca bălaia = s-a isprăvit cu posibilitatea de a profita de slăbiciunea sau de munca altuia, s-a terminat cu foloasele ușor obținute. (Pop.) A intrat bălaia în sat= s-a luminat de ziuă. Ori laie, ori bălaie v. laie. – Băl + suf. -ai.

balan
BĂLÁN, -Ă, bălani, -e, adj. 1. (Despre oameni sau părul lor) Blond. ♢ (Substantivat, m.; ir.) Dracul. 2. (Despre animale) Plăvan. ♢ (Substantivat) Nume care se dă unor animale domestice cu părul alb. – Băl + suf. -an.

balabaneala
BĂLĂBĂNEÁLĂ, bălăbăneli, s.f. Mers nesigur, mișcare înceată, legănată sau împleticită. – Bălăbăni + suf. -eală.

balabani
BĂLĂBĂNÍ, bălăbănesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) deplasa într-o parte și într-alta, adesea cu mișcări legănate, șovăitoare; a (se) bălăngăni, a (se) bălăngăi, a bălălăi, a se bănănăi. 2. Refl. Fig. (Fam.) A se trudi, a se lupta cu cineva sau cu ceva; a se certa, a se ciorovăi. – Et. nec. sau formație onomatopeică.

balabanit
BĂLĂBĂNÍT^1 s.n. Faptul de a (se) bălăbăni. – V. bălăbăni.

BĂLĂBĂNÍT^2, -Ă, bălăbăniți, -te, adj. (Despre mers, pași) Legănat; șovăitor. – V. bălăbăni.

balacari
BĂLĂCĂRÍ, bălăcăresc, vb. IV. 1. Refl. și intranz. (Rar) A (se) bălăci. 2. Refl. recipr. și tranz. Fig. (Fam.) A (se) certa, a (se) batjocori, spunând (sau spunându-și) cuvinte injurioase. – Cf. scr. b a l a k a t i.

balacarie
BĂLĂCĂRÍE, bălăcării, s.f. (Reg.) Vorbă injurioasă, trivială. – Bălăcări + suf. -ie.

balaceala
BĂLĂCEÁLĂ, bălăceli, s.f. Joacă, zbenguială prin apă (la scăldat). – Bălăci + suf. -eală.

balaci
BĂLĂCÍ, bălăcesc, vb. IV. Refl. și intranz. A (se) juca, a se zbengui în apă (la scăldat); a (se) bălăcări (1), bleotocări (1). – Din bg. balakam.

balacire
BĂLĂCÍRE, bălăciri, s.f. Acțiunea de a (se) bălăci; bălăcit. – V. bălăci.

balacit
BĂLĂCÍT s.n. Bălăcire. – V. bălăci.

balaiel
BĂLĂIÉL, -IÁ, -ÍCĂ, bălăiei, -ele, adj. Bălăior. - Bălai + suf. -el.

balaior
BĂLĂIÓR, -OÁRĂ, bălăiori, -oare, adj. Diminutiv al lui bălai; bălăiel, bălănel, bălănuț, bălăuc, băluț. – Bălai + suf. -ior.

balalai
BĂLĂLĂÍ, bălălăiesc, vb. IV. Intranz. A se bălăbăni (1). – Formație onomatopeică.

balalau
BĂLĂLẮU adj. invar. (Reg.) Care se bălăbănește (1). ♦ (Substantivat, m.) Om moale, prost, neghiob. – Bălălăi + suf. -ău.

balanel
BĂLĂNÉL, -EA, bălănei, -ele, adj. Bălăior. – Bălan + suf. -el.

balangai
BĂLĂNGĂÍ, bălăngăiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) bălăbăni (1). – Balang + suf. -ăi.

balangait
BĂLĂNGĂÍT s.n. Faptul de a (se) bălăngăi. - V. bălăngăi.

balangani
BĂLĂNGĂNÍ, bălăngănesc, vb. IV. 1. Intranz. (Despre un clopot, o balangă; la pers. 3) A suna (tare). 2. Refl. și tranz. A (se) bălăbăni (1). – Balang + suf. -ăni.

balanganit
BĂLĂNGĂNÍT s.n. Faptul de a (se) bălăngăni; sunetul clopotului (de la biserică). – V. bălăngăni.

balanganitor
BĂLĂNGĂNITÓR, -OÁRE, bălăngănitori, -oare, adj. (Despre clopote) Care bălăngănește. – Bălăngăni + suf. -tor.

balanut
BĂLĂNÚȚ, -Ă, bălănuți, -e, adj. Bălăior. – Bălan + suf. -uț.

balarie
BĂLĂRÍE, bălării, s.f. 1. Buruiană care crește pe locuri necultivate. 2. Loc năpădit de buruieni. – Et. nec.

balastioaga
BĂLĂȘTIOÁGĂ, bălăștioage, s.f. (Reg.) Băltoagă. – Et. nec.

balauc
BĂLĂÚC, -Ă, bălăuci, -ce, adj. (Reg.) Bălăior. – Bălai + suf. -uc.

balbisa
BĂLBÍSĂ, bălbise, s.f. Plantă erbacee cu tulpina acoperită de peri aspri, cu flori roșii sau (rar) albe (Stachys silvatica). - Et. nec.

balega
BĂLEGÁ vb. I. v. băliga.

balegar
BĂLEGÁR s.n., s.m. v. băligar.

baliga
BĂLIGÁ, pers. 3 báligă, vb. I. Refl. A-și elimina, a-și depune baliga. [Var.: bălegá vb. I] – Din baligă.

baligar
BĂLIGÁR, (I) băligare, s.n., (II) băligari, s.m. I. S.n. 1. Baligă. 2. Amestec de baligă și paie, folosit ca îngrășământ sau combustibil. II. S. m. Gândac negru care trăiește mai mult în baligă (Geotrupes stercorarius). [Var.: bălegár s.n., s.m.] – Baligă + suf. -ar.

baliuta
BĂLIÚȚĂ, băliuțe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui balie. [Pr.: -li-u-] – Balie + suf. -uță.

balmajeala
BĂLMĂJEÁLĂ, bălmăjeli, s.f. Faptul de a bălmăji; amestecătură, încurcătură, zăpăceală. – Bălmăji + suf. -eală.

balmaji
BĂLMĂJÍ, bălmăjesc, vb. IV. Tranz. 1. A amesteca, a încurca mai multe lucruri. ♦ A zăpăci, a ameți pe cineva cu vorba. 2. A vorbi încurcat, îngăimat sau fără rost. [Var.: bălmojí, bolmojí vb. IV.] – Din balmoș.

balmoji
BĂLMOJÍ vb. IV. v. bălmăji.

balos
BĂLÓS, -OÁSĂ, băloși, -oase, adj., s.m. 1. Adj. Căruia îi curg balele, cu bale. ♦ (Despre vin, zeamă de varză etc.) Care s-a îngroșat (ca balele). 2. S. m. (Iht.; reg.) Babușcă. – Bale + suf. -os.

balosel
BĂLOȘÉL, băloșei, s.m. Ciupercă necomestibilă cu pălăria galben-roșiatică și cu miros neplăcut (Russula foetens). - Bălos + suf. -el.

balosi
BĂLOȘÍ, băloșesc, vb. IV. Refl. (Despre vin, zeamă de varză etc.) A deveni bălos. – Din bălos.

balosire
BĂLOȘÍRE, băloșiri, s.f. Faptul de a se băloși; (în special) boală a unor vinuri care se tulbură, devin vâscoase și se întind ca uleiul. – V. băloși.

balosit
BĂLOȘÍT, -Ă, băloșiți, -te, adj. (Despre vin, zeamă de varză etc.) Care a devenit bălos, vâscos. – V. băloși.

balsama
BĂLSĂMÁ, bălsămez, vb. I. Tranz. (Rar) A îmbălsăma. [Var.: bălsămí vb. IV] – Din balsam.

balsamat
BĂLSĂMÁT, -Ă, bălsămați, -te, adj. (Rar) Îmbălsămat. [Var.: bălsămit, -ă adj.] – V. bălsăma.

balsami
BĂLSĂMÍ vb. IV. v. bălsăma.

balsamit
BĂLSĂMÍT, -Ă adj. v. bălsămat.

baltac
BĂLTÁC, băltace, s.n. (Reg.) Băltoacă. – Baltă + suf. -ac.

baltacel
BĂLTĂCÉL s.n. v. băltăgel.

baltagel
BĂLTĂGÉL, băltăgele, s.n. Diminutiv al lui baltag. [Var.: băltăcél s.n.] – Baltag + suf. -el.

baltaret
BĂLTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, băltăreți, -e, adj. De baltă; p. ext. Din regiunea bălților. ♦ (Substantivat, m. sg. art) Numele unui vânt călduț, umed, care bate dinspre miazăzi. – Baltă + suf. -ăreț.

baltau
BĂLTẮU, băltaie, s.n. (Reg.) Băltoi. – Baltă + suf. -ău.

balti
BĂLTÍ, pers. 3 băltește, vb. IV. Refl. (Rar; despre apă) A stagna într-un loc, a forma o baltă. – Din baltă.

baltis
BĂLTÍȘ, băltișuri, s.n. Teren băltos. – Baltă + suf. -iș.

baltita
BĂLTÍȚĂ, băltițe, s.f. Diminutiv al lui baltă. – Baltă + suf. -iță.

baltoaca
BĂLTOÁCĂ, băltoace, s.f. Baltă mică, murdară și mocirloasă; bălăștioagă, băltac; adunătură sau scursură de apă de ploaie prin gropile drumurilor; bulhac. ♦ Cantitate mare de lichid vărsat pe jos; baltă. [Var.: băltoágă s.f.] – Baltă + suf. -oacă.

baltoaga
BĂLTOÁGĂ s.f. v. băltoacă.

baltoi
BĂLTÓI, băltoaie, s.n. Baltă (mare); băltău. -Baltă + suf. -oi.

baltos
BĂLTÓS, -OÁSĂ, băltoși, -oase, adj. Plin de bălți; p.ext. mlăștinos, mocirlos. – Baltă + suf. -os.

balta
BĂLȚÁ, bălțez, vb. I. Tranz. (Fam.) A vopsi în culori variate (și nearmonizate); a tărca. – Din bălțat (der. regr.).

baltat
BĂLȚÁT, -Ă, bălțați, -te, adj. (Despre animale) Care are părul sau penele de culori diferite; cu dungi sau cu pete de altă culoare. ♦ (Despre haine, stofe, tablouri etc.) Cu multe culori țipătoare; colorat fără gust. ♦ (Ir.) Îmbrăcat fără gust; (pop.) îmbrăcat în haine orășenești. – Lat. balteatus.

baltatura
BĂLȚĂTÚRĂ, bălțături, s.f. Pată de culoare deschisă la animalele bălțate. ♦ Obiect colorat țipător, cu culori multe și neasortate, încărcat. – Bălțat + suf. -ură.

balusca
BĂLÚȘCĂ, băluște, s.f. Nume dat mai multor specii de plante erbacee cu flori albe (Ornithogalum). – Băl + suf. -ușcă.

balut
BĂLÚȚ, -Ă, băluți, -e, adj. (Reg.) Bălăior. – Băl + suf. -uț.

banat
BĂNÁT, (3) bănaturi, s.n. (Reg.) 1. Stare de durere sufletească, de jale, de tristețe, de părere de rău. 2. Supărare, necaz, ciudă. ♢ Expr. A nu-i fi cuiva cu bănat= (ca formulă de politețe) a nu lua în nume de rău rugămintea sau întrebarea cuiva. 3. Învinuire, reproș, imputare. – Din magh. bánat.

bananai
BĂNĂNĂÍ, bănănăiesc (bănắnăi), vb. IV. Intranz. A se bălăbăni. – Formație onomatopeică.

banarit
BĂNĂRÍT, s.n. (Reg.) Bănet. – Ban^1 + suf. -ărit.

banatean
BĂNĂȚEÁN, -Ă, bănățeni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană (originară) din Banat. 2. Adj. Care aparține Banatului sau populației lui, privitor la Banat sau la populația lui; bănățenesc. – Banat (n. pr.) + suf. -ean.

banateanca
BĂNĂȚEÁNCĂ, bănățence, s.f. Femeie (originară) din Banat. – Bănățean + suf. -că.

banatenesc
BĂNĂȚENÉSC, -EÁSCĂ, bănățenești, adj. Bănățean. – Bănățean + suf. -esc.

banateneste
BĂNĂȚENÉȘTE adv. Ca în Banat, ca bănățenii. ♦ În graiul bănățean. – Bănățean + suf. -ește.

bancuta
BĂNCÚȚĂ^1, băncuțe, s.f. Diminutiv al lui bancă^1. – Bancă^1+ suf. -uță.

BĂNCÚȚĂ^2, băncuțe, s.f. Monedă mică de argint din trecut, în valoare de 50 de bani; firfiric. ♦ (Înv. și reg.) Monedă de mică valoare (10-20 de creițari). ♦ (La pl.) Bani, parale. – Din germ. Bankozettel.

bandurica
BĂNDURÍCĂ, băndurici, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui bandură^1. – Bandură^1 + suf. -ică.

baneasca
BĂNEÁSCA s.f. art. Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Cf. b a n^2.

banesc
BĂNÉSC^1, -EÁSCĂ, bănești, adj. De bani^1; în bani^1; relativ la bani^1. – Ban^1 + suf. -esc.

BĂNÉSC^2, -EÁSCĂ, bănești, adj. De ban^2; al băniei. – Ban^2 + suf. -esc.

baneste
BĂNÉȘTE adv. În privința banilor^1. – Ban^1 + suf. -ește.

banet
BĂNÉT s.n. Bani^1 mulți; avere mare în bani^1; bănărit. – Ban^1 + suf. -et.

bani
BĂNÍ, bănesc, vb. IV. 1. Tranz. A învesti pe cineva cu titlul de ban^2. 2. Intranz. A exercita funcția de ban^2. – Din ban^2.

banica
BĂNÍCĂ, bănici, s.f. Plantă erbacee cu flori albastre, rar albe, dispuse în capitule globuloase, care crește în regiunea alpină și subalpină (Phyteuma orbiculare). - Et. nec.

banicer
BĂNICÉR, băniceri, s.m. 1. Meseriaș care face coșuri sau banițe din coajă de tei. 2. Cel care măsoară cereale cu banița. 3. Bănicioară. – Baniță + suf. -ar.

banicioara
BĂNICIOÁRĂ, bănicioare, s.f. Diminutiv al lui baniță; bănicer (3). – Baniță + suf. -ioară.

banie
BĂNÍE, bănii, s.f. 1. Funcția sau rangul de ban^2. 2. Reședința banului^2. – Ban^2 + suf. -ie.

banisor
BĂNIȘÓR^1, bănișori, s.m. diminutiv al lui ban^1. – Ban^1 + suf. -ișor.

BĂNIȘÓR^2, bănișori, s.m. Boier subaltern al banului^2. – Ban^2 + suf. -ișor.

banos
BĂNÓS, -OÁSĂ, bănoși, -oase, adj. 1. (Despre ocupații) Care aduce câștig mare; productiv, lucrativ. 2. (Reg.; despre oameni) Bogat, avut. – Ban^1 + suf. -os.

banui
BĂNUÍ, bănuiesc, vb. IV. 1. Tranz. A presupune; a presimți; a întrevedea o anumită situație, o anumită soluție etc. 2. Tranz. A considera pe cineva drept autor al unei fapte (rele); a suspecta. 3. Intranz. (Reg.) A se supăra pe cineva; a-i face mustrări. 4. Intranz. (Reg.) A regreta, a se căi. – Din magh. bánni.

banuiala
BĂNUIÁLĂ, bănuieli, s.f. 1. Presupunere, presimțire, supoziție. 2. Atitudine de neîncredere față de cineva sau ceva, presupunere că cineva are o vină sau o intenție rea; suspiciune. – Bănui + suf. -eală.

banuire
BĂNUÍRE, bănuiri, s.f. (Rar) Acțiune de a bănui și rezultatul ei; bănuială. – V. Bănui.

banuit
BĂNUÍT, -Ă, bănuiți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care este presupus vinovat; suspect. ♦ (Substantivat) Persoană presupusă a fi săvârșit o infracțiune, fără a exista însă dovezi îndestulătoare pentru a putea fi pusă sub învinuire. 2. (Reg.) Supărat, mâhnit. – V. bănui.

banuitor
BĂNUITÓR, -OÁRE, bănuitori, -oare, adj. Care bănuiește; care este înclinat (în mod exagerat) spre bănuială. ♦ Gelos. [Pr.: -nu-i-] – Bănui + suf. -tor.

banut
BĂNÚȚ, bănuți, s.m. 1. Diminutiv al lui ban^1; monedă de valoare sau de dimensiune mică. ♦ (La pl.) Bani mulți. 2. Germenul oului (fecundat). 3. Plantă erbacee cu flori mici și rotunde, frumos colorate, dispuse în capitule; părăluță, bănuțel (Bellis perennis). – Ban^1 + suf. -uț.

banutel
BĂNUȚÉL, bănuței, s.m. (Bot.) Bănuț (3). – Bănuț + suf. -el.

barat
BĂRÁT, bărați, s.m. (Înv.) Călugăr sau preot catolic. – Din magh. barát.

baragan
BĂRĂGÁN, bărăganuri, s.n. Șes întins, prezentând caractere de stepă. – Et. nec.

barani
BĂRĂNÍ, bărănesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A stărui, a insista. – Et. nec.

baratie
BĂRĂȚÍE, bărății, s.f. (Înv. și reg.) Biserică sau mănăstire catolică. – Bărat + suf. -ie.

barbat
BĂRBÁT, -Ă, bărbați, -te, s.m., adj. I. S. m. 1. Persoană adultă de sex masculin. ♦ Om în toată firea. 2. Soț. II. Adj. (Rar) Curajos; voinic; harnic, activ. – Lat. barbatus.

barbacut
BĂRBĂCÚȚ s.m. v. berbecuț.

barbarie
BĂRBĂRÍE s.f. Barbă mare, stufoasă. ♦ Fig. Bătrân bărbos. – Barbă + suf. -ărie.

barbatesc
BĂRBĂTÉSC, -EÁSCĂ, bărbătești, adj. 1. Caracteristic bărbaților, de bărbat. 2. Care exprimă bărbăție; plin de energie, de curaj, de hotărâre; viril. – Bărbat + suf. -esc

barbateste
BĂRBĂTÉȘTE adv. 1. Ca bărbații. 2. Cu bărbăție. ♦ În mod matur. – Bărbat + suf. -ește.

barbatos
BĂRBĂTÓS, -OÁSĂ, bărbătoși, -oase, adj. (Reg.) Care are aspect viril, care are însușiri morale de bărbat (I). – Bărbat + suf. -os.

barbatus
BĂRBĂTÚȘ, bărbătuși, s.m. Mascul al unor animale. – Bărbat + suf. -uș.

barbatel
BĂRBĂȚÉL, bărbăței, s.m. Diminutiv al lui bărbat (I, 2). – Bărbat + suf. – el.

barbatie
BĂRBĂȚÍE s.f. 1. Faptul de a fi bărbat; vârsta de maturitate a bărbatului. 2. Virilitate. ♦ Fig. Organul genital masculin. – Bărbat + suf. -ie.

barbatoi
BĂRBĂȚÓI, bărbățoi, s.m. (Depr. sau glumeț) Augmentativ al lui bărbat (1). ♦ Femeie cu apucături de bărbat (1). – Bărbat + suf. -oi.

barbanta
BĂRBẤNȚĂ, bărbânțe, s.f. (Reg.) Vas de lemn făcut din doage, în care se păstrează mai ales lapte și brânzeturi. [Var.: berbínță s.f.] – Din magh. berbence.

barbie
BĂRBÍE, bărbii, s.f. 1. Parte a feței formată de proeminența maxilarului inferior; barbă. ♢ Bărbie dublă = gușa de sub bărbie la persoanele grase. 2. Parte cărnoasă care atârnă sub falca de jos la unele animale. ♦ (La pl.) Cele două lame roșii, cărnoase, care atârnă de o parte și de alta sub ciocul găinilor. 3. Dispozitiv de lemn aplicat la baza viorii, pe care se sprijină bărbia (1) violonistului. – Barbă + suf. -ie.

barbier
BĂRBIÉR, bărbieri, s.m. Frizer. ♦ Fig. (Fam.) Om mincinos, lăudăros. [Pr.: -bi-er] – Din ngr. barbéris.

barbiereala
BĂRBIEREÁLĂ, bărbiereli, s.f. 1. Faptul de a (se) bărbieri. 2. Fig. Lăudăroșenie, minciună. [Pr.: -bi-e-] – Bărbieri + suf. -eală.

barbieresc
BĂRBIERÉSC, -EASCĂ, bărbierești, adj. (Rar) De bărbier, privitor la bărbier. [Pr.: -bi-e-] – Bărbier + suf. -esc.

barbieri
BĂRBIERÍ, bărbieresc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) rade. 2. Refl. Fig. A se lăuda cu lucruri neadevărate; a minți. [Pr.: -bi-e-] – Din bărbier.

barbierie
BĂRBIERÍE, (2) bărbierii, (Rar) 1. Meseria de bărbier. 2. Frizerie. [Pr.: -bi-e-] – Bărbier + suf. -ie.

barbierit
BĂRBIERÍT s.n. Acțiunea de a (se) bărbieri. [Pr.: -bi-e-] – v. bărbieri.

barbierita
BĂRBIERÍȚĂ, bărbierițe, s.f. (Rar) Femeie bărbier. [Pr.: -bi-e-] – Bărbier + suf. – iță.

barbioara
BĂRBIOÁRĂ, bărbioare, s.f. (Rar) Diminutiv al lui bărbie; bărbiuță. [Pr.: -bi-oa-] – Bărbie + suf. -ioară.

barbisoara
BĂRBIȘOÁRĂ, bărbișoare, s.f. Plantă erbacee cu flori galbene, care devin mai târziu albe (Alyssum minimum). – Barbă + suf. -ișoară.

barbita
BĂRBÍȚĂ, bărbițe, s.f. 1. Șervețel de pânză sau de mușama care se leagă la gâtul copiilor mici când mănâncă; bavetă. 2. (Rar) Bărbuță. – Barbă + suf. -iță.

barbiuta
BĂRBIÚȚĂ, bărbiuțe, s.f. (Rar) Diminutiv al lui bărbie; bărbioară. [Pr.: -bi-u-] – Bărbie +suf. -uță.

barboi
BĂRBÓI, bărboaie, s.n. (Fam.) Augmentativ al lui barbă. - Barbă + suf. -oi.

barbos
BĂRBÓS, -OÁSĂ, bărboși, -oase, adj., s.f. 1. (Adesea substantivat, m.) Cu barbă (lungă și deasă); care nu s-a bărbierit mai multe zile. 2. S. f. Plantă erbacee cu frunze păroase, cu flori dispuse în spice cilindrice pătate cu roșu, verde sau violet (Andropogon ischaemum). – Barbă + suf. -os.

barbunc
BĂRBÚNC s.n. 1. (Înv. și reg.) Numele unui dans (ostășesc) care în trecut, se executa cu prilejul recrutării; melodia după care se executa acest dans. 2. (Înv.) Înrolare în armată; recrutare. – Din germ. Werbung.

barbusoara
BĂRBUȘOÁRĂ, bărbușoare, s.f. 1. (Rar) Diminutiv al lui barbă; bărbuță. 2. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu flori galbene plăcut mirositoare; micsandră-sălbatică (Erysimum repandum). * Compus: bărbușoară-de-munte = plantă erbacee din familia cruciferelor, cu frunzele bazale dispuse în rozetă, cu flori mici, albe sau gălbui; tunicea (Arabis turrita). 3. (Reg.) Crușățea (Barbarea vulgaris). - Barbă + suf. -ușoară.

barbuta
BĂRBÚȚĂ, bărbuțe, s.f. Diminutiv al lui barbă; bărbiță (2). – Barbă + suf. -uță.

barcuta
BĂRCÚȚĂ, bărcuțe, s.f. Diminutiv al lui barcă. - Barcă + suf. -uță.

bardac
BĂRDÁC, (1) bărdace, s.n., (2) bărdaci, s.m. (Reg.) 1. S. n. Donicioară cu o capacitate de circa o oca. 2. Varietate indigenă de prun. – Din tc. bardák.

bardaca
BĂRDÁCĂ, bărdace, s.f. 1. Ulcică smălțuită de pământ (cu toartă). 2. Varietate indigenă de prune, lunguiețe și puțin strangulate spre coadă. – Din bărdac.

bardas
BĂRDÁȘ, bărdași, s.m. (Reg.) Lemnar, tâmplar. – Bardă + suf. -aș.

bardacuta
BĂRDĂCÚȚĂ, bărdăcuțe, s.f. Diminutiv al lui bărdacă (1). – Bărdacă + suf. -uță.

bardita
BĂRDÍȚĂ, bărdițe, s.f. Diminutiv al lui bardă. – Bardă + suf. -iță.

bardui
BĂRDUÍ, bărduiesc, vb. IV. Tranz. A ciopli cu barda. -Bardă + suf. -ui.

barduire
BĂRDUÍRE s.f. Acțiunea de a bărdui. - v. bărdui.

barnaci
BĂRNÁCI, -CE, bărnaci, -ce, adj. (Reg.; despre culoarea feței și a ochilor; p. ext. Despre oameni) Negricios, oacheș. – Din magh. barnás.

barzaun
BĂRZĂÚN, bărzăuni, s.m. (Entom.) 1. Bondar. 2. Gărgăun. – Formație onomatopeică.

barzoi
BĂRZÓI, bărzoi, s.m. (Rar) Bărbătușul berzei. – Barză + suf. -oi.

basma
BĂSMÁ s.f. v. basma.

basmaluta
BĂSMĂLÚȚĂ, băsmăluțe, s.f. Diminutiv al lui basma. – Basma + suf. -uță.

basnar
BĂSNÁR, băsnari, s.m. (Înv.) Persoană care scornește basne, povestiri mincinoase, relatări false. – Basnă + suf. -ar.

basni
BĂSNÍ, băsnesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A scorni basne, povestiri mincinoase, relatări false. – Din basnă.

basnire
BĂSNÍRE, băsniri, s.f. (Înv.) Basnă. – V. băsni.

bascalie
BĂȘCĂLÍE s.f. (Arg. și fam.; în expr.) A lua (pe cineva) în bășcălie sau a face bășcălie (de cineva) = a-și bate joc (de cineva), a face de râs pe cineva. – Et. nec.

bascalios
BĂȘCĂLIÓS, -OÁSĂ, bășcălioși, -oase, adj. (Fam.; despre oameni) Care își bate joc de cineva sau ia în râs pe cineva; (despre manifestări ale oamenilor) care denotă luarea în râs a cuiva sau a ceva. – Bășcălie + suf. -os.

basica
BĂȘICÁ, bășíc, vb. I. Tranz. și refl. A produce sau a face bășici; a (se) umple de bășici. [Var.: (reg.) beșicá vb. I] – Din bășică.

basicare
BĂȘICÁRE, bășicări, s.f. Acțiunea de a (se) bășica. [Var.: (reg.) beșicáre s.f.] – V. bășica.

basicat
BĂȘICÁT, -Ă, bășicați, -te, adj. Cu bășici, plin de bășici. [Var.: (reg.) beșicát, -ă adj.] – V. bășica.

basica
BĂȘÍCĂ, bășici, s.f. 1. Sac membranos din corpul oamenilor și al animalelor, în care se strâng unele secreții ale organismului; vezică. Bășica fierii. ** Spec. Sac membranos din corpul unui porc sau al altui animal, uscat și întrebuințat ca pungă, burduf etc. ♦ Organ intern, plin cu aer, care ajută peștii la plutire. 2. Umflătură a pielii conținând o materie lichidă (seroasă). 3. Umflătură mică plină cu aer, care se face la suprafața lichidelor (în timpul fierberii), a aluatului (în urma dospirii) etc. 4. Obiect (de sticlă) în formă sferică. ♦ (Arg.) Minge (de fotbal). [Var.: (reg.) beșícă s.f.] – Lat. *bessica(=vessica).

basicos
BĂȘICÓS, -OÁSĂ, bășicoși, -oase, adj., s.f. 1. Adj. Cu bășici (2). 2. S.f. Arbust ornamental din familia leguminoaselor, înalt de 2-3 m, cu frunze compuse, flori galbene și fructe păstăi (Colutea arborescens). [Var.: beșicós, -oásă adj., s.f.] – Bășică + suf. -os.

basicuta
BĂȘICÚȚĂ, bășicuțe, s.f. Diminutiv al lui bășică. [Var.: (reg.) beșicúță s.f.] – Bășică + suf. -uță.

bastinas
BĂȘTINÁȘ, -Ă, băștinași, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care se află din moși-strămoși pe pământul pe care locuiește; autohton, indigen, aborigen. - Baștină + suf. -aș.

bataie
BĂTÁIE, bătăi, s.f. I. 1. Lovitură repetată dată de cineva cuiva cu mâna sau cu un obiect. ♢ Loc. vb. A (se) lua la bătaie = a (se) bate. ♢ Expr. A stinge (sau a snopi, a zvânta etc.) în bătaie (sau în bătăi) (pe cineva) = a bate (pe cineva) foarte rău. (Fam.) A da bătaie = a zori, a grăbi. Bătaie de cap = frământare a minții; p. ext. trudă, osteneală. Bătaie de joc = batjocură; p.ext. faptă urâtă, incalificabilă. 2. (Înv.) Luptă, bătălie. ♦ Bombardament cu artileria. 3. (În expr.) A pune (ceva) la bătaie = a) a oferi (ceva) spre a fi cheltuit sau consumat; b) a risca (ceva). II. 1. Lovire, izbire (repetată) a unui obiect de altul. ♢ Bătaie de aripă (sau de aripi) = fâlfâit. ♦ Lovitură a

bataias
BĂTĂIÁȘ, bătăiași, s.m. (Rar) Hăitaș^2. [Pr.: -tă-iaș] – Bătaie + suf. -aș.

bataios
BĂTĂIÓS, -OASĂ, bătăioși, -oase, adj. Căruia îi place să se bată (I); care își susține ideile cu violență; agresiv. [Pr.: -tă-ios] – Bătaie + suf. -os.

bataita
BĂTĂÍȚĂ, bătăițe, s.f. (Fam.) Diminutiv al lui bătaie. – Bătaie + suf. -iță.

batalie
BĂTĂLÍE, bătălii, s.f. Luptă între armate, între grupuri, cete armate etc.; bătaie. ♦ Fig. Eforturi comune făcute în vederea îndeplinirii unei acțiuni importante (și urgente). – Din ngr. batália. Cf. it. b a t t a g l i a.

batator
BĂTĂTÓR^1, bătătoare, s.n. 1. Băț, lopățică (împletită) în formă de palmă etc., cu care se bat covoare, perne etc. pentru a le curăța de praf. 2. Suport folosit pentru bătutul covoarelor, cuverturilor etc. 3. Băț subțire, la un capăt cu o rotiță de lemn cu găurele, cu care se bate laptele prins sau smântâna în putinei, ca să se aleagă untul; mâtcă, brighidău. 4. Parte a meliței pe care se așează transversal inul sau cânepa, spre a fi melițate. 5. Scândură mică, dreptunghiulară, care servește la tasarea pământului semănat din grădină. – Lat. batt(u)atorium.

BĂTĂTÓR^2, -OARE, bătători, -oare, adj., s.f. I. Adj. (În expr.) Bătător la ochi = care atrage atenția în mod flagrant; izbitor. II. S. f. 1. Lopățică cu care se bate pânza (când se inălbește) sau rufele (când se spală); mai. 2. Mașină care bate smocurile de bumbac pentru destrămarea fibrelor. – Bate + suf. -ător.

batatori
BĂTĂTORÍ, bătătoresc, vb. IV. 1. Tranz. A tasa un teren; a bătuci. 2. Refl.A face bătături (2). [Var.: bătăturí vb. IV] – Din bătătură.

batatorit
BĂTĂTORÍT^1 s.n. Faptul de a bătători. - V. bătători.

BĂTĂTORÍT^2, -Ă, bătătoriți, -te, adj. 1. (Despre un teren) Care a devenit tare și neted; bătut^2, bătucit, tasat. 2. (Despre palme sau mâini) Cu bătături (2). – V. bătători.

batatornita
BĂTĂTÓRNIȚĂ, bătătornițe, s.f. Plantă erbacee din familia compozitelor, cu flori galben deschis, dispuse în capitule (Senecio erucifolius). – Bătător + suf. -niță.

batatura
BĂTĂTÚRĂ, bătături, s.f. 1. Teren bătătorit (în fața casei); p. ext. (pop.) ogradă, curte (la casele țărănești). 2. Îngroșare a pielii palmelor sau tălpilor. ♢ Expr. (Fam.) A călca (pe cineva) pe bătătură = a supăra, a enerva, a atinge (pe cineva) unde îl doare mai tare. 3. Băteală. – Lat. battitura.

bataturi
BĂTĂTURÍ vb. IV. v. bătători.

bataus
BĂTĂÚȘ, -Ă, bătăuși, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care caută motiv sau prilej de bătaie, căreia îi place să se bată. ♦ Scandalagiu. – Bate + suf. -uș.

bateala
BĂTEÁLĂ, băteli, s.f. Firele care se introduc cu ajutorul suveicii prin rostul firelor de urzeală pentru a forma țesătura; bătătură (3), bătaie. – Bate + suf. -eală.

bateliste
BĂTÉLIȘTE, băteliști, s.f. (Reg.) 1. Loc sau pământ bătătorit (de vite); loc în care stau de obicei animalele (sălbatice). 2. Loc de întâlnire, de adunare. – Bate + suf. -eliște.

batraior
BĂTRÂIÓR, -OARĂ, bătrâiori, -oare, adj. Diminutiv al lui bătrân; cam bătrân. [Pr.: -trâ-ior. Var.: bătrâniór, -oáră adj.] – Bătrân + suf. -ior.

batran
BĂTRẤN, -Ă, bătrâni, -e, adj., s.m. și f. I. Adj. 1 Care trăiește de mulți ani, care este înaintat în vârstă. ♢ Fată bătrână = fată rămasă nemăritată după vremea măritișului. ♦ (Despre fața sau înfățișarea cuiva) Care și-a pierdut frăgezimea, care trădează bătrânețe. 2. Care există de mult timp, de demult. II. S. m. și f. 1. Persoană în vârstă înaintată. ♢ Loc. adj. și adv. Din bătrâni = din vremea veche, din moși-strămoși. 2. (Fam., la m. sg.) Tată; (la f. sg.) mamă; (la m. pl.) părinți. – Lat. betranus (= veteranus).

batranel
BĂTRÂNÉL, -ÍCĂ, bătrânei, -ele, adj., s.m. și f. Diminutiv al lui bătrân. – Bătrân + suf. -el.

batranesc
BĂTRÂNÉSC, -EÁSCĂ, bătrânești, adj. Caracteristic bătrânilor, potrivit pentru bătrâni. ♦ Rămas de la (sau din) bătrâni; de demult. ♢ Cântec bătrânesc = baladă populară. Vorbă bătrânească = zicătoare, proverb. – Bătrân + suf. -esc.

batraneste
BĂTRÂNÉȘTE adv. Ca bătrânii. – Bătrân + suf. -ește.

batranet
BĂTRÂNÉT s.n. (Rar) Bătrânime. – Bătrân + suf. -et.

batranete
BĂTRÂNÉȚE s.f. 1.Etapă finală din viața ființelor, caracterizată prin diminuarea treptată a funcțiilor fiziologice; vârstă înaintată a unui om. 2. (Rar) Bătrânime. – Bătrân + suf. -ețe.

batranicios
BĂTRÂNICIÓS, -OÁSĂ, bătrânicioși, -oase, adj. Îmbătrânit înainte de vreme; cu apucături, cu înfățișare etc. de bătrân. – Bătrân + suf. -icios.

batranime
BĂTRÂNÍME s.f. Mulțime de bătrâni; bătrânet, bătrânețe. – Bătrân + suf. -ime.

batranior
BĂTRÂNIÓR, -OÁRĂ, adj. v. bătrâior.

batranis
BĂTRÂNÍȘ s.m. Plantă erbacee cu frunze lanceolate, cu flori albastre sau liliachii, cultivată ca plantă ornamentală (Erigeron canadensis). - Bătrân + suf. -iș.

batuci
BĂTUCÍ, bătucesc, vb. IV. 1. Tranz. A bătători; a bate bine, a presa, a îndesa pământul. 2. Refl.A se îngroșa, a se acoperi cu bătături (2). 3. Refl. (Despre fructe) A se lovi, a se zdrobi. – Cf. b a t e.

batucit
BĂTUCÍT, -Ă, bătuciți, -te, adj. 1. (Despre pământ, mai ales despre drumuri sau poteci) Îndesat, bătătorit^2; p. ext. pe care se umblă mult. 2. Cu pielea îngroșată, cu bătături (2). – V. bătuci.

batut
BĂTÚT^1 s.n. Batere – V. bate.

BĂTÚT^2, -Ă, bătuți, -te, adj., s.f. I: Adj. 1. (Despre ființe) Care este sau a fost lovit, care a suferit lovituri. 2. (În sintagma) Bani bătuți = bani în numerar, disponibili, bani gheață, bani peșin. 3. (Despre flori) Învolt^2 (1). 4. (Despre o cale, un drum etc.) Pe care se umblă mult; bătătorit. 5. (În sintagma) Lapte bătut = lapte fermentat, cu gust acrișor. II. S. f. Numele mai multor dansuri populare; melodia după care se execută aceste dansuri. III. Adj. (Despre țesături, tricotaje) Care este țesut sau tricotat foarte strâns; des^2 (I 1). – V. bate.

bat
BĂȚ, bețe, s.n. 1. Bucată de lemn lungă și subțire. ♢ Expr. A pune (cuiva) bețe în roate = a face (cuiva) dificultăți pentru a zădărnici o acțiune, un plan. (Reg.) A da (ca câinele) prin băț = a fi extrem de insistent, de obraznic. A rămâne cu traista-n băț = a sărăci. A-și lua traista-n băț = a porni la drum, a pleca. ♦ (Adverbial) Drept țeapăn, rigid. Stă băț. 2.Fig. Lovitură cu bățul (1). 3.Piesă în formă de vergea, care intră în alcătuirea diferitelor unelte, mașini etc. Bățul ițelor. - Et. nec.

batos
BĂȚÓS, -OÁSĂ, bățoși, -oase, adj. 1. Drept, țeapăn, rigid ca un băț. ♦ Fig. (Despre oameni sau firea lor) Lipsit de mlădiere; rigid; îngâmfat, plin de sine. 2. (Despre plante) Cu tulpina lemnoasă. – Băț + suf. -os.

baubil
BĂÚBIL, -Ă, băubili, -e, adj. Care poate fi băut; (franțuzism) buvabil. – Bea + suf. -bil.

bauni
BĂUNÍ, bắun, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre lupi și câini) A urla; (despre vite) a mugi; (despre copii) a țipa tare; p. ext. a se văita. [Pr.: bă-u-] – Cf. b a u.

baut
BĂÚT^1 s.n. Faptul de a bea. – V. bea.

BĂÚT^2, -Ă, băuți, -te, adj. 1. Care și-a astâmpărat setea cu apă. 2. Beat. – V. bea.

bautor
BĂUTÓR, -OÁRE, băutori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care are obiceiul să consume mult alcool; bețiv. [Pr.: bă-u-] – Bea + suf. -tor.

bautura
BĂUTÚRĂ, băuturi, s.f. 1. Orice lichid de astâmpărat setea. ♦ Lichid alcoolic potabil. 2. Consum de mari cantități de lichide alcoolice. ♢ Expr. A (nu) ține la băutură = a (nu) rezista la consumarea (exagerată) a lichidelor alcoolice. [Pr.: bă-u-. - Var.: (reg.) beutúră s.f.] – Lat. *bibitura.

bauturica
BĂUTURÍCĂ s.f. Diminutiv al lui băutură. [Pr.: bă-u-] – Băutură + suf. -ică.

bahli
BÂHLÍ, pers. 3 bâhlește, vb. IV. Refl. (Reg., mai ales despre apă) A căpăta un miros greu de stătut (din cauza putrezirii materiilor organice). – Cf. bahnă.

bahlit
BÂHLÍT, -Ă, bâhliți, -te, adj. (Reg.; mai ales despre apă) Stătut, care miroase urât. – V. bâhli.

baigui
BÂIGUÍ, bấigui, vb. IV. Intranz. și refl. A vorbi incoerent, încurcat; a spune prostii. – Cf. magh. b o l y o n g n i „a rătăci”.

baiguiala
BÂIGUIÁLĂ, bâiguieli, s.f. Faptul de a (se) bâigui; exprimare fără șir, încurcată. [Pr.: -gu-ia-] – Bâigui + suf. -eală.

baiguit
BÂIGUÍT, -Ă, bâiguiți, -te, adj. (Despre vorbire) Fără noimă, fără sens, rău articulat. ♦ (Despre oameni) Zăpăcit, buimac. – V. bâigui.

baiguitor
BÂIGUITÓR, -OÁRE, bâiguitori, -oare, adj. Care bâiguie. [Pr.: -gu-i-] – Bâigui + suf. -tor.

bajbai
BÂJBÂÍ, bấjbâi, vb. IV. Intranz. A orbecăi (în întuneric, în ceață etc.). ♦ Tranz. A căuta ceva pipăind prin întuneric. ♢ Loc. adv. Pe bâjbâite = pe dibuite, dibuind, bâjbâind. – Formație onomatopeică.

bajbaiala
BÂJBÂIÁLĂ, bâjbâieli, s.f. Faptul de a bâjbâi; bâjbâire, bâjbâit, bâjbâitură. [Pr.: -bâ-ia] – Bâjbâi + suf. -eală.

bajbaire
BÂJBÂÍRE, bâjbâiri, s.f. Bâjbâială. – V. bâjbâi.

bajbait
BÂJBÂÍT s.n. Bâjbâială. – V. bâjbâi.

bajbaitura
BÂJBÂITÚRĂ, bâjbâituri, s.f. (Rar) Bâjbâială. [Pr.: -bâ-i-] – Bâjbâi + suf. -tură.

balbai
BÂLBÂÍ, bấlbâi, vb. IV. Intranz., refl. și tranz. A pronunța nedeslușit sunetele sau cuvintele, repetându-le și împiedicându-se în rostirea lor, din cauza unui defect natural, a emoției sau a enervării; a gângăvi. ♦ Refl. A-și pierde șirul vorbelor, a bolborosi cuvinte și fraze fără sens. – Formație onomatopeică.

balbaiala
BÂLBÂIÁLĂ, bâlbâieli, s.f. Faptul de a (se) bâlbâi; pronunțare neclară.[Pr.: -bâ-ia] – Bâlbâi + suf. -eală.

balbait
BÂLBÂÍT, -Ă, bâlbâiți, -te, adj. (Adesea substantivat și adverbial) Care (se) bâlbâie, care vorbește greu, gângav. – V. bâlbâi.

balci
BÂLCI, bấlciuri, s.n. Târg mare ținut la anumite epoci ale anului, la sărbătorile importante și însoțit de spectacole și de petreceri populare; iarmaroc. ♦ Fig. (Fam.) Gălăgie, hărmălaie, zăpăceală. – Din magh. bolcsu.

baldabac
BÂLDÂBẤC interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de căderea unui corp în apă; bâltâc. – Onomatopee.

baltac
BÂLTẤC interj. Bâldâbâc. – Onomatopee.

bantui
BÂNTUÍ, bấntui, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. (Despre forțele naturii: la pers.3) A lovi insistent și cu violență (o regiune, recolta, livezile, satele etc.), producând pagube. A cutreiera. ♦ Tranz. (Despre boli, războaie, năvăliri) A pustii, a devasta, a face ravagii. 2. Tranz. (Înv.) A împila, a chinui, a asupri. ♦ (Reg., în imprecații) A pedepsi, a bate. Să (mă) bântuie (Dumnezeu)! - Din magh. bántani.

bantuiala
BÂNTUIÁLĂ, bântuieli, s.f. (Pop.) Supărare, necaz. [Pr.: -tu-ia-] – Bântui + suf. -eală.

bantuire
BÂNTUÍRE, bântuiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a bântui. -V. bântui.

bantuitor
BÂNTUITÓR, -OÁRE, bântuitori, -oare, adj. Care bântuie. [Pr.: -tu-i-] – Bântui + suf. -tor.

bar
BÂR interj. Cuvânt cu care se îndeamnă sau se gonesc oile. – Onomatopee.

barai
BÂRÂÍ, bấrâi, vb. IV. Tranz. A bodogăni; a cicăli pe cineva. – Bâr + suf. -âi.

barcoace
BÂRCOÁCE, bârcoci, s.f. Arbust cu flori și cu fructe roșii, care crește pe stânci, în pădurile de munte (Cotoneaster integerrima). – Et. nec.

bardan
BÂRDÁN, bârdane, s.n. (Reg.) Burduhan. – Et. nec.

barfa
BẤRFĂ, bârfe, s.f. (Fam.) Bârfeală. – Din bârfi (derivat regresiv).

barfeala
BÂRFEÁLĂ, bârfeli, s.f. Faptul de a (se) bârfi; vorbe răuvoitoare la adresa cuiva: bârfire, bârfă, bârfit, cancan^1. – Bârfi + suf. -eală.

barfi
BÂRFÍ, bârfesc, vb. IV. Tranz., intranz. și refl. recipr. A (se) vorbi de rău, a (se) ponegri, a (se) defăima, a calomnia, a cleveti. ♦ Tranz. A flecări, a îndruga verzi și uscate. – Et. nec.

barfire
BÂRFÍRE, bârfiri, s.f. Bârfeală. – V. bârfi.

barfit
BÂRFÍT s.f. Bârfeală. – V. bârfi.

barfitor
BÂRFITÓR, -OÁRE, bârfitori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care bârfește. – Bârfi + suf. -tor.

barladean
BÂRLĂDEÁN, -Ă, bârlădeni, -e, s.m., adj. 1. S. m. Persoană născută și crescută în municipiul Bârlad. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Bârlad. – Bîrlad + suf. -ean.

barladeanca
BÂRLĂDEÁNCĂ, bârlădence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Bârlad. ♦ Locuitoare din municipiul Bârlad. – Bârlădean + suf. -că.

barliga
BÂRLIGÁ, pers. 3 bârlígă, vb. I. Tranz. (Despre vite) A(-și) ridica coada (încârligată) cu vârful în sus; a îmbârliga. – Et. nec.

barligata
BÂRLIGÁTĂ, bârligate, adj. (Mai ales despre coada sau coarnele animalelor) Ridicat (și încârligat) în sus; îmbârligat. – V. bârliga.

barlog
BÂRLÓG, bârloguri, s.n. Vizuină de urs; p. gener. Vizuină a altor animale sălbatice. ♦ Fig. Culcuș; locuință. – Din sl. brŭlogŭ.

barna
BẤRNĂ, bârne, s.f. 1. Trunchi de copac (cojit și fățuit cu barda) folosit în construcții. 2. Aparat de gimnastică feminină, format dintr-o grindă de lemn lungă, dispusă orizontal deasupra solului, la o anumită înălțime, pe care se execută exerciții de echilibru. – Din sl. brŭvĩno.

barnet
BÂRNÉȚ s.n. v. brâneț.

barsan
BÂRSÁN, -Ă, bârsani, -e, adj. 1. Care privește Țara Bârsei. 2.(Despre oi; adesea substantivat) Cu lână lungă și aspră. ♦ (Despre lâna acestor oi) Lungă și aspră. – Bârsa (n. pr.) + suf. -an.

barsa
BẤRSĂ, bârse, s.f. Bucată de fier sau de lemn care leagă între ele brăzdarul, cormana și plazul plugului. – Cf. alb. v ë r z.

barzoi
BÂRZÓI adv. (Reg., în expr.) Cu coada bârzoi = cu coada ridicată în sus. – Et. nec.

barzoia
BÂRZOIÁ, bârzoiez, vb. I. Refl. (Reg.) 1. A se îngâmfa, a se umfla în pene. 2. A se bosumfla. [Pr.: -zo-ia] – Din bârzoi.

barzoiat
BÂRZOIÁT, -Ă, bârzoiați, -te, adj. (Reg., mai ales despre coada animalelor) Ridicat în sus, îmbârligat, bârligat. [Pr.: -zo-iat] – V. bârzoia.

bat
BÂT, -Ă, bâți, bâte, adj., s.m. și f. (Reg.) 1. Adj. Bătrân. 2. S. m. și f. Bunic. – Cf. b ă t r â n.

bata
BẤTĂ, bâte, s.f. Băț lung și gros (cu măciulie la un capăt); ciomag, botă^2, ceatlău. – Et. nec.

bat
BÂȚ interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită o mișcare rapidă și nervoasă (într-o parte și în alta). [Var.: bâța interj.] – Onomatopee.

bata
BẤȚA interj. v. bâț.

batai
BÂȚÂÍ, bấțâi, vb. IV. Intranz., tranz și refl. A tremura, a mișca nervos și repede din mâini, din picioare sau din cap; a da repede din coadă. – Bâț + suf. -âi.

bataiala
BÂȚÂIÁLĂ, bâțâieli, s.m. Tremur nervos al mâinilor, al picioarelor, al capului sau (la animale) al cozii. [Pr.: -țâ-ia-] – Bâțâi + suf. -eală.

batait
BÂȚÂÍT, bâțâituri, s.n. Faptul de a (se) bâțâi. – V. bâțâi.

baz
BÂZ interj. Cuvânt care imită sunetul produs în zbor de unele insecte. – Onomatopee.

baza
BẤZĂ, bâze, s.f. Joc de copii în care partenerii lovesc pe la spate, pe rând, cu palma în palma așezată la subsuoara brațului opus a celui care se pune „bâză” și care trebuie să ghicească cine l-a lovit, în timp ce partenerii de joc strigă „bâzzz!”. – Bâz + suf. -ă.

bazai
BÂZÂÍ, bấzâi, vb. IV. 1. Intranz. (Despre insectele care zboară) A produce zgomotul caracteristic zborului; a zumzăi, a zâzâi, a zumbăi. 2. Intranz. (Mai ales despre copii; fam.) A plânge, a scânci. 3. Tranz. (Fam.) A sâcâi, a cicăli; a bârfi. – Bâz + suf. -âi.

bazaiala
BÂZÂIÁLĂ, bâzâieli, s.f. Faptul de a bâzâi; zgomot produs de insectele care zboară; bâzâit, bâzâitură. [Pr.: -zâ-ia] – Bâzâi + suf. -eală.

bazait
BÂZÂÍT s.n. Bâzâială. – V. bâzâi.

bazaitor
BÂZÂITÓR, -OARE, bâzâitori, -oare, adj., s.f. 1. Adj. Care bâzâie. 2. S.f. Jucărie de copii care produce zgomote asemănătoare unui bâzâit; sfârâitoare, zbârnâitoare. [Pr.: -zâ-i-] – Bâzâi + suf. -tor.

bazaitura
BÂZÂITÚRĂ, bâzâituri, s.f. Bâzâială. [Pr.: -zâ-i-] – Bâzâi + suf. -tură.

bazdac
BÂZDẤC s.n. (Fam.) Toană^1, capriciu, hachiță. ♢ Expr. A-i sări (cuiva) bâzdâcul = a se supăra. – Et. nec.

bazdaganie
BÂZDÂGÁNIE, bâzdâganii, s.f. (Pop. și fam.) Namilă, dihanie, monstru; arătare, ciudățenie, drăcie. – Din sl. bezdyhanĩnŭ.

bazoi
BÂZÓI s.n. (Pop.) Coarda cu timbrul cel mai de jos a unor instrumente muzicale. – Bâz + suf. -oi.

bea
BEA, beau, vb. II. 1. Tranz. (Adesea fig.) A înghiți un lichid. ♢ Expr. A bea paharul până-n fund = a îndura un necaz, o durere până la capăt. 2. Intranz. Spec. A consuma băuturi alcoolice. ♢ Expr. (Fam.) A bea în sănătatea (sau în cinstea, pentru succesul) cuiva = a sărbători pe cineva, consumând băuturi alcoolice în cinstea (și pe socoteala) lui. 3. Tranz. A cheltui, a risipi bani, avere etc. pe băutură. ♢ Expr. A-și bea și cămașa = a cheltui totul pe băutură. A-și bea (și) mințile= a bea până la inconștiență sau până la nebunie. 4. Tranz. (Pop.; în expr.) A bea tutun = a fuma. – Lat. bibere.

beat
BEAT^1, adj. invar. 1. Care aparține beatnicilor, specific beatnicilor. 2. Care aparține unui stil distinct în rockul modern (și în jaz). [Pr.: bit] – Cuv. engl.

BEÁT^2, -Ă, beți, -te, adj. 1. Care este în stare de ebrietate; aghesmuit, afumat, amețit, băut^2 (2), cherchelit, făcut^2, matosit. ♦ Fig. Copleșit, amețit, tulburat de o stare sufletească foarte plăcută. Beat de amor. Beat de fericire. – Lat. bibitus.

beatifica
BEATIFICÁ, beatífic, vb. I. Tranz. (La catolici) A trece o persoană în categoria fericiților bisericii, aflați pe o treaptă inferioară sfinților. [Pr.: be-a-] – Din lat. beatificare. Cf. fr. b é a t i f i e r.

beatificare
BEATIFICÁRE, beatificări, s.f. Faptul de a beatifica. [Pr.: be-a-] – V. beatifica.

beatitudine
BEATITÚDINE s.f. (Livr.) Stare de fericire deplină. [Pr.: be-a-] – Din lat. beatitudo, -inis. Cf. fr. b é a t i t u d e.

beatnic
BEATNIC, beatnici, s.m. Intelectual (american) care practică o filozofie contestatară și are o ținută neîngrijită; p. gener. tânăr (din Occident) cu plete și ținută neîngrijită. V. hippy. [Pr.: bít-] – Din engl. beatnic.

bebe
BEBÉ s.m. Copil în primele luni sau în primii ani ai vieții. [Acc. și: bébe] – Din fr. bébé.

bebelus
BEBELÚȘ, bebeluși, s.m. Copil mic în primele luni de viață. – Bebe + suf. -ăluș.

bebi
BÉBI s.m. v. bebe.

bec
BEC^1, becuri, s.n. 1. Sferă sau pară de sticlă în care se află filamentul unei lămpi electrice; p.ext. Lampă electrică. ♢ Expr. (Fam.) A fi (sau a cădea) pe bec = A fi sau a ajunge într-o situație fără ieșire; a i se înfunda, a o păți. 2. Sita unei lămpi de gaz. 3. Orificiu prin care țâșnește un lichid vaporizat, un jet de gaz sau un amestec de gaze sub presiune, spre a putea fi aprinse. – Din fr. bec [de gaz].

BEC^2, beci, s.m. (Sport, rar) Fundaș la jocul de fotbal. – Din engl. back.

becar
BECÁR, becari, s.m. Semn grafic pe portativ care, anulând un bemol sau un diez anterior, indică revenirea la tonul natural al unei note muzicale. – Din fr. bécarre.

becata
BECÁȚĂ, becațe, s.f. Numele dat mai multor păsări călătoare cu ciocul lung, cu carnea gustoasă, care trăiesc în regiuni mlăștinoase; becațină. (Capella). – Din ngr.becatsa. Cf. fr. b é c a s s e.

becatina
BECAȚÍNĂ, becaține, s.f. Becață. – Din fr. bécassine (după becață).

becer
BECÉR, beceri, s.m. Vechi dregător domnesc însărcinat cu supravegherea bucătăriei domnești; p.ext. Bucătar domnesc. – Beci + suf. -ar.

becerie
BECERÍE, becerii, s.f. (Înv.) Bucătărie domnească. – Becer + suf. -ie.

becher
BECHÉR, becheri, s.m. (Fam.) Burlac, holtei^1. – Din tc. bekâr.

becheras
BECHERÁȘ, becherași, s.m. (Fam.) Diminutiv al lui becher. – Becher + suf. -aș.

bechie
BECHÍE, bechii, s.f. 1. Dispozitiv așezat la coada fuzelajului unui avion, care servește la rezemarea acestuia pe sol. 2. Piesă de metal care protejează elicea unei ambarcații cu motor ce navighează în ape puțin adânci. – Din fr. béquille [de queue].

bechiu
BÉCHIU subst. (Reg., în expr.) A nu ști (sau a nu zice, a nu pomeni, a nu pricepe nici) bechiu = a nu ști (sau a nu zice, a nu pomeni, a nu pricepe) nimic, nici un cuvânt, nici o boabă. – Et. nec.

beci
BECI, beciuri, s.n. 1. Pivniță. 2. Închisoare (în subsolul unei clădiri). – Et. nec.

becisnic
BECÍSNIC, -Ă, becisnici, -ce, adj., s.m. și f. (Pop.) 1.(Om) vrednic de compătimire, lipsit de personalitate, de inteligență și de energie; ticăit^2. 2. (Om) debil, slăbănog, neputincios, bolnăvicios. [Var.: bicísnic, -ă adj., s.m. și f.] – Din sl. bečistĩnikŭ.

becisnicie
BECISNICÍE, becisnicii, s.f. (Pop.) 1. Faptă de becisnic. 2. Starea omului becisnic. – Becisnic + suf. -ie.

bedreag
BEDREÁG, bedreaguri, s.n. (Reg.) Butuc, scaun sau banc de lucru pentru lemnar, rotar, cizmar. – Et. nec.

beduin
BEDUÍN, -Ă, beduini, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Arab nomad din Peninsula Arabia și din Africa de nord. 2. Adj. Care aparține beduinilor (1), privitor la beduini. – Din fr. bédouin.

bee
BÉE interj. v. behehe.

beethovenian
BEETHOVENIÁN, -Ă, beethovenieni, -e, adj. De Beethoven, al lui Beethoven; în maniera lui Beethoven. [Pr.: be-to-ve-ni-an] – Beethoven (n.pr.) + suf.-ian.

beglerbeg
BEGLERBÉG s.m. v. beilerbei.

beglerbei
BEGLERBÉI s.m. v. beilerbei.

begonie
BEGÓNIE, begonii, s.f. Gen de plante ornamentale, cultivate pentru flori și pentru frunzele lor decorative (Begonia). – Din fr. bégonia.

behaviorism
BEHAVIORÍSM s.n. Teorie care pune la baza psihologiei comportarea nediferențială a omului și animalului față de un stimulent exterior organismului; comportamentism. [Pr.: -vi-o-] – Din engl. behaviorism, fr. béhaviorisme.

behai
BEHĂÍ, béhăi, vb. IV. Intranz. (Despre capre și oi; la pers. 3) A scoate strigătul caracteristic speciei; a mehăi. ♦ Tranz. și intranz. Fig. (Despre oameni) A cânta urât, nearmonios. – Bee(h) + suf. -ăi.

behait
BEHĂÍT s.n. Faptul de a behăi; sunete caracteristice scoase de oi, miei, capre; behăitură. – V. behăi.

behaitor
BEHĂITÓR, -OÁRE, behăitori, -oare, adj. Care behăie. – Behăi + suf. -tor.

behaitura
BEHĂITÚRĂ, behăituri, s.f. Strigăt specific al caprelor, al oilor și al mieilor; behăit. – Behăit + suf. -tură.

behehe
BEHEHÉ interj., subst. 1. Interj. Cuvânt care imită strigătul oilor sau al caprelor; mehehe. 2. Subst. Miel; oaie; capră. [Var.: bée interj.] – Onomatopee.

bei
BEI, bei, s.m. Guvernator al unui oraș sau al unei provincii din fostul Imperiu otoman. ♦ Titlu dat de turci domnilor țărilor românești; p. ext. prinț oriental. – Din tc. bey.

beilerbei
BEILERBÉI, beilerbei, s.m. Guvernator general al unei provincii din Imperiul Otoman. [Var.: beglerbég, beglerbéi s.m.] – Din tc. beylerbeyi.

beilic
BEILÍC, beilicuri, s.n. 1. Casă în care erau găzduiți beii și alți trimiși oficiali ai Porții otomane în țările românești. 2. Vânzare forțată de oi în țările românești, făcută în favoarea sultanului la prețuri fixate de turci; dijmă (în oi). 3. Muncă efectuată gratuit în folosul unui bei sau al feudalilor autohtoni. – Din tc. beylik.

beizadea
BEIZADEÁ, beizadele, s.f. (Înv.) Fiu de domn; principe. – Din tc. beyzade.

bej
BEJ adj. invar., subst. invar. 1.Adj. invar. Cafeniu foarte deschis. 2. Subst. invar. Culoare cafeniu-deschis. – Din fr. beige.

bejanie
BEJÁNIE s.f. v. băjenie.

bejanar
BEJĂNÁR s.m. v. băjenar.

bejanari
BEJĂNĂRÍ vb. IV. v. băjenări.

bejanarie
BEJĂNĂRÍE s.f. v. băjenărie.

bejanarit
BEJĂNĂRÍT s.n. v. băjenărit.

bejani
BEJĂNÍ vb. IV. v. băjeni.

bejenar
BEJENÁR s.m. v. băjenar.

bejenerie
BEJENERÍE s.f. v. băjenărie.

bejeni
BEJENÍ vb. IV. v. băjeni.

bejenie
BEJÉNIE s.f. v. băjenie.

bel
BEL, beli, s.m. Unitate de măsură pentru intensitatea sunetelor. – Din fr. bel.

beladona
BELADÓNĂ, beladone, s.f. (Bot.) Mătrăgună. ♦ Medicament făcut din frunzele și rădăcinile acestei plante. – Din fr. belladone.

belaliu
BELALÍU, -ÍE, belalii, adj. (Reg.) 1. Dificil, greu. 2. Mofturos, năzuros, capricios. – Din tc. belâli.

belcanto
BELCÁNTO s.n. Stil italienesc de interpretare în muzica vocală, caracterizat prin puritatea liniei melodice. – Din it. bel-canto.

belciug
BELCIÚG, belciuge, s.n. 1. Verigă de metal de care se prinde un lacăt, un lanț etc. ♢ Expr. A pune (sau a atârna cuiva) belciugul în nas = a pune stăpânire (pe cineva), a avea (pe cineva) în mână. (Fam.) A (nu) fi câștigat la belciuge = a (nu) fi considerat o persoană căreia i se poate cere orice fel de serviciu. 2. Braț de râu care în perioadele de secetă rămâne ca un lac sinuos. – Din. sl. bĕličugŭ.

belciugat
BELCIUGÁT, -Ă, belciugați, -te, adj. (Pop.; despre coarnele animalelor) Încârligat, încovoiat (în formă de spirală). – Belciug + suf. -at.

beldie
BÉLDIE, beldii, s.f. (Reg.) 1. Prăjină lungă și subțire; par lung. 2. Cotor, tulpină la unele plante erbacee. – Et. nec.

beldita
BÉLDIȚĂ, beldițe, s.f. Pește mic, asemănător cu oblețul, cu spinarea albastră-verzuie, având pe părțile laterale câte două linii paralele întrerupte (Alburnoides bipunctatus) - Et. nec.

belea
BELEÁ, belele, s.f. (Fam.) Întâmplare neprevăzută care aduce necaz; pacoste, bucluc. ♢ Expr. A da de belea = a avea o supărare, un necaz. ♦ Ființă care provoacă numai neplăceri, necazuri, încurcături. – Din. tc. belâ.

belearte
BELE-ÁRTE s.f. pl. (Rar) Arte frumoase. – Din it. belle arte.

belemnit
BELEMNÍT, belemniți, s.m. Gen de moluscă fosilă din clasa cefalopodelor. – Din fr. bélemnite.

beletristic
BELETRÍSTIC, -Ă, beletristici, -ce, adj. Care aparține literaturii artistice, privitor la literatura artistică. ♦ (Substantivat, f.) Literatură artistică. – Din germ. belletristisch, Belletristik.

belfer
BÉLFER, belferi, s.m. (Reg., fam. sau depr.) 1. Învățător; profesor. 2. Om care se lăfăiește în lux și bogăție. – Din idiș Belfer (= germ. Beihelfer).

belgi
BELGI s.m. pl. Uniune de triburi celtice populând, în antichitate, teritoriul dintre Sena și Rin, care au fost supuse de romani în sec. I a.Cr. – Din fr. Belges.

belgian
BELGIÁN, -Ă, belgieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Belgiei sau care este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Belgiei sau populației ei, privitor la Belgia sau la populația ei. [Pr.: -gi-an] – Belgia (n. pr.) + suf. -ean.

beli
BELÍ, belesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz. A jupui. 2. Tranz. și refl. A (se) juli. 3. Tranz. (În expr.) A-(și) beli ochii = a deschide ochii mari; a privi cu mirare, prostește. ♢ Refl. Ce te belești așa la mine? – Din sl. bĕliti.

belicist
BELICÍST, -Ă, beliciști, -ste, adj. (Rar) De război, războinic. – Din fr. belliciste.

belicos
BELICÓS, -OÁSĂ, belicoși, -oase, adj. (Livr.) Care are o atitudine războinică, bătăioasă, agresivă; amenințător. – Din. lat. bellicosus.

beligerant
BELIGERÁNT, -Ă, beligeranți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care se află în stare de război. Armate beligerante. – Din fr. belligérant, lat. belligerans, -ntis.

beligeranta
BELIGERÁNȚĂ s.f. Situația în care se află un beligerant; stare de război. – Din fr. belligérance.

belinograf
BELINOGRÁF, belinografe, s.n. Aparat de transmis imaginile la distanță pe cale electromagnetică. – Din fr. bélinographe.

belinograma
BELINOGRÁMĂ, belinograme, s.f. Imagine transmisă prin belinograf. – Din fr. bélinogramme.

belit
BELÍT, -Ă, beliți, -te, adj. (Pop.) Jupuit^2; fig. Jigărit, prăpădit. ♦ (Despre ochi) Bulbucat, exoftalmic. – V. beli.

belita
BELÍTĂ s.f. Exploziv de siguranță întrebuințat în minele de cărbuni. – Din fr. bellite.

belota
BELÓTĂ s.f. Numele dat unui joc de cărți care se joacă pe puncte, cu 32 de cărți, între doi, trei sau patru jucători. – Din fr. belote.

belsita
BELȘÍȚĂ, belșițe, s.f. Plantă erbacee ornamentală cu frunze mari, verzui sau purpurii, și cu flori mari roșii, galbene sau pestrițe (Canna indica). -Et. nec.

belsug
BELȘÚG s.n. Cantitate îndestulătoare de bunuri (necesare traiului); abundență, bogăție. ♢ Loc. adv. Din belșug = în cantitate mare, din plin. [Var.: (reg.) bielșúg, bilșúg s.n.] – Din magh. böség.

beltea
BELTEÁ s.f. v. peltea.

belvedere
BELVEDÉRE subst. Construcție așezată pe un loc ridicat, de unde se poate privi departe; p.ext. loc, terasă, platformă de unde se vede departe. – Din fr. belvédère.

belzebut
BELZEBÚT s.m. (Livr.) unul dintre numele date diavolului; p. restr. căpetenie a diavolilor. – Cf. fr. B e l z é b u t h.

bemberg
BÉMBERG subst. Țesătură de mătase artificială, folosită pentru lenjerie. – Din fr. bemberg.

bemol
BEMÓL, bemoli, s.m. Semn grafic muzical (asemănător cu literatura „b”), care arată că nota sau șirul de note de după el coboară cu un semiton. – Din fr. bémol, it. bemolle.

bemoliza
BEMOLIZÁ, bemolizez, vb. I. Tranz. A pune bemolul înaintea unei note sau a unui șir de note. – Din fr. bémoliser.

bena
BÉNĂ, bene, s.f. 1. Parte a autocamionului în care se încarcă materialele. 2. Cupă metalică la macarale, elevatoare etc. – Din fr. benne.

benchet
BENCHÉT, benchete, s.n. (Pop.) Petrecere mare, chef, zaiafet. [Pl. și bencheturi] – Din ucr. benket.

benchetui
BENCHETUÍ, benchetuiesc, vb. IV. Intranz. (Fam.) A chefui. – Benchet + suf. -ui.

benchetuiala
BENCHETUIÁLĂ, benchetuieli, s.f. (Fam.) Petrecere, chef. [Pr.: -tu-ia-] -Benchetui + suf. -eală.

benchi
BENCHI s.n. v. benghi.

bendita
BENDÍȚĂ s.f. v. bentiță.

bendix
BENDÍX, bendixuri, s.n. Mecanism care permite angrenarea pinionului demarorului cu coroana dințată de pe volantul motorului, la automobile, avioane etc. – Din fr. bendix.

benedictin
BENEDICTÍN, -Ă, benedictini, -e, subst., adj. 1. S.m. și f. Călugăr (sau călugăriță) din ordinul întemeiat de sf. Benedict de Nursia în secolul VI. 2. Adj. Care aparține benedictinilor (1), privitor la benedictini. ♦ Fig. Laborios, harnic, muncitor. 3. S.f. Băutură spirtoasă, fină, de culoare galbenă, cu gust dulce (preparată la început de benedictini). – Din fr. bénédictin.

benedictiune
BENEDICȚIÚNE, benedicțiuni, s.f. (Bis.) Binecuvântare. [Pr.: -ți-u-] – Din lat. benedictio, -onis, fr. bénédiction.

benefic
BENÉFIC, -Ă, benefici, -ce, adj. Favorabil, binefăcător. – Din fr. bénéfique.

beneficia
BENEFICIÁ, beneficiez, vb. I. 1. Intranz. A trage folos; a profita, a avea un câștig de pe urma cuiva sau din ceva. [Pr.: -ci-a] – Din fr. bénéficier.

beneficiar
BENEFICIÁR, -Ă, beneficiari, -e, s.m. și f. Persoană, colectivitate sau instituție care are folos din ceva; destinatar al unor bunuri materiale sau al unor servicii. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. bénéficiaire, lat. beneficiarius.

beneficiere
BENEFICIÉRE, beneficieri, s.f. Faptul de a beneficia. [Pr.: -ci-e-] – V. beneficia.

beneficiu
BENEFÍCIU, beneficii, s.n. Câștig, profit sau folos pe care-l are cineva din ceva; profit financiar al unei întreprinderi, reprezentând diferența dintre veniturile realizate și cheltuielile ocazionate de acestea. ♢ Expr. Sub beneficiu de inventar = în mod provizoriu, sub rezerva controlului ulterior. – Din fr. bénéfice, lat. beneficium.

benevol
BENEVÓL, -Ă, benevoli, -e, adj. Făcut de bunăvoie; facultativ. – Din fr. bénévole, lat. benevolus.

benga
BÉNGA subst. (Fam.; în expr.) A-l lua benga (pe cineva) = a-l lua dracul, a o păți; a muri. – Din țig. benga.

bengal
BENGÁL, bengale, adj. (În sintagma) Foc bengal = foc de artificii. – Din fr. (feu de) Bengale.

bengalez
BENGALÉZ, -Ă, bengalezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La pl.) Popor indo-european care populează regiunile de pe malurile cursului inferior al Gangelui și al Brahmaputrei; (și la sg.) persoană care face parte din acest popor. 2. Adj. Care aparține bengalezilor (1), privitor la bengalezi. – Bengal (n.pr.) + suf. -ez.

bengali
BENGALÍ s.m., adj. (Rar) 1. S.m. Nume dat mai multor păsări, înrudite cu vrabia, cu penajul colorat în albastru ori cafeniu, originare din India. 2. Adj. (În sintagma) Limba bengali = limba vorbită în Bengal (India). [Acc. și: bengáli] – Din fr. bengali.

benghi
BENGHI, benghiuri, s.n. (Pop.) Mic semn negru (natural sau artificial) pe obraz sau pe trup. ♦ (În superstiții) Semn făcut pe fruntea cuiva ca să fie ferit de deochi. [Var.: benchi, zbenghi s.n.] – Cf. tc. b e n e k.

benign
BENÍGN, -Ă, benigni, -e, adj. (Despre boli) Lipsit de gravitate; ușor. – Din lat. benignus, fr. bénin, -igne.

benignitate
BENIGNITÁTE s.f. Stare ușoară a unei boli. – Din fr. bénignité.

beninez
BENINÉZ, -Ă, beninezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană născută și crescută în Benin. 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din Benin. – Benin (n. pr.) + suf. -ez.

benis
BENÍȘ s.n. v. biniș.

benjamin
BENJAMÍN s.m. (Rar) Cel mai mic copil al unei familii; cel mai tânăr membru al unui grup. – Din fr. benjamin.

benoar
BENOÁR, benoare, s.n. Lojă situată la nivelul parterului. – Din fr. baignoire.

bentita
BENTÍȚĂ, bentițe, s.f. Diminutiv al lui bantă. [Var.: bendiță s.f.] – Bantă + suf. -iță.

bentonic
BENTÓNIC, -Ă, bentonici, -ce, adj. Care trăiește pe fundul apelor. – Din fr. benthonique.

bentonit
BENTONÍT s.n. Rocă sedimentară argiloasă cu proprietăți absorbante, utilizată ca decolorant sau dezodorizant. [Var.: bentonită s. f] – Din fr. bentonite.

bentonita
BENTONÍTĂ s.f. v. bentonit.

bentos
BÉNTOS s.n. Totalitatea organismelor care trăiesc pe fundul apelor. – Din fr. benthos.

benzedrina
BENZEDRÍNĂ s.f. (Farm.) Excitant cerebral care înlătură temporar somnul și foamea; amfetamină. – Din engl. benzedrine.

benzen
BENZÉN, benzeni, s.m. Hidrocarbură lichidă, incoloră, insolubilă în apă, extrasă din gudroanele cărbunilor de pământ sau din petrol, și care se folosește, ca decolorant, ca materie primă la fabricarea unor compuși organici etc. – Din fr. benzène.

benzenic
BENZÉNIC, -Ă, benzenici, -ce, adj. (Despre corpuri sau grupuri moleculare) în a cărui compoziție intră benzenul; care aparține familiei benzenului. – Din fr. benzénique.

benzina
BENZÍNĂ, benzine, s.f. Lichid incolor, ușor inflamabil, cu miros caracteristic, produs petrolier sau de sinteză, folosit mai ales drept combusibil la motoarele cu explozie. – Din fr. benzine.

benzipiren
BENZIPIRÉN s.n. Substanță extrasă din gudron, folosită în oncologie. – Din engl. benzipiren.

benzoat
BENZOÁT, benzoați, s.m. Sare sau ester al acidului benzoic. [Pr.: -zo-at] – Din fr. benzoate.

benzoe
BENZÓE s.f. Produs natural, vegetal, solid, care conține rășini, acid benzoic și un ulei volatil și care este folosit în dermatologie și în parfumerie; smirnă. – Din fr. benzoë.

benzoic
BENZÓIC, benzoici, adj. (În sintagma) Acid benzoic = substanță cristalină, albă, extrasă din rășini naturale sau fabricată sintetic și întrebuințată în industria coloranților, a medicamentelor etc. [Pr.: -zo-ic] – Din fr. benzoïque.

benzolism
BENZOLÍSM s.n. Totalitatea tulburărilor care apar în intoxicația (profesională) cu benzen. – Din fr. benzolisme.

benzonaftol
BENZONAFTÓL, benzonaftoli, s.m. Benzoat de naftol, folosit ca medicament antibiotic în infecțiile intestinale. – Din fr. benzonaphtol.

benzopirina
BENZOPIRÍNĂ s.f. Substanță gudronată care se găsește în fumul de țigară. – Din fr. benzopirine.

benzopurpurina
BENZOPURPURÍNĂ s.f. Substanță colorantă care constituie unul dintre cei mai importanți coloranți roșii pentru bumbac. – Din fr. benzopurpurine.

berar
BERÁR, berari, s.m. Specialist în fabricarea berii^1. ♦ Negustor care ține o berărie. – Bere^1 + suf. -ar.

berarie
BERĂRÍE, berării, s.f. Locul în care se bea bere^1; braserie; p. ext. restaurant. ♦ (Rar) Fabrică de bere^1. – Bere^1 + suf. -ărie.

berbant
BERBÁNT, berbanți, s.m. (Înv. și fam.) Bărbat afemeiat, crai. – Din ngr. berbántis.

berbantlac
BERBANTLẤC, berbantlâcuri, s.n. (Înv. și fam.) Putere, faptă de berbant. – Berbant + suf. -lâc.

berbec
BERBÉC, berbeci, s.m. I. 1. Masculul oii; arete. 2. (La sg. art.) Constelație din emisfera boreală; unul din cele douăsprezece semne ale zodiacului. ♢ Zodia berbecului = perioada dintre 21 martie și 21 aprilie, când soarele trece în dreptul berbecului (I 2). II. 1. Mașină de război întrebuințată odinioară la spargerea zidurilor și porților unei cetăți asediate. 2. Greutate mare, acționată mecanic sau manual, care prin cădere, servește la baterea pilonilor, la bătucit pământul, la spargerea bucăților mari de fontă etc. [Var.: berbéce s.m.] – Lat. berbex, -ecis (= vervex).

berbecar
BERBECÁR, berbecari, s.m. Păstor de berbeci (I 1). – Berbec + suf. -ar.

berbecat
BERBECÁT, -Ă, berbecați, -te, adj. (Rar; despre capul unui animal) Cu fruntea bombată ca a berbecului (I 1); (despre botul sau fruntea unui animal) cu profil convex. – Berbec + suf. -at.

berbecarie
BERBECĂRÍE, berbecării, s.f. Țarc, îngrăditură unde se țin berbecii (I 1) despărțiți de oi. – Berbec + suf. -ărie.

berbece
BERBÉCE s.m. v. berbec.

berbecel
BERBECÉL, berbecei, s.m. 1.(Zool.) Berbecuț. 2. (Ornit.) Sfrâncioc mare. – Berbec + suf. -el.

berbeci
BERBECÍ, berbecesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A izbi, a lovi puternic. – Din berbec.

berbecut
BERBECÚȚ, berbecuți, s.m. Diminutiv al lui berbec (I 1); berbecel. [Var.: bărbăcúț s.m.] – Berbec + suf. -uț.

berbeleacul
BERBELEÁCUL s.n. art. (În loc. adv.) De-a berbeleacul = de-a rostogolul, peste cap. – Cf. b e r b e c.

berber
BERBÉR, -Ă, berberi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La pl.) Populație hamito-semitică din nordul Africii; (și la sg.) persoană care aparține acestei populații. 2. Adj. Care aparține berberilor (1), privitor la berberi. – Din fr. berbère.

berbinta
BERBÍNȚĂ s.f. v. bărbânță.

berc
BERC^1, bercuri, s.n. (Reg.) Dumbravă, pădurice. – Din magh. berek.

BERC^2, BEÁRCĂ, berci, -ce, adj. 1. (Despre animale) Cu coada scurtă sau scurtată; fără coadă. 2. (Despre căciuli; la f.) Fără vârf, fără țugui, teșit. – Et. nec.

berceuse
BERCEUSE s.f. Piesă instrumentală care are la bază un cântec de leagăn. [Pr.: bersöz] – Cuv. fr.

bere
BÉRE^1, (rar) beri, s.f. 1. Băutură slab alcoolică, obținută prin fermentarea unei infuzii rezultate din fierberea în apă a malțului și a florilor de hamei. 2. (Eliptic) Țap, halbă, sticlă de bere^1 (1). – Din germ. Bier (influențat de bere^2).

BÉRE^2 s.f. Faptul de a bea. – V. bea.

berechet
BERECHÉT, (1, 2) berecheturi, s.n., (3, 4) berecheți, s.m. (Reg.) 1. S. n. Belșug, abundență. ♦ (Adverbial; sens curent) Din belșug, din abundență. 2. S. n. Noroc, prosperitate (neașteptată). 3. S.m. (Ir.) Om care aduce belșug, noroc. 4. S.m. Om șiret, mincinos, șmecher, care înșeală pe alții, haimana. – Din tc. bereket.

beregata
BEREGÁTĂ, beregate, s.f. (Pop.) Laringe; p. ext. gâtlej. – Cf. scr. b e r i k a t.

beret
BERÉT s.n. v. beretă.

bereta
BERÉTĂ, berete, s.f. Șapcă marinărească fără cozoroc; p. ext. bască. [Var.: (rar) berét s.m.] – Din fr. béret.

bergamot
BERGAMÓT, -Ă adj. v. pergamut.

bergamut
BERGAMÚT, -Ă adj. v. pergamut.

beriberi
BERI-BÉRI s.n. Boală din Extremul Orient datorată lipsei vitaminei B_1 din organism. – Din fr. béribéri.

beril
BERÍL, beriluri, s.n. Piatră prețioasă de diverse culori, reprezentând un silicat natural de beriliu și aluminiu. – Din fr. béryl, lat. beryllus.

beriliu
BERÍLIU s.n. Metal alb, ductil și maleabil, foarte dur, întrebuințat la aliaje și ca dezoxidant; gluciniu. – Din fr. beryllium.

berjera
BERJÉRĂ, berjere, s.f. Fotoliu adânc și larg, având un spătar înalt cu rezemătoare laterale pentru cap. – Din fr. bergère.

berlina
BERLÍNĂ, berline, s.f. (Înv.) 1. Trăsură mare închisă, asemănătoare cu cupeul, cu două banchete așezate față în față. 2. Autoturism cu două sau patru portiere și cu patru geamuri laterale. – Din fr. berline, it. berlina.

bernardin
BERNARDÍN^1, bernardini, s.m. Câine mare, cu părul lung, de culoare albă cu pete roșcate, originar din Elveția, dresat pentru găsirea persoanelor rătăcite în munți; saint-bernard. – Din germ. Bernhardiner.

BERNARDÍN^2, -Ă, bernardini, -e, s.m. și f. Călugăr sau călugăriță catolică din ordinul care poartă numele sfântului Bernard. – Din fr. bernardin.

berna
BÉRNĂ s.f. (În sintagma) Pavilion (sau drapel) în bernă = pavilion, drapel național coborât pe jumătate în semn de doliu. – Din fr. berne.

berneveci
BERNEVÉCI s.m. pl. (Reg.) Pantaloni țărănești largi, făcuți din stofă groasă. [Var.: bernevíci, bernivíci s.m. pl.] – Din bg. benevreci.

bernevici
BERNEVÍCI s.m. pl. v. berneveci.

bernivici
BERNIVÍCI s.m. pl. v. berneveci.

bersalier
BERSALIÉR, bersalieri, s.m. Soldat italian de infanterie ușoară. – Din fr. bersaglier.

berton
BERTÓN, bertoane, s.n. Barcă cu vâsle, din pânză cauciucată folosită la bordul submarinelor și al navelor mici. – Din fr. berthon.

besactea
BESACTEÁ, besactele, s.f. (Înv.) Cutioară (de lemn) frumos ornamentată, în care se păstrau bijuterii, obiecte de cusut, tutun etc. [Var.: (reg.) besacté, besecteá s.f.] – Din ngr. bestahtas.

beschie
BÉSCHIE, beschii, s.f. Ferăstrău format dintr-o pânză lată, prevăzut cu două mânere pentru a putea fi acționat de două persoane. [Var.: béșchie s.f.] – Cf. bg. b i č k i j a.

besectea
BESECTEÁ s.f. v. besactea.

bessi
BESSI s.m. pl. 1. Nume dat de romani tribului trac așezat în antichitate între munții Rodopi și cursul superior al râului Marița. 2. Numele pecenegilor în izvoarele scrise latine. – Cuv. lat.

bestial
BESTIÁL, -Ă, bestiali, -e, adj. De bestie, ca de bestie; de o cruzime feroce; animalic, sălbatic, fioros. [Pr.: -ti-al] – Din fr. bestial, lat. bestialis.

bestialitate
BESTIALITÁTE, (rar) bestialități, s.f. Cruzime feroce, faptă bestială. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. bestialité.

bestiar
BESTIÁR, bestiare, s.n. Antologie medievală de fabule sau de povestiri alegorice cu animale. [Pr.: -ti-ar] – Din fr. bestiaire.

bestie
BÉSTIE, bestii, s.f. Fiară. ♦ Fig. Om cu apucături sau cu instincte de fiară. – Din it., lat. bestia.

bestseller
BEST-SELLER subst. 1. Lucrare (literară) care deține recordul la vânzare. 2. Autor popular al unei lucrări (beletristice) de mare succes. 3. Articol sau produs foarte căutat la un moment dat. [Pr.: bestsélăr] – Cuv. engl.

beschie
BÉȘCHIE s.f. v. beschie.

besica
BEȘICÁ vb. I. v. bășica.

besicare
BEȘICÁRE s.f. v. bășicare.

besicat
BEȘICÁT, -Ă adj. v. bășicat.

besica
BEȘÍCĂ s.f. v. bășică.

besicos
BEȘICÓS, -OÁSĂ adj., s.f. v. bășicos.

besicuta
BEȘICÚȚĂ s.f. v. bășicuță.

besleaga
BEȘLEÁGĂ, beșlegi, s.m. Căpitan de beșlii. ♦ Fig. Om bătrân, ramolit, prost. [Var.: beșli-agá s.m.] – Din tc. beșli ağasi.

besliaga
BEȘLI-AGÁ s.m. v. beșleagă.

beslic
BEȘLÍC, beșlici, s.m. Monedă turcească de cinci parale, care a circulat și în Țara Românească. – Din tc. beșlik.

besliu
BEȘLÍU, beșlii, s.m. Soldat (turc) de cavalerie, care făcea serviciul de curier domnesc sau de jandarm. ♦ (La pl.) Corp de cavalerie alcătuit din astfel de soldați. – Din tc. beșli.

besteleala
BEȘTELEÁLĂ s.f. (Fam.) Faptul de a beșteli. - Beșteli + suf. -eală.

besteli
BEȘTELÍ, beștelesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A face pe cineva de ocară, a mustra pe cineva cu ocări, cu insulte. – Et. nec.

beta
BETA s.m. 1. A doua literă a alfabetului grecesc, corespunzând sunetului b. 2. (Fiz.; în sintagmele) Particulă beta = electron negativ sau pozitiv emis de unele substanțe radioactive. Radiație beta = radiație constituită din particule beta. – Din fr. bêta.

betatron
BETATRÓN, betatroane, s.n. (Fiz.) Aparat de accelerare a electronilor. – Din fr. bêtatron.

beteag
BETEÁG, -Ă, betegi, -ge, adj., s.m. și f. (Pop.) 1. (Om) infirm, schilod. 2. (Om) bolnav. – Din magh. beteg.

beteala
BETEÁLĂ s.f. 1. (Adesea fig.) Fir lung de metal auriu sau argintiu. ♦ Spec. Podoabă făcută din asemenea fire (pentru mirese). [Var.: peteală s.f.] 2. (Bot.) Orzoaică-de-baltă (Vallisneria spiralis). [Var.: peteálă s.f.] – Din ngr. petálion.

betegeala
BETEGEÁLĂ s.f. v. betejeală.

betegi
BETEGÍ vb. IV. v. beteji.

betegie
BETEGÍE, betegii, s.f. (Reg.) Infirmitate. – Beteag + suf. -ie.

betejeala
BETEJEÁLĂ, betejeli, s.f. (Pop.) Infirmitate. [Var.. betegeálă s.f.] – Betegi + suf. -eală.

beteji
BETEJÍ, betejesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. (Pop.) A provoca cuiva o infirmitate sau a rămâne infirm. ♦ Refl. Spec. A face o hernie. 2. Refl. (Reg.) A se îmbolnăvi. [Var.: betegí vb. IV] – Din beteag.

betelie
BETELÍE, betelii, s.f. Fâșie îngustă cusută în partea de sus a pantalonilor, a fustei etc.; tivitură făcută în același loc (ca să se treacă prin ea un șiret etc.); bată; p. ext. margine tivită la gâtul sau la mânecile cămășii sau ale iei. – Din bată.

betesug
BETEȘÚG, beteșuguri, s.n. 1. (Pop.) Infirmitate, invaliditate. ♦ Fig. Defect moral; cusur. ♦ Fig. Defecțiune. 2. (Reg.) Boală. – Din magh. betegség.

beton
BETÓN s.n. 1. Amestec de pietriș, nisip, ciment (sau asfalt, var hidraulic etc.) și apă, care se transformă prin uscare într-o masă foarte rezistentă și se folosește în construcții. ♢ Beton armat = amestecul descris mai sus, turnat peste o armătură de vergele metalice. (În sintagma) Beton vibrat = beton de ciment a cărui compactitate este sporită după turnarea în cofraje prin imprimarea unor oscilații rapide cu ajutorul unor aparate speciale. 2. (Sport) Sistem de apărare folosit în unele jocuri sportive (mai ales în fotbal), constând în utilizarea supranumerică a jucătorilor în linia defensivă. – Din fr. béton.

betona
BETONÁ, betonez, vb. I. Intranz. și tranz. A turna betonul moale în cofrajele unei construcții, în săpăturile de fundații etc. – Din fr. bétonner.

betonare
BETONÁRE, betonări, s.f. Acțiunea de a betona. - V. betona.

betonier
BETONIÉR, betonieri, s.m. Betonist. [Pr.: -ni-er] – Beton + suf. -ier.

betoniera
BETONIÉRĂ, betoniere, s.f. Mașină pentru prepararea betonului. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. bétonnière.

betonist
BETONÍST, -Ă, betoniști, -ste, s.m. și f. Muncitor, tehnician sau inginer specializat în lucrări de beton; betonier. – Beton + suf. -ist.

betulacee
BETULACÉE, betulacee, s.f. (La pl.) Familie de plante lemnoase dicotiledonate, cu flori unisexuate grupate în amenți, care se polenizează prin intermediul vântului; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. bétulacées.

betie
BEȚÍE, beții, s.f. 1. Stare în care se află omul alcoolizat; stare de ebrietate. ♦ Consumare regulată de alcool în mari cantități; alcoolism, etilism. 2. Petrecere la care se bea foarte mult alcool; chef. 3. (În sintagmele) Beție rece (sau cu stupefiante) = stare de amețeală, de hiperexcitație sau de halucinație provocată de introducerea stupefiantelor în organism. Beție albă = toxicomanie. Beția adâncurilor = stare de euforie provocată de creșterea azotului în sânge la persoane care coboară la mari adâncimi în mări sau oceane. 4. Fig. Stare sufletească de tulburare, de uitare de sine. ♦ Beție de cuvinte = înșirare bombastică de cuvinte, stil umflat. – Beat + suf. -ie.

betigas
BEȚIGÁȘ, bețigașe, s.n. Bețișor. – Din băț.

betisor
BEȚIȘÓR, bețișoare, s.n. Diminutiv al lui băț; bețigaș. – Băț + suf. -ișor.

betiv
BEȚÍV, -Ă, bețivi, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care are viciul beției (1); (om) alcoolic, băutor. – Cf. lat. *b i b i t i v u s.

betivan
BEȚIVÁN, -Ă, bețivani, -e, adj., s.m. și f. Augmentativ al lui bețiv. – Bețiv + suf. -an.

beutura
BEUTÚRĂ s.f. v. băutură.

bez
BEZ adv. (Înv.; astăzi glumeț) Afară de..., lăsând la o parte...; fără. – Din sl. bezŭ.

bezea
BEZEÁ, bezele, s.f. 1. (Fam.) Sărutare simbolică trimisă cuiva cu vârful degetelor. 2. Prăjitură făcută din albuș de ou bătut cu zahăr. – Din fr. baiser.

bezmen
BEZMÉN s.n. (Înv. și reg.) Închiriere pe termen lung sau fără termen a unui teren, cu obligația de a plăti o sumă de bani sau în natură. – Din ucr. bezmyn.

bezmetec
BEZMÉTEC, -Ă adj. v. bezmetic.

bezmetic
BEZMÉTIC, -Ă, bezmetici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Fără rost, fără căpătâi; p. ext. zăpăcit, năuc, bezmeticit, dezmeticit. [Var.: bezmétec, -ă adj.] – Din ucr. bezmatok „[stup] fără matcă”.

bezmetici
BEZMETICÍ, bezmeticesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A umbla ca un bezmetic. – Din bezmetic.

bezmeticit
BEZMETICÍT, -Ă, bezmeticiți, -te, adj. Bezmetic. – Bezmetic + suf. -it.

bezna
BÉZNĂ, bezne, s.f. (Adesea fig.) Întuneric mare, de nepătruns. – Din sl. bezdŭna.

bi
BI- Element de compunere însemnând „de două ori”, „dublu”, care servește la formarea de adjective și substantive. – Din fr. bi-

biacid
BIACÍD, biacizi, adj. (În sintagma) Acid biacid = acid bibazic. [Pr.: -bi-a-] – Din fr. biacide.

bianual
BIANUÁL, -Ă, bianuali, -e, adj. Care se produce, care apare de două ori pe an. ♦ (Despre plante) Care poate da două recolte pe an. [Pr.: bi-a-nu-al] – Bi- + anual. Cf. fr. b i s a n n u e l.

biatlon
BIATLÓN, biatloane, s.n. Probă sportivă care constă din două încercări atletice combinate: parcurgere a 20 km pe schiuri și tragere la țintă a 20 de focuri în diverse puncte situate de-a lungul traseului. [Pr.: bi-a-] – Din rus. biatlon.

biatlonist
BIATLONÍST, -Ă, biatloniști, -ste, s.m. și f. Persoană care practică biatlonul. [Pr.: -bi-a-] – Biatlon + suf. -ist.

biatomic
BIATÓMIC, -Ă, biatomici, -ce, adj. (Despre o substanță) A cărei moleculă e formată din doi atomi. [Pr.: bi-a-] – Din fr. biatomique.

biban
BIBÁN, bibani, s.m. Pește răpitor de apă dulce, cu laturile corpului acoperite cu dungi negre transversale, cu carnea albă, gustoasă; baboi, costraș. (Perca fluviatilis). - Din bg. biban.

bibazic
BIBÁZIC, bibazici, adj. (În sintagma) Acid bibazic = acid care conține într-o moleculă doi atomi de hidrogen, care pot fi înlocuiți printr-un metal; acid biacid. – Din fr. bibasique.

bibelou
BIBELÓU, bibelouri, s, n. Mic obiect decorativ. – Din fr. bibelot.

biber
BÍBER, (1) biberi, s.m. 1. (Zool.) Castor. 2. Blană de castor. – Din germ. Biber.

biberet
BIBERÉT, bibereți, s.m. 1. Blăniță de culoare maro-roșcată imitând blana de biber, obținută prin sacrificarea mieilor carnabat de câteva luni. 2. Pluș de culoare gri sau maro, din lână sau din fibre sintetice, cu tușeu moale, folosit pentru gulere, căciuli etc. – Din germ. Biberet.

biberon
BIBERÓN, biberoane, s.n. Sticluță prevăzută cu un vârf de cauciuc în formă de sfârc, care servește la alăptarea artificială a sugarilor. ♦ (Impr.) Vârful de cauciuc în formă de mamelon al unui biberon. – din fr. biberon.

bibi
BIBÍ subst. invar. (Franțuzism; fam.) Termen de mângâiere pentru cineva drag, iubit. – Din fr. bibi.

bibic
BIBÍC^1, bibici, s.m. (Ornit.) Nagâț. – Din magh. bibic.

BIBÍC^2 -Ă, bibici, -ce, s.m. și f. (Fam.) Termen de dezmierdare adresat unei persoane iubite; bibiloi. – Cf. b i b i.

bibilica
BIBILÍCĂ, bibilici, s.f. 1. Pasăre domestică de mărimea unei găini, cu pene negre-cenușii împestrițate cu alb și cu o proeminență cornoasă pe frunte (Numida meleagris). 2. Plantă erbacee cu flori pestrițe (Fritillaria meleagris). - Cf. bg., scr. b i b a.

bibiloi
BIBILÓI, bibiloi, s.m. 1. Masculul bibilicii (1). 2.Fig. (Fam.) Bibic^2. – Bibil[ică] + suf. -oi.

bibiluri
BIBÍLURI s.n. pl. Dantelă lucrată cu acul sau cusătură cu colțișori (aplicată la guler, la mâneci sau la poalele cămășii). – Din ngr. bibíla.

biblic
BÍBLIC, -Ă, biblici, -ce, Care aparține Bibliei, privitor la Biblie; din timpul Bibliei, asemănător cu Biblia. ♦ Străvechi. – Din fr. biblique.

biblie
BÍBLIE, biblii, s.f. Carte sacră a mozaismului și a creștinismului, alcătuită din Vechiul Testament și din Noul Testament, acesta din urmă fiind recunoscut numai de creștini. ♦ Fig. Carte voluminoasă. ♦ Fig. Carte fundamentală a unei literaturi, a unei științe. – Din lat. biblia.

bibliobuz
BIBLIOBÚZ, bibliobuze, s.n. Automobil amenajat cu o bibliotecă volantă. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliobus.

bibliofag
BIBLIOFÁG, -Ă, bibliofagi, -ge, adj., s.m. și f. (Insectă) care se hrănește cu celuloza din hârtie. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliophague.

bibliofil
BIBLIOFÍL, -Ă, bibliofili, -e, s.m. și f. Iubitor și colecționar de cărți rare și prețioase. ♢ (Adjectival) Ediție bibliofilă = carte rară, frumoasă, prețioasă, editată în condiții grafice deosebite; ediție de lux. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliophile.

bibliofilie
BIBLIOFILÍE s.f. Pasiunea de a cunoaște, de a evalua și de a colecționa cărți rare și prețioase. 2. Ramură a bibliofiliei care se ocupă cu studiul cărților rare și al valorii lor artistice. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliophilie.

bibliofilistic
BIBLIOFILÍSTIC, -Ă, bibliofilistici, -ce, adj., adv. 1. Adj. (Rar) De bibliofil. 2. Adv. Ca bibliofilii. [Pr.: -bli-o-] – Bibliofil + suf. -istic.

bibliofilm
BIBLIOFÍLM, bibliofilme, s.n. Copie a unui text (prețios), executată pe film fotografic. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliofilm.

bibliofob
BIBLIOFÓB, bibliofobi, s.m. Dușman al cărților. [Pr.: -bli-o-] – Din germ. Bibliophobe, engl. bibliophob.

bibliofobie
BIBLIOFOBÍE s.f. Ură față de cărți. [Pr.: -bli-o-] – Din germ. Bibliophobie, engl. bibliophobia.

bibliograf
BIBLIOGRÁF, bibliografi, s.m. Specialist în domeniul bibliografiei (3). [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliographe.

bibliografic
BIBLIOGRÁFIC, -Ă, bibliografici, -ce, adj. Care aparține bibliografiei, privitor la bibliografie. [Pr.: -bli-o] – Din fr. bibliographique.

bibliografie
BIBLIOGRAFÍE, bibliografii, s.f. 1. Descriere de specialitate a lucrărilor unui autor sau a lucrărilor referitoare la o anumită problemă. 2. Carte care cuprinde o bibliografie (1). 3. Ramură a bibliologiei care se ocupă cu descrierea, aprecierea, sistematizarea și răspândirea publicațiilor. 4. Material informativ asupra unei probleme. [Pr.: -bli-o] – Din fr. bibliographie.

bibliolog
BIBLIOLÓG, -Ă, bibliologi, -ge, s.m. și f. Specialist în bibliologie. [Pr.: bli-o-] – Din fr. bibliologue.

bibliologic
BIBLIOLÓGIC, -Ă, bibliologici, -ce, adj. Care aparține bibliologiei, privitor la bibliologie. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliologique.

bibliologie
BIBLIOLOGÍE s.f. Studiul cărții ca fenomen al vieții sociale, care cuprinde istoria, producția și răspândirea cărții. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliologie.

biblioman
BIBLIOMÁN, -Ă, bibliomani, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care are pasiune excesivă pentru cărți, pentru raritatea, legătura, edițiile lor etc. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliomane.

bibliomanie
BIBLIOMANÍE s.f. Pasiune exagerată pentru cărți. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliomanie.

biblioraft
BIBLIORÁFT, bibliorafturi, s.n. Clasor de carton în formă de carte pentru păstrarea corespondenței, a actelor etc. [Pr.: -bli-o-] – Biblio[tecă] + raft.

bibliotecar
BIBLIOTECÁR, -Ă, bibliotecari, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu administrarea și cu funcționarea unei biblioteci. – Din fr. bibliothécaire.

biblioteca
BIBLIOTÉCĂ, biblioteci, s.f. 1. Dulap sau mobilă specială cu rafturi de ținut cărți. 2. Încăpere, sală în care se păstrează și se citesc cărțile. 3. Colecție de cărți, periodice, foi volante, imprimate etc. ♦ Instituție care colecționează cărți, periodice etc. spre a le pune în mod organizat la dispoziția cititorilor. 4. Nume dat unei serii de cărți care prezintă caractere comune și sunt publicate de aceeași editură. – Din fr. bibliothèque, lat. bibliotheca.

biblioteconomic
BIBLIOTECONÓMIC, -Ă, biblioteconomici, -ce, adj. Care aparține biblioteconomiei, privitor la biblioteconomie. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliothéconomique.

biblioteconomie
BIBLIOTECONOMÍE s.f. Ramură a bibliologiei care se ocupă cu formarea, administrarea și organizarea bibliotecilor. [Pr.: -bli-o-] – Din fr. bibliothéconomie.

bibliotehnica
BIBLIOTÉHNICĂ s.f. Tehnica producerii materiale a unei cărți. [Pr.: -bli-o-] – După fr. bibliotechnie.

bicameral
BICAMERÁL, -Ă, bicamerale, -e, adj. (Despre sistemul reprezentativ al unui stat) Care constă din două adunări reprezentative, denumite, uneori, camere. – Din fr. bicaméral.

bicarbonat
BICARBONÁT, bicarbonați, s.m. Sare a acidului carbonic, în care un atom de hidrogen a fost înlocuit printr-un metal. ♢ Bicarbonat (de sodiu) = sare în formă de pulbere albă, folosită în farmacie și în bucătărie. – Din fr. bicarbonate.

bicarpelar
BICARPELÁR, -Ă, bicarpelari, -e, adj. (Despre gineceu) Format din două carpele. – Din fr. bicarpelaire.

bicefal
BICEFÁL, -Ă, bicefali, -e, adj. (Despre un animal) Cu două capete. – Din fr. bicéphale.

bicentenar
BICENTENÁR, -Ă, bicentenari, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care durează de două secole, care a împlinit două sute de ani. 2. S.n. Împlinire a două secole de la un eveniment (important); a doua suta aniversare a unui eveniment. – Din fr. bicentenaire.

biceps
BÍCEPS, bicepși, s.m. Mușchi cu extremitatea superioară despărțită în două ligamente; (în special) mușchiul dintre umăr și cot, care face să se îndoaie antebrațul. – Din fr., lat. biceps.

bichiri
BICHIRÍ, bichiresc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A face, a drege un lucru pe îndelete, migălind. – Et. nec.

bici
BÍCI, bice, s.n. (Adesea fig.) Obiect alcătuit dintr-o curea sau o împletitură de curele, mai rar de cânepă, legată de un băț, cu care se lovesc sau se îndeamnă animalele să meargă. ♦ Lovitură dată cu obiectul descris mai sus. [Var.: (reg.) zbici s.n.] – Din sl. biči.

bicicleta
BICICLÉTĂ, biciclete, s.f. Vehicul cu două roți pus în mișcare prin două pedale acționate cu picioarele și folosit, de obicei, pentru transportul unei singure persoane. ♢ Bicicletă-tandem = bicicletă pentru două persoane, fiecare acționând câte o pereche de pedale. – Din fr. bicyclette.

biciclic
BICÍCLIC, -Ă, biciclici, -ce, adj. Cu două cicluri. – Bi- + ciclic.

biciclist
BICICLÍST, -Ă, bicicliști, -ste, s.m. și f. Persoană care umblă pe bicicletă; ciclist (1). – Din fr. bicycliste.

biciclu
BICÍCLU, bicicle, s.n. Velociped cu două roți inegale, dintre care prima este roata motoare. – Din fr. bicycle.

bicisnic
BICÍSNIC, -Ă, adj., s.m. și f. v. becisnic.

biciui
BICIUÍ, biciuiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) lovi cu biciul. ♦ Tranz. A lovi cu ceva (subțire ca biciul), producând usturime; a flagela; a cravașa. 2. Tranz. Fig. A critica, a satiriza fără cruțare. [Prez. ind. și bíciui. – Var.: (reg.) zbiciuí vb. IV] – Bici + suf. -ui.

biciuiala
BICIUIÁLĂ, biciuieli, s.f. Biciuire. [Pr.: -ciu-ia-] – Biciui + suf. -eală.

biciuire
BICIUÍRE, biciuiri, s.f. Acțiunea de a (se) biciui și rezultatul ei; biciuială. – V. biciui.

biciuitor
BICIUITÓR, -OÁRE, biciuitori, -oare, adj. (Adesea fig.) Care biciuiește; usturător. – Biciui + suf. -tor.

biciusca
BICIÚȘCĂ, biciuști, s.f. 1. Cravașă. 2. Bici scurt și subțire. – Bici + suf. -ușcă.

biciusor
BICIUȘÓR, biciușoare, s.n. Diminutiv al lui bici. – Bici + suf. -ușor.

bicolor
BICOLÓR, -Ă, bicolori, -e, adj. Care are două culori. – Din fr. bicolore.

biconcav
BICONCÁV, -Ă, biconcavi, -e, adj. Care are două fețe concave opuse. – Din fr. biconcave.

biconvex
BICONVÉX, -Ă, biconvecși, -xe, adj. Care are două fețe convexe opuse. – Din fr. biconvexe.

bicorn
BICÓRN, bicornuri, s.n. Pălărie bărbătească (de uniformă) cu două colțuri. – Din fr. bicorne.

bicromat
BICROMÁT, bicromați, s.m. Sare obținută prin tratarea cu acid a cromatului unui metal. ♢ Bicromat de potasiu = sare cristalizată, portocalie, întrebuințată ca oxidant și colorant. – Din fr. bichromate.

bicuspid
BICUSPÍD, -Ă, bicuspizi, -de, adj. (Despre unele formații anatomice) cu două vârfuri. – Din fr. bicuspide.

bideu
BIDÉU, bideuri, s.n. Vas de toaletă pentru spălături intime. – Din fr. bidet.

bidibiu
BIDIBÍU s.m. v. bidiviu.

bididiu
BIDIDÍU s.m. v. bidiviu.

bidinea
BIDINEÁ, bidinele, s.f. Pensulă mare, de obicei rotundă (cu coadă lungă), pentru văruit. [Var.: (reg.) badaná s.f.] – Din tc. badana.

bidiviu
BIDIVÍU, bidivii, s.m. Cal tânăr, iute și frumos. [Var.: (reg.) bidibíu, bididíu s.m.] – Din tc.bedevî.

bidon
BIDÓN, bidoane, s.n. Vas (de tablă) pentru păstrarea sau transportul lichidelor. ♦ Ploscă de tablă simplă sau emailată (îmbrăcată în postav sau piele), de ținut apă sau altă băutură. – Din fr. bidon.

bidonvil
BIDONVÍL, bidonviluri, s.n. Cartier sărăcăcios cu locuințe improvizate, la periferia marilor orașe. [Scris și bidonville] – Din fr. bidonville.

bie
BIÉ s.n. Linie, direcție oblică. ♢ Loc. adj. și adv. În bie = oblic. ♦ (Concr.) Fâșie de material textil tăiată oblic, utilizată în croitorie. – Din fr. biais.

bief
BIÉF s.n. Porțiune de canal sau de râu cuprinsă între două ecluze sau baraje. [Pr.: bi-ef] – Din fr. bief.

biela
BIÉLĂ, biele, s.f. Organ de mașină în formă de bară articulată, care transformă mișcarea rectilinie în mișcare de rotație și invers. [Pr.: bi-e-] – Din fr. bielle.

bieleta
BIELÉTĂ, bielete, s.f. Bielă de dimensiuni mai mici, folosită la anumite motoare sau mașini. [Pr.: bi-e-] – Din fr. biellette.

bielorus
BIELORÚS, -Ă, bieloruși, -se, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Bielorusiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Bielorusiei, sau populației ei, privitor la Bielorusia sau la populația ei. – Din rus. belorus.

bielsug
BIELȘÚG s.n. v. belșug.

bienal
BIENÁL, -Ă, bienali, -e, adj. 1. Care durează doi ani. ♦ (Despre plante) Care dă recolte la doi ani după semănare. 2. Adj., s.f. (Întrunire, consfătuire etc.) Care are loc o dată la doi ani. [Pr.: bi-e-] – Din fr. biennal, lat. biennalis.

biet
BIET, BIÁTĂ, bieți, biete, adj. 1. (Precedă nume de ființe) Vrednic de milă, de plâns; sărman. ♦ (Despre morți) Regretat. 2. Vrednic de dispreț; fără însemnătate, fără valoare. – Cf. sl. b ĕ d i n ŭ.

bifa
BIFÁ, bifez, vb. I. Tranz. A pune un mic semn (în formă de „v”) la anumite cifre sau cuvinte dintr-un registru, dintr-o listă etc. spre a ști că au fost verificate, controlate etc. – Din fr. biffer.

bifare
BIFÁRE, bifări, s.f. Acțiunea de a bifa. - V. bifa.

bifazat
BIFAZÁT, -Ă, bifazați, -te, adj. (Elt.) Difazat; bifazic. – Din fr. biphasé.

bifazic
BIFÁZIC, -Ă, bifazici, -ce, adj. Bifazat. – Cf. b i f a z a t.

bifid
BIFÍD, -Ă, bifizi, -de, adj. (Anat.; despre vase de sânge, canale etc.) Care este despărțit în două. – Din fr. bifide, lat. bifidus.

bifilar
BIFILÁR, -Ă, bifilari, -e, adj. 1. (Despre circuite) Format din două fire. 2. (Tehn.; despre cabluri electrice) Format din doi conductori separați. – Din fr. bifilaire, engl. biphilar.

biflor
BIFLÓR, -Ă, biflori, -e, adj. (Bot.; despre plante) Cu două flori. – Din fr. biphlor.

bifocal
BIFOCÁL, -Ă, bifocali, -e, adj. (Despre lentile) Cu două distanțe focale diferite; (despre ochelari) cu lentile bifocale. – Din fr. bifocal.

bifoliat
BIFOLIÁT, -Ă, bifoliați, -te, adj. Care are două foliole. [Pr.: -li-at] – Bi- + foliat.

bifora
BIFÓRĂ, bifore, adj. (În stilul gotic; despre o fereastră, o ușă etc.) Împărțită în două printr-o colonetă, fiecare despărțitură fiind terminată cu un arc. – Et. nec.

biftec
BÍFTEC, biftecuri, s.n. Felie de carne de vacă friptă la grătar sau în tigaie. – Din fr. bifteck.

bifurca
BIFURCÁ, pers. 3 bifúrcă, vb. I. Refl. A se despărți în două ramuri, în două direcții, în două sensuri. – Din fr. bifurquer.

bifurcare
BIFURCÁRE, bifurcări, s.f. Faptul de a se bifurca; (concr.) loc unde se bifurcă ceva; bifurcație. – V. bifurca.

bifurcatie
BIFURCÁȚIE, bifurcații, s.f. Bifurcare. – Din fr. bifurcation.

big
BIG, biguri, s.n. Unitate comercială complexă. – Din inițialele B[ăcănie] + I[ndustriale] + G[ospodina].

bigam
BIGÁM, -Ă, bigami, -e, adj., s.m. și f. (Persoană care are două soții, respectiv doi soți; (persoană) culpabilă de a fi contractat două căsătorii paralele. – Din fr. bigame, lat. bigamus.

bigamie
BIGAMÍE, bigamii, s.f. Situația unei persoane bigame. – Din fr. bigamie.

biga
BÍGĂ, bigi, s.f. Aparat format din două sau trei brațe de sprijin unite printr-o bară prevăzută de scripeți, cu ajutorul căreia se încarcă sau se descarcă mărfurile în porturi. – Din fr. bigue.

bigbang
BIG BANG s.n. (Astron.) Marea explozie (ipotetică) ce a inițiat expansiunea universului observabil. [Pr.: beng] – Din engl. big bang [theory].

bigibigi
BÍGI-BÍGI s.n. invar. Pastă gelatinoasă comestibilă (roșie), dulce, amestecată cu miez de nucă, asemănătoare cu rahatul. – Cf. tc. c i c i  b i c i.

bigot
BIGÓT, -Ă, bigoți, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care urmează cu mare severitate toate preceptele rituale ale unei religii; (om) habotnic; bisericos. – Din fr. bigot.

bigoterie
BIGOTERÍE, bigoterii, s.f. (Livr.) Bigotism. – Din fr. bigoterie.

bigotism
BIGOTÍSM s.n. Atitudine, comportare de bigot; bigoterie, habotnicie. – Din fr. bigotisme.

bigudiu
BIGUDÍU, bigudiuri, s.n. Obiect de toaletă feminină, confecționat din metal, material plastic etc., în jurul căruia se răsucește o șuviță de păr pentru a o ondula. – Din fr. bigoudi.

bihindisi
BIHINDISÍ vb. IV. v. bindisi.

bihorean
BIHOREÁN, -Ă, bihoreni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în județul Bihor. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din județul Bihor. – Bihor (n.pr.) + suf. -ean.

bihoreanca
BIHOREÁNCĂ, bihorence, s.f. Femeie născută și crescută în județul Bihor. ♦ Locuitoare din județul Bihor. – Bihorean + suf. -că.

bihunca
BIHÚNCĂ, bihunci, s.f. (Reg.) Trăsură ușoară pe patru roți, trasă de obicei de un singur cal. – Din ucr. bihunky.

bijoi
BIJÓI, bijoaie, s.n. (Reg.) Șipot; izvor. – Probabil formație onomatopeică.

bijuterie
BIJUTERÍE, bijuterii, s.f. Obiect de podoabă făcut din metal nobil (și pietre prețioase); giuvaer. ♦ Magazin specializat în confecționarea și vânzarea giuvaerurilor. – Din fr. bijouterie.

bijutier
BIJUTIÉR, bijutieri, s.m. Persoană care face sau vinde bijuterii; giuvaergiu. [Pr.: -ti-er.] – Din fr. bijoutier.

bikini
BIKÍNI s.n. Costum feminin de baie, format dintr-un slip și dintr-un sutien de dimensiuni reduse. – Din engl. Bikini, fr. bikini.

bikinian
BIKINIÁN, -Ă, bikinieni, -e, s.m. și f. adj. 1. S. m. și f. Persoană născută și crescută în atolul Bikini. 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din atolul Bikini. [Pr.: -ni-an] – Din engl. bikinian.

bilabial
BILABIÁL, -Ă, bilabiali, -e, adj. (Despre sunete) La articularea cărora participă amândouă buzele. [Pr.: -bi-al] – Din fr. bilabial.

bilabiat
BILABIÁT, -Ă, bilabiați, -te, adj. (Despre corola sau caliciul unei flori, p. ext. despre flori) care seamănă cu buzele unei guri deschise. [Pr.: -bi-at] – Din fr. bilabié.

bilant
BILÁNȚ, bilanțuri, s.n. Tablou contabil al activului și pasivului unei intreprinderi sau al unei activități financiare pentru o anumită perioadă de timp. ♦ Fig. Rezultatul sintetic al unei activități desfășurate într-o perioadă dată. – Din germ. Bilanz. Cf. it. b i l a n c i o.

bilantier
BILANȚIÉR, -Ă, bilanțieri, -e, adj., s.n. 1. Adj. De bilanț. 2. S.n. Registru în care sunt înscrise bilanțuri. [Pr.: -ți-er] – Bilanț + suf. -ier.

bilateral
BILATERÁL, -Ă, bilaterali, -e, adj. 1.Care are două părți (sau două laturi) opuse, simetrice. 2. Care privește în același timp două laturi sau aspecte (fundamentale) ale unui întreg. 3. (Despre date, contracte, convenții) Care obligă în mod reciproc părțile interesate. – Din fr. bilatéral.

bilateralism
BILATERALÍSM s.n. Metodă de politică comercială internațională, care constă în acordul dintre două țări în privința bunurilor și serviciilor pe care le schimbă între ele. – Bilateral + suf. -ism.

bila
BÍLĂ^1, bile, s.f. (Anat.) Fiere. – Din fr. bile, lat. bilis.

BÍLĂ^2, bile, s.f. Sferă (de mici dimensiuni) fabricată din diferite materiale și întrebuințată în diverse scopuri (ca rulmenți, la unele jocuri de copii, la jocul de popice, ca modalitate de vot etc.). ♢ Bilă albă = expresie a votului pozitiv. Bilă neagră = expresie a votului negativ. (La notarea răspunsurilor studenților; în trecut) Bilă albă = calificativ între „foarte bine” și „bine”. Bilă roșie = calificativ între „bine” și „suficient”. Bilă neagră = calificativul „insuficient”. – Din fr. bille.

BÍLĂ^3, bile, s.f. Trunchi (subțire), mai ales de brad, întrebuințat în construcții, la schele. – Din bg. bilo.

bildungsroman
BILDUNGSROMÁN, bildungsromane, s.n. (Lit.) Roman care prezintă procesul de formare a unui caracter (2). – Din germ. Bildungsroman.

bildungsromanesc
BILDUNGSROMANÉSC, -Ă, bildungsromanești, adj. (Lit., rar) De bildungsroman. – Bildungsroman + suf. -esc.

bilet
BILÉT, bilete, s.n. 1. Scrisoare de câteva rânduri. 2. Bucată mică de hârtie sau de carton imprimat care dă dreptul la intrarea (și ocuparea unui loc) într-o sală de spectacol, într-o arenă sportivă etc. * Bilet de bancă = hârtie de valoare emisă de o bancă, prin care acesta se obligă să plătească deținătorului, la prezentare, suma înscrisă pe hârtie. Bilet de ordin = hârtie prin care o persoană se obligă să plătească altei persoane o anumită sumă de bani la cererea acesteia din urmă; cambie. – Din fr. billet. Cf. it. b i g l i e t t o.

bileta
BILÉTĂ, bilete, s.f. (Tehn.) Țaglă. – Din fr. billette.

biletel
BILEȚÉL, bilețele, s.n. Diminutiv al lui bilet. – Bilet + suf. -el.

biliar
BILIÁR, -Ă, biliari, -e, adj. Care se referă la bilă^1, care formează bilă^1. [Pr.: -li-ar] – Din fr. biliaire.

biliard
BILIÁRD, biliarde, s.n. Joc în care o serie de bile^2 sunt deplasate pe o masă specială prin lovirea uneia dintre ele cu tacul. ♦ Masă pe care se practică acest joc. [Pr.: -li-ard] – Din it. biliardo, rus. biliard. Cf. fr. b i l l a r d.

biliargiu
BILIARGÍU, biliargii, s.m. (Fam.) Jucător (pasionat) de biliard. [Pr.: -li-ar-] -Biliard + suf. -giu.

bilingv
BILÍNGV, -Ă, bilingvi, -e, adj. 1.Care utilizează în mod curent și la fel de bine două limbi. 2. Scris în două limbi. – Din fr. billingue, lat. bilinguis.

bilingvism
BILINGVÍSM s.n. Fenomen de utilizare curentă de către aceeași persoană a două limbi diferite. – Din fr. bilinguisme.

bilion
BILIÓN, bilioane, s.n. Număr egal cu o mie miliarde sau (în unele țări) cu un miliard. [Pr.: -li-on] – Din fr. billion.

bilios
BILIÓS, -OÁSĂ, bilioși, -oase, adj. (Rar) Care suferă de un exces de secreție biliară; care are la bază o secreție biliară excesivă. ♢ Temperament bilios = temperament irascibil. [Pr.: -li-os] – Din fr. bilieux, lat. biliosus.

bilirubina
BILIRUBÍNĂ s.f. Pigment biliar, derivat al hemoglobinei, prezent în sânge, în bilă^1 și în calculii biliari. – Din fr. bilirubine.

biliverdina
BILIVERDÍNĂ s.f. Pigment de culoare verde, derivat prin oxidare din bilirubină. – Din fr. biliverdine.

bilobat
BILOBÁT, -Ă, bilobați, -te, adj. (Bot.) Alcătuit din doi lobi. – Din fr. bilobé.

bilsug
BILȘÚG s.n. v. belșug.

bilunar
BILUNÁR, -Ă, bilunari, -e, adj. Care se face, se produce sau apare de două ori pe lună; bimensual. – Bi- + lunar (după fr. bimensuel).

biman
BIMÁN, -Ă, bimani, -e, adj. Cu două mâini. – Din fr. bimane.

bimbasa
BÍMBAȘĂ, bimbași, s.m. (Înv.) Comandant peste 1 000 de soldați în armata turcă. ♢ (Astăzi fam. în expr.) A trăi ca (un) bimbașă = a trăi în belșug. [Var.: bímpașă s.m.] – Din tc. binbași.

bimensual
BIMENSUÁL, -Ă, bimensuali, -e, adj. Bilunar. [Pr.: -su-al] – Din fr. bimensuel.

bimetal
BIMETÁL, bimetale, s.n. 1. Produs tehnic realizat prin unirea a două metale. 2. Organ sensibil alcătuit din două rigle de metale diferite sudate, care, prin deformări datorate dilatației termice, pot acționa un mecanism. – Din fr. bimétal.

bimetalic
BIMETÁLIC, -Ă, bimetalici, -ce, adj. 1. Alcătuit din două metale diferite. 2. (Despre un sistem monetar) Bazat pe bimetalism; bimetalist. – Din fr. bimétallique.

bimetalism
BIMETALÍSM s.n. Sistem monetar bazat pe valoarea a două metale-etalon, aur și argint. – Din fr. bimétallisme.

bimetalist
BIMETALÍST, -Ă, bimetaliști, -ste, adj. Bimetalic (2). – Din fr. bimétalliste.

bimilenar
BIMILENÁR, -Ă, bimilenari, -e, adj. Care durează sau are o vechime de (circa) două mii de ani. – Din fr. bimillénaire.

bimileniu
BIMILÉNIU, bimilenii, s.n. (Rar) Perioadă de două mii de ani. – Bi- + mileniu.

bimolecular
BIMOLECULÁR, -Ă, bimoleculari, -e, adj. (Fiz., Chim.) Cu două molecule. – Din fr. bimoléculaire.

bimotor
BIMOTÓR, -OÁRE, bimotori, -oare, adj. Cu două motoare. ♦ (Substantivat, n.) Avion cu două motoare. – Din fr. bimoteur.

bimpasa
BÍMPAȘĂ s.m. v. bimbașă.

bina
BINÁ, binale, s.f. Clădire în construcție sau în reparație. ♦ (Înv.) Clădire, construcție (de dimensiuni mari). – Din tc. bina.

binagiu
BINAGÍU, binagii, s.m. (Rar) Antreprenor de construcții. – Bina + suf. -giu.

binar
BINÁR, -Ă, binari, -e, adj. 1. Compus din două unități, din două elemente; care se divide în câte două elemente. 2. (Despre plante) Cu organele dispuse perechi. 3. (Mat.) A cărui bază este numărul doi. ♢ Relație binară = relație care are loc între doi termeni. – Din fr. binaire, lat. binarius.

binaritate
BINARITÁTE s.f. (Mat.) Însușirea de a se diviza în două unități sau elemente. – Binar + suf. -itate.

binder
BÍNDER s.n. Strat de beton asfaltic folosit ca strat de legătură între fundația unui drum și stratul de uzură, ca fundație la trotuarele de asfalt etc. – Din germ. Binder.

bindisi
BINDISÍ, bindisesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A-i păsa, a se sinchisi de ceva. [Var.: (înv.) bihindisí vb. IV] – Din ngr. beghendízo.

bine
BÍNE adv., s.n. sg. I. Adv. 1. În mod prielnic, în mod favorabil, avantajos, util. ♢ Expr. A(-i) prinde (cuiva) bine (un lucru, o învățătură, o întâmplare) = a-i fi de folos, a-i fi prielnic. A(-i) veni cuiva bine (să...) = a(-i) veni cuiva la îndemână; a fi avantajat de o situație prielnică. ♢ (În formule de salut) Bine ai (sau ați) venit (sănătos, sănătoși)! ♢ (Referitor la sănătate) A se simți bine. A(-i) face (cuiva) bine (mâncarea, băutura, plimbarea etc.). A dormi (sau a se odihni etc.) bine. (Ce), nu ți-e bine? = a) (ce), nu ești sănătos? ai o slăbiciune fizică?; b) (ce), ești nebun? nu ești în toate mințile? 2. În concordanță cu regulile eticii sociale, în mod cuviincios, cum se cere, cuminte. Să te porți bine cu oricine. ♦ Expr. (Fam. și ir.) Bine ți-a făcut! = așa trebuia, așa se cuvenea să-și facă (pentru purtarea ta urâtă, condamnabilă)! ♦ În concordanță cu regulile sau canoanele esteticii; agreabil, frumos, minunat. Cântă și dansează bine. Cu rochia asta iți șade bine. ♢ Bărbat sau femeie bine făcut(ă) = bărbat sau femeie chipeș(ă). ♦ În concordanță cu adevărul, cu corectitudinea; clar, precis, exact. Vezi bine că așa stau lucrurile. Să știu bine că mor, și nu mă las până nu-mi aflu dreptatea! ♢ De-a binelea = de-adevărat, cu adevărat. ♦ (Având valoarea unei afirmații) Bine, am să procedez cum vrei tu! ♢ Expr. (Că) bine zici = (că) zici așa cum trebuie. Ei bine... = după cum spuneam... ♦ Cu grijă, cu atenție. Uită-te bine și învață. 3. Deplin, în întregime, complet. E cherchelit bine. ♦ (La comparativ) Mult. A fost plecat doi ani și mai bine. ♦ Mult și prielnic. A plouat bine. A mâncat și a băut bine. II. S.n. sg. 1. Ceea ce este util, favorabil, prielnic, ceea ce aduce un folos cuiva. ♢ Om de bine = om care acționează în folosul, în sprijinul, care ajută pe cei din jurul său. ♢ Expr. A face (cuiva un mare) bine sau a face (cuiva) bine (cu ceva) = a ajuta (pe cineva) la nevoie. Să-ți (sau să vă) fie de bine! = a) să-ți (sau să vă) fie de (sau cu) folos!; b) (ir.) se spune cuiva care a procedat (greșit) împotriva sfaturilor primite. A vorbi (pe cineva) de bine = a lăuda (pe cineva). 2. Ceea ce corespunde cu morala, ceea ce este recomandabil din punct de vedere etic. ♢ Expr. A lua (pe cineva) cu binele = a proceda cu blândețe, cu înțelegere, cu bunăvoință față de cineva supărat, irascibil sau îndârjit. 3. (Fil.; art.) Obiectul moralei ca știință. 4. (Adjectival; despre oameni) Armonios dezvoltat, plăcut la vedere. – Lat. bene (în sensul II 3, calc după gr. Agathos, germ. das Gut).

binecuvanta
BINECUVÂNTÁ, binecuvântez, vb. I. Tranz. 1. (Despre Dumnezeu) A revărsa grația divină; a blagoslovi. ♦ (Despre preoți) A revărsa harul divinității asupra unui lucru sau asupra oamenilor; a blagoslovi. ♦ P.anal. A dori prosperitate și fericire cuiva (invocând adesea numele lui Dumnezeu). 2. A lăuda, a slăvi pe Dumnezeu. ♦ P. anal. A lăuda, a preamări pe cineva în semn de recunoștință. [Prez. ind. și: (rar) binecuvấnt] – Bine + cuvânta (după sl. blagosloviti).

binecuvantare
BINECUVÂNTÁRE, binecuvântări, s.f. Acțiunea, formula sau gestul de a binecuvânta; benedicțiune, blagoslovire, blagoslovenie. ♢ Expr. A (sau a-și) da binecuvântarea = a fi de acord (cu ceva); a aproba. – V. binecuvânta.

binecuvantat
BINECUVÂNTÁT, -Ă, binecuvântați, -te, adj. 1. Care a primit binecuvântare religioasă; blagoslovit. ♦ Fig. Înzestrat, talentat, dotat. 2. (Despre lucruri) Care are o acțiune binefăcătoare. 3. (Despre cauze, motive etc.) Bine întemeiat, îndreptățit, justificat. – V. binecuvânta.

binefacere
BINEFÁCERE, binefaceri, s.f. (Adesea fig.) Faptă bună, ajutor dat cuiva. – Bine + facere (după lat. benefacere).

binefacator
BINEFĂCĂTÓR, -OÁRE, binefăcători, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care face bine, care folosește. 2. S.m. și f. Persoană care face bine altora. – Bine + făcător (după fr. bienfaiteur și bienfaisant).

bineinteles
BINEÎNȚELÉS adv. Desigur, firește. – Bine + înțeles (după fr. bien entendu).

binemerita
BINEMERITÁ vb. I. Intranz. (Urmat de determinări introduse prin prep. „ de la”) A câștiga dreptul la recunoștința cuiva. – Bine + merita.

binete
BINÉȚE s.f. (Pop.; în expr.) A(-și) da binețe = a (se) saluta. – Din bine ați [venit].

binevoi
BINEVOÍ, binevoiesc, vb. IV. Tranz. A avea dispoziție, o atitudine favorabilă față de o cerere, de o plângere etc; a catadicsi, a cabulipsi. – Bine + voi.

binevoitor
BINEVOITÓR, -OÁRE, binevoitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care are bunăvoință; amiabil. ♦ P.ext. Amabil, prietenos. [Pr.: -vo-i-] – Binevoi + suf. -tor.

binis
BINÍȘ, binișuri, s.n. Haină boierească lungă de ceremonie, cu mânecile largi și despicate, strânsă pe bust și largă în poale, căptușită cu blană și devenită cu timpul îmbrăcăminte a vechilor lăutari. [Var.: (înv. și reg.) beníș s.n.] – Din tc. biniș.

binisliu
BINIȘLÍU, binșlii, s.m. (Înv.) Persoană care purta biniș; p. ext. curtean. – Din tc. binișli.

binisor
BINIȘÓR adv. Diminutiv al lui bine. ** Cu băgare de seamă; fără grabă, cu calm. ♢ Expr. Șezi binișor! = fii cuminte! astâmpără-te! ♦ Cu blândețe, prietenos. ♢ Expr. (Substantivat) (A lua pe cineva sau a o lua) cu binișorul = (a proceda) cu blândețe, cu răbdare, cu tact. – Bine + suf. -ișor.

binoclu
BINÓCLU, binocluri, s.n. Instrument optic alcătuit din două mici lunete terestre, folosit pentru a vedea obiectele situate la (mare) distanță. – Din fr. binocle.

binocular
BINOCULÁR, -Ă, binoculari, -e, adj. Prevăzut cu două oculare. ♦ Care poate fi văzut cu amândoi ochii. – Din fr. binoculaire.

binom
BINÓM, binoame, s.n. Expresie algebrică formată din doi termeni (monoame) separați de semnul + sau -. – Din fr. binôme.

binta
BÍNTĂ, binte, s.f. (Mar.) Baba. – Din it. binda.

bio
BIO- Element de compunere cu sensul „(referitor la) viață”, care servește la formarea de substantive și adjective. [Pr.: bi-o] – Din fr. bio-

bioacumulare
BIOACUMULÁRE, bioacumulări, s.f. Proces de acumulare în sol a substanțelor organice în urma descompunerii resturilor vegetale și animale, care contribuie la fertilizarea pământului. [Pr.: bi-o-a-] – Bio- + acumulare.

bioacustic
BIOACÚSTIC, -Ă, bioacustici, -ce, s.f., adj. 1. S. f. Domeniu interdisciplinar care se ocupă cu studiul producerii, structurii și funcției semnalelor acustice la organismele vii. 2. Adj. De bioacustică (1). [Pr.: bi-o-a] – Din germ. Bioakustik, engl. bioacoustics.

bioamplificator
BIOAMPLIFICATÓR, bioamplificatoare, s.n. (Med.) Aparat electronic folosit pentru amplificarea biopotențialelor musculare. [Pr.: bi-o-] – Din fr. bioamplificateur.

bioastronautic
BIOASTRONAÚTIC, -Ă, bioastronautici, -ce, s.f., adj. 1. S. f. Ramură a biologiei care studiază condițiile vieții în cosmos. 2. Adj. De bioastronautică (1). [Pr.: bi-o-as-tro-na-u-] – Din germ. Bioastronautik, fr. bioastronautique.

biobibliografic
BIOBIBLIOGRÁFIC, -Ă, biobibliografici, -ce, adj. Care aparține biobibliografiei, privitor la biobibliografie. [Pr.: bi-o-bi-bli-o-] – Bio- + bibliografic.

biobibliografie
BIOBIBLIOGRAFÍE, biobibliografii, s.f. Biografia unui autor împreună cu titlurile lucrărilor lui și ale celor privitoare la viața și la activitatea lui. [Pr.: bi-o-bi-bli-o-] – Din fr. biobibliographie.

biocatalizator
BIOCATALIZATÓR, biocatalizatori, s.m. Substanță care provoacă sau grăbește o reacție chimică în organismele vii. [Pr.: bi-o-] – Bio- + catalizator (după fr. biocatalyseur).

biocenotic
BIOCENÓTIC, -Ă, biocenotici, -ce, adj. (Biol.) De biocenoză. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biocénotique.

biocenoza
BIOCENÓZĂ, biocenoze, s.f. (Biol.) Asociație biologică de plante care se află într-un echilibru dinamic dependent de mediu. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biocénose.

biochimic
BIOCHÍMIC, -Ă, biochimici, -ce, adj. Care aparține biochimiei, care privește biochimia. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biochimique.

biochimie
BIOCHIMÍE s.f. Știință care studiază compoziția și procesele chimice ale materiei vii; chimie biologică. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biochimie.

biochimist
BIOCHIMÍST, -Ă, biochimiști, -te, s.m. și f. Specialist în biochimie. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biochimiste.

biocibernetic
BIOCIBERNÉTIC, -Ă, biocibernetici, -ce, s.f., adj. 1. S. f. Domeniu interdisciplinar fundamentat pe transferul de principii teoretice și metodologice între cibernetică și biologie. 2. Adj. De biocibernetică (1). [Pr.: bi-o-] – Din fr. biocybernétique.

biocinetic
BIOCINÉTIC, -Ă, biocinetici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Studiul mișcării organismelor vii. 2. De biocinetică (1). [Pr.: bi-o-] – Din fr. biocynétique.

bioclimatic
BIOCLIMÁTIC, -Ă, bioclimatici, -ce, adj. De bioclimatologie. – Din fr. bioclimatique.

bioclimatolog
BIOCLIMATOLÓG, -Ă, bioclimatologi, -ge, s.m. și f. Specialist în bioclimatologie. [Pr.: bi-o-] – Din fr. bioclimatologue.

bioclimatologie
BIOCLIMATOLOGÍE s.f. Știință care studiază influența climei asupra ființelor vii. [Pr.: bi-o] – Din fr. bioclimatologie.

biocombustibil
BIOCOMBUSTÍBIL, biocombustibili, s.m. Combustibil de natură biologică. [Pr.: bi-o-] – Bio- + combustibil.

biocompatibil
BIOCOMPATÍBIL, -Ă, biocompatibili, -e, adj. Compatibil cu materia vie. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biocompatible.

biocomplex
BIOCOMPLÉX, biocomplexe, s.n. Ansamblu de specii de organisme vegetale și animale instalate într-o navă spațială pentru cercetări în cosmos sau pentru asigurarea unui sistem ecologic la bordul acesteia. [Pr.: bi-o-] – Bio- + complex.

bioconstiinta
BIOCONȘTIÍNȚĂ, bioconștiințe, s.f. Formă de conștiință atribuită animalelor, mai ales celor superioare. [Pr.: bi-o-con-ști-in-] – Bio- + conștiință.

biocrom
BIOCRÓM s.n. Pigment de natură vegetală sau animală. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biochrome.

biocurent
BIOCURÉNT, biocurenți, s.m. Activitate electrică prezentă în țesuturile și organele animalelor. [Pr.: -bi-o-] – Bio- + curent.

biodegradabil
BIODEGRADÁBIL, -Ă, biodegradabili, -e, adj. (Despre animale, produse chimice etc.). Care poate fi degradat de factori biologici. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biodégradable, engl. biodegradable.

biodetector
BIODETECTÓR, biodetectoare, s.n. (Biol.) Organ de simț al organismelor vii. [Pr.: bi-o-] – Bio- + detector.

biodeteriorare
BIODETERIORÁRE, biodeteriorări, s.f. Degradare sub acțiunea factorilor biologici. [Pr.. bi-o-de-te-ri-o-] – Bio- + deteriorare.

biodinamic
BIODINÁMIC, -Ă, biodinamici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Disciplină care studiază dinamica funcțiilor organice. 2. Adj. De biodinamică. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biodynamique.

bioelectric
BIOELECTRÍC, -Ă, bioelectrici, -ce, adj. De bioelectricitate. [Pr.: bi-o-e-] – Din engl. bioelectric.

bioelectricitate
BIOELECTRICITÁTE s.f. Ansamblu de fenomene electrice care însoțesc unele manifestări biologice. [Pr.: bi-o-] – Din engl. bioelectricity.

bioelement
BIOELEMÉNT, bioelemente, s.n. Element chimic din compoziția celulelor vii. [Pr.: bi-o-e-] – Din fr. bioélément.

bioenergetic
BIOENERGÉTIC, -Ă, bioenergetici, -ce, s.f., adj. 1. S. f. Ramură a biofizicii care studiază sursele energetice și transformările de energie la nivelul materiei vii. 2. Adj. De bioenergetică (1). [Pr.: bi-o-e-] – Din fr. bioénergétique, engl. bioenergetics.

bioenergie
BIOENERGÍE s.f. Energie de natură organică. [Pr.: bi-o-e-] – Din engl. bioenergy.

biofiltru
BIOFÍLTRU, biofiltre, s.n. Filtru^1 (1) biologic pentru curățarea apei poluate a canalelor cu ajutorul bacteriilor aerobe. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biofiltre.

biofizic
BIOFÍZIC, -Ă, biofizici, -ce, adj. De biofizică. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biophysique.

biofizica
BIOFÍZICĂ s.f. Știință care se ocupă cu aplicările fizicii în biologie. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biophysique, rus. biofizika.

biofizician
BIOFIZICIÁN, -Ă, biofizicieni, -e, s.m. și f. Specialist în biofizică. [Pr.: bi-o-fi-zi-ci-an] – Din fr. biophysicien.

biofoton
BIOFOTÓN, biofotoni, s.m. Radiație luminoasă emisă de unele substanțe aflate în organismele vii. [Pr.: bi-o-] – Din engl. biophoton.

biogaz
BIOGÁZ s.n. Gaz rezultat în procesul de fermentare a materiei organice și folosit drept combustibil; biometan. [Pr.: bi-o-] – Din germ. Biogas.

biogen
BIOGÉN, -Ă, biogeni, -e, adj. 1. (Despre roci) Care rezultă din țesuturi vii. 2. (Despre elemente chimice) Care a contribuit la apariția vieții pe Pământ. ♦ (Substantivat, n.) Îngrășământ agricol obținut din culturi de bacterii bogate în azot. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biogène.

biogenerator
BIOGENERATÓR, biogeneratori, s.m. Generator (III 1) de biogaz. [Pr.: bi-o-] – Bio- + generator.

biogenetic
BIOGENÉTIC, -Ă, biogenetici, -ce, adj. Care se referă la biogeneză, care aparține biogenezei. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. biogénétique.

biogeneza
BIOGENÉZĂ s.f.Teorie care susține că orice ființă provine numai din altă ființă (care i-a dat naștere). [Pr.: -bi-o-] – Din fr. biogenèse.

biogeochimic
BIOGEOCHÍMIC, -Ă, biogeochimici, -ce, adj. De biogeochimie. [Pr.: bi-o-ge-o-] – Din fr. Biogéochimie.

biogeochimie
BIOGEOCHIMÍE s.f. Ramură a geochimiei care studiază compoziția chimică a biosferei. [Pr.: bi-o-ge-o-] – Din fr. biogéochimie.

biogeograf
BIOGEOGRÁF, -Ă, biogeografi, -e, s.m. și f. Specialist în biogeografie. [Pr.: bi-o-ge-o-] – Din fr. Biogéographe.

biogeografic
BIOGEOGRÁFIC, -Ă, biogeografici, -ce, adj. De biogeografie. [Pr.: bi-o-ge-o-] – Din fr. biogéographique.

biogeografie
BIOGEOGRAFÍE s.f. Știință care studiază repartiția organismelor animale și vegetale pe suprafața pământului. [Pr.: bi-o-ge-o-] – Din fr. biogéographie.

biograf
BIOGRÁF, -Ă, biografi, -e, s.m. și f. Autor al unei (sau al unor) biografii. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biographe.

biografic
BIOGRÁFIC, -Ă, biografici, -ce, adj. Privitor la biografie, care aparține biografiei. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biographique.

biografie
BIOGRAFÍE, biografii, s.f. Expunere (scrisă și comentată) a vieții unei persoane. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. biographie.

bioinginer
BIOINGINÉR, -Ă, bioingineri, -e, s.m. și f. Specialist în bioinginerie. [Pr.: bi-o-in-] – Din bioinginerie (după engl. bioengineer).

biolog
BIOLÓG, -Ă, biologi, -ge, s.m. și f. Specialist în biologie. [Pr.: bi-o-] – Din germ. Biolog, it. biologo.

biologic
BIOLÓGIC, -Ă, biologici, -ce, adj. 1. Care aparține biologiei, privitor la biologie. ♢ Chimie biologică = biochimie. 2. Care se prepară dintr-o materie vie. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biologique.

biologie
BIOLOGÍE s.f. Știință care studiază manifestările vieții din punct de vedere anatomic, fiziologic, zoologic etc. ♦ Știința organismelor vii, animale și vegetale. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biologie.

biologism
BIOLOGÍSM s.n. Doctrină care consideră fenomenele fizice, psihice și sociale drept manifestări biologice. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biologisme.

biologizant
BIOLOGIZÁNT, -Ă, biologizanți, -te, adj. Care extinde principiile teoretice și metodologice ale biologiei în alte domenii. [Pr.: bi-o-] – Din biologie.

bioluminescent
BIOLUMINESCÉNT, -Ă, bioluminescenți, -te, adj. (Despre organisme) Care produce lumină prin oxidări interne. [Pr.: bi-o-] – Din fr., engl. bioluminescent.

bioluminescenta
BIOLUMINESCÉNȚĂ s.f. Proprietate a unor ființe vii de a fi bioluminescente; lumină produsă de organisme vii. [Pr.: bi-o-. – Var.: bioluminiscență s.f.] – Din fr., engl. bioluminescence.

bioluminiscenta
BIOLUMINISCÉNȚĂ s.f. v. bioluminescență.

biomasa
BIOMÁSĂ, biomase, s.f. Masă de substanță organică raportată la o anumită unitate de suprafață și de timp. [Pr.: bi-o-] – Din engl. biomass, fr. biomasse.

biomatematician
BIOMATEMATICIÁN, -Ă, biomatematicieni, -e, s.m. și f. Specialist în biomatematică. [Pr.: bi-o-ma-te-ma-ti-ci-an] – Din fr. biomathématicien.

biomecanica
BIOMECÁNICĂ s.f. Știință care studiază, pe baza mecanicii generale, structura, evoluția și funcțiile aparatului motor al animalelor și al omului. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biomécanique.

biomedical
BIOMEDICÁL, -Ă, biomedicali, -e, adj. De biomedicină. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biomédical, engl. biomedical.

biomedicina
BIOMEDICÍNĂ s.f. Domeniu interdisciplinar fundamentat pe transferul de principii teoretice și metodologice între biologie și medicină. [Pr.: bi-o-] – Din engl. biomedicine.

biometan
BIOMETÁN s.n. Biogaz. [Pr.: bi-o-] – Bio- + metan.

biometeorolog
BIOMETEOROLÓG, -Ă, biometeorologi, -ge, s.m. și f. Specialist în biometeorologie. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biométéorologue.

biometeorologic
BIOMETEOROLÓGIC, -Ă, biometeorologici, -ce, adj. De biometeorologie. [Pr.: bi-o-me-te-o-] – Din fr. biométéorologique.

biometeorologie
BIOMETEOROLOGÍE s.f. Studiu al influenței factorilor meteorologici asupra organismelor vii. [Pr.: bi-o-me-te-o-] – Din fr. biométéorologie, engl. biometeorology.

biometrie
BIOMETRÍE s.f. Știință care aplică la animalele vii metodele statisticii și ale calculului probabilităților. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biométrie.

bionic
BIÓNIC, -Ă, bionici, -ce, s.f., adj. 1. S. f. (În sintagma) Bionică informațională= ramură a bionicii care studiază mecanismele de recepție, stocare, prelucrare și transmitere a informației la sistemele biologice în vederea transpunerii lor în tehnica informațională. 2. Adj. De bionică (1).

bionica
BIÓNICĂ s.f. Denumire dată preocupărilor privitoare la dispozitivele și mecanismele din sistemele vii, în scopul găsirii unor modele pentru științele tehnice. [Pr.: bi-o-] – Din fr. bionique.

bionist
BIONÍST, -Ă, bioniști, -ste, s.m. și f. Specialist în bionică. [Pr.: bi-o-] – Bionică + suf. -ist.

bioplasma
BIOPLÁSMĂ s.f. (Biol.) Substanță organică vie aflată în constituția organismului oricărei viețuitoare. [Pr.: bi-o-] – Din fr. bioplasme.

biopolitica
BIOPOLÍTICĂ s.f. Concepție politică care încearcă să motiveze unele acțiuni agresive de acaparare și de aservire prin argumentul superiorității biologice, îndeosebi al deosebirilor de rasă. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biopolitique.

biopotential
BIOPOTENȚIÁL, biopotențiale, s.n. (Biol.) Diferență de potențial (II 1) datorată concentrației diferite de ioni existente în interiorul și în afara celulei (1). [Pr.: bi-o-po-ten-ți-al] – Din engl. biopotential.

biopsic
BIÓPSIC, -Ă, biopsici, -ce, adj. (Med.) (Care ține) de biopsie. [Pr.: bi-o-] – Biopsie + suf. -ic.

biopsie
BIOPSÍE, biopsii, s.f. Scoatere prin procedee chirurgicale a unui fragment dintr-un țesut viu pentru a fi studiat la microscop. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biopsie.

bioritm
BIORÍTM, bioritmuri, s.n. (Biol.) Ritm (2) al activității organismului datorat particularităților biologice individuale. [Pr.: bi-o-] – Din engl. biorhythm.

bioritmograma
BIORITMOGRÁMĂ, bioritmograme, s.f. (Biol.) Grafic al evoluției bioritmului. [Pr.: bi-o-] – De la bioritm (după diagramă, cardiogramă).

bioritmologie
BIORITMOLOGÍE s.f. Studiu al bioritmului. [Pr.: bi-o-] – De la bioritm.

biosatelit
BIOSATELÍT, biosateliți, s.m. Satelit cu viețuitoare la bord. [Pr.: bi-o-] – Din engl., fr. biosatellite.

biosfera
BIOSFÉRĂ s.f. Totalitatea ființelor care trăiesc pe pământ, în apă și în partea inferioară a atmosferei. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biosphère.

biosinteza
BIOSINTÉZĂ, biosinteze, s.f. (Biol.) Sinteză a unui compus chimic care se produce în organism sau în contact cu celulele vii. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biosynthèse, engl.biosynthesis.

biosistem
BIOSISTÉM, biosisteme, s.n. (Biol.) Grup de indivizi din specii diferite care conviețuiesc. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biosystème.

biosociologic
BIOSOCIOLÓGIC, -Ă, biosociologici, -ce, adj. De biosociologie. [Pr.: bi-o-so-ci-o-] – Din fr. biosociologique.

biosociologie
BIOSOCIOLOGÍE s.f. Concepție care explică viața socială și politică în primul rând prin factori biologici, reduși la noțiunea de rasă. [Pr.: -bi-o-so-ci-o-] – Din fr. biosociologie.

biospeolog
BIOSPEOLÓG, -Ă, biospeologi, -ge, s.m. și f. Specialist în biospeologie. [Pr.: bi-o-spe-o-] – Din biospeologie (der. regr.).

biospeologic
BIOSPEOLÓGIC, -Ă, biospeologici, -ce, adj. De biospeologie. [Pr.: bi-o-spe-o-] – Biospeologie + suf. -ic.

biospeologie
BIOSPEOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei care studiază fauna și flora peșterilor. [Pr.: -bi-o-spe-o-] – Bio- + spelogie. Cf. fr. b i o s p é l é o l o g i e.

biostatistic
BIOSTATÍSTIC, -Ă, biostatistici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Domeniu interdisciplinar fundamentat pe transferul de principii teoretice și metodologice între biologie și statistică. 2. Adj. De biostatistică (1). [Pr.: bi-o-] – Din germ. Biostatistik, engl. biostatistics.

biostazie
BIOSTAZÍE s.f. (Geol.) Fază de stabilitate în evoluția reliefului datorată absenței eroziunii, în condițiile existenței unei pături permanente de vegetație. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biostasie.

biostimula
BIOSTIMULÁ, biostimulez, vb. I. Tranz. A stimula creșterea și rezistența organismului prin biostimulatori. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biostimuler. - biostimulare s.f.

biostimulare
BIOSTIMULÁRE, biostimulări, s.f. Acțiunea de a biostimula. [Pr.: bi-o-] – V. biostimula.

biostimulator
BIOSTIMULATÓR, -OÁRE, biostimulatori, -oare, adj., s.m. (Substanță) care stimulează asimilația, dezvoltarea și sporește imunitatea organismului; biostimulent. [Pr.: bi-o-. – Var.: biostimulatóriu, -ie adj.] – Din fr. biostimulateur.

biostimulatoriu
BIOSTIMULATÓRIU, -IE, adj. v. biostimulator.

biostimulent
BIOSTIMULÉNT, -Ă, biostimulenți, -te, adj., s.m. Biostimulator. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biostimulant.

biot
BIÓT, bioți, s.m. (Fiz.) Unitate de măsură tolerată pentru intensitatea curentului electric, egală cu 10 amperi. [Pr.: bi-ot] – Din fr. biot.

biotehnic
BIOTÉHNIC, -Ă, biotehnici, -ce, s.f., adj. 1. S. f. Bionică. 2. Adj. De biotehnică (1). [Pr.: bi-o-] – Din engl. biotechnics.

biotelemetric
BIOTELEMÉTRIC, -Ă, biotelemetrici, -ce, adj. De biotelemetrie. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biotélémétrique.

biotelemetrie
BIOTELEMETRÍE s.f. Ramură a biologiei moderne care studiază organismele vii de la distanță cu ajutorul unor instrumente adecvate. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biotélémétrie, engl. biotelemetry.

bioterapie
BIOTERAPÍE s.f. Utilizarea terapeutică a unor produse provenite de la ființe vii. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biothérapie.

biotic
BIÓTIC, -Ă, biotici, -ce, adj. Referitor la viață, de viață. [Pr.: bi-o] – Din fr. biotique.

biotina
BIOTÍNĂ s.f. Vitamina H. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. biotine.

biotip
BIOTÍP, biotipuri, s.n. (Biol.) Grup de plante sau animale cu structură genetică. [Pr.: bi-o-] – Din fr., engl. biotype.

biotipologie
BIOTIPOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei care studiază biotipurile. [Pr.: bi-o-] – Din fr. biotypologie, engl. biotypology.

biotit
BIOTÍT s.n. Mică de culoare neagră, brună sau verde. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. biotite.

biotop
BIOTÓP, biotopuri, s.n. (Biol.) Mediu geografic în care trăiește un grup de plante și animale în condiții omogene. [Pr.: bi-o-] – Din engl. biotope.

bioxid
BIOXÍD, bioxizi, s.m. Oxid care conține doi atomi de oxigen. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. bioxyde.

bipartid
BIPARTÍD, bipartide, adj. (În sintagma) Sistem bipartid = sistem de organizare politică în care, la putere, se succedă două partide. – Bi- + partid.

bipartit
BIPARTÍT, -Ă, bipartiți, -te, adj. Care este constituit din două părți. ♢ convenție (sau înțelegere etc.) bipartită = convenție (sau înțelegere etc.) între două state, două partide etc. – Din fr. biparti, lat. bipartitus.

bipartitie
BIPARTÍȚIE, bipartiții, s.f. (Bot.) Diviziune în două părți. Bipartiție a celulelor. - Din fr. bipartition, lat. bipartitio.

biped
BIPÉD, -Ă, bipezi, -de, adj. (Adesea substantivat) Care stă sau umblă în două picioare. – Din fr. bipède, lat. bipes, -edis.

biplan
BIPLÁN, biplane, s.n. Avion cu două aripi de același tip, așezate paralel una deasupra celeilalte. – Din fr. biplan.

bipolar
BIPOLÁR, -Ă, bipolari, -e, adj. Care are doi poli. ♦ (Despre mașini electrice) Care are doi poli magnetici. – Din fr. bipolaire.

bipolaritate
BIPOLARITÁTE s.f. Starea unui corp care are doi poli mangetici, electrici etc. – Din fr. bipolarité.

bir
BIR, biruri, s.n. 1. Impozitul principal perceput în statele feudale românești de la țărani și meșteșugari; p. gener. (pop.) impozit. ♢ Expr. A da bir cu fugiții = a dispărea, a fugi (în mod laș) dintr-un loc. 2. (Înv.) Tribut. – Din magh. bér.

birau
BIRẮU, birăi, s.m. (Înv. și reg.) Primar rural. – Din magh. bíró.

bireactor
BIREACTÓR, bireactoare, adj., s.n. (Avion) cu două reactoare. [Pr.: re-ac-] – Din fr. biréacteur.

birefringent
BIREFRINGÉNT, -Ă, birefringenți, -te, adj. (Despre un cristal sau alte medii optice) Care prezintă fenomenul birefringenței. – Din fr. biréfringent.

birefringenta
BIREFRINGÉNȚĂ, birefringențe, s.f. Dublarea prin refracție a unei raze de lumină la pătrunderea în anumite medii. ♦ Însușirea unor cristale de a dubla razele de lumină. – Din fr. biréfringence.

birema
BIRÉMĂ, bireme, s.f. Navă antică de război cu două rânduri de vâsle suprapuse. – Din fr. birème, lat. biremis.

birjar
BIRJÁR, birjari, s.m. Vizitiu (și proprietar) al unei birje; droșcar, muscal^2. – Birjă + suf. -ar.

birja
BÍRJĂ, birje, s.f. Trăsură de piață; droșcă. – Din rus. birja.

birjaresc
BIRJĂRÉSC, -EASCĂ, birjărești, adj. 1. Care aparține birjarului, de birjar. 2. Fig. (Despre fapte, cuvinte) Grosolan, necioplit, vulgar. – Birjar + suf. -esc.

birjareste
BIRJĂRÉȘTE adv. Ca birjarii, în felul birjarilor; fig. Necivilizat, trivial. – Birjar + suf. -ește.

birjarie
BIRJĂRÍE, birjării, s.f. Ocupația birjarului. – Birjar + suf. -ie.

birlic
BIRLÍC, (1) birlici, s.m., (2) birlicuri, s.n. 1. S. m. As (1). 2. S. n. Spetează verticală la zmeul cu care se joacă copiii. – Din tc. birlik.

birman
BIRMÁN, -Ă, birmani, -e, s.m. și f., adj. 1. S. m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Birmaniei sau care este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Birmaniei sau birmanilor (1), referitor la Birmania sau la birmani. – Din n. pr. Birmania (derivat regresiv).

birnic
BÍRNIC, -Ă, birnici, -ce, s.m. și f. (Înv.) Persoană care era supusă la bir; p. gener. Contribuabil. – Bir + suf. -nic.

birocrat
BIROCRÁT, -Ă, birocrați, -te, s.m. și f. Persoană care practică birocrația. – Din fr. bureaucrate.

birocratic
BIROCRÁTIC, -Ă, birocratici, -ce, adj. Care caracterizează birocratismul sau pe birocrați; funcționăresc. – Din fr. bureaucratique.

birocratism
BIROCRATÍSM s.n. Birocrație; funcționarism. – Birocrat + suf. -ism. Cf. rus. b i u r o k r a t i z m, fr. b u r e a u c r a t i s m e.

birocratiza
BIROCRATIZÁ, birocratizez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) transforma în birocrat; a (se) trata în mod birocratic. – Din fr. bureaucratiser.

birocratizare
BIROCRATIZÁRE s.f. Faptul de a deveni birocratic, de a se afla sub influența birocrației. – V. birocratiza.

birocratizat
BIROCRATIZÁT, -Ă, birocratizați, -te, adj. Care s-a transformat într-un birocrat; care a căpătat caracter birocratic. – V. birocratiza.

birocratie
BIROCRAȚÍE, birocrații, s.f. Interpretare și aplicare a legilor, a dispozițiilor, a regulamentelor etc. numai în litera lor, fără preocuparea de a le înțelege spiritul; birocratism, funcționarism. – Din fr. bureaucratie.

birou
BIRÓU, birouri, s.n. 1. Masă de scris (cu sertare și compartimente pentru hârtii, acte etc.) 2. Local, parte dintr-un local sau încăpere în care lucrează o persoană sau un serviciu. ♢ Expr. (A lucra, a rezolva etc.) din birou = (a lucra, a rezolva etc.) fără a cunoaște realitățile, birocratic. 3. Organul executiv și conducătorul activității curente a unei organizații de partid comunist sau muncitoresc sau a unei organizații de mase. ♢ Birou politic = organ al Comitetului Central al unui partid comunist sau muncitoresc, care conduce munca politică și organizatorică a partidului între două adunări plenare ale Comitetului Central. ♦ Grup de persoane alese de o adunare constituită ca să-i organizeze lucrările și să asigure buna lor desfășurare. – Din fr. bureau, rus. biuro.

birt
BIRT, birturi, s.n. Restaurant (mic și modest). Birt economic. ** (Înv.) Han^2. – Din scr. birt.

birtas
BIRTÁȘ, birtași, s.m. Deținător al unui birt. – Birt + suf. -aș.

birtasita
BIRTĂȘÍȚĂ, birtășițe, s.f. Soția birtașului; femeie care ține un birt. – Birtaș + suf. -iță.

birui
BIRUÍ, bírui, vb. IV. Tranz. 1. A învinge, a înfrânge, a bate (un dușman, un adversar etc.) ♦ Fig. A(-și) înfrâna, a(-și) stăpâni un sentiment, o pasiune etc. ♦ Fig. A fi stăpânit, copleșit de un sentiment, de o emoție etc. 2. (Pop., mai ales în construcții negative) A fi în stare, a putea, a ajunge (să...). – Din magh. birni.

biruinta
BIRUÍNȚĂ, biruințe, s.f. Victorie, izbândă. – Birui + suf. -ință.

biruire
BIRUÍRE, biruiri, s.f. Acțiunea de a birui și rezultatul ei; biruință. – V. birui.

biruit
BIRUÍT, -Ă, biruiți, -te, adj. Bătut în luptă, întrecut într-o competiție, învins, înfrânt. ♦ Fig. Stăpânit de un sentiment puternic, de o patimă etc. – V. birui.

biruitor
BIRUITÓR, -OÁRE, biruitori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care a învins. [Pr.: -ru-i-] – Birui + suf. -tor.

bis
BIS, (1) adj. invar., (2) bisuri, s.n. 1. Adj. invar. (Precedat de un număr) A doua oară; repetat. Numărul 3 bis. ** (Cu valoare de interjecție) Strigăt prin care spectatorii solicită repetarea unei părți dintr-un program artistic. 2. S.n. Număr (II 2) prezentat la cererea publicului a doua oară sau ca supliment de program. – Din fr., lat. bis.

bisa
BISÁ, bisez, vb. I. Tranz. 1. A repeta o parte a programului artistic la cererea publicului. 2. A cere din sală să se execute încă o dată o parte dintr-un program artistic. – Din fr. bisser.

bisare
BISÁRE, bisări, s.f. Faptul de a bisa. - V. bisa.

bisaptamanal
BISĂPTĂMÂNÁL, -Ă, bisăptămânali, -e, adj. Care apare de două ori pe săptămână. ♦ (Substantivat, n.) Publicație care are două apariții săptămânal. – Bi- + săptămânal.

biscuit
BISCUÍT, biscuiți, s.m. 1. Produs alimentar bine deshidratat prin coacerea unui aluat de prăjitură în diferite forme (cerculețe, pătrățele, litere etc.). 2. Semifabricat de ceramică neglazurată, ars numai o dată și folosit la fabricarea faianței sau a porțelanului. 3. Porțelan supus la două arderi succesive, a cărui structură imită marmura. – Din fr. biscuit.

bisect
BISÉCT, bisecți, adj. (În sintagma) An bisect = an de 366 de zile; an bisextil. – Din fr. bissexte, lat. bissextus.

bisector
BISECTÓR, -OÁRE, bisectoare, s.f., adj. 1. S.f. Dreaptă care împarte un unghi în două părți egale. 2. Adj. (În sintagma) Plan bisector = plan care împarte un diedru în două diedre egale. – Din fr. bissecteur.

bisecular
BISECULÁR, -Ă, biseculari, -e, adj. (Rar.) Cu vechime de două secole. – Din fr. biséculaire.

biserica
BISÉRICĂ, biserici, s.f. 1. Clădire destinată celebrării unui cult creștin. ♢ Expr. A lua calea bisericii = a deveni evlavios, pios. A (nu) fi ușă de biserică = a (nu) respecta morala religioasă, a (nu)-și îngădui abateri de la morala religioasă, a (nu) duce o viață pioasă; p. ext. a (nu) fi cinstit, a (nu) fi corect. A nu fi dus (de multe ori) la biserică = a nu da importanță conveniențelor sociale; a nu se sfii să spună cuiva în față lucruri neplăcute. 2. Instituția creștinismului în ansamblu. 3. Comunitate religioasă de același cult. Biserica ortodoxă. - Lat. basilica.

bisericesc
BISERICÉSC, -EÁSCĂ, bisericești, adj. Care aparține bisericii, privitor la biserică; ecleziastic. – Biserică + suf. -esc.

bisericeste
BISERICÉȘTE adv. (Rar) Ca la biserică. – Biserică + suf. -ește.

bisericos
BISERICÓS, -OÁSĂ, bisericoși, -oase, adj., s.m. și f. (Persoană) care respectă dogmele bisericii; bigot. – Biserică + suf. -os.

bisericuta
BISERICÚȚĂ, bisericuțe, s.f. 1. Diminutiv al lui biserică. 2. Fig. Cerc îngust de oameni uniți prin dorința de a-și rezolva interesele lor personale în dauna colectivității din care fac parte. – Biserică + suf. -uță.

bisextil
BISEXTÍL, bisextili, adj. (Rar, în sintagma) An bisextil = an bisect. – Din fr. bissextil, lat. bissextilis.

bisexual
BISEXUÁL, -Ă, bisexuali, -e, adj. (Despre plante și animale) Care dispune de organe de reproducere ale ambelor sexe; hermafrodit, bisexuat, androgin. [Pr.: -xu-al] – Din fr. bissexuel.

bisexualitate
BISEXUALITÁTE s.f. Existența simultană la același individ a organelor de reproducere ale ambelor sexe; hermafroditism, androginie. [Pr.: -xu-a-] – Din fr. bissexualité.

bisexuat
BISEXUÁT, -Ă, bisexuați, -te, adj. (Despre plante și animale) Care are organele de reproducere ale ambelor sexe; androgin, bisexual, hermafrodit. [Pr.: -xu-at] – Din fr. bissexué.

bisilabic
BISILÁBIC, -Ă, bisilabici, -ce, adj. Format din două silabe. – Bi- + silabic.

bisimetric
BISIMÉTRIC, -Ă, bisimetrici, -ce, adj. Cu două planuri de simetrie. – Din fr. bisymétrique.

bismut
BISMÚT s.n. Metal alb cu reflexe roșietice, ale cărui săruri au întrebuințări în medicină. [Acc. și bísmut] – Din fr. bismuth.

bismutina
BISMUTÍNĂ s.f. Sulfură de bismut naturală. – Din fr. bismuthine.

bistrit
BÍSTRIȚ, -Ă, bistriți, -e, adj. (Reg., în sintagmele) Prune bistrițe = prune brumării. Prun bistriț = prun care rodește prune brumării. – Et. nec.

bistritean
BISTRIȚEÁN, -Ă, bistrițeni, -e, s.m., adj. 1. S. m. Persoană născută și crescută în municipiul Bistrița sau în județul Bistrița-Năsăud. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Bistrița sau din județul Bistrița-Năsăud. – Bistrița (n. pr.) + suf. -ean.

bistriteanca
BISTRIȚEÁNCĂ, bistrițence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Bistrița sau în județul Bistrița-Năsăud. ♦ Locuitoare din municipiul Bistrița sau din județul Bistrița-Năsăud. – Bistrițean + suf. -că.

bistro
BISTRÓ s.n. v. bistrou.

bistrou
BISTRÓU, bistrouri, s.n. (Franțuzism) Mic restaurant. [Var.: bistró s.n.] – Din fr. bistro.

bisturiu
BISTURÍU, bisturie, s.n. Instrument chirurgical în formă de cuțitaș, care servește la incizii. – Din fr. bistouri.

bisulc
BISÚLC, -Ă, bisulci, -ce, adj. (Despre animale) Care are copite despicate. – Din fr. bisulque, lat. bisulcus.

bisulfat
BISULFÁT, bisulfați, s.m. Sare a acidului sulfuric în care un atom de hidrogen e înlocuit cu un atom de metal; sulfat acid. – Din fr. bisulfate.

bisulfit
BISULFÍT, bisulfiți, s.m. Sare a acidului sulfuros în care un atom de hidrogen e înlocuit cu un atom de metal; sulfit acid. – Din fr. bisulfite.

bisnitar
BIȘNIȚÁR, bișnițari, s.m. (Fam.) Persoană care practică afacerismul, realizând profituri personale pe căi necinstite, meschine; gheșeftar. – Bișniță + suf. -ar.

bisnita
BÍȘNIȚĂ, bișnițe, s.f. (Fam.) Afacere necinstită, măruntă; găinărie^2; gheșeft. – Din engl. business.

bit
BIT, biți, s.m. (Inform.) Unitate de măsură pentru cantitatea de informație (3) dintr-un semnal, corespunzător logaritmului în baza 2. – Din engl., fr. bit.

bitang
BITÁNG, -Ă, bitangi, -ge, s.m. și f. (Reg.; adesea adjectival) Copil nelegitim; bastard. – Din magh. bitang.

biter
BÍTER subst. Nume dat unui lichior amar, consumat ca aperitiv. [Pr.: bităr] – Din germ. Bitter. Cf. fr. b i t t e r.

bitum
BITÚM s.n. Produs solid, plastic, de culoare neagră, obținut prin oxidarea la cald a reziduurilor de petrol sau prin distilarea huilei. [Acc. și: bítum] – Din fr. bitume.

bituma
BITUMÁ, bitumez, vb. I. Tranz. 1. A amesteca cu bitum un material granular. 2. A face bitumajul unei șosele. ♦ A umple cu o substanță bituminoasă locurile dintre pavelele sau dalele de beton ale unei șosele. – Din fr. bitumer.

bitumaj
BITUMÁJ s.n. Așternere de bitum și piatră măruntă pe suprafața unui drum. – Din fr. bitumage.

bitumare
BITUMÁRE, bitumări, s.f. Acțiunea de a bituma. - V. bituma.

bitumen
BITÚMEN s.n. Material bogat în hidrocarburi, provenit din transformarea în condiții naturale a cerii și a rășinii de origine vegetală. – Din germ. Bitumen, lat. bitumen.

bituminizare
BITUMINIZÁRE, bituminizări, s.f. Proces natural de formare a asfaltului din nămolul rezultat prin descompunerea în absența aerului a organismelor animale și vegetale în fundul mărilor. – Cf. fr. b i t u m i n i s a t i o n.

bituminos
BITUMINÓS, -OÁSĂ, bituminoși, -oase, adj. Care este de natura bitumenului; care conține bitum sau bitumen. – După fr. bitumineux, lat. bituminosus.

bita
BÍȚĂ s.m. v. bădiță.

biunivoc
BIUNIVÓC, -Ă, biunivoci, -ce, adj. (Mat.) Care se află într-un raport reciproc și exclusiv de unu la unu. [Pr.: bi-u-] – Din fr. biunivoque.

biureta
BIURÉTĂ, biurete, s.f. Tub de sticlă gradat, de diverse forme, folosit la analizele chimice. – Din fr. burette.

biv
BIV adj. invar. (Înv.; urmat de un titlu, de o funcție) Fost. – Din sl. bivŭ.

bivalent
BIVALÉNT, -Ă, bivalenți, -te, adj. (Despre un element sau un radical chimic) Care are valența doi. – Din fr. bivalent.

bivalv
BIVÁLV, -Ă, bivalvi, -e, adj. 1. (Despre animale) Cu corpul acoperit de două valve. 2. (Bot.: despre capsule) Compus din două părți. – Din fr. bivalve.

bivol
BÍVOL, bivoli, s.m. Vită cornută, rumegătoare, asemănătoare cu boul, cu păr negru sau alb, aspru și rar, cu coarnele inelate întoarse spre spate (Bos bubalus). ** Epitet dat unui om gras, mătăhălos, nesimțit. – Din sl. byvolŭ.

bivolar
BIVOLÁR, bivolari, s.m. Păzitor al unei cirezi de bivoli. – Bivol + suf. -ar.

bivolita
BÍVOLIȚĂ, bivolițe, s.f. Femela bivolului. ♦ Epitet dat unei femei grase, dizgrațioase, nesimțite. [Acc. și: bivolíță] – Din bg. bivolica.

bivuac
BIVUÁC, bivuacuri, s.n. 1. Staționare temporară a trupelor în afara localităților sau a taberelor; porțiunea de teren pe care se face această staționare. 2. (Rar) Adăpost al alpiniștilor sau al turiștilor (mai ales în timpul nopții). [Pr.. -vu-ac] – Din fr. bivouac.

bivuaca
BIVUACÁ, bivuachez, vb. I. Intranz. (Despre unități militare) A staționa în afara localităților, în corturi sau sub cerul liber. [Pr.: -vu-a-] – Din fr. bivouaquer.

bizam
BIZÁM, bizami, s.m. Mamifer rozător lung de circa 30 cm, care trăiește în preajma apelor și a cărui blană, castanie-roșcată, este utilizată în blănărie (Ondatra zibethica) ♦ Blana acestui animal. – Din germ. Bisam.

bizantin
BIZANTÍN, -Ă, bizantini, -e, s.m. și f., adj. 1. S. m. și f. Locuitor din orașul Bizanț sau din Imperiul Bizantin. 2. Adj. Care se referă la Bizanț, care este propriu Bizanțului, din vremea împărăției bizantine. – Din fr. byzantin, lat. byzantinus.

bizantinism
BIZANTINÍSM, bizantinisme, s.n. Mod de a acționa în viața publică și particulară prin intrigi, prin subtilități inutile sau frivole. – Din fr. byzantinisme.

bizantinist
BIZANTINÍST, -Ă, bizantiniști, -ste, s.m. și f. Bizantinolog. – Din fr. byzantiniste.

bizantinistica
BIZANTINÍSTICĂ s.f. Bizantinologie. – Din germ. Byzantinistik.

bizantinolog
BIZANTINOLÓG, -Ă, bizantinologi, -ge, s.m. și f. Specialist în bizantinologie; bizantinist. – Din bizantinologie (derivat regresiv).

bizantinologie
BIZANTINOLOGÍE s.f. Disciplină care cercetează istoria, literatura, limba (medio-greacă) și arta bizantină; bizantinistică. – Din fr. byzantinologie.

bizar
BIZÁR, -Ă, bizari, -e, adj. (Livr.; adesea adverbial) Ciudat, straniu. – Din fr. bizarre.

bizarerie
BIZARERÍE, bizarerii, s.f. (Livr.) Ciudățenie, extravaganță. – Din fr. bizarrerie.

bizet
BIZÉȚ, bizețe, s.n. Garnitură ornamentală de piele la încălțăminte. [Pl. și: bizețuri] – Din germ. Besatze. (sg. Besatz).

bizon
BIZÓN, bizoni, s.m. 1. Animal rumegător sălbatic din subfamilia bovinelor, cu fruntea mare, bombată, cu coarne scurte, cu umerii mai ridicați decât crupa, cu o coamă deasă (Bison bison). 2. Pielea tăbăcită a acestui animal; piele de vițel tăbăcită care imită pielea bizonului (1). – Din fr., lat. bison.

bizota
BIZOTÁ, bizotez, vb. I. Tranz. A șlefui oblic muchiile unei oglinzi, ale unei pietre prețioase etc. – Din fr. biseauter.

bizotare
BIZOTÁRE, bizotări, s.f. Acțiunea de a bizota și rezultatul ei. – V. bizota.

bizui
BIZUÍ, bízui, vb. IV. Refl. 1. A se încrede, a se întemeia, a se baza. 2. (Pop.) A cuteza, a se încumeta să... – Din magh. bizni.

bizuire
BIZUÍRE, bizuiri, s.f. Faptul de a se bizui. – V. bizui.

bizunie
BIZÚNIE s.f. v. vizunie.

blacheu
BLACHÉU, blacheuri, s.n. Bucată (semiovală) de tablă care se aplică pe vârful și pe tocul încălțămintei pentru a le proteja. [Var.: plachéu s.n.] – Et. nec.

blagian
BLAGIÁN, -Ă, blagieni, -e, adj. De Blaga, al lui Blaga; în maniera lui Blaga. [Pr.: -gi-an] -Blaga + suf. -ian.

blagoslovenie
BLAGOSLOVÉNIE, blagoslovenii, s.f. Blagoslovire. – Din sl. blagoslovenije.

blagoslovi
BLAGOSLOVÍ, blagoslovesc, vb. IV. Tranz. (Adesea fig.) A binecuvânta. – Din sl. blagosloviti.

blagoslovire
BLAGOSLOVÍRE, blagosloviri, s.f. Acțiunea de a blagoslovi; binecuvântare, blagoslovenie. – V. blagoslovi.

blagoslovit
BLAGOSLOVÍT, -Ă, blagosloviți, -te, adj. Binecuvântat. – V. blagoslovi.

blagovestenie
BLAGOVEȘTÉNIE s.f. (Pop.) Bunavestire. – Din sl. blagovĕštenije.

blajin
BLAJÍN, -Ă, blajini, -e, adj. (Adesea fig.) Blând, omenos, pașnic. ♦ (Despre fizionomia, firea, manifestările oamenilor) Care exprimă bunătate, blândețe. ♦ (Substantivat, f. pl. art.; mitol. pop.) Ființe blânde și evlavioase care trăiesc departe de lume, pe apa Sâmbetei. – Din sl. blažĕnŭ.

blajinatate
BLAJINĂTÁTE s.f. (Rar) Însușirea de a fi blajin. – Blajin + suf. -ătate.

blam
BLAM, blamuri, s.n. Dezaprobare, condamnare publică a unei atitudini; exprimare a unei astfel de dezaprobări. – Din fr. blâme.

blama
BLAMÁ, blamez, vb. I. Tranz. A exprima public dezaprobarea față de o atitudine, un act, un gest etc. considerate reprobabile. ♦ A vorbi de rău, a defăima. – Din fr. blâmer.

blamabil
BLAMÁBIL, -Ă, blamabili, -e, adj. (Livr.) Care merită să fie blamat; reprobabil. – Din fr. blâmable.

blamare
BLAMÁRE, blamări, s.f. Acțiunea de a blama. - V. blama.

blamat
BLÁMAT, -Ă, blamați, -te, adj. 1. Care a fost dezaprobat în mod public. 2. Defăimat. – V. blama.

blana
BLÁNĂ, blăni, s.f. I. 1. Părul sau lâna care acoperă pielea unor animale. ♦ Piele de animal cu păr cu tot, prelucrată. 2. Haină îmblănită; haină confecționată din blană (I 1). II. (Pop.) Scândură groasă. [Pl. și: (I) blănuri] – Din bg. blana.

blanc
BLANC^1 s.n. 1. Piele tăbăcită, suplă și elastică, folosită în marochinărie. 2. Fâșie de material insensibil adăugată la capetele bobinelor de film sau de bandă magnetică pentru a le proteja. – Din germ. Blank.

BLANC^2, blancuri, s.n. Spațiu alb care desparte două cuvinte tipărite. – Din fr. blanc.

blancheta
BLANCHÉTĂ, blanchete, s.f. Formular (pentru telegrame, polițe etc.). – Din germ. Blankett.

blansare
BLANȘÁRE s.f. Operație de sterilizare, prin opărire, a alimentelor, folosită în industria conservelor. – Cf. fr. blanchir.

blansir
BLANȘÍR, blanșiruri, s.n. Rest nefolositor rezultat de la blanșiruire. – Cf. blanșiruire.

blansiruire
BLANȘIRUÍRE s.f. Operație de curățire a dosului pieilor tăbăcite. – Cf. fr. blanchir, germ. Blanschieren.

blasfemator
BLASFEMATÓR, -OÁRE, blasfematori, -oare, adj., s.m. și f. (Livr.) (Persoană) care defăimează (cele sfinte). – Din fr. blasphématoire.

blasfemie
BLASFEMÍE s.f. (Livr.) Defăimare a religiei, a dogmelor și a obiectelor de cult; defăimare a lucrurilor sfinte; hulă^1. – Din lat. blasphemia.

blastomer
BLASTOMÉR, blastomere, s.n. (Biol.) Celulă formată în urma diviziunii primare a zigotului. – Din fr. blastomère.

blastula
BLASTÚLĂ, blastule, s.f. Stadiu embrionar la metazoare, de formă globulară, cu celulele dispuse într-un singur strat și cu o cavitate în interior. – Din fr. blastule.

blat
BLAT^1, blaturi, s.n. Foaie din aluat special preparată pentru tort. – Din germ. Blatt.

BLAT^2 s.n. (Arg.; în expr.) A călători (sau a merge) pe blat sau a face blatul, se spune despre cineva care călătorește fără bilet sau abonament într-un mijloc de transport. – Et. nec.

blau
BLAU s.n. (Rar; în expr.) A face blau= a lipsi de la lucru a doua zi după o sărbătoare. – Din germ. blauer [Montag].

blaza
BLAZÁ, blazez, vb. I. Refl. și tranz. A(-și) toci, a(-și) pierde sau a face să piardă intensitatea simțurilor și a emoțiilor; a (se) dezgusta, a deveni sau a face să devină indiferent. – Din fr. blaser.

blazare
BLAZÁRE s.f. Faptul de a (se) blaza. - V. blaza.

blazat
BLAZÁT, -Ă, blazați, -te, adj. Dezgustat, incapabil de emoții și de sentimente, indiferent. – V. blaza.

blaza
BLÁZĂ s.f. Parte a unei instalații de distilare în formă de recipient, în care se introduce amestecul distilat. – Din germ. Blase.

blazer
BLÁZER, blazere, s.n. Jachetă bărbătească din stofă, catifea etc. (cu buzunare aplicate). [Pr.: bléizăr] – Din engl., fr. blazer.

blazon
BLAZÓN, blazoane, s.n. Ansamblu de elemente convenționale care constituie emblema unui stat, a unei provincii, a unui oraș, a unei familii nobile, a unei bresle etc.; armoarii. – Din fr. blason.

blanar
BLĂNÁR, blănari, s.m. Meseriaș care face îmbrăcăminte din blană; negustor de blănuri. – Blană + suf. -ar.

blanareasa
BLĂNĂREÁSĂ, blănărese, s.f. Femeie care face îmbrăcăminte din blană; negustoreasă de blanuri. ♦ Soția blănarului. – Blănar + suf. -easă.

blanarie
BLĂNĂRÍE^1, blănării, s.f. 1. Meseria blănarului. 2. Atelier în care se confecționează îmbrăcăminte din blană; magazin de vânzare a blănurilor. – Blănar + suf. -ie.

BLĂNĂRÍE^2, blănării, s.f. (Colectiv) Sortimente sau obiecte de îmbrăcăminte de blană. – Blană + suf. -ărie.

blanita
BLĂNÍȚĂ, blănițe, s.f. Diminutiv al lui blană (1). – Blană + suf. -iță.

blanos
BLĂNÓS, -OÁSĂ, blănoși, -oase, adj. (Rar; despre animale sau haine) Cu blană bogată. – Blană + suf. -os.

blanui
BLĂNUÍ, blănuiesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A îmblăni. – Blană + suf. -ui.

bland
BLÂND, -Ă, blânzi, -de, adj., s.f. I. Adj. 1. (Despre oameni) Care este omenos, pașnic, prietenos; blajin. ♦ (Despre fapte, sentimente etc.) De om bun. ♦ (Despre animale) Care nu fuge de om; care nu se sperie. 2. Fig. (Despre timp, natură etc.) Care nu este aspru, care nu este excesiv, care este plăcut. II. S. f. (Pop.) Urticarie. – Lat. blandus.

blandete
BLÂNDÉȚE s.f. Însușirea omului blând; purtare de om blând. – Blând + suf. -ețe.

bleah
BLEAH s.n. v. bleau^2.

bleanda
BLEÁNDĂ^1, blende, s.f. (Pop.) Sperietoare de păsări. ♦ Epitet pentru o persoană fără energie, molâie, bleagă. – Et. nec.

BLEÁNDĂ^2, blende, s.f. (Reg.) Lovitură, îmbrânceală, brânci. ♦ Tiflă. – Et. nec.

bleasc
BLEAȘC interj. Cuvânt care imită zgomotul umbletului prin băltoace. – Onomatopee.

bleasca
BLEÁȘCĂ adj. invar. (Reg.) Leoarcă. – Cf. b l e a ș c,  f l e a ș c ă.

bleau
BLEAU^1 subst. (Reg.; în expr.) A nu zice nici bleau = a tăcea din gură, a nu (mai) scoate o vorbă. -Et.nec.

BLEAU^2, bleauri, s.n. (Reg.) Tablă de fier care îmbracă osia carului. [Var.: bleah, bleav s.n.] – Din ucr. bljacha, germ. Blech.

bleav
BLEAV s.n. v. bleau^2.

blefarita
BLEFARÍTĂ, blefarite, s.f. Inflamație a pleoapelor. – Din fr. blépharite.

bleg
BLEG, BLEÁGĂ, blegi, -ge, adj. 1. (Despre animale) Cu urechi care atârnă în jos; clăpăug; (despre urechile animalelor) care atârnă în jos; (despre oameni) cu urechile îndepărtate de cap; (despre urechile oamenilor) îndepărtate de cap (și atârnând în jos). 2. Lipsit de energie, de voință (și prost). – Cf. scr. b l e k a.

blegi
BLEGÍ, blegesc, vb. IV. Refl. 1. (Despre urechi) A se face bleg (1). 2. (Despre oameni) A deveni bleg (2); a se bleojdi^2. – Din bleg.

blegit
BLEGÍT, -Ă, blegiți, -te, adj. Bleg (1). – V. blegi.

blenda
BLÉNDĂ^1 s.f. 1. Rocă lucioasă, de culoare gălbuie, brună sau neagră, reprezentând sulfura naturală de zinc. 2. (Cin.) Suprafață metalizată folosită pentru reflectarea și difuziunea luminii. – Din germ. Blende, fr. blende.

blenoragic
BLENORÁGIC, -Ă, blenoragici, -ce, adj. Care ține de blenoragie, privitor la blenoragie. – Din fr. blenorrhagique.

blenoragie
BLENORAGÍE, blenoragii, s.f. Boală venerică infecțioasă, manifestată prin mâncărime, senzație de usturime, scurgeri purulente etc.; gonoree. – Din fr. blennorragie.

bleojdi
BLEOJDÍ^1, bleojdesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg. și fam.) A(-și) holba (ochii), a (se) zgâi. – Et. nec.

BLEOJDÍ^2, bleojdesc, vb. IV. (Pop. și fam.) 1. Tranz. A lăsa să atârne în jos; a pleoști. 2. Refl. A se blegi (2). – Et. nec.

bleojdire
BLEOJDÍRE^1, bleojdiri, s.f. (Reg. și fam.) Faptul de a (se) bleojdi^1. - V. bleojdi^1.

BLEOJDÍRE^2, bleojdiri, s.f. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) bleojdi^2. – v. bleojdi^2.

bleojdit
BLEOJDÍT^1, -Ă, bleojdiți, -te, adj. (Reg. și fam.; despre ochi) Holbat, zgâit. – V. bleojdi^1.

BLEOJDÍT^2, -Ă, bleojdiți, -te, adj. (Pop. și fam.; despre urechi) Lăsat în jos; pleoștit. – V. bleojdi^2.

bleot
BLEOT, BLEOÁTĂ, bleoți, bleoate, adj. (Reg.; adesea substantivat) Prost, nătâng. – Din germ. blöd.

bleotocareala
BLEOTOCĂREÁLĂ, bleotocăreli, s.f. (Reg.) Faptul de a bleotocări. – Bleotocări + suf. -eală.

bleotocari
BLEOTOCĂRÍ, bleotocăresc, vb. IV. Intranz. (Reg.) 1. A se bălăci. 2. A flecări. – Et. nec.

blestem
BLESTÉM, blesteme, s.n. Invocare a urgiei divinității împotriva cuiva; nenorocire a cuiva pusă pe seama furiei divine. [Acc. și: bléstem] – Din blestema (derivat regresiv).

blestema
BLESTEMÁ, bléstem, vb. I. Tranz. A invoca urgia divinității împotriva cuiva. ♦ Intranz. A înjura, a ocărî, a huli.[Prez. ind. acc. și: blestém] – Lat. pop. blastimare (= blasphemare).

blestemat
BLESTEMÁT, -Ă, blestemați, -te, adj. 1. Lovit, ajuns de blestem. ♦ Rău, neprielnic, dușmănos. 2. (Adesea substantivat) Cu purtări rele; depravat, rău, ticălos. – V. blestema.

blestematie
BLESTEMĂȚÍE, blestemății, s.f. Purtare, faptă de om blestemat. ♦ Depravare. – Blestemat +suf. -ie.

blesti
BLEȘTÍ, bleștesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) 1. A răsufla (greu), a-și trage (cu greu) răsuflarea. 2. A îngăima, a vorbi (greu). ♦ Tranz. și refl. A (se) moleși, a (se) înmuia, a slăbi; a (se) pleoști. 3. A vorbi mult; a flecări, a trăncăni. – Cf. sl. b l e n s t i, scr. b l e š t i t i.

bleu
BLEU adj. invar., s.n. Albastru-deschis; azuriu. [Pr.: blö] – Din fr. bleu.

bleumarin
BLEUMARÍN adj. invar., s.n. Albastru-închis. [Pr.: blö-] – Din fr. bleu marine.

blid
BLID, blide, s.n. (Pop.) 1. Vas de lut, de lemn sau de tinichea în care se pun bucatele; strachină. ♢ Expr. A mânca dintr-un blid cu cineva = a fi în mare intimitate cu cineva. Pe (sau pentru) un blid de linte = pentru o răsplată neînsemnată (primită ca prețul unei josnicii). 2. (La pl.) Vase de bucătărie. – Din sl. bliudu.

blidar
BLIDÁR, (1, 2) blidari, s.m., (3) blidare, s.n. 1. S. m. Meșteșugar care face blide. 2. S. m. Lingău, linge-blide, linge-talere. 3. S. n. Raft, dulap cu rafturi pe care se păstrează blidele. – Blid + suf. -ar.

blimp
BLIMP s.n. (Cin.) Carcasă insonoră în care se introduce aparatul de filmat, în cazul filmărilor cu priză directă de sunet. – Din engl. blimp.

blinda
BLINDÁ, blindez, vb. I. Tranz. A acoperi cu un blindaj. – Din fr. blinder.

blindaj
BLINDÁJ, blindaje, s.n. 1. Înveliș protector de plăci metalice groase al unui vas de război, al unui tanc etc. ♦ Înveliș metalic al proiectilelor de pușcă și de pistol. 2. Înveliș metalic de izolare a câmpului electromagnetic al unui organ de celelalte organe dintr-un aparat electric. – Din fr. blindage.

blindare
BLINDÁRE, blindări, s.f. Acțiunea de a blinda. - V. blinda.

blindat
BLINDÁT, -Ă, blindați, -te, adj. Prevăzut cu un blindaj. ♦ (Substantivat, n.) Vehicul de luptă prevăzut cu un blindaj (1). ♦ (Despre unități militare) Care dispune de mijloace de luptă prevăzute cu blindaje (1). – V. blinda.

blinie
BLINÍE, blinii, s.f. (Rar) Mâncare națională rusească, făcută dintr-un aluat de clătite, așezat în straturi și având diferite umpluturi. – Din rus. blin.

blit
BLIȚ s.n. Sursă de lumină proprie, intensă și de scurtă durată, cu care este prevăzut un aparat fotografic și care se aprinde simultan cu deschiderea obturatorului. ♢ Bliț secundar = bliț comandat pe cale optică de lumina blițului principal, asigurându-se o sincronizare perfectă. [Scris și: blitz] – Cuv. germ.

bloc
BLOC, blocuri, s.n. 1. Bucată mare dintr-o materie solidă și grea, masă solidă dintr-o singură bucată. 2. Grămadă de lucruri considerate ca alcătuind o masă unică. ♢ Bloc de desen = grup de foi de hârtie de desenat, lipite între ele la una din margini și păstrate între două cartoane protectoare. ♦ Loc. adv. În bloc = împreună, laolaltă. 3. Clădire mare cu multe etaje; blochaus. 4. Alianță, înțelegere (între state, partide grupări etc.) pentru realizarea unor scopuri comune. 5. (În sintagma) Bloc motor = organ de motor în care se află cilindrii și pistoanele. 6. (Med.; în sintagmele) Bloc cardiac = tulburare a ritmului inimii, datorită blocării influxului nervos care străbate mușchiul cardiac. Bloc operator = parte componentă a serviciilor chirurgicale, cuprinzând sălile de operație și dependințele acestora. – Din fr. bloc, (3) germ. Block[haus]

bloca
BLOCÁ, blochez, vb. I. Tranz. 1. A izola un oraș, un port sau un stat prin blocadă. 2. A închide o arteră de circulație; a împiedica circulația vehiculelor sau a persoanelor. 3. Tranz. și refl. A nu mai funcționa sau a face să nu mai funcționeze (fixându-se sau imobilizându-se) într-o poziție dată. 4. A interzice în mod legal folosirea unor produse, a unor fonduri etc. 5. (Sport) A efectua un blocaj (2). – Din fr. bloquer.

blocada
BLOCÁDĂ, blocade, s.f. Ansamblu de măsuri destinate izolării unui oraș, a unui stat sau a unui grup de state. ♢ Blocadă economică = izolare a unei țări sau a unui grup de țări, întreprins de o altă țară sau de alte țări, în scopul subminării economiei naționale a primelor. – Din germ. Blockade.

blocaj
BLOCÁJ, blocaje, s.n. 1. (Rar) Blocare, blocadă. 2. Tactică de oprire a unei acțiuni adverse sau de apărare strânsă în unele întreceri sportive. 3. (Tehn.) Fundație din piatră, bolovani de râu etc., la unele șosele și la căi ferate. ♦ Dig rudimentar format prin îngrămădirea de pietre, bolovani, cărămizi etc. – Din fr. blocage.

blocare
BLOCÁRE, blocări, s.f. Acțiunea de a (se) bloca și rezultatul ei; blocaj, blocadă. – V. bloca.

blochaus
BLÓCHAUS, blochausuri, s.n. (Rar) Bloc (3). – Din germ. Blockhaus.

blocnotes
BLOCNÓTES, blocnotesuri, s.n. Carnet pentru însemnări curente; notes. [Acc. și: blocnotés] – Din fr. bloc-notes.

blocstart
BLOC-START, bloc-starturi, s.n. (Sport) Dispozitiv care servește alergătorilor pentru luarea startului în cursele de viteză. – Din engl. starting-block.

blodogori
BLODOGORÍ, blodogoresc, vb. IV. Intranz. (Rar) A vorbi neînțeles (într-o limbă străină), neclar. – Din sl. blagodariti.

blond
BLOND, -Ă, blonzi, -de, adj. (Despre păr) De culoare deschisă, gălbui, galben, bălai, codalb. ♦ (Despre oameni) Care are păr de culoare deschisă; bălai, blondin. ♦ (Substantivat) Persoană cu păr și cu ten de culoare deschisă; bălan. ♢ Bere blondă = bere de culoare deschisă, gălbuie. – Din fr. blond.

blonda
BLÓNDĂ, blonde, s.f. (Înv.) Dantelă albă, ușoară, de mătase. – Din fr. blonde.

blondin
BLONDÍN, -Ă, blondini, -e, adj., s.m. și f. Blond. – Din fr. blondin.

blonzi
BLONZÍ, blonzesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Fam.) A(-și) decolora părul până la blond. – Din blond.

blues
BLUES subst. Dans lent, cu caracter visător, melancolic; melodia după care se dansează acest dans, care își are originea în cântecele negrilor din America. [Pr.: bluz] – Cuv. engl.

bluf
BLUF, blufuri, s.n. (Livr.) Atitudine neîntemeiată prin care se urmărește intimidarea cuiva. [Pr.: și: blaf] – Din engl. bluff.

blugi
BLUGI s.m. pl. Pantaloni strâmți, confecționați dintr-un material special, foarte rezistent (purtați de tineri). – Din engl. bluejeans.

blum
BLUM, blumuri, s.n. Oțel semilaminat în formă de bară, cu secțiune în general pătrată. – Din fr. bloom.

bluming
BLÚMING s.n. Laminor de blumuri. – Din engl. blooming.

bluza
BLUZÁ, pers.3 bluzează, vb. I. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni bluzat. – Din bluzat (derivat regresiv).

bluzat
BLUZÁT, -Ă, bluzați, -te, adj. (Despre corsajul unei rochii) Făcut mai lung și mai larg și lăsat să atârne puțin peste cingătoare. – Bluză + suf. -at.

bluza
BLÚZĂ, bluze, s.f. îmbrăcăminte pentru partea superioară a corpului, asemănătoare cu o cămașă bărbătească. – Din fr. blouse.

bluzita
BLUZÍȚĂ, bluzițe, s.f. Bluzuliță. – Bluză + suf. -iță.

bluzon
BLUZÓN, bluzoane, s.n. Obiect de îmbrăcăminte (de sport), larg și comod, pentru partea superioară a corpului. – Din fr. blouson.

bluzulita
BLUZULÍȚĂ, bluzulițe, s.f. Diminutiv al lui bluză; bluziță. – Bluză + suf. -uliță.

boa
BÓA s.m. invar. 1. Șarpe tropical, carnivor și neveninos, lung de câțiva metri, care-și ucide prada înainte de a o înghiți încolăcindu-se în jurul ei și sufocând-o (Boa constrictor). 2. Fâșie lungă de blană sau de pene, purtată altădată de femei în jurul gâtului. – Din fr., lat. boa.

boabab
BOABÁB s.m. v. baobab.

boaba
BOÁBĂ, boabe, s.f. 1. (Specie de) fruct cărnos (și sferic) cu sâmburele sau sâmburii în mijloc; bacă. 2. Bob^1 (1). ♢ Expr. A nu ști (sau a nu pricepe, a nu zice) (nici o) boabă = a nu ști (sau a nu pricepe, zice) nimic. – Cf. scr. b o b a.

boaca
BOÁCĂ s.f. (În expr.) A nu ști (sau a nu pricepe) (nici o) boacă = a nu ști (sau a nu pricepe) nimic. – Et. nec.

boacan
BOÁCĂN, -Ă, boacăni, -e, adj. (Fam.; despre acte și acțiuni ale omului) Care are caracter de mare gafă, de mare nerozie, care este din cale-afară de prostesc. ♢ Expr. A făcut una boacănă sau a făcut-o boacănă = a făcut ceva din cale-afară de nepotrivit, de prostesc. – Et. nec.

boaita
BOÁITĂ, boaite, s.f. (Pop.) Vită (slabă). ♦ Termen de batjocură pentru oameni. – Cf. magh. b o j t i „vite cornute”.

boala
BOÁLĂ, boli, s.f. 1. (La om și la animale) Modificare organică sau funcțională a echilibrului normal al organismului; proces patologic care afectează organismul; maladie, afecțiune, beteșug. ♢ Boala somnului = boală infecțioasă gravă transmisibilă prin înțepătura muștei țețe. Boala papagalilor = psitacoză. ♢ (Pop.) Boala copiilor = epilepsie. Boală lungă (sau mare) = febră tifoidă. Boală seacă = tuberculoză pulmonară. Boală de zahăr = diabet. ♢ Expr. A băga pe cineva în (toate) boale(le) = a supăra, a irita, a enerva pe cineva, a face pe cineva să sufere din punct de vedere moral, a-l face să se simtă prost. ♦ (La plante, la vin etc.) Modificare organică, patologică sau biochimică. 2. Epitet dat vitelor (sau altor animale) slabe, leneșe, nărăvașe. 3, (Fam.) Capriciu, pasiune pentru ceva (sau cineva). ♢ Expr. A avea boală pe cineva = a avea ciudă, necaz, pică, invidie pe cineva. [Pl. și: boale] – Din sl. bolĩ.

boalta
BOÁLTĂ s.f. v. boltă.

boamba
BOÁMBĂ, boambe, s.f. 1. (Reg.) Bob^1 (1), boabă (2). 2. Obiect de formă sferică. – Et. nec.

boar
BOÁR, boari, s.m. Păstor de boi. [Var.: bouár s.m.] – Lat. bo(v)arius.

boare
BOÁRE s.f. Adiere plăcută de vânt. – Lat. boreas.

boarfa
BOÁRFĂ, boarfe, s.f. (Fam.) Îmbrăcăminte veche, uzată, zdrențuită. ♦ P. ext. (Mai ales la pl.) Obiecte de uz personal, cu deosebire lenjeria, îmbrăcămintea și încălțămintea. ♦ Epitet dat unei femei ușoare. – Et. nec.

boarta
BOÁRȚĂ, boarțe, s.f. Pește de apă dulce, lung de câțiva centimetri, care își depune icrele între valvele unor moluște (Rhodeus sericeus). – Et. nec.

boata
BOÁȚĂ, boațe, s.f. (Reg. și fam.) Poznă, năzbâtie, boroboață. – Din boroboață.

bob
BOB^1, (1) boabe, s.n. (2, rar 1) bobi, s.m. 1. S.n. Sămânță de cereale sau de legume care fac fructe păstăi; grăunte, boabă (2). ♢ Loc. adv. Bob cu bob = cu grijă și răbdare; amănunțit. Din bob în bob = amănunțit. Bob numărat = întocmai, exact. ♢ Expr. A da (sau a ghici) în bobi = a căuta tainele viitorului după cum se așază bobii aruncați de ghicitor. ♦ Orice părticică de materie friabilă care seamănă cu un grăunte. Bob de nisip. 2. S.m. Plantă leguminoasă cu flori albe sau trandafirii, cu păstăi mari și cu semințe ovale, turtite (Vicia faba); măzăriche (I). ♦ P. restr. Sămânța acestei plante. – Din sl. bobŭ.

BOB^2, boburi, s.n. Sanie cu un rând suplimentar de tălpici în față, care, dirijate (cu ajutorul unui volan sau în alt mod), servesc la cotit. ♦ Sportul practicat cu acest fel de sanie; bobslei. – Din engl., fr. bob[sleigh].

BOB^3, boburi, s.n. Instalație pentru ridicarea materialelor de construcție. – Et. nec.

bobaica
BOBÁICĂ s.f. v. băbaică.

bobarnac
BOBÂRNÁC, bobârnace, s.n. Lovitură dată peste nas, peste ureche etc. prin destinderea degetului arătător sau mijlociu după ce a fost încordat pe degetul mare. ♦ Fig. Aluzie răutăcioasă, înțepătură la adresa cuiva. – Et. nec.

bober
BOBÉR, boberi, s.m. Sportiv care practică bobsleiul. – Bob^2 + suf. -er.

bobi
BOBÍ, bobesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A nimeri, a brodi. – Din bob^1.

bobina
BOBINÁ, bobinez, vb. I. Tranz. A înfășura, a încolăci, a învârti un fir, un cablu etc. (în jurul unui mosor, al unei bobine). – Din fr. bobiner.

bobinaj
BOBINÁJ, bobinaje, s.n. 1. Bobinare. 2. (Concr.) Totalitatea bobinelor dintr-o mașină sau dintr-un aparat (electric). – Din fr. bobinage.

bobinare
BOBINÁRE, bobinări, s.f. Acțiunea de a bobina; bobinaj (1). – V. bobina.

bobinator
BOBINATÓR, -OÁRE, bobinatori, -oare, s.m. și f. Persoană care are profesiunea de a construi și a repara bobine de mașini electrice. – Bobina + suf. -tor (după fr. bobineur).

bobina
BOBÍNĂ, bobine, s.f. Mosor de diverse forme, pe care se înfășoară ață, sârmă, cablu electric etc.; p. ext. mosorul împreună cu spirele înfășurate pe el. ♦ Spec. Ansamblu de spire format prin înfășurarea în serie a unuia sau a mai multor conductoare electrice. – Din fr. bobine.

bobita
BOBÍȚĂ, bobițe, s.f. Diminutiv al lui boabă. ♦ Cerculeț imprimat sau desenat. – Boabă + suf. -iță. Cf. scr. b o b i c a.

bobletic
BOBLÉTIC, -Ă, bobletici, -ce, adj. (Reg.) Prost, bleg, nătărău. – Din ngr. apopliktikós.

boblet
BOBLÉȚ, -EÁȚĂ, bobleți, -e, adj. (Reg.; adesea substantivat) Prost, bleg, nătărău. – Cf. b o b l e t i c.

boboc
BOBÓC, boboci, s.m. 1.

bobocel
BOBOCÉL, bobocei, s.m. Diminutiv al lui boboc. – Boboc + suf. -el.

bobornic
BOBÓRNIC, bobornici, s.m. Plantă erbacee cu tulpina înaltă, groasă, cu frunze cărnoase și cu flori albastre (Veronica beccabunga). – Et. nec.

bobosit
BOBOȘÍT, boboșiți, adj.m. (Reg.; despre ochi) Holbat, bulbucat. – Din bob^1.

bobot
BÓBOT, bobote, s.n. 1. (Înv. și reg.; precedat de „în”, „din”) Întâmplare. ♢ Expr. A vorbi (sau a umbla, a merge, a face ceva) în bobote (sau în bobot) = a vorbi (sau a umbla, a merge, a face ceva) fără rost, la întâmplare, fără socoteală, într-aiurea. 2. (Reg.) Acces (de furie, de mânie). [Var.: bóbotă s.f.] – Din bg., scr. bobot.

bobotaie
BOBOTÁIE, bobotăi, s.f. (Reg.) Vâlvătaie. – Bobot + suf. -aie sau contaminare între bobot și [vâlvă]taie.

bobota
BÓBOTĂ s.f. v. bobot.

boboteaza
BOBOTEÁZĂ s.f. Sărbătoare creștină la 6 ianuarie, când se consideră că a avut loc botezul lui Iisus Hristos; Iordan. ♢ Gerul Bobotezei = ger mare (ca la început de ianuarie). – Probabil din apă + botează (< boteza).

boboti
BOBOTÍ, bobotesc, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre foc) A arde cu vâlvătăi și trosnituri. ♦ Refl. Fig. A se înfuria. – Cf. b o b o t a i e.

bobslei
BÓBSLEI s.n. Sport practicat cu bobul^2; bob^2. – Din engl., fr. bobsleigh.

bobulet
BOBULÉȚ, bobulețe, s.n. Diminutiv al lui bob^1. – Bob^1 + suf. -uleț.

boc
BOC interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de lovituri repetate ale ciocanului, ale toporului etc. – Onomatopee.

bocal
BOCÁL s.n. v. pocal.

bocanc
BOCÁNC, bocanci, s.m. Gheată rezistentă, pentru militari, sportivi etc. făcută din piele și talpă groasă. – Din magh. bakancs.

bocaport
BOCAPÓRT, bocaporți, s.m. Deschizătură pe punte, prin care se încarcă mărfurile în navă. – Din it. boccaporto.

bocaneala
BOCĂNEÁLĂ, bocăneli, s.f. Bocănit. – Bocăni + suf. -eală.

bocani
BOCĂNÍ, bocănesc, vb. IV. Intranz. A ciocăni, a izbi cu un obiect tare în ceva. – Boc + suf. -ăni.

bocanit
BOCĂNÍT s.n. Acțiunea de a bocăni și rezultatul ei; zgomot produs prin izbirea cu un obiect tare în ceva; bocăneală, bocănitură. – V. bocăni.

bocanitura
BOCĂNITÚRĂ, bocănituri, s.f. Bocănit. – Bocăni + suf. -tură.

boccea
BOCCEÁ, boccele, s.f. 1. Pachet cu diverse obiecte casnice mărunte puse într-o pânză, ale cărei capete se leagă cruciș; boccealâc. 2. (Înv. și reg.) Șal mare pe care îl purtau femeile pe spate. – Din tc. bohça.

bocceagiu
BOCCEAGÍU, bocceagii, s.m. (Înv.) Negustor ambulant de mărunțișuri (pânză, ace, ață); tolbaș, coropcar, marchitan. [Var.: boccegíu s.m.] – Din tc. bohçacı.

boccealac
BOCCEALẤC, boccealâcuri, s.n. (Înv.) Boccea; (în special) pachet cu haine și rufe pe care mireasa le dăruia mirelui. – Din tc. bohçalık.

boccegiu
BOCCEGÍU s.m. v. bocceagiu.

bocceluta
BOCCELÚȚĂ, bocceluțe, s.f. Diminutiv al lui boccea. – Boccea + suf. -uță.

bocciu
BOCCÍU, -ÍE, boccii, adj. (Pop. și fam.; despre oameni) Care are trăsături grosolane, urâte. ♢ Nas bocciu = nas urât. ♦ Fig. (Substantivat; rar) Bădăran. – Din tc. bokçu „ticălos”.

boceala
BOCEÁLĂ, boceli, s.f. Faptul de a (se) boci. – Boci + suf. -eală.

bocet
BÓCET, bocete, s.n. 1. Plâns zbuciumat, însoțit de vaiete, strigăte, tânguiri; jalet, vaiet. 2. Lamentație improvizată, de obicei versificată și cântată pe o anumită melodie, care face parte din ritualul înmormântărilor (la țară); cântare de mort. – Boci + suf. -et.

boci
BOCÍ, bocesc, vb. IV. Intranz. și refl. A plânge tare (cu vaiete și strigăte). ♦ Tranz. A recita bocete la înmormântarea cuiva. – Din boace (înv. și reg. „voce” < lat.).

bocire
BOCÍRE, bociri, s.f. Acțiunea de a (se) boci. – V. boci.

bocit
BOCÍT s.n. Faptul de a (se) boci. – V. boci.

bocitor
BOCITÓR, -OÁRE, bocitori, -oare, adj., s.f. 1. Adj. Care bocește. 2. S.f. Femeie care se îndeletnicește cu bocitul la înmormântări. – Boci + suf. -tor.

bocluc
BOCLÚC s.n. v. bucluc.

bocna
BÓCNĂ s.f. (Pop. și fam.; în expr.) A fi (sau a se face, a îngheța) bocnă = a îngheța tare. – Et. nec.

bocsa
BÓCȘĂ, bocșe, s.f. 1. (Reg.) Grămadă de lemne pregătite pentru a fi transformate prin ardere înceată în cărbuni; p. ext. cărbunărie. 2. Grămadă de minereuri bogate în sulf, folosite pentru oxidarea minereurilor. – Din magh. boksa.

bodaproste
BODAPRÓSTE interj. v. bogdaproste.

bodarlau
BODÂRLẮU, bodârlăi, s.m. (Ornit.) Cufundar. ♢ Compus: bodârlău-cu-ferăstrău = pasăre de baltă înrudită cu rața, având zimții laterali ai ciocului asemănători cu dinții de ferăstrău (Mergus merganser). – Et. nec.

bodega
BODÉGĂ, bodegi, s.f. Local (mic) unde se consumă gustări și băuturi (alcoolice). – Din germ. Bodega.

bodicec
BÓDICEC, bodicecuri, s.n. Atac reglementar cu umărul, cu pieptul sau cu șoldul asupra adversarului aflat în mișcare, la jocul de hochei. – Din engl. bodycheck.

bodiceca
BODICECÁ, pers. 3 bodicechează, vb. I. Tranz. A practica bodicecul, la hochei. – Din bodicec.

bodoganeala
BODOGĂNEÁLĂ, bodogăneli, s.f. Vorbire înceată, neclară, care redă de obicei un protest reținut sau o nemulțumire stăpânită. – Bodogăni + suf. -eală.

bodogani
BODOGĂNÍ, bodogănesc, vb. IV. Tranz. A bombăni supărat, spunând ceva nedeslușit. ♦ Intranz. A bombăni (de ciudă sau de supărare). – Et. nec.

bodoganire
BODOGĂNÍRE, bodogăniri, s.f.; Acțiunea de a bodogăni. – V. bodogăni.

bodoganit
BODOGĂNÍT, bodogănituri, s.n. Faptul de a bodogăni. – V. bodogăni.

bodoni
BODÓNI s.n. invar. Caracter de literă cu contrast mare între liniile de bază și liniile secundare, cu piciorușele subțiri și scurte. – Din germ. Bodoni.

boem
BOÉM^1, -Ă, boemi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Boemiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Boemiei sau populației ei, privitor la Boemia sau la populația ei. – Din n. pr. Boemia (derivat regresiv).

BOÉM^2, -Ă, boemi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Artist care duce o viață dezordonată, neconformă conveniențelor sociale. 2. Adj. Care corespunde firii sau felului de viață caracteristic boemilor^2 (1). 3. S.f. Mediu în care trăiesc boemii^2 (1); viață dusă de boemi^2 (plină de privațiuni, dezordonată). – Din fr. bohème.

bogasier
BOGASIÉR, bogasieri, s.m. (Înv.) Negustor de articole de manufactură, în special de pânzeturi fine pentru căptușeli de haine. (Pr.: -si-er] – Bogasiu + suf. -er.

bogasieresc
BOGASIERÉSC, -EÁSCĂ, bogasierești, adj. (Înv.) De bogasier, caracteristic bogasierului. [Pr.: -si-e-] – Bogasier + suf. -esc.

bogasierie
BOGASIERIÉ, bogasierii, s.f. (Înv.) 1. Ocupația, negoțul bogasierului. 2. Marfă de bogasier; p. ext. prăvălie unde își exercită profesiunea bogasierii. [Pr.: -si-e-] – Bogasier + suf. -ie.

bogasiu
BOGASÍU, bogasiuri, s.n. (Înv.) Stofă sau pânză fină importată din Orient și întrebuințată mai ales pentru căptușeli. – Din tc. bogası.

bogat
BOGÁT, -Ă, bogați, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Om) care dispune de multe și mari mijloace materiale, care are mulți bani; (om) avut. 2. Adj. Care se află, care conține ceva în cantitate mare. Fructele sunt bogate în vitamine. ♦ (Despre flori) Învolt. ♦ Mănos, roditor. 3. Adj. (Despre lucruri) Scump, de mare valoare; fastuos, luxos. – Din sl. bogatŭ.

bogatar
BOGATẤR, bogatâri, s.m. Personaj masculin cu însușiri ideale din folclorul rus. – Din rus. bogatâr.

bogatan
BOGĂTÁN, -Ă, bogătani, -e, s.m. și f. (Depr.) Bogătaș (rural). – Bogat + suf. -an.

bogatas
BOGĂTÁȘ, -Ă, bogătași, -e, s.m. și f. Persoană care dispune de multe și mari mijloace materiale, care are avere mare. – Bogat + suf. -aș.

bogatie
BOGĂȚÍE, bogății, s.f. 1. Cantitate abundentă de bunuri materiale, de materii prime, de bani, de obiecte prețioase etc. 2. Starea, situația în care se află posesorul unei mari cantități de bunuri materiale, de bani etc. 3. Resursele unei țări, ale unei regiuni etc. care, prin prelucrare, se transformă în bunuri utilizate de societate. Petrolul este o bogăție națională. 4. Abundență și varietate de valori spirituale. Bogăție de idei. Bogăție de cuvinte. – Bogat + suf. -ie.

bogdaproste
BOGDAPRÓSTE interj. (Pop.; adesea substantivat) Cuvânt de mulțumire adresat celui care dă ceva de pomană. ♢ Loc. adj. De bogdaproste = de pomană. ♢ Expr. Ca un pui de bogdaproste = (despre copii) nenorocit, prăpădit. (Fam.) A umple de bogdaproste = a ocărî (2). [Var.: bodapróste interj.] – Din bg. bog da prosti.

boghet
BOGHÉT, -Ă, bogheți, -te, adj. (Reg.) 1. (Despre găini) Cu un smoc de pene pe cap; moțat. 2. Fig. Frumos și mare. Ochi bogheți. – Et. nec.

boghiu
BOGHÍU, boghiuri, s.n. Cuplu de patru roți pe care este articulat șasiul locomotivelor și al vagoanelor de cale ferată și care le permite luarea curbelor. – După fr. bogie, boggie.

boglari
BOGLÁRI, boglari, s.m. Plantă erbacee otrăvitoare, cu flori mici, galbene, care crește în locuri mocirloase (Ranunculus sceleratus). – Din magh. boglár.

bogomil
BOGOMÍL, bogomili, s.m. Adept al bogomilismului. – Din n. pr. Bogomil.

bogomilic
BOGOMÍLIC, -Ă, bogomilici, -ce, adj. Care ține de bogomilism, privitor la bogomilism. – Bogomil (n. pr.) + suf. -ic.

bogomilism
BOGOMILÍSM s.n. Doctrină și sectă dualistă apărută în sec. X în Bulgaria și răspândită apoi în țările balcanice, în Rusia și în alte părți, care contesta treimea divină ortodoxă, existența umană a lui Cristos, respingea riturile ortodoxe, inclusiv botezul, nu accepta ierarhia bisericească etc. – Bogomil (n. pr.) + suf. -ism.

boi
BOÍ^1, boiesc, vb. IV. 1. Tranz. (Reg.) A vopsi. 2. Refl. (Peior.; despre femei) A se farda, a se sulimeni. 3. Tranz. (Reg., fam.) A înșela, a păcăli. – Din boia (derivat regresiv).

BOI^2, boiuri, s.n. (Pop.) Trup, statură, înfățișare, fizionomie. – Din tc. boy.

boia
BOIÁ, (1) boiele, s.f. 1. (Reg.) Vopsea. ♦ (Peior.) Fard. 2. Condiment de culoare roșie, obținut din pisarea ardeiului iute uscat; paprică. – Din tc. boya.

boiala
BOIÁLĂ, boieli, s.f. (Reg.) Vopsire. ♦ (Peior.) Fard. – Boi^1 + suf. -eală.

boiangerie
BOIANGERÍE, (2) boiangerii, s.f. 1. Meseria boiangiului. 2. Prăvălie sau atelier în care se exercită această meserie; vopsitorie. – Boiangiu + suf. -ărie.

boiangiu
BOIANGÍU, boiangii, s.m. Vopsitor de textile. – Din tc. boyacı.

boicot
BOICÓT, boicoturi, s.n. Interdicție declarată împotriva unui individ, a unui grup social, a unui stat etc. prin care se stabilește refuzul de a cumpăra, a vinde sau a întreține orice fel de relații cu cei supuși acestui procedeu. – Din boicota (derivat regresiv).

boicota
BOICOTÁ, boicotez, vb. I. Tranz. A exercita un boicot. – Din fr. boycotter.

boicotare
BOICOTÁRE, boicotări, s.f. Acțiunea de a boicota. – V. boicota.

boier
BOIÉR, boieri, s.m. 1. Mare stăpân de pământ (care deținea, uneori, și o funcție înaltă în stat); persoană din aristocrația feudală; nobil; p. ext. stăpân. ♦ (Fam.) Persoană cu atitudini, obiceiuri sau pretenții de aristocrat. 2. (Înv.) Titlu de politețe (echivalând cu „domnule”), adresat persoanelor înstărite, celor cu funcții administrative etc. – Din sl. boljarinŭ (pl. boljare).

boiereasa
BOIEREÁSĂ, boierese, s.f. Boieroaică. – Boier + suf. -easă.

boieresc
BOIERÉSC, -EÁSCĂ, boierești, adj., s.n. 1. Adj. Care aparține boierilor, privitor la boieri. ♦ Care imită deprinderile boierilor. 2. S.n. Obligație a țăranilor dependenți de a executa munci agricole în folosul stăpânului de pământ. – Boier + suf. -esc.

boiereste
BOIERÉȘTE adv. Ca boierii. – Boier + suf. -ește.

boieri
BOIERÍ, boieresc, vb. IV. 1. Tranz. (Înv.) A conferi cuiva titlul de boier, a da cuiva o boierie. 2. Refl. (Fam.) A trăi, a se comporta ca un boier, a avea pretenții de boier. – Din boier.

boierie
BOIERÍE, boierii, s.f. Calitate, situație de boier; rang, titlu de boier, funcție în statul medieval deținută de un boier. ♦ (Fam.) Atitudine, trai, maniere, comportare de boier. – Boier + suf. -ie.

boierime
BOIERÍME s.f. Totalitatea boierilor; mulțime de boieri; clasa boierească. – Boier + suf. -ime.

boierinas
BOIERINÁȘ, s.m. v. boiernaș.

boierita
BOIERÍȚĂ, boierițe, s.f. (Înv. și reg.) Boieroaică. – Boier + suf. -iță.

boiernas
BOIERNÁȘ, boiernași, s.m. Boier cu o situație inferioară marilor latifundiari. [Var.: boierináș s.m.] – Boiarin (înv. „boier” < sl.) + suf. -aș.

boieroaica
BOIEROÁICĂ, boieroaice, s.f. Soție de boier; mare proprietară de pământ; moșiereasă, boiereasă, boieriță. ♦ Soție de demnitar, de mare negustor, de industriaș etc. – Boier + suf. -oaică.

boieros
BOIERÓS, -OÁSĂ, boieroși, -oase, adj. Cu gesturi, cu obiceiuri de boier; p. ext. mofturos, pretențios. – Boier + suf. -os.

boiler
BÓILER, boilere, s.n. Cazan special de încălzire automată a apei, folosit la instalațiile de apă caldă curentă. – Din germ. Boiler.

boire
BOÍRE, boiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a (se) boi^1; boit, vopsire; (fam.) fardare, sulimenire. – V. boi^1.

boiste
BÓIȘTE, boiști, s.f. Depunerea și fecundarea icrelor; perioada de rut a peștilor, bătaia peștelui; (concr.) locul unde se face fecundarea. – Din bg. boište, scr. bojište.

boistean
BOIȘTEÁN, boișteni, s.m. Pește de 8-12 cm cu spinarea și părțile laterale de culoare verde-închis, cu pete și puncte întunecate, alb pe burtă, care trăiește în apele din zona de munte și de coline (Phoxinus phoxinus). [Pr.: bo-iș-] – Boiște + suf. -ean.

boit
BOÍT^1 s.n. (Reg.) Boire. – V. boi^1.

BOÍT^2 -Ă, boiți, -te, adj. (Reg.) Vopsit2; (fam.) fardat. – V. boi^1.

boitar
BOITÁR, boitari, s.m. (Reg.) Ajutor de păstor (de porci). – Din magh. bojtár.

bojdeuca
BOJDÉUCĂ, bojdeuci, s.f. (Reg.) Casă mică, sărăcăcioasă. [Pr.: -deu-] – Cf. b u j d ă.

bojoc
BOJÓC, bojoci, s.m. (Pop.) Plămân (mai ales de animale). ♢ Expr. (Fam.) E numai bojoci = e foarte slab, dar foarte activ și plin de pasiune și entuziasm. [Var.: (reg.) bojóg s.m.] – Et. nec.

bojog
BOJÓG s.m. v. bojoc.

bojogar
BOJOGÁR, bojogari, s.m. (Rar) Borfaș. – Bojog + suf. -ar.

bol
BOL, boluri, s.n. 1. Cocoloș. ♢ Bol alimentar = cocoloș rezultat din mestecarea alimentelor cu salivă în cavitatea bucală. 2. Vas de formă semisferică cu sau fără picior. – Din fr. bol.

bolard
BOLÁRD, bolarzi, s.m. Stâlp scurt de metal sau de beton fixat pe

boland
BOLẤND, -Ă, bolânzi, -de, adj. (Reg.) Nebun, smintit, nerod, prost. [Var.: bolúnd, -ă adj.] – Din magh. bolond.

bolboroseala
BOLBOROSEÁLĂ, bolboroseli, s.f. Bolborosire. – Bolborosi + suf. -eală.

bolborosi
BOLBOROSÍ, bolborosesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A vorbi nedeslușit. ♦ A vorbi într-o limbă străină (pe care ascultătorii nu o înțeleg). 2. Intranz. (Despre lichide) A gâlgâi, a scoate un zgomot asemănător cu cel al apei care fierbe. ♦ (Pop.) A chiorăi. – Formație onomatopeică.

bolborosire
BOLBOROSÍRE, bolborosiri, s.f. Faptul de a bolborosi, zgomot făcut de ceva care bolborosește; bolboroseală, bolborosit. – V. bolborosi.

bolborosit
BOLBOROSÍT s.n. Bolborosire. – V. bolborosi.

bolbosa
BOLBOȘÁ, bolboșez, vb. I. Tranz. (Pop.) A-și holba ochii. – Et. nec.

bolbosat
BOLBOȘÁT, -Ă, bolboșați, -te, adj. (Pop.; despre ochi) Umflat, bulbucat, holbat. – V. bolboșa.

bolbura
BÓLBURĂ, bolburi, s.f. V. volbură.

bold
BOLD, bolduri, s.n. (Reg.) 1. Ac cu măciulie, ac cu gămălie. ♦ Vârf ascuțit. ♦ Cui de metal cu măciulie ornamentală. 2. Băț ascuțit cu care se îndeamnă vitele. ♦ Împunsătură, înțepătură (dată cu acest băț). 3. (Înv.) Imbold. 4. (Reg.) Element de construcție în arhitectura populară, în formă de stâlp sculptat, cu vârf ascuțit. – Din sl. bodlı „ghimpe”.

boldei
BOLDÉI, boldei, s.m. Câine de talie mică, cu picioare scurte. – Bold + suf. -ei.

boldeica
BOLDÉICĂ, boldeici, s.f. Cățea de boldei. – Boldei + suf. -că.

boldi
BOLDÍ, boldesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A îmboldi. 2. A căsca, a holba, a zgâi ochii. ♦ Refl. A privi cu încordare. – Din bold.

boldis
BOLDÍȘ adv. (Reg.) Chiorâș, cu coada ochiului. – Bold + suf. -iș.

boldisor
BOLDIȘÓR, boldișoare, s.n. Diminutiv al lui bold. – Bold + suf. -ișor.

boldit
BOLDÍT, -Ă, boldiți, -te, adj. (Reg.; despre ochi sau privire) Căscat, holbat, zgâit. – V. boldi.

boleazna
BOLEÁZNĂ, bolezne, s.f. (Pop.) Boleșniță. – Din sl. boleznı.

bolero
BOLERÓ, bolerouri, s.n. 1. Haină femeiască scurtă până deasupra taliei, ca un ilic. 2. Numele unui dans național spaniol, care se dansează cu acompaniament de chitară și castaniete; melodie după care se execută acest dans. – Din fr. boléro, sp. bolero.

bolesnita
BOLÉȘNIȚĂ, boleșnițe, s.f. (Pop.) Boală molipsitoare (nu prea gravă). ♦ Epidemie, epizootie, molimă, boleaznă, boliște. – Din bg. boleštnica.

bolfa
BÓLFĂ, bolfe, s.f. (Pop.) Nodul, umflătură produsă, de obicei sub piele, de o lovitură sau de o boală. – Cf. ucr. b o l f a.

boli
BOLÍ, bolesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A zăcea bolnav, a fi bolnav timp îndelungat. – Din sl. bolĕti.

bolid
BOLÍD, bolizi, s.m. Meteorit de dimensiuni relativ mari, care cade pe Pământ cu viteză mare; stea căzătoare foarte strălucitoare. ♦ Fig. Vehicul, automobil de mare viteză. – Din fr. bolide.

bolindet
BOLINDÉȚ s.n. v. colindeț.

boliste
BÓLIȘTE, boliști, s.f. (Reg.) Boleșniță. – Boală + suf. -iște.

bolivian
BOLIVIÁN, -Ă, bolivieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Boliviei sau care este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Boliviei sau bolivienilor (1), care este originar din Bolivia, privitor la Bolivia sau la bolivieni. [Pr.: -vi-an] – Bolivia (n. pr.) + suf. -an.

bolmoji
BOLMOJÍ vb. IV. v. bălmăji.

bolnav
BOLNÁV, -Ă, bolnavi, -e, adj., s.m. și f. (Ființă) care suferă de o boală; (om) suferind, beteag. [Acc. și: (reg.) bólnav] – Din bg. bolnav.

bolnavi
BOLNĂVÍ, bolnăvesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se îmbolnăvi. – Din bolnav.

bolnavicios
BOLNĂVICIÓS, -OÁSĂ, bolnăvicioși, -oase, adj. 1. Care se îmbolnăvește ușor; gubav. ♦ (Ca) de bolnav. 2. Fig. Care este atras irezistibil spre viciu, spre lucruri anormale sau exagerate. – Bolnav + suf. -icios.

bolnavior
BOLNĂVIÓR, -OÁRĂ, bolnăviori, -oare, adj. (Fam.) Diminutiv al lui bolnav. – Bolnav + suf. -ior.

bolnita
BÓLNIȚĂ, bolnițe, s.f. (Înv.) Spital (pe lângă o mănăstire sau un așezământ de binefacere). ♦ Loc unde se izolau și se îngrijeau vitele bolnave. – Din sl. bolĩnica.

boloboc
BOLOBÓC s.n. v. poloboc.

bolobocel
BOLOBOCÉL, s.n. v. polobocel.

bolometric
BOLOMÉTRIC, -Ă, bolometrici, -ce, adj. De bolometru; obținut cu ajutorul bolometrului. – Din fr. bolométrique.

bolometru
BOLOMÉTRU, bolometre, s.n. Instrument pentru determinarea intensității radiației termice prin măsurarea încălzirii unui element sensibil expus radiației. – Din fr. bolomètre.

bolovan
BOLOVÁN, bolovani, s.m. Piatră (voluminoasă și grea) rotunjită prin rostogolirea ei de ape; pietroi. ♦ Bucată mare de pământ sau dintr-o materie solidă oarecare. Bolovan de sare. – Din bg. balvan.

bolovanel
BOLOVĂNÉL, bolovănei, s.m. 1. (Rar) Diminutiv al lui bolovan. 2. (Art.) Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Bolovan + suf. -el.

bolovani
BOLOVĂNÍ, bolovănesc, vb. IV. Refl. (Rar, despre nori) A se îngrămădi ca niște bolovani. ♦ Tranz. (În expr.) A bolovăni ochii = a holba, a căsca ochii. – Din bolovan.

bolovanis
BOLOVĂNÍȘ, bolovănișuri, s.n. Teren pietros, plin de bolovani. – Bolovan + suf. -iș.

bolovanit
BOLOVĂNÍT, -Ă, bolovăniți, -te, adj. Bolovănos. – V. bolovan.

bolovanos
BOLOVĂNÓS, -OÁSĂ, bolovănoși, -oase, adj. Cu mulți bolovani; bolovănit. ♢ Fig. Stil bolovănos. Vorbire bolovănoasă. – Bolovan + suf. -os.

bolsevic
BOLȘEVÍC, -Ă, bolșevici, -ce, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al bolșevismului. 2. Adj. Care aparține bolșevismului sau bolșevicilor (1), privitor la bolșevism sau la bolșevici; propriu, caracteristic bolșevicilor sau bolșevismului. – Din rus. bol'ševizm, fr. bolchevik.

bolsevism
BOLȘEVÍSM s.n. Curent de gândire politică comunistă, apărut în Rusia la începutul sec. XX. – Din rus. bol'ševizm, fr. bolchevisme.

boltas
BOLTÁȘ, boltași, s.m. (Reg.) Proprietar al unei prăvălii. – Bolti + suf. -aș.

bolta
BÓLTĂ, bolți, s.f. 1. Zidărie sau construcție cu partea superioară arcuită în formă de semicerc sau numai bombată în sus. ♦ Încăpere, gang sau galerie subterană cu tavanul arcuit. ♦ Construcție de lemn sau de vergele de fier în formă de arc, care servește de sprijin plantelor agățătoare. ♦ Fig. Arc de verdeață format de ramurile unite ale copacilor. ♦ (În sintagma) Boltă cerească sau bolta cerului = cer^2 (1). 2. (În sintagmele) Boltă craniană = partea superioară a cutiei craniene. Boltă palatină = palat^1, cerul-gurii. 3. (Reg.) Prăvălie, dugheană. [Var.: (reg.) boáltă s.f.] – Din scr. bolta, magh. bolt.

bolti
BOLTÍ, boltesc, vb. IV.Tranz. A da (unei construcții) formă de boltă (1). ♦ Refl. A se deschide în formă de boltă (1). – Din boltă.

boltisoara
BOLTIȘOÁRĂ, boltișoare, s.f. Diminutiv al lui boltă; spec. boltă mică dintre grinzile de metal sau de beton armat ale unui planșeu. – Boltă + suf. -ișoară.

boltit
BOLTÍT, -Ă, boltiți, -te, adj. Care are formă de boltă (1) sau de arc; bombat. – V. bolti.

boltitura
BOLTITÚRĂ, boltituri, s.f. Parte arcuită a unei bolți. – Bolti + suf. -tură.

boltita
BOLTÍȚĂ, boltițe, s.f. Diminutiv al lui boltă. – Boltă + suf. -iță.

bolt
BOLȚ, bolțuri, s.n. Piesă de legătură între un piston și o bielă. – Din germ. Bolzen.

boltar
BOLȚÁR, bolțari, s.m. Bucată de piatră sau de beton special fasonată pentru construirea bolților. – Boltă + suf. -ar.

bolund
BOLÚND, -Ă adj. v. bolând.

bomba
BOMBÁ, bombez, vb. I. Tranz. și refl. A da sau a lua o formă arcuită convexă. – Din fr. bomber.

bombaj
BOMBÁJ, bombaje, s.n. 1. Deformare a unei plăci constând în convexitatea uneia dintre fețe. 2. Deformare a capacelor de tablă la unele cutii sau borcane de conserve cu conținut alterat. – Bomba + suf. -aj.

bombament
BOMBAMÉNT s.n. Parte bombată a unui drum pavat sau asfaltat. – Din fr. bombement.

bombarda
BOMBARDÁ, bombardez, vb. I. Tranz. 1. A arunca un proiectil (exploziv) asupra unei ținte, a trage cu tunul într-un obiectiv. 2. A proiecta particule elementare (neutroni, protoni etc.) asupra unor nuclee atomice. – Din fr. bombarder.

bombardament
BOMBARDAMÉNT, bombardamente, s.n. Bombardare. – Din fr. bombardement, it. bombardamento.

bombardare
BOMBARDÁRE, bombardări, s.f. Acțiunea de a bombarda; bombardament. – V. bombarda.

bombarda
BOMBÁRDĂ, bombarde, s.f. Mașină de război cu care, în evul mediu, se aruncau bolovani sau alte proiectile grele asupra fortificațiilor. ♦ Tun de calibru mare; balimez. – Din fr. bombarde.

bombardier
BOMBARDIÉR, (1) bombardiere, s.n. (2) bombardieri, s.m. 1. S.m. Avion de bombardament. 2. S.m. Aviator care lansează bombele dintr-un avion de bombardament. [Pr.: -di-er] – Din fr. bombardier.

bombardon
BOMBARDÓN, bombardoane, s.n. Contrabas de suflat, de alamă, în forma unei mari trompete cu piston. – Din fr. bombardon.

bombare
BOMBÁRE, bombări, s.f. Acțiunea de a (se) bomba. – V. bomba.

bombastic
BOMBÁSTIC, -Ă, bombastici, -ce, adj. (Despre vorbe, stil etc.; adesea adverbial) Umflat, emfatic, pretențios. – Din germ. bombastisch.

bombat
BOMBÁT, -Ă, bombați, -te, adj. De formă convexă; boltit. – V. bomba.

bomba
BÓMBĂ, bombe, s.f. 1. Proiectil aerodinamic încărcat cu materie explozivă, incendiară etc., care se aruncă din avion asupra obiectivelor terestre; (rar) proiectil de tun. ♢ Bombă atomică (sau nucleară) = bombă bazată pe energia nucleară, cu o putere de distrugere extraordinară. 2. (În sintagma) Bombă vulcanică = bucată de lavă aruncată în aer din crater și rotunjită prin învârtirea în atmosferă. 3. (În sintagma) Bombă calorimetrică = vas rezistent de metal întrebuințat pentru determinarea căldurii de ardere a unei substanțe. 4. Fig. (Sport) Lovitură de minge trasă puternic spre poartă. 5. Fig. (Arg.) Știre senzațională. 6. Fig. (Arg.) Speluncă. – Din fr. bombe.

bombaneala
BOMBĂNEÁLĂ, bombăneli, s.f. Faptul de a bombăni; vorbe spuse de cel care bombănește; bombănire. – Bombăni + suf. -eală.

bombani
BOMBĂNÍ, bombănesc, vb. IV. Intranz. 1. A vorbi pentru sine, încet și fără a articula răspicat sunetele. ♦ Tranz. A sâcâi pe cineva, arătându-i nemulțumirea prin vorbe spuse parcă pentru sine. 2. (Despre copiii mici) A produce sunete nearticulate. – Formație onomatopeică.

bombanire
BOMBĂNÍRE, bombăniri, s.f. Faptul de a bombăni; bombănit, bombăneală. – V. bombăni.

bombanit
BOMBĂNÍT s.n. Bombănire. – V. bombăni.

bombeu
BOMBÉU, bombeuri, s.n. Vârful bombat al ghetelor, pantofilor, cizmelor etc. – Din fr. bombé.

bombita
BOMBÍȚĂ, bombițe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui bombă. – Bombă + suf. -iță.

bomboana
BOMBOÁNĂ, bomboane, s.f. Produs de cofetărie, fabricat din sirop de zahăr aromatizat, ciocolată etc., având culori, gust și forme diferite (mici bile, mici bastonașe etc.). – Din fr. bonbon.

bombonerie
BOMBONERÍE, bombonerii, s.f. Magazin în care se vând bomboane. – Din fr. bonbonnerie.

bomboniera
BOMBONIÉRĂ, bomboniere, s.f. Vas, cutie de metal etc. în care se păstrează bomboane. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. bonbonnière.

bomfaier
BOMFÁIER, bomfaiere, s.n. Ferăstrău de mână pentru tăiat metale. [Acc. și: bómfaier] – Din engl. bonfire.

bompres
BOMPRÉS, bomprese, s.n. Catargul din vârful prorei unui vas cu pânze, foarte puțin înclinat în sus. – Din it. bompresso.

bon
BON, bonuri, s.n. 1. Bilet provizoriu pe baza căruia se eliberează o marfă, un bun etc. 2. Hârtie de valoare emisă de stat sau de o instituție financiară recunoscută de stat. ♢ Bon de tezaur = obligație emisă de stat pentru sumele împrumutate pe termen scurt și pentru care statul plătește dobândă. – Din fr. bon.

bonapartism
BONAPARTÍSM s.n. 1. Formă de dictatură apărută în Franța, în timpul lui Napoleon I. 2. Atașament față de bonapartism (1) sau față de conducerea lui Napoleon Bonaparte. – Din fr. bonapartisme.

bonapartist
BONAPARTÍST, -Ă, bonapartiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține bonapartismului, referitor la bonapartism. 2. S.m. și f. Adept al bonapartismului. – Din fr. bonapartiste.

bona
BÓNĂ, bone, s.f. Îngrijitoare angajată într-o familie pentru a crește copiii și a-i învăța o limbă străină. – Din fr. bonne, germ. Bonne.

bonca
BÓNCA interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de bătaia ciocanului. – Onomatopee.

boncai
BONCĂÍ, pers. 3 boncăiește, vb. IV. Refl. și intranz. A boncălui. – Cf. scr. b u k a t i.

boncalui
BONCĂLUÍ, pers. 3 boncăluiește, vb. IV. Refl. și intranz. (Despre cerbi și alte erbivore mari) A scoate strigăte specifice rasei în perioada de rut; a boncăi. – Et. nec.

boncaluit
BONCĂLUÍT s.n. Faptul de a boncălui; răget, strigăt specific scos de cerbi și de alte erbivore în perioada de rut. ♦ Fig. Sunet prelung emis de unele instrumente de suflat. – V. boncălui.

boncanit
BONCĂNÍT, boncănituri, s.n. 1. Mugetul cerbului în perioada de împerechere. 2. Perioada de împerechere la cerbi. – Din boncăni „a rage”.

bond
BOND, bonduri, s.n. Salt al avionului la o aterizare incorectă. – Din fr. bond.

bondar
BONDÁR, bondari, s.m. Nume dat unor insecte himenoptere mari asemănătoare cu albina; bărzăun (Bombus); (pop.) nume care se dă oricărei insecte mari care bâzâie. – Formație onomatopeică.

bondaras
BONDĂRÁȘ, bondărași, s.m. Diminutiv al lui bondar. – Bondar + suf. -aș.

bondoc
BONDÓC, -OÁCĂ, bondoci, -oace, adj. (Despre oameni; fig. despre obiecte) Mărunt la statură și gras, scurt și îndesat, mic și gros. – Cf. tc. b u n d u k.

bondocel
BONDOCÉL, bondocei, -ele, adj. Diminutiv al lui bondoc. – Bondoc + suf. -el.

boneta
BONÉTĂ, bonete, s.f. 1. Acoperământ de cap confecționat din pânză sau din stofă, fără boruri sau cozoroc, purtat de femei, de copii, de bucătari, medici, laboranți, militari etc. 2. (În sintagma) Bonetă frigiană = un fel de căciuliță de lână cu vârful îndoit înainte, devenită în timpul Revoluției Franceze (1789-1794) simbol al libertății. – Din fr. bonnet.

bonetica
BONEȚÍCĂ, bonețele, s.f. Diminutiv al lui bonetă (1). – Bonetă + suf. -ică.

bongoase
BONGOÁSE s.f. pl. (Reg.) Istorioare, povești hazlii. – Et. nec.

bongos
BÓNGOS, bongosuri, s.n. Instrument de percuție de formă conică sau cilindrică. – Din sp. bongos.

bonier
BONIÉR, boniere, s.n. Carnet de bonuri (1). [Pr.: -ni-er] – Bon + suf. -ier.

bonifica
BONIFICÁ, bonífic, vb. I. Tranz. A scădea dintr-o factură o sumă oarecare (ca despăgubire pentru lipsa la o marfă, pentru o pierdere sau o deteriorare întâmplătoare). ♦ A face rabat. – După fr. bonifier.

bonificare
BONIFICÁRE, bonificări, s.f. Acțiunea de a bonifica; (concr.) sumă de bani care compensează o daună sau reprezintă o reducere; bonificație. – V. bonifica.

bonificatie
BONIFICÁȚIE, bonificații, s.f. Bonificare. ♦ Avantaj acordat primilor clasați într-o cursă ciclistă pe etape, care constă în scăderea unor secunde sau minute din timpul realizat de aceștia în etapa respectivă. – Din fr. bonification.

bonitare
BONITÁRE, bonitări, s.f. Determinare a calității; apreciere pe baza unor criterii stabilite; clasificare după calitate. ♦ Apreciere complexă a unui animal în vederea selecției. – Cf. b o n i t a t e.

bonitate
BONITÁTE, bonități, s.f. 1. Capacitate de plată și de credit; solvabilitate, solvență. 2. Capacitate a unei ape, a unui teren etc. de a fi bine exploatate. – Din germ. Bonität.

bonjur
BONJÚR interj. (Franțuzism) Cuvânt de salut pentru orice moment al zilei, echivalent cu bună ziua. – Din fr. bonjour.

bonjurism
BONJURÍSM s.n. Ansamblul concepțiilor și manifestărilor caracteristice bonjuriștilor. – Bonjur + suf. -ism.

bonjurist
BONJURÍST, bonjuriști, s.m. Nume dat după 1830-1840 tinerilor români progresiști care studiaseră în Franța. – Bonjur + suf. -ist.

bonom
BONÓM, bonomi, s.m. (Livr.) Om blând și credul, cu gusturi și purtări simple. – Din fr. bonhomme.

bonomie
BONOMÍE s.f. (Livr.) Însușire, caracter de bonom. – Din fr. bonhomie.

bont
BONT, BOÁNTĂ, bonți, boante, adj. Fără vârf, cu vârful retezat, tocit, rupt. ♦ (Despre degete, mâini, picioare etc.) Scurt și gros. – Et. nec.

bonti
BONTÍ, bontesc, vb. IV. Tranz. A teși muchia unui obiect, dându-i o formă cilindrică. – Din bont.

bontire
BONTÍRE, bontiri, s.f. Acțiunea de a bonti și rezultatul ei. – V. bonti.

bonton
BONTÓN s.n. (Franțuzism) Cod de maniere elegante al înaltei societăți. – Din fr. bon ton.

bonz
BONZ bonzi, s.m. Preot sau călugăr budist. ♦ (Ir.) Personaj de vază, pretențios, dintr-un partid sau o organizație social-democrată. – Din fr. bonze.

boogiewoogie
BOOGIE-WOOGIE s.n. Dans de origine nord-americană, asemănător cu blues-ul; melodie după care se dansează acest dans. [Pr.: búghi-úghi] – Cuv. engl.

boom
BOOM s.n. Denumire dată perioadei de avânt economic, caracterizată prin creșterea producției, a profiturilor, scăderea șomajului etc. [Pr.: bum] – Cuv. engl.

bor
BOR^1 s.n. Element chimic, semimetal negru-cenușiu, cristalin. – Din fr. bore.

BOR^2, boruri, s.n. Margine circulară (răsfrântă) care înconjură calota pălăriei. – Din fr. bord.

bora
BÓRA s.m. invar. Vânt puternic, uscat și rece, care bate iarna dinspre munte spre mare, mai ales pe coastele de nord-est ale Mării Adriatice și ale Mării Negre. – Din it., fr. bora.

boraci
BORÁCI s.n. Unealtă portabilă, acționată manual, prevăzută cu un burghiu mișcat de o roată cu clichet și cu ajutorul căreia se dau găuri în piesele metalice mari, greu transportabile. – Cf. germ B o h r e r.

boraginacee
BORAGINACÉE, boraginacee, s.f. (La pl.) Familie de plante erbacee, cu tulpinile și frunzele acoperite cu peri, cu flori constituite în inflorescențe și cu fructele formate din patru nucule cu câte o sămânță; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – Din fr. borraginacées.

borangic
BORANGÍC, borangicuri, s.n. 1. Fir depănat de pe gogoșile viermilor-de-mătase. 2. Țesătură făcută în industria casnică din acest fir. ♦ (La pl.) Diferite feluri de țesături de borangic (1). [Var.: burangíc s.n.] – Din tc. bürüncük.

borat
BORÁT, borați, s.m. Sare a acidului boric. – Din fr. borate.

borax
BÓRAX, s.n. Borat de sodiu. – Din fr. borax.

borat
BORẤT, -Ă, borâți, -te, adj. (Fam.) Dezgustător, scârbos, hidos. – V. borî.

boratura
BORÂTÚRĂ, borâturi, s.f. (Pop.) Ceea ce se vomită. ♦ (Fam.) Epitet injurios dat cuiva. – Borî + suf. -tură.

borcan
BORCÁN, borcane, s.n. Vas (cilindric) de sticlă, folosit pentru păstrarea conservelor, a preparatelor farmaceutice etc. – Din bg. burkan.

borcanas
BORCĂNÁȘ, borcănașe, s.n. Diminutiv al lui borcan. – Borcan + suf. -aș.

borcanat
BORCĂNÁT, -Ă, borcănați, -te, adj. Mare, gros, umflat (ca un borcan). – Borcan + suf. -at.

borceag
BORCEÁG, (1) s.m., (2) borceaguri, s.n. 1. S.m. Numele a două plante: a) măzăriche; b) plantă erbacee agățătoare, cu florile de culoare albă-gălbuie sau purpurie și cu fructe în formă de păstăi păroase (Vicia pannonica). 2. S.n. Amestec de măzăriche sau de mazăre furajeră cu o cereală păioasă, folosit ca nutreț. – Din bg. borčak.

bord
BORD, borduri, s.n. Marginea din stânga sau cea din dreapta a punții unei ambarcații (mari). ♢ Jurnal de bord = registru în care se înregistrează toate evenimentele importante petrecute în cursul călătoriei unei ambarcații sau a unui avion. ♢ Loc. adv. Pe (sau la) bord = în ambarcație; p. anal. în avion. ♢ Expr. A arunca peste bord = a renunța la ceva ca nefiind de folos. – Din fr. bord.

bordaj
BORDÁJ, bordaje, s.n. Înveliș exterior, metalic sau lemnos, al scheletului unei ambarcații. – Din fr. bordage.

bordei
BORDÉI, bordeie, s.n. 1. Încăpere săpată (pe jumătate) în pământ și acoperită cu pământ, paie sau stuf. 2. P. ext. Locuință mică, rudimentară, sărăcăcioasă. – Et. nec.

bordeias
BORDEIÁȘ, bordeiașe, s.n. Diminutiv al lui bordei. – Bordei + suf. -aș.

bordel
BORDÉL, bordeluri, s.n. Casă în care se practică prostituția; lupanar. – Din fr. bordel, it. bordello.

borderou
BORDERÓU, borderouri, s.n. Listă recapitulativă de mărfuri, de sumele unui cont, de acte dintr-un dosar, de materiale dintr-o magazie etc. – Din fr. bordereau.

bordo
BORDÓ adj. invar., s.n. Roșu-închis. – Din fr. bordeaux.

bordura
BORDURÁ, bordurez, vb. I. Tranz. A face operația de răsfrângere a marginilor unui obiect prin tragere și întindere. – Din bordură.

bordurare
BORDURÁRE, bordurări, s.f. Acțiunea de a bordura și rezultatul ei. – V. bordura.

bordura
BORDÚRĂ, borduri, s.f. Fâșie, panglică sau cusătură la marginea unui obiect textil. 2. Zonă care înconjură marginea unui obiect, cu o structură diferită de a acestuia; spec. zonă de la marginea dinspre partea carosabilă a trotuarului. Bordura de flori a unei peluze. – Din fr. bordure.

boreal
BOREÁL, -Ă, boreali, -e, adj. Din emisfera nordică; septentrional. [Pr.: -re-al] – Din fr. boréal, lat. borealis.

boreasa
BOREÁSĂ, borese, s.f. (Reg.) Nevastă. – Din boiereasă.

borfas
BORFÁȘ, borfași, s.m. Hoț de rufe, de haine, de lucruri mărunte; găinar, bojogar. – Boarfă + suf. -aș.

borfasie
BORFĂȘÍE s.f. (Rar) Îndeletnicirea borfașului; furt de lucruri mărunte. – Borfaș + suf. -ie.

borhot
BORHÓT, borhoturi, s.n. Ceea ce rămâne din amestecul fermentat de fructe sau de cereale, după ce a fost folosit la fabricarea țuicii, a berii etc. ♦ (Rar; la pl.) Mațe, măruntaie de porc, de miel etc. necurățate. – Et. nec.

boric
BÓRIC adj. (În sintagma) Acid boric = acid al borului^1, care se prezintă ca o pulbere albă, cristalină, fără miros, solubilă în apă, folosit ca antiseptic slab. – Din fr. borique.

boricat
BORICÁT, -Ă, boricați, -te, adj. Preparat cu acid boric. ♢ Apă boricată = apă în care s-a dizolvat acid boric. Vaselină boricată = vaselină preparată cu acid boric. – Din fr. boriqué.

bori
BORÎ, borăsc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Pop.) A vomita. – Et. nec.

bormasina
BÓRMAȘINĂ, bormașini, s.f. Mașină de găurit metale, piatră etc. cu ajutorul unui burghiu rotitor. – Din germ. Bohrmaschine.

borna
BORNÁ, bornez, vb. I. Tranz. A pune borne (1). – Din fr. borner.

bornaj
BORNÁJ, bornaje, s.n. Bornare. – Din fr. bornage.

bornare
BORNÁRE, bornări, s.f. Acțiunea de a borna și rezultatul ei; bornaj. – V. borna.

bornat
BORNÁT, -Ă, bornați, -te, adj. Cu borne. – V. borna.

borna
BÓRNĂ, borne, s.f. 1. Stâlp fixat pe marginea unui drum pentru indicarea kilometrajului, a distanței până la localitățile de pe șosea etc. ♦ Stâlp implantat la distanțe regulate în marginea unui drum carosabil. 2. Piesă de contact montată la capătul unui conductor electric. – Din fr. borne.

boroana
BOROÁNĂ, boroane, s.f. (Reg.) Grapă. – Din ucr. borona.

boroboata
BOROBOÁȚĂ, boroboațe, s.f. (Fam.) Poznă, neghiobie, faptă necugetată. – Et. nec.

boroni
BORONÍ, boronesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A grăpa. – Din boroană.

boronit
BORONÍT s.n. (Reg.) Acțiunea de a boroni; grăpat. – V. boroni.

borseta
BORSÉTĂ, borsete, s.f. Gentuță bărbătească pentru acte, documente etc. – Din it. borsetta.

bors
BORȘ, borșuri, s.n. Zeamă acră preparată din tărâțe de grâu, de secară sau de sfeclă de zahăr fermentate în apă; p. ext. ciorbă preparată cu această zeamă. ♢ Expr. A-i sufla (cuiva) în borș sau a sufla în borșul cuiva = a se amesteca (neîntrebat) în treburile cuiva. (Fam.) A mânca borș = a minți. A-i da (cuiva) borșul = a-i țâșni cuiva sângele din nas. A se face borș = a se înfuria. ♦ (Arg.) Sânge. – Din rus., ucr. borșci.

borsi
BORȘÍ, pers. 3 borșește, vb. IV. Refl. A se acri (ca borșul). ♦ (Despre mâncăruri, fructe etc.) A se strica (înăcrindu-se). – Din borș.

borsisor
BORȘIȘÓR, borșișori, s.m. Plantă erbacee cu frunze cărnoase și flori roz, răspândită pe stâncile calcaroase (Sempervivum schlehani). – Borș + suf. -ișor.

borsit
BORȘÍT, -Ă, borșiți, -te, adj. Care s-a stricat (făcându-se acru ca borșul). – V. borși.

bort
BORT s.n. Diamant brut cu structură fibroasă și cu luciu, întrebuințat ca abraziv. – Din fr. bort.

borta
BÓRTĂ, borte, s.f. (Reg.) Gaură; scorbură; groapă; vizuină. – Din ucr. bort.

borteli
BORTELÍ, bortelesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A găuri. – Contaminare între bortă și sfredeli.

bortelit
BORTELÍT, -Ă, borteliți, -te, adj. (Reg.) Găurit^2. – V. borteli.

borti
BORTÍ, bortesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A găuri. – Din ucr. bortyty.

bortit
BORTÍT, -Ă, bortiți, -te, adj. (Reg.) Găurit^2. ♦ Scorburos. – V. borti.

bort
BORȚ, borțuri, s.n. (Reg.) Pântecele femeii gravide. – Et. nec.

bortos
BORȚÓS, -OÁSĂ, borțoși, -oase, adj. (Pop. și fam.; adesea substantivat) Cu burtă mare. ♦ (La f.) Gravidă. – Borț + suf. -os.

borura
BORÚRĂ, boruri, s.f. Compus al borului^1 cu metalele. – Din fr. borure.

borviz
BÓRVIZ s.n. Apă minerală. – Din magh. borviz.

borza
BÓRZĂ, borze, s.f. Gândac mare, negru, care trăiește în locuri umede și elimină la atingere o secreție rău mirositoare (Blaps mortisaga). – Formație onomatopeică.

bosa
BÓSĂ, bose, s.f. 1. (Anat.) Proeminență pe suprafața unui organ. 2. (Franțuzism) Aptitudine. – Din fr. bosse.

boscar
BOSCÁR, boscari, s.m. (Reg.) Scamator. – Bosco (n. pr.) + suf. -ar.

boscarie
BOSCĂRÍE, boscării, s.f. (Reg.) Scamatorie. ♦ Fig. Înșelătorie, pungășie. – Boscar + suf. -ie.

boschet
BOSCHÉT, boschete, s.n. Grup de arbuști plantați pentru umbră sau pentru înfrumusețarea unui parc, a unei grădini etc. – Din fr. bosquet.

boscorodeala
BOSCORODEÁLĂ, boscorodeli, s.f. Faptul de a boscorodi; vorbe spuse de cel care boscorodește. – Boscorodi + suf. -eală.

boscorodi
BOSCORODÍ, boscorodesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A vorbi (singur) spunând vorbe neînțelese. 2. Tranz. A face cuiva întruna observații; a mustra mereu pe cineva. 3. Tranz. (Pop.) A descânta, a vrăji. – Cf. ucr. b o ž k o r o d i t y.

bosniac
BOSNIÁC, -Ă, bosniaci, -ce, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Bosniei și Herțegovinei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Bosniei și Herțegovinei sau populației lor, privitor la Bosnia și Herțegovina sau la populația lor. [Pr.: -ni-ac] – Din fr. bosniaque.

boss
BOSS s.m. Supraveghetor peste muncitorii dintr-o întreprindere în S.U.A.; p. ext. (fam.) șef. – Cuv. engl.

bossanova
BOSSA-NÓVA s.f. Dans modern în ritm de rumbă, de origine braziliană. – Din port. bossa-nova.

bostan
BOSTÁN, bostani, s.m. (Reg.) 1. Dovleac. ♦ Fig. (Ir.) Cap (al omului). 2. Pepene verde. – Din tc., scr. bostan.

bostana
BOSTÁNĂ, bostane, s.f. (Reg.) Pepenărie. – Bostan + suf. -ă.

bostangiu
BOSTANGÍU, bostangii, s.m. Soldat din garda sultanului care avea grijă și de grădinile seraiului. – Din tc. bostancı.

bostanar
BOSTĂNÁR, bostănari, s.m. (Reg.) Cultivator sau negustor de pepeni; păzitor al unei pepenării. – Bostan + suf. -ar.

bostanarie
BOSTĂNĂRÍE, bostănării, s.f. (Reg.) 1. Pepenărie. 2. Loc unde se vând pepeni. – Bostan + suf. -ărie.

bostanel
BOSTĂNÉL, bostănei, s.m. (Reg.) 1. Diminutiv al lui bostan. 2. Dovlecel. – Bostan + suf. -el.

bostanoasa
BOSTĂNOÁSĂ, bostănoase, s.f. (Bot.) Cucurbitacee. – Bostan + suf. -oasă.

boston
BOSTÓN^1 s.n. 1. Vals cu mișcări lente. 2. Numele unui joc de cărți. [Acc. și: bóston] – Din fr. boston.

BÓSTON^2 s.n. Presă manuală pentru imprimarea cărților de vizită, a

bosuioc
BOSUIÓC s.n. v. busuioc.

bosumfla
BOSUMFLÁ, bosúmflu, vb. I. Refl. (Fam.) A-și manifesta supărarea încruntându-se și strângând buzele; a se îmbufna. – Et. nec.

bosumflare
BOSUMFLÁRE, bosumflări, s.f. (Fam.) Faptul de a se bosumfla; îmbufnare. – V. bosumfla.

bosumflat
BOSUMFLÁT, -Ă, bosumflați, -te, adj. Care-și strânge buzele și se încruntă de supărare; îmbufnat, bățos; p. ext. supărat, ursuz. – V. bosumfla.

bos
BOȘ, boașe, s.n. (Pop.) Testicul. – Lat. bursa.

bosar
BOȘÁR, boșari, s.m. Pepene cu coaja verde și miezul galben. – Et. nec.

bosiman
BOȘIMÁN, -Ă, boșimani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La pl.) Populație băștinașă negroidă din sudul Africii; (și la sg.) persoană care aparține acestei populații. 2. Adj. Care aparține boșimanilor (1), privitor la boșimani. – Din fr. Boschimans.

bosorog
BOȘORÓG, -OÁGĂ, boșorogi, -oage, adj., s.m. și f. (Pop.) (Persoană) care suferă de hernie. ♦ Fig. (Om) bătrân, ramolit. – Cf. b o ș.

bosorogeala
BOȘOROGEÁLĂ, boșorogeli, s.f. (Pop.) Hernie. ♦ Fig. Starea omului bătrân și ramolit. – Boșorogi + suf. -eală.

bosorogi
BOȘOROGÍ, boșorogesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se îmbolnăvi de hernie. ♦ Fig. A se ramoli (de bătrânețe). – Din boșorog.

bostina
BOȘTÍNĂ, boștine, s.f. (Reg.) 1. Ceea ce rămâne din fagure după ce s-au scos mierea și ceara. 2. Tescovină. [Var.: hoștínă s.f.] – Din sl. voština.

bot
BOT, boturi, s.n. 1. Partea anterioară a capului unor mamifere, cuprinzând gura (și nasul). ♢ Expr. A bea la botul calului = a bea încă un pahar, în picioare, la plecare; a bea ceva la repezeală. A fi (sau a pune pe cineva) cu botul pe labe = a fi redus (sau a reduce pe cineva) la tăcere, a fi pus (sau a pune) la punct. A se șterge (sau a se linge) pe bot (de sau, reg., despre ceva) = a fi nevoit să renunțe (la ceva). A se întâlni (cu cineva) bot în bot = a se întâlni (cu cineva) pe neașteptate, față în față. (Fam.) A-și băga botul (peste tot sau unde nu-i fierbe oala) = a se amesteca în toate, și unde trebuie, și unde nu trebuie. (Fam.) A se pupa bot în bot cu cineva = a trăi în mare prietenie cu cineva. A da (cuiva) peste bot = a dojeni pe cineva, a-l pune la respect. A face bot = a se supăra, a se bosumfla. 2. Fig. Partea ascuțită sau lunguiață a unui obiect; vârf; partea din față a unui vehicul cu tracțiune mecanică. Botul cizmei. Botul automobilului. Botul locomotivei. – Et. nec.

botanic
BOTÁNIC, -Ă, botanici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Știință care se ocupă cu studiul structurii și dezvoltării plantelor, al originii și evoluției lor etc. 2. Adj. Care aparține botanicii (1), care se referă la botanică. ♢ Grădină botanică = grădină în care sunt prezentate colecții de plante vii, cultivate în condiții naturale sau de seră. – Din fr. botanique.

botanist
BOTANÍST, -Ă, botaniști, -ste, s.m. și f. 1. Specialist în botanică (1). – Din fr. botaniste.

bota
BÓTĂ^1, bote, s.f. 1. Vas din doage de lemn înalt ca o cofă și înfundat la amândouă capetele, cu o mică deschidere pe capacul de deasupra, care servește pentru transportarea apei sau pentru păstrarea băuturilor alcoolice. 2. (Reg.) Doniță. – Et. nec.

BÓTĂ^2, bote, s.f. (Reg.) Bâtă. – Din magh. bot.

botca
BÓTCĂ, botce, s.f. (Reg.) Celulă specială de fagure în care se dezvoltă matca. – Et. nec.

botei
BOTÉI, boteie, s.n. (Reg.) Cârd, ciopor (de oi, de cerbi etc.). – Et. nec.

botez
BOTÉZ, botezuri, s.n. 1. Ritual creștin de primire a cuiva printre credincioșii bisericii, însoțit de atribuirea unui prenume; p. ext. petrecere care are loc cu acest prilej; cumetrie. ♢ Expr. (Mil.) Botezul focului = prima participare activă la o luptă. 2. Apă folosită pentru săvârșirea botezului (1). 3. Stropire cu agheasmă a credincioșilor și a caselor lor de către preot, cu prilejul unor slujbe sau sărbători bisericești. 4. (Mar.) Ceremonial de lansare la apă a unei nave noi. – Din boteza (derivat regresiv).

boteza
BOTEZÁ, botez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) supune botezului (1). 2. Tranz. A stropi cu agheasmă pe credincioși și casele lor. ♦ Fig. (Fam.) A uda, a stropi. ♢ Expr. (Fam.) A boteza laptele (sau vinul, rachiul etc.) = a adăuga apă în lapte (sau în vin etc.). 3. Tranz. A avea calitatea de naș sau de nașă la botezul (1) cuiva. 4. Tranz. A pune cuiva sau la ceva un nume (de batjocură); a supranumi; a porecli. – Lat. batizare (= baptizare).

botezat
BOTEZÁT, -Ă, botezați, -te, adj. 1. Care a primit botezul (1), devenind creștin. 2. (Fam.; despre lapte, băuturi etc.) Falsificat, subțiat, înmulțit cu apă. – V. boteza.

botfor
BOTFÓR, botfori, s.m. (Reg.) Cizmă cu turetci tari și încrețite la gleznă. [Acc. și: bótfor] – Din rus. botfort.

botgros
BOTGRÓS, botgroși, s.m. Pasăre mică, cu penele roșietice, pe piept și brune pe restul corpului, cu ciocul conic, gros și tare; cireșar. (Coccothraustes coccothraustes). – Bot + gros.

botina
BOTÍNĂ, botine, s.f. (Reg.) Gheată (de damă sau de copil). ♦ Cizmuliță. – Din fr. botine.

botisor
BOTIȘÓR, botișoare, s.n. Diminutiv al lui bot. – Bot + suf. -ișor.

botnita
BÓTNIȚĂ, botnițe, s.f. Apărătoare care se leagă la botul unor animale pentru ca să nu poată mușca, paște sau suge. – Bot + suf. -niță.

botos
BOTÓS, -OÁSĂ, botoși, -oase, adj. (Despre oameni) 1. Cu gura mare, în formă de bot (1). 2. Fig. Bosumflat, supărat. 3. Fig. (Fam.) Obraznic, arogant. – Bot + suf. -os.

botosanean
BOTOȘĂNEÁN, -Ă, botoșăneni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul sau județul Botoșani. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul sau județul Botoșani. – Botoșani (n. pr.) + suf. -ean.

botosaneanca
BOTOȘĂNEÁNCĂ, botoșănence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul sau județul Botoșani. ♦ Locuitoare din municipiul sau județul Botoșani. – Botoșănean + suf. -că.

botridie
BOTRÍDIE, botridii, s.f. Organ special de fixare, în formă de paletă, franj, fantă, specific unor viermi paraziți. – Din fr. bothridies.

botriocefal
BOTRIOCEFÁL, botriocefali, s.m. Vierme intestinal din clasa

botriocefaloza
BOTRIOCEFALÓZĂ, botriocefaloze, s.f. Boală provocată prin consumul cărnii de pește infestate de botriocefal, caracterizată prin anemie și tulburări digestive. [Pr.: -tri-o-] – Din fr. bothryocéphalose.

botriomicoza
BOTRIOMICÓZĂ, botriomicoze, s.f. Boală infecțioasă a cailor, caracterizată prin formarea unor tumori asemănătoare cu fibroamele. [Pr.: -tri-o-] – Din fr. bothryomycose.

botros
BOTRÓȘ, botroși, s.m. Pasăre cântătoare cu ciocul foarte scurt, cu pene roșii închise pe piept, negre pe cap, cenușii pe spate și albe la coadă (Pyrrhula vulgaris). – Bot + roș.

botulinic
BOTULÍNIC, botulinici, adj. (În sintagma) Bacil botulinic = bacil care se găsește în carnea sau fructele conservate și în nutrețul însilozat. – Din fr. bothulinique.

botulism
BOTULÍSM s.n. Toxiinfecție alimentară provocată de toxina bacilului botulinic. – Din fr. bothulisme.

bot
BOȚ^1, boțuri, s.n. Cocoloș. – Et. nec.

BOȚ^2, boțuri, s.n. Bucată de parâmă sau de lanț care servește la manevrarea lanțurilor unei ancore. – Din rus. boț.

boti
BOȚÍ, boțesc, vb. IV. Tranz. și refl. 1. A (se) mototoli. 2. Fig. A (se) zbârci, a (se) încreți (la față). – Din boț^1.

botisor
BOȚIȘÓR, boțișoare, s.n. Diminutiv al lui boț^1. – Boț + suf. -ișor.

botit
BOȚÍT, -Ă, boțiți, -te, adj. 1. Mototolit. 2. Zbârcit, încrețit (la față). – V. boți.

botitura
BOȚITÚRĂ, boțituri, s.f. Cută, încrețitură (la un lucru boțit). – Boți + suf. -tură.

botman
BÓȚMAN, boțmani, s.m. Șef de echipaj pe o navă; cel mai mare în grad dintre marinarii de la bordul unei nave de comerț; nostrom. – Din rus. boțman.

bou
BOU, boi, s.m. 1. Taur castrat, cu talia mai mare decât a vacii, folosit ca animal de tracțiune și mai ales pentru carne (Bos taurus). ♢ Bou sur = bour. ♢ Expr. A nu-i fi (cuiva) toți boii acasă = a fi rău dispus. S-a dus bou și s-a întors vacă, se spune despre cineva care n-a reușit să învețe nimic, care nu s-a lămurit. A scoate (pe cineva) din boii lui = a enerva (pe cineva). ♦ Epitet injurios la adresa unui bărbat. 2. Compuse: bou-de-mare = pește marin mic, de culoare cafenie sau cenușie-închis, cu capul gros și lătăreț și cu ochii așezați în partea superioară a capului (Uranoscopus scaber); bou-de-baltă = a) nume dat la două specii de broască, una având pe pântece pete roșii (Bombinator igneus), iar cealaltă pete galbene (Bombinator pachypus); buhai-de-baltă; b) pasăre de baltă cu ciocul lung și ascuțit, galbenă-verzuie pe spate, cu capul negru și cu gâtul alb; buhai-de-baltă (Botaurus stellaris); c) (și în forma bou-de-apă) gândac mare de apă de culoare neagră, cu picioarele acoperite de peri deși și lungi și adaptate la înot (Hydrophilus piceus); bou-de-noapte = bufniță; boul-lui-Dumnezeu sau boul-Domnului = a) rădașcă; b) (și în forma boul-popii) buburuză. – Lat. bovus (= bos, bovis).

bouar
BOUÁR s.m. v. boar.

boulean
BOULEÁN, bouleni, s.m. Diminutiv al lui bou; boușor, bouț. – Bou + suf. -ulean.

bour
BÓUR, bouri, s.m. 1. Taur sălbatic, care trăia odinioară și în țara noastră, socotit strămoșul direct al vitelor mari cornute; bou sur (Bos primigenius). 2. Vechea stemă a Moldovei, închipuind un cap de bour (1). 3. (Înv.) Fier (înroșit) cu care se însemnau răufăcătorii, vitele, pietrele de hotar etc. – Lat. bubalus.

bourean
BOUREÁN, -Ă, boureni, -e, adj. Bouresc. – Bour + suf. -ean.

bourel
BOURÉL, -EÁ, bourei, -ele, s.m., adj. 1. S.m. Diminutiv al lui bour (1). 2. Adj. Cu coarne ca ale bourului (1); bourean. 3. S.m. Melc (1). – Bour + suf. -el.

bouresc
BOURÉSC, -EÁSCĂ, bourești, adj. (Despre coarnele melcului) (Ca) de bour (1); bourean, bourel. – Bour + suf. -esc.

bouroaica
BOUROÁICĂ, bouroaice, s.f. (Rar) Femela bourului. – Bour + suf. -oaică.

bourree
BOURRÉE s.n. 1. Vechi dans popular francez, cu ritm vioi; melodie după care se dansează. 2. Un fel de fagot. [Pr.: buré] – Cuv. fr.

bousor
BOUȘÓR, boușori, s.m. Boulean. – Bou + suf. -ușor.

bout
BOÚȚ, bouți, s.m. Boulean. – Bou + suf. -uț.

bovarism
BOVARÍSM s.n. Tendință prezentă la unele persoane care, nemulțumite de realitatea propriei lor condiții, își făuresc o personalitate fictivă, corespunzătoare aspirațiilor lor. – Din fr. bovarysme.

bovid
BOVÍD s.n. v. bovideu.

bovideu
BOVIDÉU, bovidee, s.n. (La pl.) Familie de mamifere rumegătoare artiodactile, cu coarne persistente; (și la sg.) animal care face parte din această familie. [Var.: bovíd s.n.] – Din fr. bovidés.

bovin
BOVÍN, -Ă, bovini, -e, adj., s.f. 1. Adj. De bou; din familia sau din speța boului. 2. S.f. (la pl.) Subfamilie din familia rumegătoarelor, având ca tip boul; (și la sg.) animal care face parte din această subfamilie. – Din fr. bovin, lat. bovinus.

bovindou
BOVINDÓU, bovindouri, s.n. Ieșitură pe fațada unei clădiri, ca un balconaș închis, prevăzută cu una sau cu mai multe ferestre. – Din engl. bow-window.

bowling
BOWLING s.n. 1. Variantă a jocului de popice. 2. Loc, teren amenajat pentru bowling (1) și alte jocuri mecanice. [Pr.: báuling] – Din engl. bowling[alley].

box
BOX^1 s.n. 1. Sport în care doi adversari luptă între ei, pe ring, după anumite reguli, cu pumnii îmbrăcați în mănuși speciale; pugilistică, pugilism, pugilat. 2. Armă albă, alcătuită dintr-o placă de metal cu găuri pentru degete și cu o creastă de sinuozități, cu care se atacă ținând pumnul strâns. – Din fr. boxe.

BOX^2 s.n. Piele de bovine prelucrată, din care se confecționează fețe de încălțăminte și diverse obiecte de marochinărie. – Din fr. box[-calf].

boxa
BOXÁ, boxez, vb. I. Intranz. A practica boxul^1, a lupta după regulile boxului^1. ♦ Tranz. (Fam.) A lovi cu pumnii ca la box. – Din fr. boxer.

boxa
BÓXĂ, boxe, s.f. 1. Despărțitură, compartiment de dimensiuni reduse, în interiorul unui local, al unei încăperi, al unei case (pentru acuzați la tribunal, pentru o masă separată la restaurant etc.). ♦ Despărțitură într-un grajd, făcută pentru un singur animal. ♦ Compartiment amenajat la malul unei ape, care servește la parcarea ambarcațiilor cu motor. ♦ Ladă care servește la încărcarea și la descărcarea animalelor (de) pe o navă. 2. (Fam.) Incintă acustică. – Din fr. box.

boxer
BOXÉR, boxeri, s.m. Sportiv care practică boxul; pugilist. – Din fr. boxeur.

boz
BOZ, boji, s.m. Plantă erbacee cu miros neplăcut, cu flori albe și cu fructe negre; bozie (Sambucus ebulus). – Cf. ucr. b o z, bg. b ă z e, magh. b o d z a.

bozafer
BOZAFÉR, -Ă, bozaferi, -e, adj. (Turcism înv.) Cenușiu. – Din tc. bozaver.

bozie
BÓZIE, bozii, s.f. Boz. – Boz + suf. -ie.

brac
BRAC^1, braci, s.m. Câine de vânătoare cu părul scurt și cu urechile mari și blegi; prepelicar. – Din fr. braque.

BRAC^2, bracuri, s.n. Rest, rămășiță bună de aruncat, nefolositoare; sfărâmătură, bucată. ♢ Loc. adj. De brac = care nu este bun de nimic; de neîntrebuințat. Cal de brac. ♦ Spec. Deșeu rezultat în cursul fabricării hârtiei. – Din rus. brak.

bracare
BRACÁRE s.f. Rotire a părții mobile a unor sisteme tehnice pentru a fi aduse sau orientate într-o anumită poziție sau direcție. – După fr. braquage.

bracona
BRACONÁ, braconez, vb. I. Intranz. A vâna sau a pescui ilegal. – Din fr. braconner.

braconaj
BRACONÁJ, braconaje, s.n. Faptul de a bracona. ♦ Infracțiune care constă în practicarea ilegală a vânatului sau a pescuitului. – Din fr. braconnage.

braconier
BRACONIÉR, braconieri, s.m. 1. Persoană care braconează. [Pr.: -ni-er] – Din fr. braconnier.

bracteal
BRACTEÁL, -Ă, bracteali, -e, adj. (Bot.) De bractee. [Pr.: -te-al] – Din fr. bractéal.

bractee
BRACTÉE, bractee, s.f. Frunzișoară erbacee sau membranoasă, verde sau divers colorată, care se află la baza florilor. – Din fr. bractée, lat. bractea.

bracteola
BRACTEÓLĂ, bracteole, s.f. Bractee mică. [Pr.: -te-o-] – Din fr. bractéole.

brad
BRAD, brazi, s.m. 1. Arbore din familia pinaceelor care crește în zona muntoasă, înalt până la 50 m, cu tulpina dreaptă, cu frunzele în formă de ace de culoare verde-închis, persistente, cu florile și semințele în conuri (Abies alba); p. gener. nume dat coniferelor. ♢ Compuse: bradul-ciumei = varietate de ienupăr cu fructe mici (Juniperus intermedia); brad-negru sau brad-roșu = molid. ♢ (În sintagma) Apă de brad = a) amestec de apă și ulei extras din frunze de pin, folosit pentru parfumarea încăperilor sau a apei de baie; b) băutură alcoolică aromată cu esență din semințe de ienupăr. ♦ Lemnul arborelui descris mai sus. ♦ Brad (1) tăiat și împodobit cu globuri, jucării, bomboane etc. cu prilejul Crăciunului sau al Anului Nou; pom de Crăciun. ♦ Vârf sau crengi de brad (1) cu care se împodobesc carul și porțile mirilor la nunți. 2. (Art.) Numele unei hore care se joacă, în ajunul nunții, la casa miresei; melodie după care se execută această horă. – Cf. alb. * b r a d h,  b r e d h.

bradford
BRADFORD s.n. Sistem englezesc de clasificare a lânurilor, după calitate, în cifre care reprezintă numărul de sculuri obținute dintr-o livră de lână. [Pr.: brédford] – Cuv. engl.

bradiartrie
BRADIARTRÍE, s.f. (Med.) Bradilalie. [Pr.: -di-ar-] – Din fr. bradyarthrie.

bradicardic
BRADICÁRDIC, -Ă, bradicardici, -ce, adj. (Med.) De bradicardie. – Din fr. bradycardique.

bradicardie
BRADICARDÍE s.f. Rărire normală sau patologică (sub 60 de pulsații) a ritmului cardiac. – Din fr. bradycardie.

bradichinezie
BRADICHINEZÍE s.f. 1. (Psih.) Încetinire generală a ritmului activității motrice. 2. (Med.) Bradichinezie (1) a astronauților în timpul zborului cosmic datorită imponderabilității. [Scris și: bradikinezie] – Din fr. bradykinésie.

bradifazie
BRADIFAZÍE s.f. Faptul de a vorbi cu o încetineală anormală. – Din. fr. bradyphasie.

bradilalie
BRADILALÍE s.f. Ritm lent de articulare a cuvintelor, care se întâlnește în unele boli nervoase; bradiartrie. – Din fr. bradylalie.

bradipepsie
BRADIPEPSÍE, s.f. Digestie înceată. – Din fr. bradypepsie.

bradipsihie
BRADIPSIHÍE s.f. Ritm lent de desfășurare a proceselor psihice. – Din fr. bradypsychie.

bradt
BRADT s.n. Semifabricat obținut prin tocarea fină a cărnii proaspete de vită, folosit la fabricarea salamurilor. [Pr.: brat]- Cuv. engl.

bragagerie
BRAGAGERÍE, bragagerii, s.f. Loc unde se prepară sau se vinde bragă. – Bragagiu + suf. -ărie.

bragagiu
BRAGAGÍU, bragagii, s.m. Persoană care face sau vinde bragă. – Bragă + suf. -agiu.

braga
BRÁGĂ, brăgi, s.f. Băutură răcoritoare cu gust acrișor și miros specific, preparată din făină de mei, de porumb sau de secară fiartă și fermentată, sau din bucățele de pâine fermentate în apă. ♢ Expr. (Fam.) Ieftin ca braga = foarte ieftin. – Din rus. braga.

braghina
BRÁGHINĂ s.f. Soi autohton de viță de vie, cu boabe rare, roșii, care se coc devreme. – Et. nec.

braha
BRÁHĂ s.f. 1. Orz măcinat, întrebuințat la fabricarea berii. 2. Reziduu rămas după fabricarea rachiului. – Din ucr. braha.

brahial
BRAHIÁL, -Ă. brahiali, -e, adj. Care aparține brațelor, privitor la brațe. Mușchi brahiali. [Pr.: -hi-al] – Din fr. brachial, lat. brachialis.

brahicefal
BRAHICEFÁL, -Ă, brahicefali, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. Craniu cu diametrele longitudinal și transversal aproape egale. 2. Adj., s.m. și f. (Persoană) care are un craniu brahicefal (1). – Din fr. brachycéphale.

brahicefalie
BRAHICEFALÍE s.f. Însușirea de a fi brahicefal. – Din fr. brachycéphalie.

brahilogie
BRAHILOGÍE s.f. Tip de elipsă care constă în evitarea repetării unui element al frazei exprimat anterior. – După fr. brachyologie.

brahiopod
BRAHIOPÓD, brahiopode, s.n. (La pl.) Clasă de nervertebrate marine cu cochilie bivalvă și cu două brațe pe laturile gurii (Brachiopoda); (și la sg.) animal din această clasă. [Pr.: -hi-o-] – Din fr. brachyopode.

brahma
BRÁHMA s.f. Rasă de găini grele (3,5-5,5 kg), originară din Asia, crescută în special pentru producția de carne. – Din n. pr. Brahma[putra].

brahman
BRAHMÁN, -Ă, brahmani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Membru al castei sacerdotale, considerați prima dintre cele patru

brahmanic
BRAHMÁNIC, -Ă, brahmanici, -ce, adj. De brahmani (1), privitor la brahmani sau la brahmanism; brahman (2). – Din fr. brahmaoique.

brahmanism
BRAHMANÍSM s.n. Religie antică indiană întemeiată pe Vede, al cărei zeu suprem era Brahma. – Din fr. brahmanisme.

braisvant
BRAIȘVÁNȚ s.n. Blană mătăsoasă de calitate superioară obținută prin sacrificarea mielului înainte de naștere. – Din germ. Breitschwanz.

brama
BRÁMĂ, brame, s.f. Semifabricat obținut prin laminarea lingourilor de oțel, cu secțiunea dreptunghiulară sau pătrată, cu muchii rotunjite și cu suprafața striată sau punctată. – Din fr. brame.

brambura
BRÁMBURA adv. (Fam.) Fără rost, fără căpătâi; de-a valma, în dezordine. – Et. nec.

brambureala
BRAMBUREÁLĂ, brambureli, s.f. (Fam.) Acțiunea de a (se) bramburi; dezordine, debandadă; bramburire. – Bramburi + suf. -eală.

bramburi
BRAMBURÍ, bramburesc, vb. IV. (Fam.) 1. Tranz. A pune în dezordine, de-a valma, a încurca. 2. Refl. A umbla fără rost, de colo-colo. – Din brambura.

bramburire
BRAMBURÍRE s.f. (Fam.) Acțiunea de a (se) bramburi. – V. bramburi.

bramburit
BRAMBURÍT, -Ă, bramburiți, -te, adj. (Fam.) 1. (Despre oameni) Zăpăcit. 2. (Despre obiecte) Aflat în dezordine. – V. bramburi.

brancarda
BRANCÁRDĂ, brancarde, s.f. Targă pentru transportat răniții sau bolnavii, formată de obicei dintr-o pânză întinsă, fixată de două bare de lemn sau de metal. – Din fr. brancard.

brancardier
BRANCARDIÉR, -Ă, brancardieri, -e, s.m. și f. Persoană care poartă brancarda; ostaș care ridică și transportă răniții cu brancarda, pe câmpul de luptă. [Pr.: -di-er] – Din fr. brancardier.

branchipus
BRÁNCHIPUS s.m. Crustaceu inferior din ordinul branhiopodelor, cu corpul gol, transparent, cu picioarele lățite, întâlnit în bălțile temporare (Branchipus stagnalis). – Din lat. branchipus.

branciog
BRANCIÓG, brancioguri, s.n. (Reg.) Pământ calcaros, pietros, cu fertilitate slabă sau mijlocie. – Et. nec.

brand
BRAND, branduri, s.n. (Mil.) Aruncător de mine^1 (2); p. ext. proiectil de aruncător de mine. – Din n. pr. Brandt.

brandenburg
BRANDENBÚRG, brandenburguri, s.n. Șnur sau găitan care se coase în rânduri paralele, ca podoabă, pe pieptul unor haine (în dreptul butonierelor). – Din fr. brandenbourg.

brandy
BRANDY s.n. Coniac. [Pr.: bréndi] – Cuv. engl.

branhial
BRANHIÁL, -Ă, branhiali, -e, adj. (Biol.) De branhie. [Pr.: -hi-al] – Din fr. branchial.

branhie
BRÁNHIE, branhii, s.f. Organ de respirație, extern sau intern, prezent la majoritatea animalelor acvatice (pești, raci etc.). – Din fr. branchie, lat. branchia.

branhiopod
BRANHIOPÓD, branhiopode, s.n. (La pl.) Ordin de crustacee de apă dulce, cu corpul segmentat și cu apendice toracice prevăzute cu o excrescență, care servește la respirație (Branchiopoda); (și la sg.) animal din acest ordin. [Pr.: -hi-o-] – Din fr. branchiopodes.

branhiozaur
BRANHIOZÁUR, branhiozauri, s.m. Gen de amfibieni din carboniferul superior, asemănător cu salamandra, care trăia în mlaștini. [Pr.: -hi-o-] – Din germ. Branchiosaurus.

braniste
BRÁNIȘTE, braniști, s.f. 1. Pădure rară sau parte de pădure cu arbori bătrâni în care este interzisă tăierea lemnelor; p. gener. pădure. 2. (Înv.) Moșie domnească folosită ca pășune și fâneață. – Din bg. branište.

bransa
BRANȘÁ, branșez, vb. I. Tranz. A face un branșament sau un racord electric. – Din fr. brancher.

bransament
BRANȘAMÉNT, branșamente, s.n. Legătură între o conductă principală a unei rețele de distribuție (de energie electrică, de apă, de gaze etc.) și una secundară, care servește la alimentarea unui consumator. – Din fr. branchement.

bransa
BRÁNȘĂ, branșe, s.f. Ramură, specialitate, domeniu de activitate (în meserii, negoț etc.). ♢ Loc. adj. De branșă = de meserie; specialist. – Din fr. branche.

brant
BRANȚ, branțuri, s.n. Bucată de piele, de carton sau de plută care se aplică în interiorul încălțămintei, peste talpa propriu-zisă. – Cf. germ. B r a n d s h o h l e.

bras
BRAS s.n. Stil de înot, în care înotătorul, în poziție ventrală, execută simultan cu mâinile și cu picioarele mișcări largi, simetrice, sub nivelul apei. – Din fr. brasse.

brasaj
BRASÁJ s.n. 1. Amestecare cu aer a vaporilor sau a picăturilor unui combustibil lichid înainte de introducerea lui în cilindrul motorului. 2. Amestecare a făinii de malț cu apă caldă pentru a se obține mustul de bere. – Din fr. brassage.

brasarda
BRASÁRDĂ, brasarde, s.f. 1. Fâșie de pânză sau de stofă care se trece în jurul brațului pentru a indica calitatea unei persoane; banderolă. 2. Parte a armurii care protejează brațul. – Din fr. brassard.

braserie
BRASERÍE, braserii, s.f. Local în care se servesc preparate culinare, specialități de patiserie și de cofetărie, băuturi alcoolice (fine) și răcoritoare, cafea etc. ♦ Berărie. – Din fr. brasserie.

brasiera
BRASIÉRĂ, brasiere, s.f. Obiect de lenjerie de copil sau de femeie, fără mâneci, care acoperă pieptul. [Pr.: -si-e-] – Din fr. brassière.

brasist
BRASÍST, -Ă, brasiști, -ste, s.m. și f. Înotător sportiv specialist în stilul bras. – Bras + suf. -ist.

brasoava
BRAȘOÁVĂ, brașoave, s.f. (Fam.) Minciună, palavră. – Din n. pr. Brașov.

brasovean
BRAȘOVEÁN, -Ă, brașoveni, -e, adj., s.m. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul sau județul Brașov. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul sau județul Brașov. 3. S.m. (Înv.) Negustor care vindea mărfuri de Brașov. – Brașov (n. pr.) + suf. -ean.

brasoveanca
BRAȘOVEÁNCĂ, brașovence, s.f. 1. Femeie născută și crescută în municipiul sau județul Brașov. ♦ Locuitoare din municipiul sau județul Brașov. 2. Ladă de zestre. 3. Căruță sau trăsură mare cu coviltir. – Brașovean + suf. -că.

brasovenie
BRAȘOVENÍE, brașovenii, s.f. (Înv.) Marfă de Brașov; prăvălie unde se vindea astfel de marfă. – Brașovean + suf. -ie.

brat
BRAȚ, brațe, s.n. 1. Segment al membrului superior cuprins între cot și umăr; partea de la umăr până la încheietura mâinii; p. ext. membrul superior al corpului omenesc. ♢ Loc. adv. În brațe = cu brațele petrecute în jurul corpului cuiva (spre a-l strânge la piept sau spre a-l purta pe sus). (Braț) la braț (sau de braț) = cu brațul trecut pe sub brațul altuia. ♢ Expr. A da (sau a oferi, a lua cuiva) brațul = a trece brațul sub brațul cuiva spre a-l conduce sau a fi condus. A duce (pe cineva) de (sau la) braț = a sprijini pe cineva, ducându-l de braț. (A primi sau a aștepta etc. pe cineva) cu brațele deschise = (a primi sau a aștepta etc. pe cineva) cu mare plăcere. A lua (pe cineva sau ceva) în brațe = a apăra, a susține, a lăuda (pe cineva sau ceva). A fi brațul (drept al) cuiva = a fi omul de încredere al cuiva. A ajunge (sau a aduce, a arunca pe cineva) în brațele cuiva = a ajunge (sau a lăsa pe cineva) la discreția cuiva. 2. Cantitate care se poate cuprinde și duce în brațe (1). Un braț de fân. 3. Fig. (În sintagma) Brațe de muncă = muncitori. 4. Obiect sau parte a unui obiect care seamănă cu brațul (1). ♦ Element solid al unui sistem tehnic, solidar sau articulat la un capăt cu sistemul respectiv și care servește la preluarea unei sarcini sau la transmiterea unei mișcări. 5. Parâmă legată la capătul unei vergi și care servește la manevrarea laterală a acesteia. 6. Distanța de la un punct fix la linia de acțiune a unei forțe. 7. Ramificație a cursului principal al unei ape curgătoare. ♢ Braț mort = ramificație părăsită a unei ape, alimentată numai la revărsări. – Lat. brachium.

brateta
BRAȚÉTĂ s.f. (Fam.; în expr.) A merge cu cineva (sau a lua pe cineva) la brațetă = a merge cu cineva (sau a lua pe cineva) de braț. – Din it. [a] bracetto (modificat după braț).

braunit
BRAUNÍT s.n. Oxid de mangan cu luciu semimetalic, constituind un important minereu de mangan. – Din fr. braunite.

brav
BRAV, -Ă, bravi, -e, adj., s.m. 1. Adj. Viteaz, curajos, îndrăzneț. 2. S.m. (Rar) Asasin, tâlhar (aflat de obicei în slujba unui potentat) care teroriza și omora pentru bani; spadasin plătit. – Din fr. brave, it. bravo.

brava
BRAVÁ^1, bravez, vb. I. Tranz. A înfrunta bărbătește, vitejește (o primejdie). ♦ A se expune în mod inutil unei primejdii. – Din fr. braver.

BRÁVA^2 interj. v. bravo.

bravada
BRAVÁDĂ, bravade, s.f. Acțiune sau vorbă prin care bravezi pe cineva sau ceva; cutezanță, sfidare. – Din fr. bravade.

bravissimo
BRAVÍSSIMO interj. (Fam. și ir.) Exclamație care exprimă o aprobare, o laudă, o apreciere superlativă; excelent, foarte bine, extraordinar. – Var. (după alte surse) bravisimo. – Din it. bravissimo.

bravo
BRÁVO interj. Exclamație de aprobare (totală), de laudă sau de apreciere (însoțită de aplauze); foarte bine, excelent, minunat. [Var.: (pop.) bráva. (înv.) brávos interj.] – Din fr., it. bravo.

bravos
BRÁVOS interj. v. bravo.

bravura
BRAVÚRĂ, (2) bravuri, s.f. 1. Vitejie, curaj, îndrăzneală, bărbăție. 2. Faptă vitejească, curajoasă; eroism. – Din fr. bravoure.

brazda
BRÁZDĂ, brazde, s.f. 1. Fâșie îngustă de pământ, tăiată și răsturnată cu plugul; urmă rămasă în pământ după plug; brăzdătură. ♢ Loc. adj. Din (sau de) brazdă = (despre vite de jug) din dreapta. ♢ Expr. A da sau a aduce (pe cineva) pe (sau la) brazdă = a îndrepta pe cineva; a-l face să se acomodeze. A se da pe brazdă = a se îndrepta; a se deprinde cu o noua situație, a se acomoda. 2. Bucată de pământ înierbată, de formă paralelipipedică, desprinsă de pe terenurile acoperite cu iarbă, care servește la ornarea parcurilor, la protejarea taluzurilor etc. ♢ Brazdă de udare = element provizoriu al sistemului de irigație, prin care apa este adusă la rădăcina plantelor. 3. Rând de iarbă, de grâu etc. cosit; polog^1. 4. Strat de legume sau de flori; răzor^1. 5. Urmă, dâră, pârtie. ♦ Crestătură. 6. Fig. Zbârcitură, cută a feței; rid. – Din sl. brazda.

brazilian
BRAZILIÁN, -Ă, brazilieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Braziliei sau care este originară de acolo; (la m. pl.) popor, națiune care trăiește în Brazilia. 2. Adj. Care aparține Braziliei sau brazilienilor (1), referitor la Brazilia sau brazilieni. [Pr.: -li-an] – Brazilia (n. pr.) + suf. -an.

brazura
BRAZÚRĂ, brazuri, s.f. Lipitură făcută cu un aliaj al cărui punct de topire este mai înalt de 400° C. – Din fr. brasure.

brabin
BRĂBÍN, brăbini, s.m. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu flori galbene (Bunias orientalis). – Et. nec.

bracinar
BRĂCINÁR, brăcinare, s.n. 1. Șiret, sfoară sau curea cu care se strâng în jurul mijlocului izmenele, ițarii etc.; brâneț. 2. Vergea de oțel care leagă coarnele plugului, pentru a le întări. – Brăcină (reg. „cingătoare” < lat.) + suf. -ar.

bracui
BRĂCUÍ, brăcuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A alege bracurile^2; a da deoparte ceea ce este nefolosit. ♦ A lăsa numai bracurile^2, alegând tot ce a fost mai bun; p. ext. a răvăși, a deteriora. – Brac^2 + suf. -ui.

bracuire
BRĂCUÍRE, brăcuiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a brăcui. – V. brăcui.

bracuit
BRĂCUÍT, -Ă, brăcuiți, -te, adj. (Reg.) Care a devenit brac^2; din care au rămas bracurile^2. – V. brăcui.

bradatel
BRĂDĂȚÉL, brădățele, s.n. (Reg.) Brădet mic, tânăr. – Brădet + suf. -el.

bradet
BRĂDÉT, brădeturi, s.n. Pădure de brazi; brădiș. – Brad + suf. -et.

bradioara
BRĂDIOÁRĂ, brădioare, s.f. (Ornit.) Ieruncă. [Pr.: -di-oa-] – Brad + suf. -ioară.

bradis
BRĂDÍȘ, brădișuri, s.n. 1. Brădet. 2. Numele unor plante erbacee acvatice cu tulpina lungă, subțire și foarte ramificată și cu frunzele în formă de ace (Ceratophyllum și Myriophyllum). ♦ Porțiune dintr-o apă acoperită cu această plantă. – Brad + suf. -iș.

bradisor
BRĂDIȘÓR, brădișori, s.m. 1. Brăduț. 2. Nume dat unor specii de plante erbacee perene, cu tulpina culcată, acoperită cu frunze mici, aciculare, la subsuoara cărora se găsesc sporangi cu spori, răspândite în pădurile montane; pedicuță. – Brad + suf. -ișor.

bradui
BRĂDÚI, brădui, s.m. (Reg.) Brăduț. – Brad + suf. -ui.

bradulet
BRĂDULÉȚ, brăduleți, s.m. 1. Brăduț. 2. Nume dat unui motiv de broderie care imită frunzele de brad (1). – Brad + suf. -uleț.

bradut
BRĂDÚȚ, brăduți, s.m. Diminutiv al lui brad; brădișor, brăduleț, brădui. – Brad + suf. -uț.

brahni
BRĂHNÍ, pers. 3 brăhnește, vb. IV. Intranz. (Despre căpriori și căprioare) A scoate un sunet răgușit și sacadat de spaimă. – Din ucr. brecháty.

brahnit
BRĂHNÍT s.n. Faptul de a brăhni; sunetul pe care îl scot căpriorii și căprioarele când simt că sunt în pericol. – V. brăhni.

brailean
BRĂILEÁN, -Ă, brăileni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul sau județul Brăila. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul sau județul Brăila. [Pr.: bră-i-] – Brăila + suf. -ean.

braileanca
BRĂILEÁNCĂ, brăilence, s.f. 1. Femeie născută și crescută în municipiul sau județul Brăila. ♦ Locuitoare din municipiul sau județul Brăila. 2. (Art.) Dans popular românesc asemănător cu hora, răspândit în jurul Brăilei; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: bră-i-] – Brăilean + suf. -că.

branui
BRĂNUÍ, brănuiesc, vb. IV. Tranz. A impregna cu grăsimi topite pieile tăbăcite, pentru a le face mai elastice, mai suple, mai rezistente și impermeabile în vederea utilizării lor în scopuri tehnice. – Et. nec.

bratara
BRĂȚÁRĂ, brățări, s.f. 1. Podoabă în formă de verigă, făcută din metal prețios sau din alt material și purtată de femei la încheietura mâinii sau pe braț; brățea. 2. Manșetă brodată la mânecile cămășilor țărănești. 3. (Tehn.) Piesă de metal alcătuită din una sau mai multe bucăți, care se strânge în jurul altor piese pentru a le asambla. ♦ Cerc de metal care servește la fixarea pe zid a tuburilor, a burlanelor sau a cablurilor. 4. (Arhit.) Inel de metal care strânge o coloană; ornament ieșit în relief cu asemenea formă. – Lat. brachiale.

bratea
BRĂȚEÁ, brățele, s.f. (Reg.) Brățară (1). – Refăcut din pl. brățale (ieșit din uz < brățară).

bratisor
BRĂȚIȘÓR, brățișoare, s.n. Diminutiv al lui braț. – Braț + suf. -ișor.

brazda
BRĂZDÁ, brăzdez, vb. I. Tranz., absol. și refl. 1. Tranz. și absol. A trage brazde (1) cu plugul; a brăzdui. 2. Tranz. și absol. (Despre roți, corăbii, fulgere etc.) A lăsa urmă, dâră. 3. Tranz. și refl. Fig. (Despre fața omului) A (se) zbârci, a (se) cuta, a (se) rida. 4. Tranz. Fig. (Despre ape curgătoare, forme de relief etc.) A străbate dintr-o parte în alta, de la un capăt la altul o regiune, o țară. – Din brazdă.

brazdar
BRĂZDÁR, brăzdare, s.n. 1. Parte componentă a plugului, care taie brazda (1) în plan orizontal. 2. Parte constitutivă la mașinile de semănat, care introduce semințele în pământ. – Brazdă + suf. -ar.

brazdat
BRĂZDÁT, -Ă, brăzdați, -te, adj. 1. Acoperit sau străbătut de brazde (1). 2. Fig. (Despre fața omului) Cu cute, cu zbârcituri; zbârcit, ridat, cutat. – V. brăzda.

brazdatura
BRĂZDĂTÚRĂ, brăzdături, s.f. (Rar) Brazdă (1). – Brazdă + suf. -ătură.

brazdui
BRĂZDUÍ, brăzduiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A brăzda (1). – Brazdă + suf. -ui.

brazduire
BRĂZDUÍRE, brăzduiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a brăzdui și rezultatul ei. – V. brăzdui.

bragla
BRẤGLĂ, brâgle, s.f. Parte mobilă la războiul de țesut, care susține spata. – Et. nec.

branaci
BRÂNÁCI, brânace, s.n. (Reg.) Cingătoare. – Brână + suf. -aci.

brana
BRẤNĂ s.f. v. brâu.

branca
BRẤNCĂ^1 s.f. 1. Boală contagioasă, specifică porcilor, caracterizată prin lipsa poftei de mâncare și apariția unor pete violacee. 2. (Pop.) Erizipel. 3. Plantă erbacee fără frunze, cu flori verzui sau alburii grupate în formă de spic, folosită în medicina veterinară (Salicornia herbacea) ♢ Compuse: brânca-porcului = a) plantă erbacee cu tulpina și frunzele acoperite cu peri moi (Scrophularia scopolii); b) cinsteț; brânca-ursului = a) crucea-pământului; b) brădișor (2). 4. Ciupercă cu pălăria întinsă și răsfrântă, prevăzută cu peri aspri (Stereum hirsutum). – Et. nec.

BRẤNCĂ^2, brânci, s.f. 1. (Reg., În limba literară numai în loc. și expr.) mână ♢ Loc. adv. Pe (sau în) brânci = pe mâini și pe picioare, de-a bușilea, târându-se. ♢ Expr. A merge (sau a se târî) pe brânci = a merge (sau a se târî) pe mâini și pe picioare, de-a bușilea. A cădea în (sau pe brânci) = a cădea istovit (de oboseală). A munci (sau a da, a lucra) pe (sau în) brânci = a munci până la istovire. 2. (Pop.; în forma brânci) Împunsătură, ghiont, izbitură. ♢ Expr. A-i da inima brânci = a simți un imbold pentru (a face) ceva. 3. (Reg.) Partea de jos a picioarelor animalelor; labă. [Pl. și: (2, n.) brânciuri – Var.: brânci s.m.] – Lat. branca.

branci
BRÂNCÍ^1, brâncesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. (Reg.) A (se) îmbrânci. – Din brâncă^2.

BRẤNCI^2 s.m. v. brâncă^2.

brancusian
BRÂNCUȘIÁN, -Ă, brâncușieni, -e, adj. De Brâncuși, al lui Brâncuși; în maniera lui Brâncuși. [Pr.: -și-an] – Brâncuși (n. pr.) + suf. -ian.

brancuta
BRÂNCÚȚĂ, brâncuțe, s.f. 1. Plantă erbacee cu tulpina păroasă și cu flori galbene (Sisymbrium officinale). 2. Plantă erbacee cu flori mici, galbene, folosită în medicină (Nasturtium palustre). – Brâncă^1 + suf. -uță.

brandusa
BRÂNDÚȘĂ, brândușe, s.f. 1. Plantă erbacee cu flori violete în formă de pâlnie, care înflorește primăvara timpuriu (Crocus heuffelianus). 2. (În sintagma) Brândușă galbenă = plantă erbacee perenă cu florile galbene-aurii, ocrotită de lege (Crocus moesiacus). 3. Plantă veninoasă din familia liliaceelor, cu frunze mari alungite și cu flori roșietice sau liliachii, care înflorește toamna și care este folosită în medicină (Colchicum autumnale); floarea-brumei. – Cf. bg. b r e n d u š k a, scr. b r n d u š a.

brandusea
BRÂNDUȘEÁ, brândușele, s.f. Diminutiv al lui brândușă; brândușiță. – Brândușă + suf. -ea.

brandusita
BRÂNDUȘÍȚĂ, brândușițe, s.f. (Rar) Brândușea. – Brândușă + suf. -iță.

branet
BRÂNÉȚ, brânețe, s.n. 1. (Pop.) Cingătoare (îngustă și lungă) cu care se încing femeile peste catrință. 2. Brăcinar. [Var.: bârnéț s.n.] – Brâu + suf. -eț.

branisor
BRÂNIȘÓR, brânișoare, s.n. (Reg.) Brâuleț (1). – Brână + suf. -ișor.

branzar
BRÂNZÁR, brânzari, s.m. Persoană care prepară sau vinde brânză. – Brânză + suf. -ar.

branza
BRẤNZĂ, (2) brânzeturi, s.f. 1. Produs alimentar obținut prin coagularea și prelucrarea laptelui. ♢ Expr. (Fam.) A nu fi nici o brânză (de cineva) = a nu fi bun de nimic. (Fam.) A nu face nici o brânză = a nu realiza nimic; a nu fi bun de nimic. (Pop.) (Ducă-se sau du-te etc.) opt cu-a brânzei sau opt (și) cu-a brânzei nouă, se zice când scapi (sau dorești să scapi) de o persoană supărătoare. 2. (La pl.) Diferite sortimente de brânză (1), de cașcaval etc. – Et. nec.

branzareasa
BRÂNZĂREÁSĂ, brânzărese, s.f. Femeie care face sau vinde brânză; nevastă de brânzar. – Brânzar + suf. -easă.

branzarie
BRÂNZĂRÍE, (1) brânzării, s.f. 1. Loc în care se prepară brânza (la stână); prăvălie în care se vinde brânză. 2. (Rar) Cantitate mare de brânză. – Brânză + suf. -ărie.

branzi
BRÂNZÍ, pers. 3 brânzește, vb. IV. Refl. (Despre lapte) A se face brânză, a căpăta aspectul brânzei (stricându-se); a se corăsli. – Din brânză.

branzit
BRÂNZÍT, -Ă, brânziți, -te, adj. (Despre lapte) Care s-a făcut brânză, a căpătat aspectul brânzei (stricându-se). – V. brânzi.

branzoaica
BRÂNZOÁICĂ, brânzoaice, s.f. 1. Plăcintă cu brânză făcută din aluat dospit. 2. Mic calup de brânză proaspătă de vaci. – Brânză + suf. -oaică.

branzos
BRÂNZÓS, -OÁSĂ, brânzoși, -oase, adj. Cu multă brânză. ♦ Care are aspect de brânză, ca brânza. – Brânză + suf. -os.

brau
BRÂU, (I) brâie, (II) brâuri s.n. I. 1. Cingătoare lată de lână, de piele, de mătase etc. pe care o poartă țăranii. ♦ Fâșie de țesătură (de lână), de blană etc. pe care o poartă în jurul mijlocului (sub îmbrăcăminte) unii oameni suferinzi. ♦ Cingătoare lată pe care o poartă preoții ca semn al unui grad ierarhic sau în timpul slujbei. 2. Parte a corpului omenesc pe care o încinge brâul (II); mijloc. 3. Ornament care înconjură ușile, ferestrele, fațadele etc. unei case. 4. Șir, lanț (muntos, deluros etc.). II. (Cor.) Brâuleț (2). [Var.: (pop.) brână s.f.] – Cf. alb. b r e s, b r e z i.

braulet
BRÂULÉȚ, brâulețe, s.n. 1. Diminutiv al lui brâu; brâușor, brânișor. 2. Numele mai multor dansuri populare; melodie după care se execută aceste dansuri; brâu. [Pr.: brâ-u-] – Brâu + suf. -uleț.

brausor
BRÂUȘÓR, brâușoare, s.n. Brâuleț (1). [Pr.: brâ-u-] – Brâu + suf. -ușor.

bre
BRE interj. 1. (Fam.) Cuvânt cu care atragem atenția cuiva că ne adresăm lui. 2. (De obicei repetat) Cuvânt care exprimă mirare. – Din tc. bre.

breaban
BREÁBĂN, brebeni, s.m. (Bot.; reg.) 1. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu flori roșii reunite în raceme și cu rizom acoperit cu solzi (Dentaria glandulosa). 2. Brebenel. 3. Nume dat mai multor specii de anemone. – Et. nec.

breakfast
BREAKFAST s.n. Micul dejun. [Pr.: brécfăst] – Cuv. engl.

breasla
BREÁSLĂ, bresle, s.f. 1. (În societatea medievală) Asociație de meșteșugari de aceeași branșă, creată pentru apărarea intereselor comune; organizație închisă a meșterilor. 2. Nume dat organizațiilor profesionale formate din muncitori și patroni; corporație. 3. Meserie; p. ext. profesiune. 4. (Înv.) Trupă de soldați recrutată din breslași (1) și din diferite categorii ale burgheziei. – Din sl. bratĩstvo.

breaz
BREAZ, -Ă, breji, -ze, adj. 1. (Despre animale) Cu o pată albă în frunte sau cu o dungă albă pe bot. ♢ Expr. A cunoaște (pe cineva) ca pe un cal breaz = a cunoaște foarte bine (pe cineva). 2. Fig. (Ir.; despre oameni) Deștept, isteț, grozav. – Din bg. breaz.

breaza
BREÁZĂ s.f. act. (În sintagma) Ca la breaza = dans popular românesc răspândit în zona subcarpatică munteană, și în sudul Ardealului, cu ritm sincopat; melodie după care se execută acest dans. – Din n. pr. Breaza.

breb
BREB, brebi, s.m. Animal rozător înrudit cu castorul, care trăia odinioară și în țara noastră (Castor fiber). – Din sl. bebrŭ.

brebenea
BREBENEÁ, brebenele, s.f. (Bot.; reg.) Brebenel. – Breabăn + suf. -ea.

brebenel
BREBENÉL, brebenei, s.m. Numele mai multor specii de plante erbacee, cu flori purpurii, trandafirii, albe sau gălbui, care înfloresc primăvara (Corydalis); breabăn (2), brebenea. – Breabăn + suf. -el.

brebenoc
BREBENÓC, brebenoci, s.m. (Bot.; reg.) Saschiu. – Din ucr. bervinok.

brec
BREC^1, brecuri, s.n. Trăsură ușoară cu patru roți, de obicei neacoperită, cu capra înaltă, având două bănci așezate față în față în lungul sau în latul trăsurii. – Din fr., engl. break.

BREC^2, brecuri, s.n. 1. Comandă dată de către arbitrul unui meci de box atunci când loviturile nu sunt regulamentare și la care boxerii sunt obligați să facă câte un pas înapoi pentru a se distanța unul de altul. 2. Punct obținut de un jucător de tenis împotriva adversarului său atunci când acesta are serviciul. – Din engl. break.

brecie
BRÉCIE s.f. Rocă în alcătuirea căreia intră fragmente de roci colțuroase de dimensiuni mari și ciment de natură sedimentară sau eruptivă. – Din germ. Breccie.

bregma
BRÉGMĂ, bregme, s.f. Punct de întâlnire a oaselor parietale cu osul frontal, ocupat la nou-născut de fontanela anterioară. – Din fr. bregma.

brei
BREI s.m. (Bot.) 1. Mică plantă erbacee cu frunze opuse, flori verzui și fructul capsulă, răspândită în pădurile umbroase (Mercurialis perennis). 2. Trepădătoare. – Din bg. brei.

brelan
BRELÁN, brelanuri, s.n. (La anumite jocuri de cărți) Grup de trei cărți de aceeași valoare și de culori diferite. – Din fr. brelan.

breloc
BRELÓC, brelocuri, s.n. Mică podoabă sau amuletă care se poartă atârnată la gât, la ceas sau la brățară. – Din fr. breloque.

bremza
BRÉMZĂ, bremze, s.f. Plan înclinat cu dispozitiv de frânare pe care circulă vagonetele de mină. – Din germ. Bremse.

breslas
BRESLÁȘ, breslași, s.m. 1. Membru al unei bresle (1). 2. (Înv. și reg.) Meseriaș; p. ext. slujbaș. 3. (Înv.) Soldat care făcea parte dintr-o breaslă (4).- Breaslă + suf. -aș.

bresa
BRÉȘĂ, breșe, s.f. 1. Culoar în barajele sau în obstacolele construite de inamic, în scopul trecerii trupelor. ♦ Spărtură în zidul unei fortificații; străpungere făcută în dispozitivul de luptă al inamicului. 2. Spărtură într-un gard, într-un zid, într-o îndiguire etc. – Din fr. brèche.

bretea
BRETEÁ, bretele, s.f. 1. (La pl.) Obiect de îmbrăcăminte bărbătească confecționat din două fâșii de elastic, pânză, piele etc. care se trec peste umeri, prinzându-se în fată și în spate de pantaloni pentru a-i susține. 2. Fâșie de pânză, mătase, panglică etc. cu care sunt prevăzute unele obiecte de îmbrăcăminte spre a le susține pe umeri. – Refăcut din pl. bretele (< fr. bretelles).

bretela
BRETÉLĂ, bretele, s.f. Sistem de ramificație de cale ferată așezat între două linii paralele, constituit din două linii diagonale încrucișate, care permite trecerea trenului de pe o linie pe alta în ambele sensuri. – Din fr. bretelle.

bretesa
BRETÉSĂ, bretese, s.f. 1. Lucrare de fortificație medievală care întărea altă fortificație. 2. Armătură mobilă a coifului care apăra nasul. – Din fr. bretesse.

breton
BRETÓN^1, bretoane, s.n. Păr lăsat pe frunte și retezat în linie dreaptă. – Din fr. [à la] bretonne.

BRETÓN^2, -Ă, bretoni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a peninsulei Bretagne (Franța), descendentă a vechilor celți. 2. Adj. Care aparține bretonilor^2 (1), privitor la bretoni^2. 3. S.f. Limbă celtică vorbită de bretoni^2 (1). – Din fr. breton.

breva
BRÉVĂ, breve, s.f. Scrisoare papală, mai puțin solemnă decât bula. – Din it. brève.

brevet
BREVÉT, brevete, s.n. Document oficial acordat de o autoritate (de stat) prin care se conferă unei persoane o distincție, o calitate în virtutea căreia are anumite drepturi speciale. ♢ Brevet de invenție = document pe care organul de stat competent îl eliberează inventatorului sau persoanei căreia acesta i-a transmis drepturile sale și prin care se recunoaște dreptul acestora de a exploata exclusiv invenția un anumit timp; patentă. – Din fr. brevet.

breveta
BREVETÁ, brevetez, vb. I. Tranz. A recunoaște o invenție printr-un brevet; a patenta. – Din fr. breveter.

brevetare
BREVETÁRE, brevetări, s.f. Faptul de a breveta. – V. breveta.

brevetat
BREVETÁT, -Ă, brevetați, -te, adj. (Despre invenții) care a fost recunoscut printr-un brevet; patentat (1). – V. breveta.

breviar
BREVIÁR, breviare, s.n. 1. Lucrare în care sunt expuse sumar noțiuni, date etc. dintr-un anumit domeniu. 2. Carte care cuprinde slujbele și rugăciunile pe care preoții și călugării catolici trebuie să le facă sau să le rostească la anumite ore din zi. [Pr.: -vi-ar] – Din fr. bréviaire, lat. breviarium.

brevilin
BREVILÍN, -Ă, brevilini, -e, s.m. și f. Tip constituțional, în antropologie, caracterizat prin trup și membre scurte și groase. – Din fr. bréviligne.

brevilocvent
BREVILOCVÉNT, adj. (Livr.) Scurt în expunere. – Din it. breviloquente.

brevilocventa
BREVILOCVÉNȚĂ s.f. (Livr.) Însușirea de a fi brevilocvent. – Din it. breviloquenza.

breza
BREZÁ, brezez, vb. I. (Reg.) Tranz. 1. A murdări, a păta. 2. A astupa cu lut spărturile din pereți înainte de a-i vărui. – Din breaz.

brezaie
BREZÁIE, brezăi, s.f. 1. Joc cu caracter de pantomimă, asemănător cu capra sau cu turca, aparținând teatrului folcloric, întâlnit mai ales în Muntenia. 2. Personaj mascat, cu cap de animal sau de pasăre, îmbrăcat cu zeghe, împodobit cu panglici și petice colorate. – Et. nec.

brezatura
BREZĂTÚRĂ, brezături, s.f. (Rar) 1. Pată albă pe fruntea vitelor. 2. Pată pe pereții caselor, formată de lutul cu care se astupă crăpăturile înainte de văruit. – Breza + suf. -ătură.

bria
BRIÁ, briez, vb. I. Intranz. (Franțuzism) A se face remarcat prin calități excepționale (mai ales inteligență); a străluci, a se deosebi. [Pr.: bri-a] – Din fr. briller.

briant
BRIÁNT, -Ă, brianți, -te, adj. (Franțuzism) Strălucitor, sclipitor; strălucit. [Pr.: bri-ant] – Din fr. brillant.

briantina
BRIANTÍNĂ s.f. Produs cosmetic gras, lichid sau de consistența unei paste, care servește pentru a da strălucire părului. [Pr.: bri-an-] – Var.: briliantínă s.f.] – Din fr. brillantine.

brianta
BRIÁNȚĂ s.f. (Franțuzism) Strălucire. [Pr.: bri-an-] – Din fr. brillance.

briboi
BRIBÓI, briboi, s.m. (Reg.) Plantă erbacee cu tulpina păroasă și cu flori purpurii (Geranium silvaticum). – Et. nec.

bric
BRIC^1, bricuri, s.n. Navă cu două catarge, cu pânze pătrate și bompres, uneori și cu motor, folosită în trecut în scopuri militare. – Din fr. brick.

BRIC^2 adj. invar., s.n. (Franțuzism) 1. Adj. invar. Cărămiziu. 2. S.n. Culoare cărămizie. – Din fr. brique.

bricabrac
BRICABRÁC, bricabracuri, s.n. (Franțuzism) Magazin de vechituri; vechituri, lucruri fără valoare, uzate și demodate. – Din fr. bric-à-brac.

briceag
BRICEÁG, bricege, s.n. Cuțitaș de buzunar cu una sau mai multe lame care se închid, intrând între plăsele; brișcă^1. – Din tc. biçak (influențat de brici).

bricheta
BRICHETÁ, brichetez, vb. I. Tranz. A face brichete^2 prin aglomerarea sau presarea materialelor mărunte sau pulverulente. – Din fr. briqueter.

brichetaj
BRICHETÁJ s.n. Brichetare. – Din fr. briquetage.

brichetare
BRICHETÁRE, brichetări, s.f. Acțiunea de a bricheta; brichetaj. – V. bricheta.

bricheta
BRICHÉTĂ^1, brichete, s.f. Mic aparat (de buzunar) pentru aprins (țigările). – Din fr. briquet.

BRICHÉTĂ^2, brichete, s.f. 1. Produs obținut prin brichetarea materialului mărunt sau pulverulent, în forme geometrice regulate (paralelipipedice, ovoidale etc.), în vederea transportului, a folosirii sau a prelucrării lui ulterioare. 2. (În sintagma) Brichetă furajeră = furaj combinat, în stare presată, folosit pentru hrana cabalinelor, bovinelor și ovinelor. – Din fr. briquette.

brici
BRICI, brice, s.n. Instrument de bărbierit, cu lamă de oțel și cu mâner. [Pl. și: briciuri] – Din sl. bricĩ.

bricola
BRICÓLĂ, bricole, s.f. Mașină de război asemănătoare cu balista, folosită mai ales în evul mediu. – Din fr. bricole, it. briccola.

brida
BRÍDĂ, bride, s.f. 1. Gaică prin care se petrece cordonul sau cu care se încheie o copcă. 2. Piesă metalică în formă de „U”, care face legătura între arcuri și osii. ♦ Piesă metalică în forma unei coroane circulare, care se aplică pe tuburi, la îmbinarea lor; marginea răsfrântă a capetelor tuburilor, servind la îmbinarea acestora. 3. (Med.) Aderență (1). – Din fr. bride.

bridge
BRIDGE s.n. Numele unui joc de cărți. [Pr.: brigi] – Din fr., engl. bridge.

bridgist
BRIDGÍST, -Ă, bridgiști, -ste, s.m. și f. Jucător de bridge. [Pr.: brigíst] – Bridge + suf. -ist.

brie
BRÍE, brii, s.f. Plantă erbacee aromatică cu frunze ascuțite, cu flori albe și cu fructe aproape cilindrice (Meum athamanticum). – Et. nec.

brigada
BRIGÁDĂ, brigăzi, s.f. 1. Mare unitate militară, formată dintr-un număr variabil de regimente, batalioane și divizioane. 2. Formație (stabilă) de lucru, compusă din muncitori organizați adesea pe echipe și pe schimburi sau pe faze de operație, în vederea îndeplinirii unei sarcini de producție. 3. (În sintagma) Brigadă silvică = subunitate silvică formată din unul sau din mai multe cantoane, și condusă de un brigadier silvic. 4. (Ieșit din uz; în sintagma) Brigadă artistică = colectiv în cadrul mișcării artistice de amatori, care prezenta programe artistice (scurte) inspirate din viața colectivului din care făcea parte. – Din fr. brigade, rus. brigada.

brigadier
BRIGADIÉR, -Ă, brigadieri, -e, s.m. și f. 1. Persoană care face parte dintr-o brigadă (2). 2. Tehnician din administrația pădurilor, care conduce o brigadă silvică. 3. (Înv.) General de brigadă. ♦ Caporal de artilerie sau de cavalerie. [Pr.: -di-er] – Din fr. brigadier.

brigand
BRIGÁND, briganzi, s.m. (Franțuzism) Tâlhar de drumul mare. – Din fr. brigand.

brigandaj
BRIGANDÁJ, brigandaje, s.n. (Franțuzism) Tâlhărie la drumul mare. – Din fr. brigandage.

brigantina
BRIGANTÍNĂ, brigantine, s.f. Navă cu pânze de dimensiuni mici, cu două catarge. ♦ Pânză de corabie de formă trapezoidală, fixată de catargul acestei nave. – Din fr. brigantin(e).

brighidau
BRIGHIDẮU, brighidaie, s.n. (Reg.) Bătător^1 (2). – Cf. magh. f e r g e t y ü „roată”.

brilantel
BRILĂNȚÉL, brilănțele, s.n. Diminutiv al lui briliant. – Briliant + suf. -el.

briliant
BRILIÁNT, briliante, s.n. 1. Diamant șlefuit în dublă piramidă cu numeroase fațete pentru accentuarea reflexului luminii, folosit ca piatră prețioasă, montat în bijuterii. 2. Numele celui mai mic corp de literă tipografică. [Pr.: -li-ant] – Din fr. brillant, rus. brilánt.

briliantin
BRILIANTÍN, -Ă, briliantini, -e, adj. (Înv.) Care strălucește ca briliantul (1).[Pr.: -li-an-] – Din briliant.

briliantina
BRILIANTÍNĂ s.f. v. briantină.

brio
BRÍO s.n. (În loc. adv.) Cu brio = a) cu multă însuflețire, vioi; b) în mod remarcabil, strălucit, excepțional. – Din it., fr. brio.

brioala
BRIOÁLĂ, brioale, s.f. Plantă erbacee aromatică din familia umbeliferelor, cu flori roșietice, răspândită în regiunea alpină (Ligusticum mutellina). [Pr.: bri-oa-] – Et. nec.

briofita
BRIOFÍTĂ, briofite, s.f. (La pl.) Încrengătură de plante cu corpul redus la un tal sau diferențiat în tulpini și frunze, răspândite de obicei în locuri umede; (și la sg.) plantă care face parte din această încrengătură. [Pr.: bri-o-] – Din fr. bryophytea.

briosa
BRIÓȘĂ, brioșe, s.f. Produs de patiserie, preparat prin coacerea în forme mici, rotunde și ondulate, a unui aluat de cozonac. [Pr.: bri-o-] – Din fr. brioche.

briozoar
BRIOZOÁR, briozoare, s.n. (La pl.) Clasă de nevertebrate mici, marine sau de apă dulce, care trăiesc fixate pe fundul apei sau pe obiecte din apă, alcătuind colonii cu aspect de mușchi (Bryozoa); (și la sg.) animal din această clasă [Pr.: bri-o-zo-ar] – Din fr. bryozoaires.

bripta
BRÍPTĂ, bripte, s.f. (Reg.) Cuțit sau briceag primitiv, cu mâner de lemn. ♦ Expr. A lua (pe cineva) la briptă = a bate (pe cineva). – Din scr. britva, ucr. brytva.

bristol
BRÍSTOL, s.n. Hârtie albă, groasă, de calitate foarte bună, din care se fac copertele de cărți și cărțile de vizită; p. ext. carte de vizită. – Din fr. bristol.

briscar
BRIȘCÁR, brișcari, s.m. Fabricant, negustor sau proprietar de briști; vizitiu la o brișcă^2. – Brișcă^2 + suf. -ar.

brisca
BRÍȘCĂ^1, briște, s.f. (Reg.) Briceag. [Pl. și: briști] – Din magh. bicska (influențat de brici și briceag).

BRÍȘCĂ^2, briște, s.f. Trăsurică ușoară, cu două roți, trasă de obicei de un singur cal; cabrioletă, șaretă. – Din rus. bricika.

brisculita
BRIȘCULÍȚĂ, brișculițe, s.f. Diminutiv al lui brișcă^2; brișcuță^2. – Brișcă^2 + suf. -uliță.

briscuta
BRIȘCÚȚĂ^1, brișcuțe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui brișcă^1. – Brișcă^1 + suf. -uță.

BRIȘCÚȚĂ^2, brișcuțe, s.f. Brișculiță. – Brișcă^2 + suf. -uță.

britanic
BRITÁNIC, -Ă, britanici, -ce, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Marii Britanii: p. restr. englez. 2. Adj. Care aparține Marii Britanii, privitor la Marea Britanie; p. restr. englez. – Din fr. britannique.

brizant
BRIZÁNT, -Ă, brizanți, -te, adj., s.m. pl. 1. Adj. (Despre explozive) A cărui combustie este atât de rapidă, încât suflul gazelor produse poate distruge corpurile înconjurătoare; (despre bombe) care conține un astfel de exploziv. 2. S.m. pl. Valuri care se sparg producând spumă și care semnalează adâncimea redusă a apei sau prezența unui banc de nisip ori de pietriș. – Din fr. brisant.

brizanta
BRIZÁNȚĂ s.f. Proprietate a unui exploziv de a fi brizant. – Din fr. brisance.

briza
BRÍZĂ, brize, s.f. Vânt ușor care suflă regulat la țărmul mării, în timpul zilei de la mare spre uscat, iar în timpul nopții de la uscat spre mare; p. ext. adiere, boare. – Din fr. brise.

brizbiz
BRIZBÍZ, brizbize, s.n. Perdeluță (transparentă) care acoperă numai partea de jos a ferestrei. ♦ (La pl.) Volănașe, panglicuțe, dantele și alte artificii vestimentare femeiești. [Pl. și: brizbizuri] – Din fr. brise-bise.

broajba
BROÁJBĂ, broajbe, s.f. (Bot.; reg.) Nap. – Din scr. broskva „gulie”.

broasca
BROÁSCĂ, broaște, s.f. I. Nume dat mai multor animale amfibii din clasa batracienilor, fără coadă, cu picioarele dinapoi mai lungi, adaptate pentru sărit, cu gura largă și ochii bulbucați. ♢ Expr. Ochi de broască = ochi bulbucați. ♢ Compus: broască-țestoasă = nume dat mai multor specii de reptile cu corpul închis într-o carapace osoasă, dintre care unele trăiesc pe uscat (Testudo graeca și hermanni), iar altele în apă (Emys orbicularis). II. 1. Compus: broasca-apei = plantă erbacee acvatică cu frunze lucioase, cufundate în apă, și cu flori verzui (Potamogeton lucens). 2. Plantă arborescentă exotică cu flori mari, galbene și cu frunze groase, cultivată ca plantă de ornament (Opuntia ficus indica). III. Mecanism montat la o ușă, la un sertar etc., pentru a le încuia cu ajutorul unei chei. – Lat. *brosca.

broatec
BROÁTEC, broateci, s.m. Animal amfibiu înrudit cu broasca, de culoare verde, cu pernițe vâscoase la vârfurile degetelor; buratic, brotac, brotan (Hyla arborea). – Lat. brotachus.

broboada
BROBOÁDĂ, broboade, s.f. Basma mare și groasă (de lână) cu care se leagă femeile la cap sau pe care o poartă pe spate. – Cf. bg. p o d b r a d k a.

broboana
BROBOÁNĂ, broboane, s.f. 1. Picătură mare (de sudoare). 2. (Pop.) Bubuliță, zgrăbunță. – Cf. bg. b r ă b o n k a.

brobona
BROBONÁ vb. I. v. broboni.

broboni
BROBONÍ, brobonesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu broboane. [Var.: broboná vb. I] – Din broboană.

brocart
BROCÁRT, brocarturi, s.n. Țesătură de mătase de calitate superioară, înflorată sau ornamentată cu fire de aur ori de argint; frenghie. [Var.: brocát s.n.] – Din fr. brocart.

brocat
BROCÁT s.n. v. brocart.

broda
BRODÁ, brodez, vb. I. Tranz. A coase o broderie pe un material textil. ♦ Fig. A dezvolta o întâmplare, o povestire, adăugând detalii imaginare; a născoci. – Din fr. broder.

brodare
BRODÁRE, brodări, s.f. Acțiunea de a broda. – V. broda.

brodat
BRODÁT^1 s.n. Faptul de a broda. – V. broda.

BRODÁT^2, -Ă, brodați, -te, adj. (Despre materiale textile) împodobit cu broderii. – V. broda.

brodeala
BRODEÁLĂ, brodeli, s.f. (Pop. și fam.) Faptul de a o brodi, de a o nimeri; nimereală. ♢ Loc. adv. La brodeală = la nimereală, la întâmplare; întâmplător. – Brodi + suf. -eală.

broderie
BRODERÍE, broderii, s.f. Cusătură în relief (reprezentând flori sau alte ornamente), executată pe un material textil. ♦ P. gener. Ornamentație fină. ♦ Notă muzicală de ornament folosită într-o compoziție (depărtată de nota muzicală de bază cu un ton sau cu un semiton). – Din fr. broderie.

brodeza
BRODÉZĂ, brodeze, s.f. Femeie specializată în coaserea broderiilor. – Din fr. brodeuse.

brodi
BRODÍ, brodesc, vb. IV. (Pop. și fam.) 1. Tranz. (Adesea ir.) A sfârși cu bine un lucru, a (o) nimeri (adesea din întâmplare). ♢ Loc. adv. Pe brodite = la întâmplare, la nimereală. 2. Refl. A se găsi din întâmplare (undeva); a se nimeri, a se potrivi. – Din sl. broditi.

brom
BROM s.n. Element chimic lichid, metaloid de culoare roșu-închis, toxic, cu miros neplăcut, pătrunzător, întrebuințat în industria chimică, farmaceutică etc. – Din fr. brome.

bromat
BROMÁT, bromați, s.m. Sare a acidului bromic. – Din fr. bromate.

bromhidric
BROMHÍDRIC adj.m. (În sintagma) Acid bromhidric = gaz incolor rezultat din combinarea bromului cu hidrogenul. – Din fr. bromhydrique.

bromhidroza
BROMHIDRÓZĂ s.f. Transpirație urât mirositoare și abundentă. – Din engl. bromhydrose.

bromic
BRÓMIC adj.m. (În sintagma) Acid^2 bromic = lichid incolor, acid oxigenat al bromului, cu proprietăți oxidante. – Din fr. bromique.

bromism
BROMÍSM s.n. Intoxicație cu brom sau cu săruri de brom. – Din fr. bromisme.

bromocet
BROMOCÉT s.n. Dezinfectant puternic pentru piele, instrumente chirurgicale etc. – Brom[ură de] cet[rimoniu].

bromoform
BROMOFÓRM s.n. Lichid incolor, volatil, dulceag, preparat pe bază de brom și folosit pentru calmarea tusei, a spasmelor și a convulsiilor. – Din fr. bromoforme.

bromurare
BROMURÁRE s.f. Reacție chimică prin care se introduc atomi de brom în molecula unui compus organic. – Din brom.

bromura
BROMÚRĂ, bromuri, s.f. Sare a acidului bromhidric. – Din fr. bromure.

bronhial
BRONHIÁL, -Ă, bronhiali, -e, adj. Care ține de bronhii, privitor la bronhii; bronhic. [Pr.: -hi-al] – Din fr. bronchial.

bronhic
BRÓNHIC, -Ă, bronhici, -ce, adj. Bronhial. – Din fr. bronchique.

bronhie
BRÓNHIE, bronhii, s.f. Fiecare dintre cele două ramificații ale traheii prin care aerul ajunge în plămâni. – Din fr. bronche, lat. bronchia.

bronhiola
BRONHIÓLĂ, bronhiole, s.f. Fiecare dintre ramificațiile bronhiilor care pătrund în profunzimea plămânilor. [Pr.: -hi-o-] – Din fr. bronchiole.

bronhofonie
BRONHOFONÍE s.f. Rezonanță puternică a vocii și a respirației la bolnavii de pneumonie, bronșită, astmă etc. – Din fr. bronchophonie.

bronhografie
BRONHOGRAFÍE, bronhografii, s.f. Radiografie a bronhiilor cu ajutorul unei substanțe de contrast. – Din fr. bronchographie.

bronhopneumonie
BRONHOPNEUMONÍE, bronhopneumonii, s.f. Boală care constă în inflamarea bronhiilor, a bronhiolelor și a plămânilor. [Pr.: -pne-u-] – Din fr. broncho-pneumonie.

bronhoree
BRONHORÉE s.f. Secreție și expectorație abundente, frecvente în

bronhoscop
BRONHOSCÓP, bronhoscoape, s.n. Instrument medical care servește la efectuarea unei bronhoscopii. – Din fr. bronchoscope.

bronhoscopie
BRONHOSCOPÍE, bronhoscopii, s.f. Examinare vizuală a bronhiilor cu ajutorul bronhoscopului. – Din fr. bronchoscopie.

bronhospasm
BRONHOSPÁSM, bronhospasme, s.n. Contracție, spasm al bronhiilor, provocat de tuse, efort etc. – Din fr. bronchospasme.

bronhotomie
BRONHOTOMÍE, bronhotomii, s.f. Intervenție chirurgicală care constă în tăierea unei bronhii. – Din fr. bronchotomie.

bronsectazie
BRONȘECTAZÍE, bronșectazii, s.f. Dilatare permanentă a bronhiilor în urma unei scleroze pulmonare. – Din fr. bronchectasie.

bronsita
BRONȘÍTĂ, bronșite, s.f. Boală a căilor respiratorii care constă în inflamarea mucoasei bronhiilor și care se manifestă prin tuse. – Din fr. bronchite.

bronsitic
BRONȘÍTIC, -Ă, bronșitici, -ce, adj. Care aparține bronșitei, privitor la bronșită; care suferă de bronșită. – Din fr. bronchitique.

brontozaur
BRONTOZÁUR, brontozauri, s.m. Gen de reptile uriașe din ordinul dinozaurienilor, cu capul mic, cu gâtul foarte lung, cu picioarele scurte, cilindrice, terminate cu câte cinci degete, care a trăit în era secundară. – Din germ. Brontosaurus, fr. brontosaure.

bronz
BRONZ, bronzuri, s.n. Aliaj de cupru cu staniu, aluminiu, plumb etc., mai dur și mai rezistent decât cuprul, având numeroase întrebuințări tehnice. ♢ Epoca de bronz (sau a bronzului) = epocă din istoria societății umane care cuprinde, în general, mileniul al II-lea î.Cr. și se caracterizează prin descoperirea metalelor și a bronzului. ♢ Expr. Caracter de bronz = caracter ferm, neclintit. ♦ Obiect de artă făcut din aliajul definit mai sus. ♦ Pigment metalic de culoare galbenă, cu care se vopsește un obiect. ♦ Culoare arămie a pielii în urma expunerii la soare sau la vânt. – Din fr. bronze.

bronza
BRONZÁ, bronzez, vb. I. 1. Tranz. A acoperi un obiect cu un strat de bronz sau de vopsea de bronz. 2. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni arămiu, negru la piele, datorită soarelui; a (se) înnegri, a (se) pârli. – Din fr. bronzer.

bronzaj
BRONZÁJ, bronzaje, s.n. (Rar) Bronzare. – Din fr. bronzage.

bronzare
BRONZÁRE, bronzări, s.f. Faptul de a (se) bronza. – V. bronza.

bronzat
BRONZÁT, -Ă, bronzați, -te, adj. 1. (Despre obiecte) Acoperit cu un strat de bronz sau de vopsea de bronz. 2. (Despre oameni) Cu pielea înnegrită de soare; pârlit^2. – V. bronza. Cf. fr. b r o n z é.

bronzit
BRONZÍT s.n. Varietate de piroxen și oxid de fier, având culoarea brună-gălbuie, asemănătoare cu a bronzului. – Din fr. bronzit.

broscarita
BROSCÁRIȚĂ, broscarițe, s.f. Denumire dată mai multor specii de plante erbacee acvatice cu flori hermafrodite, albe-verzui, dispuse în spice; notătoare (Potamogeton). – Broască + suf. -ariță.

broscaresc
BROSCĂRÉSC, -EÁSCĂ, broscărești, adj. (Rar) Al broaștelor, de broaște; broștesc. – Broască + suf. -ăresc.

broscarie
BROSCĂRÍE, broscării, s.f. Loc sau apă (stătătoare) cu multe broaște; mulțime de broaște. – Broască + suf. -ărie.

broscarita
BROSCĂRÍȚĂ, broscărițe, s.f. Plantă erbacee acvatică cu flori verzui; iarba șarpelui, limba-apei (Triglochin palustris). – Broască + suf. -ăriță.

broscoi
BROSCÓI, broscoi, s.m. 1. Augmentativ al lui broască (1). 2. Masculul broaștei (1). 3. (Glumeț) Epitet dat unui copil mic. – Broască + suf. -oi.

broscut
BROSCÚȚ, broscuți, s.m. (Rar) Pui (mascul) de broască (1). – Din broscuță (derivat regresiv).

broscuta
BROSCÚȚĂ, broscuțe, s.f. Diminutiv al lui broască (1). – Broască + suf. -uță.

brosa
BROȘÁ, broșez, vb. I. Tranz. 1. A lega împreună colile sau foile unei broșuri, ale unei cărți, ale unui caiet etc. (punându-le într-o copertă moale). 2. A prelucra prin așchiere o piesă de metal, găurind-o sau șănțuind-o. – Din fr. brocher.

brosare
BROȘÁRE, broșări, s.f. Acțiunea de a broșa; broșat^1, legat^1. – V. broșa.

brosat
BROȘÁT^1 s.n. Broșare. – V. broșa.

BROȘÁT^2, -Ă, broșați, -te, adj. (Despre broșuri, cărți, caiete etc.) Cu cojile sau foile așezate și legate împreună (într-o copertă moale). – V. broșa.

brosa
BRÓȘĂ, broșe, s.f. 1. Bijuterie feminină prevăzută cu un ac, care se poartă prinsă de rochie, de haină etc. 2. Unealtă de așchiere cu tăișuri multiple, folosită la prelucrarea suprafeței (interioare sau exterioare) a unor piese metalice. – Din fr. broche.

brostesc
BROȘTÉSC, -EÁSCĂ, broștești, adj. (Rar.) Broscăresc. – Broască + suf. -esc.

brosura
BROȘÚRĂ, broșuri, s.f. Lucrare tipărită sub formă de carte, care cuprinde un număr redus de foi; filadă. ♦ (Înv.) Fasciculă. – Din fr. brochure.

brosurica
BROȘURÍCĂ, broșurele, s.f. Diminutiv al lui broșură. – Broșură + suf. -ică.

brotac
BROTÁC, brotaci, s.m. (Zool.) Broatec. – Probabil refăcut din brotăcel (după modelul lui gândac – gândăcel etc.).

brotan
BROTÁN, brotani, s.m. (Reg.) Broatec. – Brot[ac] + suf. -an.

brotacel
BROTĂCÉL, brotăcei, s.m. 1. Diminutiv al lui brotac; răcănel. 2. (Ornit.; rar) Florinte. – Brotac + suf. -el.

browning
BROWNING, browninguri, s.n. Revolver cu încărcător automat. [Pr.: bráuning] – Cuv. engl.

brr
BRR interj. I. 1. Exclamație pe care o scoate cel căruia îi este frig; bruh. 2. Exclamație care exprimă spaima. 3. Exclamație care exprimă dezgustul sau greața. II. Exclamație cu care oile sunt îndemnate la mers. III. (De obicei repetat) Cuvânt care imită sunetul tobei. – Onomatopee.

bruceloza
BRUCELÓZĂ, bruceloze, s.f. Boală infecțioasă și contagioasă (a vitelor și a oamenilor), care se manifestă la om prin febră mare, transpirație, mărirea splinei etc. – Din fr. brucellose.

brucina
BRUCÍNĂ s.f. Alcaloid foarte toxic, extras din nuca vomică, cu proprietăți și utilizări în medicină și în farmacie. – Din fr. brucine.

brudina
BRÚDINĂ, brudine, s.f. (Reg.) Bac^1 (1). ♦ Taxă pentru trecerea apei pe un bac^1. – Din scr. brodina.

brudiu
BRUDÍU, -ÍE, brudii, adj. (Reg.) Tânăr, nevârstnic; p. ext. fără judecată; brudnic. – Et. nec.

brudnic
BRÚDNIC, -Ă, brudnici, -ce, adj. (Reg.) Brudiu. – Brud[iu] + suf. -nic.

bruft
BRUFT, brufturi, s.n. (Reg.) Tencuială aruncată pe perete cu mistria (și neîntinsă). – Et. nec.

bruftui
BRUFTUÍ, bruftuiesc, vb. IV. Tranz. 1. (Reg.) A pune cu mistria pe perete un strat de bruft. 2. Fig. (Fam.) A brusca pe cineva. [Var.: bruftuluí vb. IV] – Bruft + suf. -ui.

bruftuiala
BRUFTUIÁLĂ, bruftuieli, s.f. (Reg. și fam.) Faptul de a bruftui. ♦ Bătaie dată cuiva. [Pr.: -tu-ia-. – Var.: bruftuluiálă s.f.] – Bruftui + suf. -eală.

bruftuire
BRUFTUÍRE, bruftuiri, s.f. (Reg. și fam.) Acțiunea de a bruftui. – V. bruftui.

bruftului
BRUFTULUÍ vb. IV. v. bruftui.

bruftuluiala
BRUFTULUIÁLĂ s.f. v. bruftuială.

bruh
BRUH interj. Brr (I 1). – Onomatopee.

bruia
BRUIÁ, bruiez, vb. I. Tranz. A perturba recepția unor semnale electromagnetice, a unei emisiuni radiofonice. [Pr.: bru-ia] – Din fr. brouiller.

bruiaj
BRUIÁJ s.n. Faptul de a bruia. [Pr.: bru-iaj] – Din fr. brouillage.

bruiat
BRUIÁT, -Ă, bruiați, -te, adj. (Despre posturi de radioemisie) Perturbat prin zgomote. [Pt.: bru-iat] – V. bruia.

bruiere
BRUIÉRE s.f. Acțiunea de a bruia. [Pr.: bru-ie-] – V. bruia.

bruion
BRUIÓN, bruioane, s.n. (Livr.) Ciornă, concept. [Pr.: bru-ion] – Din fr. brouillon.

brum
BRUM s.n. Perturbație care poate să apară într-un sistem de transmisie audio, manifestându-se ca un zgomot de frecvență joasă, suprapus semnalului util. – Din germ. Brummen.

bruma
BRUMÁ, pers. 3 brumează, vb. I. (Rar) 1. Intranz. A cădea brumă (1). 2. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu brumă (1) sau cu ceva care seamănă cu bruma. – Din brumă.

brumar
BRUMÁR^1 s.m. (Pop.) Noiembrie. – Brumă + suf. -ar.

BRUMÁR^2 s.m. A doua lună (22 octombrie – 21 noiembrie) din calendarul republican francez (folosit între anii 1793 și 1806). – Din fr. brumaire.

brumat
BRUMÁT, -Ă, brumați, -te, adj. 1. (Adesea fig.) Acoperit de brumă (1). 2. (Rar) Brumăriu (1). 3. (Despre fructe, p. ext. despre plante) Acoperit cu un strat de brumă (3). – V. bruma.

brumatic
BRUMÁTIC, -Ă, brumatici, -ce, adj. (Rar) Cu brumă; p. ext. friguros, geros. – Brumă + suf. -atic.

bruma
BRÚMĂ, brume, s.f. 1. Cristale de zăpadă care se formează noaptea (în anotimpurile de tranziție) prin înghețarea vaporilor de apă din atmosferă și care se depun pe plante, pe sol, pe obiecte. 2. (Pop.) Chiciură. 3. Strat fin, alburiu, care acoperă unele fructe (sau plante). 4. Fig. Cantitate mică de... – Lat. bruma.

brumarea
BRUMĂREÁ, brumărele, s.f. Numele a două plante erbacee ornamentale cu flori diferit și viu colorate și cu miros plăcut (Phlox paniculata și drummondi). – Brumă + suf. -ărea.

brumarel
BRUMĂRÉL s.m. (Pop.) Octombrie; p. ext. sfârșitul lunii septembrie, luna octombrie și începutul lui noiembrie. – Brumar^1 + suf. -el.

brumarita
BRUMĂRÍȚĂ, brumărițe, s.f. Numele a două specii de păsări, una de mărimea mierlei, cu gușa albă cu pete brune (Prunella collaris), cealaltă mai mici, cu gușa sură (Prunella modularis). – Brumă + suf. -ăriță.

brumariu
BRUMĂRÍU, -ÍE, brumării, adj. 1. De culoarea brumei (1), alb-cenușiu, brumat. 2. (În sintagmele) Prune brumării = soi de prune acoperite cu brumă (3). Oaie brumărie = varietate de oaie cu lâna pestriță, albă și neagră. ♦ Care aparține acestor oi sau pielicelelor acestor oi. Căciulă brumărie. – Brumă + suf. -ăriu.

brumos
BRUMÓS, -OÁSĂ, brumoși, -oase, adj. (Livr.) Cețos, neguros. – Din fr. brumeux, lat. brumosus.

brun
BRUN, -Ă, bruni, -e, adj. 1. Cafeniu-închis. ♦ (Substantivat, n.) Culoare cafeniu-închis. 2. (Despre oameni) Care are pielea negricioasă și părul negru; brunet, oacheș. – Din fr. brun.

bruna
BRUNÁ, brunez, vb. I. Tranz. A acoperi pe cale chimică o piesă de oțel sau de cupru cu un strat de oxizi de culoare închisă pentru a o feri de coroziune. – Din fr. brunir.

brunaj
BRUNÁJ s.n. Brunare. ♦ (Concr.) Strat protector de oxizi care acoperă unele piese metalice în urma brunării. – Bruna + suf. -aj.

brunare
BRUNÁRE s.f. Acțiunea de a bruna și rezultatul ei; brunaj. – V. bruna.

brunat
BRUNÁT, -Ă, brunați, -te, adj. (Despre piese de oțel sau de cupru) Acoperit prin brunare cu un strat protector de oxizi de culoare închisă. – V. bruna.

brunel
BRUNÉL s.n. (Înv.) Stofă de lână de culoare închisă, din care se confecționează încălțăminte. – Din germ. Brunelle.

brunet
BRUNÉT, -Ă, bruneți, -te, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Care are pielea (feței) de culoare negricioasă și părul negru; brun, oacheș. – Din fr. brunet.

brusc
BRUSC, -Ă, bruști, -e, adj. (Adesea adverbial) Care se produce, se petrece pe neașteptate, subit, dintr-o dată. – Din fr. brusque.

brusca
BRUSCÁ, bruschez, vb. I. Tranz. 1. A trata pe cineva cu asprime, fără menajamente; a repezi; a bruftui. ♦ A se purta violent cu cineva. 2. A grăbi, a forța desfășurarea unui proces, a unui eveniment. – Din fr. brusquer.

bruscare
BRUSCÁRE s.f. Acțiunea de a brusca și rezultatul ei. – V. brusca.

bruschete
BRUSCHÉȚE s.f. Purtare sau atitudine aspră, grosolană, lipsită de menajamente față de cineva. – Din it. bruschezza.

brustan
BRUSTÁN, brustani, s.m. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu flori galbene dispuse în capitule la vârful tulpinii și cu miros caracteristic plăcut (Telekia speciosa). – Cf. b r u s t u r e.

brustur
BRÚSTUR s.m. v. brusture.

brusture
BRÚSTURE, brusturi, s.m. Numele mai multor plante erbacee cu frunze foarte mari și late, cu flori purpurii sau violete, dispuse în inflorescențe sferice și țepoase, folosite pentru proprietățile lor medicinale; lipan^2 (Lappa). [Var.: brústur s.m.] – Et. nec.

brut
BRUT, -Ă, bruți, -te, adj. 1. Care se găsește în stare naturală, încă neprelucrat; care nu a fost încă transformat în produs finit. 2. (Despre greutatea mărfurilor) Care este socotit împreună cu ambalajul, vasul etc. în care se află, din care nu s-a scăzut daraua; (despre un venit) care a fost socotit împreună cu cheltuielile, impozitele etc. aferente. – Din lat. brutus, fr. brut.

brutal
BRUTÁL, -Ă, brutali, -e, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Lipsit de delicatețe, aspru, dur, violent; grosolan, necioplit. ♦ Care este direct, fără menajamente. O sinceritate brutală. – Din fr. brutal.

brutalitate
BRUTALITÁTE, brutalități, s.f. Fire, purtare, vorbă sau faptă brutală. – Din fr. brutalité.

brutaliza
BRUTALIZÁ, brutalizez, vb. I. Tranz. A trata pe cineva cu brutalitate; a maltrata. – Din fr. brutaliser.

brutalizare
BRUTALIZÁRE, brutalizări, s.f. Acțiunea de a brutaliza. – V. brutaliza.

brutar
BRUTÁR, brutari, s.m. Persoană care fabrică sau vinde pâine; jimblar. – Brut (reg. „pâine neagră”) + suf. -ar.

bruta
BRÚTĂ, brute, s.f. Om foarte brutal. – Din fr. brute.

brutareasa
BRUTĂREÁSĂ, brutărese, s.f. Femeie care fabrică sau vinde pâine; soția brutarului; jimblăreasă. – Brutar + suf. -easă.

brutarie
BRUTĂRÍE, (2) brutării, s.f. 1. Meseria de brutar. 2. Clădire în care se fabrică sau se vinde pâine; jimblărie. – Brutar + suf. -ie.

bruto
BRÚTO adv. În total, fără a scădea daraua (dintr-o greutate), cheltuielile, impozitele etc. (dintr-un venit). – Din germ. Brutto, it. brutto.

bubalina
BUBALÍNĂ, bubaline, s.f. (La pl.) Vite cornute înrudite cu taurinele, cu capul mare, cu coarnele în formă de semilună, cu pielea groasă și cu părul negru; (și la sg.) animal care face parte din această specie. – Din fr. bubalines.

bubat
BUBÁT s.n. (Pop.) Variolă. – Contaminare între bubă și [vărs]at.

buba
BÚBĂ, bube, s.f. 1. Nume generic dat umflăturilor cu caracter purulent ale țesutului celular de sub piele. ♢ Expr. A umbla cu cineva ca cu o bubă coaptă = a menaja pe cineva. (Fam.) S-a spart buba = s-a dat totul pe față; s-a dezvăluit totul. ♢ Compuse: (pop.) bubă-neagră = dalac; bube-dulci = bubulițe dese, de natură infecțioasă, care apar în special la copii, în jurul gurii, pe cap etc.: buba-mânzului = gurmă. ♦ Rană. 2. Fig. (Fam.) Punct slab, parte delicată, dificilă a unei probleme. ♦ Defect, defecțiune (a unui sistem tehnic). – Cf. ucr. b u b a.

buberic
BUBERÍC, buberici, s.m. Plantă erbacee cu rizom noduros, cu frunze dințate și cu flori brune sau verzi-măslinii (Scrophularia nodosa). – Cf. bg. b u b r e k „rinichi”.

bubita
BUBÍȚĂ, bubițe, s.f. Bubuliță. – Bubă + suf. -iță.

buboi
BUBÓI, buboaie, s.n. Augmentativ al lui bubă; abces, furuncul. – Bubă + suf. -oi.

bubon
BUBÓN, buboane, s.n. Inflamare a ganglionilor limfatici din regiunea inghinală, axilară etc., caracteristică ciumei, scarlatinei, bolilor venerice. – Din fr. bubon.

bubonica
BUBÓNICĂ adj.f. (În sintagma) Ciumă (sau pestă) bubonică = ciumă (sau pestă) care se manifestă prin buboane. – Din fr. bubonique.

bubos
BUBÓS, -OÁSĂ, buboși, -oase, adj. 1. Cu bube, plin de bube; buburos. 2. (Despre plante, fructe) Plin de umflături, de noduri, de crestături, de excrescențe. – Bubă + suf. -os.

bubui
BUBUÍ, pers. 3 búbuie, vb. IV. Intranz. (Despre tunete; p. ext. despre arme de foc sau alte surse de zgomot) A produce un zgomot înfundat și puternic, adesea repetat (prin ecou) la intervale scurte. – Formație onomatopeică.

bubuire
BUBUÍRE, bubuiri, s.f. (Rar) Bubuit. – V. bubui.

bubuit
BUBUÍT s.n. Faptul de a bubui; zgomot înfundat și puternic produs de tunet, de arme de foc, de explozii etc.; bubuire, bubuitură. – V. bubui.

bubuitor
BUBUITÓR, -OÁRE, bubuitori, -oare, adj. Care bubuie. [Pr.: -bu-i-] – Bubui + suf. -tor.

bubuitura
BUBUITÚRĂ, bubuituri, s.f. Bubuit. [Pr.: -bu-i-] – Bubui + suf. -tură.

bubulita
BUBULÍȚĂ, bubulițe, s.f. Diminutiv al lui bubă; bubiță. – Bubă + suf. -uliță.

buburos
BUBURÓS, -OÁSĂ, buburoși, -oase, adj. Bubos. – Bubă + suf. -uros.

buburuza
BUBURÚZĂ, buburuze, s.f. Gândăcel de formă semisferică, cu elitrele roșii pătate cu șapte puncte negre; mămăruță, măriuță (1), boul-lui-Dumnezeu, boul-Domnului, boul-popii; paparugă (Coccinella septempunctata). – Et. nec.

buc
BUC^1 subst. (Reg., în loc, adv.) Într-un buc = imediat, într-o clipă, foarte repede. – Et. nec.

BUC^2, (2) buci, s.m. (Reg.) 1. Pleavă rămasă după vânturarea semințelor de cânepă sau de in, după măcinarea boabelor de porumb etc. 2. (La pl.) Scame rămase de la melițarea și pieptănarea inului și a cânepii. – Cf. alb. b y k.

bucal
BUCÁL, -Ă, bucali, -e, adj. Care ține de gură, privitor la gură, care se face cu gura, se ia pe gură, oral (1). ♢ Loc. vb. Pe cale bucală = (despre medicamente) pe gură, oral. – Din fr. buccal.

bucata
BUCÁTĂ, (I) bucăți, (II) bucate, s.f. I. 1. Parte tăiată, ruptă, desfăcută dintr-un corp solid, dintr-un întreg; dărab. ♦ (Determinat prin „de drum”, „de cale” sau presupunând această determinare) Distanță, porțiune. ♦ (Determinat prin „de vreme”, „de timp” sau presupunând această determinare) Interval, perioadă. ♦ (În limbajul comercial și în cel industrial) Exemplar, piesă, parte, unitară dintr-un ansamblu, dintr-o mulțime de obiecte de același fel. ♢ Expr. A vinde (sau a cumpăra) cu bucata = a vinde (sau a cumpăra) cu amănuntul, în detaliu. A plăti cu bucata (sau, rar bucată) = a plăti munca după numărul de piese executate; a plăti în acord. A face ceva din bucăți = a confecționa, a încropi ceva din părți sau piese care provin din ansambluri diferite. Om dintr-o bucată = om integru. 2. Operă (sau fragment unitar) literară sau muzicală de dimensiuni relativ reduse. II. (La pl.) (Feluri de) mâncare. ♢ Expr. A face (cuiva) bucata = a face (cuiva) cu intenție un lucru neplăcut, un rău, a-i provoca o încurcătură. ♦ (Pop.) (Recoltă de) grâne, cereale. – Lat. buccata.

buca
BÚCĂ, buci, s.f. (Pop.) 1. Fesă. 2. Obraz (1). – Lat. bucca „gură”.

bucalai
BUCĂLÁI, -ÁIE, bucălai, -aie, adj. Bucălat. – Cf. b u c ă.

bucalaie
BUCĂLÁIE, bucălăi, s.f., adj. (Oaie) cu lâna albă și cu botul și extremitățile membrelor negre sau castaniu-închis. – Bucă + laie.

bucalat
BUCĂLÁT, -Ă, bucălați, -te, adj. (Care are obrazul) grăsuț, durduliu, bucălai, bucăliu, busnat. – Cf. b u c ă.

bucaliu
BUCĂLÍU, -ÍE, bucălii, adj. (Rar) Bucălat. – Probabil contaminare între bucălat și grăsuliu, durduliu.

bucatar
BUCĂTÁR, bucătari, s.m. Bărbat care are meseria de a găti mâncare. – Bucată + suf. -ar.

bucatareasa
BUCĂTĂREÁSĂ, bucătărese, s.f. Femeie care are meseria de a găti mâncare. – Bucătar + suf. -easă.

bucatarie
BUCĂTĂRÍE, bucătării, s.f. 1. Cameră (sau clădire) în care se gătește mâncarea; cuhnie; p. ext. totalitatea obiectelor, a mijloacelor care servesc la gătirea mâncării. ♢ Bucătărie de campanie = vehicul prevăzut cu aparatura necesară preparării hranei calde pentru trupele aflate în deplasare. ♦ Fig. (Fam.) Totalitatea accesoriilor sau acțiunilor care servesc la susținerea unei demonstrații, la efectuarea unei lucrări după ce s-a stabilit ideea de bază. 2. Faptul de a pregăti mâncare; mod specific de a prepara mâncarea. – Bucătar + suf. -ie.

bucatarioara
BUCĂTĂRIOÁRĂ, bucătărioare, s.f. Diminutiv al lui bucătărie (1). [Pr.: -ri-oa-] – Bucătărie + suf. -ioară.

bucatura
BUCĂTÚRĂ, bucături, s.f. (Pop.) Îmbucătură. – Cf. î m b u c ă t u r ă.

bucatea
BUCĂȚEÁ, bucățele, s.f. Bucățică. – Bucată + suf. -ea.

bucatel
BUCĂȚÉL s.m. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu frunzele inferioare răsucite în formă de sul și cu flori roșietice sau violacee (Agrostis canina). – Din bucățea (prin substituire de sufix).

bucateli
BUCĂȚELÍ, bucățelesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A îmbucătăți. – Din bucățele (pl. lui bucățică).

bucati
BUCĂȚÍ, bucățesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A îmbucătăți. – Din bucată.

bucatica
BUCĂȚÍCĂ, bucățele, s.f. Diminutiv al lui bucată; bucățea. ♢ Expr. Bucățică ruptă (sau tăiată) sau ruptă bucățică, se spune despre o persoană care seamănă perfect cu unul din membrii familiei sale. ♦ Ceea ce servește (în cantitate mică) de mâncare. ♢ Expr. A-și da (sau a-și lua) bucățica de la gură = a da din puținul său, a fi foarte darnic sau altruist. A-i lua (cuiva) bucățica din (sau de la) gură = a lipsi (pe cineva) până și de strictul necesar traiului. – Bucată + suf. -ică.

buccinator
BUCCINATÓR, buccinatori, S.m. Mușchi facial cu ajutorul căruia poate fi expulzat, cu putere, aerul din plămâni. – Din fr. buccinateur.

bucea
BUCEÁ, bucele, s.f. 1. Manșon de metal montat între două piese; bucșă. ♦ Căptușeală de fontă din interiorul unui butuc de roată (de car, de camion etc.). 2. Scobitură într-o piesă de lemn în care se îmbucă proeminența altei piese. – Lat. buccela „guriță”.

bucela
BUCELÁ, bucelez, vb. I. Tranz. (Rar) A monta o bucea, a căptuși cu o bucea. – Din bucea.

bucelare
BUCELÁRE, bucelări, s.f. Acțiunea de a bucela. – V. bucela.

bucentaur
BUCENTÁUR, bucentauri, s.m. (În mitologie) Centaur care avea corp de taur. [Pr.: -ta-ur] – Din fr. bucentaure.

buche
BÚCHE, buchi, s.f. A doua literă din alfabetul chirilic; p. gener. literă; (de obicei la pl.) alfabet; cunoștințe elementare de scris și citit. ♢ Expr. Buchea cărții = exact ca în carte; în chip mecanic. A fi (tot) la buchi = a fi (tot) începător (la învățătură). A nu ști buche = a nu ști nimic (la învățătură). – Din sl. buky.

bucher
BUCHÉR, bucheri, s.m. 1. Persoană care învață ceva pe dinafară, fără a pricepe ce învață. 2. (Înv.) Persoană care se află cu învățătura abia la alfabet, care este începător la învățătură. – Buche + suf. -ar.

buchereala
BUCHEREÁLĂ s.f. (Fam.) Faptul de a silabisi (un text); p. ext. faptul de a învăța ceva pe de rost, în chip mecanic. – Bucheri + suf. -eală.

buchereste
BUCHERÉȘTE, adv. (Rar) În felul bucherilor, ca bucherii. – Bucher + suf. -ește.

bucheri
BUCHERÍ, bucheresc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A silabisi (un text). – Din bucher.

bucherie
BUCHERÍE s.f. (Rar și fam.) Învățătură elementară de scris și citit. – Bucher + suf. -ie.

buchet
BUCHÉT, buchete, s.n. 1. Mănunchi de flori aranjate (și legate) împreună. ♦ P. gener. Grup de obiecte de același fel puse împreună; grup de compuneri (literare, muzicale) publicate sau executate laolaltă. 2. Aromă de vin. 3. Mică plantă erbacee cu flori violet-deschis sau albastre-purpurii (Geranium pusillum). – Din fr. bouquet.

buchetiera
BUCHETIÉRĂ, buchetiere, s.f. (Înv.) Florăreasă. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. bouquetière.

buchetel
BUCHEȚÉL, buchețele, s.n. Diminutiv al lui buchet (1). – Buchet + suf. -el.

buchinist
BUCHINÍST, buchiniști, s.m. (Franțuzism) Anticar^2. – Din fr. bouquiniste.

buchirisi
BUCHIRISÍ, buchirisesc, vb. IV. Tranz. și intranz. (Rar) A buchisi (2). – Bucher + suf. -isi.

buchisa
BUCHISÁ vb. I. v. buchisi.

buchiseala
BUCHISEÁLĂ, buchiseli, s.f. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) buchisi. – Buchisi + suf. -eală.

buchisi
BUCHISÍ, buchisesc, vb. IV. (Pop. și fam.) 1. Tranz., intranz. și refl. A face un lucru cu mare caznă și migală, fără spor. 2. Tranz. și intranz. A citi sau a învăța ceva cu efort și cu migală; a buchirisi. 3. Tranz. Fig. A bate pe cineva (dându-i pumni, ghionți). [Var.: buchisá vb. I] – Cf. b u c h e.

buciarda
BUCIARDÁ, buciardez, vb. I. Tranz. A prelucra cu buciarda piatra de construcție. – Din fr. boucharder.

buciardare
BUCIARDÁRE s.f. Acțiunea de a buciarda. – V. buciarda.

buciardat
BUCIARDÁT, -Ă, buciardați, -te, adj. (Despre piatra de construcție) Prelucrat cu buciarda. – V. buciarda.

buciarda
BUCIÁRDĂ, buciarde, s.f. Ciocan prevăzut pe fețele de izbire cu dinți sau caneluri, folosit, pentru a imprima, prin lovire, puncte sau linii regulate pe fața pietrelor de construcție. – Din fr. boucharde.

bucin
BÚCIN s.n. v. bucium^1.

buciuc
BUCIÚC, buciucuri, s.n. Steag turcesc sau tătăresc, alcătuit dintr-o jumătate de coadă albă de cal fixată de o prăjină. – Din tc. buçuk.

bucium
BÚCIUM^1, buciume, s.n. Instrument muzical de suflat în forma unui tub tronconic foarte lung, făcut din coajă de tei, din lemn sau din metal și folosit în special de ciobani pentru chemări și semnale. [Var.: búcin s.n.] – Lat. bucinum.

BÚCIUM^2, buciume, s.n. (Pop.) 1. Trunchi sau buștean (de arbore); spec. butuc de viță de vie. 2. Butuc (al roții carului). – Et. nec.

buciuma
BUCIUMÁ, búcium, vb. I. Intranz. A sufla, a cânta, a da semnale din bucium^1. ♦ Tranz. Fig. A anunța, a vesti ceva. – Lat. bucinare.

buciumare
BUCIUMÁRE, buciumări, s.f. Acțiunea de a buciuma și rezultatele ei. – V. buciuma.

buciumas
BUCIUMÁȘ, -Ă, buciumași, -e, s.m. și f. Persoană care buciumă. – Bucium^1 + suf. -aș.

buciumator
BUCIUMĂTÓR, -OÁRE, buciumători, -oare, adj. (Rar) Care buciumă. – Buciuma + suf. -ător.

bucla
BUCLÁ, buclez, vb. I. 1. Tranz. Și refl. A(-și) răsuci părul în bucle; a (se) cârlionța; a (se) ondula.2. Tranz. A face o buclă firului de țesut pentru a forma un ochi de tricotat. – Din fr. boucler.

buclaj
BUCLÁJ, buclaje, s.n. Totalitatea buclelor de pe pielea unui miel. ♦ Forma, mărimea și structura buclelor unei pielicele de miel. – Din fr. bouclage.

buclare
BUCLÁRE, buclări, s.f. Acțiunea de a (se) bucla. – V. bucla.

buclat
BUCLÁT, -Ă, buclați, -te, adj. (Despre păr) Cu bucle; cârlionțat, ondulat. – V. bucla. Cf. fr. b o u c l é.

bucla
BÚCLĂ, bucle, s.f. I. 1. Șuviță de păr răsucită în spirală; zuluf, cârlionț. 2. Porțiune de fir textil, răsucită în timpul tricotării, în formă de buclă (I 1). II. 1. Curbă dintr-un drum în serpentină. ♦ Cot al unui curs de apă. 2. Piesă metalică pe care se fixează, prin îndoire, capătul unui cablu. 3. (În sintagma) Buclă digitală = aparat electronic folosit pentru redarea infinită a unei secvențe sonore înregistrate. – Din fr. boucle.

bucle
BUCLÉ, bucleuri, s.n., adj. invar. 1. S.n. Țesătură de bumbac, de lână, de fibră sintetică etc., cu aspect buclat. 2. Adj. invar. (Despre fibre și țesături) Cu firul creț sau cu noduri. 3. S.n. Fir creț. – Din fr. bouclé.

bucluc
BUCLÚC, buclucuri, s.n. 1. (Pop. și fam.) Situație neplăcută, încurcată. În care se află cineva; belea, încurcătură, necaz. ♦ Ceartă, discordie. 2. (Reg.; la pl.) Obiecte (neînsemnate, fără mare valoare) pe care le posedă cineva, care formează bagajul lui. [Var.: (reg.) boclúc s.n.] – Din tc. bokluk.

buclucas
BUCLUCÁȘ, -Ă, buclucași, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care provoacă, creează buclucuri (1), care caută ceartă cu orice preț. – Bucluc + suf. -aș.

bucoavna
BUCOÁVNĂ, bucoavne, s.f. (Înv.) Abecedar (cu caractere chirilice); p. gener. carte veche tipărită cu litere chirilice. – Din sl. azŭbukovĩno.

bucolic
BUCÓLIC, -Ă, bucolici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. De păstor, păstoresc, pastoral; p. ext. de la țară, câmpenesc, rustic, idilic. 2. S.f. Mic poem pastoral; eglogă, idilă. – Din fr. bucolique, lat. bucolica.

bucolism
BUCOLÍSM s.n. Caracter bucolic. – Bucol[ic] + suf. -ism.

bucovinean
BUCOVINEÁN, -Ă, bucovineni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația Bucovinei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Bucovinei sau populației ei, privitor la Bucovina sau la populația ei. – Bucovina (n. pr.) + suf. -ean.

bucovineanca
BUCOVINEÁNCĂ, bucovinence, s.f. Femeie care face parte din populația Bucovinei sau este originară de acolo. – Bucovinean + suf. -că.

bucraniu
BUCRÁNIU, bucranii, s.n. (Arhit.) Motiv ornamental reprezentând un cap de bou împodobit cu ghirlande de flori, panglici etc. – Din fr. bucrane.

bucsau
BUCSẮU s.m. Arbust ornamental din familia leguminoaselor, cu ramuri lungi, verzi-albăstrui, cu frunze simple și cu flori mari, galbene, plăcut mirositoare (Spartium junceum). – Cf. lat. b u x u s.

bucsa
BÚCȘĂ, bucșe, s.f. Bucea (1). – Din ucr. bukșa.

bucsi
BUCȘÍ, bucșesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A îndesa, a umple până la refuz. 2. A-l podidi (sângele). – Et. nec.

bucura
BUCURÁ, búcur, vb. I. Refl. 1. A simți bucurie, a fi cuprins de bucurie; a se îmbucura. ♦ Tranz. A produce cuiva o bucurie, o satisfacție. 2. A dispune de..., a avea la îndemână. ♦ A fi foarte căutat, a provoca interes. 3. (Peior.) A râvni la...; a încerca să profite de... – Cf. alb. b u k u r.

bucurestean
BUCUREȘTEÁN, -Ă, bucureșteni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul București. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul București. – București (n. pr.) + suf. -ean.

bucuresteanca
BUCUREȘTEÁNCĂ, bucureștence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul București. ♦ Locuitoare din municipiul București. – Bucureștean + suf. -că.

bucurie
BUCURÍE, bucurii, s.f. 1. Sentiment de mulțumire vie, de satisfacție sufletească. ♢ Loc. adv. Cu bucurie sau cu toată bucuria = (foarte) bucuros. 2. (Concr.) Ceea ce bucură pe cineva. – Bucura + suf. -ie.

bucuros
BUCURÓS, -OÁSĂ, bucuroși, -oase, adj. 1. Care este cuprins de bucurie, care reflectă bucuria: p. ext. vesel. ♢ Expr. A fi mai bucuros să... (sau când, dacă...) = a prefera să... 2. (Adesea adverbial) Care face ceva cu plăcere, din toată inima. ♦ (Adverbial, reg.; ca termen de politețe) Cu plăcere! mă rog! – Bucura + suf. -os.

bucvariu
BUCVÁRIU, bucvarii, s.n. Un fel de bucoavnă. – Din sl. bukvari.

buda
BUDÁ, budez, vb. I. Tranz. (Livr.) A ține la distanță, a-și exprima nemulțumirea (față de cineva) printr-o atitudine indiferentă sau morocănoasă. – Din fr. bouder.

budala
BUDALÁ s.m. sg. (Turcism înv.) Om prost, nătărău. – Din tc. budala.

budana
BUDÁNĂ, budane, s.f. (Reg.) Butoi cu capacitate mare; zăcătoare (II 1). – Budăi + suf. -ană.

buda
BÚDĂ, bude și buzi, s.f. (Reg.) 1. Construcție de lemn, în pădure, în care locuiesc tăietorii de arbori. 2. Prăvălioară. 3. Closet (rudimentar). – Din rus., pol., magh. buda.

budai
BUDẮI, budăie, s.n. (Reg.) 1. Vas din doage, de forma unui trunchi de con, în care se păstrează laptele, se duc bucatele la câmp, se țin băuturi etc. 2. Trunchi scobit, întrebuințat ca ghizd la fântână. – Din magh. bödön.

budget
BUDGÉT s.n. v. buget^1.

budgetar
BUDGETÁR, -Ă adj. v. bugetar.

budihace
BUDIHÁCE, budihace, s.f. (Reg.) Monstru, pocitanie, -Et. nec.

budinca
BUDÍNCĂ, budinci, s.f. 1. Preparat culinar făcut din făină (sau paste făinoase), orez, ouă, lapte etc., adesea îndulcit, și copt în cuptor. 2. Mâncare făcută din legume (tăiate mărunt), brânză etc. coapte în cuptor. – Din fr. pudding, pouding, engl. pudding.

budism
BUDÍSM, s.n. Religie apărută în India în sec. V-VI î.Cr. și atribuită lui Buddha, care consideră viața un izvor de suferințe și de iluzii, propovăduind renunțarea la orice plăceri. – Din fr. bouddhisme.

budist
BUDÍST, -Ă, budiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține budismului, privitor la budism. 2. S.m. și f. Adept al budismului. – Din fr. bouddhiste.

budoar
BUDOÁR, budoare, s.n. Cameră intimă a unei femei. – Din fr. budoir.

buf
BUF^1 interj. Cuvânt care imită zgomotul înfundat produs de căderea unui obiect tare, de o lovitură sau de o explozie. – Onomatopee.

BUF^2 s.n. Numele unei figuri la jocul de arșice. – Et. nec.

BUF^3, -Ă, bufi, -e, adj. (Despre comedii) Cu un caracter comic exagerat. ♦ (Despre opere muzicale) Care este compus în genul liric ușor. ♦ (Despre actori sau cântăreți) Care s-a specializat în interpretarea unor roluri comice de comedie sau de operă muzicală bufă^3; (despre roluri) specific comediei sau operei muzicale bufe^3. – Din fr. bouffe.

bufant
BUFÁNT, -Ă, bufanți, -te, adj. (Despre îmbrăcăminte sau despre părți ale ei) Înfoiat, larg, cu bufă. – Din fr. bouffant.

bufa
BÚFĂ, bufe, s.f. Cută îndoită, fald la un obiect de îmbrăcăminte. – Cf. it. b u f f a.

bufet
BUFÉT, bufete, s.n. 1. Dulap de sufragerie sau de bucătărie în care se țin vesela, tacâmurile etc. 2. Local mic sau loc special amenajat unde se servesc mâncăruri (reci), băuturi etc. 3. Mâncăruri care se servesc la un bufet (2). – Din fr. bufet.

bufetier
BUFETIÉR, -Ă, bufetieri, -e, s.m. și f. Persoană care conduce un bufet (2) sau servește la un bufet. [Pr.: -ti-er] – Din fr. buffetier.

bufeu
BUFÉU, bufeuri, s.n. Răbufnire subită, puternică și trecătoare de febră, puls accelerat, palpitații, enervare, stare de rău etc., provocate de diverse tulburări organice. ♦ Aer care iese pe gură. ♦ Mișcare bruscă și trecătoare, acces, răbufnire. – Din fr. bouffée.

buflei
BUFLÉI, buflei, s.m. (Fam. și glumeț) Copil sau pui de animal gras, dolofan. – Et. nec.

bufna
BÚFNĂ, bufne, s.f. (Ornit.; rar) Bufniță. [Var.: búhnă s.f.] – Formație onomatopeică.

bufneala
BUFNEÁLĂ, bufneli, s.f. (Rar) Bufnitură. – Bufni + suf. -eală.

bufnet
BÚFNET, bufnete, s.n. Bufnitură. – Bufni + suf. -et.

bufni
BUFNÍ, bufnesc, vb. IV. 1. Intranz. A produce un zgomot înfundat (prin cădere, izbire, explozie etc.). 2. Intranz. (În expr.) A bufni în (sau de) râs (ori plâns) sau (tranz.) a-l bufni râsul (ori plânsul) = a începe să râdă (sau să plângă) brusc, zgomotos, fără să se poată stăpâni. 3. Intranz. A bombăni supărat, rău dispus. 4. Tranz. A izbi cu putere. 5. Intranz. A da buzna, a se năpusti; a izbucni. – Buf^1 + suf. -ni.

bufnire
BUFNÍRE, bufniri, s.f. Acțiunea de a bufni și rezultatul ei. – V. bufni.

bufnit
BUFNÍT s.n. Bufnitură. – V. bufni.

bufnitura
BUFNITÚRĂ, bufnituri, s.f. Faptul de a bufni; zgomot înfundat produs de o cădere, izbire, explozie etc.; bufnit, bufnet, bufneală. – Bufni + suf. -tură.

bufnita
BÚFNIȚĂ, bufnițe, s.f. Cea mai mare pasăre răpitoare de noapte, având penajul de culoare brună-ruginie cu dungi negre și galbene, cap mare și ochi galbeni-portocalii mari, apropiați unul de altul, cu smocuri lungi de pene la urechi; bou-de-noapte, buhă, bufnă (Bubo bubo). – Bufnă + suf. -iță.

bufon
BUFÓN, -Ă, bufoni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Personaj comic îmbrăcat în haine grotești, care întreținea o atmosferă de veselie la curțile suveranilor sau ale seniorilor; măscărici, nebun. ♦ Personaj comic buf^3 într-o piesă de teatru. ♦ (Peior.) Persoană care face pe alții să râdă prin glume, gesturi caraghioase etc., care este obiect de batjocură într-o societate. 2. Adj. (Rar) Comic, caraghios, grotesc. – Din fr. bouffon.

bufona
BUFONÁ, bufonez, vb. I. Intranz. A spune sau a face bufonerii. – Din fr. bouffonner.

bufonada
BUFONÁDĂ, bufonade, s.f. (Rar) Bufonerie. – Din it. buffonata.

bufonerie
BUFONERÍE, bufonerii, s.f. Vorbă, glumă, gest de un comic grotesc; bufonadă. – Din fr. bouffonerie.

buft
BUFT, bufturi, s.n. (Reg.) Pântece, burtă (de animal sau de om). – Et. nec.

buftea
BÚFTEA s.m. invar. (Fam. și glumeț) Om sau copil gras. – Buft + suf. -ea.

buged
BÚGED, -Ă, bugezi, -de, adj. (Reg., despre obrazul oamenilor) Buhăit, umflat, puhav. [Var.: búget, -tă, adj.] – Lat. *buccidus (< bucca).

buget
BUGÉT^1, bugete, s.n. Bilanț al veniturilor și cheltuielilor unui stat, ale unei întreprinderi etc. pe o perioadă determinată. ♦ Totalitatea prevederilor de venituri și cheltuieli ale unei familii sau ale unei persoane pentru o anumită perioadă. [Var.: (rar) budgét s.n.] – Din fr. budget.

BÚGET^2 adj. v. buged.

bugetar
BUGETÁR, -Ă, bugetari, -e, adj. Care aparține bugetului^1, privitor la buget^1, prevăzut în buget^1, de buget 1. ♢ Instituție bugetară = instituție ale cărei cheltuieli sunt acoperite în întregime sau parțial de la buget^1. An (sau exercițiu) bugetar = perioadă de timp (de un an) pentru care se întocmește și se execută bugetul^1 unui stat. [Var.: (rar) budgetár, -ă adj.] – Din fr. budgétaire.

bugetivor
BUGETIVÓR, -Ă, bugetivori, -e, adj. (Peior.) Care trăiește în mod parazitar din bugetul^1 statului. – Din fr. budgétivore.

bugla
BÚGLĂ bugle, s.f. Trompetă din piele care emite un sunet mai moale și mai plăcut decât cel emis de corn. ♦ (La pl.) Nume generic dat instrumentelor de suflat din alamă. – Din fr., engl. bugle.

buh
BUH s.n. (Pop. și fam.; în expr.) A-i merge (sau a i se duce cuiva) buhul = a ajunge să fie foarte cunoscut (pentru faptele sale, de obicei reprobabile); a se spune despre cineva că... – Et. nec.

buhai
BUHÁI, (I) buhai, s.m. (II) buhaiuri, s.n. I. S.m. 1. (Zool.; reg.) Taur. 2. Compus: buhai-de-baltă = bou-de-baltă. 3. Plantă erbacee cu două sau trei frunze mari, ovale și flori verzi-gălbui dispuse într-un spic (Listera ovata). II. S.n. Instrument muzical popular format dintr-o putinică cu fundul de piele, prin care trece un smoc de păr de cal care se trage cu degetele umezite, producând astfel un sunet asemănător cu mugetul unui taur. [Pl. și: (II) buhaie] – Din ucr. buhaj.

buhav
BÚHAV, -Ă adj. v. puhav.

buha
BÚHĂ, buhe, s.f. 1. (Ornit.) Bufniță. 2. (Entom.; în compusele) Buha-semănăturilor = fluture mic de noapte, de culoare cenușie, care dăunează semănăturilor (Agrotis segetum); buha-verzei = fluture nocturn de culoare cenușie, ale cărui larve distrug varza, conopida, sfecla etc. (Mamestra brassicae). – Formație onomatopeică.

buhai
BUHĂÍ^1, buhăiesc, vb. IV. Refl. A se umfla la față (de boală, de băutură, de somn etc.); a se puhăvi. – Din buhav.

BUHĂÍ^2, buhăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) 1. A țipa, a urla; a plânge cu glas tare. 2. (Fam.) A tuși. – Din buhai.

buhaiala
BUHĂIÁLĂ^1, buhăieli, s.f. (Rar) Faptul de a se buhăi^1. – Buhăi^1 + suf. -eală.

BUHĂIÁLĂ^2, buhăieli, s.f. (Reg.) Faptul de a buhăi^2. – Buhăi^2 + suf. -eală.

buhait
BUHĂÍT, -Ă, buhăiți, -te, adj. (Despre oameni, despre fața lor etc.) Umflat (de boală, de băutură, de somn etc.); puhav, buhos (2), buged. – V. buhăi^1.

buhna
BÚHNĂ s.f. v. bufnă.

buhos
BUHÓS, -OÁSĂ, buhoși, -oase, adj. 1. Ciufulit, zbârlit; cu părul zbârlit (ca bufnița). 2. (Rar) Buhăit. – Buhă + suf. -os.

buhur
BUHÚR, buhururi, s.n. (Înv.) Stofă de lână fină sau de mătase. – Din tc. buhur.

buhurdar
BUHURDÁR, buhurdaruri, s.n. (Înv.) Vas (de metal) folosit la afumat cu miresme. – Din tc. buhurdar.

bui
BUÍ, buiesc, vb. IV. Intranz. A da năvală, a năvăli, a se înghesui. – Cf. scr. b u j a t i.

buiac
BUIÁC, -Ă, buieci, -ce, adj. (Reg.) 1. Care trăiește bine, răsfățat. 2. Zburdalnic, nebunatic; nechibzuit. – Din sl. bujakŭ.

buiandrug
BUIANDRÚG, buiandrugi, s.m. Element de construcție alcătuit dintr-o grindă de beton armat, de zidărie, de metal sau de lemn, așezată deasupra unei porți, a unei uși, a unei ferestre etc. pentru a susține porțiunea de zidărie de deasupra acestora. – Et. nec.

buici
BUICÍ, buicesc, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre plante și vite) A se dezvolta, a crește peste măsură (în dauna rodului). [Pr.: bu-i-ci] – Din buiac.

buiestras
BUIESTRÁȘ, buiestrași, adj., s.m. (Cal) care merge în buiestru (1); buiestru (2). – Buiestru + suf. -aș.

buiestru
BUIÉSTRU, -IÁSTRĂ, buieștri, -iestre, s.m., s.n., adj. 1. S.n. Mers al calului sau al altor animale în timpul căruia pașii se fac cu picioarele din aceeași parte. 2. Adj., s.m. Buiestraș. 3. Adj. Nărăvaș; neastâmpărat, zburdalnic. – Et. nec.

buimac
BUIMÁC, -Ă, buimaci, -ce, adj. Amețit (de somn, de beție, de frică etc.); zăpăcit, năuc; buimăcit, buimatic. – Et. nec.

buimatic
BUIMÁTIC, buimatici, -ce, adj. (Rar) Buimac. – Buim[ac] + suf. -atic.

buimaceala
BUIMĂCEÁLĂ, buimăceli, s.f. Buimăcire. – Buimăci + suf. -eală.

buimaci
BUIMĂCÍ, buimăcesc, vb. IV. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină buimac. – Din buimac.

buimacire
BUIMĂCÍRE, buimăciri, s.f. Faptul de a (se) buimăci; buimăceală. – V. buimăci.

buimacit
BUIMĂCÍT, -Ă, buimăciți, -te, adj. Buimac. – V. buimăci.

buiurdisi
BUIURDISÍ, buiurdisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A transmite oficial un ordin, o cerere, o plângere etc. unei autorități inferioare; a întări printr-un decret. [Pr.: bu-iur-] – Din buiurdiu (înv. „decret” < tc.).

bujda
BÚJDĂ, bujde, s.f. (Reg.) Cocioabă. – Et. nec.

bujdi
BUJDÍ, bujdesc, vb. IV. Tranz. și intranz. (Reg.) A țâșni, a năvăli. – Cf. magh. b u z d ú l n i.

bujenita
BÚJENIȚĂ, bujenițe, s.f. (Reg.) Carne afumată. – Din ucr. buženycja.

bujie
BUJÍE, bujii, s.f. Piesă prevăzută cu doi electrozi între care se produce scânteia electrică necesară aprinderii amestecului carburant din motoarele cu explozie. – Din fr. bougie.

bujor
BUJÓR, bujori, s.m. 1. Nume dat unor plante erbacee, dintre care una (numită și bujor de grădină) are flori mari, roșii, roz sau albe, iar alta (numită și bujor de câmp) are flori roșii ca sângele (Paeonia). ♢ Bujor românesc = specie de bujor ocrotită de lege, cu tulpina înaltă de 50-80 cm și cu flori mari sângerii (Paeonia peregrina, var. romanica). ♦ Fig. Roșeață naturală a obrajilor. 2. Compus: bujor-de-munte = smirdar. – Din bg. božur.

bujoras
BUJORÁȘ, bujorași, s.m. Bujorel (1). – Bujor + suf. -aș.

bujorel
BUJORÉL, bujorei, s.m. 1. Diminutiv al lui bujor; bujoraș. 2. Mică plantă erbacee cu frunze lunguiețe și ovale și cu flori mari, purpurii; gemănariță (Orchis papilionacea). – Bujor + suf. -el.

bula
BÚLĂ, bule, s.f. 1. Bășică de aer sau de gaz aflată în masa unui lichid sau a unui solid. 2. Sferă, glob (mic) de metal, de sticlă etc. 3. (În antichitate și în evul mediu) Pecete de aur, de argint sau de plumb, care se atașa unui act pentru a-l autentifica; p. ext. act care purta o astfel de pecete. ♢ Bulă papală = act oficial emis de papi. – Din fr. bulle, lat. bulla.

bulb
BULB, bulbi, s.m. 1. Tulpină (subterană) a unor plante, alcătuită din frunze în formă de tunici sau solzi suprapuși (în care se depun substanțe de rezervă), cu un înveliș membranos uscat. 2. (În sintagmele) Bulb pilos = partea terminală, umflată, a rădăcinii firului de păr. Bulb rahidian = segment interior al creierului, în forma unei umflături, situat între măduva spinării și protuberanța creierului. Bulbii ochilor = globii ochilor. Bulb aortic = dilatație a arterei aorte situată la ieșirea din inimă, existentă la pești și la batracieni. 3. Obiect, umflătură etc. care are forma unui bulb (1). – Din fr. bulbe, lat. bulbus.

bulbar
BULBÁR, -Ă, bulbari, -e, adj. 1. (Bot.) Referitor la bulb (1). 2. (Anat.) Referitor la bulbul (2) rahidian. – Din fr. bulbaire.

bulbifer
BULBIFÉR, -Ă, bulbiferi, -e, adj. (Bot.) Care produce bulbi. – Din fr. bulbifère.

bulbiform
BULBIFÓRM, -Ă, bulbiformi, -e, adj. Care este în formă de bulb. – Din fr. bulbiforme.

bulbil
BULBÍL, bulbili, s.m. Lăstar mic cu frunzișoare ca niște solzi, care se formează pe tulpină sau lângă rădăcina unor plante. – Din fr. bulbille.

bulboaca
BULBOÁCĂ, bulboace, s.f. (Reg.) Vâltoare. – Cf. b u l b u c.

bulboana
BULBOÁNĂ, bulboane, s.f. Adâncitură într-un râu, unde apa formează un vârtej; vâltoare, bulboacă. – Cf. b u l b u c.

bulbos
BULBÓS, -OÁSĂ, bulboși, -oase, adj. 1. Care are bulb (1). 2. De forma unui bulb (1). – Bulb + suf. -os.

bulbuc
BULBÚC, bulbuci, s.m. I. 1. Bășică de apă, de săpun, de spumă, de aluat (când dospește) etc. 2. Corp sferic (ca o bășică). II. 1. Plantă erbacee toxică din familia ranunculaceelor, cu flori mari globuloase de culoare galbenă, cu vinișoare verzi pe dinafară, răspândită în regiunile de munte și ocrotită de lege (Trollius europeaeus). 2. (La pl.) Plantă erbacee din familia campanulaceelor, viguroasă și înaltă până la un metru, cu flori mari, albastre, care crește prin păduri (Campanula trachelium). – Formație onomatopeică.

bulbuca
BULBUCÁ, bulbúc, vb. I. 1. Refl. și tranz. A face ochii mari, a-i deschide tare (de mirare, uimire, spaimă etc.); a (se) holba. 2. Intranz. și refl. (Despre apă, la pers. 3) A face bulbuci, a (se) bulbuci. – Cf. b u l b u c.

bulbucat
BULBUCÁT, -Ă, bulbucați, -te, adj. Ieșit în afară, formând o proeminență; umflat. ♦ (Despre ochi) Larg deschis, holbat. – V. bulbuca.

bulbucatura
BULBUCĂTÚRĂ, bulbucături, s.f. Proeminență rotunjită, protuberanță. – Bulbuca + suf. -ătură.

bulbuceala
BULBUCEÁLĂ, bulbuceli, s.f. Faptul de a bulbuci; zgomot produs de apă, când face bulbuci (I 1). ♦ (Concr.) Mulțime de bulbuci (I 1). – Bulbuci + suf. -eală.

bulbuci
BULBUCÍ, pers. 3 bulbucește, vb. IV. Intranz. și refl. (Despre apă) A face bulbuci (I 1); a (se) bulbuca (2). – Din bulbuc.

bulca
BÚLCĂ, bulci, s.f. (Reg.) Franzelă; chiflă. – Din ucr. bulka.

buldog
BULDÓG, buldogi, s.m. Rasă de câini cu trupul îndesat, cu cap mare, bot turtit, falca de jos proeminentă și cu labe scurte și groase; mops. [Acc. și: búldog] – Din fr. bouledogue.

buldozer
BULDÓZER, buldozere, s.n. 1. Mașină alcătuită dintr-un tractor pe șenile, prevăzut în față cu o lamă puternică, folosită pentru săparea și nivelarea terenurilor, pentru transportarea pe distanțe mici a pământului, deszăpezirea șoselelor, etc. 2. Presă orizontală de matrițat și de îndoit la cald. – Din engl., fr. bulldozer, rus. bul'dozer.

buldozerist
BULDOZERÍST, -Ă, buldozeriști, -ste, adj., s.m. (Muncitor calificat) care conduce un buldozer (1). – Buldozer + suf. -ist.

buleandra
BULEÁNDRĂ, bulendre, s.f. (Pop. și fam.) Haină veche, ruptă, ponosită; fleandură. ♦ (La pl.) Lucruri vechi și fără valoare. ♦ Fig. Termen injurios pentru o femeie imorală. – Et. nec.

bulet
BULÉT, buleți, s.m. Denumire dată articulației gleznei calului, situată între chișiță și osul fluierului. – Din fr. boulet.

buletin
BULETÍN, buletine, s.n. 1. (Urmat de determinări) Scurt comunicat, raport, anunț sau notă oficială care conține informații de actualitate și de interes public. ♦ Adeverință eliberată de o autoritate pentru a atesta ceva. Buletin de analize medicale. ♦ Nume dat unei publicații periodice cu scurte dări de seamă, studii și informații de specialitate etc. 2. (Adesea cu determinarea „de identitate”) Act oficial care atestă identitatea unei persoane. 3. (În sintagma) Buletin de vot = imprimat cuprinzând numele și prenumele candidaților la o alegere, cu ajutorul căruia alegătorii își exercită dreptul de vot. – Din fr. bulletin.

bulevard
BULEVÁRD, bulevarde, s.n. Arteră urbană de mare circulație, de obicei plantată pe margini cu arbori. – Din fr. boulevard.

bulevardier
BULEVARDIÉR, -Ă, bulevardieri, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. De bulevard. ♦ Fig. (Despre opere dramatice) Superficial, ușor, amuzant, de mică valoare. 2. S.m. și f. (Fam.) Bulevardist. [Pr.: -di-er] – Din fr. boulevardier.

bulevardism
BULEVARDÍSM s.n. Atitudine bulevardieră. – Bulevard + suf. -ism.

bulevardist
BULEVARDÍST, -Ă, bulevardiști, -ste, s.m. și f. (Fam.) Om plimbăreț, care bate toată ziua bulevardele; derbedeu, haimana; bulevardier (2). – Bulevard + suf. -ist.

bulfeu
BULFÉU, bulfeie, s.n. Fiecare dintre cele două speteze care leagă partea de sus a jugului de policioară. – Din magh. bélfa.

bulgar
BULGÁR, -Ă, bulgari, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. pl. Populație turcică, așezată la sfârșitul sec. VII în regiunea de nord-est a Bulgariei, unde, în sec. VII-IX, a fost asimilată de slavi. 2. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Bulgariei. 3. Adj. Care aparține Bulgariei sau populației ei, privitor la Bulgaria sau la populația ei; bulgăresc. + (Substantivat, f.) Limba bulgară. – Din sl. blŭgarinŭ.

bulgar
BÚLGĂR s.m. v. bulgăre.

bulgaras
BULGĂRÁȘ, bulgărași, s.m. Diminutiv al lui bulgăre. – Bulgăre + suf. -aș.

bulgare
BÚLGĂRE, bulgări, s.m. Bucată compactă dintr-o materie solidă oarecare, mai ales de pământ; grunz. [Var.: búlgăr s.m.] – Et. nec.

bulgaresc
BULGĂRÉSC, -EÁSCĂ, bulgărești, adj. Bulgar (3). – Bulgar + suf. -esc.

bulgareste
BULGĂRÉȘTE, adv. Ca bulgarii (2); în limba bulgară. – Bulgar + suf. -ește.

bulgari
BULGĂRÍ, bulgăresc, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. A arunca cu bulgări în cineva. 2. A acoperi cu lut scheletul de nuiele împletite al unui grajd, al unei colibe etc. – Din bulgăre.

bulgarie
BULGĂRÍE, bulgării, s.f. (Reg.) Grădină sau teren cultivat cu zarzavat. – Bulgar + suf. -ie.

bulgaroaica
BULGĂROÁICĂ, bulgăroaice, s.f. Femeie care face parte din populația de bază a Bulgariei. – Bulgar + suf. -oaică.

bulgaros
BULGĂRÓS, -OÁSĂ, bulgăroși, -oase, adj. (Rar) Plin cu bulgări. – Bulgăr + suf. -os.

bulgur
BULGÚR s.n. (Reg.) Grâu măcinat mare, râșnit sau pisat; crupe de grâu. ♦ Mâncare gătită din acest grâu. – Din tc. bulgur.

bulhac
BULHÁC, bulhace, s.n. (Reg.) Băltoacă. – Et. nec.

bulibasa
BULIBÁȘĂ, bulibași, s.m. Conducător al unei cete de țigani. – Din bulucbașă.

bulicher
BULICHÉR, bulichere, s.n. (Reg.) Cuțit mare și lung; cuțit stricat, care nu taie. – Cf. magh. b u g y l i „briceag”.

bulimic
BULÍMIC, -Ă, bulimici, -ce, adj., s.m. și f. (Med.) (Bolnav) de bulimie. – Din fr. boulimique.

bulimie
BULIMÍE s.f. Stare patologică manifestată prin foame excesivă, continuă. – Din fr. boulimie.

bulin
BULÍN s.n. v. bulină.

bulina
BULÍNĂ^1, buline, s.f. 1. Capsulă în care se pune un praf luat ca medicament; cașetă; p. ext. praful medicamentos împreună cu capsula lui. 2. Petic rotund de hârtie dată pe o parte cu gumă arabică, cu care se lipesc plicuri, dosare etc. 3. Desen rotund imprimat pe țesături. [Var.: bulín s.n.] – Din ngr. bulíni.

BULÍNĂ^2, buline, s.f. Parâmă pentru manevrarea pânzelor inferioare ale unei nave cu pânze. – Din fr. bouline.

bulion
BULIÓN, (1, 2) bulionuri, (3) bulioane, s.n. 1. Pastă conservată de pătlăgele roșii. 2. (Rar) Supă de carne fără zarzavat sau paste făinoase. 3. Mediu lichid obținut din carne sau din vegetale și folosit pentru culturile de microorganisme. [Pr.: -li-on] – Din fr. bouillon, rus. bulón.

bullfinch
BULL-FINCH, bull-finch-uri, s.n. Obstacol la alergările de cai, care constă dintr-un zid cu nuiele deasupra sau dintr-un zid de o anumită înălțime. [Pr.: búlfinci] – Din fr., engl. bull-finch.

bulon
BULÓN, buloane, s.n. Tijă cilindrică, cu sau fără cap, prevăzută cu filet, la unul sau la ambele capete și care servește la asamblarea a două piese. – Din fr. boulon.

bulona
BULONÁ, bulonez, vb. I. Tranz. A îmbina două piese, două organe de mașini etc. cu ajutorul unor buloane. – Din fr. boulonner.

bulonaj
BULONÁJ, bulonaje, s.n. Bulonare. – Din fr. boulonnage.

bulonare
BULONÁRE s.f. Acțiunea de a bulona. – V. bulona.

bulonat
BULONÁT, -Ă, bulonați, -te, adj. Cu buloane. – V. bulona.

buluc
BULÚC, bulucuri, s.n. 1. Număr mare de oameni strânși la un loc; droaie, gloată. ♦ (Adverbial) În masă, în rânduri strânse, cu grămada; unul peste altul, înghesuindu-se; repede, iute. 2. (În vechea organizare a armatei din țările românești) Unitate militară tactică formată din mercenari, care corespundea aproximativ efectivului unei companii; bulucbășie; p. ext. ceată de oameni înarmați. – Din tc. bölük.

bulucbasa
BULUCBÁȘĂ, bulucbași, s.m. (Înv.) Comandant de buluc (2). – Din tc. bölükbașı.

bulucbasie
BULUCBĂȘÍE, bulucbășii, s.f. (Înv.) Buluc (2). – Bulucbașă + suf. -ie.

buluceala
BULUCEÁLĂ s.f. Faptul de a se buluci. – V. buluci.

buluci
BULUCÍ, bulucesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se îmbulzi (1), a se îngrămădi. – Din buluc.

bulughina
BULUGHÍNĂ, bulughine, s.f. (Reg.) Cartof. – Et. nec.

bulumac
BULUMÁC, bulumaci, s.m. Stâlp de susținere sau grindă de lemn care se întrebuințează la case, la porți, la spaliere de vii etc. – Et. nec.

bulvan
BULVÁN, bulvani, s.m. Buștean din care se taie scânduri la joagăr. – Et. nec.

bulversa
BULVERSÁ, bulversez, vb. I. Intranz. (Franțuzism) A răsturna cu totul, a întoarce pe dos, a pune în dezordine; a zăpăci, a tulbura, a dezorienta. – Din fr. bouleverser.

bulversare
BULVERSÁRE, bulversări, s.f. (Franțuzism) Acțiunea de a bulversa. – V. bulversa.

bulversat
BULVERSÁT, -Ă, bulversați, -te, adj. (Franțuzism) 2. (Despre lucruri) Care se află în dezordine. 2. (Despre oameni) Zăpăcit, năucit; dezorientat. – V. bulversa.

bulz
BULZ, bulzi, s.m. 1. (Pop.) Cocoloș. ♦ Cocoloș de mămăligă caldă în care s-a pus brânză de oaie sau urdă. 2. (Tehn.) Ansamblu de piese de cherestea obținute prin debitarea unui buștean și așezate astfel încât să reconstituie trunchiul. [Pl. și: (n.) bulzuri] – Cf. alb. b u l e z.

bulzis
BULZÍȘ adv. (Reg.) Înghesuit unul lângă altul. – Bulz + suf. -iș.

bulzisor
BULZIȘÓR, bulzișori, s.m. Diminutiv al lui bulz. – Bulz + suf. -ișor.

bum
BUM interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de o detunătură de armă, de o lovitură înfundată sau de o cădere. – Onomatopee.

bumasca
BUMÁȘCĂ, bumăști, s.f. (Înv.) Bancnotă (rusească). – Din rus. bumajka.

bumb
BUMB, bumbi, s.m. 1. (Pop.) Nasture. 2. Mic ornament arhitectural de formă sferică. 3. Dispozitiv cu care se leagă coarda la unele instrumente cu coarde. – Cf. magh. g o m b.

bumbac
BUMBÁC, (1) s.m., (2, 3) s.n. 1. S.m. Plantă textilă din familia malvaceelor, de origine tropicală și subtropicală, cu flori gălbui sau roșietice și cu fructele capsule, care conțin numeroase semințe acoperite cu peri pufoși (Gossypium). 2. S.n. Fibră textilă obținută, prin egrenare, de pe semințele bumbacului (1). ♦ (Pop.) Vată. ♢ Expr. A avea bumbac în urechi = a nu auzi bine. ♦ Fir răsucit de bumbac (2), întrebuințat la țesut sau la cusut. ♦ Țesătură din fire de bumbac (2). ♢ Bumbac mercerizat = fir sau țesătură de bumbac (2) tratat cu diverse soluții spre a căpăta luciu. 3. S.n. (În sintagma) Bumbac colodiu = substanță explozivă pe bază de nitroceluloză. – Cf. scr. b u m b a k, bg. b u b a k, lat. med. b o m b a c i u m.

bumbara
BUMBARÁ s.f. v. cumbara.

bumbasir
BUMBAȘÍR s.m. v. mumbașir.

bumbacar
BUMBĂCÁR, bumbăcari, s.m. Lucrător care se ocupă cu scărmănatul și torsul firelor de bumbac (2); negustor de țesături de bumbac. – Bumbac + suf. -ar.

bumbacareasa
BUMBĂCĂREÁSĂ, bumbăcărese, s.f. Lucrătoare care se ocupă cu scărmănatul și torsul firelor de bumbac. – Bumbăcar + suf. -easă.

bumbacarie
BUMBĂCĂRÍE^1, bumbăcării, s.f. 1. Întreprindere textilă sau secție dintr-o întreprindere textilă în care se prelucrează bumbacul (2).2. Produse confecționate din bumbac (2); cantitate mare de țesături de bumbac. 3. Teren plantat cu bumbac (1). – Bumbac + suf. -ărie.

BUMBĂCĂRÍE^2 s.f. Meseria bumbăcarului. – Bumbăcar + suf. -ie.

bumbacarita
BUMBĂCĂRÍȚĂ, bumbăcărițe, s.f. Numele mai multor specii de plante erbacee cu flori brune-roșietice sau verzi-negricioase, cu fructul acoperit de peri mătăsoși, asemănători bumbacului (1) (Eriophorum); lânărică. – Bumbac + suf. -ariță.

bumbaceala
BUMBĂCEÁLĂ, bumbăceli, s.f. (Rar) Bumbăcit. ♦ Fig. (Fam.) Bătaie zdravănă. – Bumbăci + suf. -eală.

bumbacel
BUMBĂCÉL s.n. Ață de bumbac mercerizat (întrebuințată pentru broderie). – Bumbac + suf. -el.

bumbaci
BUMBĂCÍ, bumbăcesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A vătui^1. ♦ Fig. (Fam.) A bate zdravăn pe cineva. – Din bumbac.

bumbacit
BUMBĂCÍT s.n. Faptul de a bumbăci; vătuire, bumbăceală. – V. bumbăci.

bumben
BÚMBEN adv. (Reg.; în expr.) A dormi bumben = a dormi adânc. A rămâne bumben = a rămâne nemișcat, țeapăn. – Et. nec.

bumburez
BUMBURÉZ, bumburezi, s.m. (Reg.) 1. Grăunte; bob de mazăre, de fasole etc. 2. Plantă erbacee cu spice brun-închis: bumbușor (II 2) (Schoenus nigricans). – Cf. b u m b, b u b u r u z ă.

bumbusor
BUMBUȘÓR, bumbușori, s.m. I. (Pop.) Năsturaș. II. (Bot.; reg.) 1. Bănuț (2) (Bellis perennis). 2. Bumburez (2) (Schoenus nigricans). – Bumb + suf. -ușor.

bumerang
BUMERÁNG, bumeranguri, s.n. Armă de lemn îndoit în formă de unghi obtuz, folosită de populația băștinașă a Australiei, care, datorită formei sale și a felului în care este aruncată, revine la locul de aruncare dacă n-a atins ținta. – Din fr. boumerang.

bun
BUN, -Ă, (I-VIII) buni, -e, adj., s.m. și f., (IX) bunuri, s.n., (X) adv. I. Adj. Care are calități. 1. Care face în mod obișnuit bine altora, care se poartă bine cu alții; binevoitor. ♢ Expr. Bun la inimă = milostiv. Bun, rău = oricum ar fi. (Substantivat) Bun și rău = toată lumea (fără deosebire), oricine. ♦ Îndatoritor, amabil. ♢ Expr. Fii bun! = te rog! ai bunătatea! 2. Care se achită de obligațiile morale și sociale; corect, cuviincios; frumos, milos. ♢ Loc. adv. (Substantivat) Cu buna = cu vorbe bune; de bunăvoie. ♢ Expr. Sfat bun = îndemn înțelept, util, folositor. A fi (sau a ajunge, a încăpea etc.) în (sau pe) mâini bune = a fi sau a ajunge la o persoană de încredere. A pune o vorbă (sau un cuvânt) bun(ă) pentru cineva = a interveni pentru cineva, a susține pe cineva. ♢ Compuse: bun-simț = capacitate bazată pe experiența cotidiană de a judeca, de a aprecia just oamenii, lucrurile, evenimentele: bună purtare = comportare conformă normelor moralei și educației: certificat de bună-purtare = a) (ieșit din uz) certificat în care se atestă purtarea corectă a cuiva într-un serviciu, în școală etc.; b) fig. recomandație orală sau laudă adusă cuiva; bună-cuviință = purtare cuviincioasă, creștere aleasă. 3. (Despre copii) Cuminte, ascultător, îndatoritor; care are grijă de părinți. 4. Caracteristic omului mulțumit, vesel, bine dispus. ♢ Expr. A fi în toane bune = a fi vesel, bine dispus. II. Adj. 1. Care face sau prinde bine; plăcut, satisfăcător, agreabil. ♢ Expr. A i-o face bună sau a-i face (cuiva) una bună = a-i provoca cuiva o supărare. Una bună = o întâmplare deosebită, spirituală, o nostimadă. A o păți bună = a avea necaz. (Ir.) Bună treabă! = frumos! halal! n-am ce zice! Na-ți-o bună! = asta-mi mai lipsea! asta-i acum! Na-ți-o bună că ți-am dres-o (sau frânt-o), se spune atunci când ai dat de o situație dificilă sau inoportună. 2. (Despre mâncăruri și băuturi) Gustos, apetisant, ales. ♢ Expr. Poamă bună, se spune despre un om de nimic, neserios, despre un derbedeu sau despre o femeie imorală. ♢ Compus: bun-gust = simț estetic, rafinament. 3. Bogat, abundent, îmbelșugat. 4. (Despre miros) Frumos, plăcut, agreabil. 5. Liniștit, tihnit, fără griji; fericit. Viață bună. ♢ (În formule de salut sau de urare) Bună ziua! Bună seara! Noapte bună! ♢ Compus: (Bot.) bună-dimineața = zorea. III. Adj. 1. Potrivit, apt pentru un anumit scop; p. ext. care-și îndeplinește bine menirea. ♢ Expr. (Adesea substantivat) Bun de tipar (sau de imprimat) = aprobare dată de autor, de editură, de redacție sau de alți beneficiari pe tiparul de corectură sau de probă, după care începe imprimarea tirajului. Bun pentru... = valabil pentru... 2. (Despre organele corpului sau despre funcțiunile lor) Care funcționează bine. ♢ Expr. Bun de gură = limbut. Bun de mână = îndemânatic, abil. 3. (Despre îmbrăcăminte și încălțăminte) Care nu este uzat; p. ext. nou, de sărbătoare. 4. De calitate superioară; p. ext. de preț, scump, nou. ♦ Veritabil, autentic; pur. ♢ Expr. A o lua de bună = a crede cele spuse; a lua (ceva) în serios. A o ține (una și) bună = a susține un lucru cu încăpățânare. A ști una și bună = a se încăpățâna în susținerea unui punct de vedere. 5. (Despre bani) Care are putere de circulație. IV. Adj. Înzestrat, talentat, priceput; p. ext. dibaci, abil, iscusit. V. Adj. 1. Folositor, util; avantajos, rentabil. ♢ Expr. La ce bun? = la ce folosește? ♦ (Despre timp, fenomene atmosferice etc.) Favorabil, prielnic, frumos. 2. (În basme și superstiții) Prevestitor de bine. ♢ Expr. A nu-i fi (de-)a buna cuiva = a(-i) prevesti ceva neplăcut, rău. VI. Adj. 1. Zdravăn, puternic, strașnic. ♦ Considerabil, mare. ♢ Loc adv. În bună parte = în măsură importantă. O bună bucată sau o bucată bună (de timp, de loc etc.) = o parte însemnată (de timp, de loc, etc.). 2. Întreg, plin; deplin; p. ext. mai mult decât..., și mai bine. ♢ Compuse: bună-credință s.f. = a) obligație de comportare corectă pe care părțile trebuie s-o respecte la încheierea și la executarea contractelor sau, în cazul statelor, a tratatelor; b) convingere a unei persoane că acționează în temeiul unui drept și conform cu legea sau cu ceea ce se cuvine; sinceritate, onestitate; (loc. adj.) de bună-credință = sincer, cinstit. 3. (În expr.) Într-o bună zi (sau dimineață) = cândva, odată; pe neașteptate. VII. Adj. (Despre legături de rudenie) De sânge, adevărat. Tată bun. ♦ Văr bun sau vară bună = văr primar sau vară primară. ♦ (Despre prieteni, vecini etc.) Apropiat; devotat. ♦ Nobil, ales. VIII. S.m. și f. (Înv. și pop.) Bunic, bunică. IX. S.n. 1. Ceea ce este util sau necesar societății sau individului pentru a-i asigura existența, bunăstarea. ♦ Obiect sau valoare care are importanță în circulația economică. 2. (Mai ales la pl.) Tot ce posedă cineva; avut, proprietate, avere; bogăție, avuție. ♢ Bunuri de consum = bunuri materiale destinate consumului personal; obiecte de consum. 3. Element al patrimoniului unei persoane, care poate consta dintr-un lucru (bun corporal) sau dintr-un drept (bun incorporal). ♢ Bune oficii = intervenție a unui stat pentru determinarea altor state în vederea rezolvării pe cale pașnică, prin tratative a diferendelor dintre acestea. 4. Calitate, virtute. 5. (Rar) Rezultat, rod, folos. X. Adv. (Exprimă o aprobare) Bine, da, așa. – Lat. bonus.

buna
BÚNA s.f. Varietate de cauciuc sintetic. – Din germ. Buna (denumire comercială).

bunavestire
BÚNA-VESTÍRE s.f. Numele sărbătorii creștine (25 martie) închinate anunțării nașterii lui Isus Cristos; blagoveștenie. – Bună + vestire (după sl. blagovĕștenije).

bunaoara
BUNĂOÁRĂ adv. De exemplu, de pildă, cum ar fi, să zicem. [Var.: bunioáră adv.] – Bună + oară.

bunastare
BUNĂSTÁRE s.f. Situație materială bună, prosperă; prosperitate. [Gen.-dat.: bunăstării și (mai vechi) bunei stări] – Bună + stare (după germ. Wohlstand).

bunatate
BUNĂTÁTE, (1 3, II) bunătăți, s.f. I. 1. Însușirea de a fi bun, înclinarea de a face bine; p. ext. îndurare, milă, blândețe; bunețe. 2. Bunăvoință, amabilitate. ♢ Expr. Ai bunătate (sau bunătatea) ori fă bunătatea (să...) = te rog, fii bun (să...). 3. Faptă bună, binefacere. 4. Gust bun, plăcut. II. (Concr.) 1. (La pl.) Mâncare sau băutură (foarte) bună. 2. (Mai ales la pl.) Lucru de calitate (foarte) bună. 3. (La pl.) Averi, bogății. – Lat. bonitas, -atis.

bunavoie
BUNĂVÓIE s.f. (În loc adv.) De bunăvoie sau de bunăvoia mea (sau ta etc.) = nesilit de nimeni, din inițiativă proprie; de la sine, singur. – Bună + voie.

bunavointa
BUNĂVOÍNȚĂ s.f. 1. Purtare sau atitudine binevoitoare față de cineva; îngăduință. 2. Tragere de inimă; râvnă, zel, sârg. [Gen.-dat.: bunăvoinței] – Bună + voință (după lat. benevolentia).

buncar
BÚNCĂR, buncăre, s.n. 1. Construcție alcătuită dintr-un recipient de oțel, de beton etc. și un schelet de susținere, destinată depozitării temporare a unor materiale granulare. 2. Cutie metalică destinată depozitării pieselor la mașinile-unelte în vederea prelucrării lor. 3. Compartiment amenajat pe nave pentru depozitarea combustibilului (cărbuni). 4. Mic adăpost blindat; cazemată. – Din germ. Bunker. Cf. rus. b u n k e r.

bunceag
BUNCEÁG, bunceaguri, s.n. (Reg.) 1. Îngrămădire de trunchiuri căzute, crengi uscate și ierbărie. 2. Covor de mușchi. – Cf. scr. b u č a k.

bund
BUND, bunduri, s.n. Asociație, confrerie; confederație (în Germania și Elveția). – Din germ. Bund.

bunda
BÚNDĂ, bunde, s.f. 1. Haină lungă și largă de postav, îmblănită, purtată de bărbați; burcă^1; (reg.) blană mare făcută din piei de oaie, întrebuințată de țărani ca îmbrăcăminte de iarnă. 2. (Reg.) Pieptar (1). – Din magh. bunda.

bundita
BUNDÍȚĂ, bundițe, s.f. 1. Diminutiv al lui bundă. 2. (Bot.; în compusul) Bundița vântului = plantă erbacee cu flori violete-purpurii, care crește prin fânețe, pe câmpuri, pe dealuri (Phlomis pungens). – Bundă + suf. -iță.

bunel
BUNÉL, bunei, s.m. (Fam.) Bunic. – Bun + suf. -el.

bunete
BUNÉȚE, buneți, s.f. (Reg.) Bunătate. – Bun + suf. -ețe.

bungalou
BUNGALÓU, bungalouri, s.n. Locuință din lemn sau din împletitură de trestie, fără etaj, înconjurată de verande și de vegetație. – Din engl. bungalow.

bunget
BUNGÉT, bungeturi, s.n. (Reg.) Pădure sau porțiune de pădure deasă și întunecoasă; desiș. [Acc. și: búnget] – Cf. alb. b u n k.

bunghini
BUNGHINÍ, bunghinesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A migăli. – Et. nec.

bunic
BUNÍC, bunici, s.m. 1. Tatăl tatălui meu sau al mamei; bun (VIII), bunel, bât. 2. (La pl.) Părinții părinților; p. ext. strămoși. 3. (Reg.) Termen cu care se adresează cineva unui om bătrân. – Bun + suf. -ic.

bunica
BUNÍCĂ, bunici, s.f. 1. Mama tatălui sau a mamei; mamaie, mamă-mare, buniță, bună (VIII), bâtă, iacă. 2. ♢ Expr. (Pe) când era bunica fată (mare) = demult. 2. (Reg.) Termen cu care se adresează cineva unei femei bătrâne. – Bună + suf. -ică.

bunicel
BUNICÉL, -EÁ, -ÍCĂ, bunicei, -ele, adj. Bunișor. – Bun + suf. -icel.

bunicuta
BUNICÚȚĂ, bunicuțe, s.f. Diminutiv al lui bunică. – Bunică + suf. -uță.

bunioara
BUNIOÁRĂ adv. v. bunăoară.

bunisor
BUNIȘÓR, -OÁRĂ, bunișori, -oare, adj. Diminutiv al lui bun; bunuț, bunicel. Bun + suf. -ișor.

bunita
BUNÍȚĂ, bunițe, s.f. Bunică. – Bună + suf. -iță.

bunt
BUNT, bunturi, s.n. (Înv. și reg.) Conspirație; răscoală. – Din pol., rus. bunt.

buntas
BUNTÁȘ, buntași, s.m. (Înv. și reg.) Conspirator, rebel. – Bunt + suf. -aș.

bunut
BUNÚȚ, -Ă, bunuți, -e, adj. (Pop. și fam.) Bunișor. ♢ Expr. Bun-bunuț = foarte bun. – Bun + suf. -uț.

bur
BUR, -Ă, buri, -e, s.m. și f. (La pl.) Populație în Africa de Sud constituită din urmașii coloniștilor europeni, în special olandezi, stabiliți aici în secolul al XVII-lea; (la sg.) persoană care face parte din această populație. – Din pronunțarea bur a cuv. engl. boer.

bura
BURÁ^1, pers. 3 burează, vb. I. Intranz. A ploua mărunt și des; a burnița, a țârâi. – Din bură.

BURÁ^2, burez, vb. I. Tranz. 1. A astupa cu un material de buraj (argilă, nisip etc.) spațiul gol, neocupat de explozive, dintr-o gaură de mină sau dintr-o sondă de minare. 2. A îndesa balastul sub traversele unei linii de cale ferată. – Din fr. bourrer.

buraca
BURÁCĂ, burăci, s.f. (Reg.) Negură groasă, deasă. – Cf. b u r ă.

buraj
BURÁJ s.n. Burare. – Din fr. bourrage.

burangic
BURANGÍC s.n. v. borangic.

burare
BURÁRE, burări, s.f. Acțiunea de a bura^2; buraj. ♢ Burarea căii = îndesare manuală sau cu mijloace mecanizate a balastului sub traversele unei linii de cale ferată. – V. bura^2.

burat
BURÁT, burate, s.n. Aparat format dintr-o sită centrifugă, folosit pentru cernerea făinii de cereale. – Din fr. burat.

buratec
BURÁTEC s.m. v. buratic.

buratic
BURÁTIC, buratici, s.m. (Reg.) Broatec. [Var.: burátec s.m.] – Contaminare între bură și broatec.

bura
BÚRĂ s.f. Ploaie măruntă și deasă (însoțită de ceață); burniță, burnițeală, buroaică, – Cf. scr. b u r a.

burba
BÚRBĂ, burbe, s.f. Rămășiță sau drojdie rezultată după limpezirea mustului și constituită din pielițe, bobițe sfărâmate, codițe etc. – Din fr. bourbe.

burca
BÚRCĂ^1, burci, s.f. (Reg.) Bundă (1). – Din ucr. burka.

BÚRCĂ^2, burci, s.f. (Reg.) Turtă din mălai care se coace pe vatră, în spuză. – Et. nec.

burcusoara
BURCUȘOÁRĂ, burcușoare, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui burcă^1. – Burcă + suf. – ușoară.

burdac
BURDÁC, burdace, s.n. (Reg.) Urcior cu gura strâmtă și cu dop. – Et. nec. Cf. b ă r d a c.

burdihan
BURDIHÁN s.n. v. burduhan.

burduf
BURDÚF, burdufuri, s.n. 1. Sac făcut din piele netăbăcită, uneori din stomacul unui animal (capră, oaie, bivol), în care se păstrează sau se transportă brânză, făină, apă etc. ♢ Expr. Burduf de carte = foarte învățat; tobă de carte. A lega (pe cineva) burduf = a lega (pe cineva) foarte strâns, încât să nu se poată mișca; a lega fedeleș, a lega cobză. (Reg.) A da pe cineva în burduful dracului = a nu se mai interesa de cineva. A se face burduf (de mâncare) = a mânca foarte mult, a se ghiftui. 2. Sac făcut din stomacul vitelor sau din piele de miel ori de ied, în care se înmagazinează aerul la cimpoi, la armonică etc. 3. Învelitoare de piele pentru picioare la trăsurile, descoperite. ♢ Bocanci cu burduf = bocanci cu limba netăiată, prinși de restul încălțămintei; bocanci făcuți dintr-o singură bucată. 4. Învelitoare elastică de piele, pânză etc. a spațiului de comunicație dintre două vagoane de călători. ♦ Garnitură de piele sau de cauciuc prin care se leagă două conducte dintr-un motor. 5. Bășică (1) uscată, care, pe vremuri, se întrebuința în loc de geam. 6. (Reg.) Burduhan. 7. (Reg.) Copcă în gheață. [Var.: burdúv, burdúh, burdúș s.n.] – Et. nec.

burduh
BURDÚH s.n. v. burduf.

burduhan
BURDUHÁN, burduhane, s.n. (Pop.) Stomacul animalelor rumegătoare; burduf (6); p. ext. burtă (1); bârdan [Var.: burdihán s.n.] – Burduh + suf. -an.

burduhanos
BURDUHĂNÓS, -OÁSĂ, burduhănoși, -oase, adj. (Fam.; adesea substantivat) Burtos. – Burduhan + suf. -os.

burduhos
BURDUHÓS, -OÁSĂ, burduhoși, -oase, adj. Burtos. – Burduh + suf. -os.

burdus
BURDÚȘ s.n. v. burduf.

burduseala
BURDUȘEÁLĂ, burdușeli, s.f. Faptul de a (se) burduși. – Burduși + suf. -eală.

burdusel
BURDUȘÉL, burdușele, s.n. Burduf (1) mic. – Burduș + suf. -el.

burdusi
BURDUȘÍ, burdușesc, vb. IV. 1. Tranz. A umple ceva ca pe un burduf (1); a îndesa, a ticsi. ♦ Refl. (Rar; despre ape) A se umfla. 2. Refl. (Despre tencuiala sau varul de pe pereți, despre placajul unei mobile etc.) A se scoroji, a se coșcovi. 3. Tranz. Fig. (Fam.) A bate zdravăn pe cineva. – Din burduș.

burdusire
BURDUȘÍRE, burdușiri, s.f. 1. Acțiunea de a burduși. 2. Deformare accidentală a unui perete de tablă, cu formarea unei convexități. – V. burduși.

burdusit
BURDUȘÍT, -Ă, burdușiți, -te, adj. 1. Îndesat, ticsit. 2. Scorojit, coșcovit. – V. burduși.

burduv
BURDÚV s.n. v. burduf.

burelet
BURELÉT, bureleți, s.m. Cută a pielii, la extremitatea membrelor animalelor, care are rolul de a forma unghiile sau copitele. – Din fr. bourrelet.

buret
BURÉT s.n. 1. Fir de mătase naturală, gros și neregulat, obținut prin macerarea specială a unor gogoși. 1. Țesătură de mătase fabricată din acest fir; p. ext. țesătură de bumbac cu fir gros, noduros și poros. – Din fr. bourrette.

burete
BURÉTE bureți, s.m. 1. (Bot.) Nume generic dat unor ciuperci; spongie. ♢ Expr. (Fam.) Doar n-am mâncat bureți = doar n-am înnebunit! 2. (În sintagma) Burete-de-mare = (la pl.) Încrengătură de nevertebrate marine, fixate de stânci, cu formă variată și cu scheletul constituit din spicule și bastonașe silicioase sau calcaroase (Spongiaria); (și la sg.) animal din această încrengătură; spongier. ♦ Scheletul poros al acestui animal (sau obiect similar fabricat din cauciuc, material plastic), care, datorită proprietății de a absorbi lichidele, se întrebuințează la ștersul tablei de scris, la spălat etc. – Lat. *boletis sau refăcut din bureți (pl. lui *buret(u) < lat. boletus).

buretiera
BURETIÉRĂ, buretiere, s.f. Cutiuță care conține un burete (ud). – Burete + suf. -ieră.

buretos
BURETÓS, -OÁSĂ, buretoși, -oase, adj. (Rar) Care are proprietatea de a suge lichidele, care seamănă cu structura buretelui-de-mare; spongios. – Burete + suf. -os.

bureza
BURÉZĂ, bureze, s.f. Mașină de lucru folosită pentru îndesarea balastului sub traverse (burarea căii). – Din fr. bourreuse.

burg
BURG, burguri, s.n. Castel medieval; cetate, așezare fortificată, cu caracter militar sau administrativ; oraș medieval; p. ext. oraș vechi. – Din fr. bourg.

burghez
BURGHÉZ, -Ă, burghezi, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Creat de burghezie, referitor la burghezie, propriu acesteia, purtând caracterul ei; care face parte din burghezie. 2. S.m. și f. Persoană care aparține burgheziei; ♢ Mic-burghez: a) persoană care face parte din mica burghezie; b) fig. persoană cu vederi înguste; filistin. 3. (În orânduirea feudală) Orășean, târgoveț. [Pl. și: burgheji] – Din it. borghese.

burghezi
BURGHEZÍ, burghezesc, vb. IV. Refl. (Rar) A se îmburghezi. – Din burghez.

burghezie
BURGHEZÍE, burghezii, s.f. 1. (În teoria marxistă) Clasă socială urbană deținătoare de capital, care își desfășoară activitatea în sectorul industrial comercial și bancar. ♦ (În societatea medievală) Locuitorii de la orașe; târgoveții, populația orașelor, orășenime. 2. (În sintagma) Mica burghezie = parte a burgheziei (1) formată din micii producători, micii comercianți, funcționari etc. – Din it. borghesia.

burghezime
BURGHEZÍME s.f. (Rar) Burghezie; mulțime de burghezi. – Burghez + suf. -ime.

burghias
BURGHIÁȘ, burghiași, s.m. (Entom.) Firezar. [Pr.: -ghi-aș. – Var.: (reg.) burghiéș s.m.] – Burghiu + suf. -aș.

burghiere
BURGHIÉRE s.f. Operație de executare a unei găuri cu ajutorul burghiului. – Din burghiu.

burghies
BURGHIÉȘ s.m. v. burghiaș.

burghiu
BURGHÍU, burghie, s.n. Unealtă ascuțită de oțel în formă de spirală, care, prin mișcări de înșurubare, servește la găurirea cilindrică a materialelor; sfredel. ♢ Burghiu de foraj = unealtă de foraj în formă de bară, cu capătul ca o elice, care se adaptează la perforatorul mecanic. – Din tc. burgu, bg., scr. burgija.

burgrav
BURGRÁV, burgravi, s.m. (În Germania, în evul mediu) Titlu dat conducătorului unui burg; persoană care purta acest titlu. – Din fr. burgrave.

burgund
BURGÚND, -Ă, burgunzi, -de, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană născută și crescută în Burgundia. 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din Burgundia. – De la Burgundia (n. pr.).

burhai
BURHÁI, burhaie, s.n. (Rar) 1. Ceață (rară) care se ridică după ploaie. 2. Ploaie deasă și rece de toamnă. – Contaminare între bură și buhai („ceață, bură”, puțin folosit).

buric
BURÍC, burice, s.n. 1. Orificiu abdominal prin care trece cordonul ombilical la fetus; cicatrice rămasă în mijlocul abdomenului după căderea cordonului ombilical; ombilic. ♦ Fig. Mijloc, centru. ♢ Expr. Buricul pământului = centrul pământului. A se crede (sau a se socoti) buricul pământului = a se crede (sau a se socoti) cel mai important dintre toți. ♦ Cordonul ombilical prin care fetusul primește hrană din corpul mamei. 2. (În sintagma) Buricul degetului = vârful degetului. 3. Compus: buricul-apei = plantă erbacee cu flori mici, albe sau roșietice, dispuse în umbele (Hydrocotyle vulgaris). – Lat. *umbulicus (= umbilicus), prin deglutinare: un – buric.

buriu
BURÍU, burie, s.n. (Înv. și reg.) Butoiaș cu capacitatea de peste 100 l, în care, în gospodăriile țărănești, se păstrează de obicei țuica sau oțetul. – Din bg. burija.

burjui
BURJÚI, burjui, s.m. (Rar) Burghez. – Din rus. burjui.

burlac
BURLÁC, burlaci, s.m. (Adesea adjectival) Bărbat necăsătorit; celibatar, holtei^1, becher. – Din rus., ucr. burlak.

burlan
BURLÁN, burlane, s.n. Tub de tinichea, de fontă etc. prin care se scurge apa de la jgheaburile acoperișului. ♦ Jgheab prin care se scurge apa dintr-un izvor, dintr-o cișmea etc. ♦ Tub cilindric de tinichea sau de olane, prin care trece fumul din sobă în coș; urloi. ♦ Tub de beton, de fontă etc. din care se fac canale, utilaje pentru exploatarea minieră etc. – Cf. tc. b o r u.

burlaci
BURLĂCÍ, burlăcesc, vb. IV. Intranz. A duce viață de burlac; holtei^2. – Din burlac.

burlacie
BURLĂCÍE s.f. Viață de burlac; holteie. – Burlac + suf. -ie.

burlau
BURLẮU, burlăi, s.m. (Rar) Muscă artificială întrebuințată ca nadă de către pescari. – Et. nec.

burlesc
BURLÉSC, -Ă, burlești, adj., s.f. 1. Adj. De un comic excesiv, grotesc, extravagant și adesea vulgar. ♢ Teatru burlesc = tip de teatru comic, caracterizat prin caricaturizare și parodiere. 2. S.f. Compoziție muzicală de mici proporții, cu un pronunțat caracter umoristic. – Din fr. burlesque, it. burlesco.

burlet
BURLÉT, burleți, s.m. Șnur gros din bumbac, din cauciuc, din material sintetic, din hârtie gudronată sau din lame metalice, care se pune la uși sau la ferestre pentru a împiedica pătrunderea frigului. – Din fr. bourrelet.

burnita
BURNIȚÁ, pers. 3 burnițează, vb. I. Intranz. A bura^1. – Din burniță.

burnita
BÚRNIȚĂ, burnițe, s.f. Ploaie măruntă și deasă, adesea însoțită de ceață; bură. – Din bură.

burniteala
BURNIȚEÁLĂ, burnițeli, s.f. Bură. – Burniță + suf. -eală.

burnitos
BURNIȚÓS, -OÁSĂ, burnițoși, -oase, adj. Cu burniță; ploios. – Burniță + suf. -os.

burnuz
BURNÚZ, burnuzuri, s.n. 1. Manta de lână cu glugă, pe care o poartă arabii. 2. (Reg.) Scurteică pe care o poartă țărancele. – Din tc. burnuz.

buroaica
BUROÁICĂ, buroaice, s.f. (Rar) Bură. – Bură + suf. -oaică.

bursa
BÚRSĂ^1, burse, s.f. Alocație bănească (lunară) acordată de stat, de o instituție etc. unui elev sau unui student, pentru a-și acoperi cheltuielile de întreținere în timpul studiilor; întreținere gratuită acordată de stat, de o instituție etc. unui elev sau unui student stipendiu. – Din fr. bourse.

BÚRSĂ^2, burse, s.f. Instituție unde se negociază hârtii de valoare și valute străine sau unde se desfășoară tranzacții de mărfuri. ♢ Expr. A juca la bursă = a cumpăra și a revinde efecte de bursă^2, cu scopul de a realiza un venit de pe urma urcării sau scăderii prețului lor. ♦ Bursă neagră = comerț clandestin. Bursa muncii = instituție care înregistrează cererile de lucru și mijlocește angajările. – Din fr. bourse.

bursicula
BURSÍCULĂ, bursicule, s.f. Organ în formă de pungă. – Cf. fr. b u r s i c o t.

bursier
BURSIÉR^1, -Ă, bursieri, -e, s.m. și f. Elev sau student care beneficiază de o bursă^1. [Pr.: -si-er] – Din fr. boursier.

BURSIÉR^2, -Ă, bursieri, -e, adj. Care ține de bursă2, privitor la bursă. [Pr.: -si-er] – Din fr. boursier.

bursuc
BURSÚC, bursuci, s.m. Mamifer carnivor cu trupul greoi, acoperit cu peri lungi și aspri de culoare cenușie, cu două dungi negre, cu picioare scurte, cu capul lunguieț, având un fel de rât asemănător cu al porcului; viezure. ♦ Fig. Om sau copil mic, îndesat și greoi; om retras, izolat, ursuz. – Din tc. borsuk.

bursuca
BURSUCÁ, bursúc, vb. I. Refl. (Reg.) A se burzului. – Din bursuc.

bursuca
BURSÚCĂ, bursuce, s.f. Plantă erbacee mică, cu flori violet-închis, așezate în formă de spic la vârful tulpinii și fructe capsule (Bartsia alpina). – Din bursuc.

bursucel
BURSUCÉL, bursucei, s.m. Diminutiv al lui bursuc. ♦ Fig. Pui de animal mic și gras. – Bursuc + suf. -el.

bursuflura
BURSUFLÚRĂ, bursuflure, s.f. Umflătură pe suprafața unei piese ceramice, datorată gazelor generate de o ardere rapidă. – Din fr. boursouflure.

burta
BÚRTĂ, burți, s.f. 1. (Pop.) Abdomen, pântece. ♢ Ciorbă de burtă = ciorbă făcută din stomac de vacă. ♢ Expr. (Fam.) A sta cu burta la soare = a sta degeaba. Burtă de popă, se spune despre cineva care mănâncă și bea mult. 2. Fig. Partea bombată, mai ridicată sau mai ieșită în afară, a unor obiecte. – Et. nec.

burtaverde
BURTĂVÉRDE s.m. invar. 1. (Ir.) Burghez; negustor. ♦ Om insensibil la valorile culturale; filistin; om leneș, comod, indolent. 2. (Înv.) Șorț sau brâu verde purtat altădată de negustori. – Burtă + verde.

burtaverzime
BURTĂVERZÍME s.f. (Depr.) Burghezie; negustorime. – Burtăverde + suf. -ime.

burtea
BÚRTEA s.m. invar. Poreclă dată unui om gras. [Voc.: burteo] – Burtă + suf. -ea.

burtica
BURTÍCĂ, burtici, s.f. Burticică. – Burtă + suf. -ică.

burticica
BURTICÍCĂ, burticele, s.f. Diminutiv al lui burtă; burtică. – Burtă + suf. -icică.

burticos
BURTICÓS, -OÁSĂ, burticoși, -oase, adj. (Rar) Burtos (1). – Burtică + suf. -os.

burtiera
BURTIÉRĂ, burtiere, s.f. Corset care strânge abdomenul și șoldurile, centură. [Pr.: -ti-e-] – Burtă + suf. -ieră (după fr. ventrière).

burtos
BURTÓS, -OÁSĂ, burtoși, -oase, adj. 1. (Adesea substantivat) Care are burtă mare; pântecos, burduhănos, burduhos, burticos. 2. (Despre un vas, p. ext. despre alte obiecte) Bombat, pântecos. – Burtă + suf. -os.

buruian
BURUIÁN s.n. v. buruiană.

buruiana
BURUIÁNĂ, buruieni, s.f. (Pop.) Nume generic pentru diverse plante erbacee necultivate. ♢ Buruiană de leac = plantă medicinală. ♦ Nume dat unor plante necultivate comestibile. [Pl. și: buruiene. – Var.: buruián s.n.] – Din bg., scr. burjan.

buruienis
BURUIENÍȘ, buruienișuri, s.n. Buruieni multe; p. ext. loc năpădit de buruieni. – Buruiană + suf. -iș.

buruienos
BURUIENÓS, -OÁSĂ, buruienoși, -oase, adj. (Despre un loc) Năpădit de buruieni; unde cresc multe buruieni. ♦ Fig. (Despre stil, vorbire) Stufos, încâlcit; neîngrijit, vulgar. – Buruiană + suf. -os.

buruienuta
BURUIENÚȚĂ, buruienuțe, s.f. Diminutiv al lui buruiană. – Buruiană + suf. -uță.

burzului
BURZULUÍ, burzuluiesc, vb. IV. Refl. 1. A se mânia brusc; a se răsti (la cineva); a se bursuca. ♦ Fig. (Despre vreme) A se schimba în rău. ♦ Refl. și tranz. fact. (Înv.) A (se) răscula, a (se) răzvrăti. 2. (Despre păr) A se zbârli. ♢ Expr. (Tranz.; fam.) A-și burzului creasta = a se grozăvi, a se îngâmfa. – Din magh. borzolni.

burzuluiala
BURZULUIÁLĂ, burzuluieli, s.f. Faptul de a (se) burzului; răzvrătire. ♦ Supărare, enervare, mânie. ♦ (Înv.) Răscoală. – Burzului + suf. -eală.

burzuluit
BURZULUÍT, -Ă, burzuluiți, -te, adj. 1. Mânios, supărat, enervat. ♦ (Înv.) Revoltat, răsculat. 2. (Despre păr) Zbârlit. – V. burzului.

busc
BUSC, buscuri, s.n. Prag construit în camera unei porți batante de ecluză, pe care se sprijină poarta, atunci când este închisă. – Din fr. bousque.

buscula
BUSCULÁ, busculez, vb. I. Refl. (Franțuzism) A se înghesui; a se învălmăși. – Din fr. bousculer.

busculada
BUSCULÁDĂ, busculade, s.f. Înghesuială, învălmășeală. – Din fr. bousculade.

business
BUSINESS, businessuri, s.n. (Englezism) 1. Afacere. 2. Ocupație, muncă. [Pr.: bíznis] – Din engl. business.

businessman
BUSINESSMAN, businessmeni, s.m. (Englezism) Om de afaceri. [Pr.: bíznismen] – Din engl. businessman.

busnat
BUSNÁT, -Ă, busnați, -te, adj. (Reg.) Bucălat. – Et. nec.

busola
BUSÓLĂ, busole, s.f. Instrument alcătuit dintr-un cadran și un ac magnetic mobil care, lăsat liber, se așază pe direcția nord-sud. ♢ Expr. A-și pierde busola = a se zăpăci, a-și pierde dreapta judecată, simțul măsurii. ♦ Fig. Călăuză, conducător. – Din fr. boussole.

bust
BUST^1, busturi, s.n. 1. Partea superioară a corpului omenesc. 2. Sculptură sau (impr.) pictură care reprezintă partea superioară a corpului omenesc. – Din fr. buste.

BUST^2 s.n. Dispozitiv pentru măsurarea de scurtă durată a puterii motorului la avioane în vederea înlesnirii decolării. – Din engl. bust.

busta
BÚSTA adv. v. buzna.

bustrofedon
BUSTROFEDÓN s.n. Fel de scriere foarte veche în care rândurile mergeau fără discontinuități de la stânga la dreapta și de la dreapta la stânga. – Din fr. boustrophédon.

busuioc
BUSUIÓC, -OÁCĂ, busuioci, -oace, subst., adj. I. Subst. 1. S.m. Plantă erbacee de grădină din familia labiatelor, cu tulpina păroasă, cu flori mici, albe sau trandafirii, cu miros plăcut (Ocimum basilicum). ♢ Compuse: busuioc-roșu = plantă erbacee ornamentală, cu flori mici, roșii, dispuse în spice (Amaranthus caudatus); busuioc-sălbatic = plantă erbacee cu tulpina păroasă și flori violete (Prunella vulgaris). 2. S.n. (Reg.) Numele unui dans popular asemănător cu hora; melodie după care se execută acest dans. II. Adj. (Despre fructe, vin) Cu aromă de busuioc (I 1). ♦ Pere busuioace = soi de pere răspândit mai mult în Moldova, ovale, galbene-verzui și roșu-aprins pe partea însorită. ♦ (Substantivat, f.) Varietate de viță de vie; strugure produs de această viță. [Var.: bosuióc s.n.] – Din bg. bosilek, scr. bosiljak.

buseala
BUȘEÁLĂ, bușeli, s.f. Lovitură înfundată (cu pumnul); izbitură, bușitură. – Buși^2 + suf. -eală.

busel
BUȘÉL, bușei, s.m. Unitate de măsură engleză pentru volum, egală cu 36 de litri. – Din engl. bushel.

buseu
BUȘÉU, bușeuri, s.n. Prăjitură cu nuci, cremă, frișcă sau ciocolată. – Din fr. bouchée.

busi
BUȘI^1 s.m. pl. (În expr.) În patru buși = în patru labe. De-a bușilea = pe brânci. [Formă gramaticală: (în expr.) bușilea] – Din buși^2.

BUȘÍ^2, bușesc, vb. IV. Tranz. și intranz. A lovi (cu pumnul), a izbi. ♦ Tranz. A împinge pe cineva cu putere; a îmbrânci, a trânti. – Din bg. bușa, scr. bušiti.

busitura
BUȘITÚRĂ, bușituri, s.f. Bușeală. – Buși^2 + suf. -tură.

busmachiu
BUȘMACHÍU, bușmachii, s.m. (Înv. și reg.) Pantof de casă; papuc^1. – Din rus., ucr. bašmak.

buson
BUȘÓN, bușoane, s.n. 1. Dop din plută, cauciuc, lemn etc. prevăzut cu ghivent. 2. Piesă cilindrică de porțelan, care face parte din dispozitivul de siguranță al unui circuit electric. – Din fr. bouchon.

bustean
BUȘTEÁN, bușteni, s.m. Trunchi de copac tăiat și curățat de crengi; partea trunchiului unui copac rămasă în pământ după tăiere; buștihan. ♢ Expr. (Adverbial) A dormi buștean = a dormi adânc. A (se) lămuri buștean = a lăsa (sau a rămâne) nedumerit în urma unei explicații neclare. – Et. nec.

bustihan
BUȘTIHÁN, buștihani, s.m. (Reg.) Buștean. – Et. nec.

busuma
BUȘUMÁ, bușumez, vb. I. Tranz. A freca un cal cu un șomoiog de paie. – Et. nec.

but
BUT^1 s.n. (Reg.; în loc. prep.) În butul (cuiva) = în ciuda, în pofida (cuiva). – Et. nec.

BUT^2, buturi, s.n. Bucată (mare) de carne; coapsa de dinapoi a animalelor rumegătoare, a căror carne servește ca aliment. – Din tc. but.

BUT^3, buturi, s.n. Fiecare dintre stâlpii porții în jocul de rugbi. ♦ (Rar) Poartă la jocul de fotbal. – Din fr. but.

butac
BUTÁC, -Ă, butaci, -ce, adj. (Despre unele animale) Cu coarne scurte și groase. – Cf. magh. b u t a.

butada
BUTÁDĂ, butade, s.f. (Franțuzism) Vorbă de spirit; ironie. – Din fr. boutade.

butadiena
BUTADIÉNĂ, butadiene, s.f. Substanță chimică din clasa hidrocarburilor nesaturate, care se prezintă ca un gaz incolor, insolubil în apă și care se utilizează la prepararea cauciucurilor sintetice, a lacurilor etc. [Pr.: -di-e-] – Din fr. butadiène.

butafor
BUTAFÓR, butafori, s.m. Decorator specializat în butaforie. – Din butaforie (derivat regresiv).

butaforic
BUTAFÓRIC, -Ă, butaforici, -ce, adj. Referitor la butaforie. – Cf. rus. b u t a f o r s k i i.

butaforie
BUTAFORÍE s.f. Ansamblu de obiecte confecționate din paste maleabile, din hârtie și clei, folosite la realizarea decorurilor. – Din rus. butaforiia.

butalca
BUTÁLCĂ, butălci, s.f. Unealtă de lemn constituită dintr-o bară cilindrică subțire cu două plăci fixate în cruce la unul dintre capete, folosită la fărâmițarea cheagului de lapte în vederea formării cașului și a eliminării zerului. – Et. nec.

butan
BUTÁN, butani, s.m. Hidrocarbură saturată, cu patru atomi de carbon în moleculă, care se găsește în gazele de sondă și de cracare sau se obține pe cale industrială. – Din fr. butane.

butanol
BUTANÓL, butanoli, s.m. Substanță chimică din clasa alcoolilor, folosită ca dizolvant pentru lacuri și intermediar în sinteze organice; alcool butilic. – Din fr. butanol.

butanona
BUTANÓNĂ, butanone, s.f. (Chim.) Lichid inflamabil cu miros de acetonă, utilizat în industria chimică și farmaceutică; metilacetonă, metiletilcetonă. – Din fr. butanone.

butar
BUTÁR, butari, s.m. (Înv. și reg.) Dogar de buți; persoană care are în seama ei buțile cu vin dintr-o pivniță. – Bute + suf. -ar.

butarga
BUTÁRGĂ s.f. Icre de chefal preparate (și conservate prin presare, sărare sau uscare la soare ori prin afumare). – Din fr. boutargue.

butas
BUTÁȘ, butași, s.m. Porțiune de lăstar, de rădăcină sau de frunză, detașată de la planta-mamă și sădită în pământ, cu scopul de a se înrădăcina și de a forma o plantă nouă. – Din magh. bujtás.

butasi
BUTĂȘÍ, butășesc, vb. IV. Tranz. A înmulți o plantă prin butași înrădăcinați. – Din butaș.

butasire
BUTĂȘÍRE, butășiri, s.f. Acțiunea de a butăși; butășit^1. – V. butăși.

butasit
BUTĂȘÍT^1 s.n. Butășire. – V. butăși.

BUTĂȘÍT^2, -Ă, butășiți, -te, adj. (Despre plante) Care este înmulțit prin butași. – V. butăși.

butca
BÚTCĂ, butci, s.f. (Înv.) Caleașcă. – Din ucr. budka.

bute
BÚTE, buți, s.f. 1. Butoi. ♦ Conținutul unui butoi. 2. Rezervorul de benzină al lămpii de siguranță întrebuințate în mine. 3. Fiecare dintre stâlpii principali de susținere a eșafodului unui tunel în construcție. 4. (Reg.) Butucul roții. [Var.: (reg.) bútie, butii, s.f.] – Lat. buttis.

butelca
BUTÉLCĂ, butelci, s.f. (Reg.) Butelie (2). ♦ Damigeană mică cu gâtul strâmt făcută din pământ ars și folosită pentru păstrarea apei, a vinului etc. – Din ucr. butelka.

butelcuta
BUTELCÚȚĂ, butelcuțe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui butelcă. – Butelcă + suf. -uță.

butelie
BUTÉLIE, butelii, s.f. 1. Vas de sticlă, de material plastic sau de metal, de diferite forme, folosit pentru depozitarea și transportarea unor materiale fluide, granulare sau pulverulente. ♢ Butelie de Leyda = condensator electric în formă de cilindru sau de con, alcătuit dintr-o butelie de sticlă cuprinsă între două armături metalice. 2. Sticlă pentru păstrat sau pentru transportat lichide; butelcă. – Din fr. bouteille.

butelnic
BUTÉLNIC, butelnice, s.n. Burghiu mic întrebuințat de dulgheri, rotari etc. la executarea găurilor cu diametrul până la 30 mm. – Bute + suf. -elnic.

butena
BUTÉNĂ, butene, s.f. Substanță chimică obținută prin cracarea produselor petroliere; butilenă. – Din fr. boutène.

buterola
BUTERÓLĂ, buterole, s.f. Instrument folosit pentru turtirea capului liber al niturilor; căpuitor. – Din fr. bouterolle.

butic
BUTÍC, buticuri, s.n. (Franțuzism) Magazin mic și luxos, cu mărfuri, în general de serie mică. [Var.: butícă s.f.] – Din fr. boutique.

butica
BUTÍCĂ s.f. v. butic.

butie
BÚTIE s.f. v. bute.

butilena
BUTILÉNĂ, butilene, s.f. Butenă. – Din fr. boutilène.

butilic
BUTÍLIC, -Ă, butilici, -ce, adj. (Despre substanțe) Care conține în moleculă un radical obținut prin îndepărtarea unui atom de hidrogen din molecula butanului. ♢ Alcool butilic = butanol. – Din fr. butylique.

butirat
BUTIRÁT, butirați, s.m. Sare sau ester al acidului butiric, cu miros de flori sau de fructe, întrebuințat în parfumerie, în industria alimentară. – Din fr. butyrate.

butiric
BUTÍRIC adj. (În sintagma) Acid butiric = acid organic care se găsește în grăsimile animale, mai ales în unt, întrebuințat la prepararea unor esteri, a celulozei etc. – Din fr. butyrique.

butirina
BUTIRÍNĂ s.f. Ester al glicerinei cu acidul butiric, unul dintre principalii componenți ai grăsimilor. – Din fr. butyrine.

butirometru
BUTIROMÉTRU, butirometre, s.n. Instrument în formă de tub gradat pentru determinarea procentului de unt sau de grăsime din lapte. – Din fr. butyromètre.

butisa
BUTÍSĂ, butise, s.f. Pavea de piatră, mai lungă decât pavelele obișnuite, folosită la încheierea pavajelor și la obținerea alternanței regulate a rosturilor. – Din fr. boutisse.

butnar
BUTNÁR, butnari, s.m. (Reg.) Dogar. – Din germ. Büttner.

butnarie
BUTNĂRÍE, (2) butnării, s.f. (Reg.) 1. Meșteșugul butnarului; dogărie^1. 2. Atelierul butnarului. – Butnar + suf. -ie.

butoarca
BUTOÁRCĂ, butorci, s.f. (Reg.) Butură (3). – Et. nec.

butoi
BUTÓI, butoaie, s.n. 1. Vas de lemn făcut din doage, mai larg la mijloc decât la capete, folosit pentru păstrarea lichidelor, a murăturilor etc.; bute. ♢ Expr. Butoi fără fund = se spune despre cei care beau fără măsură. A vorbi ca din butoi = a avea vocea răgușită. ♦ Conținutul unui astfel de vas. 2. Partea cilindrică la revolvere, în care se introduc cartușele. – Bute + suf. -oi.

butoias
BUTOIÁȘ, butoiașe, s.n. Diminutiv al lui butoi; balercă. [Pr.: -to-iaș] – Butoi + suf. -aș.

buton
BUTÓN, (1) butoane, s.n., (2) butoni, s.m. 1. S.n. Piesă mică, în formă de disc, care, prin apăsare sau învârtire, asigură un contact electric sau o acțiune mecanică. ♦ Fus legat cu un capăt de corpul unei piese care efectuează o mișcare circulară, situat excentric față de axa de rotație a acesteia. 2. S.m. Un fel de nasture mobil din metal, sidef sau alte materiale cu care se încheie gulerele, manșetele etc. ♦ Capsă (1). – Din fr. bouton.

butonare
BUTONÁRE s.f. Procedeu de apretare a țesăturilor de lână, prin care fibrele sunt aglomerate sub formă de bobițe pe una dintre suprafețe în scopul obținerii unui anumit aspect. – Din buton.

butoniera
BUTONIÉRĂ, butoniere, s.f. Tăietură mică într-o stofă, într-o pânză etc., ale cărei margini sunt bine întărite (și în care se încheie un nasture); p. ext. parte a reverului unde se înfige o floare, o insignă etc. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. boutonnière.

butuc
BUTÚC, butuci, s.m. 1. Bucată dintr-un trunchi de copac tăiat și curățat de crengi; butură. ♦ Bucată groasă de lemn de foc; buștean, buturugă. ♢ Expr. (Adverbial) A lega (pe cineva) butuc = a lega (pe cineva) astfel încât să nu mai poată mișca; a lega cobză, a lega fedeleș. A dormi butuc = a dormi adânc. ♦ Bucată groasă de lemn pe care se taie lemnele de foc; trunchi de lemn pe care se taie carnea la măcelărie; trunchi care servea călăului pentru decapitarea condamnaților. 2. Fig. Om prost și necioplit. 3. Partea de jos, mai groasă, a tulpinii viței de vie (de la pământ până la punctul de ramificație). 4. Partea centrală a unui corp rotativ, care se montează pe un arbore și în care sunt înfipte spițe (la roți),

butucas
BUTUCÁȘ, butucași, s.m. Butucel. – Butuc + suf. -aș.

butucanos
BUTUCĂNÓS, -OÁSĂ, butucănoși, -oase, adj. Gros, grosolan, necioplit; butucos. – Butuc + suf. -ănos.

butucel
BUTUCÉL, butucei, s.m. Diminutiv al lui butuc; butucaș. – Butuc + suf. -el.

butuci
BUTUCÍ, butucesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A băga picioarele, mâinile sau gâtul unui arestat sau ale unui prizonier într-un butuc (5). – Din butuc.

butucos
BUTUCÓS, -OÁSĂ, butucoși, -oase, adj. (Rar) Butucănos. – Butuc + suf. -os.

butur
BÚTUR s.m. v. butură.

butura
BÚTURĂ, buturi, s.f. (Reg.) 1. Butuc (1); buturugă. 2. Bucată de lemn cu noduri și cu alte defecte, care se despică și se prelucrează și este considerată ca sortiment inferior al lemnului de foc; ciot. 3. Trunchi scorburos; butoarcă. [Var.: bútur, búture s.m.] – Cf. b u t u c.

buture
BÚTURE s.m. v. butură.

buturuga
BUTURÚGĂ, buturugi, s.f. Bucată noduroasă sau scorburoasă dintr-un trunchi de copac; butuc, butură. ♦ Bucată groasă de lemn de foc; buștean. – Cf. b u t u r ă și t u m u r u g.

buturuguta
BUTURUGÚȚĂ, buturuguțe, s.f. Diminutiv al lui buturugă. – Buturugă + suf. -uță.

buvabil
BUVÁBIL, -Ă, buvabili, -e, adj. (Franțuzism) Băubil. – Din fr. buvable.

buzaina
BUZÁINĂ, buzaine, s.f. (Reg.) Magazie sau șopron într-o curte țărănească, în care se păstrează butoaie, cazane și alte vase de gospodărie. – Et. nec.

buzat
BUZÁT, -Ă, buzați, -te, adj. 1. Cu buze mari și groase. 2. Fig. Păcălit, înșelat. – Buză + suf. -at.

buza
BÚZĂ, buze, s.f. l. Fiecare dintre cele două părți cărnoase care mărginesc gura și acoperă dinții. ♢ Buză de iepure = anomalie congenitală care constă în faptul că buza este ușor despicată (ca la iepure). ♢ Expr. (Fam.) A rămâne cu buzele umflate = a rămâne înșelat, dezamăgit în așteptările sale. A-și mușca buzele (de necaz sau de părere de rău) = a regreta foarte tare, a se căi. A sufla (sau a bate) în (sau din) buze = a rămâne păgubaș; a fluiera a pagubă. A se șterge (sau a se linge) pe buze = a fi silit să renunțe la ceva. A-i crăpa (sau a-i plesni, a-i scăpăra, a-i arde cuiva) buza (de sau după ceva) = a avea mare nevoie (de ceva). A-și linge buzele (după ceva) = a pofti, a râvni (ceva). A lăsa (sau a pune) buza (în jos) = (mai ales despre copil) a fi gata să izbucnească în plâns. ♦ Margine a unei răni pricinuite de o tăietură adâncă. 2. Margine a unor obiecte, a unor vase. Buza străchinii. ♢ Expr. (Rar) Plin (până în) buză = foarte plin, plin ochi. 3. Culme a unui deal, a unui pisc; margine a unui șanț, a unei păduri etc. 4. Ascuțiș al unor instrumente de tăiat; tăiș. 5. (În sintagma) Buză de bandaj = partea proeminentă a bandajului montat pe roțile autovehiculelor de cale ferată, care servește la menținerea și la conducerea vehiculului respectiv pe șină. – Cf. alb. b u z ë.

buzatel
BUZĂȚÉL, -ÍCĂ, buzăței, -ele, adj. (Rar) Diminutiv al lui buzat. – Buzat + suf. -el.

buzau
BUZẮU adj. invar. (Rar, în expr.) A sta buzău = a sta bosumflat, îmbufnat. – Buză + suf. -ău.

buzdugan
BUZDUGÁN, buzdugane, s.n. 1. Măciucă sau ghioagă de fier (cu măciulia țintuită), folosită în vechime ca armă de luptă sau ca semn al puterii domnești. 2. Plantă acvatică cu frunze plutitoare, cu flori verzi-alburii și cu fructe în formă de măciucă; capul-ariciului, șovar (Sparganium ramosum). – Din tc. bozdoğan.

buzdugani
BUZDUGĂNÍ, buzdugănesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A lovi, a bate, a ucide cu buzduganul. – Din buzdugan.

buzer
BÚZER, buzere, s.n. Aparat electric care produce un sunet intermitent caracteristic și care este folosit în telefonie. – Din engl. buzzer.

buzisoara
BUZIȘOÁRĂ, buzișoare, s.f. Diminutiv al lui buză (1). – Buză + suf. -ișoară.

buzna
BÚZNA adv. (În expr.) A da (sau a intra) buzna = a năvăli (undeva) pe neașteptate, a se repezi să intre sau să iasă. [Var.: bústa adv.] – Cf. magh. b u s z m a.

buzni
BUZNÍ, buznesc, vb. IV. Intranz. (Rar) a da buzna; a ataca fără veste; a năvăli. – Din [a da] buzna.

buzoi
BUZÓI, buzoaie, s.n. Augmentativ al lui buză (1). – Buză + suf. -oi.

buzoian
BUZOIÁN, -Ă, buzoieni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul sau județul Buzău. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul sau județul Buzău. [Pr.: -zo-ian] – Buzău (n. pr.) + suf. -an.

buzoianca
BUZOIÁNCĂ, buzoience, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul sau județul Buzău. ♦ Locuitoare din municipiul sau județul Buzău. [Pr.: -zo-ian-] – Buzoian + suf. -că.

buzunar
BUZUNÁR, buzunare, s.n. Un fel de pungă interioară cusută la haine, în care se țin lucruri mărunte. ♢ Loc. adj. De buzunar = care se poartă în buzunar: p. ext. de format sau de proporții mici; de valoare redusă. Ediție de buzunar. ♢ Expr. A fi (tot) cu mâna în buzunar = a fi darnic; a fi cheltuitor, a fi obligat să cheltuiască mereu. Bani de buzunar = sumă de bani pentru cheltuieli mărunte. A da din buzunar = a plăti din banii proprii o pagubă (de care nu ești răspunzător). A avea (sau a băga) în buzunar (pe cineva) = a avea pe cineva în puterea sa. A avea (ceva) în buzunar = a fi sigur de mai înainte că va dispune de ceva. [Var.: (reg.) pozunár s.n.] – Din ngr. buzunára.

buzunaras
BUZUNĂRÁȘ, buzunărașe, s.n. Diminutiv al lui buzunar; buzunărel. – Buzunar + suf. -aș.

buzunareala
BUZUNĂREÁLĂ, buzunăreli, s.f. Acțiunea de a buzunări. – Buzunări + suf. -eală.

buzunarel
BUZUNĂRÉL, buzunărele, s.n. Buzunăraș. – Buzunar + suf. -el.

buzunari
BUZUNĂRÍ, buzunăresc, vb. IV. Tranz. A fura cuiva ceva din buzunar; a umbla prin buzunarele cuiva pentru a căuta ceva. – Din buzunar.

byronian
BYRONIÁN, -Ă, byronieni, -e, adj. De Byron, al lui Byron; în maniera lui Byron. [Pr.: bai-ro-ni-an] – Byron (n. pr.) + suf. -ian.

c
C s.m. invar. A cincea literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (consoană semioclusivă prepalatală surdă (2) în grupurile ce, ci, oclusivă palatală (2) surdă în grupurile che, chi și oclusivă velară surdă în celelalte poziții). [Pr.: ce].

ca
CA^1 adv., interj. A. Adv. I. (Se compară două sau mai multe lucruri, ființe, situații) 1. La fel cu, cum (e), precum (e), după cum (e). O carte ca cea din raft. ♢ Expr. Ieri ca (și) astăzi = totdeauna. Ca (și) cum = parcă. ♦ Cât. Înalt ca bradul. 2. Aproape, cam, aproximativ. ♢ Expr. Ca mâine(-poimâine) = în curând. Ca ieri(-alaltăieri) = de puțin timp. 3. Decât. E mult mai frumos ca acesta. II. 1. (Se compară o noțiune cu ea însăși) În felul..., cum e obiceiul, cum se știe. Tinerii, ca tinerii, se zbenguiesc. ♢ Expr. Toate ca toate, dar... = toate le înțeleg, dar... ♦ Treacă-meargă, fie. Ziua, ca ziua, trece vremea mai repede. 2. În calitate de..., fiind... El înainte, ca ghid, iar noi după el, ca vizitatori. ♦ În loc de..., drept... Se poate socoti ca răsplată. ♢ Expr. (Fam.) Ca ce? = pentru ce? cu ce scop? 3. Cu privire la..., în ce privește... Ca formă, lucrarea este bine prezentată. 4. (Explicativ sau enumerativ) Cum, precum, așa, bunăoară, de exemplu. Animale sălbatice, ca: râși, urși, vulpi. B. Interj. (Reg.) Ia! Ei! Ca dă-te mai încoace și mai spune o dată. – Lat. quam.

CA^2 conj. (Urmat, cu sau fără intercalări, de „să”) Introduce subordonate cu predicatul la conjunctiv. – Lat. qu[i]a.

cabala
CABÁLĂ, (2) cabale, s.f. 1. Interpretare ebraică ezoterică și simbolică a Vechiului testament; doctrină bazată pe această interpretare. 2. Fig. Uneltire, intrigă. – Din fr. cabale, germ. Kabale.

cabalin
CABALÍN, -Ă, cabalini, -e, s.f., adj. 1. S.f. Denumire științifică generică dată cailor. 2. Adj. Care aparține cailor, privitor la cai; cavalin. Rasă cabalină. – Din lat. caballinus.

cabalist
CABALÍST, -Ă, cabaliști, -ste, s.m. și f. Persoană inițiată în cabală (1). – Din fr. cabaliste, germ. Kabalist.

cabalistic
CABALÍSTIC, -Ă, cabalistici, -ce, adj. Magic, misterios, tainic. ♢ Obscur. – Din fr. cabalistique.

cabana
CABÁNĂ, cabane, s.f. casă (la munte) construită, de obicei, din lemn, care servește pentru adăpostirea turiștilor și a vânătorilor. – Din fr. cabane.

cabanier
CABANIÉR, -Ă, cabanieri, -e, s.m. și f. Persoană însărcinată cu paza și administrarea unei cabane. [Pr.: -ni-er] – Cabană + suf. -ier.

cabanita
CABÁNIȚĂ, cabanițe, s.f. (Înv.) Manta scumpă, bogat împodobită, purtată de domnitor sau de boieri la solemnități. – Din bg., scr. kabanica.

cabanos
CABANÓS, cabanoși, s.m. Cârnăcior subțire, uscat, preparat din carne de vită și de porc. [Acc. și: cabános – Var.: gabanós s.n.] – Din pol. kabános.

cabaret
CABARÉT, cabarete, s.n. Local de petrecere, cu băuturi, dans, program de varietăți etc.; bar^3 (2). – Din fr. cabaret.

cabaz
CABÁZ, cabazi, s.m. (Înv și reg.) Om poznaș, glumeț. – Din tc. [hok]kabaz.

cabazlac
CABÁZLẤC, cabazlâcuri, s.n. (Înv. și reg.) Păcăleală, poznă, glumă. – Din tc. [hok]kabazlik.

cabernet
CABERNÉT subst. Soi de viță de vie cu struguri mici de culoare neagră-albăstruie, cultivat pentru producerea vinurilor roșii de calitate superioară. ♦ Vin produs din acest soi. – Din fr. cabernet.

cabestan
CABESTÁN, cabestane, s.n. Troliu cu ax vertical pe care se înfășoară cablul de tracțiune, folosit la deplasarea sarcinilor și a vehiculelor pe distanțe relativ scurte. – Din fr. cabestan.

cabina
CABÍNĂ, cabine, s.f. Încăpere mică, amenajată într-o clădire sau într-un vehicul, pe plajă etc., având diverse destinații. Cabină telefonică. Cabină de proiecție. – Din fr. cabine.

cabinet
CABINÉT, cabinete, s.n. I. 1. Încăpere dintr-o locuință sau dintr-o instituție, folosită pentru exercitarea unei profesiuni. ♦ Biroul unei persoane cu muncă de răspundere. Cabinetul ministrului ♢ Șef (sau director) de cabinet = funcționar însărcinat cu pregătirea lucrărilor unui conducător de mare instituție. Lucrări de cabinet = lucrări auxiliare, de secretariat. (În unele țări) Cabinet de instrucție = birou pentru cercetarea și trierea probelor de acuzare condus de un judecător de instrucție. ♢ Încăpere în care sunt expuse obiecte de muzeu, de studiu etc. Cabinet de numismatică. 2. Secție sau serviciu în întreprinderi, în instituții de învățământ etc., destinate unor studii și consultații de specialitate. Cabinet tehnic. 3. (În unele țări) Consiliu de miniștri; guvern. II. Mobilă de dimensiuni mici, cu sertare, destinată păstrării obiectelor de preț. – Din fr. cabinet.

cabinier
CABINIÉR, -Ă, cabinieri, -e, s.m. și f. Persoană care are în grijă o cabină la teatru, la operă etc. [Pr.: -ni-er] – Din fr. cabinier.

cabla
CABLÁ, cablez. vb. I. Tranz. 1. A confecționa un cablu prin răsucirea sau împletirea firelor în mănunchiuri și unirea mănunchiurilor între ele. 2. A așeza, a instala cabluri de telecomunicații. ♦ A face legătura (unui bloc, unei case etc.) cu un cablu de telecomunicații. – Din fr. câbler.

cablaj
CABLÁJ s.n. 1. Mod de răsucire sau de împletire a firelor pentru a forma un cablu. 2. Totalitatea cablurilor și a firelor izolate care constituie conexiunile unei instalații sau ale unui aparat de telecomunicații. ♢ (Electron.) Cablaj imprimat = cablaj prefabricat în care conexiunile dintre piesele componente ale unui aparat electronic sunt realizate sub formă de benzi conductoare înguste, pe un suport izolant; circuit imprimat. – Din fr. cablage.

cablare
CABLÁRE, cablări, s.f. Acțiunea de a cabla și rezultatul ei. – V. cabla.

cablat
CABLÁT, -Ă, cablați, -te, adj. (Despre blocuri, case etc.) Care este conectat la o rețea electrică, telefonică etc. – V. cabla.

cablier
CABLIÉR, cabliere, s.n. Navă care transportă și instalează cablurile submarine. [Pr.: -li-er] – Din fr. câblier.

cablograma
CABLOGRÁMĂ, cablograme, s.f. Comunicare transmisă prin cablu submarin. – Din fr. câblogramme.

cablor
CABLÓR, cablori, s.m. Muncitor care cablează – Din fr. câbleur.

cablu
CÁBLU, cabluri, s.n. 1. Funie groasă obținută prin răsucirea unor (grupuri de) fire vegetale sau metalice, folosită la utilajul de transport sau de ridicat. 2. Conductă electrică formată din mai multe fire izolate (acoperite cu un înveliș vegetal sau metalic). 3. Unitate de măsură pentru distanțe, egală cu a zecea parte dintr-o milă marină, adică cu 185,2 m; ancablură. – Din fr. câble.

caboson
CABOȘÓN, caboșoane, s.n. 1. Piatră prețioasă sau semiprețioasă fără fațete, fixată într-o montură de metal. 2. (Arhit.) Ornament mic de piatră încrustat într-o fațadă. – Din fr. cabochon.

cabotaj
CABOTÁJ, cabotaje, s.n. Navigație comercială de-a lungul coastei; transport naval de mărfuri între porturi apropiate. – Din fr. cabotage.

cabotier
CABOTIÉR, cabotiere, s.n. Navă de tonaj mic sau mijlociu, care navighează între porturile de pe coastă. [Pr.: -ti-er] – Din fr. cabotier.

cabotin
CABOTÍN, -Ă, cabotini, -e, s.m. și f. 1. (în trecut, în Franța) Actor (sau actriță) ambulant(ă). 2. Actor (sau actriță) mediocru(ă) care urmărește obținerea de efecte teatrale cu mijloace facile, de prost gust; p. ext. persoană care urmărește să obțină succese ușoare prin mijloace ieftine. – Din fr. cabotin.

cabotinaj
CABOTINÁJ s.n. Cabotinism. – Din fr. cabotinage.

cabotinesc
CABOTINÉSC, -EASCĂ, cabotinești, adj. De cabotin. – Cabotin + suf. -esc.

cabotinism
CABOTINÍSM s.n. Atitudine, gest, apucătură de cabotin (2); cabotinaj. – Cabotin + suf. -ism.

cabra
CABRÁ, cabrez. vb. I. Intranz. 1. (Despre unele patrupede, mai ales despre cai) A se ridica pe picioarele dinapoi. 2. A se încorda; a se ridica. 3. (Despre avioane) A se ridica cu partea din față pentru a urca mai repede. – Din fr. cabrer.

cabraj
CABRÁJ, cabraje, s.n. 1. Cabrare. 2. Evoluție pe care o execută un avion când își mărește brusc panta de urcare. – Din fr. cabrage.

cabrare
CABRÁRE, cabrări, s.f. Acțiunea de a cabra și rezultatul ei; ridicare a unui cal pe picioarele dinapoi; cabraj. – V. cabra.

cabriola
CABRIÓLĂ, cabriole, s.f. Salt al calului prin care acesta se întoarce în loc. [Pr.: -bri-o-] – Din fr. cabriole.

cabrioleta
CABRIOLÉTĂ, cabriolete, s.f. CABRIOLÉTĂ, cabriolete, s.f. Trăsurică ușoară, cu două roți, trasă de obicei de un singur cal; brișcă^2, șaretă. [Pr.: -bri-o-. – Var.: gabriolétă, -e s.f.] – Din fr. cabriolet.

cabula
CÁBULĂ, cabule, s.f. (Rar) Superstiție de jucător (de cărți). – Din tc. kabul.

cabulipsi
CABULIPSÍ, cabulipsesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A catadicsi. – Din ngr. kabúleisa.

caca
CÁCA subst. (În limbajul copiilor) 1. Materii fecale, excremente. 2. Lucru murdar, respingător. – Cf. fr. c a c a.

cacadar
CACADẤR, cacadâri, s.m. (Bot.; reg.) Măceș. – Et. nec.

cacao
CACÁO s.f. Sămânța arborelui de cacao, folosită (sub formă de produs pulverulent) în alimentație, mai ales la fabricarea ciocolatei și a unor băuturi hrănitoare. ♢ Unt (sau ulei) de cacao = substanță grasă, de culoare albă-gălbuie, extrasă din pulberea de cacao și folosită la fabricarea ciocolatei, în industria farmaceutică, în cosmetică etc. ♦ Băutură preparată cu pulbere de cacao. [Pr.: -ca-o] – Din fr. cacao.

cacaotier
CACAOTIÉR, cacaotieri, s.m. Arbore de cacao. [Pr.: -ca-o-ti-er] – Din fr. cacaotier.

cacealma
CACEALMÁ, cacealmale, s.f. (La jocul de cărți) Inducere în eroare a adversarului, căruia îi lași impresia că ai cărți mai bune decât ale lui. ♦ P. gener. Păcăleală, înșelăciune. – Din tc. kaçirma

caciur
CÁCIUR, -Ă, caciuri, -e. s.m., adj. (Miel) cu blăniță de culoare neagră pe trunchi și brumărie pe bot, urechi, labe și coadă. – Et. nec.

cacofonic
CACOFÓNIC, -Ă, cacofonici, -ce, adj. Care produce o cacofonie; lipsit de armonie. – Din fr. cacophonique.

cacofonie
CACOFONÍE, cacofonii, s.f. Asociație neplăcută de sunete; cacofonism. ♦ (Muz.) Suprapunere de sunete discordante; lipsă de armonie. – Din fr. cacophonie.

cacofonism
CACOFONÍSM, cacofonisme, s.n. (Rar) Cacofonie. – Cacofonie + suf. -ism.

cacogeneza
CACOGENÉZĂ, cacogeneze, s.f. (Med.) Dezvoltare anormală a unui organ. – Din fr. cacogenèse.

cacografie
CACOGRAFÍE, cacografii, s.f. Ortografiere greșită. – Din fr. cacographie.

cacologie
CACOLOGÍE, cacologii, s.f. Construcție, locuțiune greșită. – Din fr. cacologie.

cacom
CACÓM, (1) cacomi, s.m., (2) cacomuri, s.n. (Înv. și reg.) 1. S.m. (Zool.) Hermină. 2. S.n. Blană de hermină. – Din tc. kakim.

cacosmie
CACOSMÍE, cacosmii, s.f. (Med.) Deficiență constând în perceperea exagerată a mirosurilor urâte. – Din fr. cacosmie.

cactacee
CACTACÉE, cactacee, s.f. Cactee. – Din fr. cactacées.

cactee
CACTÉE, cactee, s.f. (La pl.) Familie de plante exotice adaptate la uscăciune prin tulpinile cărnoase, pline cu suc apos sau lăptos, și prin frunzele reduse sub formă de spini; (și la sg.) plantă care face parte din această familie; cactacee. – Din fr. cactées.

cactus
CÁCTUS, cactuși, s.m. Nume dat mai multor specii de plante din familia cacteelor, cultivate la noi ca plante ornamentale. – Din fr. cactus.

cadastra
CADASTRÁ, cadastrez, vb. I. Tranz. A efectua lucrări de cadastru; a înscrie în cadastru. – Din fr. cadastrer.

cadastral
CADASTRÁL, -Ă, cadastrali, -e, adj. Care ține de cadastru, privitor la cadastru. – Din fr. cadastral.

cadastrare
CADASTRÁRE, cadastrări, s.f. Acțiunea de a cadastra. – V. cadastra.

cadastru
CADÁSTRU s.n. 1. Totalitatea lucrărilor tehnice de determinare exactă a unor proprietăți funciare, cu toate caracteristicile lor; p. ext. serviciile care efectuează aceste lucrări. ♢ Registru de cadastru = registru în care sunt trecute datele de identificare a proprietăților funciare pe un anumit teritoriu. 2. Știință aplicată care se ocupă cu lucrările de cadastru (1). – Din fr. cadastre.

cadaveric
CADAVÉRIC, -Ă, cadaverici, -ce, adj. De cadavru; ca de cadavru. – Din fr. cadavérique.

cadavru
CADÁVRU, cadavre, s.n. Corpul unui om sau al unui animal mort; hoit, stârv, leș^1. ♢ Expr. Cadavru viu (sau, fam., ambulant) = om foarte slab și palid. A călca (sau a trece) peste cadavre = a fi lipsit de orice scrupule în atingerea unui scop. – Din fr. cadavre.

cada
CÁDĂ, căzi, s.f. 1. Vas mare pentru îmbăiat; baie^1, vană (1). 2. Recipient mare, deschis, din lemn, din metal, din beton etc.; în care se introduc lichidele folosite în diverse operații tehnologice. 3. Vas mare din doage, întrebuințat la prepararea vinului, a rachiului etc.; zăcătoare. – Din sl. kadĩ.

cadana
CADẤNĂ, cadâne, s.f. Sclavă în haremurile turcești din trecut; p. ext. soție (a unui turc). – Din tc. kadin.

cadenta
CADENȚÁ, cadențez, vb. I. Tranz. (Rar) A imprima cadență sau ritm unei fraze, unei bucăți muzicale, unei mișcări etc.; a ritma. – Din fr. cadencer.

cadentare
CADENȚÁRE, cadențări, s.f. (Rar) Acțiunea de a cadența. – V. cadența.

cadentat
CADENȚÁT, -Ă, cadențați, -te, adj. (Adesea adverbial) Executat în cadență, în tact; ritmat. – V. cadența.

cadenta
CADÉNȚĂ, cadențe, s.f. 1. Mișcare ritmică și uniformă; ritm. ♢ Loc. adv. În cadență = cu mișcări repetate la intervale egale. ♦ Numărul de lovituri pe care o armă de foc le trage pe minut. ♦ (Fiz.) Frecvență; viteză de repetare a unui fenomen. 2. Succesiune ritmică a unor unități poetice (picioare, silabe) accentuate, care produc un efect auditiv armonios. ♦ Succesiune de armonii care produc impresia unei încheieri într-o compoziție muzicală. 3. Pasaj mai mare de virtuozitate solistică dintr-un concert instrumental, interpretat fără acompaniament. – Din fr. cadence, it. cadenza.

cadentmetru
CADENȚMÉTRU, cadențmetre, s.n. (Fiz.) Instrument pentru măsurarea radioactivității. – Din germ. Kadenzmeter.

cadet
CADÉT, cadeți, s.m. (Înv.) 1. Tânăr (fiu de nobil sau de ofițer) care se pregătea pentru cariera armelor. 2. Elev al unei școli militare. 3. Membru al unui partid din Rusia țaristă. – Din fr. cadet, (3) rus. kadet.

cadiascher
CADIASCHÉR, cadiascheri, s.m. (Turcism) Înalt demnitar militar turc, cu atribuții de judecător militar. [Pr.: -di-as-] – Din tc. kadiasker.

cadiu
CADÍU, cadii, s.m. (Turcism) Judecător musulman. – Din tc. kadi.

cadmia
CADMIÁ, cadmiez, vb. I. Tranz. A acoperi suprafața unui obiect metalic cu un strat subțire de cadmiu în scopul protejării ei contra eroziunii. [Pr.: -mi-a] – Din cadmiu.

cadmie
CADMÍE, cadmii, s.f. Depunere de oxid de zinc impur pe pereții cuptoarelor de zinc. – Din fr. cadmie.

cadmiere
CADMIÉRE, cadmieri, s.f. Acțiunea de a cadmia și rezultatul ei. [Pr.: -mi-e] – V. cadmia.

cadmifer
CADMIFÉR, -Ă, cadmiferi, -e, adj. (Despre roci) Care conține cadmiu. – Din fr. cadmifère.

cadmiu
CÁDMIU s.n. Metal moale, alb-argintiu, asemănător cu zincul, folosit, sub formă de aliaje, în medicină, în tehnică etc. – Din fr. cadmium.

cadou
CADÓU, cadouri, s.n. Ceea ce se primește sau se oferă în dar. – Din fr. cadeau.

cadra
CADRÁ, pers. 3 cadrează, vb. I. Intranz. A se potrivi, a corespunde (întocmai) cu ceva sau într-o anumită împrejurare. – Din fr. cadrer.

cadraj
CADRÁJ, cadraje, s.n. 1. Delimitare a spațiului util cuprins de obiectivul unei camere de luat vederi sau al unui aparat de filmat. 2. Operație de așezare a culorilor care urmează să fie imprimate pe o țesătură. – Din fr. cadrage.

cadran
CADRÁN, cadrane, s.n. 1. (La aparate și instrumente de măsurat) Suprafață (de obicei circulară) prevăzută cu anumite diviziuni, pe care se citesc indicațiile acului indicator al unui instrument de măsură, al unui ceasornic etc. ♢ Cadran solar = ceas solar. 2. Arc (sau sector) care reprezintă un sfert de cerc. – Din fr. cadran.

cadra
CÁDRĂ s.f. v. cadru.

cadril
CADRÍL, cadriluri, s.n. Dans de origine franceză, cu mișcare lentă, constând dintr-un șir de figuri în cursul cărora partenerii se schimbă între ei; melodia după care se execută acest dans. – Din fr. quadrille.

cadrilaj
CADRILÁJ, cadrilaje, s.n. (Tehn.) Caroiaj. – Din fr. quadrillage.

cadrilat
CADRILÁT, -Ă, cadrilați, -te, adj. (Despre țesături) Cu desene în formă de carouri (de culori diferite). – Din fr. quadrillé.

cadrist
CADRÍST, -Ă, cadriști, -ste, s.m. și f. (Fam.; astăzi rar) Funcționar din serviciul de cadre al unei instituții sau întreprinderi. – Cadre + suf. -ist.

cadru
CÁDRU, cadre, s.n. I. 1. Ramă în care se fixează un tablou, o fotografie etc. ♦ Tablou, fotografie etc. înrămate ♦ Fig. Persoană foarte frumoasă. 2. Pervaz al unei uși sau al unei ferestre. ♦ Deschizătură a zidului ocupată de o ușă sau de o fereastră. ♦ Desen care înconjură, mărginește un text, o hartă, o fotografie etc. ♦ Porțiune a unei mărci poștale pe care este executat desenul. 3. Fig. Mediu, ambianță. ♦ Spațiu în limitele căruia este cuprinsă o imagine pe o peliculă cinematografică. 4. Fig. Limitele unei probleme, ale unui subiect, ale unei acțiuni etc.; p. ext. cuprinsul dintre aceste limite. 5. Schelet alcătuit din bare de lemn, de metal sau din grinzi de beton armat, care se întrebuințează la construcții; suport pentru diferite aparate. ♦ Schelet pe care sunt înfășurate conducte (electrice, radiofonice etc.) izolate. II. 1. (La pl.) Efectiv de bază al salariaților dintr-o întreprindere sau dintr-o instituție, dintr-un sindicat etc.; elementele de conducere și de comandă ale subunităților și unităților militare; p. gener. întregul efectiv al unei întreprinderi sau al unei instituții. ♦ (Rar.; la sg.) Persoană din efectivul unei întreprinderi sau instituții, dintr-o organizație etc. 2. (Ieșit din uz; la pl.) Subdiviziune în administrația internă a unei instituții, întreprinderi etc. care se ocupă cu angajarea personalului. (II 1.), cu evidența lui etc.; serviciul personal. ♦ (Astăzi rar; la pl.) Serviciu care se ocupă cu angajarea și evidența personalului unei întreprinderi, instituții etc. [Var.: (I 1.) cádră s.f.] – Din fr. cadre, (II) rus. kadrî.

caduc
CADÚC, -Ă, caduci, -ce, adj. Lipsit de trăinicie; șubred, pieritor. ♦ (Despre frunze, flori etc.) Care cade înainte de vreme; care cade în fiecare an. ♦ (Despre acte cu valoare juridică) Care nu (mai) are putere legală. – Din fr. caduc, lat. caducus.

caduceu
CADUCÉU, caducee, s.n. Sceptrul lui Hermes, reprezentat printr-un baston cu două aripioare în vârf, înconjurat de doi șerpi, care, în antichitatea greco-romană, simboliza pacea și comerțul. – Din lat. caduceum, fr. caducée.

caducitate
CADUCITÁTE s.f. Faptul sau însușirea de a fi caduc. ♦ Ineficacitatea unui act juridic ca urmare a survenirii unui eveniment ulterior încheierii lui. – Din fr. caducité.

cafas
CAFÁS, cafasuri, s.n. (Înv. și reg.) 1. Încăpere deschisă în catul de sus al unei case sau într-un turn, din care se poate privi nestingherit în afară; foișor. 2. Balcon unde cântă corul într-o biserică. ♦ Balcon din care familia domnitorului asculta slujba religioasă. 3. (Înv.) Grilaj de vergele de lemn care se întretaie ca o leasă. – Din ngr. kafási.

cafea
CAFEÁ, (2) cafele, s.f. 1. (Cu sens colectiv) Sămânța arborelui de cafea. 2. Băutură preparată din cafea (1) prăjită și râșnită sau dintr-un surogat. – Din tc. kahve, ngr. kafés, fr. café.

cafebar
CAFÉ-BÁR, cafe-baruri, s.n. Local în care se servesc cafele și băuturi alcoolice. – Cafe[nea] + bar.

cafeconcert
CAFÉ-CONCÉRT s.n. Muzică instrumentală de largă accesibilitate (executată într-un restaurant). [Pr. și: -consér] – Din fr. café-concert.

cafefrappe
CAFÉ-FRAPPÉ s.f. Cafea (2) rece cu înghețată, frișcă (și alcool). [Pr.: -pe] – Cuv. fr.

cafegibasa
CAFEGÍ-BAȘÁ, s.m. invar. Boier de rang inferior, mai mare peste cafegiii curții domnești, însărcinat să aducă domnitorului cafeaua la ceremonii. – Din tc. Kahveci bașı.

cafegioaica
CAFEGIOÁICĂ, cafegioaice, s.f. 1. (Înv.) Proprietară a unei cafenele sau a unui magazin de cafea; soția unui cafegiu (1). 2. (Fam.) Femeie care bea cu plăcere multă cafea (2). – Cafegiu + suf. -oaică.

cafegiu
CAFEGÍU, cafegii, s.m. 1. (Înv.) Proprietar al unei cafenele sau al unui magazin de cafea; cel care prepara sau vindea cafele. 2. (Înv.) Slujitor la curtea domnească însărcinat cu prepararea și servirea cafelelor. 3. (Fam.) Bărbat care bea cu plăcere multă cafea (2). – Din tc. kahveci.

cafeina
CAFEÍNĂ s.f. Alcaloid extras din boabe de cafea, din frunze de ceai, nuci de cola etc., întrebuințat în medicină ca tonic al sistemului nervos central, cardiac etc. [Var.: cofeínă s.f.] – Din fr. caféine.

cafeism
CAFEÍSM s.n. Totalitatea tulburărilor care apar în urma abuzului de cafea, de ceai etc. și care se manifestă prin insomnie, cefalee, aritmie cardiacă etc. – Din fr. caféisme.

cafeli
CAFELÍ, cafelesc, vb. IV. Refl. (Fam.; rar) A bea cafea (stând la taifas). – Din cafea.

cafeluta
CAFELÚȚĂ, cafeluțe, s.f. 1. (Fam.) Diminutiv al lui cafea (2). 2. (La pl.) Numele a două varietăți de plante erbacee din familia leguminoaselor: a) plantă cu tulpina cilindrică ramificată, cu flori albe sau albăstrii, cultivată pentru nutreț (Lupinus albus); b) plantă ornamentală cu flori mari, albe, cu pete albastre, dispuse în formă de spic (Lupinus varius). – Cafea + suf. -eluță.

cafenea
CAFENEÁ, cafenele, s.f. Local public în care se consumă cafea sau, p. ext., ceai, băuturi alcoolice, prăjituri etc. ♢ Loc. adj. De cafenea = fără valoare, neserios. Vorbe de cafenea. [Var.: (reg.) cafineá s.f.] – Din tc. kahvehane, ngr. kafenés.

cafeneluta
CAFENELÚȚĂ, cafeneluțe, s.f. (Rar) Diminutiv al lui cafenea. – Cafenea + suf. -eluță.

cafeniu
CAFENÍU, -ÍE, cafenii, adj. De culoarea cafelei prăjite. – Cafea + suf. -iu (după castaniu, gălbeniu etc.).

cafer
CÁFER, caferi, s.m. Bivol negru din Africa. – Din germ. Kaffer.

cafetiera
CAFETIÉRĂ, cafetiere, s.f. Aparat pentru preparat și pentru turnat cafeaua; vas pentru păstrarea cafelei. ♦ Serviciu de cafea. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. cafetière.

cafinea
CAFINEÁ s.f. v. cafenea.

caftan
CAFTÁN, caftane, s.n. (Înv.) Manta orientală, albă, lungă și largă, împodobită cu fire de aur sau de mătase, pe care o purtau domnitorii și boierii români. ♢ Expr. A îmbrăca (cu sau în) caftan = a (se) ridica la rangul de domn sau de boier. ♦ Simbol al rangului de boier. – Din tc. kaftan.

cafti
CAFTÍ, caftesc, vb. IV. Tranz. (Arg.) A lovi, a bate. – Din țig. cafti.

cagula
CAGÚLĂ, cagule, s.f. 1. Mantie cu glugă purtată de călugări; tip de glugă care acoperă tot capul (cu deschizături în dreptul ochilor). 2. Parte de cauciuc a unei măști de gaze. – Din fr. cagoule.

cahla
CÁHLĂ, cahle, s.f. 1. (Reg.) Coșul sobei sau deschizătura prin care iese fumul în tinda caselor țărănești. 2. Placă de teracotă sau de faianță folosită la construcția sobelor. – Din ucr. kahlja.

caia
CAIÁ, caiele, s.f. Cui de oțel moale folosit pentru prinderea potcoavelor la animale. [Pr.: -ca-ia] – Cf. tc. k a y a r „potcoavă cu colți”.

caiac
CAIÁC, caiace, s.n. 1. Ambarcație de sport ascuțită la ambele capete, cu suprafața de alunecare netedă sau în clinuri și care este condusă cu una sau două padele. 2. Sport nautic care se practică cu caiacul (1). 3. Ambarcație mică, cu înveliș din piele de focă, folosită de eschimoși. [Pr.: -ca-iac] – Din fr. kayak.

caiacist
CAIACÍST, -Ă, caiaciști, -ste, s.m. și f. Persoană care practică caiacul (2.) [Pr.: -ca-ia-] -Caiac+ suf. -ist.

caiafa
CAIÁFĂ, caiafe, s.f. Persoană fățarnică, ipocrită. ♢ Expr. A trimite (sau a purta, a duce) de la Ana la Caiafa (numele unor personaje biblice) = a trimite (un solicitator) dintr-un loc într-altul (purtându-l cu vorba). [Pr.: -ca-ia-] – Din n.pr. Caiafa.

caic
CAÍC, caice, s.n. 1. Ambarcație îngustă, cu vele, cu două catarge, cu pupa și prora ascuțite, mai înalte decât restul bordajului. 2. Luntre turcească ușoară, lungă și îngustă, încovoiată la capete. – Din tc. kayik.

caicciu
CAICCÍU, caiccii, s.m. Conducător de caic. [Pr.: ca-ic-] – Din tc. kayikçi.

caicel
CAICÉL, caicele, s.n. Diminutiv al lui caic. [Pr.: ca-i-] – Caic + suf. -el.

caid
CAÍD^1, caiduri, s.n. (Înv.) Registru, dosar, arhivă. – Din tc. kayit.

CAÍD^2, caizi, s.m. Titlu purtat altădată de guvernatorul unei provincii sau al unui oraș din statele musulmane ale Africii de Nord, care avea și funcții judecătorești; persoană care purta acest titlu. – Din fr. caïd.

caier
CÁIER, caiere, s.n. Mănunchi de lână, de in, de cânepă sau de borangic, care se pune în furcă pentru a fi tors manual. [Pr.: ca-ier] – Lat. *caiulus.

caiet
CAIÉT, caiete, s.n. 1. Fasciculă de foi de hârtie legate sau broșate împreună, folosită la scris, desenat etc. 2. Publicație periodică cuprinzând diverse studii, note, informații (dintr-un anumit domeniu de activitate). ♢ Caiet de sarcini = document care cuprinde condițiile tehnice, de calitate, termenele și programele de lucru etc. privitoare la executarea unei lucrări. Caiet program = program (de spectacol) sub formă de caiet(1). Caiet catalog = catalog de expoziție sub formă de caiet(1). [Pr.: ca-iet] – După fr. cahier. Cf. pol. k a j e t.

caietel
CAIEȚÉL, caiețele, s.n. Diminutiv al lui caiet (1). [Pr.: ca-ie-] – Caiet + suf. -el.

caimac
CAIMÁC, caimacuri, s.n. 1. Pojghiță de grăsime care apare pe suprafața laptelui fiert sau a iaurtului. ♢ Expr. A lua caimacul = a-și însuși partea cea mai bună. 2. Spuma care se formează la suprafața cafelei în urma fierberii. 3. (Rar) Strat (ars) al tutunului din ciubuc, format în jurul și deasupra cărbunelui. – Din tc. kaymak.

caimacam
CAIMACÁM, caimacami, s.m. 1. Locțiitor al unor demnitari (turci). ♢ Compus: caimacam-aga = locțiitor al marelui vizir. 2. Locțiitor al domnului, însărcinat cu administrarea Moldovei și Țării Românești până la instalarea pe tron a noului domn. 3. Locțiitor al banului Craiovei, începând din 1761. [Var.: caimacán s.m.] – Din tc. kaymakam.

caimacan
CAIMACÁN s.m. v. caimacám.

caiman
CAIMÁN, caimani, s.m. Specie de crocodil din America Centrală și de Sud care are pe partea ventrală plăci osoase mobile. – Din fr. caïman.

CAIMÁN^2, caimani, s.m. (Reg.) Persoană care însoțește în pădure pe muncitorii lemnari sau pe plutași, pentru a le pregăti mâncarea, pentru a le păzi și curăța coliba etc. – Et.nec.

cainic
CÁINIC, -Ă, cainici, -ce, adj. (Înv.) Vrednic de plâns; nenorocit. – Căi + suf. -nic.

cainozoic
CAINOZÓIC, -Ă, cainozoici, -ce, s.n. adj. (Geol.) Neozoic. (1). 2. Adj. Care se referă la cainozoic (1), care aparține cainozoicului. [Pr.: ca-i-no-zo-ic] – Din fr. caenozoïque, engl. cainozoic.

cais
CAÍS, caiși, s.m. Pom fructifer din familia rozaceelor, cu flori albe cu nuanțe roz, care apar înaintea frunzelor, cultivat pentru fructele sale (Armeniaca vulgaris). – Din caisă (derivat regresiv).

caisa
CAÍSĂ, caise, s.f. Fructul caisului, de culoare galbenă-portocalie, gustos și parfumat. – Din ngr. kaisí (pl. kaísia).

cal
CAL, cai, s.m. 1. Animal domestic erbivor, cu copita nedespicată, folosit la călărie și la tracțiune (Equus caballus); p. restr. armăsar castrat. Calul de dar nu se caută la dinți (sau în gură) = lucrurile primite în dar se iau așa cum sunt, fără să se mai țină seama de defecte. ♢ Expr. A fi (sau a ajunge) cal de poștă = a fi întrebuințat la toate; a alerga mult. Cal de bătaie = a) persoană hărțuită, muncită de toți; b) problemă de care se ocupă multă lume și care revine mereu pe primul plan. A face (sau a ajunge) din cal măgar = a face să ajungă (sau a ajunge) într-o situație mai rea de cum a fost. A visa (sau a vedea, a spune) cai verzi (pe pereți) = a-și închipui (sau a spune) lucruri imposibile, de necrezut. La Paștele cailor = niciodată. O alergătură (sau o fugă) de cal = o distanță (destul de) mică. Calul dracului = femeie bătrână și rea; vrăjitoare. ♢ Compus: cal-putere = unitate de măsură pentru putere, egală cu 75 de kilogrammetri-forță pe secundă, folosită pentru a exprima puterea unui motor. 2. Nume dat unor aparate sau piese asemănătoare cu un cal (1); a) aparat de gimnastică; b) piesă la jocul de șah de forma unui cap de cal (1). 3. Compuse: (Entom.) calul-dracului (sau calul-popii, cal-turtit, cal-de-apă) = libelulă; (Iht.) cal-de-mare = mic pește marin cu capul asemănător cu cel al calului; căluț de mare, hipocamp (2) (Hippocampus hippocampus). – Lat. caballus.

cala
CALÁ, calez, vb. I. Tranz. A imobiliza intenționat un organ sau o piesă de mașină înainte ca aceasta să intre în funcțiune. 2. A fixa orizontal, cu ajutorul nivelei, suportul unui aparat topografic de vizare. – Din fr. caler.

calabalac
CALABALẤC, calabalâcuri, s.n. (Fam.) Obiecte felurite (în dezordine); p. ext. bagaje cu care călătorește sau se mută cineva; catrafuse, agărlâc. – Din tc. kalabalik.

calabrez
CALABRÉZ, -Ă, calabrezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Calabriei sau este originară de acolo. 2. Care aparține Calabriei sau calabrezilor (1), privitor la Calabria sau la populația ei. – Din it. calabrese, fr. calabrais.

calacan
CALACÁN s.n. v. calaican.

calafat
CALAFÁT s.n. Câlți sau cârpe destrămate îmbibate cu catran, cu care se astupă crăpăturile la bordajele și la punțile de lemn ale navelor. – Din tc. kalafat.

calaican
CALAICÁN s.n. Denumire populară dată sulfatului de fier, de culoare verde când este cristalizat, solubil în apă, întrebuințat ca dezinfectant, colorant, în tăbăcărie și împotriva dăunătorilor din agricultură. [Var.: calacán, călacán s.n.] – Din ngr. kalakánthi.

calaj
CALÁJ, calaje, s.n. Imobilizare a unui organ de mașină. 2. Așezare la orizontală a suportului unui aparat topografic de vizare. 3. Mod de așezare a aripii sau a ampenajului față de fuzelajul unui avion. 4. Adîncime la care se scufundă în apă o navă. 5. Postament de grinzi de pe o cală^1 (2), pe care se fixează navele în timpul construcției sau reparațiilor. – Din fr. calage.

calamandros
CALAMANDRÓS s.n. (reg.) Neregulă, neorânduială, harababură. – Et. nec.

calambur
CALAMBÚR, calambururi, s.n. Joc de cuvinte bazat pe echivocul rezultat din asemănarea formală a unor cuvinte deosebite ca sens. – Din fr. calembour.

calamburgiu
CALAMBÚRGÍU, -ÍE, calamburgii, s.m. și f. (Fam.) Autor de calambururi; (rar) calamburist. – Calambur + suf. -giu.

calamburist
CALAMBURÍST, -Ă, calambusiști, -ste, s.m. și f. (Rar) Calamburgiu. – Din fr. calambouriste.

calamina
CALAMÍNĂ, calamine, s.f. Reziduu de cărbune provenit din arderea combustibilului într-un motor cu ardere internă, care se depune pe pereți, pe bujii etc., provocând perturbații în funcționarea motorului. – Din fr. calamine.

calamitat
CALAMITÁT, -Ă, calamitați, -te, adj. Care a suferit o calamitate. – Din calamitate (derivat regresiv).

calamitate
CALAMITÁTE, calamități, s.f. Nenorocire mare, dezastru care lovește o colectivitate. ♢ Flagel. – Din fr. calamité, lat. calamitas, -atis.

calandra
CALANDRÁ, calandrez, vb. I. Tranz. A trece un material printr-un calandru în vederea subțierii, aplatizării, netezirii etc. acestuia; a presa cu calandrul. – Din fr. calandrer.

calandrare
CALANDRÁRE, calandrări, s.f. Acțiunea de a calandra și rezultatul ei. – V. calandra.

calandrat
CALANDRÁT, -Ă, calandrați, -te, adj. Care este supus calandrării. – V. calandra.

calandror
CALANDRÓR, -OÁRE, calandrori, -oare, s.m. și f. Muncitor care lucrează la calandru. – Din fr. calandreur.

calandru
CALÁNDRU, calandre, s.n. 1. Mașină de finisat sau de apretat țesăturile prin presare la cald. 2. (Tipogr.) Presă pentru imprimarea în relief a matrițelor (de stereotipie) și pentru satinarea hârtiei. – Din fr. calandre.

calao
CALÁO s.m. Pasăre din Asia și Africa, al cărei cioc are un apendice încovoiat (Buceros rhinoceros). [Pr.: -la-o] – Din fr. calao.

calapar
CALAPẮR s.m. (Bot.; reg.) Calomfir. – Din scr. kaloper.

calapod
CALAPÓD, calapoade, s.n. Piesă de lemn în forma (labei) piciorului, întrebuințată la confecționarea încălțămintei sau care se pune în încălțăminte pentru a împiedica să se deformeze; formă de lemn pe care se întind căciulile sau pălăriile. ♦ gener. Tipar, formă, model. ♢ Expr. Pe același calapod = la fel, asemănător, identic. – Din ngr. kalapódi.

calare
CALÁRE, calări, s.f. Acțiunea de a (se) cala. – V. cala.

calatidiu
CALATÍDIU, calatidii, s.n. (Bot.) Inflorescență cu axul lățit, pe care sunt fixate florile sesile. [Pr.: -di-u] – Probabil din lat.

cala
CÁLĂ^1, cale, s.f. 1. Încăpere în fundul unei nave și destinată încărcăturii acesteia; hambar (3). 2. Platformă ușor înclinată pe care se construiesc sau se repară nave. 3. Piesă prismatică din lemn sau din metal care se așază în fața roții unui vehicul spre a-l imobiliza. 4. Piesă în formă de prismă, de cilindru sau paralelipipedică, având o dimensiune foarte precisă, cu care se controlează dimensiunile pieselor în construcția de mașini. – Din fr. cale.

CÁLĂ^2, cale, s.f. Plantă decorativă de origine tropicală, cu frunze mari în formă de săgeată, una dintre frunze, de culoare albă, răsucită în formă de cornet, înconjurând inflorescența (Calla aethiopica). – Din germ. Kalla, lat. calla.

calc
CALC, calcuri, s.n. 1. (În sintagma) Hârtie de calc = Hârtie translucidă obținută prin măcinarea fină a pastei de hârtie, folosită la executarea desenelor în tuș, pentru a fi apoi copiate pe hârtie heliografică (ozalid). 2. Copia pe hârtie de calc a unui desen; decalc (1). 3. Fenomen lingvistic care constă în atribuirea de sensuri noi, după model străin, cuvintelor existente în limbă ori în formarea unor cuvinte ori expresii noi prin traducerea elementelor componente ale unor cuvinte străine; decalc (2). – Din fr. calque.

calcan
CALCÁN^1, calcani, s.m. Pește de mare cu corpul rombic, turtit lateral și asimetric, având ambii ochi pe partea stângă și solzi lungi, tari pe burtă și pe spate; pește-de-mare (Scophthalmus maeoticus). – Din tc. kalkan [baitği].

CALCÁN^2, calcane, s.n. Perete exterior din spate (fără deschizătură) al unei case (destinat să fie acoperit de zidul asemănător al unei clădiri vecine). 2. (Înv.) Scut, pavăză. – Din tc. kalkan.

calcaneu
CALCANÉU, calcanee, s.n. Unul dintre cele două oase ce formează călcâiul. – Din fr. calcanéum, lat. calcaneum.

calcantit
CALCANTÍT s.n. Sulfat natural hidratat de cupru, albastru, sticlos, solubil în apă, frecvent în zona de oxidare a zăcămintelor cuprifere; piatră-vânătă. – Din fr. calcantite.

calcar
CALCÁR, calcare, s.n. Rocă sedimentară sau biogenă alcătuită din carbonat de calciu, de culoare albă, cenușie, roșie, neagră etc.; piatră-de-var. [Acc. și: cálcar] – Din lat. calcarius, fr. calcaire.

calcaros
CALCARÓS, -OÁSĂ, calcaroși, -oase, adj. Care conține calcar. – Calcar + suf. -os.

calcavura
CALCAVÚRĂ, calcavuri, s.f. (Glumeț) Bătaie; palmă; p.ext. dojană. – Et. nec.

calce
CÁLCE^1, călci, s.f. (În sintagma) Calcea calului = plantă erbecee perenă, toxică, cu frunze groase și lucitoare, în formă de copită de cal, și cu flori mari, galbene-aurii (Caltha palustris). – Lat. calx, calcis.

CÁLCE^2, s.f. 1. Oxid de calciu. 2. Material refractar obținut prin calcinarea carbonatului de calciu natural. – Din lat. calx, calcis.

calcedonie
CALCEDÓNIE, s.f. Varietate (colorată sau translucidă) de bioxid de siliciu natural, folosită ca piatră semiprețioasă, la confecționarea unor obiecte de artă, ca abraziv etc. – Din fr. calcédoine, lat. chalcedonius.

calcemie
CALCEMÍE, calcemii, s.f. (Fiziol.) Prezență a calciului în sânge; cantitatea de calciu prezentă în sânge. – Din fr. calcémie.

calchia
CALCHIÁ, calchiez, vb. I. Tranz. 1. A reproduce un desen sau o schiță cu ajutorul hârtiei de calc. 2. A forma cuvinte sau expresii noi ori a îmbogăți un cuvânt sau o expresie cu un sens nou cu ajutorul unui calc (3). [Pr.: -chi-a] – Din fr. calquer.

calchiere
CALCHIÉRE, calchieri, s.f. Acțiunea de a calchia și rezultatul ei. [Pr.: -chie-re-] – V. calchia.

calcic
CÁLCIC, -Ă, calcici, -ce, adj. (Geol.) De calciu. Depozit calcic. – Din fr. calcique.

calcicol
CALCÍCOL, -Ă, calcicoli, -e, adj. (Bot.; despre plante) Care crește pe un sol bogat în calcar; calcifil. – Din fr. calcicole.

calcifer
CALCIFÉR, -Ă, calciferi, -e, adj. (Despre roci) Care conține calciu. – Din fr. calcifère.

calciferol
CALCIFERÓL s.n. Numele științific al vitaminei D_2. – Din fr. calciférol.

calcifia
CALCIFIÁ vb. I. v. calcifica.

calcifiat
CALCIFIÁT, -Ă adj., v. calcificat.

calcifica
CALCIFICÁ, pers. 3 calcífică, vb. I. Refl. 1. (Despre țesuturi, oase, leziuni pulmonare etc.) A se întări prin depuneri de săruri de calciu. 2. (Despre diverse substanțe) A se îmbogăți în carbonat de calciu. [Var.: calcifiá vb. I] – După fr. calcifier.

calcificare
CALCIFICÁRE, calcificări, s.f. Acțiunea de a se calcifica. [Var.: calcifiére s.f.] – V. calcifica.

calcificat
CALCIFICÁT, -Ă, calcificați, -te, adj. (Despre țesuturi, oase, tendoane etc.) Întărit prin depunere de săruri de calciu. [Var.: calcifiát, -ă adj.] – V. calcifica.

calcifiere
CALCIFIÉRE s.f. v. calcificare.

calcifil
CALCIFÍL, -Ă, calcifili, -e, adj. (Despre plante) Calcicol. – Din fr. calciphile.

calcifug
CALCIFÚG, -Ă, calcifugi, -ge, adj. (Bot.; despre plante) Care nu suportă solul calcaros. – Din fr. calcifuge.

calcimetru
CALCIMÉTRU, calcimetre, s.n. Aparat de laborator care determină bioxidul de carbon din carburanți. – Din fr. calcimètre.

calcina
CALCINÁ, calcinez, vb. I. Tranz. A transforma o substanță chimică în alta prin încălzirea ei la o temperatură înaltă în scopul eliminării apei, al înlăturării unor compuși volatili, al oxidării etc. – Din fr. calciner.

calcinare
CALCINÁRE, calcinări, s.f. Acțiunea de a calcina; calcinație. – V. calcina.

calcinat
CALCINÁT, -Ă, calcinați, -te, adj. Care a fost supus unui proces de calcinare. – V. calcina.

calcinator
CALCINATÓR^1, calcinatoare, s.n. Aparat folosit pentru recuperarea căldurii gazelor de ardere din cuptoarele rotative de ciment. – Din fr. calcinateur.

CALCINATÓR^2, -OÁRE, calcinatori, -oare, s.m. și f. Muncitor care lucrează la calcinare. – Calcina + suf. -tor.

calcinatie
CALCINÁȚIE, calcinații, s.f. Calcinare. – Din fr. calcination.

calcina
CALCÍNĂ, calcine, s.f. Pulbere galbenă obținută din cositor și plumb, folosită la prepararea unor emailuri și ca abraziv. – Din fr. calcin.

calcinoza
CALCINÓZĂ s.f. Boală caracterizată prin depunerea unor cantități mari de săruri de calciu în țesuturi, mușchi, pereții vaselor sangvine etc. – Din fr. calcinose.

calciovecchio
CÁLCIO-VÉCCHIO s.n. Gen de tencuială ornamentală care prezintă asperități și adâncituri pronunțate la suprafață, dând zidurilor un aspect voit arhaic. – Cuv. it.

calcipenie
CALCIPENÍE, calcipenii, s.f. (Med.) Lipsă de calciu în țesuturi sau umori – Din fr. calcipénie.

calcipexie
CALCIPEXÍE, calcipexii, s.f. (Med.) Fixare a calciului în țesuturi. – Din fr. calcipexie.

calcit
CALCÍT s.n. Carbonat de calciu natural, cristalizat, transparent, incolor sau divers colorat, care alcătuiește calcarul, marmura etc. – Din fr. calcite.

calciu
CÁLCIU s.n. 1. Element chimic metalic, alb-argintiu, moale, foarte răspândit în natură sub formă de compuși. 2. Săruri ale calciului (1), întrebuințate ca medicament în anumite manifestări de decalcifiere a organismului. – Din fr. calcium.

calciurie
CALCIURÍE, calciurii, s.f. (Med.) Prezență anormală a calciului în urină; cantitate de calciu prezentă anormal în urină. [Pr.: -ci-u-] – Din fr. calciurie.

calcocloroza
CALCOCLORÓZĂ s.f. Fenomen de îngălbenire a frunzelor unei plante din cauza lipsei de fier asimilabil din sol. – Din fr. calcochlorose.

calcograf
CALCOGRÁF, calcografi, s.m. Muncitor specialist în calcografie. – Din fr. chalcographe.

calcografia
CALCOGRAFIÁ, calcografiez, vb. I. Tranz. A reproduce prin calcografiere. [Pr.: -fi-a] – Din fr. chalcographier.

calcografiat
CALCOGRAFIÁT, -Ă, calcografiați, -e, adj. Care a fost calcografiat. [Pr.: -fi-at] – V. calcografia.

calcografic
CALCOGRÁFIC, -Ă, calcografici, -ce, adj. De calcografie. – Din fr. chalcographique.

calcografie
CALCOGRAFÍE s.f. 1. Procedeu de reproducere grafică prin tipar a unor imagini gravate pe clișee de zinc săpate în adâncime; tipar adânc. 2. Metodă microscopică de studiu a unei secțiuni lustruite a mineralelor metalifere opace cu ajutorul luminii reflectate. – Din fr. chalcographie.

calcografiere
CALCOGRAFIÉRE, calcografieri, s.f. Acțiunea de a calcografia și rezultatul ei. [Pr.: -fi-e-] – V. calcografia.

calcopirita
CALCOPIRÍTĂ s.f. Sulfură naturală de cupru și fier cristalizată, metalică, compactă, galbenă-verzuie. – Din fr. chalcopyrite.

calcotipie
CALCOTIPÍE, calcotipii, s.f. (Poligr.) Procedeu grafic de reproducere de artă a unui desen, asemănător cu acvaforte; stampă obținută prin acest procedeu. – Din fr. chalcotypie.

calcozina
CALCOZÍNĂ, calcozine, s.f. Sulfură naturală de cupru. – Din fr. chalcosine.

calcul
CÁLCUL, (I) calcule, s.n., (II) calculi, s.m. I S.n. 1. Ansamblu de operații matematice făcute cu scopul de a găsi valoarea uneia sau a mai multor mărimi; socoteală. ♢ (În sintagmele) Calcul grafic = (Mat.) rezolvare a unor probleme cu ajutorul unor construcții geometrice. ♢ Calcul logic = ansamblu de operații prin care anumite expresii logice sunt derivate din alte expresii logice. 2. Plan, combinație, proiect, apreciere, socoteală. II. S.m. (Med.) Concrețiune de forma unei pietricele, rezultată din precipitarea sărurilor organice sau anorganice, care se formează în anumite organe interne; piatră. – Din fr. calcul, lat. calculus.

calcula
CALCULÁ, calculez, vb. I. Tranz. A face un calcul (I), a socoti; a aprecia. ♦ A elabora planuri, proiecte etc. – Din fr. calculer, lat. calculare.

calculabil
CALCULÁBIL, -Ă, calculabili, -e, adj. Care poate fi calculat. – Din fr. calculable.

calculare
CALCULÁRE, calculări, s.f. Acțiunea de a calcula; calculație, socotire. – V. calcula.

calculat
CALCULÁT, -Ă, calculați, -te, adj. (Despre persoane) Chibzuit, socotit; preocupat de interesul personal. – V. calcula.

calculator
CALCULATÓR, -OÁRE, calculatori, -oare, subst. 1. S.n. Tabel care cuprinde rezultatele unor calcule, folosit pentru simplificarea operațiilor; carte, broșură care cuprinde asemenea tabele. 2. S.n. (Și în sintagma calculator electronic) Ordinator, computer. ♢ Calculator de buzunar = calculator de dimensiuni foarte mici, destinat publicului larg pentru efectuarea unei game de probleme matematice limitate; (impr.) minicalculator. 3. S.m. și f. Persoană specializată în calcule, mai ales economice. – Din fr. calculateur, lat. calculator.

calculatie
CALCULÁȚIE, calculații, s.f. Calculare. – Din lat. calculatio.

calculos
CALCULÓS, -OÁSĂ, calculoși, -oase, adj. (Med.) Care are calculi, care este bolnav de calculoză. – Din fr. calculeux.

calculoza
CALCULÓZĂ, calculoze, s.f. Boală care constă în formarea unor calculi într-un organ intern; litiază. – Din fr. calculose.

cald
CALD, -Ă, calzi, -de, adj. 1. Care se găsește la o temperatură relativ înaltă (fără a fi fierbinte) față de mediul ambiant sau corpul omenesc; care dă senzația de căldură. ♢ Expr. Nu-i ține nici de cald, nici de rece sau nu-i e nici cald, nici rece = nu-l interesează, îi este indiferent. Nici caldă, nici rece = așa și așa, nici așa, nici așa. (Substantivat) Mă ia cu cald = sunt cuprins de fierbințeală, am febră. ♦ Fierbinte, încins. ♦ (Despre pâine) Proaspăt. ♦ (Despre îmbrăcăminte) Călduros, gros. 2. (Despre zone, regiuni, țări etc.) Cu temperatură constant ridicată în tot cursul anului. ♦ 3. Fig. Aprins, înfocat; pătimaș, prietenos, afectuos. Cuvinte calde. Privire caldă. ♦ 4. Fig. (Despre vești, știri, informații etc.) De ultimă oră, recent. – Lat. caldus (= calidus).

caldaram
CALDARẤM, caldarâmuri, s.n. Pavaj executat cu bolovani, cuburi etc. de piatră sau (în trecut) cu bucăți de lemn așezate pe un pat de nisip; p. ext. drum pavat sau asfaltat. – Din tc. kaldırım.

caldaramgiu
CALDARÂMGÍU, caldarâmgii, s.m. (Înv.) Muncitor care se ocupă cu executarea caldarâmurilor. – Din tc. kaldırımcı.

caldeean
CALDEEÁN, -Ă, caldeeni, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) din Caldeea. [Pr.: -de-ean] – Din fr. Chaldéen.

caldeira
CALDEÍRĂ, caldeire, s.f. (Geol.) 1. Depresiune în formă de căldare (de origine vulcanică). 2. Circ (3). – Din fr., port. caldeira.

cale
CÁLE, căi, s.f. I. 1. Fâșie de teren special amenajată pentru a înlesni circulația oamenilor, a vehiculelor și a animalelor; drum. ♢ Loc. adv. Din cale-afară sau afară din cale = peste măsură, neobișnuit, foarte. ♢ Expr. A fi (sau a sta, a se pune) în calea cuiva sau a-i sta cuiva în cale = a se afla (sau a ieși) înaintea cuiva, împiedicându-l (să înainteze, să facă un lucru etc.); a împiedica pe cineva într-o acțiune, a i se împotrivi. A ieși (sau a se duce) în calea cuiva = a întâmpina pe cineva. A găsi (sau a afla, a crede, a socoti etc.) cu cale = a socoti că este nimerit. Calea-valea = treacă-meargă, așa și așa, fie. Ce mai calea-valea = ce mai încolo și încoace; pe scurt, în concluzie. A pune la cale = a pregăti ceva, a aranja; a sfătui, a îndruma; a pedepsi pe cineva. A fi pe cale de a... (sau să...) = a fi aproape să..., pe punctul să..., gata de a... ♦ Cale ferată = mijloc de transport terestru, destinat circulației vehiculelor prin rulare pe șine sau pe cabluri. ♦ (Art.; urmat de determinări care indică numele) Nume dat unor străzi lungi și largi. ♦ Căile respiratorii = aparatul respirator. 2. Arteră de pătrundere într-un oraș, făcând legătura cu o șosea importantă. 3. Element al unei construcții pe care se deplasează un aparat sau o mașină. 4. Succesiune de linii și centrale intermediare prin care se realizează legătura telefonică sau telegrafică între două localități. 5. Călătorie. Dor de cale. ♢ Expr. A face (sau a apuca) calea întoarsă = a se întoarce din drum. Cale bună! formulă de urare la plecarea cuiva; drum bun! 6. Distanță, depărtare. A mers cale de două ceasuri. II. Fig. Direcție luată de o dezvoltare, de o acțiune, de o mișcare; linie. ♦ Metodă, mijloc, modalitate, procedeu. ♢ Cale de atac = mijloc prin care partea nemulțumită de hotărârea unui organ de jurisdicție sesizează organul competent în vederea desființării hotărârii și rejudecării litigiului. ♢ Loc. adv. Pe cale... = pe linie..., prin intermediul... Pe cale administrativă. – Lat. callis.

caleasca
CALEÁSCĂ s.f. v. caleașcă.

caleasca
CALEÁȘCĂ, calești, s.f. (Înv.) Trăsură elegantă, pe arcuri foarte flexibile. [Var.: (înv.) caleáscă s.f.] – Din rus. koleaska.

caledoniana
CALEDONIÁNĂ adj. (În sintagma) Orogeneza caledoniană = totalitatea mișcărilor de cutare a scoarței terestre petrecute în timpuri străvechi și care au dat naștere munților din Scoția, Scandinavia etc. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. calédonienne.

calefactie
CALEFÁCȚIE, calefacții, s.f. (Fiz.) Vaporizare intensă la suprafața de separație a unui lichid cu un corp solid încins, care le împiedică contactul direct. – Din fr. caléfaction.

caleidoscop
CALEIDOSCÓP, caleidoscoape, s.n. Aparat optic format dintr-un cilindru opac în interiorul căruia se găsesc mai multe oglinzi, dispuse astfel încât mici piese viu colorate, aflate la capătul opus celui prin care se privește, să formeze, prin rotirea cilindrului, diferite imagini simetrice. ♦ Rubrică într-o publicație periodică, emisiune la radio sau la televiziune etc. cu un conținut extrem de variat. – Din fr. kaléidoscope.

caleidoscopic
CALEIDOSCÓPIC, -Ă, caleidoscopici, -ce, adj. (Despre imagini; adesea fig.) Ca de caleidoscop. – Caleidoscop + suf. -ic.

calem
CALÉM, calemuri, s.n. (Înv.) Administrație publică; cancelarie. – Din tc. kalem.

calembec
CALEMBÉC s.m. (Turcism înv.) Specie de arbore exotic, cu lemn negru, plăcut mirositor. – Din tc. kalembek.

calemcheriu
CALEMCHERÍU s.n. (Înv.) Stofă fină din care se făceau anterie și turbane. – Din tc. kalemkârî.

calemgiu
CALEMGÍU, calemgii, s.m. (Înv.) Funcționar de cancelarie; copist. – Din tc. kalemcı.

calendar
CALENDÁR, calendare, s.n. 1. Sistem de împărțire a timpului în ani, luni și zile, bazat pe fenomenele periodice ale naturii. 2. Indicator sistematic (în formă de carte, agendă sau tablou) al succesiunii lunilor și zilelor unui an. ♢ Expr. A face (cuiva) capul calendar = a zăpăci (pe cineva), spunându-i foarte multe lucruri. A se uita ca mâța (sau ca pisica)-n calendar = a privi (la ceva) fără a pricepe nimic. 3. Publicație cu caracter variat, care apare o dată pe an, cuprinzând cronologia zilelor anului și diverse materiale cu caracter informativ, beletristic, științific etc. [Var.: (pop.) călindár s.n.] – Din lat. calendarium.

calendaristic
CALENDARÍSTIC, -Ă, calendaristici, -ce, adj. Privitor la calendar, după calendar. ♢ An calendaristic = an de 365 de zile, socotit de la 1 ianuarie la 31 decembrie. Plan de muncă calendaristic = plan de muncă alcătuit pe zile și săptămâni. – Calendar + suf. -istic.

calende
CALÉNDE s.f. pl. Numele primei zile a fiecărei luni la romani; zi întâi. ♢ Expr. La calendele grecești = niciodată (grecii neavând „calende”). – Din lat. calendae, fr. calendes.

calendroi
CALENDRÓI s.m. v. calindroi.

calevri
CALÉVRI s.m. pl. (înv.) Pantofi groși, rezistenți. – Din bg. kalevra.

calfata
CALFATÁ, calfatez, vb. I. Tranz. (Rar) A călăfătui. – Din fr. calfater.

calfatare
CALFATÁRE, calfatări, s.f. (Rar) Acțiunea de a calfata. – V. calfata.

calfa
CÁLFĂ, calfe, s.f. Lucrător calificat după o perioadă de ucenicie. – Din tc. kalfa.

calibra
CALIBRÁ, calibrez, vb. I. Tranz. 1. A prelucra mecanic o piesă, un semifabricat, spre a obține forma și dimensiunile prescrise. 2. A sorta, după mărime, cereale, fructe, puieți de pom etc. 3. A restrânge albia variabilă a unui râu prin lucrări hidrotehnice. – Din fr. calibrer.

calibraj
CALIBRÁJ, calibraje, s.n. Calibrare. – Din fr. calibrage.

calibrare
CALIBRÁRE, calibrări, s.f. Acțiunea de a calibra; calibraj. – V. calibra.

calibror
CALIBRÓR, -OÁRE, calibrori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. (Despre un instrument, o mașină) Care calibrează. 2. S.n. Instrument pentru măsurarea diametrului puieților. 3. S.n. Aparat sau mașină pentru sortarea fructelor după mărime. – Din fr. calibreur.

calibru
CALÍBRU, calibre, s.n. 1. Diametrul interior al țevii unei guri de foc. 2. Instrument de precizie cu care se verifică dimensiunile pieselor fabricate. 3. Fig. Mărime, proporție, calitate; fel, soi, specie. – Din fr. calibre.

calic
CALÍC, -Ă, calici, -ce, adj. (Adesea substantivat) 1. Lipsit de mijloace materiale elementare; foarte sărac. ♦ (Înv.) Care cerșește; cerșetor. 2. Zgârcit, avar^1. 3. (Înv. și reg.) Atins de o infirmitate vizibilă (olog, ciung etc.). – Din ucr. kalika.

calicenie
CALICÉNIE s.f. (Rar) Calicie. – Calic + suf. -enie.

calicesc
CALICÉSC, -EÁSCĂ, calicești, adj. (Rar) De calic, propriu calicului. – Calic + suf. -esc.

caliceste
CALICÉȘTE adv. Ca un calic. – Calic + suf. -ește.

calici
CALICÍ, calicesc, vb. IV. 1. Intranz., refl. și tranz. A deveni sau a face să devină calic (1); a sărăci. ♦ Intranz. (Înv.) A cerși. 2. Refl. A se zgârci^2. 3. Tranz. și refl. (Înv. și reg.) A (se) ologi, a (se) schilodi. – Din calic.

calicie
CALICÍE s.f. 1. Sărăcie (extremă); calicenie. 2. Zgârcenie, avariție. – Calic + suf. -ie.

caliciform
CALICIFÓRM, -Ă, caliciformi, -e, adj. (Rar) În formă de caliciu. – Din fr. caliciforme.

calicime
CALICÍME s.f. Termen de dispreț pentru o colectivitate de oameni săraci; sărăcime. – Calic + suf. -ime.

calicire
CALICÍRE s.f. Faptul de a (se) calici; sărăcire. – V. calici.

caliciu
CALÍCIU, calicii, s.n. 1. (Bot.) Învelișul extern al florilor, alcătuit din sepale libere sau unite. 2. Vas liturgic de forma unei cupe; potir (2). 3. (Anat.) Zonă a rinichiului, prin care urina se scurge în bazinet. – Din fr. calice, lat. calyx, -cis.

calico
CALICÓ s.n. Pânză care imită pielea, folosită în legătoria de cărți. – Din engl. calico, fr. calicot.

calif
CALÍF, califi, s.m. Titlu purtat, după moartea lui Mahomed, de șefii musulmanilor care dețineau puterea politică și pe cea religioasă; persoană având acest titlu. – Din fr. calife.

califat
CALIFÁT, califate, s.n. 1. Formă de stat feudal-teocratică întemeiat de arabi pe teritoriile stăpânite de ei, după moartea lui Mahomed. 2. Rangul de calif. 3. Durata guvernării unui calif. – Din fr. califat.

califica
CALIFICÁ, calífic, vb. I. 1. Refl. și tranz. A dobândi sau a ajuta să dobândească un nivel adecvat de pregătire prin însușirea unor cunoștințe și deprinderi de specialitate (împreună cu recunoașterea oficială a acestei pregătiri). 2. Refl. A obține (în urma rezultatelor favorabile) dreptul de a participa la o etapă superioară într-o competiție sau într-o probă sportivă, culturală etc. 3. Tranz. A atribui unei ființe sau unui lucru o anumită calitate; a caracteriza; a numi. – Din fr. qualifier, lat. qualificare.

calificabil
CALIFICÁBIL, -Ă, calificabili, -e, adj. Care poate fi calificat. – Califica + suf. -bil. Cf. fr. q u a l i f i a b l e.

calificare
CALIFICÁRE, calificări, s.f. Acțiunea de a (se) califica și rezultatul ei; pregătire într-un anumit domeniu de activitate profesională; calificație. ♦ Etapă eliminatorie într-un concurs sau într-o competiție sportivă, pentru selectarea concurenților. – V. califica.

calificat
CALIFICÁT, -Ă, calificați, -te, adj. Care are sau care cere pregătire specială într-un anumit domeniu de activitate. ♦ (Despre infracțiuni) Săvârșit în împrejurări speciale, bine precizate. – V. califica.

calificativ
CALIFICATÍV, -Ă, calificativi, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care califică (3). 2. S.n. Termen prin care este caracterizată o persoană sau un lucru. ♦ (În unele țări) Sistem de notare a sârguinței la învățătură și a conduitei elevilor și studenților sau de apreciere a muncii cuiva; fiecare dintre indicațiile „excepțional”, „foarte bine”, „bine”, „suficient” și „insuficient”, cuprinse în acest sistem. – Din fr. qualificatif.

calificatie
CALIFICÁȚIE, calificații, s.f. (Înv.) Calificare. – Din fr. qualification, lat. qualificatio.

californiu
CALIFÓRNIU s.n. Element chimic radioactiv obținut pe cale sintetică. – Din engl., fr. californium.

caligraf
CALIGRÁF, -Ă, caligrafi, -e, s.m. și f. Persoană care are scrisul frumos. ♦ Persoană care se ocupă cu copierea artistică de cărți și manuscrise (mai ales înainte de răspândirea tiparului). – Din fr. calligraphe.

caligrafia
CALIGRAFIÁ, caligrafiez, vb. I. Tranz. A scrie frumos, ordonat, citeț. [Pr.: -fi-a] – Din fr. calligraphier.

caligrafic
CALIGRÁFIC, -Ă, caligrafici. -ce, adj. De caligraf; (despre scris) frumos, ordonat, citeț. – Din fr. calligraphique.

caligrafie
CALIGRAFÍE s.f. Arta și deprinderea de a scrie frumos. ♦ Scriere frumoasă. ♦ Fel de scriere al cuiva. – Din ngr. kalligráphia, fr. calligraphie.

caligrama
CALIGRÁMĂ, caligrame, s.f. Mod special de dispunere a versurilor, care are ca scop reprezentarea grafică a simbolurilor sau sugestiilor dintr-o poezie. – Din fr. calligramme.

calimera
CALIMÉRA s.f. art. (Fam.; în expr.) A se schimba calimera = a se schimba situația. A (se) strica calimera = a (se) strica prietenia. A întoarce (sau a schimba) calimera = a-și schimba atitudinea față de cineva. – Din ngr. kaliméra.

calin
CALÍN, -Ă, calini, -e, adj. (Rar; despre oameni) Căruia îi place să alinte sau să fie alintat; (despre manifestările oamenilor) dezmierdător, drăgăstos. ♦ Măgulitor, lingușitor; ipocrit. – Din fr. câlin.

calindroi
CALINDRÓI, calindroi, s.m. (Reg.) Ștrengar. [Var.: calendrói s.m.] – Et. nec.

calinerie
CALINERÍE s.f. (Rar) Dezmierdare, alintare, alint. – Din fr. câlinerie.

calistenie
CALISTENÍE, calistenii, s.f. Program de exerciții fizice pentru copii sau, p. ext., de întreținere executate rapid (în ritmul muzicii). – Din fr. callisthénie.

calitate
CALITÁTE, calități, s.f. 1. Totalitatea însușirilor și laturilor esențiale în virtutea cărora un lucru este ceea ce este, deosebindu-se de celelalte lucruri. 2. Însușire (bună sau rea), fel de a fi (bun sau rău); p. restr. caracteristică pozitivă, însușire bună. ♢ Loc. adj. De calitate = de calitate bună, de valoare. 3. Poziție, situație, titlu care conferă un drept. ♢ Loc. conj. În calitate de... = cu dreptul de..., fiind... 4. (La jocul de șah) Diferență de valoare între un turn și un nebun sau un cal. – Din fr. qualité, lat. qualitas, -atis.

calitativ
CALITATÍV, -Ă, calitativi, -e, adj. (Adesea adverbial) Care ține de calitate (1), de natura lucrurilor; privitor la calitate. ♢ Analiză calitativă = determinarea naturii chimice a unei substanțe; identificarea componenților unei substanțe. – Din fr. qualitatif, lat. qualitativus.

calm
CALM, -Ă, calmi, -e, adj., s.n. I. Adj. 1. (Despre natură) Care se află în stare de liniște deplină. ♢ Calm ecuatorial = zonă îngustă de o parte și de alta a ecuatorului, cu presiune atmosferică scăzută, vânturi slabe și ploi abundente. Calm tropical = zonă aflată între zona alizeelor și cea a vânturilor dominante de vest. Calm plat = stare a mării în care aceasta nu are ondulații. ♦ (Despre procese) Care se desfășoară liniștit. 2. (Despre oameni, despre manifestările și stările lor sufletești) Care se stăpânește; stăpânit, cumpănit, liniștit; p. ext. potolit, domol, așezat, flegmatic, imperturbabil. II. S.n. 1. Stare de liniște deplină a atmosferei. 2. Stăpânire de sine, sânge rece, tact în acțiuni, în vorbire. ♦ Pace sufletească, lipsă de frământări. – Din fr. calme.

calma
CALMÁ, calmez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) liniști, a (se) potoli. – Din fr. calmer.

calmant
CALMÁNT, -Ă, calmanți, -te, adj., s.n. (Medicament, tratament etc.) care calmează durerile; sedativ. – Din fr. calmant.

calmar
CALMÁR, calmari, s.m. (La pl.) Gen de cefalopode comestibile, cu corpul alungit, cu înotătoarele triunghiulare și cu gura înconjurată de zece tentacule (Loligo); (și la sg.) animal din acest gen. – Din fr. calmar.

calmare
CALMÁRE s.f. 1. Acțiunea de a (se) calma și rezultatul ei. 2. Operație de liniștire a „fierberii” oțelului la turnare în lingotiere sau în forme prin adăugarea unor elemente dezoxidante. – V. calma.

calmat
CALMÁT, -Ă, calmați, -te, adj. (Despre oameni) Care s-a liniștit, relaxat, destins. – V. calma.

calmuc
CALMÚC, -Ă, calmuci, -ce s.m. și f., adj. 1. S.m.și f. Persoană care face parte din populația de bază a Regiunii Calmuce. 2. Adj. Care aparține Regiunii Calmuce și populației ei, privitor la această regiune și la populația ei; calmucesc.3. S.f. Limbă din familia altaică, ramura mongolă, vorbită de calmuci. – Din rus. kalmyk.

calmucesc
CALMUCÉSC, -EÁSCĂ, calmucești, adj. (Rar) Calmuc (2). – Calmuc + suf. -esc.

calofil
CALOFÍL, -Ă, calofili, -e, adj., s.m. și f. (Lit.) 1. Adj. (Despre stil) Care denotă calofilie, caracterizat prin calofilie; calofilic. 2. S.m. și f. Adept al calofiliei. – Din gr. kallos „frumos” și philos „iubitor”.

calofilic
CALOFÍLIC, -Ă, calofilici, -ce, adj. (Lit.) Calofil (1). – Calofil + suf. -ic.

calofilie
CALOFILÍE s.f. (Lit.) Tendință de a da expresiei literare o atenție deosebită sau excesivă; expresie (extrem sau excesiv de) cizelată într-o operă literară; calofilism. – Calofil + suf. -ie.

calofilism
CALOFILÍSM s.n. (Lit.) Calofilie. – Calofil + suf. -ism.

caloian
CALOIÁN s.m. Obiect de ritual folcloric în forma unui om de lut împodobit cu flori, care, în timp de secetă, se îngropa sau se arunca în apă ca să aducă ploaie. [Pr.: -lo-ian] – Cf. sl. k a l e n ŭ.

calomel
CALOMÉL s.n. Clorură de mercur sub forma unei pulberi albe, fine, insolubile în apă, fără gust, fără miros, având acțiune purgativă și vermifugă; clorură mercuroasă. – Din fr. calomel.

calomfir
CALOMFÍR calomfiri, s.m. Plantă erbacee perenă, aromatică, cu tulpina catifelată, frunzele ovale compuse și florile galbene; calapăr (Chrysanthemum balsamita). – Din bg. kalofer.

calomnia
CALOMNIÁ, calomniez, vb. I. Tranz. A vorbi pe cineva de rău, a spune lucruri neadevărate despre cineva, a discredita pe cineva în onoarea sau reputația sa; a defăima, a bârfi, a cleveti, a huli, a ponegri. [Pr.: -ni-a] – Din fr. calomnier, lat. calumniari.

calomniator
CALOMNIATÓR, -OÁRE, calomniatori, -oare, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care calomniază; defăimător, hulitor, detractor. 2. Adj. Calomnios. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. calomniateur, lat. calumniator.

calomnie
CALOMNÍE, calomnii, s.f. Afirmație mincinoasă și tendențioasă făcută cu scopul de a discredita onoarea sau reputația cuiva; defăimare, clevetire. – Din fr. calomnie, lat. calumnia.

calomniere
CALOMNIÉRE, calomnieri, s.f. Faptul de a calomnia; defăimare, hulire, ponegrire. [Pr.: -ni-e-] – V. calomnia.

calomnios
CALOMNIÓS, -OÁSĂ, calomnioși, -oase, adj. Care cuprinde o calomnie; defăimător, clevetitor, calomniator (2). [Pr.: -ni-os] – Din fr. calomnieux, lat. calumniosus.

calonet
CALONÉȚ, caloneți, s.m. Unealtă manuală în formă de scândurică netedă și subțire, folosită la împletitul plaselor pescărești. – Et. nec.

caloric
CALÓRIC, -Ă, calorici, -ce, adj. De căldură, referitor la căldură. – Din fr. calorique.

caloricitate
CALORICITÁTE, caloricități, s.f. (Biol.) Proprietate a corpurilor de a genera și păstra căldura. – Din fr. caloricité.

calorie
CALORÍE, calorii, s.f. Unitate de măsură egală cu cantitatea de căldură care ridică temperatura unui gram de apă distilată de la 19,5 la 20,5 °C; unitate de măsură care indică valoarea energetică a unui aliment. ♢ (Fiz.) Calorie mare = kilocalorie. – Din fr. calorie.

calorifer
CALORIFÉR, -Ă, caloriferi, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care transportă căldură. 2. S.n. Instalație de încălzire producătoare de căldură (cu aburi, apă caldă sau aer cald); p. restr. radiator al unei astfel de instalații. – Din fr. calorifère.

caloriferist
CALORIFERÍST, caloriferiști, s.m. Muncitor care repară și întreține calorifere. – Calorifer + suf. -ist.

calorific
CALORÍFIC, -Ă, calorifici, -ce, adj. Care produce căldură. ♢ Putere calorifică = cantitate de căldură dezvoltată de un kilogram de combustibil când arde complet. – Din fr. calorifique, lat. calorificus.

calorifug
CALORIFÚG, -Ă, calorifugi, -ge, adj., s.n. (Material) rău conducător de căldură; termoizolant. – Din fr. calorifuge.

calorigen
CALORIGÉN, -Ă, calorigeni, -e, adj. Care produce căldură. – Din fr. calorigène.

calorimetric
CALORIMÉTRIC, -Ă, calorimetrici, -ce, adj. Care aparține calorimetriei, privitor la calorimetrie. – Din fr. calorimétrique.

calorimetrie
CALORIMETRÍE s.f. Domeniu al fizicii care se ocupă cu metodele de măsurare a cantităților de căldură. – Din fr. calorimétrie.

calorimetru
CALORIMÉTRU, calorimetre, s.n. Instrument folosit pentru măsurarea cantităților de căldură produse sau absorbite de corpuri. – Din fr. calorimètre.

caloriza
CALORIZÁ, calorizez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A aluminiza. – Din fr. caloriser.

calorizator
CALORIZATÓR, calorizatoare, s.n. Schimbător de căldură folosit la încălzirea zemii de difuzie în fabricile de zahăr. – Din fr. calorisateur.

calos
CALÓS, -OÁSĂ, caloși, -oase, adj. (Anat.) Care are îngroșări, întărituri. ♢ Corp calos = fascicul de fibre nervoase care unește cele două emisfere ale creierului mare. – Din fr. calleux, lat. callosus.

calosoma
CALOSÓMĂ, calosome, s.f. Insectă coleopteră carnivoră de culoare verzuie sau negricioasă (Calosoma sycophanta). – Din (numele științific) lat. Calosoma.

calota
CALÓTĂ, calote, s.f. 1. Fiecare dintre cele două părți obținute prin tăierea unei sfere cu un plan. 2. Boltă a cărei suprafață interioară are, în secțiune, forma unui semicerc. 3. Partea de sus a pistonului de la motoarele cu ardere internă; p. ext. piesă tehnică asemănătoare cu o calotă sferică. 4. Partea de deasupra a unei pălării, care acoperă capul și este mărginită de boruri. ♦ Tichie care acoperă creștetul capului. 5. (În sintagma) Calotă craniană = partea superioară a cutiei craniene. 6. (În sintagma) Calotă glaciară = masă de gheață care acoperă porțiuni mari în regiunile polare sau părțile superioare ale munților înalți. – Din fr. calotte.

caloza
CALÓZĂ s.f. (Biol.) Substanță care se depune pe plăcile capilarelor sau pe membranele vaselor liberiene, formând calusul (2). – Din fr. callose.

calozitate
CALOZITÁTE, calozități, s.f. Întărire și îngroșare a pielii. – Din fr. callosité.

calp
CALP, -Ă, calpi, -e, adj. (Înv.; despre monede) Fals, falsificat. – Din tc. kalp.

calpac
CALPÁC, calpace, s.n. (Înv.) Căciulă mare sferică sau cilindrică, de piele neagră, tivită cu blană scumpă, pe care o purtau domnul și boierii mari (mai târziu și negustorii străini). ♦ Căciulă purtată la unele uniforme militare. – Din tc. kalpak.

calpuzan
CALPUZÁN, -Ă, calpuzani, s.m. și f. (Înv.) Falsificator de bani. ♦ Fig. Om rău, ticălos. – Din tc. kalpazan.

caltabos
CALTABÓȘ, caltaboși, s.m. Un fel de cârnat făcut din măruntaie de porc amestecate cu orez și cu mirodenii. [Var.: cartabóș s.m.] – Et. nec.

caltaveta
CALȚAVÉTĂ, calțavete, s.f. (Înv. și reg.) Jartieră. – Din ngr. kaltsodéta.

calup
CALÚP, calupuri, s.n. (Pop.) 1. Calapod, tipar în cărămidărie, olărit, cizmărie. 2. Bucată (de săpun, de brânză etc.) de forma tiparului în care a fost turnată. 3. Bucată (paralelipipedică) de piatră, beton sau lemn, care servește la executarea unor pavaje – Din tc. kalıp.

calus
CÁLUS subst. 1. Țesut osos nou care sudează capetele rezultate din fractura unui os. ♢ Calus vicios = sudare defectuoasă a unei fracturi. 2. Țesut vegetal care se formează pe rănile diferitelor organe ale plantei, cicatrizându-le. – Din fr. calus.

calusare
CALUSÁRE, calusări, s.f. (Biol.) Formare a calusului. – De la calus.

calvados
CALVADÓS s.n. Rachiu distilat din cidru. – Din fr. calvados.

calvar
CALVÁR, calvaruri, s.n. Chin, suferință, durere îndelungată; încercare grea. – Din fr. calvaire, lat. calvarium.

calvin
CALVÍN, -Ă, calvini, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține calvinismului, privitor la calvinism; calvinesc, calvinist. 2. S.m. și f. Adept al calvinismului; calvinist. – Din n. pr. Calvin.

calvinesc
CALVINÉSC, -EÁSCĂ, calvinești, adj. Calvin (1). – Calvin + suf. -esc.

calvinism
CALVINÍSM s.n. Doctrină protestantă întemeiată în sec. XVI de Calvin. – Din fr. calvinisme.

calvinist
CALVINÍST, -Ă, calviniști, -ste, adj., s.m. și f. Calvin. – Din fr. calvinisme.

calviniza
CALVINIZÁ, calvinizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A face să treacă sau a trece la calvinism. – Calvin + suf. -iza.

calvinizare
CALVINIZÁRE s.f. Faptul de a (se) calviniza. – V. calviniza.

calvitie
CALVIȚÍE s.f. (Livr.) Chelie (1), pleșuvie – Din fr. calvitie, lat. calvities.

calypso
CALÝPSO s.n. Dans modern în doi timpi, originar din Jamaica. – Din engl. calypso.

cam
CAM adv. 1. Aproximativ, aproape. Cam pe vremea aceea trăia bunicul. ♦ Oarecum, întrucâtva. Căsătoria s-a făcut cam pe ascuns. 2. Destul de...; prea. Vremea e cam rece. Haina e cam lungă. – Din camai (înv. „și mai” < lat.).

camaieu
CAMAIÉU, camaieuri, s.n. 1. (Pict.) Grisai. 2. Gravură (în lemn) realizată pe tonurile aceleiași culori. – Din fr. camaïeu.

camarad
CAMARÁD, -Ă, camarazi, -de, s.m. și f. Tovarăș de arme, de clasă, de studii; coleg; p. ext. prieten. – Din fr. camarade.

camaraderesc
CAMARADERÉSC, -EÁSCĂ, camaraderești, adj. De camarad, privitor la camarad; p. ext. prietenesc. – Camaraderie + suf. -esc.

camaradereste
CAMARADERÉȘTE adv. În felul camarazilor, colegial; p. ext. prietenește, loial. – Camaraderie + suf. -ește.

camaraderie
CAMARADERÍE, camaraderii, s.f. Legătură prietenească; colegialitate – Din fr. camaraderie.

camarila
CAMARÍLĂ, camarile, s.f. Curteni din anturajul unui rege sau al unui șef de stat, care influențează politica statului în interesul lor personal. – Din fr. camarilla.

camarot
CAMARÓT, camaroți, s.m. (Mar.) Ospătar pe o navă. – Din sp. camarotero.

cama
CÁMĂ, came, s.f. Proeminență sau șanț pe suprafața unui disc sau a unui cilindru, care asigură deplasarea periodică a unei tije sprijinite pe ea. – Din fr. came.

camana
CÁMĂNĂ, camene, s.f. Odgon care se află la partea inferioară a năvoadelor sau a altor unelte de pescuit și de care se pot prinde greutăți de plumb. – Din sl. kamenĩ „piatră”.

camata
CÁMĂTĂ, camete, s.f. Dobândă (excesivă) pe care o ia cămătarul pentru sumele date cu împrumut. – Din sl. kamata.

cambial
CAMBIÁL, -Ă, cambiali, -e, adj. Privitor la cambie, de cambie. [Pr.: -bi-al] – Din it. cambiale, fr. cambial.

cambie
CÁMBIE, cambii, s.f. Act, document prin care cel care-l semnează se obligă să plătească necondiționat, la un anumit termen și într-un anume loc, o sumă de bani. – Din it. cambio.

cambiu
CÁMBIU s.n. Țesut vegetal din zona generatoare, care asigură creșterea secundară în grosime a tulpinii și a rădăcinii. [Var.: cámbium s.n.] – Din germ. Kambium, fr. cambium.

cambium
CÁMBIUM s.n. v. cambiu.

cambodgian
CAMBODGIÁN, -Ă, cambodgieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Cambodgiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Cambodgiei sau cambodgienilor (1), privitor la Cambodgia sau la cambodgieni. [Pr.: -gi-an] – Din fr. Cambodgien.

cambra
CAMBRÁ, cambrez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) curba, a (se) îndoi în formă de arc; a (se) arcui. – Din fr. cambrer.

cambrare
CAMBRÁRE, cambrări, s.f. Acțiunea de a (se) cambra și rezultatul ei. – V. cambra.

cambrat
CAMBRÁT, -Ă, cambrați, -te, adj. Îndoit, încovoiat, arcuit. – V. cambra.

cambre
CAMBRÉ, cambreuri, s.n. Exercițiu gimnastic (de balet), lent, cu flexiuni înainte, înapoi și laterale ale corpului. – Din fr. cambré.

cambrian
CAMBRIÁN, -Ă, cambrieni, -e, s.n., adj. 1. Prima perioadă a erei paleozoice (în care au apărut viețuitoarele). 2. Adj. Care se referă la cambrian (1). [Pr.: -bri-an] – Din fr. cambrien.

cambrura
CAMBRÚRĂ, cambruri, s.f. (Rar) Arcuitură, îndoitură. – Din fr. cambrure.

cambula
CÁMBULĂ, cambule, s.f. Pește marin cu corpul asimetric, foarte turtit, cu amândoi ochii pe aceeași parte și care trăiește pe fundul apelor, culcat pe partea care nu are ochi (Pleuronectes flesus). – Cf. rus., bg. k a m b a l a.

cambuza
CAMBÚZĂ, cambuze, s.f. Magazie de provizii pe bordul unei nave, amplasată de obicei sub punte. – Din fr. cambuse.

cambuzier
CAMBUZIÉR, cambuzieri, s.m. 1. Persoană care se ocupă cu administrarea cambuzei pe o navă. 2. Chelner pe vapor. [Pr.: -zi-er] – Din fr. cambusier.

camee
CAMÉE, camee, s.f. 1. Piatră dură (cu multe straturi divers colorate), sculptată în relief cu o figură sau cu un motiv decorativ, folosită ca podoabă. 2. Sculptură monocromă imitând o camee (1). – Din fr. camée.

cameleon
CAMELEÓN, cameleoni, s.m. 1. Reptilă arboricolă și insectivoră din regiunile tropicale, cu gheare ca un clește, care o ajută să se prindă de copaci, și cu proprietatea de a-și schimba culoarea pielii potrivit mediului înconjurător (Chamaeleo vulgaris). 2. Fig. Persoană care-și schimbă purtarea și convingerile după împrejurări. [Pr.: -le-on] – Din fr. cameléon.

cameleonic
CAMELEÓNIC, -Ă, cameleonici, -ce, adj. (Livr.) Care își schimbă culoarea. ♦ (Despre oameni) Versatil. [Pr.: -le-o-] – Cameleon + suf. -ic.

cameleonism
CAMELEONÍSM s.n. 1. Proprietate a unor reptile de a-și schimba culoarea pielii după culoarea mediului înconjurător. 2. Fig. Schimbare a purtării și a convingerilor cuiva în funcție de împrejurări. [Pr.: -le-o-] – Cameleon + suf. -ism.

camelid
CAMELÍD, camelide, s.n. (La pl.) Familie de erbivore rumegătoare cuprinzând cămila, dromaderul și lama; (la sg.) animal din această familie. – Din fr. camélides.

camelie
CAMÉLIE, camelii, s.f. Plantă ornamentală originară din China și din Japonia, cu frunze totdeauna verzi și cu flori mari, albe, sau roșii (Camelia japonica) – Din fr. camélia.

camelina
CAMELÍNĂ, cameline, s.f. Plantă din familia cruciferelor cu tulpina dreaptă, cu flori galbene și cu fructe mici, folosită în industrie pentru semințele ei bogate în ulei, mai ales la fabricarea săpunului (Camelina sativa). – Din fr. caméline.

camelota
CAMELÓTĂ, camelote, s.f. (Rar) Lucru de cârpaci; marfă proastă. – Din fr. camelote.

camembert
CAMEMBÉRT s.n. Brânză fermentată, moale, grasă, preparată din lapte de vacă. [Pr.: camambér] – Din fr. camembert.

cameral
CAMERÁL, -Ă, camerali, -e, adj. 1. Care aparține camerei reprezentative, privitor la camera reprezentativă. 2. (Muz.) De cameră. – Cameră + suf. -al.

cameralism
CAMERALÍSM s.n. Doctrină cu caracter economic, financiar, administrativ etc. despre conducerea statului apărută în Germania în secolul al XVII-lea. – Din germ. Kammeralismus.

cameraman
CAMERAMÁN, cameramani, s.m. Asistent al operatorului de imagine; p. gener. operator (secund) de imagine care mânuiește aparatul de filmat. [Var.: camermán s.m.] – Din fr., engl. cameraman.

camera
CÁMERĂ, camere, s.f. I. 1. Încăpere într-o clădire; odaie. ♢ Cameră mobilată = cameră care se închiriază cu mobila proprietarului. Cameră de lucru = birou într-o casă particulară. Muzică de cameră = compoziție muzicală pentru un număr restrâns de instrumente. 2. Nume dat unor încăperi cu destinație specială: cameră obscură = a) încăpere neluminată în care se execută developarea, fixarea și alte operații fotografice; b) dispozitiv cu ajutorul căruia se obține pe un ecran (sau pe un clișeu) imaginea răsturnată a unui obiect; cameră de comandă = încăpere specială în care se efectuează în mod automat controlul și conducerea funcționării unei centrale sau stațiuni electrice; cameră frigorifică (sau refrigerentă) = încăpere izolată termic, în care se menține o temperatură mai joasă decât a mediului ambiant. 3. Spațiu în care se produce un proces tehnic; incintă care face parte integrantă dintr-un aparat, dintr-un instrument etc. sau care reprezintă instrumentul însuși: cameră de combustie = spațiu în care arde un combustibil într-un cazan cu aburi sau într-un motor cu ardere internă în vederea folosirii energiei gazelor rezultate; camera cartușului = partea dinapoi a țevii armelor de foc, unde se introduce cartușul și unde se produce explozia pulberii; cameră de luat vederi = aparat cu ajutorul căruia se obțin imaginile succesive ale obiectelor în mișcare pe pelicula cinematografică; cameră de sunet = aparat folosit pentru înregistrarea sunetelor pe o peliculă fotosensibilă în cinematografie; cameră de transpunere = aparat pentru înregistrarea optică a sunetelor pe film în cinematografie; cameră de televiziune sau cameră videocaptoare = aparat complex cu ajutorul căruia se realizează captarea imaginii și transpunerea ei în semnale video. 4. Tub de cauciuc unit la capete, care se umflă cu aer și care se așază înăuntrul anvelopei, pe roata unor vehicule; (la mingi de sport) balon de cauciuc situat înăuntrul anvelopei, care se umflă cu aer; p. ext. recipient cu pereți extensibili în care se introduce aer sub presiune. II. (Zool.; în sintagmele) Cameră paleală sau camera mantalei = spațiu cuprins între pereții mantalei și corpul moluștei. III. (Urmat de determinări) Parte componentă a organului legislativ în unele țări. – Din it. camera, (pentru unele sensuri și) engl. camera, fr. caméra.

camerier
CAMERIÉR, camerieri, s.m. (Ieșit din uz) Om de serviciu care avea grijă de camera de culcare și de îmbrăcămintea stăpânului; fecior, valet. [Pr.: -ri-er] – Din fr. camérier.

camerist
CAMERÍST, cameriști, s.m. (Ieșit din uz) Om de serviciu care îngrijea camerele dintr-o instituție; odăiaș. – Din cameristă (derivat regresiv).

camerista
CAMERÍSTĂ, cameriste, s.f. 1. (Ieșit din uz) Femeie care se afla în serviciul personal al unei doamne. 2. Femeie de serviciu care face curățenie în camerele unui hotel, motel etc. – Din fr. camériste.

camerman
CAMERMÁN s.m. v. cameraman.

camerton
CAMERTÓN, camertonuri, s.n. Instrument format dintr-un tub sonor, care, prin suflare, emite nota „la”(sau din patru tuburi „sol”, „la”, „re”, „mi”), folosit la acordarea instrumentelor muzicale. – Din germ. Kammerton.

camerunez
CAMERUNÉZ, -Ă, camerunezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Camerunului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Camerunului sau camerunezilor (1), privitor la Camerun sau la camerunezi. – Din fr. Camerounais.

camfor
CÁMFOR s.n. Substanță organică, incoloră, volatilă, cu miros caracteristic și cu gust amar, extrasă din lemnul unui arbore exotic (Cinnamonum camphora) sau fabricată pe cale sintetică și utilizată (sub formă de ulei camforat) în medicină ca stimulent al centrilor nervoși vasomotori și al aparatului respirator și la fabricarea celuloidului. – Din ngr. kámfora.

camforat
CAMFORÁT, -Ă, camforați, -te, adj. Care conține camfor. – Camfor + suf. -al. Cf. it. c a n f o r a t o.

camforca
CAMFÓRCĂ, camforci, s.f. (Reg.) Suport metalic mobil sau mică sobă portativă pe care se așază un vas cu mâncare sau un instrument pentru a fi încălzite. – Din rus. kamforka.

camgarn
CÁMGARN s.n. Stofă de calitate superioară, din fire netede de lână, cu o țesătură specială. – Din germ. Kammgarn.

camilafca
CAMILÁFCĂ, camilafce, s.f. Potcap (sau scufie) acoperit cu un văl, de obicei negru, care atârnă pe spate, purtat de prelații și călugării ortodocși la anumite ocazii. – Din sl. kamilavka.

camion
CAMIÓN, camioane, s.n. Autocamion. ♦ Vehicul rutier cu tracțiune animală, prevăzut cu o platformă și folosit pentru transport. [Pr.: -mi-on] – Din fr. camion.

camionagiu
CAMIONAGÍU, camionagii, s.m. Persoană care se ocupă cu transportul de mărfuri și de obiecte cu ajutorul unui camion; camionar. [Pr.: -mi-o-] – Camion + suf. -agiu.

camionaj
CAMIONÁJ, camionaje, s.n. 1. Transport de mărfuri efectuat cu camioane, camionete etc. 2. Serviciu sau întreprindere de transport cu camioane. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. camionnage.

camionar
CAMIONÁR, camionari, s.m. Camionagiu. [Pr.: -mi-o-] – Camion + suf. -ar.

camioneta
CAMIONÉTĂ, camionete, s.f. Autocamion de dimensiuni reduse; autocamionetă. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. camionnette.

camizol
CAMIZÓL, camizole, s.n. (Înv.) Haină de casă scurtă, cu mâneci, pe care o purtau femeile. – Din fr. camisole.

camohas
CAMOHÁS s.n. (Înv.). Un fel de stofă de mătase orientală. – Din ngr. kamuhás.

camorra
CAMÓRRA s.f. Mafia napolitană. – Cuv. it.

campa
CAMPÁ, campez, vb. I. Intranz. (Rar; despre militari sau turiști) A sta un timp în corturi. – Din fr. camper.

campadura
CAMPADÚRĂ, campaduri, s.f. Deschizătură în acoperișul unei case țărănești, pentru a lăsa să iasă fumul. – Et. nec.

campament
CAMPAMÉNT, campamente, s.n. Instalare temporară a unei unități militare sau, p. ext., a unui grup de turiști, de vânzători etc. pe un câmp, în corturi; tabără (1); (concr.) locul unde are loc instalarea; obiectele necesare instalării – Din fr. campement.

campanela
CAMPANÉLĂ, campanele, s.f. (Rar) Clopoțel. – Din it. campanella, fr. campanelle.

campanie
CAMPÁNIE, campanii, s.f. 1. Totalitatea operațiilor executate de forțele armate ale unei țări sau de o parte a lor, pe un câmp de luptă, într-o anumită perioadă de timp, cu scopuri strategice parțiale. ♢ Loc. adj. De campanie = destinat să fie folosit pe front. Pat de campanie = pat care se poate strânge pentru a nu ocupa loc în timpul zilei sau pentru a fi mai ușor transportat. 2. Acțiune organizată după un anumit plan, în vederea realizării unor sarcini politice, sociale etc., într-o anumită perioadă de timp; p. ext. timpul cât durează această acțiune. Campanie electorală. Campanie agricolă. ♢ Campanie de presă = mobilizare a opiniei publice prin articole publicate în presă, în favoarea sau împotriva unei situații, unei cauze, unei persoane etc. – Din fr. campagne, rus. kampaniia.

campanila
CAMPANÍLĂ, campanile, s.f. 1. Clopotniță în formă de turn înalt, construită lângă o biserică sau chiar deasupra ei (caracteristică arhitecturii italiene din sec. XI-XVI). 2. Turnuleț situat în partea superioară a unui edificiu, în care se află un clopot, un orologiu etc. – Din it. campanile.

campanulacee
CAMPANULACÉE s.f. pl. Familie de plante erbacee din regiunile temperate și subtropicale, caracterizate prin frunze alterne simple și flori hermafrodite, albastre-violacee sau albe, de forma unui clopoțel. – Din fr. campanulacées.

campanula
CAMPANÚLĂ, campanule, s.f. (Bot.) Clopoțel (2). – Din fr. campanule.

camping
CAMPING, campinguri, s.n. Suprafață de teren (la șes, deal sau munte) pe care sunt instalate corturi sau baracamente pentru turiști. ♦ Faptul de a trăi în aer liber, sub cort. [Pr.: chémping] – Din engl., fr. camping.

campion
CAMPIÓN, -OÁNĂ, campioni, -oane, s.m. și f. 1. Persoană, echipă etc. care cucerește primul loc într-o competiție sportivă (națională, internațională, mondială, olimpică). 2. Fig. Luptător, apărător de frunte al unei cauze, al unei idei. [Pr.: -pi-on] – Din it. campione.

campionat
CAMPIONÁT, campionate, s.n. 1. Competiție oficială organizată pe o probă sau pe o ramură de sport, pentru desemnarea celui mai bun sportiv sau a celei mai bune echipe. 2. Situația, calitatea de campion. [Pr.: -pi-o-] – Din it. campionato.

campos
CÁMPOS s.n. pl. Nume dat savanei din platourile braziliene. [Pr.: cámpuș] – Cuv. port.

campus
CÁMPUS, campusuri, s.n. Complex universitar cuprinzând construcții și dotări pentru învățământ, cercetare, locuit, agrement etc. – Din engl. campus.

camufla
CAMUFLÁ, camuflez, vb. I. Tranz. și refl. 1. A (se) ascunde vederii inamicului. ♦ Tranz. A acoperi și a ascunde o sursă de lumină, pentru ca razele ei să nu străbată afară în timpul nopții. 2. Fig. A (se) ascunde, a (se) deghiza, a (se) masca. – Din fr. camoufler.

camuflaj
CAMUFLÁJ, camuflaje, s.n. Camuflare; (concr.) material întrebuințat pentru a camufla. – Din fr. camouflage.

camuflare
CAMUFLÁRE, camuflări, s.f. Acțiunea de a (se) camufla; camuflaj. – V. camufla.

camuflat
CAMUFLÁT, -Ă, camuflați, -te, adj. Ascuns vederii inamicului. ♦ (Despre o sursă de lumină) Acoperit (ca să nu străbată razele în timpul nopții). ♦ Fig. Deghizat, mascat. – V. camufla.

cana
CANÁ s.f. v. canea.

canabicultor
CANABICULTÓR, canabicultori, s.m. Cultivator de cânepă indiană. – Canabi[s] + [agri]cultor.

canabinacee
CANABINACÉE, canabinacee, s.f. (La pl.) Familie de plante erbacee dicotiledonate, având ca tip cânepa; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. cannabinacées.

canabis
CANÁBIS s.n. 1. (Livr.) Cânepă indiană (Cannabis indica). 2. Stupefiant extras din canabis (1). – Din fr., engl. cannabis.

canadian
CANADIÁN, -Ă, canadieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Canadei sau este originară de acolo. 2. Care aparține Canadei sau populației ei, privitor la Canada sau la populația ei. [Pr.: -di-an] – Din fr. canadien.

canadiana
CANADIÁNĂ, canadiene, s.f. Haină scurtă (cu glugă), confecționată dintr-o țesătură deasă, de obicei impermeabilă; vindiac. [Pr.: -di-a-] – Din fr. canadienne.

canaf
CANÁF, canafuri, s.n. Ciucure. [Pl. și: (m) canafi] – Din magh. kanaf.

canafas
CANAFÁS s.n. Pânză rară din fire de cânepă, foarte apretată, care se folosește la confecționarea hainelor, ca întăritură la piepți, la gulere și, în legătorie, la cusutul cotoarelor de cărți. – Din germ. Kanevas.

canal
CANÁL, (1) canaluri, (1, 2, 3) canale, s.n. 1. Albie artificială sau amenajată care leagă între ele două mări, două fluvii, un râu cu un lac etc. și care servește la navigație, la irigări sau la construcții hidrotehnice. ♦ Curs de apă îndiguit și drenat cu scopul de a-l face navigabil, de a preveni inundațiile etc. ♦ Cale de circulație pe apă (ținând loc de stradă) în orașele așezate la mare sau pe fluvii. ♦ Porțiune de mare situată între două țărmuri apropiate. 2. Conductă (construită din beton sau din tuburi îmbinate, din șanțuri sau rigole) destinată să transporte lichide, în diferite scopuri. 3. Formație organică în formă de tub, vas sau cale de comunicație în organismele animale sau vegetale (prin care circulă substanțele nutritive, secreții etc.). – Din fr. canal, lat. canalis.

canalagiu
CANALAGÍU, canalagii, s.m. Muncitor care lucrează la instalarea și la întreținerea canalizării. – Canal + suf. -agiu.

canale
CANÁLE s.f. Plantă erbacee, anuală ornamentală, originară din India, cu frunze lanceolate, dințate și cu flori albe, roșii sau pestrițe (Impatiens balsamina) – Et. nec.

canalicul
CANALÍCUL, canalicule, s.n. Nume dat canalelor mici din țesuturile organismelor. – Din fr. canalicule.

canalicular
CANALICULÁR, -Ă, canaliculari, -e, adj. Referitor la canalicul, de forma unui canalicul, cu canalicule. – Din fr. canalicule.

canalie
CANÁLIE, canalii, s.f. Persoană care săvârșește o faptă josnică; mișel, ticălos, netrebnic. – Din it. canaglia.

canaliza
CANALIZÁ, canalizez, vb. I. Tranz. 1. A îndrepta cursul unei ape pe un canal (1). ♦ Fig. A dirija o acțiune într-un anumit sens. 2. A dota o localitate, un teren, un sistem tehnic etc. cu canale de scurgere. – Din fr. canaliser.

canalizabil
CANALIZÁBIL, -Ă, canalizabili, -e, adj. Care poate fi canalizat. – Din fr. canalisable.

canalizare
CANALIZÁRE, canalizări, s.f. Acțiunea de a canaliza și rezultatul ei. ♦ Ansamblu de lucrări tehnice executate pentru colectarea, epurarea și evacuarea apei întrebuințate într-o localitate, într-un sistem tehnic, pe un teren etc., sau a apei de ploaie, în vederea păstrării salubrității solului și a aerului; canalizație. – V. canaliza.

canalizat
CANALIZÁT, -Ă, canalizați, -te, adj. 1. (Despre cursul unei ape) Îndreptat pe un canal (1). 2. (Despre o localitate sau o cale de comunicație) Prevăzut cu canale (2). – V. canaliza.

canalizator
CANALIZATÓR, -OÁRE, canalizatori, -oare, adj. (Adesea fig.) Care canalizează. – Din fr. canalisateur.

canalizatie
CANALIZÁȚIE, canalizații, s.f. 1. Instalație aeriană, subterană sau submarină care transportă sau distribuie energie electrică. Canalizație electrică. 2. Canalizare. – Din fr. canalisation.

canapea
CANAPEÁ, canapele, s.f. Mobilă (cu spătar și cu brațe, uneori capitonată) pe care se șade și pe care se poate dormi. – Din ngr. kanapés. Cf. fr. c a n a p é, germ. K a n a p e e.

canapeluta
CANAPELÚȚĂ, canapeluțe, s.f. Diminutiv al lui canapea. – Canapea + suf. -eluță.

canar
CANÁR, canari, s.m. Mică pasăre cântătoare cu pene galbene (Serinus canaria). – Din fr. canari.

canara
CANARÁ, canarale, s.f. 1. Stâncă (în mare). 2. (Reg.) Pășune grasă (unde pasc oile bătrâne). – Din bg. kanara.

canarisi
CANARISÍ, canarisesc, vb. IV. 1. Refl. (Despre nave) A se înclina transversal din cauza unei spărturi sau a repartiției neuniforme a încărcăturii. 2. Tranz. A înclina transversal o navă mică pentru a descoperi o parte a carenei în vederea curățării sau a reparației acesteia. – Et. nec.

canarisire
CANARISÍRE, canarisiri, s.f. (Mar.) Acțiunea de a (se) canarisi. – V. canarisi.

canarisit
CANARISÍT, -Ă, canarisiți, -te, adj. (Despre nave) înclinat transversal din cauza unei spărturi, a repartiției neuniforme a încărcăturii sau în vederea curățării ori a reparației. – V. canarisi.

canasta
CANÁSTĂ, canaste, s.f. Joc de cărți care constă în realizarea de serii de șapte cărți de aceeași valoare. – Din fr. canasta.

canat
CANÁT, (1) canate, (2, 3) canaturi, s.n. 1. Fiecare dintre cele două părți ale unei piei de animal tăiate în jumătate, de-a lungul spinării. 2. Fiecare dintre părțile mobile din care este alcătuită o ușă, o poartă, o fereastră etc. 3. Toc^2, pervaz de ușă. – Din tc. kanat.

canava
CANAVÁ, canavale, s.f. Țesătură rară din fire groase de bumbac, tari și duble, formând o împletitură de pătrate regulate și servind la executarea unei broderii. – Din bg. kanava. Cf. fr. c a n e v a s.

canavata
CANAVÁȚĂ s.f. (Înv.) Pânză groasă (de cânepă). [Var.: cănăvăț s.n.] – Din ngr. kannavátso, bg. kanavața.

cana
CÁNĂ^1, cane, s.f. (Bot.) Belșiță. – Din fr. canne.

CÁNĂ^2, căni, s.f. 1. Vas cu toartă care servește la băut sau la scos lichide dintr-un vas mai mare. ♦ Conținutul unui astfel de vas. 2. Vas de formă cilindrică în care se depune banda de bumbac, de in sau de cânepă, la cardele și laminoarele din filaturi. – Din bg. kana, germ. Kanne.

cancan
CANCÁN^1, cancanuri, s.n. (Franțuzism) Vorbe răutăcioase răspândite pe seama cuiva; bârfeală. – Din fr. cancan.

CANCÁN^2, cancanuri, s.n. Numele unui dans de cabaret răspândit în Franța, mai ales în a doua jumătate a sec. XIX, executat numai de femei; melodie după care se execută acest dans; french-cancan. – Din fr. cancan.

cancanier
CANCANIÉR, -Ă, cancanieri, -e, adj. (Franțuzism) Bârfitor. [Pr.: -ni-er] – Din fr. cancanier.

cancelar
CANCELÁR, cancelari, s.m. 1. Șeful guvernului în unele state. ♢ Cancelar federal = șeful guvernului în Austria și în Germania. 2. Șeful cancelariei și al arhivei regale sau imperiale în evul mediu. ♦ Șeful cancelariei unei reprezentante diplomatice sau al unui consulat. – Din lat. cancellarius.

cancelariat
CANCELARIÁT cancelariate, s.n. Funcția de cancelar; localul unde își exercită cancelarul atribuțiile. [Pr.: -ri-at] – Cancelar + suf. -iat. Cf. germ. K a n z e l l a r i a t.

cancelarie
CANCELÁRIE, cancelarii, s.f. 1. Birou sau secție a unei instituții (publice) destinată lucrărilor administrative. 2. Aparatul administrativ auxiliar al cancelariilor unor șefi de state. – După it. cancellaria.

cancelling
CANCELLING s.n. (Mar.) Clauză înscrisă într-un contract de transport potrivit căreia se poate anula contractul dacă vasul nu a sosit în portul de încărcare până la termenul convenit [Pr.: chénsăling] – Cuv. engl.

cancer
CÁNCER, cancere, s.n. 1. Termen general care denumește diverse forme de tumori maligne ce se caracterizează printr-o înmulțire excesivă a țesuturilor unor organe; neoplasm, rac. 2. Boală a plantelor provocată de unele ciuperci și bacterii parazite. 3. (În sintagmele) Tropicul Cancerului = Tropicul Racului. Zodia Cancerului = zodia Racului. 4. (Fig.) Flagel. – Din fr., lat. cancer.

canceriform
CANCERIFÓRM, -Ă, canceriformi, -e, adj. Care are forma unui cancer. – Din fr. cancériforme.

cancerigen
CANCERIGÉN, -Ă, cancerigeni, -e, adj., s.n. (Substanță sau factor) care poate provoca apariția cancerului. – Din fr. cancérigène.

canceriza
CANCERIZÁ, pers. 3 sg. cancerizează, vb. I. Tranz. și refl. A (se) transforma în cancer. – Din fr. cancériser.

cancerizare
CANCERIZÁRE, cancerizări, s.f. Acțiunea de a (se) canceriza și rezultatul ei. – V. canceriza.

cancerizat
CANCERIZÁT, -Ă, cancerizați, -te, adj. (Despre țesuturi, organe etc.) Afectat de cancer. – V. canceriza.

cancerofobie
CANCEROFOBÍE, cancerofobii, s.f. (Med.) Teamă morbidă de cancer. – Din fr. cancérophobie.

cancerogeneza
CANCEROGENÉZĂ, cancerogeneze, s.f. (Med.) Carcinogeneză. – Cancer + geneză.

cancerolog
CANCEROLÓG, -Ă, cancerologi, -ge, s.m. și f. (Med.) Oncolog. – Cf. fr. c a n c é r o l o g i s t e.

cancerologic
CANCEROLÓGIC, -Ă, cancerologici, -ce, adj. (Med.) Oncologic. – Din fr. cancérologique.

cancerologie
CANCEROLOGÍE s.f. (Med.) Oncologie. – Din fr. cancérologie.

canceros
CANCERÓS, -OÁSĂ, canceroși, -oase, adj. s.m. și f. 1. Adj. De cancer, privitor la cancer. 2. S.m. și f. Persoană bolnavă de cancer. – Din fr. cancéreux, it. canceroso.

canci
CANCI adv. (Arg.) (Absolut) deloc, nimic. – Din țig. kanč.

cancioc
CANCIÓC, canciocuri, s.n. 1. Unealtă de metal în formă de lingură mare cu coadă de lemn, folosită de zidari pentru așezarea mortarului pe rândurile de cărămizi ale unui zid în lucru. 2. Vas pentru luarea probelor de produse petroliere, din rezervoare sau instalații. [Var.: cancióg s.n.] – Din magh. kancsó.

canciog
CANCIÓG s.n. v. cancioc.

cancioneiro
CANCIONEIRO s.n. Culegere de poezii lirice portugheze din sec. XII-XIV. [Pr.: can-siu-năí-ru] – Cuv. port.

cancionero
CANCIONERO s.n. Culegere de poezii lirice spaniole din secolul al XV-lea. [Pr.: cansionéro] – Cuv. sp.

candel
CÁNDEL s.n. Zahăr cristalizat în prisme transparente mari, obținut prin cristalizarea lentă a zahărului din siropuri saturate, cu puritate mare. – Din germ. Kandel[zucker].

candelabru
CANDELÁBRU, candelabre, s.n. Suport cu mai multe brațe (bogat ornamentat), pentru lumânări sau becuri electrice; policandru. – Din fr. candélabre, lat. candelabrum.

candela
CÁNDELĂ, candele, s.f. 1. Lampă cu ulei, care se pune la icoane sau la morminte sau care servea, în trecut, la iluminat. 2. Unitate de măsură pentru calcularea intensității unui izvor de lumină. 3. Stâlp rotund de lemn, întrebuințat pentru susținerea bolților unui tunel până la turnarea betonului. – Din sl. kanŭdilo sau ngr. kandíla, (2) din fr. candela.

candelita
CANDELÍȚĂ, candelițe, s.f. (Mar.) Nod care servește la prinderea unui obiect. – Candelă + suf. -iță.

candid
CANDÍD, -Ă, candizi, -de, adj. Plin de candoare; curat, nevinovat, pur, neprihănit. – Din fr. candide, lat. candidus.

candida
CÁNDIDA^1 s.f. Gen de ciuperci care formează micelii și produc diverse infecții, meningită etc. (Candida). – Cuv. lat. (nume științific).

CANDIDÁ^2, candidez, vb. I. Intranz. 1. A fi propus candidat în alegeri; a-și pune candidatura într-o alegere. 2. A se prezenta la un examen. ♦ (Fam.) A aspira la un post, la un grad, la o poziție etc. – Din candidat și candidaturi (derivat regresiv). Cf. germ. k a n d i d i e r e n.

candidat
CANDIDÁT, -Ă, candidați, -te, s.m. și f. Persoană care candidează. – Din fr. candidat, lat. candidatus.

candidatura
CANDIDATÚRĂ, candidaturi, s.f. Faptul de a candida^2; starea, calitatea de candidat. – Din fr. candidature.

candidoza
CANDIDÓZĂ, candidoze, s.f. (Med.) Infecție a mucoaselor și a pielii provocată de unele ciuperci din genul Candida. – Din fr. candidose.

candoare
CANDOÁRE s.f. Curățenie morală; nevinovăție. – Din fr. candeur, lat. candor, -oris.

candriu
CANDRÍU, -ÍE, candrii, adj. (Fam.; adesea substantivat). 1. Țicnit, smintit, într-o ureche. 2. Amețit de băutură; beat. – Din țig. kand „ureche”.

canea
CANEÁ, canele, s.f. Cep de lemn sau de metal, fixat într-un vas, prevăzut la capătul liber cu un robinet de scurgere, care servește la scoaterea lichidului dintr-un vas. [Var.: caná s.f.] – Refăcut din canele (pl. lui canelă, rar „canea” < ngr. kanélla, bg. kanela).

canela
CANELÁ, canelez, vb. I. Tranz. A face caneluri pe suprafața interioară sau cea exterioară a unei piese, a unei coloane etc. – Din fr. canneler.

canelat
CANELÁT, -Ă, canelați, -te, adj. Cu caneluri. – Din fr. cannelé.

canelura
CANELÚRĂ, caneluri, s.f. 1. Șanț îngust care brăzdează vertical (sau elicoidal) corpul unei coloane, al unui pilastru etc.; șanț pe suprafața pieselor unor mașini, servind la îmbucarea cu alte piese; nut (1). 2. Fiecare dintre adânciturile longitudinale ale trunchiului unui arbore. – Din fr. cannelure.

caneta
CANÉTĂ, canete, s.f. Țeavă pe care se înfășoară firul de bătătură. – Din fr. canette.

canevas
CANEVÁS, canevasuri, s.n. 1. Schiță sau linii generale ale unui desen. 2. Rețea de meridiane și de paralele trasate în vederea alcătuirii unei hărți. 3. Ansamblul triunghiurilor, liniilor poligonale și punctelor care servesc ca bază măsurătorilor terestre. – Din fr. canevas.

cange
CÁNGE, căngi, s.f. Prăjină lungă de lemn, cu cârlig de fier în vârf, utilizată la acostarea sau la îndepărtarea de mal a navelor mici, la împingerea sau la prinderea de departe a unui obiect. ♦ Gheară ascuțită și întoarsă a păsărilor răpitoare. – Din tc. kanca.

cangrena
CANGRENÁ, pers. 3 cangrenează, vb. I. Refl. (Despre țesuturile unui organism animal) A face o cangrenă, a se distruge, a putrezi. [Var.: gangrená vb. I] – Din fr gangrener, it. cancrenare.

cangrenare
CANGRENÁRE, cangrenări, s.f. Faptul de a se cangrena. [Var.: gangrenáre s.f.] – V. cangrena.

cangrenat
CANGRENÁT, -Ă, cangrenați, -te, adj. Atins de cangrenă. [Var.: gangrenát, -ă adj.] – V. cangrena.

cangrena
CANGRÉNĂ, cangrene, s.f. Distrugere sau putrezire a unei părți din țesuturile unui organism. [Var.: gangrénă s.f.] – Din fr. gangrène, lat. gangraena, it. cancrena.

cangrenos
CANGRENÓS, -OÁSĂ, cangrenoși, -oase, adj. Cu aspect de cangrenă, ca o cangrenă, de natura cangrenei. [Var.: gangrenós, -oásă adj.] – Din fr. gangreneux.

cangur
CÁNGUR, canguri, s.m. Mamifer erbivor din Australia, cu coadă lungă și cu picioarele anterioare scurte, a cărui femelă are sub pântece o pungă unde își ține puii când sunt mici (Macropus giganteus). – Din fr. kangourou.

canibal
CANIBÁL, -Ă, canibali, -e, s.m. și f. Antropofag. ♦ Fig. Om crud, sălbatic, feroce. – Din fr. cannibale.

canibalic
CANIBÁLIC, -Ă, canibalici, -ce, adj. De canibal. – Canibal + suf. -ic.

canibalism
CANIBALÍSM s.n. Antropofagie. ♦ Fig. Cruzime, sălbăticie, ferocitate. – Din fr. cannibalisme.

canicular
CANICULÁR, -Ă, caniculari, -e, adj. Privitor la caniculă, de caniculă; arzător, dogoritor, torid. – Din fr. caniculaire, lat. canicularis.

caniculat
CANICULÁT, -Ă, caniculați, -te, adj. (Bot.; despre un organ) Care are șanțuri semicirculare. – Cf. fr. c a n n e l é.

canicula
CANÍCULĂ, canicule, s.f. 1. Perioadă în care steaua Sirius răsare și apune o dată cu soarele (22 iulie – 23 august). 2. Căldură dogoritoare specifică zilelor calde de vară; arșiță, zăpușeală, năduf. – Din fr. canicule, lat. canicula.

canicultura
CANICULTÚRĂ s.f. Ramură a zootehniei care se ocupă cu studiul creșterii și dresajului câinilor în scopul folosirii lor la diferite servicii (pază, vânătoare, transporturi etc.) – Din fr. caniculture.

canid
CANÍD, canide, s.n. (La pl.) Familie de mamifere carnivore digitigrade, cu gheare neretractile și cu patru degete la picioarele dinainte și cinci la cele din spate, din care fac parte lupul, vulpea, șacalul etc.; (și la sg.) animal din această familie. – Din fr. canidés.

canin
CANÍN, -Ă, canini, -e, adj., s.m. 1. Adj. De câine, privitor la câine; câinesc. Rasă canină. 2. S.m. Fiecare dintre dinții lungi și ascuțiți, așezați între dinții incisivi și premolari, foarte dezvoltați la animalele carnasiere. – Din fr. canin, canine, lat. caninus.

canion
CANIÓN, canioane, s.n. Vale adâncă și foarte strâmtă, cu pereți abrupți și cu fundul îngust, prin care râurile curg vijelios, formând vârtejuri. [Pr.: -ni-on] – Din fr. cañon, germ. Cañon.

caniota
CANIÓTĂ, caniote, s.f. Vas cu coșuleț în care se strâng banii de la unele câștiguri (de obicei de la jocurile de cărți), cu scopul de a acoperi unele cheltuieli; sumă strânsă în acest scop. – Din fr. cagnotte.

canistra
CANÍSTRĂ, canistre, s.f. Vas, recipient de tablă, de material plastic etc., de formă paralelipipedică, cu închidere ermetică, servind la transportul benzinei, al laptelui etc. – Din germ. Kanister.

canis
CANÍȘ s.m. Specie de câini cu părul creț. – Din fr. caniche.

canisa
CANÍȘĂ, canișe, s.f. Crescătorie de câini. – Din fr. caniche.

canitie
CANÍȚIE s.f. Albire totală sau parțială a părului. – Din fr. canitie, lat. canities.

canoe
CANÓE, canoe, s.f. 1. Ambarcație ușoară, fără cârmă, construită simetric, cu prora și pupa ascuțite și înălțate, condusă cu ajutorul pagaielor din poziția în genunchi. ♦ Sport nautic care se practică cu canoe (1). 2. Ambarcație ușoară folosită în trecut de amerindienii din regiunea Marilor Lacuri. – Din fr. canoë.

canoist
CANOÍST, -Ă, canoiști, -ste, s.m. și f. Sportiv(ă) care practică sportul cu canoe. – Canoe + suf. -ist. Cf. fr. c a n o é i s t e.

canon
CANÓN, canoane, s.n. 1. Regulă, dogmă bisericească; tipici. ♦ Normă, regulă de conduită. ♦ Listă de texte sacre care se bucură de autoritate deplină în cadrul unei religii. 2. Pedeapsă dată de biserică la călcarea unui canon (1). ♦ Fig. Suferință, chin. 3. Nume dat cărților Vechiului și Noului Testament. 4. Regulă care face parte dintr-un ansamblu de procedee artistice specifice unei epoci; p. ext. regulă rigidă, formalistă. 5. Compoziție muzicală în care două sau mai multe voci, intrând succesiv, execută împreună aceeași melodie. ♦ Cântare bisericească; p. ext. cântec; glas. 6. Literă de tipar, având corpul de 36 de puncte tipografice, cu care se tipăreau în trecut cărțile canonice. – Din sl. kanonŭ, fr. canon, germ. Kanon.

canonada
CANONÁDĂ, canonade, s.f. Tragere a unui mare număr de proiectile, cu mai multe guri de foc de artilerie. – Din fr. Canonnade.

canonarh
CANONÁRH, canonarhi, s.m. Monah însărcinat cu orânduirea slujbei la strană în mănăstirile și catedralele ortodoxe. – Din ngr. kanonárhis.

canoneala
CANONEÁLĂ, canoneli, s.f. (Pop.) Caznă, trudă, chin – Canoni + suf. -eală.

canoni
CANONÍ, canonesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Pop.) A (se) chinui. – Din canon.

canonial
CANONIÁL, -Ă, canoniali, adj. (Rar) Canonic^2. [Pr.: -ni-al] – Din fr. canonial.

canonic
CANÓNIC^1, canonici, s.m. Preot catolic sau anglican care face parte din consiliul episcopal; superiorul unei catedrale. [Acc. și: canoníc] – Din lat. canonicus.

CANÓNIC^2, -Ă, canonici, -ce, adj. În conformitate cu canoanele, privitor la canoane; canonial. ♢ Drept canonic = drept bisericesc. ♦ Recunoscut de biserică. – Din fr. canonique, lat. canonicus.

canonicat
CANONICÁT s.n. Demnitate de canonic^1. – Din fr. canonicat, germ. Kanonikat.

canonicitate
CANONICITÁTE s.f. Însușirea de a fi canonic^2. – Din fr. canonicité.

canoniera
CANONIÉRĂ, canoniere, s.f. Navă mică de război, folosită la patrulare, escortare, servicii de pază etc. a coastelor și a fluviilor. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. canonnière.

canoniza
CANONIZÁ, canonizez, vb. I. Tranz. A așeza, a pune, a trece o persoană decedată în rândul sfinților. – Din fr. canoniser, lat. canonizare.

canonizare
CANONIZÁRE, canonizări, s.f. Faptul de a canoniza. – V. canoniza.

canota
CANOTÁ, canotez, vb. I. Intranz. (Sport) A vâsli. – Din fr. canoter.

canotaj
CANOTÁJ s.n. Nume dat sporturilor nautice care se practică în ambarcații puse în mișcare cu ajutorul vâslelor. ♢ Canotaj academic = ramură a sporturilor nautice care se practică pe schifuri și pe giguri^1. – Din fr. canotage.

canotier
CANOTIÉR, -Ă, canotieri, -e, s.m. și f. (Rar) Canotor. [Pr.: -ti-er] – Din fr. canotier.

canotiera
CANOTIÉRĂ, canotiere, s.f. Pălărie tare de paie, cu fundul și borurile drepte. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. [chapeau] canotier.

canotor
CANOTÓR, -OÁRE, canotori, -oare, s.m. și f. Sportiv care practică sportul vâslitului; canotier. – Din fr. canoteur.

cant
CANT, canturi, s.n. 1. Muchie, latură a unor obiecte. 2. Parte a copertei de carton care depășește dimensiunile filelor unei cărți legate, ale unui caiet sau ale unui registru. 3. Margine, muchie a suprafeței de alunecare a schiurilor. – Din germ. Kante.

cantabil
CANTÁBIL, -Ă, cantabili, -e, adj. (Livr.) Care (se) poate cânta; melodios. – Din lat. cantabilis, it. cantabile.

cantabile
CANTÁBILE adv., s.n. 1. Adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) În mod clar, expresiv; melodios. 2. S.n. Parte dintr-o lucrare muzicală instrumentală executată în acest mod. – Cuv. it.

cantabilitate
CANTABILITÁTE s.f. Însușire a unei piese muzicale sau a unei teme dintr-o compoziție vocală sau instrumentală de a avea o linie melodică expresivă. ♦ Calitate a versurilor de a fi muzicale; muzicalitate. – Cantabil + suf. -itate. Cf. it. c a n t a b i l i t a.

cantalup
CANTALÚP, cantalupi, s.m. Varietate de pepene galben, cu fructul turtit și cu coaja groasă, brăzdată în felii, și cu miezul aromat. – Din fr. cantaloup.

cantando
CANTÁNDO adv. (Muz.) Cantabile. – Cuv. it.

cantaragiu
CANTARAGÍU, cantaragii, s.m. Salariat la vamă, la gară etc. care cântărește bagajele sau mărfurile. – Din tc. kantarcı.

cantarida
CANTARÍDĂ, cantaride, s.f. Insectă din ordinul coleopterelor, verde-aurie, cu miros caracteristic, care atacă frasinul și liliacul și care este folosită în industria farmaceutică: gândacul-frasinului, gândac-de-frasin, cățel-de-frasin, cățelul-frasinului (Lytta vesicatoria). – Din fr. cantharide, lat. cantharis, -idis.

cantaridina
CANTARIDÍNĂ, cantaridine, s.f. (Farm.) Substanță toxică extrasă din cantaridă. – Din fr. cantharidine.

cantaridism
CANTARIDÍSM s.n. (Med.) Intoxicație cu cantaridină. – Din engl. cantharidism.

cantata
CANTÁTĂ, cantate, s.f. Compoziție muzicală ocazională, cu caracter solemn sau liric, pentru voci, solo, cor și orchestră. ♢ (În compusul) Cantată-oratoriu = compoziție vocal-instrumentală pe un libret cu temă dramatică. – Din it. cantata.

cantautor
CANTAUTÓR, -OÁRE, cantautori, -oare, s.m. și f. Cântăreț care își compune singur textele. [Pr.: -a-u-] – Din it. cantautore.

cantilena
CANTILÉNĂ, cantilene, s.f. 1. Cântec liric sau epic. 2. Melodie gravă, sentimentală, care se execută tărăgănat. – Din it. cantilena, fr. cantilène.

cantina
CANTÍNĂ, cantine, s.f. Local unde se servește masa salariaților dintr-o întreprindere, studenților, elevilor etc. ♦ (Ieșit din uz) încăpere în interiorul unei unități militare, de unde se puteau cumpăra diferite alimente și obiecte. – Din fr. cantine.

cantinier
CANTINIÉR, -Ă, cantinieri, -e, s.m. și f. Persoană care conduce o cantină. [Pr.: -ni-er] – Din fr. cantinier.

cantitate
CANTITÁTE, cantități, s.f. 1. Câtime, număr, mărime. ♢ Expr. (Fam.) Cantitate neglijabilă = lucru (sau persoană) de mică importanță, de care nu trebuie să se țină seamă. 2. Proprietate care poate fi reprezentată printr-un număr obținut dintr-o măsurare sau dintr-o numărare. 3. Ansamblul determinărilor care exprimă gradul de dezvoltare al însușirilor unui obiect susceptibile de a fi măsurate și traduse numeric. ♦ Însușire a obiectelor a cărei schimbare nu produce la început modificări radicale în calitatea lor, ci numai pregătește aceste modificări. 4. Durata rostirii unui sunet sau a unei silabe. – Din fr. quantité, lat. quantitas, -atis.

cantitativ
CANTITATÍV, -Ă, cantitativi, -e, adj. Privitor la cantitate, de cantitate. – Din fr. quantitatif.

canto
CÁNTO s.n. Muzică vocală; cânt, cântare. – Din it. canto.

canton
CANTÓN, cantoane, s.n. 1. Clădire din imediata vecinătate a unei căi de comunicație, înzestrată cu aparatele necesare pentru supravegherea și întreținerea acesteia și care servește și ca locuință pentru cantonier. 2. Cea mai mică unitate în administrația pădurilor; locuința pădurarului. 3. Unitate teritorial-administrativă în unele țări. 4. Fiecare dintre statele care compun Confederația Elvețiană. – Din fr. canton.

cantona
CANTONÁ, cantonez, vb. I. Intranz. 1. A se instala pentru un timp oarecare într-un cantonament. 2. A rămâne pe loc. 3. Refl. (Fig.) A se limita. – Din fr. cantonner.

cantonal
CANTONÁL, -Ă, cantonali, -e, adj. Care aparține cantoanelor (3), privitor la cantoane. Alegeri cantonale. – Din fr. cantonal.

cantonament
CANTONAMÉNT, cantonamente, s.n. 1. Staționare vremelnică (a unor unități militare) într-o localitate, în afara cazarmei; loc unde sunt instalați cei cantonați. 2. Loc de cazare special amenajat și perioada de timp în care o echipă sau un lot de sportivi se pregătesc în comun (în vederea participării la o competiție de amploare). – Din fr. cantonnement.

cantonier
CANTONIÉR, -Ă, cantonieri, -e, s.m. și f. Persoană care are sarcina de a supraveghea și întreține o anumită porțiune de șosea sau de cale ferată. [Pr.: -ni-er] – Din fr. cantonnier.

cantonierita
CANTONIERÍȚĂ, cantonierițe, s.f. (Rar) Cantonieră; soția cantonierului. [Pr.: -ni-e-] – Cantonier + suf. -iță.

cantor
CÁNTOR, cantori, s.m. (Reg.) Cântăreț de biserică; psalt, dascăl (3). – Din lat. cantor, germ. Kantor.

cantora
CANTÓRĂ, cantore, s.f. (Înv. și reg.) Birou, cancelarie. – Din rus. kontora.

cantona
CANȚÓNĂ, canțone, s.f. 1. Poezie lirică italiană medievală, de origine provensală, consacrată iubirii cavalerești. 2. Cântec pe mai multe voci din epoca Renașterii, apropiat de cântecul popular, care, cu timpul, a devenit o piesă instrumentală. – Din it. canzone.

cantoneta
CANȚONÉTĂ, canțonete, s.f. 1. Mic cântec popular italian; p. ext. cântec scurt. 2. Poezie lirică italiană, formată din versuri scurte. – Din it. canzonetta.

cantonier
CANȚONIÉR, canțoniere, s.n. Culegere italiană de poezii lirice de dragoste. Canțonierul lui Petrarca. – Din it. canzoniere.

canula
CANÚLĂ, canule, s.f. Tub de sticlă sau de ebonită, întrebuințat în medicină în diferite operații chirurgicale sau pentru spălături interne. – Din fr. canule, lat. cannula.

canura
CÁNURĂ s.f. Nume dat firelor scurte de lână rămase în dinții pieptenului după dărăcit, folosite (ca bătătură) pentru țesături mai groase. – Lat. cannula.

caolin
CAOLÍN s.n. Rocă argiloasă de culoare albă sau ușor colorată de impurități, insolubilă în apă, alcătuită din caolinit, întrebuințată în industria ceramicii, a hârtiei, a sticlei, în medicină etc. ♦ (Med.) Pudră absorbantă, întrebuințată ca emolient. – Din fr. kaolin.

caolinit
CAOLINÍT s.n. Silicat de aluminiu hidratat care intră în compoziția caolinului, de culoare albă, mată, uneori ușor colorat. – Din fr. bolinite.

caolinizare
CAOLINIZÁRE, caoliniziări, s.f. Proces chimic de transformare a unor roci în caolin. – După fr., engl. kaolinisation.

caolinos
CAOLINÓS, -OÁSĂ, caolinoși, -oase, adj. Cu (aspect de) caolin. – Caolin + suf. -os.

caos
CÁOS, caosuri, s.n. (Înv.) V. haos.

cap
CAP^1, (I, III) capete, s.n., (II) capi, s.m. I. S.n. 1. Extremitatea superioară a corpului omenesc sau cea anterioară a animalelor, unde se află creierul, principalele organe de simț și orificiul bucal. ♢ Loc. adv. Din cap până-n picioare = de sus până jos, în întregime, cu desăvârșire. Cu noaptea-n cap = dis-de-dimineață. (Până) peste cap = extrem de..., exagerat de... Cu un cap mai sus = (cu mult) mai sus, mai deștept, mai reușit, mai bine. Cu capul plecat = rușinat, umilit, învins. Pe după cap = pe după gât, la ceafă. ♢ Loc. adj. (Fam.) Bătut (sau căzut) în cap = tâmpit, prost. ♢ Expr. A se da peste cap = a face tumbe; a depune eforturi deosebite pentru a realiza ceva, a face imposibilul. A da (pe cineva) peste cap = a trânti (pe cineva) la pământ; a da jos dintr-o situație, a doborî, a învinge. A da peste cap (paharul, băutura etc.) = a înghiți dintr-o dată conținutul unui pahar, al unei căni etc. A da (ceva) peste cap = a) a schimba cu totul ordinea lucrurilor, a ideilor, a unui program stabilit etc.; b) a lucra repede, superficial, de mântuială. A scoate capul în lume = a ieși între oameni, în societate. A nu-și (mai) vedea capul de... sau a nu ști unde-i stă sau unde-i este capul = a nu ști ce să mai facă, a fi copleșit de... A-și pierde capul = a se zăpăci. A nu mai avea unde să-și pună capul = a ajunge fără adăpost, pe drumuri, sărac. A da din cap = a clătina capul (în semn de aprobare, de refuz etc.). A da (cuiva) la cap = a lovi; a omorî; a ataca cu violență pe cineva; a distruge (cu vorba sau cu scrisul). A umbla cu capul în traistă = a fi distrat, neatent. A se da cu capul de toți pereții (sau de pereți) = a fi cuprins de desperare sau de necaz, a regreta o greșeală făcută. A-și lua (sau a apuca) lumea în cap = a pleca departe, părăsindu-și casa, locul de origine și rătăcind prin lume. A-și pleca capul = a se simți rușinat, umilit; a se da învins, a se supune. Vai (sau haram) de capul lui = vai de el. A cădea (sau a veni, a se sparge etc.) pe (sau de, în) capul cuiva (o situație neplăcută, un necaz etc.) = a veni asupra cuiva tot felul de neplăceri și necazuri, a-l lovi o nenorocire. A cădea pe capul cuiva = a sosi pe neașteptate la cineva (creându-i neplăceri, deranj). A sta (sau a ședea, a se ține) de capul cuiva sau a se pune pe capul cuiva = a stărui fără încetare pe lângă cineva. A ședea (sau a sta) pe capul cuiva = a sta pe lângă sau la cineva (creându-i neplăceri, plictisindu-l etc.). A se duce de pe capul cuiva = a lăsa pe cineva în pace. (Reg.) A nu ști (sau a nu avea) ce-și face capului = a nu mai ști ce să facă pentru a ieși dintr-o situație grea. ♢ Cap de familie = bărbatul care reprezintă puterea familială și părintească; p. gener. orice persoană care procură mijloacele necesare traiului unei familii și o reprezintă juridic. ♢ Cap de expresie = portret în care artistul face un studiu amănunțit al expresiei unui sentiment pe trăsăturile chipului omenesc. ♦ (La fotbal) Lovire a mingii cu capul ♦ Cap de bour = nume sub care sunt cunoscute primele serii de mărci poștale românești, având pe ele capul unui bour. ♦ Parte a monedei care are imprimat un chip. ♦ Părul capului. 2. Căpătâi; căpătâiul patului. 3. Individ, ins, cap. Câte 5 lei de cap. ♢ Expr. Pe capete = care mai de care, în număr foarte mare, pe întrecute. Câte capete, atâtea păreri, exprimă o mare divergență de opinii. 4. Minte, gândire, judecată; memorie. ♢ Loc. adj. și adv. Cu cap = (în mod) inteligent, deștept. Fără cap = (în mod) necugetat. ♢ Loc. adj. Cu scaun la cap = cu judecată dreaptă; cuminte. ♢ Expr. A fi bun (sau ușor) la (sau de) cap sau a avea cap ușor = a fi deștept. A fi greu (sau tare) de cap sau a avea cap greu = a pricepe cu greutate; a fi prost. A nu(-i) intra (cuiva) în cap = a nu putea pricepe (ceva). A-i ieși (cuiva ceva) din cap = a nu-i mai sta gândul la...; a uita. A nu-i mai ieși (cuiva ceva) din cap = a-l stăpâni mereu (același gând), a nu putea uita. A-i sta capul la... = a se gândi la... A-și bate (sau a-și frământa, a-și sparge, a-și sfărâma etc.) capul = a se gândi, a se strădui spre a soluționa o problemă. A-i deschide (cuiva) capul = a face (pe cineva) să înțeleagă ceva, a lămuri (pe cineva). A fi (sau a rămâne, a umbla etc.) de capul său = a fi (sau a rămâne etc.) liber, independent, nesupravegheat, A face (ceva) din (sau de) capul său = a face (ceva) fără a se consulta cu altcineva. A întoarce (sau a suci, a învârti) capul cuiva = a face pe cineva să-și piardă dreapta judecată; a zăpăci; a face pe cineva să se îndrăgostească. A nu avea cap să... = a nu avea posibilitatea să..., a nu putea să... ♦ (Jur.) Cap de acuzare = motiv pe care se întemeiază acuzarea. 5. (Înv.) Viață. A plăti cu capul. ♦ (Astăzi în expr.) Odată cu capul sau în ruptul capului = cu nici un preț, niciodată. A-și face de cap = a face ceva ce poate să-i primejduiască viața; a face nebunii. 6. Compuse: a) (Entom.) cap-de-mort sau capul-lui-Adam = strigă; b) (Bot.) cap-de-cocoș = dulcișor; capul-șarpelui = plantă erbacee acoperită cu peri aspri și cu flori roșii ca sângele, dispuse în spice simple (Echium rubrum); c) capul-balaurului = o parte a constelației balaurului. II. S.m. Căpetenie, șef, conducător. ♦ Inițiator. III. S.n. 1. Vârf (al unui obiect). ♦ Extremitate proeminentă a unui dispozitiv, instrument etc. sau a unui element dintr-un sistem. ♦ Obiect, mecanism sau dispozitiv asemănător cu un cap^1 (I 1), folosit în diverse scopuri tehnice. 2. Partea extremă cu care începe sau sfârșește ceva. ♢ Cap de pod = loc aflat pe teritoriul inamic, dincolo de un curs de apă, de un defileu etc.; p. ext. forțele armate care ocupă acest loc cu scopul de a asigura trecerea grosului trupelor și a mijloacelor de luptă. ♢ Loc. adv. Cap la (sau în) cap = cu părțile extreme alăturate. ♢ Expr. Cap de țară = margine de țară; hotar. Nu-i (un) cap de țară = nu-i nimic grav, nici o nenorocire. A sta (sau a ședea, a se ridica) în capul oaselor = a se ridica stând în pat, a sta în șezut. 3. Partea de dinainte; început, frunte. În capul coloanei. ♢ Cap de an (sau de săptămână, de iarnă etc.) = începutul unui an (sau al unei săptămâni etc.) Cap de coloană = cel sau cei care stau în fruntea coloanei. Cap de afiș (sau cap de listă) = primul nume dintr-o listă de persoane afișate în ordinea valorii lor. ♢ Loc. adv. În cap de noapte sau în capul nopții = după ce s-a întunecat bine. Din (sau de la) cap = de la început; de la începutul rândului. Din capul locului = înainte de a începe ceva; de la început. ♦ Partea principală, mai aleasă (a unui lucru). ♢ Expr. Capul mesei = locul de onoare la masă. 4. Partea de jos sau dindărăt a unui lucru; capăt; (cu sens temporal) sfârșit. ♢ Expr. A o scoate la cap = a sfârși (cu bine). A-i da de cap = a rezolva; a învinge, a răzbi. În cap = (după numerale) exact, întocmai. 5. Bucățică ruptă dintr-un obiect; p. ext. lucru de mică importanță. ♢ Expr. Nici un cap de ață = absolut nimic. Până la un cap de ață = tot. 6. (În sintagma) Cap magnetic = transductor electromagnetic care transformă variațiile unui semnal electric în variații de flux magnetic sau invers, folosit pentru operații de înregistrare, redare și ștergere la magnetofoane. – Lat. caput, (II) după fr. chef < lat. caput).

CAP^2, capuri, s.n. Parte de uscat care înaintează în mare; promontoriu. – Din fr. cap.

capabil
CAPÁBIL, -Ă, capabili, -e, adj. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Care este în stare, care are posibilitatea de a săvârși ceva; apt pentru ceva. ♦ înzestrat, valoros, destoinic. – Din fr. capable, lat. capabilis.

capac
CAPÁC, capace, s.n. Acoperitoare care se așază deasupra deschizăturii unui vas, a unei cutii, a unui cufăr etc. ♢ Friptură la capac = friptură gătită, într-un vas acoperit. Ouă la capac = ochiuri prăjite. Cașcaval la capac = cașcaval prăjit în tigaie. ♢ Expr. A pune capac cuiva = a închide cuiva gura cu un răspuns potrivit. A găsi capac la toate = a da întotdeauna răspunsul potrivit. Asta pune capac (la toate) = asta e prea de tot. – Din tc. kapak.

capacimetru
CAPACIMÉTRU, capacimetre, s.n. Instrument cu care se măsoară capacitatea electrică. – Din fr. capacimètre.

capacitate
CAPACITÁTE, capacități, s.f. 1. Volum al unui recipient. 2. Însușirea de a fi încăpător; mărime care reprezintă cantitatea maximă de materii sau de energie pe care o poate acumula un corp, un sistem etc. ♢ Măsuri de capacitate = măsuri cu care se determină volumul lichidelor, al cereale lor etc. 3. Posibilitatea pe care o are un corp, un sistem etc. de a acumula o cantitate de materii sau de energie. 4. Posibilitatea de a lucra într-un domeniu, de a realiza ceva. ♦ Posibilitatea, însușirea morală sau intelectuală a cuiva; aptitudine. ♦ Persoană capabilă. 5. Însușirea de a face acte juridice valabile. – Din fr. capacité, lat. capacitas, -atis.

capacitiv
CAPACITÍV, -Ă, capacitivi, -e, adj. (Tehn.) Referitor la capacitatea electrică; care se comportă ca un condensator electric. – Din engl. capacitive.

capama
CAPAMÁ, capamale, s.f. (Turcism înv.) Mâncare gătită din carne de miel (sau de pasăre) cu stafide. – Din tc. kapama.

capan
CAPÁN, capanuri s.n. (Turcism înv.) Magazie care servea ca depozit (de alimente) pentru trupele turcești. – Din tc. kapan.

capanliu
CAPANLÍU, capanlii, s.m. (Turcism înv.) Negustor turc care achiziționa alimente pentru aprovizionarea trupelor turcești. – Din tc. kapanlı.

capauca
CAPÁUCĂ, capauce, s.f. (Reg.) Femela copoiului. [Var.: căpáucă s.f.] – Căpău (= copoi) + suf. -că.

capa
CÁPĂ, cape, s.f. 1. Pelerină (scurtă) de blană sau de stofă. ♢ Expr. De capă și spadă = (despre filme, opere literare etc.) de aventuri cu multe dueluri, înfruntări violente etc. 2. Dispozitiv de protecție aplicat la mașini, ferăstraie etc. pentru a preîntâmpina accidentele. 3. (Mar.) Orientare a unei nave pentru a rezista unui timp neprielnic, cu vânt foarte puternic. – Din fr. cape.

capat
CÁPĂT, capete, s.n. 1. Partea extremă a unui lucru, a unei perioade, a unei situații sau a unei stări; margine, limită, sfârșit^1, istov. ♢ Loc. adj. Fără (de) capăt = fără sfârșit; îndelungat, întins. ♢ Loc. adv. De la (sau din) capăt = de la început. În capăt = a) în frunte; b) exact, deplin. Până la capăt = până la sfârșit; până la ultimele consecințe, în mod consecvent. ♢ Expr. La capătul lumii (sau pământului) = foarte departe. A pune capăt (unui lucru, unei situații) = a face să înceteze, a termina (cu bine), a rezolva. A da de capăt = a duce la bun sfârșit. A o scoate la capăt cu ceva = a ieși cu bine dintr-o situație neplăcută. A o scoate la capăt cu cineva = a se înțelege cu cineva. Nici un capăt de ață = absolut nimic. Până la (sau într-)un capăt de ață = absolut tot. 2. Fragment; rămășiță de... – Refăcut din pl. capete < lat. capita).

capantortura
CAPÂNTÓRTURĂ, capântorturi, s.f. Mică pasăre călătoare, de culoare cenușie-brună, cu pete mai închise, care își răsucește des și cu multă ușurință capul; sucitoare (Jynx torquilla). – Cap^1 + întort „întors” + suf. -ură.

capcana
CAPCÁNĂ, capcane, s.f. (Adesea fig.) Dispozitiv pentru prinderea unor animale; cursă. – Din tc. kapkan.

capela
CAPELÁ, capelez, vb. I. Tranz. A lega un cablu sau o parâmă de un catarg. – Din fr. capeler.

capelan
CAPELÁN, capelani, s.m. Preot al unei capele^2 catolice (ajutor al parohului unei biserici) – Din it. cappellano.

capelare
CAPELÁRE, capelări, s.f. (Mar.) Acțiunea de a capela; capelatură. – V. capela.

capelat
CAPELÁT, -Ă, capelați, -te, adj. (Mar.; despre cabluri, parâme) Legat de un catarg. – V. capela.

capelatura
CAPELATÚRĂ, capelaturi, s.f. (Mar.) Capelare. – Capela + suf. -tură.

capela
CAPÉLĂ^1, capele, s.f. Șapcă de postav cu cozoroc moale, purtată de militari. – Din ngr. kapéllo, it. cappello.

CAPÉLĂ^2, capele, s.f. Biserică mică, izolată, fără parohie (într-un cimitir etc.); paraclis. ♦ Parte a unei biserici care adăpostește altarul. ♦ Încăpere într-o clădire, cu un altar, unde se poate oficia slujba religioasă. – Din it. cappella.

CAPÉLĂ^3, capele, s.f. Grup de coriști. ♦ Orchestră de proporții reduse; fanfară (militară). – Din it. cappella, germ. Kapelle.

capelina
CAPELÍNĂ, capeline, s.f. (Med.) Bonetă sau bandă circulară (elastică sau ghipsată) folosită pentru imobilizarea fracturilor, ancorarea aparatelor și protezelor chirurgicale etc. – Din fr. capeline.

capelmaistru
CAPÉLMAISTRU, capelmaiștri, s.m. Dirijor al unei orchestre mici; șef de fanfară militară. [Acc. și: capelmáistru] – Din germ. Kapellmeister.

capeluta
CAPELÚȚĂ, capeluțe, s.f. Diminutiv al lui capelă^1. – Capelă^1 + suf. -uță.

caper
CÁPER, caperi, s.m. Arbust spinos care crește în regiunile calde ale Europei, cu flori mari albe sau roșietice (Capparis spinosa). – Din it. cappero.

capera
CÁPERĂ, capere, s.f. Boboc al caperului, folosit drept condiment. – Din caper.

capes
CÁPEȘ, -Ă, capeși, -e, adj. (Rar) Energic, hotărât; încăpățânat. – Cap^1 + suf. -eș.

capia
CÁPIA s.m. invar. Ardei (roșu) lung. ♢ (Adjectival) Ardei capia. – Din bg. kapis.

capichehaie
CAPICHEHÁIE s.f. v. capuchehaia.

capie
CÁPIE s.f. Boală a ovinelor, bovinelor, caprelor și cailor (provocată de localizarea la creier a teniei) care se manifestă prin amețeli, convulsii și mișcări repezi și dezordonate; cenuroză, căpială. ♦ Animal care suferă de această boală. – Cf. sl. k a p i j a.

capilar
CAPILÁR, -Ă, capilari, -e, adj. 1. Subțire, fin, îngust. ♢ Vase capilare (și substantivat, n. pl.) = cele mai mici vase de sânge, care servesc la hrănirea țesuturilor și stabilesc legătura între vene și artere. 2. Care aparține capilarității, privitor la capilaritate. ♢ Tub capilar = tub îngust în care se manifestă fenomenele de capilaritate. – Din fr. capillaire, lat. capillaris.

capilaritate
CAPILARITÁTE s.f. Proprietate pe care o au lichidele de a se ridica sau de a coborî, fără intervenții din afară, în tuburi foarte subțiri; ansamblu de fenomene care se produc (în tuburile capilare) la suprafața unui lichid. – Din fr. capillarité.

capilarita
CAPILARÍTĂ, capilarite, s.f. (Med.) Inflamație a vase lor capilare. – Din fr. capilarité.

capilaroscopie
CAPILAROSCOPÍE s.f. Studiul aspectului vaselor capilare. – Din fr. capillaroscopie.

capison
CAPIȘÓN, capișoane, s.n. Un fel de glugă cu unul sau două colțuri, care atârnă pe spate și care se poate ridica pentru a proteja capul de intemperii. – Din fr. capuchon.

capiste
CÁPIȘTE, capiști, s.f. (Înv.) Templu sau altar dedicat zeităților antice; p. ext. biserică de rit neortodox. – Din sl. kapište.

capital
CAPITAL^1, (1) capitaluri, s.n. 1. Avuție sub formă de bani, de mărfuri, de bunuri materiale în genere. 2. Bani, sumă (mare) de bani (investiți într-o afacere). ♦ Capital de cunoștințe = suma cunoștințelor pe care le posedă cineva; experiență. – Din fr. capital, germ. Kapital.

CAPITÁL^2, -Ă, capitali, -e, adj. 1. De primă importanță, de frunte; fundamental, esențial. ♢ Reparație capitală = refacere a părților esențiale ale unei clădiri, ale unei mașini etc. ♢ Expr. A (o) lua de capital = a acorda o importanță exagerată unui fapt, unei afirmații etc. 2. (Despre caractere tipografice; adesea substantivat, f.) De dimensiuni mai mari decât litera obișnuită și cu o formă, de obicei, diferită; (despre litere) majuscul, verzal. 3. (În expr.) Pedeapsă capitală = pedeapsă cu moartea. – Din fr. capital.

capitala
CAPITÁLĂ, capitale, s.f. 1. Oraș de reședință în care își au sediul organele supreme ale puterii de stat. 2. Oraș în care își au sediul organele de conducere ale unei unități administrative teritoriale. [Var.: (înv.) capitálie s.f.] – Din fr. capitale.

capitalband
CAPITÁLBAND s.n. Șiret colorat cu o margine îngroșată, cu care se întărește cotorul unei cărți sau al unui registru. – Din germ. Kapitalband.

capitalie
CAPITÁLIE s.f. v. capitală.

capitalism
CAPITALÍSM s.n. Sistem politico-economic care se întemeiază pe proprietatea privată asupra mijloacelor de producție și de schimb. – Din fr. capitalisme.

capitalist
CAPITALÍST, -Ă, capitaliști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține capitalismului sau care are trăsăturile capitalismului, privitor la capitalism. 2. S.m. și f. Persoană care posedă capital^1 – Din fr. capitaliste.

capitaliza
CAPITALIZÁ, capitalizez, vb. I. Tranz. A transforma ceva în capital^1; a acumula capital^1 ♦ (Impr.) A aduna bani, a strânge avere. – Din fr. capitaliser.

capitalizabil
CAPITALIZÁBIL, -Ă, capitalizabili, -e, adj. Care poate fi capitalizat. – Din fr. capitalisable.

capitalizare
CAPITALIZÁRE, capitalizări, s.f. Acțiunea de a capitaliza. – V. capitaliza.

capitalizat
CAPITALIZÁT, -Ă, capilalizați, -te, adj. (Despre bunuri materiale) Transformat în capital^1. – V. capitaliza.

capitat
CAPITÁT, -Ă, capitați, -te, adj. (Bot.; despre un organ) Care se termină cu un fel de măciucă. – Din fr. capité.

capitatie
CAPITÁȚIE, capitații, s.f. Impozit, sub formă de cote fixe, perceput, în evul mediu, pe fiecare cap de locuitor. – Din fr. capitation, lat. capitatio.

capitalas
CAPITĂLÁȘ s.n. Diminutiv al lui capital^1 (3). – Capital^1 + suf. -aș.

capitaluta
CAPITĂLÚȚĂ, capităluțe, s.f. Nume dat literelor de tipar majuscule care au aceleași dimensiuni cu literele obișnuite din corpul respectiv. – [Literă] capitală + suf. -uță.

capitel
CAPITÉL, capiteluri, s.n. Partea superioară, mai groasă (și ornată), a unei coloane sau a unui pilastru, care face legătura între fusul coloanei și arhitravă. – Din it. capitello, lat. capitellum.

capitol
CAPÍTOL, capitole, s.n. Fiecare dintre diviziunile mai mari ale unei lucrări științifice, literare, ale unei legi etc. [Var.: (înv.) capítul s.n.] – Din it. capitolo, lat. capitulum.

capitolin
CAPITOLÍN, -Ă, capitolini, -e, adj. Care aparține Capitoliului, privitor la Capitoliu. – Din fr. capitolin, lat. capitolinus.

capitona
CAPITONÁ, capitonez, vb. I. Tranz. 1. A căptuși scheletul unei mobile cu lână, câlți, iarbă de mare, material plastic etc. înainte de a fi tapisată; a tapisa. 2. A acoperi un perete sau o ușă cu un strat de material izolator împotriva zgomotelor. – Din fr. capitonner.

capitonaj
CAPITONÁJ, capitonaje, s.n. Capitonare. – Din fr. capitonnage.

capitonare
CAPITONÁRE, capitonări, s.f. Acțiunea de a capitona; capitonaj. – V. capitona.

capitonat
CAPITONÁT, -Ă, capitonați, -te, adj. 1. (Despre o mobilă) Tapisat. 2. (Despre o ușă, un perete) Prevăzut cu un strat de material izolator, care împiedică pătrunderea zgomotelor. – V. capitona.

capitos
CAPITÓS, -OÁSĂ, capitoși, -oase, adj. (Franțuzism înv.; despre o băutură alcoolică) Care amețește. – Din fr. capiteux.

capitul
CAPÍTUL^1, capituli, s.m. 1. Corpul canonicilor unei catedrale catolice. ♦ Adunare a canonicilor. ♦ Adunare de călugări sau de alți clerici catolici. 2. Loc în care se țin asemenea adunări. – Din it. capitulo.

CAPÍTUL^2, capitule, s.n. Inflorescență al cărei receptacul este întins ca un taler, purtând numeroase flori apropiate unele de altele. – Din fr. capitule, lat. capitulum.

CAPÍTUL^3 s.n. v. capitol.

capitula
CAPITULÁ, capitulez, vb. I. Intranz. (Despre o armată, p. ext. despre un stat) A înceta ostilitățile și a se preda învingătorului, în condițiile dictate de acesta. ♦ Fig. (Despre oameni) A da înapoi în fața piedicilor sau a greutăților; a nu mai continua o acțiune, o discuție; a ceda. – Din fr. capituler, lat. capitulare.

capitulant
CAPITULÁNT, -Ă, capitulanți, -te, s.m. și f. Persoană care capitulează; capitulard. – Din rus. kapituliant.

capitulard
CAPITULÁRD, -Ă, capitularzi, -de, adj. (Rar) Capitulant. – Din fr. capitulard.

capitulare
CAPITULÁRE, capitulări, s.f. Acțiunea de a capitula și rezultatul ei. – V. capitula.

capitularii
CAPITULÁRII s.n. pl. Acte legislative emanate de la regi, divizate în capitole. – Din fr. capitulaires.

capitulatie
CAPITULÁȚIE, capitulații, s.f. Convenție prin care un stat stabilea un regim de privilegii pentru cetățenii străini aflați pe teritoriul său. [Var.: (înv.) capitulațiúne s.f.] – Din fr. capitulation.

capitulatiune
CAPITULAȚIÚNE s.f. v. capitulație.

capiu
CÁPIU, -IE, capii, adj. (Despre ovine, bovine, capre și cai) Atins de capie. ♦ Fig. (Despre oameni) Năuc, zăpăcit. – Din capie.

caplama
CAPLAMÁ s.f. Mod de prindere a scândurilor la un perete exterior, la un acoperiș etc., astfel încât fiecare scândură să acopere scândura precedentă pe o lățime de 2 cm. – Din tc. kaplama.

capnomantie
CAPNOMANȚÍE s.f. (Rar) Pretinsă artă de a ghici după fum. – Din fr. capnomancie.

capoc
CAPÓC s.n. Fibră vegetală asemănătoare cu lâna, dar cu o rezistență redusă, obținută din fructul unui arbore exotic (Ceiba pentandra) și folosită ca umplutură la saltele, la plăpumi, la centurile de salvare etc. – Din fr. kapok, capoc, engl. kapok.

capodopera
CAPODÓPERĂ, capodopere, s.f. Operă artistică de o valoare excepțională. – Din it. capo dópera.

capon
CAPÓN, capoane, s.n. Suport mic situat în afara bordajului unei nave, care susține ancora, când lanțul acesteia este folosit pentru legarea navei de o geamandură. – Din fr. capon.

capona
CAPONÁ, caponez, vb. I. Tranz. A prinde ancora de capon. – Din fr. caponner.

caponare
CAPONÁRE s.f. Acțiunea de a capona și rezultatul ei. – V. capona.

caponiera
CAPONIÉRĂ, caponiere, s.f. Tunel de legătură în lucrările de fortificație. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. caponnière.

caporal
CAPORÁL, caporali, s.m. Grad militar imediat inferior aceluia de sergent; militar care are acest grad; căprar^2. – Din fr. caporal.

caporalism
CAPORALÍSM s.n. (Rar) Regim politic în care predomină influența militarilor. – Din fr. caporalisme.

capot
CAPÓT^1 adj. (Înv.; în limbajul jucătorilor de cărți; în expr.) A face (pe cineva) capot = a nu lăsa (pe cineva) să facă o levată la jocul de cărți; p. ext. a câștiga un mare avantaj asupra cuiva, a-l da gata. – Din fr. capot.

CAPÓT^2, capoate, s.n. 1. Îmbrăcăminte femeiască de casă, de obicei lungă până la călcâie; halat. 2. Învelitoare de pânză care acoperă diferite instrumente și aparate pe puntea unei nave. – Din fr. capot, capote.

CAPÓT^3, capoate, s.n. (Înv.) Un fel de manta boierească sau militară. – Din tc. kapot.

capota
CAPOTÁ, capotez, vb. I. Intranz. (Despre autovehicule) A se răsturna, dându-se peste cap prin ridicarea părții din spate; (despre avioane) a se prăbuși, intrând cu botul în pământ. – Din fr. capoter.

capotaj
CAPOTÁJ, capotaje, s.n. Accident suferit de un autovehicul sau de un avion care capotează. – Din fr. capotage.

capotare
CAPOTÁRE s.f. Acțiunea de a capota și rezultatul ei. – V. capota.

capota
CAPÓTĂ, capote, s.f. 1. Îmbrăcăminte din tablă sau din alt material cu care se acoperă un sistem tehnic în vederea protejării lui. 2. Acoperiș pliabil al unui autovehicul. – Din fr. capote.

capotel
CAPOȚÉL, capoțele, s.n. Diminutiv al lui capot^2. – Capot^2 + suf. -el.

capra
CÁPRĂ, capre, s.f. I. 1. Gen de mamifere rumegătoare paricopitate, cu părul lung, cu coarne, mai mari și diferențiate la masculi (Capra); animal care face parte din acest gen; p. restr. femela acestui animal. ♢ Capră de stâncă = capră sălbatică, cu blana roșcată și cu coarnele în formă de spadă (Capra ibex). Capră domestică = animal domestic rumegător, crescut pentru producția de lapte (Capra hircus). ♢ Expr. A împăca și capra, și varza = a mulțumi și pe unul, și pe altul; a împăca două interese opuse. Capră râioasă, se zice despre un om înfumurat. ♦ Pielea animalelor descrise mai sus. ♦ Compus: capră-neagră sau capră-de-munte = capră sălbatică, cu blana brună-neagră, cu coarne scurte și curbate la vârf și cu două dungi albe pe partea anterioară a capului, care trăiește în regiunile alpine (Rupicapra rupicapra). 2. Joc popular românesc, care face parte din obiceiurile practicate de Anul nou și care constă din executarea unor figuri comice de către un personaj mascat cu cap de capră (I 1) care bate ritmic din fălci; p. ext. personaj mascat astfel; turca. 3. (Art.) Numele unui joc de copii, în care un copil stă aplecat cu mâinile sprijinite pe genunchi, iar ceilalți sar peste el. II. 1. Unealtă de lemn cu patru picioare, încrucișate două câte două, pe care se pun lemnele pentru a fi tăiate cu ferăstrăul. 2. Sistem de lemne încrucișate care servește la susținerea schelelor de lucru, a unor platforme etc. 3. Scaun (sau ladă) care se află în partea de dinainte a trăsurii sau a căruței și pe care șade vizitiul. 4. Aparat de gimnastică pentru sărituri, format dintr-un suport capitonat așezat pe patru picioare, cu înălțimea reglabilă. 5. Arșic de miel. – Lat. capra.

capriccioso
CAPRICCIOSO adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) Cu schimbări neașteptate de ritm, de nuanțe etc. [Pr.: ca-pri-ció-zo] – Cuv. it.

capricios
CAPRICIÓS, -OÁSĂ, capricioși, -oase, adj. Cu manifestări inegale și neașteptate, cu toane; inconsecvent, schimbător. ♦ (Despre lucruri) Neobișnuit, ciudat. Formele capricioase ale unui turn. [Pr.: -ci-os] – Var.: (înv.) caprițiós, -oásă adj.] – Din fr. capricieux, it. capriccioso.

capriciu
CAPRÍCIU, capricii, s.n. 1. Dorință trecătoare, adesea extravagantă, manifestată cu încăpățânare; gust schimbător, neașteptat; toană^1, farafastâcuri (2), bâzdâc. 2. Compoziție muzicală instrumentală fără formă precisă, cu caracter de improvizație, cu treceri neașteptate de la o stare emoțională la alta. [Var.: (înv.) capríț s.n.] – Din fr. caprice, capriccio, it. capriccio.

capricorn
CAPRICÓRN s.n. Numele unei constelații zodiacale din emisfera australă. ♦ (În sintagma) Tropicul Capricornului = paralelă aflată la 23° 27' 27'' latitudine sudică. ♦ Unul dintre semnele zodiacului (reprezentat printr-un țap). – Din fr. capricorne, lat. capricornus.

caprifoi
CAPRIFÓI, caprifoi, s.m. Arbust cu flori albe, gălbui sau roșietice, parfumate, cultivat ca plantă ornamentală (Lonicera caprifolium). – Din lat. caprifolium.

caprifoliacee
CAPRIFOLIACÉE, caprifoliacee, s.f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate gamopetale, având ca tip caprifoiul; (și la sg.) plantă din această familie. [Pr.: -li-a-] – Din fr. caprifoliacées.

caprin
CAPRÍN, -Ă, caprini, -e, s.f., adj. 1. S.f. (La pl.) Subdiviziune a familiei rumegătoarelor, care are ca tip capra; (și la sg.) animal care aparține acestei subdiviziuni. 2. Adj. Care aparține caprinelor (1), privitor la caprine. – Din fr. caprin, lat. caprinus.

caprit
CAPRÍȚ s.n. v. capriciu.

capritios
CAPRIȚIÓS, -OÁSĂ ad j. v. capricios.

caprolactama
CAPROLACTÁMĂ s.f. Substanță organică folosită ca materie primă pentru fabricarea fibrelor sintetice de relon. – Din fr. caprolactame.

capron
CAPRÓN s.n. Fibră textilă sintetică, cu rezistență și elasticitate foarte mare, obținută prin policondensarea caprolactamei. – Din rus. kapron.

caprotina
CAPROTÍNĂ s.f. Gen fosil de lamelibranhiate cretacice, cu cochilia groasă și cu valve inegal dezvoltate. – Et. nec.

capsa
CAPSÁ, capsez, vb. I. Tranz. 1. A prinde ceva cu ajutorul unor capse. 2. A echipa, a prevedea cu o capsă. – Din capsă.

capsare
CAPSÁRE, capsări, s.f. Acțiunea de a capsa. – V. capsa.

capsat
CAPSÁT^1 s.n. Faptul de a capsa. – V. capsa.

CAPSÁT^2, -Ă, capsați, -te, adj. Prins în capse, cu capse. – V. capsa.

capsator
CAPSATÓR, capsatoare, s.n. Dispozitiv de birou folosit pentru prinderea foilor de hârtie cu ajutorul capselor. – Capsa + suf. -tor.

capsa
CÁPSĂ, capse, s.f. 1. Dispozitiv de metal utilizat la legarea unor hârtii, la consolidarea unei butoniere, la încheierea unor obiecte de îmbrăcăminte etc.; buton (2). 2. Mic căpăcel sau tub metalic umplut cu o materie explozivă, folosit la armele de foc, în mine etc. pentru a provoca explozia unei încărcături. ♢ Expr. (Fam.) A fi cu capsa pusă = a fi gata de ceartă, pus pe ceartă, nervos. 3. Capsulă (4). 4. (Elt.) Rondelă metalică izolată de soclul becului, care face legătura cu unul dintre capetele filamentului. – Din lat. capsa, germ. Kapsel.

capsoman
CAPSOMÁN, -Ă, capsomani, -e, s.m. și f. (Peior.) Persoană încăpățânată; om prost. – Cf. alb. k a p s.

capsula
CAPSULÁ, capsulez, vb. I. Tranz. 1. A închide ermetic o sticlă cu ajutorul unei capsule. 2. A închide sau a acoperi anumite părți aflate sub tensiune dintr-un utilaj pentru a proteja personalul de servire. – Din fr. capsuler.

capsular
CAPSULÁR, -Ă, capsulari, -e, adj. În forma unei capsule. – Din fr. capsulaire.

capsulare
CAPSULÁRE s.f. Acțiunea de a capsula și rezultatul ei. – V. capsula.

capsulat
CAPSULÁT, -Ă, capsulați, -te, adj. Care este închis într-o capsulă. – V. capsula.

capsula
CAPSÚLĂ, capsule, s.f. 1. Tip de fruct uscat, uneori divizat în mai multe loji și având numeroase semințe, care, la maturitate, se deschide de la sine, punând semințele în libertate; măciucă (3), măciulie (2). 2. înveliș al unor organe și organisme inferioare. Capsulă bacteriană. 3. Mic înveliș solubil, făcut din amidon, gelatină sau cheratină, care conține diferite medicamente pulverulente cu gust neplăcut, pentru a putea fi înghițite mai ușor. 4. Vas făcut dintr-un material rezistent la căldură, în care se încălzesc, în laborator, diverse substanțe; capsă (3). 5. Mic cilindru metalic care conține bioxid de carbon sub presiune, servind la prepararea unei băuturi gazoase în sifoane speciale. 6. Cutie cu capac care se deformează sub acțiunea variațiilor presiunii atmosferice (constituind partea sensibilă a unor barometre). 7. (În sintagma) Capsulă telefonică = cutiuță care conține (într-un aparat telefonic) un microfon sau un receptor. 8. Capac de tinichea cu care se astupă sticlele de bere, de apă minerală etc. 9. (În sintagma) Capsulă cosmică = compartiment etanșeizat al navei spațiale capabil să se desprindă de restul vehiculului și să coboare pe un corp cosmic. – Din fr. capsule, lat. capsula.

capsulifer
CAPSULIFÉR, -Ă, capsuliferi, -e, adj. (Bot.; despre plante) Cu fructul în formă de capsulă. – Din fr. capsulifère.

capta
CAPTÁ, captez, vb. I. Tranz. A aduna, a colecta lichide sau gaze într-un tub, într-un rezervor, într-un bazin etc. ♦ A intercepta, a izbuti să audă ceva. ♦ Fig. A atrage, a ademeni pe cineva; a încerca să obțină, să câștige ceva printr-un anumit mijloc. – Din fr. capter, lat. captare.

captabil
CAPTÁBIL, -Ă, captabili, -e, adj. Care poate fi captat. – Capta + suf. -bil.

captalan
CAPTALÁN, captalani, s.m. Plantă erbacee cu frunze mari și late și cu flori purpurii (Petasites officinalis); p. restr. frunzele acestei plante, întrebuintate ca acoperiș la stupii primitivi de albine. [Var.: căptălán s.m.] – Din magh. káptalan.

captare
CAPTÁRE, captări, s.f. Acțiunea de a capta; captație. ♢ Captare a sunetului = ansamblu de operații care asigură transformarea informațiilor sonore în semnale electrice. ♦ Ansamblul amenajărilor, construcțiilor și instalațiilor necesare pentru operația de captare a unui fluid. – V. capta.

captat
CAPTÁT, -Ă, captați, -te, adj. (Despre lichide, gaze) Adunat, colectat într-un rezervor, într-un bazin etc. – V. capta.

captator
CAPTATÓR, captatoare, s.n. 1. Dispozitiv care servește la captare. ♢ Captator solar = instalație pentru captarea și transformarea energiei solare în energie termică sau electrică. 2. Dispozitiv montat pe vehicule cu tracțiune electrică pentru a realiza un contact alunecător cu firul aerian de contact. – Capta + suf. -tor.

captatie
CAPTÁȚIE, captații, s.f. (Rar) Captare. ♦ Uneltiri viclene întrebuințate în scopul obținerii, printr-un act juridic, a anumitor foloase pentru cineva în dauna altcuiva. – Din fr. captation, lat. captatio.

captiv
CAPTÍV, -Ă, captivi, -e, adj. Prins și lipsit de libertate; prizonier; prins^2 (1). ♢ Balon captiv = balon legat prin cabluri de un punct de pe sol. – Din fr. captif, lat. captivus.

captiva
CAPTIVÁ, captivez, vb. I. Tranz. 1. A face captiv. 2. A preocupa în mod intens; a absorbi. – Din fr. captiver.

captivant
CAPTIVÁNT, -Ă, captivanți, -te, adj. Care captivează. – Din fr. captivant.

captivare
CAPTIVÁRE s.f. Faptul de a captiva. – V. captiva.

captivat
CAPTIVÁT, -Ă, captivați, -te, adj. Cucerit, fermecat, subjugat. – V. captiva.

captivitate
CAPTIVITÁTE s.f. Faptul de a fi captiv; starea în care se află un om captiv; prizonierat. – Din fr. captivité, lat. captivitas, -atis.

captor
CAPTÓR, captoare, s.n. Aparat electric sau electromagnetic care servește la transformarea semnalelor sonore sau optice în semnale electrice. – Din fr. capteur.

captura
CAPTURÁ, capturez, vb. I. Tranz. A prinde unități militare inamice; a lua pe cineva prizonier; a dobândi prin luptă bunuri materiale aparținând inamicului. ♦ A prinde un răufăcător. ♦ A prinde (cu ajutorul capcanelor) un animal sălbatic. – Din fr. capturer.

capturare
CAPTURÁRE, capturări, s.f. Acțiunea de a captura. – V. captura.

captura
CAPTÚRĂ, capturi, s.f. 1. Bunuri materiale capturate de la inamic. 2. (Rar) Capturare. – Din fr. capture, lat. captura.

capuchehaia
CAPUCHEHÁIA s.f. (Turcism) Reprezentant sau agent diplomatic al domnitorilor români la Poarta otomană. [Var.: capucheháie, capicheháie s.f.] – Din tc. kapikâhaya.

capuchehaie
CAPUCHEHÁIE s.f. v. capuchehaia.

capucin
CAPUCÍN, -Ă, capucini, -e, adj. (Despre călugări; adesea substantivat) Care face parte dintr-o ramură a Ordinului franciscan. – Din it. cappuccino.

capudan
CAPUDÁN s.m. (Turcism înv.; în expr.) Capudan-pașa = comandant al flotei turcești. – Din tc. kapudan (lit. kaptan).

capugiu
CAPUGÍU, capugii, s.m. (Turcism înv.) Trimis al sultanului în țările românești, împuternicit în special cu schimbarea domnilor. – Din tc. kapucu (lit. kapici).

caputin
CAPUȚÍN s.n. v. capuținer.

caputiner
CAPUȚÍNER, capuținere, s.n. (Înv.) Cafea cu lapte. [Var.: capuțín s.n.] – Din germ. Kapuziner.

car
CAR^1, cari, s.m. Nume dat mai multor specii de insecte mici dăunătoare, din ordinul coleopterelor, cu corpul păros și cu picioarele scurte, care trăiesc în lemn și se hrănesc cu acesta. – Lat. carius (= caries).

CAR^2, care, s.n. 1. Vehicul terestru încăpător, cu patru roți, cu tracțiune animală, folosit la tară pentru transportarea poverilor. ♢ Car funebru (sau funerar, mortuar) = dric. Car blindat (sau de asalt) = tanc. (Înv. și pop.) Car de foc = tren. ♢ Expr. Nici în car, nici în căruță, se spune despre cineva nehotărât, care nu știe ce vrea. A pus carul înaintea boilor, se zice despre un om neîndemânatic, care face lucrurile pe dos. ♢ Compuse: Carul-Mare = constelație alcătuită din șapte stele așezate în formă de car^2 (1); ursa-mare; Carul-Mic = constelație formată din șapte stele (printre care și steaua polară) așezate în chip asemănător cu cele din carul-mare; ursa-mică. ♦ (În antichitate) Vehicul cu două roți, tras de doi sau patru cai, folosit în lupte, la jocuri și la ceremonii. 2. Cantitate de material care se poate încărca într-un car^2 (1). Un car de lemne. ♦ Fig. Mulțime, grămadă. Un car de ani. ♢ Loc adv. Cu carul = din belșug. 3. (Reg.) Parte a ferăstrăului mecanic alcătuită din două bârne puse pe rotițe, pe care se așază bușteanul pentru a fi prefăcut în scânduri. – Lat. carrus (cu unele sensuri noi după fr. char).

CAR^3, caruri, s.n. Piesă cilindrică mobilă pe care se fixează hârtia la mașina de scris, făcând posibilă (prin deplasare) scrierea succesivă a literelor și a rândurilor. – După engl. [typewriter] carriage, fr. chariot.

carab
CARÁB, carabi, s.m. Coleopteră cu corpul alungit și picioare lungi, distrugătoare de (larve de) insecte (Carabus auratus). – Din fr. carabe.

caraban
CARABÁN, carabani, s.m. (Entom.; reg.) Nasicorn. – Cf. alb. k a r a b i s h t e.

caraba
CARÁBĂ, carabe, s.f. 1. (Reg.) Fluier primitiv pe care și-l fac copiii dintr-o țeavă de soc, din cotorul frunzei de dovleac, din pană de gâscă etc. 2. Tubul cimpoiului asemănător cu fluierul, la care se execută melodia. 3. (Arg.) Palmă (2). – Din scr. karabe.

carabat
CARABĂȚ, carabeți, s.m. (Reg.) Larvă acvatică a unor insecte. [Var.: carabéte s.m.] – Et. nec.

carabete
CARABÉTE s.m. v. carabăț.

carabida
CARABÍDĂ, carabide, s.f. (La pl.) Familie de insecte coleoptere alergătoare, care se hrănesc cu omizi, viermi etc.; (și la sg.) insectă care face parte din această familie. – Din fr. carabides.

carabina
CARABÍNĂ, carabine, s.f. 1. Pușcă (cu țeava ghintuită) mai scurtă și mai ușoară decât pușca obișnuită. 2. Cârlig închis prin intermediul unui arc, care se fixează la extremitatea unui lanț sau a unei curele pentru a prinde de el diferite obiecte. 3. Cârlig pentru cablu fixat cu un dispozitiv care permite rotirea ușoară a cablului. – Din fr. carabine.

carabinier
CARABINIÉR, carabinieri, s.m. 1. (Înv.) Soldat înarmat cu o carabină (1). 2. (În Italia) Membru al jandarmeriei. [Pr.: -ni-er] – Din fr. carabinier.

carabusca
CARABÚȘCĂ, carabuști, s.f. (Reg.) Cutioară confecționată din coajă de copac, în care se păstrează tutunul. – Din rus. korobocika.

caracasicuri
CARACAȘÍCURI s.n. pl. (Reg.) Obiecte mărunte, fără valoare. – Et. nec.

caracatita
CARACÁTIȚĂ, caracatițe, s.f. Animal marin din încrengătura moluștelor, cu corpul rotund, în formă de sac și cu opt brațe puternice, prevăzute cu ventuze (Octopus vulgaris). ♦ Fig. Persoană lacomă, apucătoare, hrăpăreață. – Din rus. karakatița.

carachiul
CARACHIÚL s.m. și n. v. caracul.

caracter
CARACTÉR, caractere, s.n. 1. Ansamblul însușirilor fundamentale psihice-morale ale unei persoane, care se manifestă în modul de comportare, în ideile și în acțiunile sale. ♦ Personalitate morală fermă. ♦ Însușire morală care se manifestă prin perseverență, voință fermă și corectitudine. Om de caracter. 2. Individualitate care prezintă trăsături psihice complexe, zugrăvită într-o operă literară. ♦ Comedie de caracter = comedie în care intriga ia naștere din conflictul dintre caracterele contradictorii ale personajelor. Dans de caracter = formă prelucrată pentru scenă a dansurilor populare. 3. Trăsătură distinctivă care constituie specificul unui lucru, al unui fenomen etc. Însușire, particularitate a unui organism. Caractere moștenite (sau ereditare) și caractere dobândite (sau neereditare). 4. Caracteristică a unui ansamblu de litere, cifre, accente și semne de tipar din aceeași familie și din același corp. – Din fr. caractère, lat. character.

caracterial
CARACTERIÁL, -Ă, caracteriali, -e, adj. (Livr.) Referitor la caracter, al caracterului. [Pr.: -ri-al] – Din fr. caractériel.

caracteristic
CARACTERÍSTIC, -Ă, caracteristici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Însușire specifică predominantă, proprie unei ființe, unui lucru, unui fenomen etc. și care diferențiază o ființă de alta, un lucru de altul. 2. Adj. Care constituie trăsătura distinctivă a unei ființe, a unui lucru sau a unui fenomen. 3. S.f. Partea întreagă a unui logaritm. 4. S.f. Parametru sau dată tehnică utilizată pentru aprecierea comportării în exploatare a unui sistem tehnic sau a unui material. 5. S.f. Curbă care reprezintă modul cum variază o proprietate a unui sistem sau a unui dispozitiv în funcție de o anumită variabilă. – Din fr. caractéristique.

caracteriza
CARACTERIZÁ, caracterizez, vb. I. Tranz. 1. A constitui caracteristica cuiva sau a ceva. Îl caracterizează modestia. 2. A descrie, a înfățișa, a face să reiasă trăsăturile caracteristice ale unei persoane, ale unui lucru sau ale unui fenomen. – Din fr. caractériser.

caracterizabil
CARACTERIZÁBIL, -Ă, caracterizabili, -e, adj. Care poate fi caracterizat. Caracteriza + suf. -bil.

caracterizant
CARACTERIZÁNT, -Ă, caracterizanți, -te, adj. Caracterizator; caracteristic. – Din fr. caractérisant.

caracterizare
CARACTERIZÁRE, caracterizări, s.f. Acțiunea de a caracteriza și rezultatul ei; indicare a notei caracteristice a unei ființe, a unui lucru sau a unui fenomen. – V. caracteriza.

caracterizator
CARACTERIZATÓR, -OÁRE, caracterizatari, -oare, adj. Care caracterizează; specific; caracterizant. – Caracteriza + suf. -lor.

caracterograf
CARACTEROGRÁF, caracterografe, s.n. Aparat electronic care permite vizualizarea pe ecranul unui tub catodic a caracteristicilor dispozitivelor semiconductoare. – Din engl. characterographe.

caracterologic
CARACTEROLÓGIC, -Ă, caracterologici, -ce, adj. Care se referă la caracter; care se referă la caracterologie. – Din fr. caractérologique.

caracterologie
CARACTEROLOGÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu studiul structurii și dezvoltării caracterelor. – Din fr. caractérologie.

caractron
CARACTRÓN, caractroane, s.n. (Electron.) Tub catodic utilizat în afișarea rapidă a literelor sau cifrelor pe ecranul său. – Din fr., engl. caractron.

caracuda
CARACÚDĂ, caracude, s.f. 1. Pește de baltă, cu corpul turtit lateral, lung de 20-35 cm (Carassius carassius). 2. Nume generic dat peștilor mici; pește-țigănesc. ♦ Fig. Oameni fără valoare, fără însemnătate (într-un partid, într-o adunare). – Din bg. karakuda.

caracul
CARACÚL, (1) s.m., (2) s.n. 1. S.m. Numele unei rase de oi ai căror miei au blana buclată, asemănătoare cu astrahanul, 2. S.n. Blăniță de miel aparținând acestei rase, din care se fac căciuli, paltoane etc. [Var.: carachiúl s.m. și n.] – Din fr. caracul.

caradriiforma
CARADRIIFÓRMĂ, caradriiforme, s.f. (La pl.) Ordin de păsări comestibile, cu ciocul și picioarele lungi; (și la sg.) pasăre din acest ordin. – Cf. fr. c h a r a d r i i d é s.

carafa
CARÁFĂ, carafe, s.f. Sticlă cu gâtul lung și cu partea de jos bombată. ♦ Conținutul unei astfel de sticle. [Var.: garáfă s.f.] – Din ngr. karáfa, fr. carafe, it. caraffa.

caragana
CARAGÁNĂ, caragane, s.f. Arbust ornamental din familia leguminoaselor, originar din Asia, cu frunze compuse și cu flori mari, galbene-aurii (Caragana arborescens). – Din fr. caragan.

caragata
CARAGÁȚĂ, caragațe, s.f. (Ornit.) Coțofană. ♦ Fig. (Fam.) Femeie vorbăreață. ♦ Expr. (Fam.) A face caragațe = a face glume (pe socoteala cuiva); a umbla cu păcăleli. [Var.: garagáță s.f.] – Din ngr. karakáxa.

caraghios
CARAGHIÓS, -OÁSĂ, caraghioși, -oase, adj. (Adesea substantivat) Care provoacă râsul, ridicol, comic; care nu merită să fie luat în serios. – Din tc. karagöz.

caraghioslac
CARAGHIOSLÂC, caraghioslâcuri, s.n. Faptă, gest sau lucru neserios, care stârnește râsul; comicărie. – Din tc. karagözlük.

caragialesc
CARAGIALÉSC, -EÁSCĂ, caragialești, adj. De Caragiale, al lui Caragiale; în maniera lui Caragiale; caragialian. – Caragiale (n. pr.) + suf. -esc.

caragialian
CARAGIALIÁN, -Ă, caragialieni, -e, adj. Caragialesc. [Pr.: -li-an] – Caragiale (n. pr.) + suf. -ian.

carambol
CARAMBÓL, caramboluri, s.n. (La jocul de biliard) Atingere cu bila proprie a celorlalte două bile (prin care se marchează un punct pentru jucător); punct înscris în acest fel. ♦ Fig. (Fam.) Încurcătură, zăpăceală; ciocnire. – Din fr. carambole.

carambolaj
CARAMBOLÁJ, carambolaje, s.n. Faptul de a face carambol. – Din fr. carambolage.

caramea
CARAMEÁ s.f. v. caramelă.

caramel
CARAMÉL, carameluri, s.n. Produs de culoare brună-roșcată solubil în apă, obținut prin încălzirea și deshidratarea zahărului și folosit în cofetărie, la colorarea unor băuturi sau a unor alimente și la prepararea plăcilor fotografice. – Din it. caramel.

caramela
CARAMÉLĂ, caramele, s.f. Bomboană făcută din caramel amestecat cu diferite substanțe colorante și aromatice. [Var.: carameá s.f.] – Refăcut din caramele (pl. lui caramel < fr. caramel). Cf. it. c a r a m e l l a.

carameliza
CARAMELIZÁ, caramelizez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) transforma prin încălzire în caramel. ♦ Tranz. A amesteca apă sau alt lichid cu caramel. – Din fr. caraméliser.

caramelizare
CARAMELIZÁRE s.f. Acțiunea de a (se) carameliza și rezultatul ei; spec. proces de descompunere, prin încălzire, a caramelurilor. – V. carameliza.

carantina
CARANTÍNĂ s.f. 1. Punct sanitar pentru cercetarea și izolarea persoanelor, vaselor sau mărfurilor venite dintr-o regiune bântuită de o epidemie. ♦ Izolare preventivă a unei persoane sau a unei colectivități care a fost în contact cu un bolnav contagios sau care vine dintr-o regiune unde există o epidemie. ♢ Carantină fitosanitară = complex de măsuri cu caracter preventiv, luate pentru a se opri pătrunderea bolilor plantelor, a dăunătorilor plantelor sau a unor buruieni din alte țări și pentru a se limita răspândirea acestora în cuprinsul țării. ♦ Restricții aplicate în vederea combaterii bolilor contagioase ale animalelor. 2. Fig. Izolare. – Din rus. karantin (< fr.).

carapace
CARAPÁCE, carapace, s.f. Înveliș osos, cornos sau calcaros care protejează corpul unor animale. – Din fr. carapace.

caras
CARÁS, carași, s.m. Pește de baltă din familia crapilor, de culoare argintie sau gălbuie, cu capul scurt și cu solzii mari (Carassius auratus gibelio). – Din rus. karas'.

carat
CARÁT, carate, s.n. 1. Indice pentru conținutul relativ în aur al aliajelor acestuia, egal cu a 24-a parte din masa totală. 2. Unitate de măsură a greutății pietrelor prețioase, egală cu 0,2 grame. [Var.: carátă s.f.] – Din fr. carat.

carata
CARÁTĂ s.f. v. carat.

caraulas
CARAULÁȘ, caraulași, s.m. (Reg.) Caraulă (2). [Pr.: -a-u-] – Caraulă + suf. -aș.

caraula
CARAÚLĂ, caraule, s.f. 1. Pază, gardă, strajă. 2. Om care face de pază; santinelă, caraulaș. – Din bg. karaul, ngr. karaúli.

caravana
CARAVÁNĂ, caravane, s.f. 1. Convoi de oameni și de animale de povară (de obicei cămile), care transportă mărfuri, bagaje etc. prin pustiuri sau prin stepe. ♦ Convoi de vehicule împreună cu călătorii din ele, care parcurg împreună același drum. ♦ Grup de vehicule care străbat o țară în scopuri culturale, sanitare etc. Caravană sanitară. Caravană cinematografică. 2. (Reg.) Căruță sau car mare pentru transport. – Din fr. caravane.

caravani
CARAVÁNI S.m. pl. (Înv.) Pantaloni largi la talie și strâmți de la genunchi în jos, strânși la glezne cu nasturi sau cu copci. – Din bg. karavani.

caravanier
CARAVANIÉR, caravanieri, s.m. Conducător al animalelor de povară într-o caravană. [Pr.: -ni-er] – Din fr. caravanier.

caravanserai
CARAVANSERÁI, caravanseraiuri, s.n. (În Orient) Han mare la care poposesc caravanele. – Din fr. caravansérail.

carava
CARÁVĂ, carave, s.f. Unealtă de pescuit de forma unei capcane deschise, care se instalează în lacurile litorale și în bălți pentru prinderea plăticii și a șalăului. – Et. nec.

caravela
CARAVÉLĂ, caravele, s.f. Corabie cu pânze, rapidă, folosită în trecut (de spanioli și de portughezi) pentru călătorii lungi. – Din it. caravella, fr. caravelle.

caramb
CARẤMB, carâmbi, s.m. 1. Parte a cizmei care îmbracă pulpa piciorului de la genunchi până la gleznă. 2. Fiecare dintre cei doi drugi paraleli ai loitrei, în care intră spetezele carului. 3. Fiecare dintre cei doi drugi paraleli ai scării, în care intră fusceii. – Lat. *calamulus < calamus „trestie, arc, prăjină”).

caratas
CARÂTÁȘ s.m. v. caretaș.

carata
CARÂTĂ s.f. v. caretă.

carbamat
CARBAMÁT, carbamați, s.m. (Chim.) Sare a acidului carbamic; uretan. – Din fr. carbamat.

carbamic
CARBÁMIC adj. (Chim.; în sintagma) Acid carbamic = acid instabil, cunoscut sub formă de săruri sau de esteri. – Din fr. carbamique.

carbena
CARBÉNĂ, carbene, s.f. Compus organic care se găsește în asfalturi; amestec de substanțe de culoare neagră, casante, cu aspect de huilă, care, în cantitate de peste 1% degradează calitățile bitumului. – Din fr. carbènes.

carbid
CARBÍD s.n. Substanță solidă, formată din calciu și carbon, întrebuințată mai ales la fabricarea acetilenei; carbură de calciu. – Din fr. carbide.

carbinol
CARBINÓL, carbinoli, s.m. Denumire veche a alcoolului metilic. – Din fr. carbinol.

carboanta
CARBOÁNȚĂ, carboanțe, s.f. Carboavă. – Din rus. karbovaneț.

carboava
CARBOAVĂ, carboave, s.f. Veche monedă rusească de argint sau bacnotă de hârtie, egală în valoare cu o rublă (odinioară cu circulație și în țările românești); carboanță. – Din rus. karboveț.

carbodiamida
CARBODIAMÍDĂ s.f. (Chim.) Uree. [Pr.: -dia-] – Din fr. carbodiamide.

carbogazoasa
CARBOGAZOÁSĂ, carbogazoase, adj. (În sintagma) Apă carbogazoasă = apă minerală care conține o cantitate de bioxid de carbon dizolvat; apă gazoasă. Carbo(n) + gazoasă.

carbogen
CARBOGÉN s.n. Amestec de bioxid de carbon în oxigen, utilizat mai ales în tratamentul asfixiilor. – Din fr. carbogène.

carbohemoglobina
CARBOHEMOGLOBÍNĂ s.f. Compus instabil care se formează în sânge, în proporție foarte mică, din bioxid de carbon și hemoglobină. – Din fr. carbohémoglobine.

carbohidrat
CARBOHIDRÁT, carbohidrați, s.m. (Chim.) Hidrocarbonat. – Din engl. carbohydrate.

carboid
CARBOÍD, carboide, s.n. (Chim.) Nume dat unor compuși organici din asfalturile naturale, din reziduurile de la cracare etc. – Din fr. carboïdes.

carbolic
CARBÓLIC adj. (În sintagma) Acid carbolic = fenol. – Din fr. carbolique.

carbolineum
CARBOLINÉUM s.n. Lichid de culoare brună obținut prin distilarea cărbunelui de pământ și întrebuințat la impregnarea lemnului și ca funigid. – Din fr. carbolineum.

carboloy
CARBOLÓY s.n. Aliaj cu duritate mare, obținut din carbură de wolfram în liant de cobalt. – Cuv. engl.

carbometru
CARBOMÉTRU, carbometre, s.n. Aparat pentru detectarea bioxidului de carbon. – Din fr. carbomètre.

carbon
CARBÓN s.n. Element chimic, metaloid foarte răspândit în natură, component de bază al tuturor substanțelor organice, care se găsește în cărbuni, în petrol, în gaze etc., iar în stare elementară în diamant, în grafit și în cărbunele negru. ♢ Carbon 14 = izotop radioactiv al carbonului, care ia naștere în atmosferă și care servește la stabilirea vârstei vestigiilor materiale. (Hârtie-)carbon = hârtie subțire acoperită pe una dintre fețe cu o substanță chimică de culoare închisă, întrebuințată în dactilografie, cartografie etc. la scoaterea de copii; indigo, plombagină. – Din fr. carbone, lat. carbo, -onis.

carbonado
CARBONÁDO s.n. Diamant impur, negru și foarte dur, folosit la utilajele pentru foraj. – Din fr. carbonado.

carbonar
CARBONÁR, carbonari, s.m. Membru al unei organizații revoluționare secrete din Italia, care a luptat la începutul sec. XIX împotriva asupririi străine și pentru unitatea Italiei. – Din it. carbonaro.

carbonat
CARBONÁT, carbonați, s.m. Nume dat sărurilor acidului carbonic. ♦ (Adjectival) Care conține carbon. – Din fr. carbonate.

carbonata
CARBONATÁ, pers. 3 carbonatează, vb. I. Tranz. A transforma în carbonat. – Din fr. carbonater.

carbonatare
CARBONATÁRE s.f. Reacție chimică la care participă bioxidul de carbon și un hidroxid, din care rezultă un carbonat. – După fr. carbonation.

carbonic
CARBÓNIC, -Ă, carbonici, -ce, adj. Care conține (mult) carbon. ♢ Acid carbonic = acid slab care se obține prin dizolvarea bioxidului de carbon în apă; (impr.) bioxid de carbon. – Din fr. carbonique.

carbonier
CARBONIÉR, -Ă, carbonieri, -e, adj. Care se referă la cărbune. Industrie carbonieră. [Pr.: -ni-er] – Din carbon, după modelul lui petrolier.

carbonifer
CARBONIFÉR, -Ă, carboniferi, -e, adj., s.n. 1. Adj. (Despre roci, terenuri sau regiuni) Care conține zăcăminte de cărbuni. 2. Adj. Care se ocupă cu extracția și cu prelucrarea cărbunelui; privitor la cărbuni. 3. S.n. A cincea perioadă a erei paleozoice, în cursul căreia s-au format principalele zăcăminte de cărbuni. – Din fr. carbonifère.

carbonificare
CARBONIFICÁRE s.f. Proces de formare a cărbunilor naturali. – Din carbon.

carbonil
CARBONÍL, carbonili, s.m. 1. Combinație a oxidului de carbon cu unele metale grele. 2. (Chim.) Grupare funcțională bivalentă conținută în moleculele aldehidelor și cetonelor. – Din fr. carbonyle.

carbonilic
CARBONÍLIC, -Ă, carbonilici, -ce, adj. (Chim.; despre substanțe) Care conține, în moleculă gruparea funcțională carbonil. ♢ Compuși carbonilici = denumire generică pentru aldehide și cetone. – Din engl. carbonylic.

carboniza
CARBONIZÁ, pers. 3 carbonizează, vb. I. Refl. (Despre cărbuni) A se descompune termic în lipsa oxigenului din aer sau în prezența unei cantități insuficiente de oxigen; (despre lemne) a se preface în cărbuni (prin ardere) în prezența unei cantități mici de aer; (despre alte materii organice) a se descompune (prin ardere). – Din fr. carboniser.

carbonizare
CARBONIZÁRE, carbonizări, s.f. Acțiunea de a se carboniza și rezultatul ei. – V. carboniza.

carborundum
CARBORÚNDUM s.n. Carbură de siliciu, folosită ca material abraziv. – Din fr. carborundum.

carboxihemoglobina
CARBOXIHEMOGLOBÍNĂ s.f. Combinație stabilă între oxidul de carbon și hemoglobină, care se formează în timpul intoxicației cu oxid de carbon. – Din fr. carboxyhémoglobine.

carboxil
CARBOXÍL, carboxili, s.m. (Chim.) Grupare funcțională monovalentă, caracteristică acizilor organici. – Din fr. carboxyle.

carboxilaza
CARBOXILÁZĂ, carboxilaze, s.f. Enzimă care catalizează eliberarea bioxidului de carbon din unii acizi. – Din fr. carboxylase.

carbura
CARBURÁ, carburez, vb. I. Tranz. A introduce carbon în fier sau într-un aliaj feros în stare topită. – Din carbură.

carburant
CARBURÁNT, carburanți, s.m. Combustibil lichid folosit la motoarele cu explozie. – Din fr. carburant.

carburare
CARBURÁRE, carburări, s.f. Acțiunea de a carbura și rezultatul ei. – V. carbura.

carburator
CARBURATÓR, carburatoare, s.n. Aparat al unui motor cu ardere internă, cu aprindere electrică, în care se formează amestecul carburant, în proporția dorită, prin difuzarea combustibilului într-un curent de aer. – Din fr. carburateur.

carburatie
CARBURÁȚIE, carburații, s.f. Proces de amestecare a combustibilului lichid cu aerul în carburator ♦ Cameră de carburație = parte a carburatorului în care se face carburația. – Din fr. carburation.

carbura
CARBÚRĂ, carburi, s.f. Substanță rezultată din combinarea carbonului cu un metal sau cu unele metaloide. ♢ Carbură de calciu = carbid. – Din fr. carbure.

carcafung
CARCAFÚNG, carcafunguri, s.n. Parâmă care se fixează pe marginea întinsă unei vele și care servește la strângerea acesteia. – Cf. engl. c a r g u e  f o n d.

carcalete
CARCALÉTE s.n. Băutură preparată din vin, sirop și sifon. – Et. nec.

carcan
CARCÁN, carcane, s.n. Guler de fier cu care răufăcătorii erau legați la stâlpul infamiei, în Franța. – Din fr. carcan.

carcasa
CARCASĂ, carcase, s.f. 1. Îmbrăcăminte metalică exterioară a unui sistem tehnic, care susține anumite elemente ale acestuia și, eventual, îl protejează împotriva acțiunilor exterioare. 2. Totalitatea oaselor care alcătuiesc scheletul unui animal. 3. Scheletul unei mașini, al unei construcții etc. – Din fr. carcasse.

carcera
CÁRCERĂ, carcere, s.f. Încăpere mică și întunecoasă, folosită în trecut în închisori, cazărmi și în școli pentru detențiunea temporară a unei persoane pedepsite. – Din lat. carcer, it. carcere.

carcinogen
CARCINOGÉN, -Ă, carcinogeni, -e, adj. (Med.) Cancerigen. – Din fr. carcinogène.

carcinogeneza
CARCINOGENÉZĂ, carcinogeneze, s.f. (Med.) Proces de formare a tumorilor canceroase; cancerogeneză. – Din fr. carcinogenèse, engl. carcinogenesis.

carcinologic
CARCINOLÓGIC, -Ă, carcinologici, -ce, adj. (Med.) De carcinologie. – Din fr. carcinologique.

carcinologie
CARCINOLOGÍE s.f. Ramură a oncologiei care studiază carcinoamele. – Din fr. carcinologie.

carcinom
CARCINÓM, carcinoame, s.n. Tumoare malignă constituită din celule epiteliale; epiteliom. – Din fr. carcinome.

carcinomatoza
CARCINOMATÓZĂ, carcinomatoze, s.f. (Med.) Proces de extindere a carcinoamelor la mai multe organe; carcinoză. – Din fr. carcinomatose.

carcinotron
CARCINOTRÓN, carcinotroane, s.n. Tub electronic cu vid înaintat, folosit în domeniul frecvențelor foarte înalte. – Din fr. carcinotron.

carcinoza
CARCINÓZĂ, carcinoze, s.f. (Med.) Carcinomatoză. – Din fr. carcinose.

carda
CARDÁ, cardez, vb. I. Tranz. A prelucra un material textil fibros la cardă; a scărmăna, a dărăci. – Din fr. carder.

cardama
CARDAMÁ, cardamale, s.f. Plantă erbacee mică, cu tulpina târâtoare, ramificată și cu flori mici, albe (Nasturtium officinale). – Din ngr. kárdamon.

cardamom
CARDAMÓM s.m., s.n. 1. S.m. Plantă tropicală ale cărei semințe au gust piperat (Elettaria cardamomum). 2. S.n. Ulei cu miros plăcut extras din cardamom (1). – Din fr. cardamome.

cardan
CARDÁN, cardane, s.n. Sistem de suspensie sau de articulație, care permite mișcarea în toate sensurile. – Din fr. cardan.

cardanic
CARDÁNIC, -Ă, cardanici, -ce, adj. 1. (Despre un sistem de suspensie) Care permite unui obiect suspendat să-și păstreze poziția orizontală. 2. (Despre un sistem de articulație a două piese ale unui mecanism) Care permite uneia dintre piese să-și păstreze poziția favorabilă transmiterii mișcării, indiferent de poziția celeilalte piese. ♢ Ax cardanic sau axă cardanică = arbore de transmisie (la automobile și la alte mașini) care leagă cutia de viteză cu arborele diferențialului. – Cardan + suf. -ic.

cardare
CARDÁRE, cardări, s.f. Acțiunea de a carda și rezultatul ei. – V. carda.

cardat
CARDÁT, -Ă, cardați, -te, adj. (Despre lână, bumbac etc.) Scărmănat, dărăcit. – V. carda.

carda
CÁRDĂ, carde, s.f. Mașină folosită în filaturi pentru dărăcirea (și prelucrarea) mecanizată a unui material textil. – Din fr. carde.

cardiac
CARDIÁC, -Ă, cardiaci, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține inimii, privitor la inimă. 2. S.m. și f., adj. (Persoană) care suferă de o boală de inimă. [Pr.: -di-ac] – Din fr. cardiaque, lat. cardiacus.

cardialgie
CARDIALGÍE, cardialgii, s.f. Durere acută de stomac sau de inimă. [Pr.: -di-al-] – Din fr. cardialgie.

cardie
CÁRDIE, cardii, s.f. Orificiul superior al stomacului, situat la locul de unire dintre esofag și stomac. – Din fr. cardia.

cardiectazie
CARDIECTAZÍE s.f. Dilatare a compartimentelor inimii. [Pr.: -di-ec-] – Din fr. cardiectasie.

cardigan
CÁRDIGAN, cardigane, s.n. (Rar) Jachetă (bărbătească) tricotată, cu mâneci largi, încheiată cu nasturi în față. – Din fr., engl. cardigan.

cardinal
CARDINÁL, -Ă, cardinali, -e, adj., s.m. I. Adj. Principal, esențial, fundamental. ♢ Punct cardinal = fiecare dintre cele patru direcții principale ale orizontului, care ajută la determinarea poziției unui punct de pe glob. Numeral cardinal = numeral care exprimă un număr întreg abstract sau un număr determinat de obiecte, ființe etc. II. S.m. Titlu din ierarhia bisericii catolice, purtat de înalții demnitari care alcătuiesc consiliul papei și dintre care se alege noul papă; persoană care poartă acest titlu. ♦ (Adjectival; în sintagma) Roșu cardinal = roșu purpuriu. – Din fr. cardinal, lat. cardinalis.

cardinalat
CARDINALÁT s.n. (Rar) Demnitatea de cardinal (II). – Din fr. cardinalat, lat. cardinalatus.

cardioaccelerator
CARDIOACCELERATÓR, cardioacceleratori, adj. (În sintagma) Nerv cardioaccelerator = nerv simpatic care are rolul de a accelera ritmul bătăilor inimii atunci când este excitat. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardioaccélérateur.

cardiocel
CARDIOCÉL, cardiocele, s.n. (Med.) Hernie congenitală a inimii în abdomen. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiocèle.

cardiofobie
CARDIOFOBÍE, cardiafobii, s.f. (Med.) Teamă patologică de a se îmbolnăvi de inimă. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiophobie.

cardiograf
CARDIOGRÁF, cardiografe, s.n. Aparat care înregistrează grafic pulsațiile inimii. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiographe.

cardiografic
CARDIOGRÁFIC, -Ă, cardiografici, -ce, adj. Referitor la cardiografie, care aparține cardiografiei. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiographique.

cardiografie
CARDIOGRAFÍE, cardiografii, s.f. Înregistrare a contracțiilor inimii cu ajutorul cardiografului. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiographie.

cardiograma
CARDIOGRÁMĂ, cardiograme, s.f. Curbă care reprezintă bătăile inimii înregistrate la cardiograf. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiogramme.

cardioida
CARDIOÍDĂ, cardioide, s.f. Curbă descrisă de un punct al unui cerc care se rostogolește în exterior, și fără alunecare, pe un alt cerc, imobil și de aceeași rază cu primul cerc. [Pr.: -di-o-] – Din germ. Kardioide.

cardioinhibitor
CARDIOINHIBITÓR, cardioinhibitori, adj.m. (În sintagma) Nerv cardioinhibitor = ramură a nervului vag care are rolul de a rări bătăile inimii atunci când este excitat. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardioinhibiteur.

cardiolog
CARDIOLÓG, -Ă, cardiologi, -ge, s.m. și f. Medic specialist în boli de inimă. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiologue.

cardiologie
CARDIOLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care se ocupă cu studiul anatomiei, fiziologiei și patologiei inimii și al bolilor de inimă. [Pr.: -di-a-] – Din fr. cardiologie.

cardiomalacie
CARDIOMALACÍE, cardiomalacii, s.f. (Med.) Distrofie a miocardului prin infiltrarea fibrei musculare cu grăsimi. [Pr.: -di-a-] – Din fr. cardiomalacie.

cardiomegalie
CARDIOMEGALÍE, cardiomegalii, s.f. (Med.) Mărire exagerată a volumului inimii. [Pr.: -di-a-] – Din fr. cardiomégalie.

cardiomiopatie
CARDIOMIOPATÍE, cardiomiopatii, s.f. (Med.) Denumire generică pentru bolile miocardului. [Pr.: -di-o-mi-o-] – Din engl. cardiomiopathy.

cardiopatie
CARDIOPATÍE, cardiopatii, s.f. Boală de inimă. [Pr.: -di-a-] – Din fr. cardiopathie.

cardioplastie
CARDIOPLASTÍE, cardioplastii, s.f. Operație plastică asupra stomacului și esofagului pentru lărgirea cardiei. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardioplastie.

cardioplegie
CARDIOPLEGÍE, cardioplegii, s.f. (Med.) Paralizie a mușchilor inimii. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardioplégie.

cardioscleroza
CARDIOSCLERÓZĂ, cardioscleroze, s.f. Scleroză a mușchiului cardiac. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiosclérose.

cardioscop
CARDIOSCÓP, cardioscoape, s.n. Aparat cu care se examinează contracțiile inimii. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardioscope.

cardioscopie
CARDIOSCOPÍE, cardioscopii, s.f. Examinare a bătăilor inimii cu ajutorul cardioscopului. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardioscopie.

cardiospasm
CARDIOSPÁSM, cardiospasme, s.n. Spasm al inimii. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiospasme.

cardiotomie
CARDIOTOMÍE, cardiotomii, s.f. (Med.) Intervenție chirurgicală pe inimă. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiotomie.

cardiotonic
CARDIOTÓNIC, -Ă, cardiotonici, -ce, adj., s.n. (Medicament) care stimulează inima, întărindu-i forța de contracție și normalizându-i ritmul bătăilor. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiotonique.

cardiotoxic
CARDIOTÓXIC, -Ă, cardiotoxici, -ce, adj. (Despre o substanță sau un agent) Care tulbură activitatea inimii. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardiotoxique.

cardiovascular
CARDIOVASCULÁR, -Ă, cardiovasculari, -e, adj. Privitor la legătura dintre inimă și vasele periferice și viscerale. ♢ Sistem (sau aparat) cardiovascular = aparat circulator. [Pr.: -di-o-] – Din fr. cardio-vasculaire.

cardita
CARDÍTĂ, cardite, s.f. Inflamație a inimii. – Din fr. cardite.

cardium
CÁRDIUM s.n. Gen de moluște cu cochilia ovală, subtire, mult boltită (Cardium); moluscă din acest gen. [Pr.: -di-um] – Din lat. Cardium, numele știintific al moluștei.

cardon
CARDÓN s.m. Plantă erbacee legumicolă din familia compozeelor, cultivată la noi pe suprafețe mici pentru pețiolul frunzelor și nervura principală, care sunt comestibile (Cynara cardunculus). – Din fr. cardon.

care
CÁRE pron. interog.-rel. I. (Pronume relativ; are rol de conjuncție, ca element de legătură între propoziția regentă unde se află numele căruia îi ține locul și propoziția subordonată). 1. (Introduce propoziții atributive) Cartea pe care trebuia să ți-o aduc am pierdut-o. ♢ (Introduce propoziții atributive circumstanțiale) a) (Cu nuanță finală) Să ia călăuză din sat, care să le arate drumul. b) (Cu nuanță condițională) Ce holeră ar fi aceea care i-ar lăsa neatinși pe oamenii mei? 2. (Cu valoare de pronume demonstrativ) Cel ce, cine; acela..., ce... ♦ (Cu sens neutru) Ceea ce. ♢ Loc. conj. După care = după aceea. Care va (sau vra) să zică = ceea ce înseamnă, prin urmare. 3. (Cu valoare de pronume nehotărât) a) Fiecare. Le porunci să meargă care pe unde va putea. ♢ Expr. (Să) nu care cumva = nu cumva să... Nu care cumva... ? = (oare) nu cumva... ? b) (în corelație cu sine însuși exprimă ideea de opozitie sau de distribuție) Unul... altul, acesta... acela..., parte... parte... ♢ Expr. Care (mai) de care = unul mai mult (sau mai tare) decât altul, pe întrecute. II. (Pronume interogativ, folosit pentru a afla despre cine sau despre ce este vorba ori în ce fel se prezintă o ființă sau un lucru) Care n-a înțeles întrebarea? ♢ (Introduce propoziții interogative indirecte) L-a întrebat care îi place mai mult. ♢ Expr. Care alta? = ce altceva? Care pe care? = care din doi e mai tare? ♢ (Cu valoare de adjectiv interogativ) Care om nu ține la viața lui? [Gen.-dat. sg. m. căruia, f. căreia, gen.-dat. pl. m. și f. cărora; (când are valoare de adjectiv interog.-rel.) gen.-dat. sg. m. cărui, f. cărei, gen.-dat. pl. m. și f. căror. Nom. sg. m. și: (înv.) carele; nom. pl. m. și f. și: cari] – Lat. qualis.

carena
CARENÁ, carenez, vb. I. Tranz. 1. A repara carena unei nave. ♦ A așeza o navă pe o coastă pentru a o repara. 2. A acoperi cu tablă suprafața exterioară a unui vehicul de mare viteză. – Din fr. caréner, lat. carenare.

carenaj
CARENÁJ, carenaje, s.n. 1. Faptul de a carena. 2. Îmbrăcăminte de tablă sau de placaj aplicată pe un corp pentru a-i micșora rezistența aerodinamică relativă față de un fluid. – Din fr. carénage.

carenal
CARENÁL, -Ă, carenali, -e, adj. Al carenei florilor. – Din fr. carénal.

carenare
CARENÁRE, carenări, s.f. (Rar) Carenaj. – V. carena.

carenat
CARENÁT, -Ă, carenați, -te, adj., s.f. 1. Adj. În formă de carenă (1), de luntre. 2. S.f. pl. Păsări care au sternul prevăzut cu o carenă (2). – Din fr. caréné.

carena
CARÉNĂ, carene, s.f. 1. Partea exterioară a corpului unei nave, care se găsește sub linia de plutire. 2. Proeminență prelungită a unor organe. Carena sternului la păsări. 3. (Bot.) Structură în corola leguminoaselor alcătuită din două petale inferioare care cresc unite. – Din fr. carène, it. carena.

carent
CARÉNT, -Ă, carenți, -te, adj. (Rar) Cu lipsuri. – De la carență.

carenta
CARÉNȚĂ, carențe, s.f. Lipsă, deficiență; neglijență. – Din fr. carence, lat. carentia.

carential
CARENȚIÁL, -Ă, carențiali, -e, adj. (Rar) Care este produs de o carență. [Pr.: -ți-al] – Din fr. carentiel.

caret
CARÉT, careți, s.m. Broască țestoasă comestibilă din mările calde lungă de 60-80 cm, înotătoare, din a cărei carapace cornoasă se obține bagaua (Eretmochelys imbricata). – Din fr. caret.

caretas
CARETÁȘ, caretași, s.m. Persoană care face carete. [Var.: (reg.) carâtaș s.m.] – Caretă + suf. -aș.

careta
CARÉTĂ, carete, s.f. Trăsură închisă, cu patru roți. [Var.: (reg.) carâtă s.f.] – Din rus. kareta.

caretasie
CARETĂȘÍE s.f. Ocupația, meseria caretașului. – Caretaș + suf. -ie.

carete
CARÉTE, careți, s.m. Nume dat unor viermișori care se formează pe anumite alimente. – Car^1 + suf. -ete.

careu
CARÉU, careuri, s.n. 1. Mod de așezare în formă de pătrat a unor persoane sau obiecte. 2. Suprafață a terenului de fotbal, de tenis etc., marcată cu alb, care delimitează anumite zone în câmpul de joc, și în cadrul căreia se aplică unele reguli speciale. 3. Încăpere la bordul unei nave folosită ca sală de mese, de lectură și de recreație pentru ofițeri. 4. (La unele jocuri de cărți) Grup de patru cărți de aceeași valoare. – Din fr. carré.

careva
CAREVÁ pron. nehot. Vreunul, oarecare, cineva. – Care + va.

carfologic
CARFOLÓGIC, -Ă, carfologici, -ce, adj. (Med.) Referitor la carfologie. – Din fr. carphologique.

carfologie
CARFOLOGÍE s.f. Agitație a degetelor unui bolnav care pare că vrea să pipăie obiecte mici. – Din fr. carphologie.

cargabas
CARGABÁS, cargabase, s.n. (Mar.) Manevră curentă de strângere a unei vele. – Din fr. cargue basse.

cargan
CARGÁN, cargane, s.n. Fibră proteică, obținută din cazeină. – Et. nec.

cargobot
CARGOBÓT, cargoboturi, s.n. Navă maritimă comercială destinată transportului de mărfuri la mare distanță; cargou. – Din fr. cargo-boat (< engl.).

cargou
CARGÓU, cargouri, s.n. Cargobot. – Din fr. cargo.

caria
CARIÁ, pers. 3 cariază, vb. I. Refl. (Despre dinți) A face carii, a se strica. [Pr.: -ri-a] – Din fr. carier.

cariat
CARIÁT, -Ă, cariați, -te, adj. (Despre dinți) Ros, stricat, găurit de o carie. [Pr.: -ri-at] – V. caria.

cariatida
CARIATÍDĂ, cariatide, s.f. Statuie reprezentând o femeie care susține, ca o coloană, cornișa unui acoperiș, o intrare etc. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. cariatide, lat. caryatides.

caribi
CARÍBI s.m. pl. v. caraibi.

caric
CARÍC s.n. Totalitatea încărcăturii utile a unei nave comerciale. – Din it. carico.

caricatural
CARICATURÁL, -Ă, caricaturali, -e, adj. De caricatură, privitor la caricatură. – Din fr. caricatural.

caricatura
CARICATÚRĂ, caricaturi, s.f. 1. Reprezentare, mai ales în desen, a unei persoane sau a unei situații prin exagerarea unor trăsături, îndeosebi negative, cu o intenție satirică sau umoristică. ♦ Înfățișare ridicolă a unei persoane sau a unui obiect; persoană sau obiect cu această înfățișare. 2. Imitație nereușită, care denaturează originalul. – Din fr. caricature.

caricaturism
CARICATURÍSM s.n. (Rar) Mod caricatural de prezentare a unei persoane, a unei situații etc. – Caricatură + suf. -ism.

caricaturist
CARICATURÍST, -Ă, caricaturiști, -ste, s.m. și f. Artist specializat în caricaturi (1). – Din fr. caricaturiste.

caricaturistic
CARICATURÍSTIC, -Ă, caricaturistici, -ce, adj. 1. Care exagerează unele trăsături, îndeosebi negative, ale unei persoane, ale unei situații, cu intenție satirică sau umoristică. 2. Propriu caricaturii. – Caricaturist + suf. -ic.

caricaturiza
CARICATURIZÁ, caricaturizez, vb. I. Tranz. A înfățișa pe cineva sau ceva printr-o caricatură. – Caricatură + suf. -iza. Cf. fr. c a r i c a t u r e r.

caricaturizare
CARICATURIZÁRE, caricaturizări, s.f. Acțiunea de a caricaturiza. – V. caricaturiza.

carida
CARÍDĂ, caride, s.f. Animal marin asemănător cu racul, căutat pentru carnea lui gustoasă; crevetă (Palaemon squilla). – Din ngr. gharídha.

carie
CÁRIE, carii, s.f. 1. Leziune de natură microbiană sau chimică a dinților, a oaselor și care, prin evoluție, formează o cavitate. 2. Defect superficial al pieselor turnate, sub forma unor canale cu margini neregulate. – Din fr. carie, lat. caries.

cariera
CARIÉRĂ^1, cariere, s.f. Exploatare minieră de unde se extrag diferite varietăți de substanțe minerale, materiale de construcții etc. și unde toate lucrările se execută sub cerul liber. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. carrière.

CARIÉRĂ^2, cariere, s.f. Profesiune, ocupație; domeniu de activitate; timp cât cineva lucrează într-un anumit domeniu. ♦ Etapă, treaptă în ierarhia socială sau profesională. ♦ Poziție în societate, situație bună. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. carrière.

cariere
CARIÉRE s.f. Acțiunea de a se caria și rezultatul ei. [Pr.: -ri-e-] – V. caria.

carierism
CARIERÍSM s.n. Tendință de a parveni cu orice preț și prin orice mijloace. [Pr.: -ri-e-] – Carieră^2 + suf. -ism. Cf. rus. k a r'  e r i z m.

carierist
CARIERÍST, -Ă, carieriști, -ste, adj. (Adesea substantivat) Care luptă pe orice cale pentru a parveni. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. carriériste.

carilon
CARILÓN, carilonuri, s.n. Instrument muzical la care se pot executa melodii cu ajutorul unor clopote sau al unor lame acordate la anumite tonuri. – Din fr. carillon.

carioca
CARIÓCA^1 s.f. 1. Dans popular din America Latină (Brazilia), cu ritm moderat; melodie după care se execută acest dans. 2. Instrument popular de percuție folosit la acompanierea ritmică a dansului carioca (1). [Pr.: -ri-o-] – Din sp., port. carioca.

CARIÓCA^2 s.f. Instrument de scris cu tuș colorat îmbibat într-o fâșie de pâslă. [Pr.: -ri-o-] – Denumire comercială.

cariochineza
CARIOCHINÉZĂ s.f. Mod de înmulțire a celulelor plantelor și animalelor, caracterizat prin transformări în structura nucleului; mitoză. [Pr.: -ri-o-] – Var.: cariocinéză s.f.] – Din fr. kariokinèse.

cariocineza
CARIOCINÉZĂ s.f. v. cariochineză.

cariofilacee
CARIOFILACÉE, cariofilacee, s.f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate, cu noduri pronunțate pe tulpină, cu frunze înguste, cu flori hermafrodite dispuse în inflorescențe și cu fructe capsule; (și la sg.) plantă din această familie. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. caryophyllacées.

cariola
CARIÓLĂ, cariole, s.f. Trăsură ușoară cu două roți, cu suspensie pe arcuri, trasă de un cal. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. carriole, it. carriola.

cariologie
CARIOLOGÍE s.f. Parte a biologiei care studiază nucleul și celula. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. caryologie.

cariometrie
CARIOMETRÍE s.f. Măsurare a diametrului nucleelor celulare cu ajutorul microscopului. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. caryométrie.

cariopsa
CARIÓPSĂ, cariopse, s.f. Tip de fruct uscat, indehiscent, cu pericarpul lipit de sămânța unică. [Pr.: -ri-ap-] – Din fr. caryopse.

caritabil
CARITÁBIL, -Ă, caritabili, -e, adj. Care manifestă caritate; milos, generos. – Din fr. charitable.

caritate
CARITÁTE s.f. Atitudine miloasă, plină de generozitate față de cineva; filantropie. ♢ Soră de caritate = soră de ocrotire; infirmieră. – Din fr. charité, lat. caritas, -atis.

carlinga
CARLÍNGĂ, carlingi, s.f. 1. Cabină pentru echipajul unui avion, în care stă pilotul și unde sunt instalate comenzile de zbor, aparatele de bord etc. 2. Grindă longitudinală din osatura unei nave, care servește la legarea diferitelor părți ale navei. – Din fr. carlingue.

carmac
CARMÁC, carmace, s.n. Unealtă pentru pescuit fără nadă, formată din mai multe șiruri de cârlige mari așezate în apă la diferite adâncimi. – Din rus. karmak.

carmajin
CARMAJÍN s.n. (Reg.) Piele vopsită în roșu-închis.[Var.: carmazín s.n.] – Din magh. karmazsin.

carmangerie
CARMANGERÍE, carmangerii, s.f. 1. (Înv.) Măcelărie (1). 2. Restaurant în care se prepară și se servesc specialități din carne.- Carmangiu + suf. -erie.

carmangiu
CARMANGÍU, carmangii, s.m. Persoană care lucrează în carmangerie. – Din tc. dial. karmancı.

carmaniola
CARMANIÓLĂ, carmaniole, s.f. 1. Cântec și dans francez din timpul Revoluției Franceze din 1789-1794. 2. Vestă scurtă purtată în timpul Revoluției Franceze. – Din fr. carmagnole.

carmazin
CARMAZÍN s.n. v. carmajin.

carmelit
CARMELÍT, -Ă, carmeliți, -te, s.m. și f. Călugăr(iță) catolic(ă) care aparține unui ordin înființat în Spania în sec. XIII. – Din fr. carmélite.

carmin
CARMÍN s.n. Colorant roșu de origine vegetală sau animală, folosit în cosmetică, în pictură etc.; cârmâz (2); p. ext. culoare roșie. – Din it. carmin, lat. carminium.

carminativ
CARMINATÍV, -Ă, carminativi, -e, adj., s.n. (Medicament) care calmează durerile abdominale și favorizează evacuarea gazelor intestinale. – Din fr. carminatif.

carnabat
CARNABÁT s.n. Rasă de oi cu lâna semifină, de culoare roșcată-cafenie originară din Bulgaria, a cărei carne nu are mirosul caracteristic. – Din bg. karnabat.

carnaj
CARNÁJ, carnaje, s.n. (Franțuzism) Ucidere în masă; măcel, masacru. – Din fr. carnage.

carnal
CARNÁL, -Ă, carnali, -e, adj. De carne, privitor la carne; p. ext. trupesc. – Din lat. carnalis.

carnalit
CARNALÍT s.n. Amestec natural de clorură de potasiu și de magneziu, folosit ca îngrășământ chimic. – Din fr. carnallite.

carnasier
CARNASIÉR, -Ă, carnasieri, -e, adj., s.f. 1. Adj. (Despre animale) Carnivor. 2. S.f. Fiecare dintre cele patru măsele mari și tăioase ale unor animale carnivore. [Pr.: -si-er] – Din fr. carnassier.

carnat
CARNÁT, carnate, adj. (Despre regimuri alimentare) Cu carne. – Din carne.

carnatie
CARNÁȚIE, carnații, s.f. Coloritul și structura pielii unei persoane. – Din fr. carnation.

carnaval
CARNAVÁL, carnavaluri, s.n. Perioadă care precedă postul în unele țări, când au loc petreceri populare însoțite de deghizări, care alegorice, focuri de artificii etc. ♦ Petrecere populară din această perioadă – Din fr. carnaval (< it.).

carnavalesc
CARNAVALÉSC, -ÉSCĂ, carnavalești, adj. (Rar) Care aparține carnavalului, privitor la carnaval. – Din fr. carnavalesque.

carnaxi
CARNAXÍ interj. (Înv.) Cuvânt care exprimă ciudă, supărare, spaimă. – Din tc. karnaksı.

carne
CÁRNE, cărnuri, s.f. 1. Nume dat țesutului muscular al corpului omenesc sau al animalelor împreună cu țesuturile la care aderă. ♢ Carne de tun = masă de militari trimiși pe front spre a lupta și care sunt expuși măcelului, cu pierderi mari de vieți omenești. Carne vie = carne de pe care s-a jupuit pielea. ♢ Expr. A tăia (sau a da, a trage) în carne vie = a) a tăia (sau a da, a trage) în plin, direct (în cineva); b) a încerca să curme un rău prin măsuri foarte drastice. A fi rău (sau bun) de carne = a se vindeca greu (sau ușor) la o rană. În carne și oase = în persoană, în realitate. Carne din carnea cuiva = descendent direct din cineva, rudă de sânge. A-și pune (sau a-și băga) carnea în (sau la) saramură = a face eforturi mari, a risca foarte mult în vederea realizării unui scop. A pune (sau a prinde etc.) carne = a se îngrășa. A crește carnea pe cineva = a simți o satisfacție, a fi bucuros. A tremura carnea pe cineva = a tremura de frică. 2. Bucată din țesutul muscular al animalelor tăiate, întrebuințată ca aliment. 3. Partea interioară a pielii, opusă feței acesteia. 4. (Bot.) Pulpă la fructe. – Lat. caro, carnis.

carnet
CARNÉT, carnete, s.n. Caiețel de buzunar, uneori cu date și cu rubrici tipărite, pentru diferite însemnări. ♦ Act, document în formă de caiețel, care atestă apartenența posesorului la o organizatie politică, de masă etc. ♢ Carnet de muncă = document (în formă de caiețel) care cuprinde date privitoare la activitatea unei persoane (vechime în muncă, locul de muncă) și care servește acesteia pentru anumite drepturi (pensie, retribuție, concediu etc.); carte de muncă. – Din fr. carnet.

carnetel
CARNEȚÉL, carnețele, s.n. Diminutiv al lui carnet. – Carnet + suf. -el.

carnian
CARNIÁN, -Ă, carnieni, -e, s.n., adj. 1. S.n. Primul etaj al triasicului superior din regiunile alpine, caracterizat prin prezența unor cefalopode, lamelibranhiate etc. 2. Adj. Care se referă la carnian (1). [Pr.: -ni-an] – Din fr. carnien.

carnivor
CARNIVÓR, -Ă, carnivori, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care se hrănește mai ales cu carne. ♢ Plante carnivore = grup restrâns de plante care, pe lângă nutriția normală (asimilația clorofiliană), au însușirea de a se hrăni cu animale (insecte, viermi etc.) 2. S.n. (La pl.) Ordin din clasa mamiferelor care se hrănesc mai ales cu carne, având carnasiere și canini lungi și ascuțiți; (și la sg.) animal din acest ordin. – Din fr. carnivore, lat. carnivorus.

carnotit
CARNOTÍT s.n. Mineral de uraniu și vanadiu, puternic radioactiv. – Din fr. carnotite.

caro
CARÓ, carale, s.n. Una dintre cele două culori roșii la cărțile de joc, însemnată cu romburi. – Din fr. carreau.

caroia
CAROIÁ, caroiez, vb. I. Tranz. A aplica un caroiaj pe o hartă topografică, pe un plan etc. [Pr.: -ro-ia] – Din fr. carroyer.

caroiaj
CAROIÁJ, caroiaje, s.n. Rețea de pătrățele înscrisă pe un desen, pe o hartă etc. pentru a servi la reproducerea acestora la o altă scară. [Pr.: -ro-iaj] – Din fr. carroyage.

carola
CARÓLĂ, carole, s.f. Dans medieval francez executat în cerc sau în lanț. – Din fr. carole.

carolingian
CAROLINGIÁN, -Ă, carolingieni, -e, adj. Care aparține dinastiei lui Carol cel Mare, privitor la această dinastie. [Pr.: -gi-an] – Din fr. carolingien.

caronada
CARONÁDĂ, caronade, s.f. (Mar.) Vechi tun naval scurt, făcut din fontă. – Din fr. caronade.

carosabil
CAROSÁBIL, -Ă, carosabili, -e, adj. (Despre drumuri) Care permite circulația vehiculelor rutiere; (despre partea unui drum) care este rezervată circulației vehiculelor rutiere. – Din fr. carrossable.

caroserie
CAROSERÍE, caroserii, s.f. Parte a unui vehicul așezată deasupra osiilor și a roților, amenajată pentru transportul oamenilor sau al mărfurilor. – Din fr. carrosserie.

carosier
CAROSIÉR, -Ă, carosieri, -e, adj., s.m. (Rar) 1. Adj. (Despre cai) Cu mersul elegant, folosit pentru vehicule de lux. 2. S.m. Fabricant de caroserii. [Pr.: -si-er] – Din fr. carrossier.

carota
CAROTÁ, carotez, vb. I. Intranz. (Franțuzism) A înșela, a extorca. ♦ (La biliard) A juca astfel încât să rămână adversarului o lovitură dificilă. – Din fr. carotter.

carotaj
CAROTÁJ, carotaje, s.n. Determinare prin foraj a structurii și compoziției straturilor scoarței terestre, bazată pe analiza probelor carotelor (2) sau pe măsurarea mărimilor fizice caracteristice ale rocii străbătute. – Din fr. carottage.

carota
CARÓTĂ, carote, s.f. 1. Varietate de morcovi timpurii, cu rădăcini scurte globuloase, de culoare galbenă-roșiatică. 2. Probă cilindrică de material luată din betonul de fundație al unei șosele, în vederea verificării proprietăților fizice și mecanice ale acesteia în laborator. 3. Fig. (Rar) Înșelătorie, șmecherie, trișare, șarlatanie. 4. (La jocul de biliard) Poziție dificilă lăsată adversarului care urmează să execute lovitura. – Din fr. carotte.

caroten
CAROTÉN s.n. Pigment roșu-portocaliu care se găsește în unele vegetale și în unele produse animale. [Var.: carotínă s.f.] – Din fr. carotène, germ. Karotin.

carotenemie
CAROTENEMÍE s.f. v. carotinemie.

carotenoida
CAROTENOÍDĂ, carotenoide, s.f. Substanță colorantă naturală galbenă, portocalie sau roșie. [Pr.: -no-i-] – Var.: carotinoíd s.n., carotinoídă s.f.] – Din fr. caroténoide.

carotida
CAROTÍDĂ, carotide, s.f. Fiecare dintre cele două artere principale, ramuri ale aortei, situate de o parte și de alta a gâtului, care transportă sângele de la inimă la cap; arteră cefalică. – Din fr. carotide.

carotidian
CAROTIDIÁN, -Ă, carotidieni, -e, adj. (Anat.) Al carotidei. [Pr.: -di-an] – Din fr. carotidien.

carotiera
CAROTIÉRĂ, carotiere, s.f. Utilaj de foraj folosit pentru tăierea și scoaterea la suprafață a carotelor (2) din gaura de sondă. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. carottier.

carotina
CAROTÍNĂ s.f. v. caroten.

carotinemie
CAROTINEMÍE, carotinemii, s.f. (Fiziol.) Prezență a carotenului în sânge; cantitate de caroten prezentă în sânge. [Var.: carotenemíe s.f.] – Din fr. carotinémie.

carotinoid
CAROTINOÍD s.n. v. carotenoidă.

carotinoida
CAROTINOÍDĂ s.f. v. carotenoidă.

carou
CARÓU, carouri, s.n. (De obicei la pl.) Pătrățel imprimat pe (sau țesut în) unele stofe, format din dungi de altă culoare decât fondul. – Din fr. carreau.

carp
CARP s.n. Grup de opt oase mici care alcătuiesc scheletul încheieturii mâinii, articulându-se cu oasele antebrațului și metacarpului. – Din fr. carpe, lat. carpus.

carpatic
CARPÁTIC, -Ă, carpatici, -ce, adj. Din munții Carpați, al Carpaților, privitor la Carpați; carpatin. – Din fr. karpatique.

carpatin
CARPATÍN, -Ă, carpatini, e, adj. Carpatic. – Din fr. karpathin.

carpela
CARPÉLĂ, carpele, s.f. Frunzișoară modificată situată în centrul unei flori, care poartă ovulele. – Din fr. carpelle.

carpen
CÁRPEN, carpeni, s.m. Arbore înalt, cu frunze ovale dințate și cu flori grupate în amenți, cu lemnul tare și alb, cu dungi argintii și adâncituri pe trunchi, întrebuințat la construcții și în rotărie; cărpinar (Carpinus betulus). – Lat. carpinus.

carpeta
CARPÉTĂ, carpete, s.f. Covoraș. – Din fr. carpette.

carpian
CARPIÁN, -Ă, carpieni, -e, adj. Al carpului. [Pr.: -pi-an] – Din fr. carpien.

carpicultura
CARPICULTÚRĂ s.f. Ciprinicultură. – Din fr. carpiculture.

carpocapsa
CARPOCÁPSĂ, carpocapse, s.f. Insectă care trăiește pe arborii fructiferi. – Din fr. carpocapse.

carpofag
CARPOFÁG, -Ă, carpofagi, -ge, adj. (Despre animale) Care se hrănește cu fructe. – Din fr. carpophage.

carpofor
CARPOFÓR, carpofori, s.m. Peduncul care susține fructul. – Din fr. carpophore, germ. Karpophor.

carpologie
CARPOLOGÍE s.f. Parte a botanicii care se ocupă cu studiul fructelor. – Din fr. carpologie.

carst
CARST, carsturi, s.n. Eroziune și dizolvare a calcarelor, gipsurilor și sării, provocată de apele subterane sau de suprafață, urmată de crearea unor forme caracteristice; (concr.) formă de relief rezultată în urma acestei eroziuni. – Din germ. Karst.

carstic
CÁRSTIC, -Ă, carstici, -ce, adj. Care aparține carstului, privitor la carst, specific carstului. ♢ Regiune carstică = regiune cu carst foarte dezvoltat. – Din fr. karstique.

cart
CART^1, carturi, s.n. 1. Serviciu de patru ore, executat permanent, pe schimburi, pe bordul unei nave, de membrii echipajului. 2. A 32-a parte din roza vânturilor, adică 11¼ grade. – Din fr. quart.

CART^2, carturi, s.n. Automobil de curse mic, cu caroseria și partea mecanică simplificate și viteza redusă; automobil de acest tip folosit de copii în unele jocuri sportive. [Scris și: kart] – Din engl., fr. kart.

carta
CARTÁ, cartez, vb. I. Tranz. 1. A repartiza, a grupa scrisorile (la poștă) după adresele destinatarilor. 2. A transpune pe o hartă topografică anumite detalii ale terenului unei regiuni; a efectua o cartare (2). – Din cărți.

cartabos
CARTABÓȘ s.m. v. caltaboș.

cartaginez
CARTAGINÉZ, -Ă, cartaginezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte din populația vechii Cartagine sau era originară de acolo; pun. 2. Adj. Care aparține Cartaginei sau locuitorilor ei, privitor la Cartagina sau la locuitorii ei; punic. – Cartagina (n. pr.) + suf. -ez. Cf. fr. C a r t h a g i n o i s.

cartare
CARTÁRE, cartări, s.f. 1. Acțiunea de a carta și rezultatul ei. 2. Urmărire pe teren și transpunere, prin semne și prin culori convenționale, pe hărți topografice, a răspândirii și a caracterelor diferitelor elemente din natură (roci, formațiuni geologice, ape, soluri, animale etc.) – V. carta.

cartator
CARTATÓR, -OÁRE, cartatori, -oare, s.m. și f. Persoană care cartează (1) corespondența. – Carta + suf. -tor.

carta
CÁRTĂ, carte, s.f. 1. Nume dat (în evul mediu) actelor destinate a consemna unele privilegii și libertăți fundamentale ale unor clase sau pături sociale și a servi drept constituție unui stat. 2. Manifest cuprinzând revendicările unei organizații politice, sociale, profesionale etc. 3. Act care stă la baza organizării și funcționării unei organizații internaționale. Carta Organizației Națiunilor Unite. - Din fr. charte, lat. charta.

carte
CÁRTE, cărți, s.f. I. 1. Scriere cu un anumit subiect, tipărită și legată sau broșată în volum. ♢ Carte albastră (sau albă, neagră etc.) = publicație oficială a unui guvern care conține documente justificative privitoare la o problemă politică. ♢ Expr. A vorbi (sau a spune) ca la (sau ca din) carte = a vorbi ca un om învățat; a vorbi așa cum trebuie; a face caz de erudiția sa, a fi pedant. A se pune pe carte = a se apuca serios de învățat. Cum scrie la carte = așa cum trebuie, cum se cere. Om de carte = persoană care citește, studiază mult; cărturar. ♦ Diviziune mai mare decât un capitol a unei scrieri de proporții mari. 2. Fig. Cunoștințe de scriere și de citire; învățătură, știință, cultură. Ai carte, ai parte. 3. Registru. II. 1. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Carnet cu date personale, care atestă sau conferă unei persoane anumite drepturi. Carte de membru. ♢ Carte de muncă = carnet de muncă. 2. Bucată de carton, cu însemnări scrise sau tipărite, căreia i se dau diferite întrebuințări: pentru corespondență (carte poștală), ca permis de intrare la un concert, la o bibliotecă (carte de intrare), indicând numele (profesiunea, adresa etc.) unei persoane (carte de vizită) etc. ♦ Fiecare din cele 52 sau 32 de cartoane dreptunghiulare, diferențiate după culorile, semnele și figurile imprimate pe ele și întrebuințate la anumite jocuri de noroc. ♢ Expr. A da cărțile pe față = a-și arăta gândurile sau planurile, a spune adevărul. A(-și) juca ultima carte = a face o ultimă încercare (riscând) în vederea atingerii unui scop. A juca cartea cea mare = a depune toate eforturile și a se avânta cu toate riscurile într-o confruntare (desperată) în scopul atingerii unui ideal. A da în cărți = A pretinde ca ghicește viitorul cu ajutorul cărților de joc. III. (Înv. și pop.) 1. Scrisoare. 2. Ordin scris, emis de o autoritate. 3. Act scris, document; dovadă. ♢ Carte de judecată = hotărâre, sentință judecătorească. – Refăcut din cărți (pl. lui *cartă < lat. charta), prin analogie cu parte-părți; (II) din fr. carte.

cartel
CARTÉL, carteluri, s.n. 1. Uniune monopolistă în care mai multe întreprinderi din aceeași ramură de producție încheie o convenție, stabilind prețurile, condițiile de vânzare și de aprovizionare, termenele de plată, cantitatea de mărfuri ce urmează să o producă fiecare și își împart piețele de desfacere, în vederea limitării sau eliminării concurenței. 2. Coaliție între două sau mai multe partide, organizații etc. 3. (Înv.) Convenție scrisă între state, pentru schimbul sau răscumpărarea prizonierilor. – Din fr., engl. cartel.

cartela
CARTELÁ^1, cartelez, vb. I. Refl. (Despre întreprinderi, partide politice etc.) A se reuni, a intra într-un cartel. – Din cartel.

CARTELÁ^2, cartelez, vb. I. Tranz. A raționaliza un produs, pe bază de cartelă(1). – Din cartelă.

cartelare
CARTELÁRE^1, cartelări, s.f. Acțiunea de a se cartela. – V. cartela^1.

CARTELÁRE^2 s.f. Acțiunea de a cartela^2. – V. cartela^2.

cartelat
CARTELÁT^1, -Ă, cartelați, -te, adj. Reunit într-un cartel. – V. cartela^1.

CARTELÁT^2, -Ă, cartelați, -te, adj. (Despre produse) Distribuit pe bază de cartelă (1), raționalizat. – V. cartela^2.

cartela
CARTÉLĂ, cartele, s.f. 1. Carnețel, bucată de hârtie sau de carton, cu bonuri detașabile, imprimate și numerotate, pe baza cărora se pot obține produse raționalizate sau se poate servi masa la o cantină. 2. Bandă de carton perforată care indică desenul unei țesături. 3. (Inform.; în sintagma) Cartelă perforată = suport de informație imprimat special, folosit în sistemele de prelucrare automată a datelor și reprezentat printr-un carton dreptunghiular de dimensiuni standardizate, pe care datele sunt trecute cu ajutorul unui cod de perforații. – Din it. cartella.

cartelizare
CARTELIZÁRE, cartelizări, s.f. (Rar) Cartelare. – De la cartelă.

carter
CÁRTER, cartere, s.n. Înveliș metalic care acoperă anumite părți în mișcare ale unei mașini, pentru a le proteja, putând servi și ca recipient pentru lubrifiantul necesar. – Din fr. carter.

cartezian
CARTEZIÁN, -Ă, cartezieni, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține cartezianismului, privitor la cartezianism. 2. S.m. și f. Adept al cartezianismului. 3. Adj. (În sintagma) Coordonate carteziene = sistem de numere care definesc poziția unui punct în raport cu două sau trei axe perpendiculare între ele. [Pr.: -zi-an] – Din fr. cartésien.

cartezianism
CARTEZIANÍSM s.n. Doctrina filozofului francez Descartes și a adepților lui, caracterizată prin metodă, ordine, rigoare. [Pr.: -zi-a-] – Din fr. cartésianisme.

cartier
CARTIÉR, cartiere, s.n. 1. Parte a unui oraș deosebită de celelalte prin caracteristici proprii (geografice, istorice etc.) și care formează o unitate organică. ♦ Locuitorii acestei părți a orașului. 2. Parte din comandamentul unei mari unități, compusă din personalul de deservire și din mijloacele de transmisiuni. ♢ Marele cartier general = (în timp de război) organul suprem de conducere a armatei în frunte cu comandantul său suprem. ♦ Loc (întărit) unde staționează trupele timp mai îndelungat în vederea efectuării de exerciții practice pe teren, cu efective mari de unități; tabără. 3. Fiecare dintre părțile laterale ale navei de la mijlocul ei spre pupă. [Pr.: -ti-er] – Din fr. quartier.

cartilaginos
CARTILAGINÓS, -OÁSĂ, cartilaginoși, -oase, adj. Format din cartilaje, cu cartilaje. – Din fr. cartilagineux, lat cartilaginosus.

cartilagiu
CARTILÁGIU s.n. v. cartilaj.

cartilaj
CARTILÁJ, cartilaje, s.n. Țesut animal conjunctiv elastic și rezistent, cu rol de susținere care formează scheletul peștilor cartilaginoși și al embrionului la vertebrate și la om îndeplinind funcția mecanică de susținere; zgârci. [Var.: cartilágiu s.n.] – Din fr. cartilage.

carting
CÁRTING s.n. Cursă sportivă practicată cu cartul^2. – Din engl., fr. karting.

cartirui
CARTIRUÍ, cartiruiesc, vb. IV. Tranz. A încartirui. – Din rus. kvartirovat'.

cartiruire
CARTIRUÍRE s.f. Acțiunea de a cartirui și rezultatul ei; încartiruire. – V. cartirui.

cartism
CARTÍSM s.n. Mișcare a muncitorilor englezi, desfășurată în deceniile 4 și 5 ale sec. XIX, cu scopul de a obține satisfacerea unor revendicări economice și politice. – Din engl. Chartism, fr. chartisme.

cartist
CARTÍST, -Ă, cartiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al cartismului. 2. Adj. Care aparține cartismului, privitor la cartism. – Din engl. chartist.

cartnic
CÁRTNIC, cartnici, s.m. Ofițer care face de cart pe o navă. ♦ Grad de caporal în marina militară; marinar cu acest grad. – Din cart.

cartoafa
CARTOÁFĂ s.f. v. cartof.

cartodiagrama
CARTODIAGRÁMĂ, cartodiagrame, s.f. Cartogramă în care fenomenele sunt reprezentate cu ajutorul diagramelor. [Pr.: -di-a-] – Din fr. cartodiagramme.

cartodrom
CARTODRÓM, cartodromuri, s.n. Teren amenajat pentru carting. – Cart + [velo]drom.

cartof
CARTÓF, cartofi, s.m. (Bot.) 1. Plantă erbacee din familia solanaceelor, cu flori albe sau violete și tulpini subterane terminate cu tuberculi de formă rotundă, ovală sau alungită, comestibili, bogați în amidon (Solanum tuberosum); p. restr. tuberculul acestei plante, folosit în alimentație și ca furaj; barabulă, picioc, picioică, barabușcă, bulughină. ♢ Zahăr de cartofi = glucoză obținută din amidonul de cartofi (1). 2. (În sintagma) Cartof dulce = batat. [Var.: (reg.) cartoáfă, cartófă, cartóflă s.f.] – Din germ. Kartoffel.

cartofa
CARTÓFĂ s.f. v. cartof.

cartofior
CARTOFIÓR, cartofiori, s.m. Diminutiv al lui cartof. – Cartof + suf. -ior.

cartofla
CARTÓFLĂ s.f. v. cartof.

cartofor
CARTOFÓR, -Ă, cartofori, -e, s.m. și f. Persoană care are patima jocului de cărți. – Din ngr. hartophóros (influențat de carte).

cartograf
CARTOGRÁF, -Ă, cartografi, -e, s.m. și f. Specialist în cartografie. – Din fr. cartographe.

cartografia
CARTOGRAFIÁ, cartografiez, vb. I. Tranz. A executa hărți și planuri topografice. [Pr.: -fi-a] – Din cartografie.

cartografic
CARTOGRÁFIC, -Ă, cartografici, -ce, adj. Care aparține cartografiei, privitor la cartografie. – Din fr. cartographique.

cartografie
CARTOGRAFÍE s.f. Disciplină care studiază tehnica de întocmire a hărților și a planurilor topografice. – Din fr. cartographie.

cartografiere
CARTOGRAFIÉRE, cartografieri, s.f. Acțiunea de a cartografia. [Pr.: -fi-e-] V. cartografia.

cartograma
CARTOGRÁMĂ, cartograme, s.f. Reprezentare grafică pe o hartă a unor mărimi referitoare la răspândirea, la gradul de intensitate etc. al unor fenomene statistice, prin hașuri, culori etc. – Din fr. cartogramme.

cartomantie
CARTOMANȚÍE s.f. (Rar) Ghicit în cărți. – Din it. cartomanzia.

cartometrie
CARTOMETRÍE, cartometrii, s.f. (Top.) Studiu al metodelor și instrumentelor cu care se determină precizia unei hărți. – Din fr. cartométrie.

carton
CARTÓN^1, cartoane, s.n. 1. Hârtie groasă și compactă cu flexibilitate redusă. ♢ Carton gudronat (sau asfaltat) = carton impregnat cu gudron sau cu smoală. 2. Schiță inițială a unui tablou sau a diverselor lui detalii; studiu. Cartoanele lui Leonardo da Vinci. 3. Tub mic de hârtie groasă la capătul unor țigări, prin care se trage fumul. 4. Tăviță de carton^1 (1) pentru prăjituri, bomboane etc.; p. ext. conținutul ei. – Din fr. carton.

CARTÓN^2, cartoane, s.n. (Reg.) Pânză tare de cânepă, in, bumbac; creton. – Din germ. (austriac) Karton.

cartona
CARTONÁ, cartonez, vb. I. Tranz. A lega o carte, un caiet etc. în scoarțe de carton^1 (1); a broșa. ♦ A asigura o hartă, o planșă etc. cu un suport protector de carton^1, sau, p. ext., de pânză, de piele etc. – Din fr. cartonner.

cartonaj
CARTONÁJ, cartonaje, s.n. 1. Cartonare. 2. Obiect (cutie, mapă, ambalaj etc.) executat din carton^1 (1) sau din mucava. 3. Atelier unde se lucrează astfel de obiecte. – Din fr. cartonnage.

cartonare
CARTONÁRE, cartonări, s.f. Acțiunea de a cartona și rezultatul ei; cartonaj, broșare. – V. cartona.

cartonas
CARTONÁȘ, cartonașe, s.n. Diminutiv al lui carton^1 (1). – Carton^1 + suf. -aș.

cartonat
CARTONÁT, -Ă, cartonați, -te, adj. (Despre o carte, un caiet etc.) Legat în scoarțe de carton^1 (1) sau, p. ext., de pânză, de piele etc. – V. cartona.

cartoniera
CARTONIÉRĂ, cartoniere, s.f. (Rar) Cartotecă. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. cartonnier.

cartoteca
CARTOTÉCĂ, cartoteci, s.f. Totalitatea fișelor de evidență care cuprind date privitoare la materialele sau la persoanele dintr-o instituție, orânduite după anumite criterii; cartonieră. ♦ Cutie sau dulap în care se păstrează fișe clasate după anumite norme. – Din germ. Kartothek, rus. kartoteka.

cartus
CARTÚȘ, cartușe, s.n. 1. Tub metalic sau de carton prevăzut cu o capsă, cu material exploziv și cu proiectil sau cu alice, care servește ca muniție pentru armamentul portativ; patron^1. ♦ Bucată cilindrică de exploziv folosită la producerea exploziilor în găurile de mină. 2. Ornament sculptat sau gravat (în formă de sul desfăcut parțial) pe care se scriu inscripții, monograme etc. 3. Textul încadrat pe o pagină (pe care se află și texte neîncadrate); ornament care încadrează un text tipărit. 4. Cutie paralelipipedică de carton care conține un anumit număr de pachete de țigări. – Din fr. cartouche.

cartusiera
CARTUȘIÉRĂ, cartușiere, s.f. Geantă sau cutie mică de metal sau de piele, prinsă la centură, în care se țin cartușele (1); brâu (de piele, de pânză) cu locașuri tubulare, în care se introduc cartușele. [Pr.: -și-e-] – Din fr. cartouchière.

carura
CARÚRĂ, caruri, s.f. Formă a umerilor și a spatelui cuiva; spec. siluetă. ♦ Fig. Anvergură. – Din fr. carrure.

carusel
CARUSÉL, carusele, s.n. 1. Călușei (2). 2. Fig. Mișcare, deplasare, circulație continuă a unor mobile. – Din fr. carrousel.

carvasara
CARVASARÁ, carvasarale, s.f. (Înv.) Local în care se aflau instalate birourile unei vămi; birou vamal. – Din tc. kervansaray.

casa
CASÁ, casez, vb. I. Tranz. 1. A anula (în întregime sau parțial) o hotărâre judecătorească în urma admiterii recursului. 2. A efectua totalitatea operațiilor privind scoaterea definitivă din folosință și din inventar a unui mijloc fix a cărui folosire, reparare sau modernizare nu mai sunt economice; a lichida. 3. (Rar) A sparge. – Din fr. casser.

casabil
CASÁBIL, -Ă, casabili, -e, adj. 1. Casant. 2. (Despre o hotărâre judecătorească) Care poate fi casat (1). – Din fr. cassable.

casant
CASÁNT, -Ă, casanți, -te, adj. Care se sparge sau se sfărâmă ușor; fragil, casabil. – Din fr. cassant.

casap
CASÁP, casapi, s.m. (Reg.) Măcelar. ♦ Fig. Om crud. – Din tc. kasap.

casare
CASÁRE, casări, s.f. Acțiunea de a casa și rezultatul ei. – V. casa.

casata
CASÁTĂ, casate, s.f. Specialitate de cofetărie formată din diverse feluri de înghețată, dispuse în straturi. – Din it. cassata, fr. cassate.

casatie
CASÁȚIE s.f. Organ judecătoresc suprem, care are dreptul, în unele state, să caseze o sentință pronunțată de organele judecătorești de grad inferior. – Din fr. cassation.

casa
CÁSĂ^1, case, s.f. 1. Clădire destinată pentru a servi de locuință omului. ♢ Loc. adj. De casă = făcut în casă^1. ♢ Expr. (A avea) o casă de copii = (a avea) copii mulți. A-i fi cuiva casa casă și masa masă = a duce o viață ordonată, normală, liniștită. A nu avea (nici) casă, (nici) masă = a duce o viață neregulată, plină de griji, de frământări. ♦ (Reg.) Cameră, odaie. ♢ Casă de veci = mormânt. 2. Încăpere specială într-o clădire, având o anumită destinație. ♢ Casa ascensorului = spațiul în care se deplasează cabina unui ascensor. Casa scării = spațiul dintr-o clădire care adăpostește o scară. 3. Cutie dreptunghiulară în care se păstrează literele, semnele etc. tipografice de același caracter. 4. Gospodărie. 5. Totalitatea celor care locuiesc împreună (formând o familie); familie. ♦ Dinastie; neam. 6. Căsnicie, menaj. ♢ Expr. A face (sau a duce) casă (bună) cu cineva = a trăi cu cineva (în bună înțelegere), a se împăca bine. A duce casă bună cu ceva = a se împăca bine cu ceva. 7. (Urmat de determinări) Nume dat unor instituții, așezăminte, întreprinderi, firme comerciale etc. ♢ Casă de economii = instituție publică de credit care se ocupă cu strângerea disponibilităților bănești temporare ale populației, acordând pentru acestea mai ales dobândă. Casă de ajutor reciproc = asociație benevolă a unor angajați sau pensionari, creată pentru acordarea de împrumuturi și de ajutoare membrilor ei din fondurile obținute din depunerile lor lunare. Casă de filme = instituție producătoare de filme cinematografice. Casă de cultură = instituție culturală în care au loc diverse manifestări culturale, educative etc. Casă de nașteri = instituție medico-sanitară, în care se acordă viitoarelor mame, la naștere, asistență calificată. Casă de vegetație = construcție specială, cu acoperișul și cu pereții de sticlă, folosită pentru experiențe de agrochimie, plantele fiind cultivate în vase de vegetație. ♦ Specialitatea casei = produs specific al unei întreprinderi, al unei gospodine. 8. Boală a vinurilor, pe care acestea o capătă când ajung în contact cu aerul și care se caracterizează prin tulburare și prin schimbarea culorii. – Lat. casa.

CÁSĂ^2, case, s.f. 1. Dulap sau lădiță de fier în care sunt ținuți bani, hârtii de valoare etc. Casă de fier. Casă de bani. 2. Masă, pupitru sau birou într-un magazin, unde se achită costul cumpărăturilor. ♦ Ghișeu sau încăpere într-o întreprindere sau într-o instituție, unde se fac încasările și plățile, unde se eliberează biletele de călătorie, de spectacol etc. ♦ Sumă de bani de care dispune la un moment dat casieria unei instituții sau a unei întreprinderi. ♢ Plus (sau minus) de casă = diferență în plus (sau în minus) rezultată la stabilirea încasărilor și plăților. Registru de casă = registru în care se trec sumele încasate și cele plătite. ♢ Expr. A face casa = a întocmi bilanțul încasărilor și al plăților unei zile. – Din it. cassa, germ. Kasse.

casanca
CASẤNCĂ, casânci, s.f. (Reg.) Broboadă împodobită pe margini cu nori brodate și cu franjuri. [Var.: casúncă s.f.] – Din rus. kosânka.

cascada
CASCÁDĂ, cascade, s.f. 1. Cădere naturală de apă pe cursul unui râu, provocată de o ruptură de pantă în profilul longitudinal al văii; cataractă. ♢ Expr. Cascadă de râs = râs zgomotos, sacadat și prelungit. 2. (Tehn.; în sintagma) Montaj în cascadă = model de legare a unor aparate sau mașini electrice astfel încât curentul de la intrarea unui element să fie egal eu cel de la ieșirea elementului anterior. – Din fr. cascade.

cascador
CASCADÓR, -OÁRE, cascadori, -oare, s.m. și f. 1. Clovn, actriță sau acrobat(ă) la circ care execută salturi primejdioase. 2. Actor de cinematograf care dublează uneori protagonistul în secvențele periculoase. – Din fr. cascadeur.

cascadoricesc
CASCADORICÉSC, -EÁSCĂ, cascadoricești, adj. (Rar) De cascador. Cascador + suf. -icesc.

cascadorie
CASCADORÍE, cascadorii, s.f. 1. Săritură primejdioasă, situație dificilă realizată de cascador. 2. Artă sau meserie a cascadorului. – Cascador + suf. -ie.

cascadorism
CASCADORÍSM, cascadorisme, s.n. (Rar) Faptă de cascador. – Cascador + suf. -ism.

casca
CÁSCĂ, căști, s.f. 1. Acoperământ pentru cap, făcut din metal, din piele sau din cauciuc și folosit de militari, de unii sportivi și de unii muncitori pentru protecția capului. ♦ Dispozitiv metalic în atelierele de coafat, în forma unei căciuli, folosit la uscatul părului. 2. Dispozitiv alcătuit din unul sau din două receptoare fixate pe urechi, care servește la ascultarea transmisiunilor radiofonice, telefonice etc. – Din fr. casque.

cascheta
CASCHÉTĂ, caschete, s.f. Un fel de șapcă de stofă, cu fundul larg și rotund și cu cozoroc, care face parte, de obicei, din uniforma militarilor. ♦ Acoperământ pentru cap din cauciuc sau din material plastic, folosit pentru a feri părul de apă. – Din fr. casquette.

caserola
CASERÓLĂ, caserole, s.f. 1. Capsulă de porțelan, cu coadă, folosită în laborator pentru topirea substanțelor vâscoase și puțin volatile. 2. Cratiță adâncă cu coadă și cu fundul plat, folosită în bucătărie. – Din fr. casserole.

caseta
CASÉTĂ, casete, s.f. 1. Cutie în care se păstrează bani sau mici obiecte (prețioase) sau care protejează anumite elemente ale unui sistem tehnic. ♦ Cutie de lemn sau de metal cu un perete mobil, unde se introduce placa sau filmul pe care se fotografiază. 2. Cutie anexă a camerelor de luat vederi, în interiorul căreia se află pelicula cinematografică. 3. Despărțitură a unei case^1 tipografice. 4. Anunț cu chenar, folosit la tipărirea numelor și adreselor, în anuare, cărți de telefon etc. 5. Indicație pusă, de obicei, la sfârșitul unei cărți și care cuprinde anumite date privitoare la lucrare (data culegerii, a tipăririi etc.). 6. Construcție standardizată compactă din material plastic, în care se află montată banda magnetică (subțire și îngustă). ♢ Casetă video = videocasetă. 7. (Med.) Partea metalică a punții protetice dentare. – Din it. cassetta, fr. cassette.

casetofon
CASETOFÓN, casetofoane, s.n. Magnetofon (portabil) cu benzi magnetice introduse în casete. – Din casetă (după magnetofon, microfon, gramofon etc.).

casetoteca
CASETOTÉCĂ, casetoteci, s.f. Raft sau dulap special pentru depozitarea casetelor (de casetofon). – Din fr. cassettotheque.

casier
CASIÉR, -Ă, casieri, -e, s.m. și f. Persoană care are în sarcina sa casa de bani, distribuirea și încasarea banilor și păstrarea hârtiilor de valoare într-o întreprindere sau într-o instituție. [Pr.: -si-er] – Din it. cassiere.

casierie
CASIERÍE, casierii, s.f. Încăpere, serviciu, birou, ghișeu într-o întreprindere sau într-o instituție, unde se primesc, se păstrează și se distribuie banii. [Pr.: -si-e-] Casier + suf. -ie.

casierita
CASIERÍȚĂ, casierițe, s.f. Casieră. [Pr.: -si-e-] – Casier + suf. -iță.

casiopeiu
CASIOPÉIU s.n. (Chim.) Lutețiu. [Pr.: -si-o-pe-iu] – Din fr. cassiopéium.

casiterit
CASITERÍT s.n. Oxid de staniu natural, brun-negru, cu luciu adamantin, care se găsește în filoanele hidrotermale și în aluviuni. – Din fr. cassitérite.

casiu
CASÍU, casiuri, s.n. Șanț sau rigolă pietruită ori pavată, largă, care servește la scurgerea apei de ploaie pe o suprafață înclinată de teren (traversând o șosea). – Din fr. cassis.

casnic
CÁSNIC, -Ă, casnici, -ce, adj., s.m. și f. I. Adj. 1. Care ține de casă^1, de gospodărie. ♢ Industrie casnică = activitate industrială neevoluată, desfășurată în mod auxiliar în gospodărie cu unelte relativ simple, care are ca obiect obținerea unor produse destinate, de obicei, nevoilor proprii. 2. Care își petrece timpul liber acasă, în familie. II. 1. S.f. Femeie care se ocupă numai cu gospodăria; gospodină. 2. S.m. (Rar) Căsean. – Casă^1 + suf. -nic.

casoleta
CASOLÉTĂ, casolete, s.f. 1. Vas metalic inoxidabil care servește la sterilizarea și la păstrarea sterilă a pansamentelor și a unor instrumente medicale. 2. (Franțuzism) Vas în care se ard mirodenii. – Din fr. cassolette.

casone
CASÓNE s.n. Mobilă de forma unei lăzi, împodobită cu sculpturi în lemn sau cu picturi, folosită pentru păstrarea obiectelor de îmbrăcăminte. – Din it. cassone.

cast
CAST, -Ă, caști, -ste, adj. Pur, nepătat, neprihănit; virtuos. – Din lat. castus.

castan
CASTÁN, castani, s.m. 1. Arbore cu frunze simple, alungite și cu fructe comestibile (Castanea sativa sau vesca). 2. Arbore mare, cu frunze compuse, cu flori albe sau roșcate, dispuse în panicule, și cu fructe necomestibile (Aesculus hippocastanum). - Din castană (derivat regresiv).

castana
CASTÁNĂ, castane, s.f. 1. Fructul castanului, (aproximativ) sferic, cu coaja tare, cafenie, bogat în amidon și în ulei, închis până la maturitate într-un înveliș verde, țepos. ♢ Expr. A scoate castanele din foc cu mâna altuia = a se folosi de altcineva într-o întreprindere primejdioasă, pentru interese personale. 2. Fiecare dintre micile formații cornoase aflate pe fața internă a picioarelor calului. – Din (1) ngr. kástanon, (2) kastánia.

castanieta
CASTANIÉTĂ, castaniete, s.f. Instrument muzical de percuție (răspândit în Spania și în America Latină), format din două plăcuțe de lemn sau de fildeș, prinse ca valvele unei scoici, care sunt lovite ritmic una de alta și folosit la acompanierea dansului și a muzicii; geamparale (2). – Din fr. castagnettes.

castaniu
CASTANÍU, -ÍE, castanii, adj. (Despre păr) De culoarea castanei (1); (despre ochi) căprui. – Castană + suf. -iu.

casta
CÁSTĂ, caste, s.f. Fiecare dintre grupurile sociale închise și strict delimitate prin originea comună, prin profesiunea și prin privilegiile membrilor lor, în care este împărțită societatea în India și în alte țări orientale; p. gener. grup social închis care își păstrează privilegiile și interesele (egoiste). ♢ Expr. Spirit de castă = spirit îngust, exclusivist. – Din fr. caste.

castel
CASTÉL, castele, s.n. 1. Clădire mare, medievală, prevăzută cu turnuri și cu creneluri, înconjurată de ziduri și de șanțuri, care servea ca locuință seniorilor feudali; (astăzi) casă mare care imită arhitectura medievală. ♢ Expr. Castele în Spania = visuri irealizabile, planuri fantastice, iluzii deșarte. 2. (În sintagma) Castel de apă = construcție specială (în formă de turn) care servește ca rezervor de apă. 3. Fiecare dintre construcțiile situate deasupra punții superioare a unei nave. – Din lat. castellum. Cf. pol. k a s z t e l, it. c a s t e l l o.

castelan
CASTELÁN, -Ă, castelani, -e, s.m. și f. Persoană care stăpânește un castel, care locuiește într-un castel sau care îl îngrijește și îl administrează. – Din lat. castellanus, it. castellano, pol. kasztellan.

casting
CÁSTING s.n. Concurs sportiv în care participanții au dreptul la un număr de aruncări la țintă, cu lanseta, într-un timp limitat. – Din engl. casting.

castitate
CASTITÁTE s.f. Însușirea de a fi cast; virtute, feciorie^1, nevinovăție. – Din lat. castitas, -atis.

castor
CÁSTOR, (1) castori, s.m., (2) s.n. 1. S.m. Mamifer rozător semiacvatic, lung de circa 85 cm, cu labele din spate palmate și cu coada lățită, care trăiește în colonii, clădindu-și cu măiestrie cuibul pe malul apelor; biber (Castor canadensis). 2. S.n. Blana castorului (1). ♦ Postav făcut din părul acestui animal. – Din fr., lat. castor.

castra
CASTRÁ, castrez, vb. I. Tranz. A extirpa, terapeutic sau accidental, glandele sexuale, provocând sterilitatea; a emascula, a jugăni. – Din lat. castrare, fr. castrer.

castrare
CASTRÁRE, castrări, s.f. Acțiunea de a castra; castrație; emasculație, evirație, jugănire. ♢ Castrare radiologică = suprimare funcțională a glandelor sexuale cu ajutorul razelor X. ♢ Castrarea plantelor = înlăturare a staminelor, a inflorescenței mascule sau a indivizilor masculi. – V. castra.

castrat
CASTRÁT, -Ă, castrați, -te, adj. (Despre masculi) Căruia i-au fost extirpate glandele genitale; (pop.) jugănit. – V. castra.

castratie
CASTRÁȚIE, castrații, s.f. Castrare. – Din fr. castration.

castravecior
CASTRAVECIÓR, castraveciori, s.m. Diminutiv al lui castravete. – Castravete + suf. -ior sau refăcut din pl. castraveciori (< castraveți).

castravete
CASTRAVÉTE, castraveți, s.m 1. Plantă legumicolă cu tulpina agățătoare, acoperită cu peri aspri, cu frunze mari și cu flori galbene (Cucumis sativus); p. restr. fructul acestei plante, de formă alungită, de culoare verde, care se consumă crud, murat sau gătit. ♢ Expr. A vinde castraveți la grădinar = a da explicații într-o problemă cuiva mai bine informat decât cel ce vrea să-l lămurească. 2. (Zool., în compusul) Castravete-de-mare = holoturie. – Refăcut din castraveți (pl. lui castraveț < bg. krastaveț, krastavița).

castron
CASTRÓN, castroane, s.n. Vas adânc în care se aduc la masă unele mâncăruri. – Indirect din fr. casserole. Cf. săs. K a s t r o l, scr. k a s t r o l a, pol. k a s t r o l.

castronas
CASTRONÁȘ, castronașe, s.n. Diminutiv al lui castron; castronel. – Castron + suf. -aș.

castronel
CASTRONÉL, castronele, s.n. Castronaș. – Castron + suf. -el.

castru
CÁSTRU, castre, s.n. Lagăr, tabără romană întărită. – Din lat. castra, -orum.

casunca
CASÚNCĂ s.f. v. casâncă.

cas
CAȘ, (1) cașuri, s.n. (cași, s.m.) 1. Produs alimentar preparat din lapte închegat și stors de zer. 2. Substanță lipicioasă care se formează în colțurile ciocului la puii de păsări. ♢ Expr. (Ir.) E cu caș(ul) la gură sau Încă nu i-a picat cașul de la gură, se spune despre un tânăr nepriceput, lipsit de experiență (dar cu pretenții). – Lat. caseus.

casa
CAȘÁ s.f. Stofă de lână cu tușeul moale, vopsită în culori deschise. – Cf. germ. k a s c h i e r e n.

casalot
CAȘALÓT, cașaloți, s.m. Mamifer asemănător cu balena, care trăiește în mările calde, caracterizat prin dezvoltarea mare a capului și prin prezența dinților pe falca inferioară (Physeter catodon). ♢ Ulei de cașalot = amestec de ceruri fluide și solide obținut din capul de cașalot și folosit în medicină, în cosmetică și în componența unor produse industriale; ulei de spermanțet. – Din fr. cachalot.

casare
CAȘÁRE s.f. 1. Operație de aplicare pe țesături a unui strat de substanțe care conferă țesăturii respective un tușeu moale, ca de piele. 2. Cașurare. – Din cașa.

casa
CÁȘĂ s.f. Mâncare, asemănătoare cu pilaful, preparată din arpacaș sau din mei, cu multă grăsime. – Din rus. kașa.

cascaval
CAȘCAVÁL, cașcavaluri, s.n. 1. Specie de brânză fină, tare, în formă de turte sau de roți, preparată din caș de lapte de oaie (mai rar de vacă). ♢ Expr. (Fam.) A se întinde la cașcaval = a avea pretenții exagerate. 2. (Mar.) Pană metalică folosită la fixarea arborelui gabier pe gabie. – Din tc. kașkaval.

casectic
CAȘÉCTIC, -Ă, cașectici, -ce, adj., s.m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de cașexie. – Din fr. cachectique.

caserat
CAȘERÁT, -Ă, cașerați, -te, s.n., adj. 1. S.n. (Tipogr.) Lipirea unui strat de hârtie, a unui celuloid etc. pe un carton pentru a-i da aspect mai frumos. 2. Adj. (Despre confecții) Cu un strat de spumă poliuretanică fixat între tricot și căptușeală. – După fr. cacher.

caseta
CAȘÉTĂ, cașete, s.f. Cutie mică din substanță amilacee, în care se introduc, spre a fi înghițite, medicamente sub formă de pulbere; bulină (1). – Din fr. cachet.

caseu
CAȘÉU, cașeuri, s.n. (Cin.) Mască folosită în filmarea combinată, pentru a se acoperi partea din cadru care nu trebuie să apară. – Din fr. cachet.

casexie
CAȘEXÍE s.f. Stare generală proastă a organismului, comună mai multor boli, care se manifestă prin tulburarea funcțiilor organismului, prin slăbire și anemie extremă, prin scăderea temperaturii corpului etc. – Din fr. cachexie, lat. cachexia.

casmir
CAȘMÍR, (2) cașmiruri, s.n. 1. Rasă de capre crescută în Cașmir și în Tibet pentru părul foarte fin și mătăsos. 2. Țesătură moale și fină confecționată din părul de cașmir (1). – Din fr. cachemire.

casurare
CAȘURÁRE s.f. Acoperire prin lipire a feței unei coli de hârtie sau de carton cu o coală de hârtie de calitate superioară, cu o coală de celofan etc., eventual ornamentată, pentru a-i da un aspect mai frumos; cașare (2). – Din cașa.

cat
CAT, caturi, s.n. Etaj, nivel. ♢ Catul de jos = parterul. – Din tc. kat.

catabolism
CATABOLÍSM s.n. Proces biologic de transformare a unor substanțe complexe, specifice organismului, în alte substanțe mai simple și nespecifice, pe care organismul le elimină; dezasimilație, dezasimilare. – Din fr. catabolisme.

cataclastic
CATACLÁSTIC, -Ă, cataclastici, -ce, adj. (Despre minerale, roci etc.) Care este zdrobit sub acțiunea forțelor tectonice; (despre procese geologice) care provoacă o cataclază. – Din fr. cataclastique.

cataclaza
CATACLÁZĂ, cataclaze, s.f. Zdrobire totală sau parțială a minereurilor componente din roci sub acțiunea proceselor dinamice din scoarța pământului. – Din fr. cataclase, germ. Kataklase.

cataclism
CATACLÍSM, cataclisme, s.n. Schimbare bruscă în caracterul și în condițiile naturii și ale vieții pe pământ, sub influenta unor procese atmosferice, tectonice sau vulcanice nimicitoare. ♦ Fig. Răsturnare bruscă, distrugătoare, în viața socială. – Din fr. cataclysme, lat. cataclysmos.

catacomba
CATACÓMBĂ, catacombe, s.f. Galerie subterană, naturală sau artificială, care servea primilor creștini drept refugiu, loc de cult și de înmormântare; p. gener. orice subterană în formă de coridor lung și îngust. – Din fr. catacombe, it. catacomba.

catadicsi
CATADICSÍ, catadicsesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A găsi de cuviință, a socoti de demnitatea sa (să facă ceva); a binevoi. – Din ngr. katadéhome.

catadioptru
CATADIÓPTRU, catadioptri, s.m. Ochi-de-pisică (pentru semnalizare la vehicule). [Pr.: -di-op-] – Din fr. catadioptre.

catafalc
CATAFÁLC, catafalcuri, s.n. Postament înalt pe care se așază sicriul unui mort sau, la comemorări, efigia unei persoane defuncte. – Din fr. catafalque, germ. Katafalk.

catafazie
CATAFAZÍE, catafazii, s.f. (Med.) Tulburare a vorbirii, constând în repetarea mecanică a acelorași fraze sau cuvinte. – Din fr. cataphasie.

cataforeza
CATAFORÉZĂ s.f. Deplasare spre catod a particulelor dintr-o soluție coloidală sub acțiunea câmpului electric. – Din fr. cataphorèse.

catagrafia
CATAGRAFIÁ, catagrafiez, vb. I. Tranz. (Înv.) A înregistra; a inventaria. [Pr.: -fi-a] – Din ngr. kataghráfo.

catagrafie
CATAGRAFÍE, catagrafii, s.f. (Înv.) 1. Inventar. 2. Recensământ. – Din ngr. kataghrafí.

catahreza
CATAHRÉZĂ, catahreze, s.f. Figură de stil care constă în transferarea înțelesului unui cuvânt asupra altui cuvânt cu înțeles apropiat. – Din fr. catachrèse, lat. catachresis.

catahris
CATAHRÍS, catahrisuri, s.n. (Grecism înv.) Abuz (1). – Din ngr. katáhrisis.

cataif
CATAÍF, cataifuri, s.n. Prăjitură preparată din două straturi de tăiței foarte fini, prăjiți și însiropați, între care se pune un strat gros de frișcă. – Din tc. katayıf (lit. kadayıf), ngr. kataífi.

catalan
CATALÁN, -Ă, catalani, -e, subst., adj. 1. S.m. și f. (La pl.) Populație care se găsește pe teritoriul Cataloniei (Spania) și izolat în Franța, Italia, America Latină etc.; (și la sg.) persoană care aparține acestei populații. 2. Adj. Care aparține Cataloniei sau catalanilor (1). 3. S.f. Limbă romanică vorbită de catalani (1). – Din fr. catalan.

catalaza
CATALÁZĂ, catalaze, s.f. (Chim.) Enzimă care catalizează descompunerea peroxidului de hidrogen în apă și oxigen. – Din fr. catalase.

catalectic
CATALÉCTIC, catalectice, adj., s.n. (în metrica greco-latină; în sintagma) Vers catalectic = vers care se termină printr-un picior incomplet. – Din fr. catalectique.

catalepsie
CATALEPSÍE s.f. Stare patologică care apare în unele boli psihice și care se caracterizează printr-o rigiditate bruscă a mușchilor și printr-o tulburare a funcțiilor cerebrale. – Din fr. catalepsie, lat. catalepsis.

cataleptic
CATALÉPTIC, -Ă, cataleptici, -ce, adj. Privitor la catalepsie, de catalepsie; atins de catalepsie. – Din fr. cataleptique, lat. catalepticus.

catalige
CATALÍGE s.f. pl. Prăjini prevăzute cu suporturi pentru picioare, cu care se umblă la înălțime (în locurile noroioase); picioroange. – Cf. bg. k a t a r j a g a.

catalitic
CATALÍTIC, -Ă, catalitici, -ce, adj. Care se produce prin cataliză, de cataliză. – Din fr. catalytique.

cataliza
CATALIZÁ, catalizez, vb. I. Tranz. A produce o cataliză. – Din fr. catalyser.

catalizare
CATALIZÁRE, catalizări, s.f. Acțiunea de a cataliza și rezultatul ei. – V. cataliza.

catalizator
CATALIZATÓR, catalizatori, s.m. Substanță care grăbește sau încetinește o reacție chimică, fără ca ea însăși să fie modificată. – Cataliza + suf. -tor (după fr. catalyseur).

cataliza
CATALÍZĂ, catalize, s.f. Acțiune prin care se grăbește sau se încetinește o reacție chimică, sub influența unor catalizatori. – Din fr. catalyse.

catalog
CATALÓG, cataloage, s.n. Listă, caiet, registru, sistem de fișe etc. care conține o înșirare metodică, după anumite criterii și cu anumite scopuri, de nume de ființe sau de obiecte, titluri de cărți etc. – Din fr. catalogue, lat. catalogus.

cataloga
CATALOGÁ, cataloghez, vb. I. Tranz. A înregistra într-un catalog; p. ext. a înșira. ♦ Fig. (Depr.) A socoti, a considera pe cineva drept... – Din fr. cataloguer.

catalogare
CATALOGÁRE, catalogări, s.f. Acțiunea de a cataloga și rezultatul ei. – V. cataloga.

catalografie
CATALOGRAFÍE s.f. Tehnică a alcătuirii cataloagelor de bibliotecă sau de muzeu; ramură a biblioteconomiei care studiază principiile și metodele întocmirii cataloagelor de bibliotecă. – Din fr. catalographie.

catalpa
CATÁLPĂ, catalpe, s.f. Arbore decorativ, originar din America de Nord, înalt până la 15 m, cu frunze mari, ovale și cu flori albe (Catalpa bignonioides). - Din fr. catalpa.

catamaran
CATAMARÁN, catamarane, s.n. Ambarcație cu pânze alcătuită din două corpuri de plutire; pirogă cu două flotoare laterale. – Din fr. catamaran.

catamenial
CATAMENIÁL, -Ă, catameniali, -e, adj. (Med.) Care se produce în timpul sau imediat înaintea menstruației. [Pr.: -ni-al] – Din fr. cataménial.

catamneza
CATAMNÉZĂ s.f. Urmărire a evoluției unei afecțiuni la un bolnav pe baza informațiilor date de acesta după ieșirea din spital. – Din fr. catamnèse.

catamorfism
CATAMORFÍSM, catamorfisme, s.n. (Geol.) Totalitatea proceselor care se produc în partea superioară a scoarței terestre. – Din engl. catamorphisme.

catapeteasma
CATAPETEÁSMĂ, catapetesme, s.f. (La bisericile ortodoxe) Perete despărțitor (împodobit cu icoane) între altar și restul bisericii; iconostas, tâmplă^2. – Din ngr. katapétasma.

cataplasma
CATAPLÁSMĂ, cataplasme, s.f. Pastă medicinală, cu acțiune emolientă și revulsivă, care se aplică, drept remediu, pe partea bolnavă a corpului; p. ext. bucată de pânză, bandaj etc. pe care se întinde această pastă, pentru a fi aplicată pe corp. – Din fr. cataplasme, lat. cataplasma.

cataplexie
CATAPLEXÍE, cataplexii, s.f. (Med.) încetare bruscă și de scurtă durată a oricărei mișcări (fără pierderea conștiinței). – Din fr. cataplexie.

catapulta
CATAPULTÁ, catapultez, vb. I. Tranz. A lansa ceva cu o catapultă; a lansa un avion prin catapultă. – Din fr. catapulter.

catapulta
CATAPÚLTĂ, catapulte, s.f. 1. Mașină de război, folosită mai ales la atacul cetăților, care servea, în antichitate și la începutul evului mediu, la aruncarea pietrelor sau a butoaielor cu substanțe inflamabile asupra inamicului. 2. Dispozitiv pentru lansarea unei aeronave care, la decolare, trebuie să atingă o viteză mare pe un spațiu redus. 3. Dispozitiv pentru aruncarea din avion a pilotului împreună cu scaunul sau cu cabina, în vederea parașutării lui în caz de pericol. – Din fr. catapulte, lat. catapulta.

catar
CATÁR, cataruri, s.n. Inflamație acută sau cronică a mucoasei unui organ, adesea însoțită de secreție abundentă. – Din fr. catarrhe, lat. catarrhus.

cataracta
CATARÁCTĂ, cataracte, s.f. I. Cădere naturală de apă produsă pe o succesiune de terenuri abrupte mici; ansamblu de cascade mai mici; cascadă. II. Boală de ochi, care constă în opacifierea cristalinului și care poate duce la orbire totală sau parțială. – Din fr. cataracte, lat. cataracta.

cataral
CATARÁL, -Ă, catarali, -e, adj. Care este în legătură cu catarul, care se referă la catar, de catar. – Din fr. catarrhal.

catarama
CATARÁMĂ, catarame, s.f. Piesă din metal, os, material plastic etc., cu care se încheie o cingătoare, o curea etc. sau care este folosită ca obiect decorativ la confecții. ♢ Loc. adj. și adv. (Fam.) La cataramă = zdravăn, strașnic. ♢ Expr. Prieteni la cataramă = prieteni foarte buni. – Et. nec.

catarg
CATÁRG, catarge, s.n. 1. Stâlp de lemn sau tub metalic care se montează vertical pe o navă pentru a susține pânzele sau antenele de telegrafie fără fir; arbore. 2. Construcție de metal care înlocuiește turnul de extracție în industria petrolieră. – Din ngr. katárti.

catarin
CATARÍN, catarini, s.m. (Zool.) Catarinian. – Din engl. catarrhine.

catarinian
CATARINIÁN, catarinieni, s.m. (La pl.) Grup de maimuțe superioare, cu nările apropiate și coada de obicei scurtă; (și la sg.) maimuță din acest grup. [Pr.: -ni-an] – Din fr. catarhiniens.

cataroi
CATARÓI s.n. (Înv. și reg.) 1. Apoplexie, dambla. 2. Guturai, gripă; gută. – Din ngr. katarroí.

catarsis
CÁTARSIS s.n. v. catharsis.

catastif
CATASTÍF, catastife, s.n. (Înv. și fam.) Registru, condică. ♢ Expr. A avea (pe cineva sau ceva însemnat sau scris) la catastif sau a trece (pe cineva sau ceva) la catastif = a avea sau a ține evidența faptelor cuiva (spre a se răzbuna pe el). [Var.: catastíh s.n.] – Din ngr. katástihon.

catastih
CATASTÍH s.n. v. catastif.

catastrofal
CATASTROFÁL, -Ă, catastrofali, -e, adj. Care produce o catastrofă, care are proporții de catastrofă; dezastruos, catastrofic. – Catastrofă + suf. -al.

catastrofa
CATASTRÓFĂ, catastrofe, s.f. Eveniment tragic de mari proporții, cu urmări dezastruoase; dezastru, nenorocire, calamitate; tragedie. – Din fr. catastrophe, lat. catastropha.

catastrofic
CATASTRÓFIC, -Ă, catastrofici, -ce, adj. Catastrofal. – Din fr. catastrophique.

catastrofism
CATASTROFÍSM s.n. Teorie potrivit căreia toate schimbările din istoria pământului s-ar datora unor catastrofe periodice, urmate de noi acte de creație. – Din fr. catastrophisme.

catatermometru
CATATERMOMÉTRU, catatermometre, s.n. Instrument medical utilizat pentru măsurarea căldurii pierdute de corpul omenesc datorită curenților de aer și transpirației. – Din fr. catathermomètre.

catavasie
CATAVASÍE, catavasii, s.f. (Primul) imn dintr-o cântare a unui canon despre coborârea lui Cristos în iad. – Din ngr. katavasía.

catavasier
CATAVASIÉR, catavasiere, s.n. Carte de ritual bisericesc ortodox, care cuprinde catavasii sau, p. ext., rugăciunile și cântările vecerniei, utreniei, liturghiei etc. [Pr.: -si-er] – Catavasie + suf. -ar.

catazona
CATAZÓNĂ, catazone, s.f. Ansamblul șisturilor cristaline formate în condițiile celui mai intens metamorfism regional. – Din fr. catazone.

catar
CATẤR, catâri, s.m. Animal domestic, hibrid rezultat din împerecherea măgarului cu iapa sau a armăsarului cu măgărița (Equus mullus). ♦ Fig. Om încăpățânat. – Din tc. katır.

catarca
CATẤRCĂ, catârce, s.f. Femela catârului. – Catâr + suf. -că.

catch
CATCH s.n. Gen de lupte libere în care sunt permise aproape orice mijloace pentru înfrângerea adversarului. [Pr.: checi. – Var.: catch-can (pr.: checi-chén) s.n.] Cuv. engl.

catedrala
CATEDRÁLĂ, catedrale, s.f. Biserică (mare) în care serviciul religios este oficiat, de obicei, de un (arhi)episcop. – Din fr. [église] cathédrale, lat. cathedralis.

catedra
CATÉDRĂ, catedre, s.f. 1. Pupitru sau masă specială, așezată de obicei pe o estradă, de la care vorbesc profesorii, oratorii etc. ♢ Expr. A vorbi (ca) de la catedră = a vorbi savant, livresc, afectat. 2. Post în învățământ; funcție de profesor. ♦ Unitate de bază dintr-o instituție de învățământ superior, în cadrul căreia se desfășoară activitatea didactică, metodică și de cercetare științifică în domeniul uneia sau mai multor discipline. – Din lat. cathedra.

categorematic
CATEGOREMÁTIC, -Ă, categorematici, -ce, adj. (Log.; despre termeni) Care are o semnificație prin el însuși. – Din fr. catégorématique.

categorema
CATEGORÉMĂ, categoreme, s.f. (Log.) Noțiune universală, în sistemul lui Aristotel, care servește la stabilirea unor relații între lucruri. – Din fr. catégorème.

categorial
CATEGORIÁL, -Ă, categoriali, -e, adj. (Adesea adverbial) Referitor la categorii, care aparține unei categorii. [Pr.: -ri-al] – Categorie + suf. -al.

categoric
CATEGÓRIC, -Ă, categorici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Fără condiții sau alternative; precis, hotărât; necondiționat. ♦ Clar, limpede. ♢ Judecată categorică = judecată care afirmă sau neagă o relație sigură, necondiționată, între un obiect și o însușire a sa. – Din fr. catégorique, lat. categoricus.

categorie
CATEGORÍE, categorii, s.f. 1. Noțiune fundamentală și de maximă generalitate care exprimă proprietățile și relațiile esențiale și generale ale obiectelor și fenomenelor realității. 2. Grup de ființe, de obiecte sau de fenomene de același fel sau asemănătoare între ele. 3. (Biol.; în sintagma) Categorie sistematică (sau taxonomică) = fiecare dintre marile grupe de plante sau de animale asemănătoare și înrudite (clase, ordine, familii etc.). 4. (Sport) Fiecare dintre grupele în care sunt împărțiți sportivii sau echipele după criterii de greutate, vârstă, sex, clasificare sportivă sau grad de pregătire. ♢ Categorie de greutate = categorie de concurs sportiv stabilită în raport cu greutatea corporală a concurentului. – Din fr. catégorie, lat. categoria.

categorisi
CATEGORISÍ, categorisesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) 1. A așeza ceva după categorii (3). 2. Fig. A califica, a caracteriza pe cineva; p. ext. a vorbi de rău pe cineva. [Var.: (înv.) catigorisí vb. IV] – Din ngr. katigórisa (aor. lui katigorí).

categorisire
CATEGORISÍRE, categorisiri, s.f. Acțiunea de a categorisi. – V. categorisi.

cateheza
CATEHÉZĂ, cateheze, s.f. Lecție de catehism (1) sau, p. ext., de religie creștină. – Din ngr. katíhisis, fr. catéchèse.

catehism
CATEHÍSM, catehisme, s.n. 1. Expunere a principiilor religiei creștine, sub formă de întrebări și răspunsuri; catihis; carte care cuprinde această expunere. 2. Fig. Lucrare în care se expune riguros esența unei doctrine, a unei concepții. – Din ngr. katéhismos.

catehiza
CATEHIZÁ, catehizez, vb. I. Tranz. (Înv.) A învăța pe cineva catehismul (1) sau, p. ext., dogmele religiei creștine; a catihisi. – Din ngr. katihísa, (aor. lui katihó), fr. catéchiser.

catehizare
CATEHIZÁRE s.f. (Înv.) Acțiunea de a catehiza. – V. catehiza.

catehumen
CATEHÚMEN, -Ă, catehumeni, -e, s.m. și f. Persoană adultă pregătită pentru primirea botezului (în creștinismul primitiv). – Din fr. catéchumène.

catenara
CATENÁRĂ, catenare, adj.f. (În sintagma) Suspensie catenară = sistem de susținere a firului aerian de contact pentru tracțiunea electrică, prin care acesta este suspendat de un cablu purtător prin intermediul unor fire verticale sau înclinate. – Din fr. caténaire.

catena
CATÉNĂ, catene, s.f. 1. Șir de încrețituri ale scoarței pământului, formate sub influența unei presiuni laterale. 2. Lanț de atomi legați între ei prin valențe simple sau multiple. 3. (Înv.) Lanț (la ceas, la ochelari etc.). – Din lat. catena.

caterinca
CATERÍNCĂ, caterinci, s.f. Flașnetă. – Din ucr. katerynka.

caterisi
CATERISÍ, caterisesc, vb. IV. Tranz. A răspopi. – Din ngr. kathíresa (aor. lui katheró „degradez”).

caterpilar
CATERPILÁR, caterpilare, s.n. Tip de tractor puternic pe șenile, destinat, în special, pentru lucrările rutiere. – Din engl. caterpillar [tractor].

cateta
CATÉTĂ, catete, s.f. Fiecare dintre cele două laturi care alcătuiesc unghiul drept al unui triunghi dreptunghic. – Din fr. cathète, lat. cathetus.

cateter
CATETÉR, catetere, s.n. (Med.) Sondă cu care se execută cateterismul. – Din fr. cathéter.

cateterism
CATETERÍSM s.n. (Med.) Introducere a unui cateter într-un canal normal sau într-o cavitate a organismului, în scopul stabilirii diagnosticului. – Din fr. cathétérisme.

cateteriza
CATETERIZÁ, cateterizez. vb. I. Tranz. (Med.) A explora cu ajutorul cateterului. – Din fr. cathétériser.

catetometru
CATETOMÉTRU, catetometre, s.n. Instrument pentru măsurarea cu precizie a diferențelor de înălțime. – Din fr. cathétomètre.

catgut
CÁTGUT s.n. Fir resorbabil preparat din intestinul unor animale (pisică, oaie) și întrebuințat în chirurgie, la cusături, drenaj etc. – Din fr. catgut.

catharsis
CÁTHARSIS s.n. 1. (Lit.) Purificare a spiritului cu ajutorul artei prin participare intensă la fenomenul artistic. 2. (În psihanaliză) Efect terapeutic obținut prin descărcarea unei trăiri refulate. [Scris și: catarsis. – Pr.: -tar-] – Din fr. catharsis.

cathartic
CÁTHARTIC, -Ă, cathartici, -ce, adj. (Lit.) Purificator. [Scris și: catartic. – Pr.: -tar-] – Din fr. cathartique.

catifea
CATIFEÁ, catifele, s.f. Țesătură de mătase, de lână, de bumbac etc. care prezintă pe față fire dese cu lungimea mai mică de un milimetru, perpendiculare pe suprafața țesăturii. – Din tc. kadife, ngr. katifés.

catifelat
CATIFELÁT, -Ă, catifelați, -te, adj. Care are înfățișarea și finețea plăcută la pipăit a catifelei. ♦ Fig. (Despre sunete sau voce) Care este plăcut, cald, mângâietor. – Catifea + suf. -at (după fr. velouté).

catifelin
CATIFELÍN, -Ă, catifelini, -e, adj. (Rar) Cu aspect de catifea. – Din catifelat.

catifeliu
CATIFELÍU, -ÍE, catifelii, adj. (Rar) (Ca) de catifea. – Catifea + suf. -iu.

catigorie
CATIGORÍE, catigorii, s.f. (Înv.) Clevetire, calomnie, defăimare. – Din ngr. katigoría.

catigorisi
CATIGORISÍ vb. IV. v. categorisi.

catihet
CATIHÉT, catiheți, s.m. Persoană care preda copiilor catehismul, dogmele religiei; profesor de religie. – Din ngr. katihitís.

catihetic
CATIHÉTIC, -Ă, catihetici, -ce, adj. Care ținea de catiheți, de învățământul religios. – Din ngr. katihitikós.

catihis
CATIHÍS s.n. (Înv.) Catehism (1). – Din ngr. katíhisis.

catihisi
CATIHISÍ, catihisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A catehiza. – Din ngr. katíhisa (aor. lui katihó).

catilinara
CATILINÁRĂ, catilinare, s.f. 1. (La pl.) Titlul celor patru discursuri ale lui Cicero împotriva lui Catilina. 2. Fig. Apostrofă vehementă la adresa cuiva. – Din fr. catilinaire.

cation
CATIÓN, cationi, s.m. Ion încărcat cu sarcină electrică pozitivă, care este atras de catod. [Pr.: -ti-on] – Din fr. cation.

cationic
CATIÓNIC, -Ă, cationici, -ce, adj. (Chim.) De cation. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. cationique.

catoblepas
CATOBLÉPAS, catoblepași s.m. 1. Animal fabulos despre a cărui privire se credea că omoară pe cei asupra cărora era ațintită. 2. Specie de pește veninos. – Din fr. catoblépas.

catod
CATÓD, catozi, s.m. 1. Electrod prin care iese curentul electric continuu de conducție dintr-o baie de electroliză, la polul negativ al sursei. 2. Electrod al unui tub electronic care emite electroni. – Din fr. cathode.

catodic
CATÓDIC, -Ă, catodici, -ce, adj. Care pornește de la catod; privitor la catod. ♢ Lampă catodică = lampă emițătoare de electroni. Raze catodice = radiație de electroni emiși de catodul unui tub de descărcare electrică, într-un gaz care se află la presiune foarte joasă. Radiație catodică = flux de electroni emiși de catodul unui tub de descărcare electrică vidat. – Din fr. cathodique.

catodoluminescenta
CATODOLUMINESCÉNȚĂ s.f. Luminescență prezentată de unele substanțe în urma bombardării cu electroni. – Catod + luminescență.

catogeneza
CATOGENÉZĂ, catogeneze, s.f. (Geol.) Proces de formare a rocilor sedimentare, ale căror particule s-au deplasat, în faza de depunere, sub acțiunea gravitației. – Din fr. catogenèse.

catolic
CATÓLIC, -Ă, catolici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține catolicismului, privitor la catolicism; papistășeșc. 2. S.m. și f. Adept al catolicismului; papistaș. ♢ Expr. A fi mai catolic decât papa = a fi exagerat (în ceea ce spune, crede sau face). – Din lat. catholicus, fr. catholique.

catolicism
CATOLICÍSM s.n. Confesiune creștină care recunoaște primatul papei, infailibilitatea lui în materie de dogmă și de morală, purcederea „Sfântului Duh” de la Dumnezeu-Tatăl și de la Dumnezeu-Fiul, existența purgatoriului etc. – Din fr. catholicisme.

catoliciza
CATOLICIZÁ, catolicizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să treacă sau a trece la catolicism; a (se) papistăși. – Catolic + suf. -iza.

catolicizare
CATOLICIZÁRE, catolicizări, s.f. Acțiunea de a (se) catoliciza. – V. catoliciza.

catolicizat
CATOLICIZÁT, -Ă, catolicizați, -te, adj. Care a trecut sau a fost făcut să treacă la catolicism. – V. catoliciza.

catometru
CATOMÉTRU, catometre, s.n. Aparat folosit pentru controlul mărimilor caracteristice ale tuburilor electronice. – Din fr. catomètre.

catonic
CATÓNIC, -Ă, catonici, -ce, adj. (Rar) Aspru, sever. – Din n. pr. Cato.

catrafuse
CATRAFÚSE s.f. pl. (Fam.) Obiecte casnice mărunte (și în dezordine); calabalâc, boarfe. ♢ Expr. A-și lua (sau a-și strânge) catrafusele = a-și strânge lucrurile pregătindu-se de plecare; a pleca repede (și pe furiș) dintr-un loc; p. ext. a o șterge, a-și lua tălpășița. – Et. nec.

catran
CATRÁN s.n. 1. Lichid vâscos de culoare închisă, obținut prin distilarea petrolului, a cărbunilor sau a lemnului; gudron. ♢ Expr. A se face catran (de mânie sau de supărare) = a se supăra foarte tare. 2. Fig. Supărare mare; venin. Are catran la inimă. 3. (Pop.; în expr.) Catran de... = foarte, extrem de... Catran de scump. - Din tc. katran.

catren
CATRÉN, catrene, s.n. Strofă (sau poezie) formată din patru versuri. – Din fr. quatrain.

catrinta
CATRÍNȚĂ, catrințe, s.f. Obiect de îmbrăcăminte din portul național al femeilor românce, care servește ca fustă sau ca șorț și care constă dintr-o bucată dreptunghiulară de stofă adesea împodobită cu alesături, cu paiete etc. – Din magh. katrinca.

cata
CÁȚA interj. Cuvânt care imită strigătul coțofanei. – Onomatopee.

cataveica
CAȚAVEÍCĂ, cațaveici, s.f. Haină țărănească scurtă (îmblănită), cu mâneci largi, purtată de femei; scurteică. – Din ucr. kacavejka.

cata
CÁȚĂ^1, cațe, s.f. (Reg.) Băț lung cu cârlig la vârf, cu care ciobanii prind oile. – Cf. a c ă ț a.

CÁȚĂ^2, cațe, s.f. (Fam.) Persoană rea și cicălitoare. – Cf. c a ț a.

caua
CÁUĂ s.f. (Reg.) Ființă imaginară, înspăimântătoare, cu care sunt speriați copiii. [Pr.: -ca-uă] – Cf. ucr. k a v a.

cauc
CAÚC^1, cauce, s.n. 1. Potcap purtat de călugări. 2. Acoperământ de cap, înalt și rotund, făcut din pâslă, pe care îl purtau în trecut boierii și, uneori, femeile. – Din tc. kavuk.

CAÚC^2, cauce, s.n. (Înv. și reg.) Căuș. – Lat. caucus.

caucazian
CAUCAZIÁN, -Ă, caucazieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La pl.) Denumire generică a popoarelor care locuiesc în Caucaz, făcând parte din trei mari familii de limbi: caucaziană propriu-zisă, indo-europeană și altaică; (și la sg.) persoană care face parte din populația unuia dintre aceste popoare. 2. Adj. Care aparține Caucazului sau populației lui, privitor la Caucaz sau la populația lui. [Pr.: -ca-u-ca-zi-an] – Caucaz (n. pr.) + suf. -ian. Cf. fr. c a u c a s i e n.

cauciuc
CAUCIÚC, (2) cauciucuri, s.n. 1. Produs industrial, elastic și rezistent, fabricat din latexul unor arbori tropicali sau obținut pe cale sintetică, utilizat la confecționarea anvelopelor, a benzilor elastice, a tuburilor, etc. 2. Anvelopă (pneumatică) care îmbracă roțile automobilelor, bicicletelor etc. [Pr.: ca-u-] – Din fr. caoutchouc, rus. kauciuk.

cauciuca
CAUCIUCÁ, cauciuchez, vb. I. Tranz. A acoperi cu un strat de cauciuc sau a impregna cu cauciuc un obiect (mai ales o țesătură textilă). [Pr.: -ca-u-] – Din cauciuc.

cauciucare
CAUCIUCÁRE, cauciucări, s.f. Acțiunea de a cauciuca și rezultatul ei. [Pr.: ca-u-] – V. cauciuca.

cauciucat
CAUCIUCÁT, -Ă, cauciucați, -te, adj. Acoperit sau impregnat cu cauciuc. [Pr.: ca-u-] – V. cauciuca.

caudal
CAUDÁL, -Ă, caudali, -e, adj. Din regiunea cozii, de la coadă. [Pr.: ca-u-] – Din fr. caudal, it. caudale.

caudat
CAUDÁT, caudate, s.n. (La pl.) Ordin de amfibieni cu coadă (Urodela, Caudata); (și la sg.) animal din acest ordin; urodel. [Pr.: ea-u-] – Din fr. caudates.

caudifer
CAUDIFÉR, -Ă, caudiferi, -e, adj. (Rar) Care are coadă, care poartă coadă. [Pr.: ca-u-] – Din fr. caudifère.

caudillo
CAUDILLO s.m. Nume dat dictatorilor din țările de limbi spaniolă; persoană căreia i se dă acest nume. [Pr.: ca-u-dí-lio] – Cuv. sp.

caudine
CAUDÍNE adj. (În expr.) A trece pe sub furcile caudine = a impune învinsului condiții umilitoare; fig. a supune unei critici severe. [Pr.: ca-u-] – După fr. [fourches] caudines, lat. [fauce] Caudinae.

caulescent
CAULESCÉNT, -Ă, caulescenți, -te, adj. (Despre plante) Care are tulpină aeriană, [Pr.: cau-] – Din fr. caulescent.

cauliflorie
CAULIFLORÍE, cauliflorii, s.f. (Bot.) Apariție a florilor direct pe tulpină, proprie unor arbori tropicali. [Pr.: cau-] – Din fr. cauliflorie.

cauper
CÁUPER, caupere, s.n. Instalație pentru preîncălzirea aerului din furnale prin arderea gazelor combustibile rezultate ca produs secundar la elaborarea fontei. [Pr.: cau-] – Din engl. cauper.

caustic
CAÚSTIC, -Ă, caustici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. (Despre substanțe chimice) Care arde, distruge țesutul animal și vegetal. ♢ Sodă caustică = hidrat de sodiu cristalizat, cu multe întrebuințări în industrie. 2. Adj. Fig. Mușcător, satiric. 3. S.f. (Fiz.) Pată luminoasă de forma unei suprafețe care înfășoară razele reflectate sau refractate într-un sistem optic, reprezentând imaginea deformată a unei surse de lumină. – Din it. caustico, lat. causticus.

causticitate
CAUSTICITÁTE s.f. (Rar) 1. Proprietate a unor substanțe de a fi caustice (1). 2. Fig. Tendința sau faptul de a fi caustic. [Pr.: ca-us-] – Din fr. causticité.

causticiza
CAUSTICIZÁ, causticizez, vb. I. Tranz. (Chim.) A caustifica. [Pr.: ca-us-] – Caustic + suf. -iza.

causticizare
CAUSTICIZÁRE, causticizări, s.f. Acțiunea de a causticiza; caustificare. [Pr.: ca-us-] – V. causticiza.

causticizat
CAUSTICIZÁT, -Ă, causticizați, -te, adj. Caustificat. [Pr.: ca-us-] – V. causticiza.

caustifica
CAUSTIFICÁ, caustífic, vb. I. Tranz. A transforma carbonații alcalini în alcalii caustice; a causticiza. [Pr.: ca-us-] – Cf. fr. c a u s t i f i c a t i o n.

caustificare
CAUSTIFICÁRE, caustificări, s.f. Acțiunea de a caustifica; causticizare. [Pr.: ca-us-] – V. caustifica.

caustificat
CAUSTIFICÁT, -Ă, caustificați, -te, adj. (Despre carbonați alcalini) Care a fost transformat în alcalii caustice; causticizat. [Pr.: ca-us-] – V. caustifica.

caustobiolit
CAUSTOBIOLÍT, caustobiolite, s.n. Rocă sedimentară organogenă, solidă, lichidă sau gazoasă, utilizată drept combustibil, în industria chimică etc. [Pr.: ca-us-to-bio-] – Din germ. Kaustobiolithe.

cauter
CAUTÉR, cautere, s.n. Instrument chirurgical de metal, în formă de bastonaș, cu care se cauterizează. ♦ Agent chimic folosit pentru cauterizare. [Pr.: ca-u-] – Din fr. cautère, lat. cauterium.

cauteriza
CAUTERIZÁ, cauterizez, vb. I. Tranz. A arde cu cauterul sau cu o substanță caustică o rană, un țesut bolnav etc., pentru a dezinfecta sau pentru a vindeca. [Pr.: ca-u-] – Din fr. cautériser, lat. cauterizare.

cauterizare
CAUTERIZÁRE, cauterizări, s.f. Acțiunea de a cauteriza. [Pr.: ca-u-] – V. cauteriza.

cautiune
CAUȚIÚNE, cauțiuni, s.f. 1. Sumă de bani depuși pentru garantarea executării de către debitor a unei obligații. 2. Sumă depusă pentru a obține eliberarea provizorie a unei persoane arestate și care garantează prezentarea acesteia la ancheta penală, la judecată și la executarea pedepsei; p. ext. garanție. [Pr.: ca-u-ți-u-] – Din fr. caution, lat. cautio, -onis.

cauza
CAUZÁ, cauzez, vb. I. Tranz. A fi cauza unei întâmplări; a pricinui, a produce, [Pr.: ca-u-] – Din fr. causer, it. causare.

cauzal
CAUZÁL, -Ă, cauzali, -e, adj. Privitor la cauză, de cauză. ♢ Propoziție cauzală = propoziție subordonată care exprimă cauza pentru care se săvârșește acțiunea din propoziția regentă și care corespunde complementului circumstanțial de cauză. Conjuncție cauzală = conjuncție care introduce o propoziție cauzală. [Pr.: ca-u-] – Din lat. causalia, fr. causal.

cauzalgie
CAUZALGÍE, cauzalgii, s.f. Senzație dureroasă de arsură, localizată, de obicei, la mâini sau la picioare, însoțită de tulburări circulatorii și datorată lezării nervilor simpatici din regiunile respective. [Pr.: ca-u-] – Din fr. causalgie.

cauzalism
CAUZALÍSM s.n. Concepție filozofică bazată pe cauzalitate. [Pr.: ca-u-] – Din fr. causalisme.

cauzalist
CAUZALÍST, -Ă, cauzaliști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al cauzalismului. [Pr.: ca-u-] – Din fr. causaliste.

cauzalitate
CAUZALITÁTE s.f. Raport obiectiv, necesar între cauză și efect. ♢ Principiul (sau legea) cauzalității = principiu potrivit căruia orice fenomen are o cauză. Cauzalitate inelară = feedback. [Pr.: ca-u-] – Din fr. causalité.

cauzare
CAUZÁRE, cauzări, s.f. Faptul de a cauza. [Pr.: ca-u-] – V. cauza.

cauzativ
CAUZATÍV, cauzative, adj. (În expr.) Verb cauzativ = verb factitiv, v. factitiv. [Pr.: ca-u-] – Din it. causativo, lat. causativus.

cauzator
CAUZATÓR, -OÁRE, cauzatori, -oare, adj. Care cauzează ceva. [Pr.: ca-u-] – cauza + suf. -tor.

cauza
CÁUZĂ, cauze, s.f. 1. Fenomen sau complex de fenomene care precedă și, în condiții determinate, provoacă apariția altui fenomen, denumit efect, căruia îi servește ca punct de plecare; motiv. 2. Problemă socială care interesează o colectivitate largă de oameni și pentru a cărei apărare și punere în valoare se duce o luptă susținută. Cauza păcii. ♢ Expr. În cunoștință de cauză = cunoscând bine chestiunile despre care este vorba. A face cauză comună (cu cineva) = a-și uni interesele (cu ale altuia). ♦ Motiv, rațiune. 3. (Jur.) Proces, pricină. ♦ Expr. A avea câștig de cauză = a i se da cuiva dreptate (într-o dispută etc.; a câștiga, a învinge. A da (cuiva) câștig de cauză = (despre un organ de jurisdicție) a se pronunța în favoarea uneia dintre părțile aflate în proces. (A fi) în cauză = (a fi) interesat, implicat într-o chestiune. A pleda cauza cuiva = a apăra interesele cuiva. [Pr.: ca-u-] – Din lat. causa, fr. cause.

cav
CAV, -Ă, cavi, -e, adj. (Despre obiecte) Care are o cavitate. ♢ Venă cavă = denumire pentru cele două vene (inferioară și superioară) care transportă sângele la inimă. – Din fr. cave.

cavaf
CAVÁF, cavafi, s.m. (Înv.) Pantofar, cizmar; negustor de încălțăminte de calitate inferioară. – Din tc. kavaf.

caval
CAVÁL^1, cavale, s.n. Fluier mare ciobănesc, făcut din lemn de paltin sau de alun. – Din tc. kaval.

CAVÁL^2, cavaluri, s.n. Șănțuleț prin care trece apa între straturile de legume. – Et. nec.

cavalcada
CAVALCÁDĂ, cavalcade, s.f. Plimbare călare făcută în grup; goană, alergare (cu cai). ♦ Grup de persoane care fac împreună o plimbare călare. – Din fr. cavalcade (< it.).

cavaler
CAVALÉR, cavaleri, s.m. 1. (În Roma antică) Membru al ordinului ecvestru, inferior ordinului senatorial. ♦ (În evul mediu, în apusul și în centrul Europei) Titlu nobiliar conferit, inițial pentru fapte de arme, de rege sau de un reprezentant al lui. 2. Titlu dat unei persoane dintr-un ordin cavaleresc, laic sau religios. 3. Titlu onorific conferit, în unele țări, posesorului anumitor decorații importante. 4. Persoană având titlul de cavaler (1-3). 5. Călăreț. 6. (Adesea adjectival) Om plin de abnegație, generos și nobil; om amabil, binevoitor, îndatoritor. 7. (Pop.) Tânăr necăsătorit, holtei, burlac. ♢ Cavaler de onoare = tânăr necăsătorit care însoțește pe miri la cununie. – Din rus. kavaler (< fr.).

cavaleresc
CAVALERÉSC, -EÁSCĂ, cavalerești, adj. De cavaler; p. ext. franc, leal; sincer, deschis. – Cavaler + suf. -esc. Cf. it. c a v a l l e r e s c o, fr. c h e v a l e r e s q u e.

cavalereste
CAVALERÉȘTE adv. În felul cavalerilor; sincer, deschis. – Cavaler + suf. -ește.

cavalerie
CAVALÉRIE^1, cavalerii, s.f. Parte a armatei care folosește calul ca mijloc de luptă și de transport al luptătorilor; grup de soldați care fac parte dintr-o astfel de unitate; cavalerime; călărime. – Din rus. kavaleriia (vine din it.).

CAVALERÍE^2, cavalerii, s.f. (Înv.) 1. Instituția (sau ordinul) cavalerilor. 2. Decorație, ordin în gradul de cavaler. – Din it. cavalleria.

cavalerime
CAVALERÍME s.f. (Înv.) Cavalerie^1. – Cavaler + suf. -ime.

cavalerism
CAVALERÍSM s.n. Purtare, atitudine de cavaler (6); vitejie, lealitate, onestitate; amabilitate, bunăvoință. – Cavaler + suf. -ism.

cavalerist
CAVALERÍST, cavaleriști, s.m. Militar care face parte din cavalerie^1. – Din rus. kavalerist.

cavalet
CAVALÉT, cavalete, s.n. 1. Postament pe care se așază ambarcațiile la bordul unei nave sau pe uscat. 2. Suport de lemn care se fixează provizoriu pe cofrajul unui planșeu de beton și pe care se sprijină dreptarul cu care se face nivelarea planșeului după turnarea betonului. – Din it. cavalletto.

cavalier
CAVALIÉR, cavaliere, s.n. 1. Terasă înaltă, construită într-o fortificație, pentru amplasarea tunurilor. 2. Cordon de pământ sau de alte materiale de-a lungul unui drum, format prin curățarea șanțurilor. [Pr.: -li-er] – Din fr. cavalier.

cavalin
CAVALÍN, -Ă, cavalini, -e, adj. (Rar) De cal, al calului; cabalin. Rasă cavalină. – Din it. cavallino.

cavas
CAVÁS, cavași, s.m. (Înv.) Agent de poliție; jandarm. – Din tc. kavu.

cavatina
CAVATÍNĂ, cavatine, s.f. Piesă vocală lirică de mici proporții dintr-o operă; arie lirică de mici proporții. – Din it. cavatina.

caverna
CAVÉRNĂ, caverne, s.f. 1. Peșteră, grotă. 2. Cavitate patologică cauzată de o boală într-un țesut organic (mai ales la plămâni). – Din fr. caverne, lat. caverna.

cavernicol
CAVERNÍCOL, -Ă, cavernicoli, -e, adj. Specific peșterii, care ține de peșteră, care trăiește sau care crește în peșteră. – Din fr. cavernicole.

cavernograma
CAVERNOGRÁMĂ, cavernograme, s.f. Diagramă reprezentând variația diametrului unei găuri de sondă de-a lungul acesteia. – Din fr. cavernogramme.

cavernometrie
CAVERNOMETRÍE s.f. Operație de măsurare și de înregistrare a diametrului unei găuri de sondă, de-a lungul acesteia. – Din fr. cavernométrie.

cavernos
CAVERNÓS, -OÁSĂ, cavernoși, -oase, adj. 1. Care se referă la caverne (2). 2. Care are caverne (2). 3. Fig. (Despre voce, sunete) Care are timbrul gros, înfundat; înăbușit. – Din fr. caverneux, lat. cavernosus.

caviar
CAVIÁR, s.n. Icre negre preparate prin sărare. [Pr.: -vi-ar] – Din fr. caviar.

cavicorn
CAVICÓRN, -Ă, cavicorni, -e, adj., s.m. 1. Adj. (Despre cornute) Cu coarnele goale în interior. 2. S.m. Animal cavicorn (1). – Din fr. cavicornes.

cavila
CAVÍLĂ, cavile, s.f. 1. Piesă din lemn de esență tare sau din oțel, în formă de ac, folosită la matisarea parâmelor. 2. Mâner așezat la extremitatea spițelor timonei. – Din it. caviglia.

cavitar
CAVITÁR, -Ă, cavitari, -e, adj. (Despre corpuri) Gol în interior. (2). – Din fr. cavitaire.

cavitate
CAVITÁTE, cavități, s.f. Adâncitură, gaură într-un corp solid. ♢ Cavitate rezonantă = circuit oscilant pentru frecvențe foarte înalte, constituit dintr-o incintă cu pereți metalici în care se pot întreține oscilații electromagnetice sub formă de unde staționare. ♦ Spațiu în interiorul organismului sau al unui organ din corpul omului sau al animalelor, în care se află anumite organe. Cavitate toracică. - Din fr. cavité, lat. cavitas, -atis.

cavitatie
CAVITÁȚIE, cavitații, s.f. Fenomen de producere, într-un curent de lichid, a unui vid parțial unde se formează bule de vapori sau de gaze care, aglomerându-se, determină vibrații și coroziune mecanică, prezentând pericol de distrugere pentru pereții conductei prin care circulă lichidul, pentru paletele turbinelor etc. – Din fr. cavitation.

cavou
CAVÓU, cavouri, s.n. Construcție funerară (într-un cimitir sau în alt loc de înmormântare) cu una sau mai multe cripte. – Din fr. caveau.

caz
CAZ, cazuri, s.n. 1. Împrejurare, circumstanță, situație. ♢ Caz de conștiință = Împrejurare în care cineva ezită între sentimentul datoriei și un interes propriu. ♢ Expr. A admite cazul că... = a presupune că... A face caz de ceva = a acorda prea multă importanță unui lucru. A face caz de cineva = a scoate în evidență în mod exagerat meritele cuiva. 2. Întâmplare, eveniment; accident. Un caz banal. 3. (Urmat de determinări) Îmbolnăvire, boală. Două cazuri de scarlatină. 4. (Gram.) Categorie specifică numelui, prin care se exprimă raporturile logice dintre nume și diverse părți ale propoziției; fiecare dintre formele flexionare prin care se exprimă diferitele funcțiuni sintactice ale substantivului, adjectivului, articolului, pronumelui și numeralului. – Din lat. casus, fr. cas.

caza
CAZÁ, cazez, vb. I. Tranz. A instala pe cineva temporar într-o locuință. – Din fr. caser.

cazac
CAZÁC, cazaci, s.m. 1. Membru al unei comunități militare autonome care s-au așezat pe teritoriile de margine ale statelor rus și polono-lituanian, unde, în schimbul unor privilegii, era obligat să apere țara împotriva invaziilor. 2. (În Rusia, începând din sec. XVIII) Soldat dintr-o unitate de cavalerie recrutată de obicei dintre cazaci (1). – Din rus. kazak.

cazaca
CAZÁCĂ, cazace, s.f. Bluză cu mâneci largi, lungă până mai jos de talie, încheiată la gât într-o parte. – Din fr. casaque. (< it.).

cazacinca
CAZACÍNCĂ s.f. (Reg.) Dansul căzăceasca. – Din cazac.

cazacioc
CAZACIÓC, cazaciocuri, s.n. (Reg.) Dansul căzăceasca. – Din rus. kazaciok.

cazacliu
CAZACLÍU, cazaclii, s.m. (Înv.) Negustor cazac care făcea negoț cu vinuri, cu blănuri etc. între Ucraina și Moldova. – Din tc. kazakli.

cazan
CAZÁN, cazane, s.n. 1. Vas mare de metal, de formă cilindrică sau tronconică, deschis, care servește, în gospodărie sau în tehnică, la încălzit sau la fiert. 2. Rezervor metalic în care se poate introduce apă pentru a fi încălzită (și transformată în aburi). ♢ Cazan de abur = instalație constituită dintr-un focar, dintr-un sistem fierbător, supraîncălzitor de abur etc., utilizată pentru producerea aburului necesar în centralele termoenergetice, în industria textilă etc. ♦ Instalație, folosită pentru vaporizarea sub presiune a lichidelor în vederea întrebuințării vaporilor ca forță motrice, la încălzirea caloriferelor etc. ♦ Instalație compusă dintr-un vas prin care trec o serie de tuburi, folosită la distilarea alcoolului. 3. (Geogr.) Căldare (II). Cazanele Dunării. - Din tc. kazan.

cazangerie
CAZANGERÍE, cazangerii, s.f. 1. Atelier de construit sau reparat cazane (1, 2), utilaje din tablă groasă de oțel, recipiente de presiune, cisterne etc. 2. Meseria cazangiului. – Cazangiu + suf. -ărie.

cazangiu
CAZANGÍU, cazangii, s.m. 1. Meseriaș care construiește sau repară cazane (1, 2), care muncește într-o cazangerie. (1). 2. Muncitor care supraveghează și alimentează cazanele generatoare de forță motrice. – Din tc. kazanci.

cazanie
CAZÁNIE, cazanii, s.f. Predică prin care se explică un pasaj oarecare din evanghelie. ♦ Carte religioasă care cuprinde predici sau povestiri în care se comentează texte evanghelice. – Din sl. kazanije.

cazare
CAZÁRE, cazări, s.f. Acțiunea de a caza și rezultatul ei. – V. caza.

cazarmament
CAZARMAMÉNT s.n. Totalitatea efectelor de pat (saltea, pernă, pătură, cearșaf etc.) pe care le primește un militar sau, p. ext., un muncitor pe șantier. – Probabil contaminare între cazarmă și echipament. Cf. fr. c a s e r n e m e n t.

cazarma
CAZÁRMĂ, cazărmi, s.f. 1. Ansamblu de clădiri, construcții și instalații afectat militarilor. 2. (În sintagma) Cazarma echipajului = compartiment situat sub puntea unei nave de luptă, destinat odihnei echipajului. – Din rus. kazarma.

cazeificare
CAZEIFICÁRE s.f. Proces caracteristic tuberculozei, care constă în transformarea țesutului necrozat într-o masă amorfă. [Pr.: -ze-i-] – Cf. fr. c a s e i f i c a t i o n.

cazeinat
CAZEINÁT s.n. (În sintagma) Cazeinat de sodiu = produs obținut din lapte smântânit. [Pr.: -ze-i-]. – Din fr. caséinate.

cazeina
CAZEÍNĂ s.f. Substanță proteică aflată în lapte și care, coagulându-se, formează partea componentă principală a brânzeturilor; cazeinogen. [Pr.: -ze-i-] – Din fr. caséine.

cazeinogen
CAZEINOGÉN s.n. Cazeină. [Pr.: -ze-i-] – Din fr. caséinogène.

cazemata
CAZEMÁTĂ, cazemate, s.f. Lucrare de apărare, construită din lemn și pământ sau din beton armat, în care sunt instalate diferite mijloace de luptă împotriva artileriei și împotriva bombardamentelor aeriene; buncăr (4). ♦ Încăpere blindată pe nave, unde sunt instalate tunurile de calibru mijlociu. – Din fr. casemate.

cazic
CAZÍC, cazici, s.m. Țăruș de lemn (având la capăt un inel de oțel), care se introduce în pământ, pe malul unei ape, pentru legarea ambarcațiilor. – Et. nec.

cazier
CAZIÉR, caziere, s.n. 1. Dulap cu mai multe compartimente sau sertare, în care se clasează acte, dosare etc. ♦ (Tipogr.) Dulăpior cu rafturi în care se păstrează literele. 2. (Jur.; în sintagma) Cazier judiciar = fișă de evidență în care organele judiciare consemnează toate condamnările penale ale unei persoane. ♦ Serviciu care ține evidența acestor fișe. [Pr.: -zi-er] – Din fr. casier.

cazino
CAZINÓ s.n. v. cazinou.

cazinou
CAZINÓU, cazinouri, s.n. Local public în stațiunile balneare și climaterice, cu restaurant, cu săli pentru jocuri (de noroc), de dans, de spectacole etc. [Var.: cazinó s.n.] – Din fr. casino (< it.).

cazma
CAZMÁ, cazmale, s.f. 1. Unealtă de săpat pământul, asemănătoare cu lopata, alcătuită dintr-o lamă metalică, ușor concavă, cu muchie ascuțită, fixată la o coadă dreaptă de lemn; hârleț. 2. (Reg.) Târnăcop. 3. Lovituri de cazma (1, 2). – Din tc. kazma.

cazna
CÁZNĂ, cazne, s.f. 1. Tortură, supliciu, chin. 2. Asuprire, împilare, nedreptate. 3. Străduință, osteneală, trudă. – Din sl. kaznĩ „pedeapsă”.

cazon
CAZÓN, -Ă, cazoni, -e, adj. De cazarmă, propriu cazărmii; milităresc. ♦ (Peior.) Aspru, rigid; milităros. – Din rus. kazionnîi „de stat, fiscal”.

cazual
CAZUÁL, -Ă, cazuali, -e, adj. 1. Care are un caracter întâmplător, care depinde de împrejurări; accidental. 2. Care arată cazul gramatical. Desinență cazuală. [Pr.: -zu-al] – Din lat. casualis.

cazualism
CAZUALÍSM s.n. Concepție filozofică conform căreia dezvoltarea lumii, ca și ordinea în care se succedă evenimentele, se datoresc hazardului. [Pr.: -zu-a-] – Din fr. casualisme.

cazualitate
CAZUALITÁTE s.f. Calitate sau stare a ceea ce este cazual (1). [Pr.: -zu-a-] – Cazual + suf. -itate.

cazuar
CAZUÁR, cazuari, s.m. Gen de păsări mari din Oceania, asemănătoare cu struțul, cu o creastă cornoasă pe frunte și cu pene negre întrebuințate ca podoabă (Casuarius casuarius). [Pr.: -zu-ar] – Din fr. casoar, it. casuario.

cazuist
CAZUÍST, -Ă, cazuiști, -ste, s.m. și f. Persoană care aplică metodele cazuisticii, care se servește de argumente ingenioase și logice în aparență, dar false în fond. – Din fr. casuiste.

cazuistic
CAZUÍSTIC, -Ă, cazuistici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Bazat pe cazuistică (2), privitor la cazuistică. 2. S.f. Parte a teologiei scolastice medievale care încearcă să rezolve cazurile de conștiință și să justifice unele practici imorale printr-un sistem de norme etice abstracte și prin subtilități logice, devenite cu vremea pură sofistică; p. ext. argumentare subtilă, abilă, sofistică a unor teze false sau îndoielnice. – Din fr. casuistique.

cazulca
CAZÚLCĂ, cazulci, s.f. Unealtă pentru pescuitul peștilor răpitori în timpul iernii sub gheață. – Et. nec.

ca
CĂ conj. 1. Introduce propoziții subordonate: a) completive; Am spus că nu pot veni; b) subiective: Așa-i c-a venit și rândul meu?; c) atributive: Gândul că nu pot pleca mă chinuie; d) (cauzale) căci, fiindcă. Hai acasă că-i târziu; e) (consecutive) încât, de. E atât de slab, că-l bate vântul; f) (concesive) deși, cu toate că, măcar că. Și omul, că-i om, și nu poate să înțeleagă; g) (temporale) după ce, când. Acum că ne-am odihnit, pot să-ți povestesc întâmplarea. 2. (Pop.) Și. Să care bărbatul cu carul și femeia să împrăștie cu poala, că tot se isprăvește. 3. (În expr.) Nici că = nu. (Adversativ) Numai că = dar, însă. 4. Într-adevăr, așa e. Că bine zici d-ta. 5. De ce (nu)! cum (nu)! Că nu mai vine odată. 6. Doar. Da cum nu! Că nu mi-oi feșteli eu obrazul! ♢ (Cu sens restrictiv) Nu că mă laud, dar așa este. 7. (În formarea unor loc.) Cum că, după ce că, măcar că etc. – Lat. quod.

caci
CĂCI conj. (Introduce propoziții explicative) Pentru că, deoarece, fiindcă. Eu îi cunosc căci am trăit cu ei. – Că + ce.

caciular
CĂCIULÁR, căciulari, s.m. 1. Meseriaș care lucrează căciuli. 2. Infanterist în vechea armată română. – Căciulă + suf. -ar.

caciula
CĂCIÚLĂ, căciuli, s.f. 1. Obiect confecționat din blană de oaie sau de alt animal și care servește la acoperirea capului. Bună ziua, căciulă (că stăpânu-tău n-are gură)! se spune, în bătaie de joc, unuia care nu salută. ♢ Expr. A-și lua (sau a-și scoate) căciula (de pe cap) = a-și descoperi capul în semn de salut sau de respect. La așa cap, așa căciulă = cum e omul, așa e și purtarea lui. A-i ieși (cuiva) părul prin căciulă = a) a i se urî așteptând; b) a o duce greu; a sărăci. A fi (sau a se ști, a se simți) cu musca pe căciulă = a se simți vinovat. (Asta sau aia e) altă căciulă = (aceasta e) altceva, altă socoteală. A da cu căciula în câini = a fi cu chef, a-și face de cap. (Bun de) să dai cu căciula-n câini = foarte gustos. ♦ Fig. Om, persoană, individ. Câte cinci lei de căciulă. 2. Obiect în formă de căciulă (1) (care servește ca acoperământ pentru coșuri, canale etc.). ♦ Partea superioară a ciupercii. – Cf. alb. k ë s u l ' ë.

caciuleala
CĂCIULEÁLĂ, căciuleli, s.f. Căciulire. – Căciuli + suf. -eală.

caciuli
CĂCIULÍ, căciulesc, vb. IV. Refl. A se ploconi în fața cuiva spre a obține ceva; a cere ceva în chip umil; a se pleca. – Din căciulă.

caciulire
CĂCIULÍRE, căciuliri, s.f. Faptul de a se căciuli; căciuleală, ploconire. – V. căciuli.

caciulita
CĂCIULÍȚĂ, căciulițe, s.f. 1. Diminutiv al lui căciulă (1). 2. Un fel de bonetă purtată de femei și de copii. – Căciulă + suf. -iță.

caciuloi
CĂCIULÓI, căciuloaie, s.n. Augmentativ al lui căciulă. – Căciulă + suf. -oi.

cadea
CĂDEÁ, cad, vb. II. I. Intranz. 1. A se deplasa de sus în jos datorită greutății, a se lăsa în jos; a pica. ♦ Fig. (Despre iarnă, ger, seară etc.) A se lăsa, a veni, a se apropia. ♦ (Despre ape de munte) A curge repede. 2. (Despre dinți, păr, fulgi, frunze etc.) A se desprinde din locul unde era fixat. 3. A se lăsa în jos continuând să fie prins; a atârna, a se pleca. 4. A se răsturna, a se prăvăli; a se dărâma, a se surpa. ♢ Expr. A cădea (bolnav) la pat = a se îmbolnăvi. A cădea în picioare = a ieși cu abilitate dintr-o situație grea. ♦ (Determinat prin „în genunchi”, „cu rugăminte” etc.) A se așeza în genunchi înaintea cuiva spre a-i cere iertare ori ajutor sau pentru a-i arăta supunere; a ruga pe cineva cu umilință sau cu stăruință. II. Intranz. Fig. 1. A pieri, a muri (în luptă). 2. (Despre orașe, poziții strategice etc.) A ajunge în mâna adversarului, a fi cucerit. 3. A avea un insucces, a nu reuși. A căzut la examen. 4. (Despre guverne, legi etc.) A-și înceta existența, a nu mai fi în vigoare. 5. A nimeri din întâmplare, pe neașteptate într-un loc sau într-o situație. ♢ Expr. A-i cădea cuiva (cu) drag (sau la inimă) = a stârni dragostea cuiva, a-i deveni drag. ♦ A se arunca, a se năpusti asupra cuiva. 6. A intra în... (sau sub...), a fi cuprins de.... A căzut în extaz. ♢ Expr. A cădea pe gânduri = a deveni îngândurat. A-i cădea bine = a-i plăcea, a-i prii. A-i cădea rău = a nu-i conveni, a nu-i plăcea. 7. A se situa, a se afla. Satul cade pe malul Dunării. ♦ (La ghicitul în cărți) A se arăta, a se vedea, a reieși. 8. (În expr.) A cădea la învoială (sau de acord) = a ajunge la o înțelegere. III. Refl. unipers. A reveni cuiva, a se cuveni. Partea aceasta mi se cade mie. ♦ A ședea bine; a se potrivi. – Lat. cadere.

cadelnita
CĂDELNIȚÁ, cădelnițez, vb. I. Intranz. A mișca (într-o parte și într-alta) cădelnița, afumând cu tămâie; a tămâia. ♦ Tranz. Fig. A aduce cuiva laude exagerate, lingușitoare. – Din cădelniță.

cadelnita
CĂDÉLNIȚĂ, cădelnițe, s.f. Vas de metal atârnat de trei lănțișoare (cu clopoței), în care se arde tămâie la slujbele religioase. – Din sl. kadĩlĩnica.

cadenie
CĂDÉNIE s.f. (Înv.) Cuviință. – Cădea + suf. -enie.

cadere
CĂDÉRE, căderi, s.f. Faptul de a cădea. 1. Deplasare, mișcare de sus în jos a unui lucru, coborâre spre pământ sub efectul gravitației. ♢ Cădere de apă = diferență de nivel între două puncte ale unui curs de apă; (concr.) masă de apă care cade de la o oarecare înălțime; cascadă, cataractă. ♦ Lăsare în jos a unui lucru care continuă să fie în parte susținut. ♦ Deplasare a unui organ din poziția sa normală. Căderea mușchilor. ** Diferența dintre valorile pe care le ia o mărime în două puncte diferite. Cădere de potențial. ** (Med.; în sintagma) Cădere de tensiune = coborâre a tensiunii arteriale sub limita normală. 2. Desprindere a unei părți componente dintr-un organism. 3. Răsturnare a unui corp; surpare. 4. Fig. Ocupare, cucerire. Căderea Cartaginei. 5. Fig. Insucces, nereușită. 6. Competență, drept. Nu e în căderea lui să mă judece. 7. Nereușită, eșec. – V. cădea.

cadi
CĂDÍ, cădesc, vb. IV. Intranz. A cădelnița, a tămâia. – Din sl. kaditi.

cadire
CĂDÍRE, cădiri, s.f. Acțiunea de a cădi. – V. cădi.

caftanel
CĂFTĂNÉL, căftănele, s.n. (Rar) Diminutiv al lui caftan. – Caftan + suf. -el.

caftani
CĂFTĂNÍ, căftănesc, vb. IV. Tranz. 1. (Înv.) A numi pe cineva domn sau a-l așeza într-un rang de boierie (ocazie cu care i se dăruia caftanul). 2. Fig. (Fam.) A bate, a lovi peste spate pe cineva. – Din caftan.

caftanie
CĂFTĂNÍE s.f. (Înv.) Privilegiul de a purta caftan. – Caftan + suf. -ie.

cai
CĂÍ, căiesc, vb. IV. Refl. A-i părea cuiva rău, a regreta, a recunoaște că a greșit. ♦ Tranz. (Rar) A compătimi pe cineva; a căina. – Din sl. kajati sen.

caierel
CĂIERÉL, căierele, s.n. (Rar) Diminutiv al lui caier. [Pr.: că-ie-] – Caier + suf. -el.

caimacamie
CĂIMĂCĂMÍE, căimăcămii, s.f. Formă de guvernământ provizoriu instituită în timpul cât tronul rămânea vacant sau pe timpul absenței domnului; locotenență domnească; p. ext. timpul cât dura această formă de guvernământ. – Caimacam + suf. -ie.

caina
CĂINÁ, căinez, vb. I. Refl. A se tângui, a se văita, a se plânge. ♦ Tranz. A compătimi, a deplânge. [Var.: căiní vb. IV] – Din sl. kajanŭ (part. lui kajati sen).

cainare
CĂINÁRE, căinări, s.f. Acțiunea de a (se) căina. – V. căina.

caini
CĂINÍ vb. IV. v. căina.

cainta
CĂÍNȚĂ, căințe, s.f. Părere de rău, regret, remușcare. – Căi + suf. -ință.

caisor
CĂIȘÓR, căișori, s.m. 1. Diminutiv al lui cal. 2. (La pl.) Călușei (2). [Pr.: că-i-] – Cal + suf. ișor.

caita
CĂÍȚĂ, căițe, s.f. (Reg.) 1. Bonetă, scufie, căciuliță. 2. (Pop.) Membrană care învelește capul unor copii nou-născuți, tichie. ♢ Expr. Născut cu căiță (pe cap) = se spune despre un om norocos. 2. (Reg.) Placentă (1). – Din scr. kaica.

calacan
CĂLACÁN s.n. v. calaican.

calare
CĂLÁRE adv. (Adesea adjectival) încălecat pe cal, pe alt animal sau, p. ext., pe un obiect. ♢ Expr. De(-a) călare = a) călărind, încălecat; din fuga calului, de pe cal; b) fig. fără odihnă. Nici călare, nici pe jos = nici așa, nici așa. A fi călare pe situație = a domina o situație, a se simți tare, sigur într-o anumită împrejurare (grea). [Formă gramaticală; pl. (adjectival) călắri] – Lat. caballaris, -em.

calafatui
CĂLĂFĂTUÍ, călăfătuiesc, vb. IV. Tranz. A astupa cu calafat găurile dintre scândurile bordajelor sau ale punții unei nave în vederea etanșării. – Calafat + suf. -ui. Cf. ngr. k a l a f a t i z o.

calafatuire
CĂLĂFĂTUÍRE, călăfătuiri, s.f. Acțiunea de a călăfătui și rezultatul ei. – V. călăfătui.

calamara
CĂLĂMÁRĂ s.f. v. călimară.

calaras
CĂLĂRÁȘ, călărași, s.m. 1. (La pl., în evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Corp militar de slujitori auxiliari ai domniei; (și la sg.) membru al acestui corp militar. ♦ (Înv.) Ostaș de cavalerie. 2. Coardă de rod la vița de vie, scurtată la 4-6 muguri, și plasată călare pe coarda de doi ani. – Călare + suf. -aș.

calarasean
CĂLĂRĂȘEÁN, -Ă, călărășeni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul Călărași. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Călărași. – Călărași (n. pr.) + suf. -ean.

calaraseanca
CĂLĂRĂȘEÁNCĂ, călărășence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Călărași. ♦ Locuitoare din municipiul Călărași. – Călărășean + suf. -că.

calaresc
CĂLĂRÉSC, -EÁSCĂ, călărești, adj. (Înv.) De călăreț; de cavalerie. Oști călărești. – Călare + suf. -esc.

calareste
CĂLĂRÉȘTE adv. (Rar) Călare. – Călare + suf. -ește.

calaret
CĂLĂRÉȚ, -EÁȚĂ, călăreți, -e, adj., subst. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care călărește, (sportiv) care practică călăria. ♦ (Înv.) Călăraș (1). 2. S.m. Denumire dată unor piese și instrumente: a) placă mică de metal care se prinde în partea superioară a unei fișe dintr-o cartotecă de bibliotecă sau de contabilitate; b) mică piesă de sârmă de forma literei U, care se așază răsturnată pe brațele unei balanțe pentru a obține echilibrul; c) mică piesă de sârmă îndoită în formă de U, care servește la închiderea unui circuit; d) bară scurtă de oțel și de beton, folosită ca armătură suplimentară în zona de reazem a unei grinzi de beton armat. – Lat. caballaricius.

calari
CĂLĂRÍ, călăresc, vb. IV. Intranz. A merge călare. ♦ Tranz. A mâna calul stând călare pe el; a încăleca. – Din călare.

calarie
CĂLĂRÍE s.f. Acțiunea de a călări; călărit. ♦ Arta de a călări. ♦ Ramură sportivă care constă în conducerea calului din poziția încălecat, în probe de alergare, sărituri, dresaj etc.; echitație. – Călare + suf. -ie.

calarime
CĂLĂRÍME s.f. (Înv.) Oaste călare; cavalerie. – Călare + suf. -ime.

calarit
CĂLĂRÍT s.n. Călărie. – V. călări.

calator
CĂLĂTÓR, -OÁRE, călători, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care călătorește, care se află în călătorie. 2. Adj. (Despre popoare) Nomad. 3. Adj. (Despre păsări) Care pleacă iarna în țări mai calde; migrator. 4. Adj. Fig. Care trece repede; trecător, nestatornic. – Cale + suf. -ător.

calatori
CĂLĂTORÍ, călătoresc, vb. IV. Intranz. A face un drum spre un loc (mai) depărtat; a fi pe drum. ♦ A fi călător, a fi la drum. ♦ Refl. Fig. (Reg.) A se sfârși; a muri. – Din călător.

calatorie
CĂLĂTORÍE, călătorii, s.f. Acțiunea de a călători; drum pe care îl face cineva într-un loc (mai depărtat). ♢ Expr. (Ir.) Călătorie sprâncenată = urare care arată indiferența pentru plecarea cuiva. – Călători + suf. -ie.

calatorit
CĂLĂTORÍT, -Ă, călătoriți, -te, adj. Care a călătorit mult, umblat; care a văzut multe locuri. – V. călători.

calau
CĂLẮU, călăi, s.m. Bărbat însărcinat cu executarea osândiților la moarte; gâde, hoher. ♦ Fig. Om crud, sângeros, care supune pe cineva la chinuri; tiran, ucigaș. – Din țig. kalo „negru”.

calauz
CĂLĂÚZ s.m. v. călăuză.

calauza
CĂLĂÚZĂ, călăuze, s.f. 1. Persoană care însoțește pe cineva spre a-i arăta drumul și spre a-i da indicațiile sau explicațiile necesare; ghid. 2. Persoană care îndrumează într-o acțiune, într-un domeniu de cercetare etc.; conducător, îndrumător. 3. Îndreptar, ghid. [Var.: călăúz s.m.] – Din tc. kılavuz, ngr. kalaúzis.

calauzi
CĂLĂUZÍ, călăuzesc, vb. IV. Tranz. 1. A conduce pe cineva pe un drum. 2. A îndruma, a învăța, a povățui. ♦ Refl. A se orienta, a se conduce după... [Pr.: -lă-u-] – Din călăuză.

calauzire
CĂLĂUZÍRE s.f. (Rar) Acțiunea de a călăuzi; îndrumare. [Pr.: -lă-u-] – V. călăuzi.

calauzitor
CĂLĂUZITÓR, -OÁRE, călăuzitori, -oare, adj. Care călăuzește, care îndrumează; îndrumător. [Pr.: -lă-u-] – Călăuzi + suf. -tor.

calau
CĂLẤU, -IE, călâi, adj. (Reg.) 1. (Despre lemne) Verde, neuscat. ♦ (Despre fructe) Necopt. 2. Călduț. – Et. nec.

calca
CĂLCÁ, calc, vb. I. I. 1. Intranz. A pune piciorul pe ceva sau pe undeva; a păși. ♢ Expr. A călca din pod (sau de sus) = a umbla țanțoș, trufaș. A călca în străchini = a umbla neatent, a fi stângaci; a face gafe. A călca pe urmele cuiva = a avea apucăturile, comportarea cuiva. A călca strâmb (sau alături cu drumul) = a fi necinstit, incorect, a se abate de la normele de conduită stabilite. A călca cu stângul = a porni prost la o acțiune; a nu izbuti. A călca cu dreptul = a începe ceva cu bine; a izbuti. ♦ A trece pășind peste ceva. 2. Tranz. (Pop.; despre bărbătușul păsărilor) A fecunda. 3. Intranz. A intra, a veni undeva, a se abate. 4. Tranz. A cutreiera, a străbate un drum, o regiune etc. 5. Tranz. Fig. A încălca pustiind și prădând. ♦ (Fam.) A veni fără veste undeva sau la cineva. II. Tranz. 1. A strivi, a zdrobi, a nimici cu picioarele. ♦ A bătători pământul, iarba, semănăturile printr-o călcare repetată cu picioarele. ♦ A tescui strugurii cu picioarele. ♢ Expr. A călca apa = a se menține la suprafața apei înotând în poziție verticală. ♦ Intranz. A înfrânge o pornire sau un sentiment. ♢ Expr. A-și călca pe inimă = a face ceva împotriva propriilor sale sentimente, împotriva propriei sale voințe. 2. A nu respecta o hotărâre, o lege, o obligație etc. III. Tranz. A netezi îmbrăcămintea sau rufăria cu fierul de călcat. – Lat. calcare.

calcare
CĂLCÁRE, călcări, s.f. Faptul de a călca. 1. Nerespectare, violare a unei legi, a unui ordin etc. 2. Abatere, deviere de la un principiu. 3. Atac, năvălire (în scopul jefuirii). – V. călca.

calcat
CĂLCÁT s.n. Acțiunea de a călca (III). – V. călca.

calcator
CĂLCĂTÓR, -OÁRE, călcători, -oare, subst. 1. S.m. și f. 1. Meseriaș care calcă haine sau rufărie într-un atelier de confecții, într-o spălătorie etc. 2. (Rar) Persoană care calcă o lege, o dispoziție etc. ♦ Prădător, hoț. II. S.f. 1. Scândură pe care olarul frământă lutul cu picioarele. 2. Vas în care se calcă (II 1) strugurii. 3. Instalație specială la gardurile pescărești, care permite trecerea peștelui într-un singur sens sau circulația bărcilor în ambele sensuri fără ca peștele să iasă. III. S.n. 1. Mecanism la mașinile de cusut, care apasă pe placa mașinii materialul ce se lucrează, pentru a putea fi fixat și deplasat mai ușor; apăsător, ceapraz. 2. Unealtă formată dintr-o lamă de oțel plană sau îndoită, cu crestături pe una sau pe ambele muchii, prevăzută cu mâner și folosită de lemnari la rostuirea dinților pânzelor de ferăstrău; ceapraz. 3. Pânză sau perniță pe care se calcă (III) haine, rufărie etc. – Călca + suf. -ător.

calcatoreasa
CĂLCĂTOREÁSĂ, călcătorese, s.f. Femeie care are meseria de a călca (III) haine, rufărie etc. – Călcător + suf. -easă.

calcatorie
CĂLCĂTORÍE, călcătorii, s.f. Atelier unde se calcă (III) haine, rufărie etc. ♦ Spec. Secție sau atelier în care se calcă produsele textile realizate într-o fabrică de confecții. – Călcător + suf. -ie.

calcatura
CĂLCĂTÚRĂ, călcături, s.f. Fel de a merge; pas, mers, umblet. – Călca + suf. -ătură.

calcai
CĂLCẤI, călcâie, s.n. 1. Partea posterioară a tălpii piciorului, formată din oasele astragal și calcaneu; talus; p. ext. parte a ciorapului sau a încălțămintei care acoperă această porțiune a piciorului. ♢ Expr. A se afla (sau a fi, a trăi etc.) sub călcâi = a se afla (sau a fi, a trăi) sub totala dominație a cuiva, a fi exploatat, subordonat, împilat. A se învârti (sau a se întoarce, a sări) într-un călcâi = a se mișca repede, a fi iute la treabă; fig. a se bucura. Fuge (sau merge) de-i pârâie (sau sfârâie) călcâiele = fuge (sau merge) foarte repede. A i se aprinde (sau a-i sfârâi) călcâiele (după cineva) = a) a fi foarte îndrăgostit (de cineva), a se îndrăgosti subit; b) a fi zorit, nerăbdător. ♦ Lovitură dată cu călcâiul (1). ♢ Expr. A da călcâie calului = (despre călăreți) a lovi calul cu călcâiele, ca să pornească sau să meargă mai repede. ♦ (Livr.) Călcâiul lui Ahile = partea vulnerabilă, latura slabă a unei persoane sau a unui lucru. 2. Nume dat părții dinapoi (sau de jos) a unor obiecte. 3. Piesă mică de lemn, de formă prismatică, fixată de o grindă de lemn pentru a împiedica alunecarea unui element de construcție care se reazemă pe grindă sau folosită ca piesă de rezistență într-o îmbinare. 4. Dispozitiv cu care se împiedică filarea unui lanț sau a unei parâme. 5. Strat format între săpun și leșiile de glicerină la fabricarea săpunului. – Lat. calcaneum.

calcaias
CĂLCÂIÁȘ, călcâiașe, s.n. Diminutiv al lui călcâi. [Pr.: -câ-iaș] – Călcâi + suf. -aș.

caldare
CĂLDÁRE, căldări, s.f. I. Vas mare tronconic sau cilindric, prevăzut cu o toartă la partea superioară, folosit pentru păstrarea și transportul materialelor lichide, pulverulente sau granuloase; găleată. ♢ Căldare de abur = instalație (la locomotive, locomobile, vapoare etc.) cu ajutorul căreia se trece apa, sub acțiunea căldurii, din faza lichidă în vapori cu o presiune mai mare decât cea atmosferică; cazan cu abur. Căldare de rachiu = alambic pentru distilarea rachiului. ♦ Conținutul unei căldări (1). II. (Geogr.) Depresiune circulară cu versante prăpăstioase în zona munților înalți; scobitură în albiile apelor curgătoare, la baza unei cascade; cazan. ♢ Căldare glaciară = circ glaciar. – Lat. caldaria.

caldarar
CĂLDĂRÁR, căldărari, s.m. Meșteșugar care face sau repară căldări (1) și alte vase (de aramă). – Căldare + suf. -ar.

caldaras
CĂLDĂRÁȘ^1, căldărași, s.m. Muncitor care curăță de zgură oala de turnat oțel și montează pâlnia și dopul acesteia. – Căldare + suf. -aș.

CĂLDĂRÁȘ^2, căldărași, s.m. (Ornit.) Botroș. – *Cărdel (înv. „sticlete” < lat. *cardillus) + suf. -aș, prin etimologie populară.

caldararie
CĂLDĂRĂRÍE, căldărării, s.f. Atelier meșteșugăresc în care se confecționau sau se reparau odinioară căldări (1), cazane sau alte obiecte (de aramă). – Căldare + suf. -ărie.

caldaroi
CĂLDĂRÓI, căldăroaie, s.n. Augmentativ al lui căldare. – Căldare + suf. -oi.

caldarusa
CĂLDĂRÚȘĂ, căldărușe, s.f. 1. Diminutiv al lui căldare (1). 2. Plantă erbacee ornamentală cu tulpină simplă sau ramificată, păroasă, cu flori albastre, violete, roșii, mai rar albe (Aquilegia vulgaris). – Căldare + suf. -ușă.

caldicel
CĂLDICÉL, -ÍCĂ, căldicei, -ele, adj. Diminutiv al lui cald; căldișor, călduț. Cald + suf. -icel.

caldisor
CĂLDIȘÓR, -OÁRĂ, căldișori, -oare, adj. Căldicel. – Cald + suf. -ișor.

caldura
CĂLDURĂ, călduri, s.f. 1. Starea sau gradul de încălzire a unui corp; faptul că un corp posedă o anumită temperatură; senzație produsă de corpurile calde; temperatură ridicată. 2. (Fiz.) Mărime scalară prin care se exprimă transferul de energie între sistemele fizico-chimice sau între diferite părți ale aceluiași sistem în cadrul unei transformări în care nu se efectuează lucru mecanic; p. ext. parte a fizicii care studiază fenomenele termice. ♢ Căldură specifică = căldură necesară ridicării cu un grad Celsius a temperaturii unui gram dintr-un corp. ♢ Căldură animală = energie calorică rezultată în decursul metabolismului pe seama proceselor de oxidare a substanțelor nutritive. 3. (La pl.) Timp călduros, atmosferă fierbinte; vreme toridă. 4. (La pl.) Temperatură ridicată a corpului; febră. 5. Fig. Ardoare, înfocare, patimă. ♦ Afecțiune, amabilitate, prietenie. 6. (La pl.) Perioadă din ciclul sexual în care animalele femele manifestă dorința naturală de a se împerechea. – Lat. pop. caldura.

caldurica
CĂLDURÍCĂ s.f. (Fam.) Diminutiv al lui căldură (1). – Căldură + suf. -ică.

calduros
CĂLDURÓS, -OÁSĂ, călduroși, -oase, adj. 1. Care păstrează căldura. 2. Fig. Însuflețit, plin de căldură (5). – Căldură + suf. -os.

caldut
CĂLDÚȚ, -Ă, călduți, -e, adj. Căldicel. – Cald + suf. -uț.

caleap
CĂLEÁP, călepe, s.n. (Reg.) Rășchitor mic; p. ext. scul. – Din tc. keleb.

cali
CĂLÍ, călesc, vb. IV. I. 1. Tranz. A mări duritatea și rezistența unui metal sau a unui aliaj prin răcire bruscă după o încălzire la temperatură înaltă; a oțeli. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) întări, a (se) consolida, a (se) oțeli. II. Tranz. A prăji în grăsime un aliment, în special varza. – Din sl. kaliti.

calibil
CĂLÍBIL, -Ă, călibili, -e, adj. (Despre metale) Care se poate căli (I 1). – Căli + suf. -bil.

calibilitate
CĂLIBILITÁTE s.f. Proprietate a unui metal de a putea fi călit (I 1). – Călibil + suf. -itate.

califar
CĂLIFÁR, călifari, s.m. 1. Numele a două specii de păsări migratoare acvatice, asemănătoare cu rațele și cu gâștele: una cu pene albe, negre sau ruginii (Tadorna tadorna), cealaltă cu pene roșii-ruginii (Tadorna ferruginea). 2. Specie de porumbel domestic. – Din bg. kalefar.

calimara
CĂLIMÁRĂ, călimări, s.f. Vas mic de sticlă, de metal, de material plastic etc., în care se ține cerneala. [Var.: (înv.) călămáră s.f.] – Din ngr. kalamári.

calin
CĂLÍN, călini, s.m. Arbust sălbatic cu frunze lobate, opuse, cu flori albe și cu fructe roșii, zemoase, necomestibile, în formă de ciorchini (Viburnum opulus). - Din călină (derivat regresiv).

calina
CĂLÍNĂ, căline, s.f. Fructul călinului, de culoare roșie și cu gust acrișor. – Din bg. kalina.

calindar
CĂLINDÁR s.n. v. calendar.

calinescian
CĂLINESCIÁN, -Ă, călinescieni, -e, adj. De Călinescu, al lui Călinescu; în maniera lui Călinescu. [Pr.: -ci-an] – Călinescu (n. pr.) + suf. -ian.

calinet
CĂLINÉT, călineturi, s.n. (Rar) Crâng de călini. – Călin + suf. -et.

calire
CĂLÍRE, căliri, s.f. Acțiunea de a (se) căli. ♦ Tratament termic al oțelului, care constă în încălzirea piesei la o temperatură superioară punctului de transformare, urmată de răcirea ei bruscă într-un mediu gazos, lichid sau granular, în vederea măririi durității, mai ales a stratului superficial. – V. căli.

calit
CĂLÍT^1 s.n. Călire. – V. căli.

CĂLÍT^2, -Ă, căliți, -te, adj. I. 1. (Despre metale) întărit prin călire. 2. Fig. (Despre oameni) Întărit, rezistent; încercat. II. (Despre alimente) Prăjit în grăsime. – V. căli.

caltun
CĂLȚÚN, călțuni, s.m. 1. (Înv. și pop.) Încălțăminte de sărbătoare (asemănătoare cu cizmele); ciorap de lână. 2. Compus: călțunul-doamnei = plantă erbacee din familia rozaceelor, înaltă de 10-15 cm, cu flori galbene cu vinișoare violete; cerențel (Geum urbanum). - Din ngr. kalstóni (după încălța).

caltunar
CĂLȚUNÁR, călțunari, s.m. (Reg.) Flăcău, bărbat care duce darurile miresei. Călțun + suf. -ar.

caltunas
CĂLȚUNÁȘ^1, călțunași, s.m. 1. Ciorap de lână albă în portul popular. 2. (Mai ales la pl.) Numele a două plante: a) plantă decorativă cățărătoare, cu flori portocalii, având un fel de pinten; condurul-doamnei (Tropaeolum majus); b) toporași. – Călțun + suf. -aș.

CĂLȚUNÁȘ^2 s.m. v. colțunaș.

caltunareasa
CĂLȚUNĂREÁSĂ, călțunărese, s.f. (Reg.) Femeie care duce darurile miresei. Călțunar + suf. -easă.

calugar
CĂLÚGĂR, călugări, s.m. I. Bărbat care a făcut legământ să ducă o viață religios-ascetică și care trăiește într-o comunitate mănăstirească; monah. II. Instalație hidrotehnică cu ajutorul căreia se poate evacua apa din heleșteie, lacuri sau bazine artificiale în vederea primenirii ei. – Din sl. kalugerŭ (< gr.).

calugaras
CĂLUGĂRÁȘ, călugărași, s.m. Diminutiv al lui călugăr (I). – Călugăr + suf. -aș.

calugaresc
CĂLUGĂRÉSC, -EÁSCĂ, călugărești, adj. De călugăr (I); monahal. ♢ Ghiveci călugăresc = ghiveci fără carne, preparat cu ulei. – Călugăr + suf. -esc.

calugareste
CĂLUGĂRÉȘTE adv. În felul călugărilor (1). – Călugăr + suf. -ește.

calugari
CĂLUGĂRÍ, călugăresc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) face călugăr (1) sau călugăriță (1). – Din călugăr.

calugarie
CĂLUGĂRÍE s.f. Viață de

calugarita
CĂLÚGĂRIȚĂ, călugărițe, s.f. I. Femeie care a făcut legământ să ducă o viață religios-ascetică și care trăiește într-o comunitate mănăstirească; monahie^2. II. Insectă carnivoră mare, de culoare verde-cafenie, cu picioarele din față în formă de cange, care-i servesc la prinderea prăzii (Mantis religiosa). – Călugăr + suf. -iță.

calus
CĂLÚȘ, călușuri, s.n. 1. Bucată de lemn sau de metal care se pune între dinții dinainte ai unui animal, spre a-l forța să țină gura deschisă; mototol de cârpe care se introduce în gura unei persoane, pentru a o împiedica să strige. ♢ Expr. A pune (cuiva) călușul în gură = a împiedica (pe cineva) să vorbească. 2. Bețișor care face parte din mecanismul de declanșare al capcanelor de lemn. 3. Mică piesă de lemn cu o formă specială, pe care se sprijină coardele întinse ale unui instrument muzical; scaun. 4. Suport de lemn pe care pictorul își așază tabloul când lucrează; șevalet. 5. Utilaj de foraj, pentru rotirea prăjinilor, folosit în forajul prin percuție sau în cel manual. 6. (De obicei art.) Numele unui dans popular cu figuri variate, jucat (în preajma Rusaliilor) de un grup de flăcăi; melodie după care se execută acest dans; călușar (1), călușel (4). – Cal + suf. -uș.

calusar
CĂLUȘÁR, călușari, s.m. 1. (La pl. art.) Căluș (6). 2. (La pl.) Grup de dansatori care, în săptămâna Rusaliilor, execută (la sate) jocul tradițional denumit călușul; (și la sg.) fiecare dintre flăcăii care joacă acest dans. – Căluș + suf. -ar.

calusel
CĂLUȘÉL, călușei, s.m. 1. Căluț (1). 2. (La pl.) Instalație alcătuită din mai mulți căișori de lemn pe care încalecă copiii și care se învârtesc în jurul unui ax, fiind suspendați de niște bârne transversale; carusel, căișori. 3. Căluț (3). 4. Căluș (6). Cal + suf. -ușel.

calut
CĂLÚȚ, căluți, s.m. 1. Diminutiv al lui cal; călușel (1). 2. Compus: căluț-de-mare = pește teleostean marin cu corpul de 8-10 cm, lipsit de înotătoare codală și cu capul asemănător cu cel al calului; cal-de-mare (Hippocampus hippocampus). 3. Nume dat mai multor insecte din familia lăcustelor; călușel (3). – Cal + suf. -uț.

camara
CĂMÁRĂ, cămări, s.f. 1. Încăpere mică în care se păstrează alimente. 2. (Înv.) Cameră, odaie. ♢ Cămară domnească = (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova): a) totalitatea veniturilor domniei, provenite din vămi, ocne și impozite indirecte, deosebite de veniturile vistieriei; b) (rar) monetărie. – Probabil lat. *camara în loc de cam(m)ara „cameră” (< gr.).

camasa
CĂMÁȘĂ, cămăși, s.f. 1. Îmbrăcăminte (de pânză, mătase etc.) care se poartă pe piele, acoperind partea superioară a corpului. ♢ Cămașă de noapte = îmbrăcăminte de pânză, de mătase etc. (lungă), care se poartă ca veșmânt pentru dormit. Cămașă de forță = cămașă specială confecționată din pânză rezistentă, prevăzută cu cordoane, cu care se imobilizează temporar nebunii furioși, împiedicându-i să comită acțiuni violente, iresponsabile. ♢ Expr. A rămâne în cămașă = a rămâne sărac, a pierde tot. A nu avea nici cămașă pe el = a fi foarte sărac. A lăsa (pe cineva) în cămașă sau a-i lua (cuiva) și cămașa de pe el = a-i lua (cuiva) tot ce are, a-l lăsa sărac. Își dă și cămașa de pe el, se spune despre un om exagerat de milos și de darnic. A nu-l mai încăpea cămașa = a fi înfumurat; a-i merge cuiva foarte bine. A nu avea (sau a nu ști) pe unde să scoți cămașa = a fi în mare încurcătură, a nu ști cum să scapi. Arde cămașa pe cineva = este în mare zor; are mare nevoie de ceva. 2. Membrană, înveliș (subțire), căptușeală care îmbracă diferite obiecte, piese etc. ♦ (Pop.) Placentă (1). ♦ Îmbrăcăminte interioară a unui obiect, de obicei cilindric. 3. Compus: cămașa-broaștei = algă verde de apă dulce de forma unei rețele, alcătuită din celule lungi, cilindrice (Hydrodictyon reticulatum). [Var.: căméșă s.f.] – Lat. camisia.

camaras
CĂMĂRÁȘ, cămărași, s.m. (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Slujbaș care avea în grijă odăile domnului, în special cămara domnească. ♦ (Înv.) Intendent la o mănăstire. – Cămară + suf. -aș.

camarasel
CĂMĂRĂȘÉL, cămărășei, s.m. (Înv.) Fecior de casă; camerier. – Cămăraș + suf. -el.

camarasita
CĂMĂRĂȘÍȚĂ, cămărășițe, s.f. 1. Soția cămărașului. 2. (Rar) Îngrijitoare a cămării; chelăriță, menajeră. – Cămăraș + suf. -iță.

camaruie
CĂMĂRÚIE, cămărui, s.f. Cămăruță. – Cămară + suf. -uie.

camaruta
CĂMĂRÚȚĂ, cămăruțe, s.f. Diminutiv al lui cămară; cămăruie. – Cămară + suf. -uță.

camasui
CĂMĂȘUÍ, cămășuiesc, vb. IV. Tranz. A acoperi un element de construcție cu beton, metal etc. – Cămașă + suf. -ui.

camasuiala
CĂMĂȘUIÁLĂ, cămășuieli, s.f. 1. Acțiunea de a cămășui; cămășuire. 2. Pojghiță, înveliș care acoperă unele materii, obiecte sau piese. ♦ Căptușeală interioară, subțire, de zidărie a unui tunel. ♢ Cămășuiala piloților = tub metalic folosit pentru confecționarea piloților^2 de beton. 3. Strat de piatră sau de balast dezagregat, care trebuie îndepărtat la deschiderea unei cariere sau a unei balastiere. [Pr.: -șu-ia-] – Cămășui + suf. -eală.

camasuica
CĂMĂȘÚICĂ, cămășuici, s.f. Cămășuță. – Cămașă + suf. -uică.

camasuire
CĂMĂȘUÍRE, cămășuiri, s.f. Acțiunea de a cămășui și rezultatul ei; cămășuială. – V. cămășui.

camasuit
CĂMĂȘÚIT, -Ă, cămășuiți, -te, adj. (Despre elemente de construcție) Care a fost acoperit, cu beton, metal etc. – V. cămășui.

camasuta
CĂMĂȘÚȚĂ, cămășuțe, s.f. Diminutiv al lui cămașă (1); cămășuică. – Cămașă + suf. -uță.

camatar
CĂMĂTÁR, cămătari, s.m. Persoană care dă împrumuturi bănești în schimbul unei camete. – Camătă + suf. -ar.

camatareasa
CĂMĂTĂREÁSĂ, cămătărese, s.f. (Rar) Femeie care dă bani cu camătă, care ia în camătă. – Cămătar + suf. -easă.

camataresc
CĂMĂTĂRÉSC, -EÁSCĂ, cămătărești, adj. Care este propriu cămătarului, care se referă la camătă sau la cămătar; de camătă. ♢ Capital cămătăresc = capital bănesc folosit pentru a obține camătă. – Cămătar + suf. -esc.

camatareste
CĂMĂTĂRÉȘTE adv. În felul cămătarilor. – Cămătar + suf. -ește.

camatarie
CĂMĂTĂRÍE, cămătării, s.f. Faptul de a da bani cu camătă; ocupația cămătarului. – Cămătar + suf. -ie.

camesa
CĂMÉȘĂ s.f. v. cămașă.

camesoi
CĂMEȘÓI, cămeșoaie, s.n. Augmentativ al lui cămașă (1); cămașă lungă. – Cămeșă + suf. -oi.

camila
CĂMÍLĂ, cămile, s.f. 1. Mamifer rumegător mare din Africa de Nord și din Asia, cu una (dromader) sau cu două cocoașe pe spate, folosit la cărat poveri (Camelus bactrianus). 2. (Mar.) Ponton din lemn pentru ridicarea navelor scufundate. – Din sl. kamilĩ (< gr.).

camin
CĂMÍN, (1, 4, 6) căminuri, (2, 3, 5) cămine, s.n. 1. Sobă joasă, zidită la peretele camerei, cu vatra larg deschisă. 2. Cuptor, vatră. 3. Coș pe unde iese fumul; horn. 4. Fig. Casă părintească; p. ext. familie. 5. Denumire dată unor instituții cu caracter social-cultural; cămin de copii = instituție cu regim de internat pentru copii preșcolari (3-6 ani), cu orar de zi sau săptămânal; cămin studențesc = așezământ universitar care asigură cazarea studenților, pe lângă acesta funcționând uneori și cantine; cămin cultural = instituție înființată în scopul propagării culturii la sate (5); cămin școală = cămin pentru copiii orfani, în care se află și școala; cămin spital = cămin (de bătrâni) în care se acordă asistență medicală. 6. Încăpere mică subterană, zidită și acoperită cu capac de fontă, pe traseul unei conducte de alimentare cu apă a unui canal, construită pentru a permite accesul la conductă sau la canal. – Din sl. kamina.

caminar
CĂMINÁR, căminari, s.m. Slujitor însărcinat, în evul mediu, în Moldova și apoi în Țara Românească, cu perceperea unor dări (la început numai pe vânzarea cerii). – Camănă (înv. „dare anuală asupra băuturilor alcoolice” < sl.) + suf. -ar.

caminist
CĂMINÍST, -Ă, căminiști, -ste, s.m. și f. Student(ă) care locuiește într-un cămin (5). – Cămin + suf. -ist.

canaras
CĂNĂRÁȘ, cănărași, s.m. Diminutiv al lui canar; cănăruț. – Canar + suf. -aș.

canarita
CĂNĂRÍȚĂ, cănărițe, s.f. Femela canarului. – Canar + suf. -iță.

canarut
CĂNĂRÚȚ, cănăruți, s.m. (Rar) Cănăraș. – Canar + suf. -uț.

canatuie
CĂNĂȚÚIE, cănățui, s.f. (Rar) Căniță. – Căniță + suf. -uie.

canavat
CĂNĂVẮȚ s.n. v. canavață.

caneala
CĂNEÁLĂ, căneli, s.f. (Pop.) Vopsea (neagră), mai ales pentru păr. – Căni + suf. -eală.

cangiuit
CĂNGIUÍT, -Ă, căngiuiți, -te, adj. (Rar) În formă de cange, cu cange. – Cange + suf. -uit.

cani
CĂNÍ, cănesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A vopsi (în negru), mai ales părul. – Cf. tc. k i n a „c ă n e a l ă”.

canire
CĂNÍRE s.f. (Pop.) Acțiunea de a căni. – V. căni.

canita
CĂNÍȚĂ, cănițe, s.f. Diminutiv al lui cană^2. – Cană + suf. -iță.

capauca
CĂPÁUCĂ s.f. v. capaucă.

capacel
CĂPĂCÉL, căpăcele, s.n. Diminutiv al lui capac. – Capac + suf. -el.

capastru
CĂPẮSTRU, căpestre, s.n. Porțiune de harnașament, confecționată din frânghie sau din curea, care se pune pe capul calului, al măgarului etc. pentru a lega animalul respectiv la iesle sau pentru a-l duce undeva. – Lat. capistrum.

capata
CĂPĂTÁ, cápăt, vb. I. Tranz. 1. A obține un lucru solicitat, a primi (în dar sau de pomană). ♢ Loc. adj. De căpătat = primit de pomană, obținut prin cerșeală. 2. A câștiga; a agonisi; a dobândi prin... – Lat. pop. capitale.

capatat
CĂPĂTÁT s.n. Faptul de a căpăta ceva de pomană. ♢ Expr. A umbla (sau a se duce, a pleca etc.) după căpătat = a umbla să ceară de la alții cele necesare traiului. – V. căpăta.

capatai
CĂPĂTẤI, căpătâie, s.n. 1. Parte a patului sau a oricărui alt obiect, pe care se pune capul; p. ext. pernă sau alt obiect pe care se pune capul. ♢ Loc. adj. și adv. Fără căpătâi = fără ocupație (bine definită), fără rost. ♢ Expr. A sta la căpătâiul cuiva = a veghea lângă o persoană bolnavă. A nu avea căpătâi = a nu avea nici un rost în viață. (Înv.) A face (cuiva) de căpătâi = a căpătui; a căsători (pe cineva). ♦ Carte de căpătâi = a) carte fundamentală într-o disciplină sau în literatură; b) carte preferată. 2. Nume dat mai multor obiecte de uz casnic, care servesc drept suport la ceva. 3. Capăt (1), sfârșit. ♢ Expr. A scoate ceva la căpătâi sau a o scoate la căpătâi (cu ceva) = a termina ceva cu succes, a o scoate la capăt. A da de căpătâi = a da de capăt, a descurca. Lat. capitaneum.

capatui
CĂPĂTUÍ, căpătuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. A(-și) face un rost, o situație. ♦ (Fam.) A (se) căsători. – Capăt + suf. -ui.

capatuiala
CĂPĂTUIÁLĂ, căpătuieli, s.f. Faptul de a (se) căpătui; p. ext. îmbogățire, parvenire; căpătuire; (concr.) rost, stare, avere. [Pr.: -tu-ia-] – Căpătui + suf. -eală.

capatuire
CĂPĂTUÍRE, căpătuiri, s.f. Căpătuială. ♦ (Fam.) Căsătorie. – V. căpătui.

capatuit
CĂPĂTUÍT, -Ă, căpătuiți, -te, adj. Care și-a creat (prin mijloace necinstite) o situație, un rost; cu stare, așezat. ♦ (Fam.) Căsătorit. – V. căpătui.

capatana
CĂPĂȚẤNĂ, căpățâni, s.f. 1. Cap de animal mort sau tăiat pentru consum. 2. Cap de om mort desprins de trup; craniu. ♦ (Ir.) Cap (mare) de om. 3. Parte bulbucată a unei plante, formată din tulpină sau din suprapunerea frunzelor. Căpățână de varză. 4. Nume dat unor obiecte de formă conică. Căpățână de zahăr. – Lat. pop. capitina.

capatanos
CĂPĂȚÂNÓS, -OÁSĂ, căpățânoși, -oase, adj. 1. (Rar.; adesea peior.) Cu capul mare. 2. Fig. Încăpățânat; greu de cap. – Căpățână + suf. -os.

capau
CĂPẮU, căpăi, s.m. (Reg.) Copoi (1). – Din magh. kopó.

capcaun
CĂPCĂÚN, căpcăuni, s.m. Ființă fabuloasă din mitologia populară românească, închipuită cu trup de om și cu cap de câine, uneori cu două capete și cu două guri, despre care se spune că mânca oameni. ♦ Epitet dat unui om rău, crud, sălbatic. Cap^1 + câine (după ngr. kinokefalos).

capeneag
CĂPENEÁG, căpeneaguri, s.n. (Înv.) Haină lungă și largă care acoperă tot corpul. [Var.: chepeneág s.n.] – Din magh. köpenyeg.

capesterie
CĂPESTÉRIE s.f. v. căpistere.

capetenie
CĂPETÉNIE, căpetenii, s.f. Persoană care se află în fruntea unui grup; conducător, șef, comandant. ♢ Loc. adj. De căpetenie = de frunte, principal; fundamental. [Var.: (reg.) căpiténie s.f.] – Cap^1 + suf. -enie.

capetea
CĂPEȚEÁ, căpețele, s.f. Parte a frâului alcătuită din curelele care trec peste capul și botul calului și ale cărei capete inferioare sunt prinse de inelele zăbalei. [Var.: (reg.) căpițeá s.f.] – Refăcut din căpețele (pl. lui căpețel) + suf. -ea.

capetel
CĂPEȚÉL, căpețele, s.n. 1. Bucățică mică (din ceva). 2. Colac rotund care se duce la biserică la slujbele pentru pomenirea morților. – Lat. capitellum.

capia
CĂPIÁ, căpiez, vb. I. Intranz. 1. (Despre ovine și bovine) A se îmbolnăvi de cenuroză. 2. Fig. (Fam.) A se scrânti, a se țicni, a înnebuni. [Pr.: -pi-a] – Din capiu.

capiala
CĂPIÁLĂ, căpieli, s.f. (Rar) Cenuroză, căpiere, capie. [Pr.: -pi-a-) – Căpia + suf. -eală.

capiat
CĂPIÁT, -Ă, căpiați, -te, adj. 1. (Despre ovine și bovine) Atins de cenuroză. 2. Fig. (Fam.) Scrântit, țicnit, nebun. [Pr.: -pi-at] – V. căpia.

capicioara
CĂPICIOÁRĂ, căpicioare, s.f. Diminutiv al lui căpiță^1. – Căpiță + suf. -ioară.

capiere
CĂPIÉRE, căpieri, s.f. (Rar) Faptul de a căpia; cenuroză, căpială. [Pr.: -pi-e-] – V. căpia.

capistere
CĂPISTÉRE, căpisteri, s.f. (Reg.) Albie, covată mică în care se cerne făina sau mălaiul și se frământă aluatul. [Var.: căpestérie s.f.] – Lat. capisterium.

capitan
CĂPITÁN, căpitani. s.m. 1. Grad de ofițer superior locotenentului și inferior maiorului; persoană care are acest grad. ♢ (Mar.) Căpitan-locotenent = grad corespunzător căpitanului din armata de uscat sau de aviație; ofițer care are acest grad. Căpitan de rangul întâi (sau al doilea, al treilea) = grad corespunzător colonelului (sau locotenent-colonelului, maiorului); ofițer care are acest grad. 2. (Urmat uneori de determinările „de vas”, „de șlep”, „de remorcher”) Comandant al unei nave militare, comerciale sau de pasageri. ♢ Căpitan de port = persoană însărcinată cu conducerea activității unui port sau a unui oficiu portuar. 3. (Înv.) Persoană care comanda o oștire sau o parte a ei; comandant. ♢ Căpitan-pașa = comandantul flotei turcești. ♦ Căpetenie (de haiduci, de hoți etc.). ♦ Căpitan de poștă = administrator al unei poște. 4. (Sport) Jucător care în timpul unei competiții este reprezentantul și conducătorul echipei din care face parte. – Din it. capitano, rus. kapitan. Cf. magh. k a p i t á n y.

capitalas
CĂPITĂLÁȘ, căpitălașe, s.n. Diminutiv al lui capital^1 (3). – Capital^1 + suf. -aș.

capitanas
CĂPITĂNÁȘ, căpitănași, s.m. (Rar) Diminutiv al lui căpitan. – Căpitan + suf. -aș.

capitaneasa
CĂPITĂNEÁSĂ, căpitănese, s.f. Soție de căpitan (1). – Căpitan + suf. -easă.

capitanie
CĂPITĂNÍE, căpitănii, s.f. 1. (Urmat de determinarea „portului”) Autoritate administrativă și polițienească care dirijează activitatea unui port. ♦ Clădire în care este instalată administrația unui port. 2. (Înv.) Detașament condus de un căpitan. – Căpitan + suf. -ie.

capitenie
CĂPITÉNIE s.f. v. căpetenie.

capita
CĂPIȚÁ vb. I. v. căpiți.

capita
CĂPÍȚĂ, căpițe, s.f. 1. Grămadă conică de fân, p. ext. de plante de nutreț sau de cereale. 2. (Rar) Căpățână (3). – Din bg. kopica.

capitea
CĂPIȚEÁ s.f. v. căpețea.

capiti
CĂPIȚÍ, căpițesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A face căpițe. [Var.: (rar) căpițá vb. I] – Din căpiță.

capos
CĂPÓS, -OÁSĂ, căpoși, -oase, adj. (Fam.) 1. Cu capul mare. 2. Deștept. 3. Fig. Încăpățânat. – Cap + suf. -os.

caprar
CĂPRÁR^1, căprari, s.m. (Rar) Păstor de capre. – Lat. caprarius.

CĂPRÁR^2, căprari, s.m. (Pop.) Caporal. – Probabil din magh. káprár (káplár). Cf. bg. k a p r a l, rus. k a p r á l.

caprarie
CĂPRĂRÍE, căprării, s.f. 1. (Înv.) Mic detașament de soldați sub comanda unui căprar^2. 2. (Fam.) Categorie, grup. – Căprar^2 + suf. -ie.

capresc
CĂPRÉSC, -EÁSCĂ, căprești, adj. De capră. – Capră + suf. -ește.

caprioara
CĂPRIOÁRĂ, căprioare, s.f. Femela căpriorului, fără coarne, mai mică decât acesta. [Pr.: -pri-oa-] – Lat. capriola.

caprior
CĂPRIÓR, căpriori, s.m. I. Animal rumegător sălbatic, mai mic decât cerbul, cu picioare subțiri și agile, cu coarne mici (Capreolus capreolus). II. 1. Fiecare dintre bârnele încrucișate care fac parte din scheletul acoperișului unei case. 2. Fiecare dintre lemnele care formează suportul pe care se așază scândurile patului, platforma zidarului etc. [Pr.: -pri-or] – Lat. capriolus.

caprioras
CĂPRIORÁȘ, căpriorași, s.m. Diminutiv al lui căprior (I). [Pr.: -pri-o-] – Căprior + suf. -aș.

caprioreala
CĂPRIOREÁLĂ, căprioreli, s.f. Totalitatea căpriorilor (II 1). [Pr.: -pri-o-] – Căprior(i) + suf. -eală.

capriori
CĂPRIORÍ, căprioresc, vb. IV. Tranz. (Rar) A fixa căpriorii (II 1) la o construcție. [Pr.: -pri-o-] – Din căprior.

caprisoara
CĂPRIȘOÁRĂ, căprișoare, s.f. Căpriță. – Capră + suf. -ișoară.

caprisor
CĂPRIȘÓR, căprișori, s.m. Numele a două plante erbacee, una cu flori gălbui (Cyperus flavescens) și alta cu flori brune (Cyperus fuscus). – Capră + suf. -ișor.

caprita
CĂPRÍȚĂ, căprițe, s.f. 1. Diminutiv al lui capră (1); căprișoară. 2. Plantă erbacee alburie, cu flori verzi (Atriplex litoralis). – Capră + suf. -iță.

capriu
CĂPRÍU, -ÍE, căprii, adj. Căprui. – Capră + suf. -iu.

caprui
CĂPRÚI, -ÍE, căprui, adj. (Despre ochi) De culoare cafenie-gălbuie; căpriu. – Capră + suf. -ui.

capsor
CĂPȘÓR, căpșoare, s.n. Diminutiv al lui cap^1 (I 1). – Cap^1 + suf. -(u)șor.

capsun
CĂPȘÚN, căpșuni, s.m. Plantă erbacee târâtoare din familia rozaceelor, cu frunze trifoliate și cu flori mici albe, cultivată pentru fructele ei comestibile. (Fragaria moschata). – Din căpșună (derivat regresiv).

capsuna
CĂPȘÚNĂ, căpșuni, s.f. Fruct fals al căpșunului, format din îngroșarea receptaculului floral în care sunt îngropate fructele propriu-zise, asemănător cu fraga, dar mai mare ca aceasta, de culoare roșie, cărnos, parfumat și gustos. – Probabil din căpușă (înv. „căpșună”) + suf. -une (lat. < -onem).

capsunica
CĂPȘUNÍCĂ, căpșunele, s.f. 1. Diminutiv al lui căpșună. 2. Varietate de struguri nealtoiți. 3. Vin rezultat din căpșunică (2). – Căpșună + suf. -ică.

captalan
CĂPTĂLÁN s.m. v. captalan.

captuseala
CĂPTUȘEÁLĂ, căptușeli, s.f. 1. Pânză sau stofă cu care se dublează, în interior, un obiect de îmbrăcăminte, pentru a-i da un aspect mai îngrijit și pentru a-l face mai călduros. ♦ Material aplicat în interiorul încălțămintei pentru ca aceasta să-și mențină forma. 2. Pânză sau stofă cu care se învelesc unele obiecte pentru a le feri de deteriorare. 3. Strat rezistent de lemn, de metal sau de cărămidă, cu care se acoperă un obiect pe dinăuntru sau pe dinafară (pentru a-l feri de degradare, pentru consolidare, izolare termică, acustică etc.). 4. Ramă de lemn care acoperă fețele interioare ale golului unei uși și de care sunt fixate canaturile ușii. – Căptuși + suf. -eală.

captusi
CĂPTUȘÍ, căptușesc, vb. IV. 1. Tranz. A executa sau a aplica o căptușeală la o haină, la încălțăminte etc. 2. Tranz. A acoperi un obiect, pe dinăuntru sau pe dinafară, cu un strat de protecție, de izolare etc.; a dota un sistem tehnic cu o căptușeală (3). 3. Tranz. A îndesa, a ticsi. 4. Tranz. (Fam.) A pune mâna pe...; a înșfăca. ♦ A bate (zdravăn). 5. Refl. (Fam.) A se alege cu ceva. – Din căptuh (înv. „căptușeală” < germ.).

captusire
CĂPTUȘÍRE, căptușiri, s.f. Acțiunea de a (se) căptuși. – V. căptuși.

capui
CĂPUÍ, căpuiesc, vb. IV. 1. Tranz. (Înv. și reg.) A pune mâna pe cineva; a prinde, a încăpui. 2. Refl. A obține, a-și procura; a încăpui. – Din magh. kapni.

capuire
CĂPUÍRE^1, căpuiri, s.f. Acțiunea de a căpui și rezultatul ei. – V. căpui.

CĂPUÍRE^2, căpuiri, s.f. Operație prin care se turtește extremitatea liberă a corpului unui nit, pentru a forma al doilea cap). – Cf. c a p 1.

capuit
CĂPUÍT, -Ă, căpuiți, -te, adj. (Înv. și reg.) Care are de toate, prevăzut cu tot ce-i trebuie; încăpuit. – V. căpui.

capuitor
CĂPUITÓR, căpuitoare, s.n. Unealtă de fierărie cu care se execută căpuirea^2; buterolă. [Pr.: -pu-i-] – Cf. c a p 1.

capus
CĂPÚȘ s.n. (Înv.) Cobuz. – Et. nec.

capusa
CĂPÚȘĂ, căpușe, s.f. I. (La pl.) Gen de artropode parazite din clasa arahnidelor, care se înfig în pielea animalelor și a omului și se hrănesc sugându-le sângele (Ixodes); (și la sg.) animal care face parte din acest gen. ♢ Expr. Ce-i în gușă, și-n căpușă, se zice despre un om sincer; care spune tot ce gândește. II. 1. (Bot.) Ricin. 2. Mugur de viță, din care se dezvoltă coardele și rodul; ochi^1. – Cf. alb. k ë p u s h ë.

caputa
CĂPUTÁ, căputez, vb. I. Tranz. A pune căpute noi la o încălțăminte uzată; a încăputa. ♦ A înlocui, total sau parțial, la un ciorap uzat partea care acoperă laba piciorului; a încăputa. – Din căpută.

caputare
CĂPUTÁRE, căputări, s.f. (Rar) Acțiunea de a căputa. – V. căputa.

caputa
CĂPÚTĂ, căpute, s.f. 1. Parte a încălțămintei care acoperă partea superioară a labei piciorului; căputătură. 2. Partea de deasupra a labei piciorului, opusă tălpii. – Et. nec.

caputatura
CĂPUTĂTÚRĂ, căputături, s.f. (Înv.) Căpută (1). – Căputa + suf. -ătură.

cara
CĂRÁ, car, vb. I. 1. Tranz. A duce ceva dintr-un loc în altul; a transporta (în cantități mari). ♢ Expr. A căra apa cu ciurul = a munci în gol, a se agita fără rezultat. A căra cuiva (la) pumni (sau palme, gârbace etc.) = a da cuiva multe lovituri cu pumnul (sau cu palma, cu biciul etc.), a bate zdravăn pe cineva. A-l căra (pe cineva) păcatele = a se lăsa dus, târât oarecum fără voie. 2. Refl. (Rar) A se duce dintr-un loc în altul. ♦ (Fam.) A pleca repede (și pe furiș) de undeva; a se cărăbăni. – Lat. *carrare.

carare
CĂRÁRE, cărări, s.f.1. Drum îngust pe care se poate umbla numai cu piciorul; p. gener. drum. ♢ Loc. adv. Pe toate cărările = în tot locul, pretutindeni, la tot pasul. ♢ Expr. A umbla pe două cărări = a se clătina în mers; a fi beat. A-i tăia (sau a-i închide) cuiva cărarea (sau cărările) = a opri pe cineva să facă sau să continue un drum. A-și îndrepta cărările = a apuca într-o direcție. A-i scurta (cuiva) cărările = a omorî (pe cineva) 2. Linie obținută prin despărțirea în două a părului de pe cap. Lat. carraria.

carat
CĂRÁT s.n. 1. Acțiunea de a (se) căra; transport de materiale (în cantitate mare). 2. Timpul când se cară fânul sau recolta. – V. căra.

carabani
CĂRĂBĂNÍ, cărăbănesc, vb. IV. 1. Refl. (Fam.) A pleca repede (și pe furiș) de undeva; a se căra, a o șterge. 2. Tranz. (Reg.) A căra (1). ♢ Expr. A cărăbăni cuiva (la) pumni (sau palme, ciomege etc.) sau (intranz.) a cărăbăni cu pumnii (sau cu palmele, cu ciomegele etc.) = a da cuiva lovituri multe și îndesate cu pumnul (sau cu palma, cu ciomagul etc.), a bate tare pe cineva. – Probabil din expr. tc. çek arabayi (literal „trage-ți căruța”), influențată de a (se) căra.

carabus
CĂRĂBÚȘ, cărăbuși, s.m. Insectă coleopteră foarte dăunătoare, de culoare castanie, cu elitrele dure, care apare pe la începutul lunii mai și se hrănește cu frunzele arborilor (iar larva ei, cu rădăcinile unor plante); găinușă, gândac-de-mai (Melolontha melolontha). – Carab[aș] (rar folosit, „oaie cu botul negru” < tc.) + suf. -uș.

carabusel
CĂRĂBUȘÉL, cărăbușei, s.m. Insectă dăunătoare din ordinul

caramidar
CĂRĂMIDÁR, cărămidari, s.m. Persoană care fabrică sau vinde cărămizi. – Cărămidă + suf. -ar.

caramida
CĂRĂMÍDĂ, cărămizi, s.f. Material de construcție artificial, având forma unei piese prismatice, obținut dintr-un amestec de argilă, nisip și apă sau din alte materiale (beton, zgură de furnal etc.), uscat la soare sau ars în cuptor. ♢ Cărămidă refractară = cărămidă confecționată dintr-un material cu temperatură de topire foarte înaltă, folosită la zidirea focarelor cuptoarelor metalurgice. – Din ngr. keramídi.

caramidarie
CĂRĂMIDĂRÍE^1 s.f. Meșteșugul fabricării cărămizilor. – Cărămidar + suf. -ie.

CĂRĂMIDĂRÍE^2, cărămidării, s.f. Loc special amenajat (împreună cu instalațiile) pentru fabricarea cărămizilor; fabrică de cărămidă. – Cărămidă + suf. -ărie.

caramizi
CĂRĂMIZÍ, cărămizesc, vb. IV. Refl. (Rar) A deveni cărămiziu. – Din cărămidă.

caramiziu
CĂRĂMIZÍU, -ÍE, cărămizii, adj. De culoarea cărămizii; roșiatic. – Cărămidă + suf. -iu.

cararat
CĂRĂRÁT, -Ă, cărărați, -te, adj. (Rar) Cu multe cărări. – Cărare + suf. -at.

cararuica
CĂRĂRÚICĂ, cărăruici, s.f. Cărăruie. – Cărare + suf. -uică.

cararuie
CĂRĂRÚIE, cărărui, s.f. Diminutiv al lui cărare (1); cărărușă, cărăruică. – Cărare + suf. -uie.

cararusa
CĂRĂRÚȘĂ, cărărușe, s.f. Cărăruie. – Cărare + suf. -ușă.

carasel
CĂRĂȘÉL, (1) cărășei, s.m., (2) cărășele, s.n. 1. S.m. Diminutiv al lui caras. 2. S.n. Numele unui dans popular cu mișcări vioaie; melodie după care se execută acest dans. – Caras + suf. -el.

carator
CĂRĂTÓR, cărători, s.m. Persoană care cară ceva; spec. hamal. – Căra + suf. -ător.

caratura
CĂRĂTÚRĂ, cărături, s.f. Acțiunea de a căra; transport. ♦ (Concr.) Cantitate dintr-o povară, cât se poate căra o dată (cu căruța, cu carul etc.). – Căra + suf. -ătură.

caraus
CĂRĂÚȘ, cărăuși, s.m. 1. Căruțaș. 2. (Art.) Numele unei stele mici din Carul-Mare, situată lângă a doua stea din proțap. – Căra + suf. -uș.

carauseste
CĂRĂUȘÉȘTE adv. (Rar) în felul cărăușilor (1). [Pr.: -ră-u-] – Cărăuș + suf. -este.

carausi
CĂRĂUȘÍ, cărăușesc, vb. IV. Intranz. A face cărăușie, a se ocupa cu cărăușia. [Pr.: -ră-u-] – Din cărăuș.

carausie
CĂRĂUȘÍE, cărăușii, s.f. Transport de mărfuri sau de persoane (în vehicule cu tracțiune animală), de obicei pe baza unui contract. ♦ Ocupația de cărăuș (1); cărăușit, harabagie. [Pr.: -ră-u-] – Cărăuș + suf. -ie.

carausit
CĂRĂUȘÍT s.n. Cărăușie. [Pr.: -ră-u-] – v. cărăuși.

carbunar
CĂRBUNÁR, cărbunari, s.m. 1. Muncitor care lucrează la producerea cărbunelui de lemn. 2. Persoană care vinde cărbuni. – Cărbune + suf. -ar.

carbunas
CĂRBUNÁȘ, cărbunași, s.m. Diminutiv al lui cărbune. – Cărbune + suf. -aș.

carbunarie
CĂRBUNĂRÍE, cărbunării, s.f. Loc sau cuptor unde se fac cărbuni de lemn; bocșă (1). ♦ Magazie de cărbuni; – Cărbune + suf. -ărie.

carbune
CĂRBÚNE, cărbuni, s.m. I. 1. Rocă combustibilă amorfă, de culoare gălbuie, brună până la neagră, friabilă, formată prin îmbogățirea în carbon (în lipsa oxigenului din aer) a resturilor unor plante din epocile geologice și folosită drept combustibil și ca materie primă în industria chimică și în metalurgie. ♦ Cărbune brun = cărbune de culoare brun-închis, compact, sticlos, casant. Cărbune activ = cărbune cu structură poroasă și cu mare capacitate de reținere prin adsorbție a gazelor, a vaporilor etc. Cărbune animal = material obținut prin calcinarea oaselor animale și folosit ca adsorbant pentru gaze și pentru substanțe colorante, ca dezinfectant stomacal, adsorbant intestinal etc. ♦ Cărbune alb = denumire dată cursurilor de apă cu căderi utilizabile pentru producerea de energie. 2. Material combustibil de culoare neagră, ușor și sfărâmicios, rezultat din arderea incompletă a lemnului sau ca produs secundar la distilarea uscată a lemnului, folosit în siderurgie, drept combustibil etc.; mangal. ♢ Expr. A se face cărbune = (despre alimente) a se arde. A sta (ca) pe cărbuni (aprinși) = a fi foarte nerăbdător. 3. Creion negru obținut dintr-un lemn de esență foarte moale, carbonizat, folosit la desen, crochiuri, schițe etc. II. 1. (Med.) Antrax. 2. (Zool.; în sintagma) Cărbune enfizematos = boală infecțioasă acută a rumegătoarelor, în special a bovinelor, provocată de bacteria Clostridium chauvoei și care se manifestă prin apariția în mușchi a unor tumori infiltrate cu gaze. 3. (La plante) Tăciune. 4. (Bot.; reg.; la pl.) Plantă erbacee cu frunze ovale la bază, lanceolate mai sus și flori negre-violacee (Phyteuma spiciforma); spinuță (1). – Lat. carbo, -onis.

carbunos
CĂRBUNÓS, -OÁSĂ, cărbunoși, -oase, adj. (Despre roci sedimentare sau cristaline) Care conține pulbere de cărbune (II). – Cărbune + suf. -os.

cardasie
CĂRDĂȘÍE s.f. v. cârdășie.

carindar
CĂRINDÁR s.m. (Pop.) Ianuarie. – Lat. calendarius.

carmacut
CĂRMĂCÚȚ, cărmăcuțe, s.n. Cârlig mic pentru prins cegă. – Carmac + suf. -ul.

carnarie
CĂRNĂRÍE s.f. Cantitate mare de carne. – Carne + suf. -ărie.

carnicica
CĂRNICÍCĂ, s.f. (Rar) Cărniță. – Carne + suf. -icică.

carnisoara
CĂRNIȘOÁRĂ s.f. Cărniță. – Carne + suf. -ișoară.

carnita
CĂRNÍȚĂ, cămițe, s.f. Diminutiv al lui carne; cărnicică, cărnișoară. – Carne + suf. -iță.

carnos
CĂRNÓS, -OÁSĂ, cărnoși, -oase, adj. 1. Care are multă carne; musculos. 2. (Despre fructe, frunze, tulpini) Cu mult miez. – Lat. carnosus.

carnosi
CĂRNOSÍ, cărnosesc, vb. IV. Tranz. A îndepărta resturile de carne de pe dosul unei piei, înainte de tăbăcărie. [Var.: cârnosí vb. IV] – Din cărnos.

carnosire
CĂRNOSÍRE, cărnosiri, s.f. Acțiunea de a cărnosi și rezultatul ei. – V. cărnosi.

carpanos
CĂRPĂNÓS, -OÁSĂ, cărpănoși, -oase, adj., s.m. și f. (Depr.) Zgârcit, avar. – Et. nec.

carpanosie
CĂRPĂNOȘÍE s.f. (Depr.) Zgârcenie, avariție; meschinărie. – Cărpănos + suf. -ie.

carpinar
CĂRPINÁR, cărpinari, s.m. (Reg.) Carpen. – Din carpen.

carpinas
CĂRPINÁȘ, cărpinași, s.m. Diminutiv al lui carpen. – Carpen + suf. -aș.

carpinet
CĂRPINÉT, cărpineturi, s.n. Cărpiniș. – Carpen + suf. -el.

carpinis
CĂRPINÍȘ, cărpinișuri, s.n. Pădurice sau desiș de carpeni; cărpinet. – Carpen + suf. -iș.

carpinita
CĂRPINÍȚĂ, cărpinițe, s.f. Arbore scund cu scoarță netedă, cenușie, cu frunze ovale, mici, dințate si cu flori în amenți (Carpinus orientalis). – Carpen + suf. -iță.

carticea
CĂRTICEÁ, -ÍCĂ, cărticele, s.f. 1. Diminutiv al lui carte; cărțișoară, cărțulie. 2. Pachețel cu foițe de țigară. – Carte + suf. -icea, -icică.

carturar
CĂRTURÁR, cărturari, s.m. Învățat, erudit; savant. – Din ngr. hartulários.

carturareasa
CĂRTURĂREÁSĂ, cărturărese, s.f. Femeie care se îndeletnicește cu ghicitul în cărți. – Cărturar + suf. -easă.

carturaresc
CĂRTURĂRÉSC, -EÁSCĂ, cărturărești, adj. De cărturar. – Cărturar + suf. -esc.

carturareste
CĂRTURĂRÉȘTE adv. (Rar) Ca un cărturar, în felul cărturarilor. – Cărturar + suf. -ește.

carturarie
CĂRTURĂRÍE s.f. (Rar) Învățătură, erudiție. – Cărturar + suf. -ie.

carturarime
CĂRTURĂRÍME s.f. (Rar) Mulțime de cărturari. – Cărturar + suf. -ime.

cartisoara
CĂRȚIȘOÁRĂ, cărțișoare, s.f. (Rar) Cărticea (1). – Carte + suf. -ișoară.

cartoi
CĂRȚÓI, cărțoaie, s.n. (Rar) Augmentativ al lui carte. – Carte + suf. -oi.

cartulie
CĂRȚULÍE, cărțulii, s.f. Cărticea (1). – Carte + suf. -ulie.

carucean
CĂRUCEÁN, cărucene, s.n. Căruț (1). – Căruț + suf. -can.

carucer
CĂRUCÉR, căruceri, s.m. (Reg.) Cărutaș. – Căruță + suf. -ar.

carucioara
CĂRUCIOÁRĂ, cărucioare, s.f. Diminutiv al lui căruță. – Căruță + suf. -ioară.

carucior
CĂRUCIÓR, cărucioare, s.n. 1. Trăsurică în care sunt plimbați copiii mici; căruț (3). 2. Vehicul de dimensiuni reduse, cu roți de rulare, care se poate deplasa pe linii ferate, pe cabluri sau pe drumuri obișnuite și care este folosit la transporturi de sarcini relativ mici pe distanțe scurte; căruț (2). 3. Subansamblu al unei mașini-unelte, al unei mașini de lucru sau al unui utilaj, folosit pentru deplasarea uneltei, a obiectului de prelucrat etc. – Căruț + suf. -ior.

carunt
CĂRÚNT, -Ă, cărunți, adj. (Despre păr, barbă, mustață) Care a început să albească; alb, albit. ♦ (Despre oameni) Care are fire de păr alb. – Lat. canutus.

carunta
CĂRUNTÁ vb. I. v. cărunți.

caruntete
CĂRUNTÉȚE s.f. Faptul de a fi cărunt, cărunțeală, cărunție; p. ext. bătrânețe. – Cărunt + suf. -ețe.

carunteala
CĂRUNȚEÁLĂ s.f. Căruntețe. – Cărunți + suf. -eală.

carunti
CĂRUNȚÍ, cărunțesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A încărunți. [Var.: căruntá vb. I] – Din cărunt.

caruntie
CĂRUNȚÍE s.f. (Rar) Căruntețe. – Cărunt + suf. -ie.

caruntit
CĂRUNȚÍT, -Ă, cărunțiți, -te, adj. (Înv.) Încărunțit. – V. cărunți.

carut
CĂRÚȚ, căruțuri, s.n. 1. Diminutiv al lui car; cărucean. 2. Cărucior (2). 3. Cărucior (1). 4. Parte mobilă a unor mașini, care se mișcă pe rotițe sau lunecă pe glisiere, îndeplinind diferite funcții. – Car + suf. -uț.

carutas
CĂRUȚÁȘ, căruțași, s.m. Persoană care transportă cu căruța marfă sau persoane; cărăuș, harabagiu, cărucer. – Căruță + suf. -aș.

caruta
CĂRÚȚĂ, căruțe, s.f. 1. Vehicul de forma carului, dar mai mic și mai ușor decât acesta, cu tracțiune animală, mai ales cu cai. ♢ Expr. A se lăsa de căruță = a renunța la un lucru sau la o treabă începută. A rămâne de căruță = a rămâne în urmă; a pierde ocazia. 2. Cantitate de fân, lemne etc. cât se poate încărca într-o căruță (1). – Din car.

carutarie
CĂRUȚĂRÍE s.f. 1. Meșteșugul de a face căruțe. 2. Atelier unde se construiesc căruțe. 3. (Colectiv) Unelte de căruțaș. – Căruță + suf. -ărie.

carvunar
CĂRVUNÁR, cărvunari, s.m. (La pl.) Nume dat, prin asociație cu carbonarii italieni, elementelor progresiste care au inițiat, la începutul sec. XIX, în Țara Românească și în Moldova, o mișcare reformatoare, reprezentând interesele boierilor liberali și ale negustorilor; (și la sg.) membru al acestei mișcări. – Cf. it. c a r b o n a r o.

casapi
CĂSĂPÍ, căsăpesc, vb. IV. Tranz. (Adesea fig.) A tăia în bucăți, a măcelări, a ciopârți. – Din casap.

casapie
CĂSĂPÍE, căsăpii, s.f. (Reg.) Măcelărie. – Casap + suf. -ie.

casapire
CĂSĂPÍRE s.f Acțiunea de a căsăpi; măcelărire, ciopârțire. – V. căsăpi.

casatoresc
CĂSĂTORÉSC, -EÁSCĂ, căsătorești, adj. (Rar) De căsătorie, privitor la căsătorie. – Căsător (înv. „soț” < casă^1 + suf. -ător) + suf. -esc.

casatori
CĂSĂTORÍ, căsătoresc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) uni prin căsătorie cu cineva. – Din căsător (înv. „soț” < casă^1 + suf. -ător).

casatorie
CĂSĂTORÍE, căsătorii, s.f. Uniune legală, liber consimțită între un bărbat și o femeie pentru întemeierea unei familii. ♦ Trai comun între soți, viață conjugală; căsnicie. – Căsător (înv. „soț” < casă^1 + suf. -ător) + suf. -ie.

casatorit
CĂSĂTORÍT, -Ă, căsătoriți, -te, adj. (Despre bărbați) însurat; (despre femei) măritată. – V. căsători.

casca
CĂSCÁ, casc, vb. I. 1. Tranz. A deschide gura pentru a vorbi, pentru a striga, pentru a mânca etc. ♢ Expr. A căsca gura = a privi cu interes, cu mirare sau curiozitate naivă; p. ext. a umbla fără nici o treabă, a pierde vremea. A căsca ochii = a deschide ochii tare, mai ales de mirare; a se holba, a se zgâi; p. ext. a băga de seamă, a fi atent. ♢ Compus; cască-gură s.m. = gură-cască. 2. Intranz. A deschide gura mare printr-o mișcare de inspirare adâncă, urmată de o expirație prelungită, trădând oboseală, plictiseală și mai ales somn. 3. Refl. (Despre obiecte) A se deschide (puțin); a se crăpa. – Lat. *cascare.

cascare
CĂSCÁRE s.f. Căscat^1. – V. căsca.

cascat
CĂSCÁT^1, căscaturi, s.n. Faptul de a căsca (2); căscătură (1), căscare. – V. căsca.

CĂSCÁT^2 -Ă, căscați, -te, adj. 1. Care stă cu gura deschisă, privind neatent; p. ext. nătăfleț, bleg, neatent. ♢ Expr. A rămâne (sau a sta, a privi etc.) cu gura căscată = a fi mirat, buimăcit sau înșelat în așteptările sale; a se ului. 2. (Despre ochi) Holbat, zgâit. 3. Care prezintă o deschizătură sau o crăpătură. – V. căsca.

cascatura
CĂSCĂTÚRĂ, căscături, s.f. 1. Căscat^1. 2. Deschizătură, crăpătură. – Căsca + suf. -ătură.

cascaund
CĂSCĂÚND, -Ă, căscăunzi, -de, s.m și f. (Pop.) Gură-cască, nătăfleț, zăpăcit. – Lat. *cascabundus.

cascioara
CĂSCIOÁRĂ, căscioare, s.f. Căsuță. – Căsuță + suf. -ioară.

casean
CĂSEÁN, căseni, s.m. (Pop.) Fiecare dintre persoanele care locuiesc împreună într-o casă, fiind legate între ele prin interese comune (de familie). – Casă^1 + suf. -ean.

casisoara
CĂSIȘOÁRĂ, căsișoare, s.f. (Rar) Căsuță. – Casă^1 + suf. -ișoară.

casnicesc
CĂSNICÉSC, -EÁSCĂ, căsnicești, adj. (Rar) Care ține de căsnicie, privitor la căsnicie. – Casnic + suf. -esc.

casnicie
CĂSNICÍE, căsnicii, s.f. Trai în comun al soților, viață conjugală; căsătorie. – Casnic + suf. -ie.

casoaie
CĂSOÁIE, căsoaie, s.f. 1. Augmentativ al lui casă^1 (1). ♦ Baracă (de lemn) unde se adăpostesc muncitorii care lucrează la câmp sau la pădure. 2. Cămară în care se țin, la țară, lucruri de gospodărie. 3. Element de construcție în formă de cutie (fără funduri sau cu un singur fund), confecționat din grinzi de lemn sau de beton prefabricat, care se umple cu piatră, cu pământ etc. și care se așază în albie sau pe malul unei ape în scopul executării unui baraj, a unui dig etc. [Var.: căsói s.n.] – Casă + suf. -oaie.

casoi
CĂSÓI s.n. v. căsoaie.

casulie
CĂSULÍE, căsulii, s.f. (Rar) Căsuță. – Casă^1 + suf. -ulie.

casuta
CĂSÚȚĂ, căsuțe, s.f. 1. Diminutiv al lui casă^1 (1); căscioară, căsișoară, căsulie. ♦ Căsuță poștală = ghișeu sau compartiment special unde se repartizează și se păstrează, la poștă, scrisorile pe care le ridică personal adresantul. 2. Compartiment dintr-o cutie de litere tipografice, în care se păstrează un singur fel de literă. ♢ Căsuță tipografică = spațiu destinat colofoniului. 3. (La pl.) Spațiile dintre dinții spatei, prin care trec firele de urzeală la războaiele de țesut – Casă^1 + suf. -uță.

casai
CĂȘĂÍ, cășăiesc, vb. IV. Tranz. V. hâșâi.

casarie
CĂȘĂRÍE, cășării, s.f. Clădire sau parte a stânei unde se prepară cașul, brânza sau cașcavalul; p. ext. stână. – Caș + suf. -ărie.

casuna
CĂȘUNÁ, cășunez, vb. I. 1. Intranz. A-i veni cuiva o idee sau o poftă ciudată. 2. Intranz. A prinde necaz pe cineva sau pe ceva; a manifesta (dintr-o dată) dragoste (exagerată) față de cineva. 3. Intranz. A se năpusti asupra cuiva. 4. Tranz. A cauza, a pricinui. A cășuna o supărare. – Lat. *occasionare.

casut
CĂȘÚȚ, cășuți, s.m. (Rar) Diminutiv al lui caș. – Caș + suf. -uț.

cata
CĂTÁ vb. I v. căuta.

catana
CĂTÁNĂ, cătane, s.f. (Înv.) Soldat, ostaș în Austro-Ungaria; p. gener. (reg.) soldat, ostaș. ♢ Loc. adv. În (sau la) cătane = în armată. – Din magh. katona.

catare
CĂTÁRE^1, cătări, s.f. Piesă metalică de formă prismatică, montată pe partea de sus a țevii unei guri de foc și care, împreună cu înălțătorul, formează dispozitivul de ochire al armei. – V. căta.

CĂTÁRE^2 s.f. v. căutare.

catanesc
CĂTĂNÉSC, -EÁSCĂ, cătănești, adj. (Reg.) Soldățesc, ostășesc. – Cătană + suf. -esc.

cataneste
CĂTĂNÉȘTE adv. (Reg.) Soldățește, ostășește. – Cătană + suf. -ește.

catani
CĂTĂNÍ, cătănesc, vb. IV. (Reg.) 1. Intranz. A face serviciul militar. 2. Tranz. A lua în armată, a încorpora, a înrola. ♦ Refl. A intra în armată, a se face cătană. – Din cătană.

catanie
CĂTĂNÍE s.f. (Reg.) Stagiu, serviciu militar; militărie. – Cătană + suf. -ie.

catanime
CĂTĂNÍME, cătănimi, s.f. (Reg.) Mulțime de cătane. – Cătană + suf. -ime.

catanioara
CĂTĂNIOÁRĂ, cătănioare, s.f. (Reg.) Cătăniță. – Cătană + suf. -ioară.

catanita
CĂTĂNÍȚĂ, cătănițe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui cătană; cătănioară, cătănuță. – Cătană + suf. -ită.

catanuta
CĂTĂNÚȚĂ, cătănuțe, s.f. (Reg.) Cătăniță. – Cătană + suf. -uță.

cataramuta
CĂTĂRĂMÚȚĂ, cătărămuțe, s.f. Diminutiv al lui cataramă. – Cataramă + suf. -uță.

catatura
CĂTĂTÚRĂ s.f. v. căutătură.

catina
CĂTÍNĂ, cătini, s.f. Numele a două specii de arbuști spinoși: a) cătină roșie, cu frunze mici în formă de solzi, cu flori roz sau albe și cu fructe roșii, cultivat ca gard viu; tamariscă (Tamarix ramosissima); b) cătină albă, cu frunze înguste, lanceolate, argintii, cu flori mici cafenii și cu fructe galbene-portocalii (Hippophaë rhamnoides). – Probabil lat. catena.

catinel
CĂTINÉL adv. Încetinel, lin, domol; tiptil. ♢ Expr. (Rar) Nel-cătinel = încet-încet. [Var.: câtinél adv.] – Lat. *cautelinus „cu precauție” (< cautela „prevedere”).

catinis
CĂTINÍȘ, cătinișuri, s.n. Desiș, mulțime de cătini. – Cătină + suf. -iș.

catra
CẮTRĂ prep. v. către.

catraneala
CĂTRĂNEÁLĂ, cătrăneli, s.f. Cătrănire. – Cătrăni + suf. -eală.

catrani
CĂTRĂNÍ, cătrănesc, vb. IV. 1. Tranz. A acoperi, a îmbiba un stâlp, un zid, o traversă etc. cu catran, cu scopul de a le proteja. 2. Refl. și tranz. Fig. A (se) supăra tare, a (se) amărî, a (se) necăji. 3. Tranz. Fig. A otrăvi (1), a învenina. – Din catran.

catranire
CĂTRĂNÍRE, cătrăniri, s.f. Acțiunea de a (se) cătrăni și rezultatul ei; cătrănitură, cătrănit^1, cătrăneală. – V. cătrăni.

catranit
CĂTRĂNÍT^1 S.n. (Rar) Cătrănire. – V. cătrăni.

CĂTRĂNÍT^2, -Ă, cătrăniți, -te, adj. 1. De culoare închisă; tuciuriu, negru. 2. Fig. Amărât, supărat, necăjit. 3. Fig. Otrăvit, înveninat. – V. cătrăni.

catranitura
CĂTRĂNITÚRĂ, cătrănituri, s.f. Cătrănire. – Cătrăni + suf. -tură.

catre
CẮTRE prep. 1. (Cu sens local) Spre, înspre, la. Către casă. ♦ (Precedat de prep. „de”) Dinspre, de la... ♦ (Pop.) Aproape de..., pe lângă. 2. (Cu sens temporal) Pe la..., cam la... Către seară. 3. Față de... ♦ (Înv.) Împotriva, în contra. 4. (Precedat de prep „de”) De. Ajutorul dat de către prietenii lui. 5. (Cu sens final; înv.) Cu scopul... pentru... [Var.: (reg.) cắtră prep.] – Lat. contra.

catun
CĂTÚN, cătune, s.n. 1. Grup de așezări țărănești care nu constituie o unitate administrativă, cu un număr de locuitori mai mic decât al unui sat. 2. (Reg.) Pădurice, hățiș, desiș. [Pl. și: cătunuri] – Cf. alb., scr. k a t u n.

catur
CĂTÚR, cături, s.m. (Reg.) Arbore tânăr. – Et. nec.

catusa
CĂTÚȘĂ, cătușe, s.f. 1. Fiecare dintre cele două inele metalice, legate între ele printr-un lanț, cu care se leagă uneori mâinile (și picioarele) arestaților. 2. Plantă erbacee meliferă, cu nori albastre-violacee și cu miros greu (Ballota nigra). [Pl. și: cătuși] – *Cată (< lat. catta „pisică”) + suf. -ușă.

catusnica
CĂTÚȘNICĂ s.f. (Reg.) Plantă erbacee meliferă, cu miros aromatic, cu flori albe sau roșietice, cu proprietăți tonice, excitante (Nepeta cataria). – Cătușă + suf. -nică.

catai
CĂȚĂÍ, cắțăi, vb. IV. Intranz. (Rar) A flecări. – Cață + suf. -ăi.

catara
CĂȚĂRÁ, cáțăr, vb. I. Refl. A se sui, agățându-se pe un loc înalt (și abrupt); a aburca. ♦ (Despre plante) A se prinde, a se fixa (cu cârcei) de ramuri, de ziduri etc. [Var.: (reg.) acățărá vb. I] – Cf. a c ă ț a.

catarator
CĂȚĂRĂTÓR, -OÁRE, cățărători, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care se cațără. – Cățăra + suf. -ător.

catea
CĂȚEÁ, cățele, s.f. 1. Femela câinelui. 2. Epitet dat unei femei rele sau depravate. ♢ Expr. (Rar) Cățea de vreme = vreme rea, cumplită. 3. Fig. (Arg.) Mitralieră. Lat. catella.

catel
CĂȚÉL, căței, s.m. I. 1. Pui de câine; p. ext. pui de animal sălbatic (asemănător cu câinele). ♢ Expr. (Fam.) Cu cățel, cu purcel = cu întreaga familie și cu tot avutul; cu tot ce are. 2. Fig. Om lingușitor și fără scrupule. 3. Compuse: (Zool.) cățelul-pământului = orbeț; cățel-de-mare = corosbină; cățel-de-frasin sau cățelul-frasinului = cantaridă. II. Fiecare dintre părțile care compun căpățâna de usturoi. – Lat. catellus.

catelan
CĂȚELÁN, cățelani, s.m. Cățelandru. – Cățel + suf. -an.

catelandru
CĂȚELÁNDRU, cățelandri, s.m. Cățel (I 1) mai mare; p. ext. pui mai mare al unor animale sălbatice (asemănătoare cu câinele); cățelan. – Cățel + suf. -andru.

cateli
CĂȚELÍ, pers. 3 cățelește, vb. IV. Refl. 1. (Pop.; despre cățele, lupoaice, vulpi) A se împerechea. 2. (Reg.; despre răni și bube) A se lăți, a se întinde. – Probabil lat. catullire (influențat de cățel, cățea).

catelus
CĂȚELÚȘ, căteluși, s.m. Diminutiv al lui cățel (I 1). – Cățel + suf. -uș.

catelusa
CĂȚELUȘĂ, cățelușe, s.f. Diminutiv al lui cățea (1). – Cățea + suf. -ușă.

catie
CĂȚÍE s.f. v. cățuie.

catuie
CĂȚÚIE, cățui, s.f. Vas de metal sau de pământ în care se ard mirodenii. [Var.: (reg.) cățíe s.f.] – Cf. ngr. k a t d z í „lopățică pentru jeratic”.

caula
CĂÚLĂ, căule, s.f. (Reg.) Plută mică, întrebuințată ca pod umblător. – Et. nec.

caus
CĂÚȘ, căușe, s.n. 1. Vas de lemn în formă de cupă sau de lingură mare, folosit pentru a lua apă, făină, grăunțe etc.; cauc; p. ext. nume dat unor unelte care au această formă. ♢ Expr. A face mâna căuș = a da mâinii forma unui recipient, apropiind degetele și adâncind palma. ♦ Cantitatea de apă, făină, grăunțe etc. care intră într-un căuș (1). 2. Lingură mare de lemn cu care se toarnă vinul din pritoacă în cadă. 3. Lingură de formă specială folosită la prepararea brânzeturilor, cu care se scoate, se așază și se amestecă coagulul. 4. Lingură de tablă sau de lemn cu ajutorul căreia se scoate apa din barcă. 5. Piesă din tablă folosită pentru legarea cablului de foraj de un ax sau a două cabluri între ele. 6. Cancioc. 7. (Mar.) Bazin mic într-un port, pentru ambarcațiuni. – Lat. *cau (< cavus) + suf. -uș.

causel
CĂUȘÉL, căușele, s.n. (Pop.) Diminutiv al lui căuș. [Pr.: că-u-] – Căuș + suf. -el.

cauta
CĂUTÁ, cáut, vb. I. I. Tranz. 1. A încerca să găsească pe cineva sau ceva; a umbla după... ♢ Expr. A căuta cuiva ceartă (sau pricină) cu lumânarea = a provoca ceartă cu orice preț. N-ai ce căuta (undeva) = nu există motiv, este interzis să vii sau să te afli undeva. A căuta (pe cineva sau ceva) cu ochii = a încerca să descopere (pe cineva sau ceva) într-un grup, într-o mulțime etc. A căuta cu gândul = a se sili să-și aducă aminte. A căuta privirile cuiva = a încerca să întâlnească privirile cuiva. ♦ Intranz. A cerceta, a scotoci, a cotrobăi. ♦ A se deplasa undeva pentru a găsi pe cineva; a se interesa undeva de prezența cuiva. 2. A încerca să obțină ceva, a urmări ceva. ♦ Refl. (Despre mărfuri) A avea căutare, a se cere. II. 1. Intranz. A se interesa, a se ocupa de... ♢ Expr. A-și căuta de treabă (sau de treburi, de nevoi, de cale, de drum) = a se preocupa numai de propriile treburi, a-și vedea de treabă. 2. Intranz. și tranz. A purta de grijă (unui bolnav), a se îngriji de... ♢ Refl. Se caută la doctor. ♦ A băga de seamă, a fi atent. 3. Tranz. A-și da silința, a se strădui să... 4. Tranz. impers. A trebui, a se cuveni. III. 1. Intranz. A se uita, a privi, a urmări cu ochii. ♢ Expr. (Fam.) A-i căuta (cuiva) în coarne = a răsfăța (pe cineva). ♦ Fig. A fi îndreptat, orientat spre...; (despre ființe) a se îndrepta spre... 2. Tranz. A cerceta, a examina. 3. Intranz. A avea sau a da aspectul sau înfățișarea de... 4. Intranz. și tranz. Fig. A lua în considerație, a se lua după... Nu căuta că-s mic. 5. Intranz. (În superstiții) A cerceta poziția stelelor, a bobilor etc. pentru a prezice viitorul. [Pr.: -că-u-. – Var.: (pop.) cătá vb. I] – Lat. *cautare.

cautare
CĂUTÁRE, căutări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) căuta. 2. Cercetare făcută cu scopul de a găsi ceva. 2. Îngrijire; p. restr. tratament sau îngrijire medicală. 3. (Înv.) Administrare a unui bun material. 4. (Înv.) Inspecție, examinare. 5. Osteneală; năzuință. 6. Privire; căutătură. 7. Preț bun, trecere. ♢ Expr. A avea căutare = (despre oameni) a se bucura de considerație; (despre mărfuri) a fi solicitat. [Pr.: că-u-. Var.: (pop.) cătáre s.f.] – V. căuta.

cautat
CĂUTÁT^1 s.n. Căutare. [Pr.: -Că-u-] – V. căuta.

CĂUTÁT^2, -Ă, căutați, -te, adj. (Despre stil, vorbire, gesturi etc.) Ales cu grijă exagerată; afectat, pedant. [Pr.: -că-u-] – V. căuta.

cautator
CĂUTĂTÓR, -OÁRE, căutători, -oare, s.m. și f. Persoană care caută, cercetează, umblă sau descoperă un lucru (ascuns). [Pr.: că-u-] – Căuta + suf. -ător.

cautatura
CĂUTĂTÚRĂ, căutături, s.f. Felul cum privește cineva, expresie a ochilor; p. ext. expresie a feței, înfățișare, mină. [Pr.: că-u-. – Var.: (pop.) cătătúră s.f.] – Căuta + suf. -ătură.

cauzas
CĂUZÁȘ, căuzași, s.m. (Înv.) Partizan al unei cauze (secrete); conspirator, revoluționar. ♦ (În Țara Românească) Participant la revoluția de la 1848. [Pr.: că-u-] – Cauză + suf. -aș.

cauzasesc
CĂUZĂȘÉSC, -EÁSCĂ, căuzășești, adj. (Înv.) Al căuzașului, privitor la căuzaș. [Pr.: că-u-] – Căuzaș + suf. -esc.

cavalas
CĂVĂLÁȘ, căvălașe, s.n. (Pop.) Diminutiv al lui caval^1. – Caval^1 + suf. -aș.

cazacesc
CĂZĂCÉSC, -EÁSCĂ, căzăcești, adj., s.f. 1. Adj. Care aparține cazacilor, privitor la cazaci. 2. S.f. art. Numele unui dans național ucrainean, cu ritm moderat la început, apoi din ce în ce mai accelerat; melodie după care se execută acest dans; cazacioc, cazacincă. – Cazac + suf. -esc.

cazaceste
CĂZĂCÉȘTE adv. Ca un cazac, în felul cazacilor. – Cazac + suf. -ește.

cazacime
CĂZĂCÍME s.f. Totalitatea cazacilor; mulțime de cazaci. – Cazac + suf. -ime.

cazanarie
CĂZĂNĂRÍE, căzănării, s.f. (Înv.) Loc unde se află instalat un cazan pentru distilat rachiu; instalație pentru distilat rachiu. – Cazan + suf. -ărie.

cazanel
CĂZĂNÉL, căzănele, s.n. Diminutiv al lui cazan. – Cazan + suf. -el.

cazator
CĂZĂTÓR, -OÁRE, căzători, -oare, adj. Care cade. – Cădea + suf. -ător.

cazatura
CĂZĂTÚRĂ, căzături, s.f. 1. Faptul de a cădea. 2. (La pl.) Deșeuri. 3. (Depr.) Om sau animal bătrân și neputincios; om degradat moralicește. 4. Porțiune de pădure bătrână, cu copacii doborâți de vânt. – Cădea + suf. -ătură.

cazmaluta
CĂZMĂLÚȚĂ, căzmăluțe, s.f. Diminutiv al lui cazma. – Cazma + suf. -ăluță.

cazni
CĂZNÍ, căznesc, vb. IV. 1. Refl. A se strădui din greu, a depune multă trudă. 2. Tranz. A tortura, a chinui. – Din caznă.

caznit
CĂZNÍT, -Ă, căzniți, -te, adj. 1. Muncit, împilat, asuprit, torturat. 2. Făcut cu mult efort (și fără prea mare succes). – V. căzni.

cazut
CĂZÚT, căzuți, adj. (Despre ochi) Înfundat în cap. – V. cădea.

caine
CẤINE, câini, s.m. 1. Animal mamifer carnivor, domesticit, folosit pentru pază, vânătoare etc. (Canis familiaris). ♢ Expr. (Ir.) A trăi (sau a se înțelege, a se iubi etc.) ca câinele cu pisica sau a se mânca ca câinii, se spune despre două sau mai multe persoane care nu se înțeleg deloc, nu se pot suferi, se dușmănesc și se ceartă întruna. A tăia frunză la câini = a trândăvi; a nu avea nici o ocupație. A trăi ca câinele la stână = a trăi bine. Nu e nici câine, nici ogar = nu are o trăsătură distinctivă, o situație clară. Nu-i numai un câine scurt de coadă = mai e și altcineva sau altceva de felul celui cu care avem de-a face; caracteristica, aspectul în discuție e comun și altora. Viață de câine = viață grea, plină de lipsuri. (Ir.) Umblă câinii cu covrigi (sau colaci) în coadă = e mare belșug. ♦ Epitet dat unui om rău, hain. 2. Compuse: (pop.) Câinele-Mare = numele unei constelații boreale (din care face parte și Sirius); Câinele-Mic = numele unei constelații boreale, situată între Hidra și Orion; câine-de-mare = rechin de talie mică, de culoare albastră-cenușie, cu câte un spin la aripioarele dorsale (Achanthias vulgaris); câinele-babei = larva unor fluturi de noapte, sub formă de vierme mare și păros, cu un cârlig chitinos la unul dintre capete.[Var.: (reg.) cấne s.m.] – Lat. canis.

cainesc
CÂINÉSC, -EÁSCĂ, câinești, adj. 1. Care aparține câinilor, privitor la câini. ♢ (Pop.) Dinte câinesc = canin. 2. Fig. (Despre atitudinea, manifestările cuiva) Rău, dușmănos, hain; (despre vreme, situații, împrejurări) vrăjmaș omului, greu de suportat; aspru, câinos. – Câine + suf. -esc.

caineste
CÂINÉȘTE adv. 1. Ca un câine. ♦ Fig. Cu dușmănie, cu răutate. 2. Fig. În condiții foarte grele, cu mari lipsuri. Trăiește câinește. ♢ Expr. Câine-câinește = cu multă greutate, cu chiu cu vai. – Câine + suf. -ește.

cainie
CÂINÍE s.f. Atitudine sau faptă plină de răutate, de cruzime; câinoșenie. – Câine + suf. -ie.

cainos
CÂINÓS, -OÁSĂ, câinoși, -oase, adj. (Despre oameni și despre manifestările lor) Crud, rău, hain. ♦ (Despre vreme) Vrăjmaș omului, greu de suportat; aspru, câinesc. – Câine + suf. -os.

cainosenie
CÂINOȘÉNIE s.f. Câinie. – Câinos + suf. -enie.

calti
CÂLȚI s.m. pl. Fire scurte rămase în urma trecerii fuiorului de cânepă sau de in printre dinții daracului, din care se țese pânză de saci și de saltele, se fac funii etc. – Din sl. klŭkŭ (pl. klŭci).

caltisori
CÂLȚIȘÓRI s.m. pl. Diminutiv al lui câlți. – Câlți + suf. -ișor(i).

caltos
CÂLȚÓS, -OÁSĂ, câlțoși, -oase, adj. (Cu fire) ca niște câlți. – Câlți + suf. -os.

camp
CÂMP, câmpuri, s.n. și (1, astăzi mai ales în expr.) câmpi, s.m. 1. Întindere vastă de pământ fără accidente însemnate de teren; șes, câmpie; spec. întindere de pământ cultivată, semănată; totalitatea ogoarelor din jurul unei comune. ♢ Munca câmpului = munci agricole. Artilerie de câmp = artilerie care folosește tunul și obuzierul de calibru mic și care poate fi întrebuințată pe un teren fără accidente prea mari. ♢ Loc. adv. În plin câmp sau în câmp deschis = sub cerul liber; fără adăpost. ♢ Expr. A o lua peste câmp = a merge de-a dreptul, părăsind drumul. A-și lua (sau a apuca) câmpii = a pleca orbește, fără a ști încotro (de desperare, de durere, de mânie); a ajunge la desperare. ♦ Întindere de pământ în afara unei localități (unde nu mai sunt case). ♦ Câmp de gheață = masă întinsă și neîntreruptă de gheață care acoperă o suprafață (în regiunile polare). 2. Loc. Spațiu, porțiune de teren în limitele cărora se desfășoară o anumită activitate. Câmp de luptă. ♢ (Astăzi rar) Câmpul muncii = sfera de activitate a cuiva; p. ext. locul în care cineva își desfășoară activitatea; activitate, muncă, producție. Câmp vizual = porțiune de spațiu care poate fi cuprinsă cu privirea. 3. (Fiz.) Regiune din spațiu în care fiecărui punct i se asociază o mărime fizică determinată; mărime care caracterizează o asemenea regiune. Câmp sonor. ♦ Regiune din spațiu în care se pot exercita acțiuni de forță asupra corpurilor. ♢ Câmp electric = regiune a spațiului caracterizată prin faptul că, în oricare punct al ei s-ar găsi un mic corp încărcat cu electricitate, acesta ar fi supus acțiunii unei forțe care nu s-ar exercita dacă corpul nu ar fi încărcat astfel. Câmp magnetic = regiune a spațiului caracterizată prin faptul că, în oricare punct al ei s-ar găsi un mic magnet, acesta ar fi supus unor forțe de aceeași natură ca cele care se exercită între doi magneți vecini. 4. Formă a materiei prin intermediul căreia are loc interacțiunea dintre particule. Câmp electromagnetic. 5. (În sintagma) Câmp operator = porțiune anatomică pe suprafața căreia are loc o intervenție chirurgicală. 6. Fondul unui tablou, al unei gravuri, al unei podoabe etc. 7. Mulțime de valori ale uneia sau mai multor mărimi (matematice, fizice etc.) variabile. – Lat. campus.

campean
CÂMPEÁN, -Ă, câmpeni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Locuitor de la câmp (1), de la șes sau p. ext., de la țară. 2. Adj. (Rar) Câmpenesc. – Câmp + suf. -ean.

campeanca
CÂMPEÁNCĂ, câmpence, s.f. Femeie care locuiește la câmp (1), la șes sau p. ext., la țară. – Câmpean + suf. -că.

campenesc
CÂMPENÉSC, -EÁSCĂ, câmpenești, adj. De (la) câmp (1) sau de (la) țară, specific câmpului sau vieții de la țară; câmpean, câmpesc. – Câmpean + suf. -esc.

campesc
CÂMPÉSC, -EÁSCĂ, câmpești, adj. (Înv.) Câmpenesc. – Câmp + suf. -esc.

campie
CÂMPÍE, câmpii, s.f. Întindere vastă de pământ fără accidente însemnate de teren; șes, câmp. – Câmp + suf. -ie.

campusor
CÂMPUȘÓR, câmpușoare, s.n. (Pop.) Diminutiv al lui câmp. – Câmp + suf. -ușor.

cand
CÂND adv., conj. I. Adv. (În propoziții interogative) În ce moment? în care perioadă de timp? Când a sosit? ♢ Expr. Când și când sau din când în când = câteodată, uneori. Când..., când... = câteodată..., altă dată...; ba..., ba...; uneori..., alteori... II. Conj. 1. (Introduce o propoziție temporală) a) În momentul sau în vremea în care... Când a văzut-o, s-a bucurat. b) După ce. Când i-a pierdut din ochi, s-a ridicat. c) Înainte de (a)..., până (a) nu... Parada începuse când a sosit. d) Deși; în vreme ce. Când altul s-ar bucura, tu ești nepăsător. e) Și (deodată). Au ajuns, când, ce să vezi? 2. (Introduce o propoziție atributivă în legătură cu noțiuni de timp) (În) care. Acum e timpul când vin copiii. ♢ Expr. A (nu) avea când să... = a (nu) avea timpul material necesar să... 3. (Introduce o propoziție cauzală cu nuanță temporală) Fiindcă, deoarece, o dată ce. Când știa că trebuie să plece nu mai putea dormi. 4. (Introduce o propoziție condițională) Dacă, de. Ce să spui când nu ai nimic de spus? ♢ Expr. Ca și când = parcă. 5. (Introduce o propoziție completivă directă) Spune-mi când să vin. – Lat. quando.

candva
CÂNDVÁ adv. Într-un moment (nehotărât) din trecut sau din viitor; odată, altădată. – Când + va.

cane
CẤNE s.m. v. câine.

canepar
CÂNEPÁR, cânepari, s.m. Pasăre cântătoare cu pene roșii pe cap, pe gât și pe laturile pieptului, cafenii pe spate și albe pe aripi și pe abdomen, care se hrănește mai ales cu semințe de cânepă (Carduelis cannabina). – Cânepă + suf. -ar.

canepa
CẤNEPĂ, cânepe, s.f. 1. Plantă textilă cu tulpina înaltă și dreaptă și cu frunze alterne dințate pe margini, cu flori mici, verzui, cultivată pentru fibrele care se scot din tulpină și pentru uleiul care se extrage din semințe (Cannabis sativa). ♢ Cânepă indiană = varietate de cânepă cultivată îndeosebi în anumite regiuni din India, Iran, Africa de nord și cele două Americi, din care se extrag stupefiante (Cannabis indica). ♢ Compus: cânepa-codrului = cânepioară (2). 2. Fibre textile extrase din tulpina de cânepă (1). – Lat. *canapa (= cannabis).

caneparie
CÂNEPĂRÍE, (2) cânepării, s.f. 1. Cânepă multă strânsă la un loc. 2. (Rar) Cânepiște. – Cânepă + suf. -ărie.

canepioara
CÂNEPIOÁRĂ, cânepioare, s.f. 1. Diminutiv al lui cânepă. 2. Plantă erbacee cu tulpina înaltă, cu frunze lobate și cu flori roșietice; cânepa-codrului (Eupatorium cannabinum). – Cânepă + suf. -ioară.

canepiste
CÂNEPÍȘTE, cânepiști, s.f. Teren cultivat cu cânepă; cânepărie. – Cânepă + suf. -iște.

canepiu
CÂNEPÍU, -ÍE, cânepii, adj. Care are înfățișarea fuiorului de cânepă; de culoarea seminței de cânepă, cenușiu-închis. – Cânepă + suf. -iu.

caner
CÂNÉR, câneri, s.m. (Reg.) Om rău, hain, câinos. – Cine + suf. -ar.

cant
CÂNT, cânturi, s.n. 1. Cântare, cântec; ciripit de păsări. 2. Poezie (însoțită uneori de melodie). 3. Parte, diviziune a unui poem epic. – Din cânta (derivat regresiv).

canta
CÂNTÁ, cânt, vb. I. 1. Intranz. și tranz. A emite cu vocea sau cu un instrument un șir de sunete muzicale care se rânduiesc într-o melodie, într-un acord etc. ♢ Expr. Joacă cum îi cântă = face întocmai cum îi poruncește altul. ♦ (Despre păsări, insecte etc.) A scoate sunete plăcute la auz. caracteristice speciei. 2. Intranz. și tranz. A scrie versuri în cinstea cuiva sau a ceva, a elogia (în versuri) pe cineva sau ceva; a descrie, a povesti ceva în versuri. 3. Tranz. (Fam.) A îndruga, a înșira vorbe goale. – Lat. cantare.

cantar
CÂNTÁR, cântare, s.n. 1. Nume dat mai multor instrumente care servesc la stabilirea greutății unui obiect sau a unei ființe, de obicei a unei mărfi. ♢ Expr. A trage la cântar = a) a cântări (mult), a avea greutate (mare); b) a avea importanță. ♦ Cântărire. Înșală la cântar. 2. Unitate pentru măsurarea greutăților folosită în trecut, a cărei valoare a variat în timp și pe regiuni. – Din tc. kantar.

cantare
CÂNTÁRE, (II) cântări, s.f. I. Acțiunea de a cânta și rezultatul ei. II. 1. Cântec (de laudă, bisericesc etc.); muzică. ♦ Sunet caracteristic (plăcut) scos de diverse păsări și insecte. 2. Compoziție literară cu caracter laudativ. – V. cânta.

cantat
CÂNTÁT s.n. Faptul de a cânta. ♦ Sunet caracteristic (plăcut) scos de unele păsări și insecte. ♢ Expr. La (sau pe la, spre) cântatul cocoșilor = (pe) la miezul nopții sau în zorii zilei. – V. cânta.

cantareala
CÂNTĂREÁLĂ s.f. (Rar) Cântărire. – Cântări + suf. -eală.

cantaret
CÂNTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, cântăreți, -e, s.m. și f. 1. Persoană care cântă cu vocea; artist care are profesiunea de a cânta cu vocea. ♦ Persoană care execută cântările și citirile în serviciile religioase. 2. Poet (care laudă în versurile sale pe cineva sau ceva). – Cânta + suf. -ăreț.

cantari
CÂNTĂRÍ, cântăresc, vb. IV. 1. Tranz. A determina greutatea unui corp cu ajutorul cântarului, al balanței, al basculei. 2. Tranz. Fig. A aprecia, a judeca; a cumpăni, a chibzui. 3. Intranz. A avea o anumită greutate. ♦ Fig. A valora, a prețui. Aprecierea lui cântărește mult. – Din cântar.

cantarire
CÂNTĂRÍRE, cântăriri, s.f. Acțiunea de a cântări; cântăreală. – V. cântări.

cantarit
CÂNTĂRÍT^1 s.n. Faptul de a cântări. – V. cântări.

CÂNTĂRÍT^2, -Ă, cântăriți, -te, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Cumpănit, chibzuit, socotit. – V. cântări.

cantator
CÂNTĂTÓR, -OÁRE, cântători, -oare, adj., s.m. 1. Adj. (Despre oameni) Care cântă, care are voce; (despre păsări) care scoate sunete plăcute, melodioase. 2. S.m. (Înv.) Cântăreț (1) (de profesie). 3. S.m. (Înv.) Cântăreț (2). 4. s.m. (Pop.) Cocoș. ♦ (În expr.) (Pe) la cântători = în zorii zilei. – Cânta + suf. -ător.

cantec
CẤNTEC, cântece, s.n. 1. Șir armonios de sunete emise cu vocea sau cu un instrument; cântare, cânt. ♦ Sunete plăcute, melodioase emise de unele păsări; zumzetul plăcut al unor insecte. ♢ Cântecul lebedei = ultima operă sau ultima manifestare de valoare (a unui artist, a unui muzician, a unui scriitor etc.). Cântecul planetelor = muzica sferelor. 2. Compoziție literară în versuri, adesea însoțită de melodie. ♢ Cântec bătrânesc = baladă populară veche. Cântec de dor = poezie populară cu caracter elegiac. Cântec de lume = poezie lirică cu caracter erotic. Cântec de mase = cântec cu conținut patriotic, revoluționar, care are un caracter mobilizator și exprimă năzuințe de libertate, de pace etc. Cântec de leagăn = cântec liric cu care sunt adormiți copiii mici. ♢ Expr. Vorba (sau povestea) cântecului = cum se zice; vorba ceea. Așa-i cântecul = asta e situația. A fi cu cântec sau a-și avea cântecul său = (despre lucruri, întâmplări, atitudini etc.) a avea istoria, tâlcul său (complicat, plin de aspecte dubioase, neclare). [Var.: (reg.) cấntic s.n.] – Lat. canticum.

cantecel
CÂNTECÉL, cântecele, s.n. Diminutiv al lui cântec. ♢ Cântecel comic = monolog comic, satiric (în care alternează părțile recitate cu cele cântate). [Var.: (reg.) cânticél s.n.] – Cântec + suf. -el.

cantic
CẤNTIC s.n. v. cântec.

canticel
CÂNTICÉL s.n. v. cântecel.

car
CÂR interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită sunetul caracteristic scos de unele păsări (ciori, găini etc.); strigăt cu care se alungă unele păsări. ♢ Expr. (Adverbial sau substantivat) Câr-mâr = (cu) ceartă, (cu) tocmeală. Că-i câr, că-i mâr, se zice când cineva se încurcă în explicații neconvingătoare, contradictorii, mincinoase. – Onomatopee.

cara
CẤRĂ s.f. (Pop.; în expr.) A se ține de câra cuiva = a stărui pe lângă cineva, a depune insistențe pentru a determina pe cineva să facă un lucru. A fi în câră cu cineva = a fi în ceartă, în dușmănie cu cineva. – Din cârâi (derivat regresiv).

carai
CÂRÂÍ, cấrâi, vb. IV. 1. Intranz. (Despre unele păsări; la pers. 3) A scoate sunete caracteristice, neplăcute, scurte și guturale. 2. Intranz. Fig. (Peior.) A vorbi cu un ton ascuțit și strident, care trădează ostilitate. 3. Tranz. Fig. (Fam.) A cicăli, a bate la cap pe cineva. ♦ Refl. recipr. A se certa. Toată ziua se cârâie. – Câr + suf. -îi.

caraiala
CÂRÂIÁLĂ, cârâieli, s.f. Faptul de a (se) cârâi. 1. Sunet caracteristic, neplăcut, scurt și gutural, produs de unele păsări; cârâit^1. 2. Fig. (Fam.) Cârtire; ceartă. [Pr.: -râ-ia-] – Cârâi + suf. -eală.

caraie
CÂRẤIE, cârâie, s.f. (Rar) Dâră, dungă (de sudoare). – Et. nec.

carait
CÂRÂÍT^1 s.n. Faptul de a cârâi; cârâială (1). – V. cârâi.

CÂRÂÍT^2 -Ă, cârâiți, -te, adj. (Despre sunete, glas etc.; peior.) Ascuțit, strident (care trădează ostilitate). – V. cârâi.

caraitor
CÂRÂITÓR, -OÁRE, cârâitori, -oare, adj., s.f. 1. Adj. Care cârâie. 2. S.f. Scârțâitoare cu care se alungă păsările. [Pr.: -râ-i-] – cârâi + suf. -tor.

carc
CÂRC interj. (Pop. și fam.; în expr.) A nu (mai) zice (sau spune) (nici) cârc = a nu (mai) spune nici o vorbă, a tăcea chitic. – Formație onomatopeică.

carca
CẤRCĂ s.f. (În loc. adv.) În cârcă = în spate, în spinare. – Din scr. [nositi na-]krke.

carcaiac
CÂRCĂIÁC, cârcăiaci, s.m. (Zool.; pop.) Scolopendră. [Pr.: -că-iac] – Din tc. kırkayak.

carcali
CÂRCĂLÍ, cârcălesc, vb. IV. (Pop.) 1. Refl. și tranz. A (se) frige numai pe deasupra (un aliment); a (se) perpeli. 2. Tranz. A murdări. – Cf. scr. k r k a l j i t i.

carcalit
CÂRCĂLÍT, -Ă, cârcăliți, -te, adj. (Pop.; despre alimente) Fript numai pe deasupra; pârpălit. – V. cârcăli.

carcai
CÂRCÂÍ, pers. 3 cấrcâie, vb. IV. Intranz. (Despre unele păsări) A scoate sunete (neplăcute) caracteristice speciei. – Formație onomatopeică.

carceie
CÂRCÉIE, cârceie, s.f. Piesă de lemn sau de fier de la car, cu care se leagă tânjala de proțap (când se înjugă patru boi). – Et. nec.

carcel
CÂRCÉL, cârcei, s.m. 1. (Med.) Contracție bruscă și involuntară a mușchilor de la extremități, însoțită de obicei de senzații dureroase. 2. Organ vegetal care are aspectul unui fir răsucit în spirală, cu ajutorul căruia planta se agață de corpurile din jurul ei. 3. (Zool.) Căpușă. – Cf. scr. k r č.

carcima
CẤRCIMĂ s.f. v. cârciumă.

carcimareasa
CÂRCIMĂREÁSĂ s.f. v. cârciumăreasă.

carcimarita
CÂRCIMĂRÍȚĂ s.f. v. cârciumăriță.

carciobar
CÂRCIOBÁR s.m. v. cârciogar.

carcioc
CÂRCIÓC s.n. v. cârciog.

carciocar
CÂRCIOCÁR s.m. v. cârciogar.

carciog
CÂRCIÓG, cârcioguri, s.n. (Reg.) Tertip, șiretlic, chichiță. [Var.: cârcióc s.n.] – Din ucr. krucok.

carciogar
CÂRCIOGÁR, cârciogari, s.m. (Reg.) Om căruia îi plac cearta, procesele, care găsește obiecție la orice; om cârcotaș. [Var.: cârciocár, cârciobár, corciogár s.m.] Cârciog + suf. -ar.

carciogaresc
CÂRCIOGĂRÉSC, -EÁSCĂ, cârciogărești, adj. (Reg.) Care ține de cârciogar, al cârciogarului, specific cârciogarului. – Cârciogar + suf. -esc.

carciumar
CÂRCIUMÁR, cârciumari, s.m. Proprietar de cârciumă. [Var.: crâșmár, (reg.) crăcimár s.m.] – Cârciumă + suf. -ar.

carciuma
CẤRCIUMĂ, cârciumi, s.f. Local unde se consumă băuturi alcoolice (și mâncăruri). [Var.: crấșmă, (reg.) cấrcimă s.f.] – Din sl. krucima.

carciumareasa
CÂRCIUMĂREÁSĂ, cârciumărese, s.f. 1. Nevastă de cârciumar; femeie care are în proprietate o cârciumă; cârciumăriță. 2. Plantă erbacee ornamentală cu frunze opuse, ovale, cu flori mari, divers colorate (Zinnia elegans). [Var.: crâșmăreásă, (reg.) cârcimăreásă s.f.] – Cârciumar + suf. -easă.

carciumari
CÂRCIUMĂRÍ, cârciumăresc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A avea în proprietate o cârciumă, a vinde sau a servi într-o cârciumă; p. gener. a face negoț ilicit, nepermis cu ceva. – Din cârciumar.

carciumarit
CÂRCIUMĂRÍT s.n. 1. (Pop.) Faptul de a cârciumări; ocupația cârciumarului sau a cârciumăresei. 2. Impozit care era perceput în trecut pe cârciumi. – V. cârciumări.

carciumarita
CÂRCIUMĂRÍȚĂ, cârciumărițe, s.f. Cârciumăreasă (1). [Var.: crâșmăríță, (reg.) cârcimăríță s.f.] – Cârciumar + suf. -iță.

carciumioara
CÂRCIUMIOÁRĂ, cârciumioare, s.f. Diminutiv al lui cârciumă. – Cârciumă + suf. -ioară.

carcni
CÂRCNÍ vb. IV. v. crâcni.

carcotas
CÂRCOTÁȘ, -Ă, cârcotași, -e, adj., s.m. și f. (Pop. și fam.) (Om) care caută mereu ceartă, care e veșnic nemulțumit. – Cârcotă + suf. -aș.

carcota
CẤRCOTĂ, cârcote, s.f. (Pop. și fam.) Neînțelegere, ceartă, gâlceavă. ♢ Loc. vb. A intra (sau a se băga) în cârcotă (cu cineva) = a se certa (cu cineva). – Cf. scr. k r k o t j a „lipsă de mlădiere, inflexibilitate”.

carcoti
CÂRCOTÍ, cârcotesc, vb. IV. Intranz. și refl. recipr. (Pop.) A se certa, a se sfădi mereu. ♦ Intranz. A-și arăta nemulțumirea; a cârti. – Din cârcotă.

carcserdar
CÂRCSERDÁR, cârcserdari, s.m. (Turcism înv.) Căpitan de jandarmerie (turcă); comandantul unei potere. – Din tc. kırserdarı.

card
CÂRD, cârduri, s.n. 1. Grup mare de animale mamifere, de păsări, de pești de același fel, care se află împreună. 2. (De obicei peior.) Ceată (mare) de oameni. ♢ Expr. A se pune (sau a intra) în cârd cu cineva = a se asocia, a se întovărăși cu cineva (în vederea unor acțiuni reprobabile). 3. (Fam.) Mulțime, șir (de ani, de zile). ♢ Loc. adv. De (la) un cârd de vreme = de un timp încoace. Un cârd de ani = foarte mulți ani. – Din scr. krd.

cardasie
CÂRDĂȘÍE, cârdășii, s.f. Întovărășire cu scopuri condamnabile. [Var.: cărdășíe s.f.] – Cardaș (Înv. „tovarăș” < tc.) + suf. -ie.

cardisor
CÂRDIȘÓR, cârdișoare, s.n. Diminutiv al lui cârd. – Cârd + suf. -ișor.

carjaliu
CÂRJALÍU, cârjalii, s.m. (Înv.) Hoț, tâlhar (care făcea parte dintr-o bandă). – Din tc. kirgali.

carjanca
CÂRJÁNCĂ, cârjance, s.f. (Pop.) Plătică (mică). – Et. nec.

carja
CẤRJĂ, cârje, s.f. 1. Băț cu partea superioară bifurcată, fixată sub braț, de care se sprijină în timpul mersului oamenii infirmi. 2. Baston (încovoiat în partea superioară); spec. baston care servea ca simbol al puterii sau care servește ca simbol al unei demnități. 3. (Anat.; în sintagma) Cârja aortei = porțiunea curbată pe care o prezintă artera, după ieșirea din inimă. [Pl. și: cârji] – Din sl. kryži „cruce”.

carlan
CÂRLÁN, cârlani, s.m. 1. Miel sau ied care a încetat să mai sugă, care a fost înțărcat; miel sau ied până la vârsta de circa un an. 2. Mânz sau cal tânăr, până la vârsta de circa trei ani. – Et. nec.

carlanar
CÂRLĂNÁR, cârlănari, s.m. Cioban care păzește și duce la păscut cârlanii dintr-o turmă. – Cârlan + suf. -ar.

carlanas
CÂRLĂNÁȘ, cârlănași, s.m. (Pop.) Diminutiv al lui cârlan. – Cârlan + suf. -aș.

carlig
CÂRLÍG, cârlige, s.n. 1. Piesă de metal cu un capăt îndoit, de care se atârnă, se prinde etc. un obiect. ♢ Loc. vb. A se face cârlig = a se strâmba; a se ghemui. 2. Prăjină cu un capăt (metalic) încovoiat. care servește la scoaterea găleții cu apă din fântână. 3. Partea metalică a undiței, de forma unui ac îndoit, în care se prinde peștele. 4. Încuietoare la o ușă, la o poartă etc., în formă de bară metalică subțire sau de cui lung, încovoiat la un capăt, care se prinde într-un belciug, într-un ochi de metal etc. 5. Andrea. 6. Mic dispozitiv cu care se prind rufele pe frânghie. 7. (Rar) Mlădiță sau cârcel de viță de vie. – Cf. k ă r l i k.

carligas
CÂRLIGÁȘ, cârligașe, s.n. Cârligel. – Cârlig + suf. -aș.

carligel
CÂRLIGÉL, cârligele, s.n. Diminutiv al lui cârlig; cârligaș. – Cârlig + suf. -el.

carligioara
CÂRLIGIOÁRĂ, cârligioare, s.f. (Bot.; reg.) Iarbă-roșie (Bidens cernuus). Cârlig + suf. -ioară

carliont
CÂRLIÓNȚ, cârlionți, s.m. Șuviță de păr răsucită în spirală; buclă, zuluf. [Pr.: -li-onț] – Et. nec.

carlionta
CÂRLIONȚÁ, cârlionțez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face cârlionți, inele. [Pr.: -li-on-] – Din cârlionț.

carliontat
CÂRLIONȚÁT, -Ă, cârlionțați, -te, adj. (Despre păr) Cu cârlionți; buclat; (despre oameni) care are părul buclat. [Pr.: -li-on-] – V. cârlionța.

carmaci
CÂRMÁCI, cârmaci, s.m. 1. Persoană, sportiv care manevrează cârma unei ambarcații, a unei nave. 2. Fig. Cârmuitor, conducător. – Din bg. kărmač.

carma
CÂRMĂ, cârme, s.f. 1. Piesă mobilă care servește la menținerea sau la schimbarea direcției de mers a unei ambarcații, a unei nave sau a unui aparat de zbor. 2. Fig. Conducere, cârmuire, guvernare. – Din sl. krŭma.

carmaz
CÂRMẤZ s.m., s.n. 1. S.m. Plantă erbacee cu flori mici albe-roz, cu fructe în formă de bobițe mici roșii sau negre, întrebuințate drept colorant (Phytolacca decandra). 2. S.n. Materie colorantă roșie, extrasă din fructele de cârmâz (1) sau din gogoșile unei insecte originare din Mexic; carmin. – Din tc. kirmız.

carmaziu
CÂRMÂZÍU, -ÍE, cârmâzii, adj. (Pop.) Roșu-viu; stacojiu. – Cârmâz + suf. -iu.

carmeala
CÂRMEÁLĂ, cârmeli, s.f. (Pop.) Întorsătură, cotitură, schimbare (în desfășurarea unei operații, a unei acțiuni). ♦ Fig. Schimbare survenită în atitudinea sau comportarea cuiva. – Cârmi + suf. -eală.

carmi
CÂRMÍ, cârmesc, vb. IV. Intranz. 1. A manevra cârma unei ambarcații, a unei nave, schimbând direcția de mers; p. gener. a o coti, a o lua în altă parte. 2. Fig. (Rar) A se abate de la cele spuse, de la cele hotărâte. – Din sl. krŭmiti.

carmire
CÂRMÍRE, cârmiri, s.f. Acțiunea de a cârmi. – V. cârmi.

carmui
CÂRMUÍ, cârmuiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) conduce, a (se) guverna, a (se) administra. 2. Tranz. (Rar) A conduce cu ajutorul cârmei. – Cârmă + suf. -ui.

carmuire
CÂRMUÍRE, cârmuiri, s.f. 1. Acțiunea de a (se) cârmui. 2. Organ de conducere; guvern, stăpânire. – V. cârmui.

carmuitor
CÂRMUITÓR, -OÁRE, cârmuitori, -oare, s.m. și f. Persoană care conduce, administrează o instituție, care guvernează un stat etc. [Pr.: -mu-i-] – Cârmui + suf. -tor.

carn
CÂRN, -Ă, cârni, -e, adj. 1. (Despre nas, rar despre bot) Mic, scurt și cu vârful ridicat puțin în sus. ♦ (Despre oameni, rar despre animale; adesea substantivat) Care are nasul sau botul cârn (1). 2. Fig. (Despre obiecte) Cu vârful strâmbat, îndoit în sus; p. ext. strâmb. – Din sl. krŭnŭ.

carnat
CÂRNÁT, cârnați, s.m. Produs alimentar preparat din carne tocată și condimente, introduse în intestine de porc, de oaie sau într-un înveliș din material sintetic. ♦ Fig. (Fam.) Șir lung. Un cârnat de oameni. [Var.: (pop.) cârnáț s.m.] – Lat. *carnacius.

carnat
CÂRNÁȚ s.m. v. cârnat.

carnacior
CÂRNĂCIÓR, cârnăciori, s.m. Diminutiv al lui cârnat. – Cârnat + suf. -ior.

carnatar
CÂRNĂȚÁR, cârnățari, s.m. Persoană care prepară sau vinde cârnați și alte mezeluri. – Cârnat + suf. -ar.

carnatareasa
CÂRNĂȚĂREÁSĂ, cârnățărese, s.f. Femeie care prepară sau vinde cârnați și alte mezeluri; nevastă de cârnățar. – Cârnățar + suf. -easă.

carnatarie
CÂRNĂȚĂRÍE, (2) cârnățării, s.f. 1. (Cu sens colectiv) Cârnați mulți și de diverse sortimente. 2. Magazin de cârnați și de alte mezeluri. – Cârnat + suf. -ărie.

carneleaga
CÂRNELEÁGĂ, cârnelegi, s.f. (În religia ortodoxă, de obicei la pl.) Săptămâna antepenultima din dulcele Crăciunului, în timpul căreia credincioșii pot mânca de dulce miercurea și vinerea. – Lat. carnem ligat.

carni
CÂRNÍ, cârnesc, vb. IV. 1. Intranz. (Pop.) A (se) îndrepta în altă direcție; a (se) întoarce. ♢ Expr. (Tranz.) Îți cârnește nasul din loc = miroase extrem de urât. A-și cârni nasul sau (intranz.) a cârni din nas = a se arăta nemulțumit (strâmbând din nas); a strâmba din nas. ♦ Fig. A reveni asupra celor spuse, hotărâte, a nu mai face ce a spus, ce a hotărât. 2. Tranz. A tăia, a rupe vârful lăstarilor tineri ai unor plante pentru a favoriza dezvoltarea fructelor. – Din cârn.

carnire
CÂRNÍRE, cârniri, s.f. Acțiunea de a cârni. – V. cârni.

carnit
CÂRNÍT, cârnituri, s.n. Faptul de a cârni. – V. cârni.

carnitura
CÂRNITÚRĂ, cârnituri, s.f. (Pop.) Cotitură (a unui drum). – Cârni + suf. -tură.

carnosi
CÂRNOSÍ^1, cârnosesc, vb. IV. Tranz. A sfâșia pe cineva sau o bucată de carne. – Et. nec. Cf. c ă r n o s.

CÂRNOSÍ^2 vb. IV. v. cărnosi.

carnut
CÂRNÚȚ, -Ă, cârnuți, -e, adj. (Rar) Diminutiv al lui cârn. – Cârn + suf. -uț.

carpaci
CÂRPÁCI, cârpaci, s.m. Meseriaș care peticește, care repară încălțăminte, haine etc. ♦ Meseriaș sau, p. gener. persoană care lucrează prost. – Din bg. kărpač.

carpa
CÂRPĂ, cârpe, s.f. Bucată de pânză sau de stofă (veche), folosită de obicei în gospodărie (la ștergerea prafului, a vaselor etc.), ca materie primă în industria hârtiei etc. ♦ Scutec. ♦ Fig. Om fără personalitate, care face întotdeauna orice i se spune. – Din bg. kărpa, scr. krpa.

carpaceala
CÂRPĂCEÁLĂ, cârpăceli, s.f. (Rar) Acțiunea de a cârpăci și rezultatul ei. Cârpaci + suf. -eală.

carpaci
CÂRPĂCÍ, cârpăcesc, vb. IV. Tranz. A cârpi, a petici; p. gener. a lucra prost, a face lucruri de proastă calitate. – Din cârpaci + suf. -ie.

carpacie
CÂRPĂCÍE s.f. (Înv.) Meseria cârpaciului. – Cârpăci + suf. -ie.

carpacitor
CÂRPĂCITÓR, -OÁRE, cârpăcitori, -oare, adj. (Rar) Care cârpăcește. – Cârpaci + suf. -tor.

carpator
CÂRPĂTÓR, cârpătoare, s.n. (Pop.) Bucată de lemn rotundă, pătrată sau dreptunghiulară, pe care se răstoarnă mămăliga sau pe care se taie carnea, ceapa etc.; fund. ♦ Scândură sau masă (pătrată) pe care se întinde aluatul. – Lat. coopertorium.

carpeala
CÂRPEÁLĂ, cârpeli, s.f. Faptul de a cârpi (ceva sau pe cineva); (în special) reparație sumară sau prost executată; cârpitură. – Cârpi + suf. -eală.

carpi
CÂRPÍ, cârpesc, vb. IV. Tranz. 1. A petici, a repara, a coase un obiect rupt sau descusut. ♢ Expr. Cu ochii cârpiți de somn = neputându-și ține ochii deschiși din cauza somnului. 2. A repara un obiect spart sau crăpat. 3. Fig. A pălmui pe cineva. 4. Fig. A născoci, a inventa la repezeală o motivație, o explicație, un pretext (nu prea convingător). – Din sl. krupiti.

carpire
CÂRPÍRE, cârpiri, s.f. Acțiunea de a cârpi și rezultatul ei; cârpit. – V. cârpi.

carpit
CÂRPÍT s.n. Cârpire. – V. cârpi.

carpitura
CÂRPITÚRĂ, cârpituri, s.f. Reparație sumară sau prost executată; (conc.) petic. ♦ (Concr.) Obiect de îmbrăcăminte vechi, rupt (și peticit). – Cârpi + suf. -tură.

carpulita
CÂRPULÍȚĂ, cârpulițe, s.f. Cârpușoară. – Cârpă + suf. -uliță.

carpusoara
CÂRPUȘOÁRĂ, cârpușoare, s.f. Diminutiv al lui cârpă. – Cârpă + suf. -ușoară.

carstel
CÂRSTÉL s.m. v. cristei.

carteala
CÂRTEÁLĂ, cârteli, s.f. (Pop.) Faptul de a cârti; protest, murmur (de nemulțumire); critică. – Cârti + suf. -eală.

carti
CÂRTÍ, cârtesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A-și exprima (mereu) nemulțumirea prin murmure sau critici (făcute de obicei în absența celui în cauză); a se plânge, a protesta (mereu). – Et. nec.

cartire
CÂRTÍRE, cârtiri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a cârti. – V. cârti.

cartitor
CÂRTITÓR, -OÁRE, cârtitori, -oare, adj. (Pop.) Care cârtește, care se arată mereu nemulțumit, care bombănește necontenit. – Cârti + suf. -tor.

cartita
CẤRTIȚĂ, cârtițe, s.f. Mic mamifer insectivor, cu ochi mici acoperiți de o membrană, cu blană neagră, cu labele anterioare adaptate la săpat, care trăiește în galerii subterane; sobol (Talpa euripaea). - Din bg. kărtica, scr. krtica.

cas
CÂȘ^1 interj. V. hâș.

CÂȘ^2, -Ă, câși, -e, adj., adv.1. Adj. (Reg.) Care este lipsit de unul sau de mai multe degete; ciung. 2. Adj. și adv. (Fam.) (Care este) strâmb. – Din câși (pl. lui *câs < bg. kus „scurt”).

casita
CẤȘIȚĂ, câșițe, s.f. Insectă

caslegi
CÂȘLÉGI s.f. pl. Interval de timp între două posturi ortodoxe, în care creștinii pot mânca de dulce. – Lat. caseum ligat.

casti
CẤȘTI, câștiuri, s.n. (Înv.) Sumă de bani plătită cuiva la date fixe și care reprezintă de obicei o rată din arenda unei moșii. – Din tc. kıșt.

castig
CÂȘTÍG, câștiguri, s.n. Ceea ce câștigă cineva. ♢ Expr. A fi în câștig = a avea un avantaj (față de cineva). – Din câștiga (derivat regresiv).

castiga
CÂȘTIGÁ, câștíg, vb. I. 1. Tranz. A obține bani sau alte bunuri materiale (prin muncă, prin speculații, prin exploatare, la jocuri de noroc etc.); p. ext. a dobândi, a obține experiență, cunoștințe etc. ♦ A recupera timpul (pierdut). 2. Tranz. A atrage de partea sa; a cuceri. Câștigase simpatia tuturor. 3. Tranz. A obține, a cuceri victoria (într-o competiție sportivă, într-un proces etc.). 4. Intranz. A deveni mai bogat în..., a-și spori conținutul, calitatea, greutatea. – Lat. castigare.

castigare
CÂȘTIGÁRE s.f. Acțiunea de a câștiga. – V. câștiga.

castigat
CÂȘTIGÁT, -Ă, câștigați, -te, adj. 1. Care a fost obținut de cineva. 2. (Despre oameni) Care s-a ales cu un folos (din ceva), care și-a îmbogățit cunoștințele, experiența. – V. câștiga.

castigator
CÂȘTIGĂTÓR, -OÁRE, câștigători, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care a obținut un câștig material, o superioritate asupra alteia într-o întrecere (în muncă, în sport etc.). ♦ (Animal, îndeosebi cal) victorios într-o întrecere sportivă. 2. Adj. Care asigură câștigul, care dă dreptul la câștig sau dovedește acest drept. – Câștiga + suf. -ător.

cat
CÂT, -Ă, conj., prep., adv., (IV) câți, -te, pron. (V) câturi, s.n. I. Conj. 1. (Introduce propoziții temporale) În timpul în care..., atâta timp, până când... Se poartă frumos cu mine cât știe că-i sunt de folos. ♢ Expr. (Reg.) Cât ce... = îndată ce... Cât ai bate din (sau în) palme sau cât te-ai șterge (sau freca) la ochi, cât ai scăpăra din(tr-un) amnar = foarte repede, într-o clipă, imediat. Numai cât = doar. 2. (Introduce propoziții modale sau atributive) În măsura, în gradul în care... Venea cât putea mai repede. ♢ Expr. (Adesea în corelație cu „atât”) Cu cât = pe măsură ce... Pe (sau după) cât = după cum..., precum, în măsura în care... Cât se poate (de...) sau (eliptic) cât de... sau cât mai... = foarte. A striga (sau a țipa etc.) cât îl ia (sau ține) gura = a striga, cât poate de tare. 3. (Înv. și pop.; introduce propoziții consecutive) Încât, de, că. Gemea cât îți era mai mare mila. 4. (Introduce propoziții concesive) Deși, cu toate că, oricât. Cât era de reținut, tot mai izbucnea uneori. 5. (Introduce propoziții completive directe) Am plătit cât nu face. 6. (Introduce propoziții adversative) Ci, mai ales. Nu era atât de strâmt, cât incomod. 7. (În corelație cu sine însuși; introduce propoziții copulative eliptice) Când... când..., și... și... II. Prep. (Folosit în comparații) Ca, precum, asemenea cu... Copacul era înalt cât casa. ♢ Expr. Cât despre... (sau pentru...) = în ce privește..., cu privire la..., relativ la... III. Adv. 1. (În propoziții independente exclamative sau interogative) În ce măsură, în ce grad; în ce durată (mare) de timp. Cât de bine a cântat! Cât l-am așteptat! 2. (Corelativ, în expr.) Atât.... cât... = în același grad, număr, în aceeași măsură etc. ca și... Atât..., cât și... = și..., și; nu numai..., ci (și)... Cu cât... cu atât... = pe măsură ce..., tot mai mult... 3. (În expr.) Cât colo = departe. Cât de colo = de departe, de la mare distanță; imediat, de la prima vedere; în mod clar. (Pop.) Cât colea = aproape. Cât de cât = măcar, puțin de tot; (în construcții negative) deloc. Cât (e) lumea (și pământul) = totdeauna; (în construcții negative) niciodată. IV. Pron. 1. Pron. interog. (Cu) ce preț? în ce număr? în ce cantitate? ce durată de timp? cât costă? ♢ Expr. Cât e ceasul? = ce oră este (acum)? În câte (ale lunii) e (azi)? = la ce dată calendaristică ne aflăm (azi)? Pe cât te prinzi? = pe ce pui pariu? 2. Pron. nehot. (Adesea cu valoare de adj. nehot.) Tot ce, toate care; (la pl.) cei care. Cât a fost s-a terminat. Câți au venit. Câtă vreme a trecut! ♢ Expr. Câtă frunză, câtă iarbă sau câtă frunză și iarbă, se spune despre o cantitate foarte mare, despre o mulțime nenumărată. Câte-n lună și-n soare sau câte-n lună și-n stele, câte și mai câte = de toate, de tot soiul, tot felul de lucruri, tot ce se poate închipui. Câtă mai = mare, coșcogea. V. S.n. (Mat.) Număr rezultat dintr-o împărțire, rezultatul unei împărțiri; raport care există între două numere sau două mărimi. – Lat. quantus (contaminat cu lat. quotus și cata).

cate
CẤTE adv. 1. (Formează numerale colective) Câte trele. 2. (Formează numerale distributive) Două câte două. ♢ Expr. Una câte una sau unul câte unul = rând pe rând, una după alta sau unul după altul. Câte una (strașnică) = ceva neobișnuit, grozav etc. – Lat. cata (modificat după pl. f. al lui cât).

catea
CẤTEA pron. interog., adj. interog. f. v. câtelea.

catelea
CẤTELEA, CẤTA pron. interog., adj. interog. (Precedat de art. „al”, „a”, se întrebuințează în propoziții interogative pentru a afla locul pe care îl ocupă cineva sau ceva într-o ierarhie, într-o serie de ființe sau de lucruri de același fel) Al câtelea a reușit? A câta casă? [Var.: cấtea pron. interog., adj. interog. f.] – Câte + le + a.

cateodata
CÂTEODÁTĂ adv. Din timp în timp, când și când, uneori. – Câte + o + dată.

catesi
CẤTEȘI- Element de compunere care înseamnă „toți (ori toate) împreună” și care servește la formarea unor numerale colective; câteșitrei, câteșitrele; câteșipatru etc. – Câte + și.

catime
CÂTÍME, câtimi, s.f. (Rar) Ceea ce se poate măsura sau număra; număr, mărime, volum, cantitate. – Cât + suf. -ime.

catinel
CÂTINÉL adv. v. cătinel.

catusi
CẤTUȘI adv. (În expr.) Câtuși de puțin = oricât de puțin, cât de cât; (în construcții negative) absolut deloc, defel. – Cât(u) + și.

catva
CÂTVÁ, CÂTĂVÁ, câțiva, câteva, pron. nehot., adj. nehot. Un număr mic, o cantitate sau o parte mică (dintr-un număr, o cantitate sau o parte mai mare). ♦ (Adverbial) Puțin timp, nu prea multă vreme. – Cât + va (= vrea).

cat
CÂȚ interj. Strigăt cu care se gonește pisica. – Onomatopee. Cf. germ. K a t z e.

ce
CE pron. invar. I. (Interogativ, uneori cu nuanță exclamativă) 1. (Exprimă o întrebare) Ce ai? ♦ (Fam.; ca răspuns la o chemare) Poftim? ♦ (Cu valoare de interjecție) Cum adică?! Se poate?! Nu l-am găsit! – Ce? ♦ (Adjectival) Care? Ce fel de... ? 2. Pentru care motiv? din care cauză? Ce te miri? ♢ Expr. (În formule de răspuns) De ce nu? = a) cum să nu, desigur; b) se poate, e posibil. De ce, de nece, se spune cuiva pentru a încheia discuția când nu vrei să-i răspunzi la întrebare. ♢ (Cu valoare de conjuncție) Nu văd de ce te superi. ♦ (Pop.; cu valoare de conjuncție cauzală) Pentru că, fiindcă, deoarece. 3. (Interogativ-exclamativ, indică surpriza, indignarea, neîncrederea etc.) Cum adică? Nu cumva? Ce! Vrei să spui că n-ai fost? II. (Adverbial) Cât (de tare, de mult), cum. Ce-aș mai râde să te văd păcălit. ♢ Expr. Te miri ce = nimica toată, puțin. Cât pe ce = aproape, gata-gata. Din ce în ce = cu cât trece timpul; tot mai mult. (Pop.) Numai ce = (deodată) iată că..., pe neașteptate. ♦ (Dând nuanță de superlativ adjectivului sau adverbului pe care-l precedă) Cât de...! III. (Cu valoare de conjuncție) Care lucru anume. Nu mai știa ce să facă de bucurie. ♢ Expr. A ști (sau a afla) ce și cum (e) = a fi bine informat despre ceva. IV. (Relativ) 1. Care. ♢ Expr. Pe zi ce trece (sau merge) sau de ce trece (sau merge) = pe măsură ce trece timpul, tot mai mult. 2. (În legătură cu „a fi”, „a găsi”, cu sens explicativ) Ființă ticăloasă ce ești! ♢ Expr. N-ai (sau n-aveți) pentru ce (sau de ce), formulă de politețe prin care se răspunde cuiva care mulțumește. A (nu) avea de ce... = a (nu) exista motiv întemeiat pentru... 3. Ceea ce. Ați aflat ce s-a întâmplat? ♢ Expr. Ce-i drept = într-adevăr, de fapt. V. (Nehotărât) 1. Un lucru oarecare, nu știu ce, nu știu cât; ceva. ♢ (Substantivat; precedat de „un”) Un ce anume. ♢ Expr. (Reg.) Cu mare ce = cu mare greutate; greu, anevoie. 2. (Cu repetarea verbului din propoziția principală) A stat ce-a stat. 3. Orice, oricât. Zică cine ce va vrea. – Lat. quid.

cea
CEA interj. Strigăt cu care se mână boii spre dreapta. ♦ (Substantivat) Partea dreaptă; dreapta. [Var.: (reg.) ceála interj.] – Onomatopee.

ceabare
CEABÁRE s.f. v. cebare.

ceac
CEAC s.n. Prăjină lungă, prevăzută la un capăt cu cârlig, folosită pentru prinderea și manevrarea butucilor pe apă. – Et. nec.

ceacau
CEACẮU, ceacăie, s.n. (Reg.) Un fel de chipiu milităresc, înalt și tare, pe care îl purtau odinioară membrii unor unități militare. – Din magh. csákó.

ceacar
CEACẤR, -Ă, ceacâri, -e, adj. (Despre ochii unei ființe) 1. Care prezintă anomalia de a nu fi de aceeași culoare, care au culori diferite; (despre ființe) cu ochi de culori diferite; cu lumina ochiului înconjurată de un cearcăn albicios. 2. Care suferă de strabism; sașiu, zbanghiu. – Din tc. çakır „albastru cu ape cenușii”.

ceaclie
CEACLÍE, ceaclii, s.f. (Reg.) Patină^2 (1). – Cf. c e a g l ă.

ceacpac
CEAC-PÁC adv. (Fam.) Așa și așa, nici prea bine, nici prea rău. [Var.: ceat-pát adv.] – Din tc. çatpat „din când în când; pe ici pe colo”.

ceacsiri
CEACȘÍRI s.m. pl. (Înv.) Pantaloni turcești largi. – Din tc. çaksır.

ceadiriu
CEADIRÍU, -ÍE, ceadirii, adj. (Înv.) Verde ca paiul grâului necopt. – Din tc. çadırı.

ceafa
CEÁFĂ, cefe, s.f. 1. Partea de dinapoi a gâtului sau, p. ext., a capului. ♢ Expr. Când mi-oi (sau ți-oi etc.) vedea ceafa = niciodată. A face ceafă = a se îngrășa. Gros în (ori la) ceafă sau cu ceafa groasă = gras; fig. bogat; influent. ♦ Regiunea cervicală. 2. Specialitate de carne de porc din regiunea cefei (1), afumată sau sărată. – Cf. alb. č a f ë.

ceagla
CEÁGLĂ, ceagle, s.f. (Reg.) Târnăcop pentru spart gheața. – Din magh. csáklya.

ceahlau
CEAHLẮU, ceahlăi, s.m. (Ornit.; reg.) Vultur bărbos (Gypaetus barbatus). - Din magh. csaholó.

ceai
CEAI, (1) s.m., (2, 3, 4) ceaiuri, s.n. 1. S.m. Arbust exotic cultivat pentru frunzele lui care, uscate, sunt folosite pentru prepararea unei băuturi cu efect excitant (Thea sinensis); p. rest. frunzele (uscate ale) acestui arbust. 2. S.n. (De obicei urmat de determinări care arată felul) Băutură obținută prin macerația, infuzia sau decocția frunzelor de ceai (1) sau a unor plante medicinale. 3. S.m. Timpul, masa (de dimineață) la care se bea ceaiul (2). 4. S.n. Reuniune între prieteni, în cursul după-amiezii, la care se servește ceai (2) sau diferite gustări și se dansează. – Din rus. čai.

ceainarie
CEAINĂRÍE, ceainării, s.f. (Înv.) Local în care se servea ceai (2). – Ceaină (înv. „ceainărie” < rus.) + suf. -ărie.

ceainic
CEÁINIC, ceainice, s.n. Vas special în care se fierbe apa pentru ceai (2) sau în care se opărește ceaiul (1). – Din rus. ceainik.

ceair
CEAÍR, ceairuri, s.n. (Înv. și reg.) Loc de pășune (împrejmuit); p. ext. Câmpie nelucrată în apropierea unei ape. [Var.: ciér s.n.] – Din tc. çair.

ceala
CEÁLA interj. v. cea.

cealma
CEALMÁ, cealmale, s.f. (Înv.) Turban. – Din tc. çalma.

cealmagiu
CEALMAGÍU, cealmagii, s.m. (Înv.) Bărbat care purta cealma; p. restr. turc. – Cealma + suf. -giu.

ceam
CEAM, ceamuri, s.n. Navă fluvială remorcată care are magazii cu deschideri de dimensiuni mari și care este folosită mai ales pentru transportul pietrei sau nisipului. – Din tc. çam.

ceambur
CEAMBÚR, ceambururi, s.n. (Înv.) Detașament (tătăresc) trimis (sau plecat) să prade. ♢ Expr. (Pop.) A bate ceamburul = a umbla fără rost, a bate drumurile; a pierde vremea, a sta degeaba. – Din ucr. čambul.

ceamur
CEAMÚR s.n. (Reg.) Material de construcție constituit din lut frământat cu paie tocate (și cu unele substanțe minerale), întrebuințat la tencuirea sau la construirea caselor țărănești, a cuptoarelor etc. – Din tc. çamur.

ceanac
CEANÁC, ceanace, s.n. (Reg.) Strachină mare (de lut sau de lemn). – Din tc. çanak.

ceangau
CEANGẮU, ceangăi, s.m. (La pl.) Nume dat populației de grai românesc și maghiar și de religie catolică, emigrată de-a lungul timpului din sud-estul Transilvaniei în Moldova (mai ales în județul Bacău); (și la sg.) persoană care face parte din această populație. – Din magh. csángó.

ceapa
CEÁPĂ, cepe, s.f. 1. Plantă erbacee legumicolă, bienală, din familia liliaceelor, comestibilă, cu miros puternic, specific, cu tulpina aeriană dreaptă, cilindrică și verde și cu cea subterană în formă de bulb, cu frunze cilindrice și cu flori albe numeroase, dispuse în inflorescențe dese (Allium cepa). ♢ Ceapă de apă = ceapă care se cultivă prin răsad și se recoltează în același an în care s-a semănat. Ceapă de sămânță = arpagic. ♦ Bulbul cepei (1), cu miros specific și cu conținut bogat de vitamine, folosit în alimentație; p. gener. orice bulb al unei plante. ♢ Expr. Nu face (sau nu valorează nici cât) o ceapă degerată, se spune despre cineva (sau despre ceva) fără nici o valoare. 2. Compus: ceapa-ciorii = numele a trei plante erbacee bulboase din familia liliaceelor, una cu flori galbene (Gagea pratensis), alta cu flori albastre (Muscari comosum), iar a treia cu flori albe-verzui sau violete (Muscari tenuiflorum). – Lat. caepa.

ceapca
CEÁPCĂ, ceapce, s.f. (Rar) Chipiu (polonez), șapcă. – Din pol. czapka.

ceapcan
CEAPCẤN, ceapcâni, s.m. (Reg.; adesea adjectival) Om rău, șiret, rafinat. – Din tc. çapkın.

ceapist
CEAPÍST, -Ă, ceapiști, -ste, adj., s.m. și f. (Ieșit din uz) (Membru) al unei cooperative agricole de producție. – C[ooperativă] A[gricolă] de P[roducție] + suf. -ist.

ceapraz
CEAPRÁZ, ceaprazuri, s.n. 1. Șiret, panglică sau ciucure de mătase sau de fir, cu care se împodobesc hainele (militare), draperiile, tapițeriile etc. 2. Poziția alternativă a dinților de ferestrău într-o parte și în alta, în afara planului pânzei, pentru a face mai ușoară tăierea materialului. 3. Călcător (III 1, 2). – Din tc. çapraz.

ceaprazar
CEAPRAZÁR, ceaprazari, s.m. Fabricant sau negustor de ceaprazuri (1) sau, p. ext. de chipie și de alte obiecte de uniformă (militară). – Ceapraz + suf. -ar.

ceaprazarie
CEAPRĂZĂRÍE^1 s.f. Meseria de ceaprazar. – Ceaprazar + suf. -ie.

CEAPRĂZĂRÍE^2, ceaprazării, s.f. 1. Prăvălie în care se vând ceaprazuri (1) sau, p. ext., chipie sau alte obiecte de uniformă (militară). 2. Diferite feluri de ceaprazuri (1). – Ceapraz + suf. -ărie.

ceaprazui
CEAPRĂZUÍ, ceaprăzuiesc, vb. IV. Tranz. A încovoia dinții ferăstrăului (1) pentru a realiza ceaprazul (2). – Ceapraz + suf. -ui.

ceaprazuire
CEAPRĂZUÍRE, ceaprăzuiri, s.f. Acțiunea de a ceaprăzui și rezultatul ei. – V. ceaprăzui.

ceaprazuit
CEAPRĂZUÍT, -Ă, ceaprăzuiți, -te, adj. Care a fost supus operației de ceaprăzuire. – V. ceaprăzui.

ceapsa
CEÁPSĂ, cepse, s.f. (Reg.) Mică bonetă sau scufiță de pânză aibă, bogat împodobită cu ornamente colorate, țesute sau cusute. [Var.: ceápță] – Din magh. csápsza, scr. čepac.

ceapta
CEÁPȚĂ s.f. v. ceapsă.

ceara
CEÁRĂ s.f. 1. Produs natural (de origine animală, vegetală sau minerală) sau sintetic, plastic, insolubil în apă, care se înmoaie și se topește la temperaturi destul de joase și care are numeroase utilizări în industria farmaceutică, electronică, a hârtiei, cosmetică etc. ♢ Ceară de albine = ceară de culoare gălbuie, cu miros plăcut, caracteristic, produsă de albine, care se recoltează prin topirea fagurilor. Ceară de balenă = spermanțet, ulei de cașalot. Ceară de parchet = amestec de ceară sintetică cu parafină, cerezină, ceară vegetală și cu alte substanțe, care formează pe parchet o peliculă lucioasă, protectoare. Ceară roșie = amestec de colofoniu, șelac, ulei de terebentină și culori minerale, care, datorită proprietăților lui plastice la încălzire, este folosit la sigilarea scrisorilor, pachetelor, la închiderea ermetică a flacoanelor etc. Ceară montană = ceară minerală obținută din cărbunii bruni prin extracție cu solvenți. Ceară vegetală = strat care acoperă suprafața plantelor, mai ales a fructelor. 2. (Geol.; în sintagma) Ceară de pământ = ozocherită. 3. (Fiziol.) Cerumen. – Lat. cera.

cearcan
CEÁRCĂN, cearcăne, s.n. 1. Cerc vânăt în jurul ochilor la un om obosit sau bolnav. 2. Cerc de vapori vizibil uneori în jurul soarelui sau al lunii; halo. – Refăcut din *cearcene (pl. lui *cearcen < lat. circinus).

cearceaf
CEARCEÁF s.n. v. cearșaf.

ceardac
CEARDÁC s.n. v. cerdac.

ceardas
CEÁRDAȘ, ceardașuri, s.n. Dans național maghiar, alcătuit din două părți: una lentă, iar a doua din ce în ce mai rapidă; melodie după care se execută acest dans. – Din magh. csárdás.

cearsaf
CEARȘÁF, cearșafuri, s.n. 1. Obiect de rufărie pentru pat, confecționat din pânză, care se așterne peste saltea sau cu care se îmbracă plapuma. 2. (Înv.) Pânză de turban, șal. [Var.: cearceáf s.n.] – Din tc. çarșaf.

cearta
CEÁRTĂ, certuri, s.f. 1. Schimb de cuvinte aspre între două sau mai multe persoane; sfadă, gâlceavă. 2. (Rar) Neînțelegere, dușmănie, ură. – Din certa (derivat regresiv).

ceas
CEAS, ceasuri, s.n. 1. Interval de timp egal cu 60 de minute; oră. ♢ Loc. adv. Cu ceasurile = timp îndelungat, mult. La tot ceasul = întruna, mereu. ♢ Expr. Cu un ceas mai devreme (sau mai curând) = cât mai repede cu putință, până nu e prea târziu. În ceasul al doisprezecelea = în ultimul moment. ♦ Spațiu, distantă care se poate parcurge în timp de o oră. Acest sat e la 3 ceasuri de București. ♢ Expr. A face un ceas bun până... = a avea nevoie de o oră întreagă (sau de mai bine de o oră) până... ♦ Fiecare dintre cele 24 de părți în care este împărțită o zi și care sunt marcate pe cadranul și cu acele unui ceasornic; p. ext. bătaie a ceasornicului, când acele cadranului ajung la unul dintre punctele principale ale cadranului. 2. Moment, clipă; timp, vreme. ♦ Timpul dinaintea sau din cursul unui eveniment. ♢ Expr. Ceas bun (sau rău) = (în superstiții) moment considerat ca norocos (sau nenorocos). (Să fie) într-un ceas bun! formulă prin care se urează cuiva sucees când întreprinde ceva. (Pop.) A se da de ceasul morții = a se agita; a se frământa, a se zbuciuma. 3. Aparat care servește la determinarea și măsurarea timpului în limitele unei zile; ceasornic. ♢ Ceas electronic = ceas a cărui funcționare se bazează pe folosirea circuitelor integrate specializate. Ceas digital = ceas (electronic) la care ora este indicată prin cifre atașate pe un ecran. Ceas vorbitor = a) ceas electronic la care ora este anuntată verbal; b) magnetofon pentru redarea înregistrărilor de semnal orar și a unor informații vorbite asociate, folosit pentru anuntarea orei exacte în rețeaua telefonică. Ceas solar = suprafață mărginită de numere, având în centru o tijă a cărei umbră indică cu aproximație orele zilei; cadran solar. ♢ Expr. A merge ca ceasul = (despre mașini, aparate etc.) a funcționa perfect. ♦ Aparat în formă de ceas (3), ale cărui limbi înregistrează mișcarea, viteza, consumul; contor. 4. Slujbă religioasă săvârșită la anumite ore din zi. – Din sl. časŭ.

ceasla
CEASLÁ s.f. v. șasla.

ceaslov
CEASLÓV, ceasloave, s.n. Carte bisericească cuprinzând anumite rugăciuni și cântări pentru diferite ceasuri (4) ale zilei și care servea cândva și ca abecedar. [Var.: ceasoslóv s.n.] – Din sl. časoslovŭ.

ceasoficare
CEASOFICÁRE, ceasoficări, s.f. Creare a unei rețele de ceasuri publice a căror funcționare este asigurată prin transmiterea unor impulsuri electrice de la un centru de control. – Din ceas (după radioficare).

ceasornic
CEASÓRNIC, ceasornice, s.n. 1. Ceas (3). ♢ Ceasornic de pontaj = ceasornic special pus la poarta de intrare într-o uzină, întreprindere etc., care imprimă pe fișele individuale momentul intrării și ieșirii muncitorilor. 2. (Bot.) Plantă agățătoare cu flori albe, trandafirii și albăstrii (Passiflora coerulea). - Din bg., scr. časovnik (modificat după ornic).

ceasornicar
CEASORNICÁR, ceasornicari, s.m. 1. Persoană care repară sau vinde ceasuri (3). 2. Insectă dăunătoare, mică de 4-5 mm, care face galerii în lemnul construcțiilor și al mobilelor și produce zgomote asemănătoare cu tic-tacul ceasului (Anobium pertinax). – Ceasornic + suf. -ar.

ceasornicarie
CEASORNICĂRÍE^1 s.f. Meseria de ceasornicar (1). – Ceasornicar + suf. -ie.

CEASORNICĂRÍE^2, ceasornicării, s.f. Atelier, prăvălie unde se repară sau se vând ceasornice (1). – Ceasornic + suf. -ărie.

ceasoslov
CEASOSLÓV s.n. v. ceaslov.

ceasca
CEÁȘCĂ, cești, s.f. 1. Vas mic de porțelan, de faianță etc., cu gura largă, rotundă (și cu toartă), servind la băut. 2. Cantitate care intră într-o ceașcă (1); conținutul unei cești (1). – Din rus. ceaška.

ceasnic
CEÁȘNIC, ceașnici, s.m. (În evul mediu, în Moldova) Paharnic. – Din sl. ceašnikŭ.

ceatal
CEATÁL s.n. Porțiune de uscat, în formă de triunghi, care provoacă difluența fluvială. – Et. nec.

ceata
CEÁTĂ, cete, s.f. 1. Grup (neorganizat) de oameni, adunați de obicei în vederea unui scop comun. ♦ (Urmat de determinări) Grămadă de animale (de același fel). 2. (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Grup de organizare specială, militară și fiscală, alcătuit din subalternii de la sate ai dregătorilor domnești; pâlc (2), stol (2); trupă înarmată și organizată. – Din sl. četa.

ceatlau
CEATLẮU, ceatlaie, s.n. (Reg.) Bucată de lemn cu care se răsucește funia sau lanțul trecut peste o sarcină (de fân, de lemne etc.) spre a o strânge. ♦ Prăjină adăugată la inima căruței spre a înhăma încă un cal. ♦ Băț gros; bâtă, ciomag. [Var.: cetlắu s.n.] – Din magh. csatló.

ceatpat
CEAT-PÁT adv. v.

ceata
CEÁȚĂ, cețuri, s.f. 1. Particule de apă rezultate din vaporizarea apei de pe pământ, aflate în suspensie în atmosferă, la suprafața solului, și care îngreuiază vizibilitatea; negură, pâclă. 2. (Impr.) Aburii care se condensează pe o sticlă, pe o suprafață netedă. – Lat. caecia (< caecus „orb”).

ceaun
CEAÚN, ceaune, s.n. Vas de tuci, de formă emisferică, cu două toarte unite printr-un mâner, folosit pentru fierberea mămăligii sau a altor mâncăruri. ♦ Conținutul unui asemenea vas; cantitatea care încape într-un asemenea vas. [Pl. și: ceaunuri - Din lat. ca(h)un, ucr. ca(v)un.

ceaunas
CEAUNÁȘ, ceaunașe, s.n. Diminutiv al lui ceaun. [Pr.: cea-u-] – Ceaun + suf. -aș.

ceaus
CEAÚȘ, ceauși, s.m. 1. Funcționar inferior la turci, care îndeplinea funcția de ușier, de curier sau de aprod (1) al curții. 2. Nume dat, în evul mediu, în Țara Românească și în Moldova, unor funcționari publici: a) șef al unei cete de slujitori; b) căpetenie de surugii; c) căpetenia vânătorilor domnești; d) aprod (3). 3. (Înv.) Om de serviciu la sinagogă. – Din tc. çavuș.

ceausel
CEAUȘÉL, ceaușei, s.m. (înv.) Diminutiv al lui ceauș. [Pr.: cea-u-] – Ceauș + suf. -el.

cebare
CEBÁRE, cebări, s.f. Plantă erbacee cu flori care la început sunt verzi, iar mai târziu roșietice (Sanguisorba minur). [Var.: ceabáre s.f.] – Cf. magh. c s a b a i r e.

cebocefal
CEBOCEFÁL, -Ă, cebocefali, -e, adj., s.m. și f. (Med.) (Persoană) care prezintă cebocefalie. – Din fr. cébocéphale.

cebocefalie
CEBOCEFALÍE, cebocefalii, s.f. (Med.) Malformație congenitală caracterizată prin nas turtit și ochi foarte apropiați. – Din fr. cébocéphalie.

cec
CEC^1, cecuri, s.n. Document nominal sau la purtător, prin care posesorul unui cont curent sau de decontare ori o altă persoană împuternicită, dispune plata unei sume de bani din disponibilul aflat în contul titularului. – Din engl. check, fr. chèque.

CEC^2, cecuri, s.n. Prima parte a intestinului gros, de forma unei pungi, cuprinsă între intestinul subțire și colon. [Var.: cécum s.n.] – Din fr. caecum, lat. [intestinum] caecum.

cecal
CECÁL, -Ă, cecali, -e, adj. Care aparține cecului^2, privitor la cec^2. – Din fr. caecal.

cecidie
CECIDÍE s.f. Excrescență pe diferite organe ale plantelor, provocată de unii paraziți (bacterii, ciuperci sau insecte); gală^2. – Din fr. cécidie.

cecitate
CECITÁTE s.f. Absență a vederii datorită unor leziuni ale mediilor transparente oculare, ale retinei, ale căilor nervoase sau ale centrilor vederii; ablepsie, orbire. ♢ Cecitate psihică = pierdere a capacității de recunoaștere a obiectelor cu ajutorul văzului. Cecitate verbală = pierdere a capacității de a citi sau de a înțelege sensul limbajului scris; alexie. Cecitate nocturnă = hemeralopie. – Din fr. cécité, lat. caecitas, -atis.

cecmegea
CECMEGEÁ, cecmegele, s.f. (Turcism înv.) Sertar la tejghea, unde se țineau banii. – Din tc. çekmece.

cecograf
CECOGRÁF, cecografe, s.n. Instrument de care se servesc orbii pentru a scrie. – Din fr. cécographe.

cecografie
CECOGRAFÍE s.f. Metodă specială prin care orbii sunt învățați să scrie. – Din fr. cécographie.

cecum
CÉCUM s.n. v. cec^2.

ceda
CEDÁ, cedez, vb. I. 1. Tranz. A renunța (gratuit sau prin vânzare) la posesiunea asupra unui bun. ♦ (Despre persoane) A transmite un drept de creanță unei alte persoane. 2. Intranz. A da cuiva dreptate într-o discuție, a nu se mai împotrivi; a se supune; a renunța. ♦ (Sport) A se recunoaște învins (renunțând la luptă); a fi învins. 3. Intranz. (Despre boli) A scădea din intensitate, a se ameliora. 4. Intranz. (Despre lucruri) A nu rezista unei presiuni; a se încovoia; a se deforma; a se rupe. – Din fr. céder.

cedare
CEDÁRE, cedări, s.f. Acțiunea de a ceda și rezultatul ei. – V. ceda.

cedent
CEDÉNT, cedenți, s.m. Creditor care transmite, printr-un contract de cesiune, dreptul său de creanță unei alte persoane. – Din lat. cedens, -ntis.

cedru
CÉDRU, cedri, s.m. Numele mai multor specii de arbori din familia pinaceelor, cu lemnul tare, cu ramurile orizontale (Cedrus). ♦ Lemnul acestor arbori, de culoare brună-gălbuie, rezistent, uleios, cu miros puternic, folosit în construcțiile navale, la fabricarea mobilelor, în sculptură. – Din fr. cèdre, lat. cedrus.

cefalalgic
CEFALÁLGIC, -Ă, cefalalgici, -ce, adj. (Med.) De cefalalgie. – Din fr. céphalalgique.

cefalalgie
CEFALALGÍE, cefalalgii, s.f. Durere de cap. – Din fr. céphalalgie.

cefalee
CEFALÉE s.f. Durere de cap difuză sau localizată, continuă sau intermitentă. – Din fr. céphalée.

cefalic
CEFÁLIC, -Ă, cefalici, -ce, adj. Care aparține capului, care se referă la cap; al capului. ♢ Arteră cefalică = carotidă. – Din fr. céphalique, lat. cephalicus.

cefalina
CEFALÍNĂ s.f. Substanță care conține acizi grași, acid fosforic, gliceroli și aminoalcooli și care se găsește în țesutul nervos cerebral și în gălbenușul de ou. – Din fr. céphaline.

cefalita
CEFALÍTĂ, cefalite, s.f. Inflamație a creierului și a membranelor sale. – Din fr. céphalite.

cefalocordat
CEFALOCORDÁT, cefalocordate, s.n. (La pl.) încrengătură de animale marine cu scheletul corpului format din coarda dorsală; (și la sg.) animal din această încrengătură. – Din fr. céphalocordates.

cefalograf
CEFALOGRÁF, cefalografe, s.n. Instrument pentru înregistrarea grafică a dimensiunilor capului, folosit în antropometrie. – Din fr. céphalographe.

cefalografie
CEFALOGRAFÍE s.f. 1. Descriere anatomică a capului. 2. Înregistrarea grafică a formei și a dimensiunilor capului. – Din fr. céphalographie.

cefalometric
CEFALOMÉTRIC, -Ă, cefalometrici, -ce, adj. (Med.) De cefalometrie. – Din fr. céphalométrique.

cefalometrie
CEFALOMETRÍE, cefalometrii, s.f. (Med.) Măsurare a dimensiunilor capului. – Din fr. céphalomètrie.

cefalometru
CEFALOMÉTRU, cefalometre, s.n. Instrument pentru măsurarea capului. – Din fr. céphalomètre.

cefalopod
CEFALOPÓD, cefalopode, s.n. (La pl.) Clasă de moluște marine cu structură superioară, având în jurul gurii brațe tentaculare, prevăzute cu ventuze; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. [Var.: cefalopódă s.f.] – Din fr. céphalopode.

cefalopoda
CEFALOPÓDĂ s.f. v. cefalopod.

cefalorahidian
CEFALORAHIDIÁN, -Ă, cefalorahidieni, -e, adj. Care se referă la cap și la coloana vertebrală, care aparține acestora. Regiunea cefalorahidiană. ♢ Lichid cefalorahidian = lichid incolor care se găsește în ventriculii cerebrali și în canalul rahidian, având rol mecanic și de protecție. [Pr.: -di-an] – Din fr. céphalo-rachidien.

cefaloscopic
CEFALOSCÓPIC, -Ă, cefaloscopici, -ce, adj. în legătură cu cefaloscopia, care aparține cefaloscopiei. – Din fr. céphaloscopique.

cefaloscopie
CEFALOSCOPÍE s.f. Examinare a capului. – Din fr. céphaloscopie.

cefalotomie
CEFALOTOMÍE, cefalotomii, s.f. (Med.) Craniotomie. – Din fr. céphalotomie.

cefalotorace
CEFALOTORÁCE, cefalolorace, s.n. Segment al corpului, la arahnide și la crustacee, format prin unirea capului cu toracele. – Din fr. céphalothorax, it. cefalotorace.

cefar
CEFÁR, cefare, s.n. 1. Partea superioară a jugului, de forma unei bare de lemn cu două curburi, care se așază pe ceafa unor animale de tracțiune. 2. Bucată de pânză care se prinde la ceafă de chipiu, pentru a apăra ceafa de arșița soarelui; curea care se prinde la ceafă. – Ceafă + suf. -ar.

cefeida
CEFEÍDĂ, cefeide, s.f. Stea cu strălucire variabilă. – Din fr. céphéide.

ceferist
CEFERÍST, -Ă, ceferiști, -ste, s.m. și f. (Adesea adjectival) Persoană care se află în serviciul Căilor Ferate Române. [Var.: cheferíst, -ă s.m. și f.] – Din inițialele C.F.R. (= Căile Ferate Române) + suf. -ist.

cega
CÉGĂ, cegi s.f. Pește de apă dulce cu botul lung și ascuțit, având o serie de discuri osoase pe spate și pe laturi (Acipenser ruthenus). – Din scr. čega.

ceh
CEH, -Ă, cehi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Cehiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Cehiei sau populației ei, privitor la Cehia sau la populația ei; cehesc. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de cehi (1), făcând parte din ramura apuseană a limbilor slave. – Din ceh. čech. Cf. sl. c ĕ h ŭ.

cehai
CEHĂÍ vb. IV. v. cihăi.

cehesc
CEHÉSC, -EÁSCĂ, cehești, adj. (Rar) Ceh (2). – Ceh. + suf. -esc.

ceheste
CEHÉȘTE adv. În felul sau în limba cehilor (1). – Ceh + suf. -ește.

cehoslovac
CEHOSLOVÁC, -Ă, cehoslovaci, -ce, s.m. și f., adj. (Ieșit din uz) 1. S.m. și f. Locuitor al Cehoslovaciei. 2. Adj. Care aparținea Cehoslovaciei sau locuitorilor ei. privitor la Cehoslovacia sau la locuitorii ei. – Din Cehoslovacia (derivat regresiv). Cf. fr. t c h é c o s l o v a q u e.

cehovian
CEHOVIÁN, -Ă, cehovieni, -e, adj. De Cehov, al lui Cehov; în maniera lui Cehov. [Pr.: -vi-an] – Cehov (n. pr.) + suf. -ian.

cel
CEL, CEA, cei, cele, adj. dem. (antepus), art., adj., pron. dem. I. Adj. dem. (antepus) (Pop.) (Arată că ființa sau lucrul desemnate de substantivul pe care îl determină se află mai departe, în spațiu sau în timp, de vorbitor). Ia în brațe cea căldare. ♢ Expr. Cea (sau ceea) lume = lumea cealaltă; celălalt tărâm. II. Art., adj. 1. (Precedă un adjectiv care determină un substantiv articulat sau un substantiv nume de persoană, nearticulat) Fruntea ta cea lată. Ștefan cel Mare. 2. (Precedă un numeral ordinal sau cardinal) Cele trei fete. Cel de-al treilea copac. 3. (Urmat de „mai” formează superlativul relativ) Cel mai bun. ♦ (În loc, adv.) Cel mult = a) maximum; b) în cazul cel mai favorabil, în cazul extrem. Cel puțin = a) minimum; b) măcar, barem. 4. (Substantivează adjectivul pe care îl precedă) Cel bogat. III. Pron. dem. 1. (Indică pe cineva sau ceva relativ depărtat, în spațiu sau timp, de vorbitor). Cel de dincolo. ♢ (Loc. subst.) Cel de sus = Dumnezeu. (Pop.) Cel de pe comoară (sau cu coarne) = dracul. (Intră în formarea unui pronume relativ compus). 2. Cel ce = care. [Gen.-dat. sg. Celui, celei, gen.-dat. pl. celor] – Din acel, acea (cu afereza lui a prin fonetică sintactică).

cela
CÉLA, CÉEA, ceia, celea. pron. dem., adj. dem. (postpus). 1. Pron. dem. (Pop.) (Indică o ființă sau un lucru mai depărtat, în spațiu sau în timp, de subiectul vorbitor) Acela. ♢ Expr. Toate cele(a) = totul, toate. Multe cele(a) = multe și diverse. Alte cele(a) = alteeva; alte lucruri. Ba ceea..., ba ceea... = ba una..., ba alta... ♦ (Intră în formarea unui pronume relativ compus) Ceea ce = ce. 2. Adj. dem. (postpus) (Pop.) Acela. Omul cela. Femeia ceea. [Gen.-dat. sg. celuia, celeia, gen.-dat. pl. celora) Din acela, aceea (cu afereza lui a).

celafibra
CELAFÍBRĂ, celafibre, s.f. Fibră textilă artificială din categoria fibrelor celulozei, puțin higroscopică, permeabilă pentru radiațiile ultraviolete și ușor inflamabilă. – Din fr. celafibre.

celalalt
CÉLALALT, CÉEALALTĂ pron. dem. v. celălalt.

celalt
CÉLALT pron. dem. m. v. celălalt.

celaperm
CELAPÉRM s.n. Fibră obținută pe cale chimică din celuloza de bumbac., cu aceleași proprietăți ca celofibra, dar cu un tușeu deosebit. – Din fr. celaperm.

celar
CELÁR, celare, s.n. Mică încăpere în locuințele țărănești, pentru păstrarea alimentelor și a obiectelor casnice. – Lat. cellarium.

celalalt
CÉLĂLALT, CEÁLALTĂ, ceilalți, celelalte, pron. dem. 1. Cel mai depărtat dintre amândoi, al doilea; ălălalt, aialaltă. ♢ (Adjectival) Acolo, în partea cealaltă. 2. (La pl.) Toți cei care sunt de față sau care pot fi luați în considerație, afară de cel sau cei amintiți în mod special sau scoși din discuție. ♢ (Adjectival) Ceilalți oaspeți. ♦ (Adjectival; ca determinant al unor cuvinte care exprimă o diviziune a timpului) imediat următor altuia. Lumea cealaltă. (Gen.-dat. sg. celuilalt, celeilalte, gen-dat. pl. Celorlalți, celorlalte. – Var.: célalalt, céealaltă pron. dem., célalt, céllalt pron. dem. m.] – Cel(a) + alalt (= ăllalt).

celarel
CELĂRÉL, celărele, s.n. (Pop.) Diminutiv al lui celar. – Celar + suf. -el.

celebra
CELEBRÁ, celebrez, vb. I. Tranz. 1. A săvârși cu solemnitate un act de însemnătate publică sau privată, în special o căsătorie; a oficia. 2. A sărbători (aducând elogii) un eveniment însemnat, o persoană etc. – Din fr. célébrer, lat. celebrare.

celebrare
CELEBRÁRE, celebrări, s.f. Acțiunea de a celebra; celebrație. – V. celebra.

celebrator
CELEBRATÓR, -OÁRE, celebratori, -oare, s.m. și f. (Rar) Persoană care celebrează (2). – Celebra + suf. -tor.

celebratie
CELEBRÁȚIE, celebrații, s.f. (Rar) Celebrare. – Din fr. célébration.

celebritate
CELEBRITÁTE, (2) celebrități, s.f. 1. Însușirea de a fi celebru; reputație, faimă. 2. Persoană care se bucură de mare renume și prestigiu. – Din fr. célébrité, lat. celebritas, -atis.

celebru
CELÉBRU, -Ă, celebri, -e, adj. Renumit, vestit, ilustru. – Din fr. célebre, lat. celebris.

celenterat
CELENTERÁT, celenterate, s.n. (La pl.) încrengătură de animale inferioare, de obicei marine, care au corpul cu pereții alcătuiți din două straturi de celule și cu o cavitate digestivă în interior; (și la sg.) animal care face parte din această încrengătură. ♢ (Adjectival) Meduza și coralii sunt animale celenterate. - Din fr. coelentérés.

celerimetru
CELERIMÉTRU, celerimetre, s.n. (Rar) Tahimetru. – Din fr. célérimetre.

celeritate
CELERITÁTE s.f. (Livr.) Iuțeală (1), repeziciune (1). – Din fr. célérité, lat. celeritas, -atis.

celest
CELÉST, -Ă, celești, -ste, adj. (Livr.; poetic) Ceresc; fig. foarte frumos, minunat, divin. – Din fr. céleste, lat. caelestis.

celesta
CELÉSTĂ, celeste, s.f. Instrument muzical de percuție cu claviatură, ale cărui sunete sunt produse prin lovirea unor plăci de metal. – Din fr. célesta.

celestin
CELESTÍN, s.m. Călugăr aparținând unui ordin catolic fondat în anul 1254. – Din fr. célestin.

celestina
CELESTÍNĂ s.f. Sulfat de stronțiu natural, sticlos-transparent, incolor sau ușor colorat, întrebuințat ca materie primă la prepararea sărurilor de stronțiu. – Din fr. célestine.

celiac
CELIÁC, -Ă, celiaci, -ce, adj. (Anat.) Al cavității abdominale. [Pr.: -li-ac] – Din fr. coeliaque.

celibat
CELIBÁT s.n. Faptul de a fi celibatar, starea unei persoane necăsătorite. – Din fr. célibat, lat. caelibatus.

celibatar
CELIBATÁR, -Ă, celibatari, -e, s.m. și f. Persoană (în special bărbat) necăsătorită. – Din fr. célibataire.

celioscopie
CELIOSCOPÍE s.f. Metodă de examinare a interiorului cavității abdominale; peritonescopie. [Pr.: -li-o-] – Din fr. coelioscopie.

celiotomie
CELIOTOMÍE, celiotomii, s.f. (Med.) Laparotomie. [Pr.: -li-o-] – Din fr. coeliotomie.

cella
CÉLLA s.f. Sală sau spațiu într-un templu grec sau roman, unde se află statuia zeului protector; naos (2). – Cuv. lat.

cellalt
CÉLLALT pron. dem. m. v. celălalt.

cello
CÉLLO s.n. Violoncel. – Cuv. it.

celochit
CELOCHÍT s.n. Chit constituit dintr-un bitum moale și din var gros, cu adaos de fibre de celuloză, folosit la executarea izolațiilor hidrofuge. – Cf. c e l u l o z ă și c h i t.

celofan
CELOFÁN s.n. Produs chimic obținut din soluție de viscoză sub formă de filme și de foi subțiri transparente, impermeabile, insolubile în apă și în alcool, folosit la ambalaje. – Din fr. cellophane.

celofana
CELOFANÁ, celofanez, vb. I. Tranz. (Rar) A îmbrăca în celofan. – Din celofan.

celofanare
CELOFANÁRE, celofanări, s.f. (Rar) Acțiunea de a celofana și rezultatul ei. – V. celofana.

celofanat
CELOFANÁT, -Ă, celofanați, -te, adj. (Rar) Care a fost îmbrăcat în celofan. – V. celofana.

celofibra
CELOFÍBRĂ, celofibre, s.f. Fibră textilă artificială obținută din celuloză. – Din fr. cellofibre.

celoidina
CELOIDÍNĂ s.f. Soluție concentrată de piroxilină, inflamabilă, solubilă în alcool și în eter, folosită la secționarea fină a țesuturilor pentru examinarea lor microscopică. [Pr.: -lo-i-] – Din germ. Keloidine.

celolina
CELOLÍNĂ s.f. Fibră textilă artificială, fabricată din viscoză și folosită ca înlocuitor al lânii. – Celo[fibră] + lână.

celom
CELÓM s.n. Cavitate în interiorul corpului animalelor metazoare. – Din fr. coelome.

celomat
CELOMÁT, celomate, s.n. Animal prevăzut cu celom. – Din fr. coelomates.

celomic
CELÓMIC, -Ă, celomici, -ce, adj. (Anat.) Care aparține celomului, referitor la celom. – Din fr. coelomique.

celostat
CELOSTÁT, celostate, s.n. Mecanism care urmărește mișcarea diurnă a unui astru, transmițându-i imaginea cu ajutorul unei oglinzi, tot timpul în aceeași direcție. – Et. nec.

celt
CELT, -Ă, celți, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană făcând parte dintr-o veche populație europeană care a locuit în Galia (de unde s-a extins apoi și în alte regiuni); gal^1. 2. Adj. Celtic. – Din fr. Celtes.

celta
CÉLTA s.f. Fibră scurtă celulozică de tip viscoză, în care este înglobată o mare cantitate de aer și din care se fabrică țesături pentru îmbrăcăminte călduroasă. – Et. nec.

celtic
CÉLTIC, -Ă, celtici, -ce, adj. Care aparține celților (1), privitor la celți; celt (2), galic^2. ♢ Limbi celtice = familie de limbi vorbite în antichitate (de vechii gali) și astăzi (de irlandezi, bretoni etc.), în vestul Europei. – Din fr. celtique.

celtiu
CÉLȚIU s.n. (Chim.) Hafniu. – Din fr. celtium.

celui
CELUÍ, celuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) înșela, a (se) amăgi. ♦ Tranz. A ademeni, a momi. – Din magh. csalni.

celuiala
CELUIÁLĂ, celuieli, s.f. (Reg.) Înșelare, amăgire. ♦ Ademenire. [Pr.: -lu-ia-] Celui + suf. -eală.

celuit
CELUÍT, -Ă, celuiți, -te, adj. (Reg.) Înșelat, amăgit. ♦ Ademenit, momit. – V. celui.

celuitor
CELUITÓR, -OÁRE, celuitori, -oare, s.m. și f., adj. (Reg.) (Persoană) care înșală, amăgește, ademenește. [Pr.: -lu.i-] – Celui + suf. -tor.

celular
CELULÁR, -Ă, celulari, -e, adj., s.n. I. Adj. 1. Care aparține celulei (1), de natura celulei; alcătuit din celule. ♢ Teorie celulară = teorie după care celula (1) constituie elementul fundamental al organizării interne a plantelor și animalelor. 2. (Jur.; în sintagma) Regim celular = regim special la care sunt supuși, pe anumite perioade, deținuții în închisori, prin izolare severă în celule (4) individuale. 3. (În telecomunicații; în sintagma) Telefonie celulară = sistem de telefonie fără cablu care pentru transmiterea semnalelor digitale utilizează aparate de emisie-recepție de mică putere, emițătoare-receptoare de tip releu, fiecare acoperind o celulă (7), și echipamente computerizate pentru prelucrarea și comutarea semnalelor. Telefon celular = aparat de emisie-recepție, folosit în telefonia celulară; telefon mobil. II. S.n. Telefon celular, telefon mobil. Nu uita să-ți iei celularul. – Din fr. cellulaire (I 1, 2), engl. cellular [telephone] (I 3, II).

celula
CELÚLĂ, celule, s.f. 1. Element constitutiv fundamental al organismelor vii, alcătuit din membrană, citoplasmă și nucleu, reprezentând cea mai simplă unitate anatomică. 2. (În sintagma) Celulă de partid = (în trecut) denumirea organizației de bază a partidului comunist. 3. Fiecare dintre cavitățile hexagonale ale fagurilor de ceară, în care albinele depun mierea, cresc ouăle, puietul sau depozitează hrana; alveolă. 4. Încăpere (strâmtă) în închisori, unde sunt ținuți arestații sau condamnații. 5. Ansamblu format din aripile (și fuzelajul) unui avion. 6. Fiecare dintre compartimentele sau elementele identice, alăturate și cu aceeași funcție, ale unui dispozitiv sau ale unui sistem tehnic. Celulă de siloz. 7. (În telecomunicații) Suprafață geografică limitată acoperită de un releu de emisie-recepție, în cadrul sistemului de telefonie celulară. – Din fr. cellule, lat. cellula.

celulita
CELULÍTĂ s.f. Inflamație a țesutului celular subcutanat. – Din fr. cellulite.

celuloid
CELULOÍD s.n. Materie solidă, incoloră, uneori transparentă, lucioasă, flexibilă și plastică, ușor inflamabilă, obținută din nitroceluloză și camfor, folosită la fabricarea filmelor fotografice, a lacurilor și a unor obiecte uzuale. – Din fr. celluloïd.

celuloza
CELULÓZĂ s.f. Substanță organică din care sunt alcătuiți pereții celulari ai plantelor și care are o largă întrebuințare în industria hârtiei, a lacurilor, a fibrelor artificiale, a maselor plastice etc. – Din fr. cellulose.

celulozic
CELULÓZIC, -Ă, celulozici, -ce, adj. Care conține (sau este alcătuit din) celuloză. – Din fr. cellulosique.

cembalo
CÉMBALO s.n. Clavecin; clavicembal. – Cuv. it.

cement
CEMÉNT, cementuri, s.n. 1. Agent pulverulent care servește la cementarea oțelului. 2. (Med.; în sintagma) Cement dentar = material folosit în obturația provizorie a cariilor și la fixarea unor proteze. – Din fr. cément.

cementa
CEMENTÁ, cementez, vb. I. Tranz. 1. A trata termochimic oțelurile moi sau aliate, introducând carbon, crom, azot etc. în stratul lor superficial, pentru a obține un strat dur cu mare rezistentă la uzură. 2. (Med.) A obtura canalul unui dinte cu cement. 3. (Med.) A fixa cu cement protezele pe dinți. – Din fr. cémenter.

cementare
CEMENTÁRE, cementări, s.f. Acțiunea de a cementa. – V. cementa.

cementat
CEMENTÁT, -Ă, cementați, -te, adj. Care a suferit procesul de cementare. – V. cementa.

cementatie
CEMENTÁȚIE, cementații, s.f. 1. (Chim.) Cementare. 2. Întărire și pierdere a elasticității suprafeței lemnului. 3. (Geol; în sintagma) Zonă de cementație = zonă din scoarța pământului în care se produce îmbogățirea în sulfuri secundare a unui zăcământ de sulfuri primare. – Din fr. cémentation.

cementita
CEMENTÍTĂ, cementite, s.f. Carbură de fier dură, care se găsește în fontă și în oțel. – Din fr. cémentite.

cementos
CEMENTÓS, -OÁSĂ, cementoși, -oase, adj. De natura cementului. – Din fr. cémenteux.

cenaclist
CENACLÍST, -Ă, cenacliști, -ste, s.m. și f. Membru al unui cenaclu. – Cenaclu + suf. -ist.

cenaclu
CENÁCLU, cenacluri, s.n. Grup de literați, de artiști etc. legați prin afinități estetice, temperamentale, care au aspirații, program estetic comun, uneori o publicație proprie. ♦ Reunire periodică a unui asemenea grup. [Pl. și: cenacle] – Din fr. cénacle, lat. cenaculum.

cenestezic
CENESTÉZIC, -Ă, cenestezici, -ce, adj. (Psih.) De cenestezie. – Din fr. cénesthésique.

cenestezie
CENESTEZÍE s.f. Impresie generală, nediferențiată, care rezultă din totalitatea senzațiilor primite de la organele interne, caracterizându-se printr-o dispoziție plăcută sau neplăcută; sensibilitate care reflectă propria existență fizică. – Din fr. cénesthésie.

cenobism
CENOBÍSM s.n. Situație de cenobit; viață dusă de cenobit. – Din fr. cénobitisme.

cenobit
CENOBÍT, cenobiți, s.m. Călugăr care trăiește într-o mănăstire. – Din fr. cénobite, lat. coenobita.

cenobitic
CENOBÍTIC, -Ă, cenobitici, -ce, adj. Al cenobiților, de cenobiți. – Din fr. cénobitique.

cenobiu
CENÓBIU, cenobii, s.n. (Biol.) Colonie imobilă de organisme unicelulare. – Din it. cenobio.

cenogenetic
CENOGENÉTIC, -Ă, cenogenetici, -ce, adj. (Biol.; despre caractere) 1. Care dispare în perioada adultă. 2. De origine recentă. – Din fr. cénogénétique.

cenogeneza
CENOGENÉZĂ, cenogeneze, s.f. (Biol.) Apariție a unor caractere în cursul dezvoltării, datorită adaptării la condițiile de mediu. – Din fr. cénogenèse.

cenomanian
CENOMANIÁN, -Ă, cenomaniani, -e, s.n., adj. 1. S.n. Al doilea etaj al cretacicului mediu, considerat și primul etaj al cretacicului superior, caracterizat prin amoniți, lamelibranhiate,

cenotaf
CENOTÁF, cenotafe, s.n. (Livr.) Monument funerar ridicat în amintirea unei persoane decedate ale cărei oseminte se găsesc în alt loc sau au dispărut. – Din fr. cénotaphe, lat. cenotaphium.

cenotip
CENOTÍP, cenotipuri, s.n. (Biol.) Tip primitiv din care au derivat alte tipuri. – Din fr. cénotype.

cenozoic
CENOZÓIC subst., adj. (Geol.) Neozoic. [Pr.: -zo-ic] – Din fr. cenozoïque.

cens
CENS s.n. 1. (În Roma antică) Recensământ al cetățenilor și al averii lor. Efectuat din cinci în cinci ani, pentru a servi ca bază în recrutare, la fixarea impozitelor, la exercitarea drepturilor politice etc. ♦ Grupare a unor cetățeni sau a tuturor locuitorilor unei țări după diverse criterii. 2. (În societatea feudală) Rentă în bani sau în natură datorată seniorului de către posesorul pământului. 3. (În unele țări) Câtimea de impozit prevăzută de legile electorale necesară pentru acordarea dreptului de alegător. – Din lat. census, fr. cens.

cent
CENT, cenți, s.m. 1. Monedă divizionară în Statele Unite ale Americii și în Canada. egală cu o sutime de dolar. ♦ Monedă în Țările de Jos, valorând o sutime de florin. 2. (Muz.) Subdiviziune pentru măsurarea intervalelor muzicale, egală cu o sutime dintr-un semiton. – Din engl., fr. cent.

centaur
CENTÁUR, centauri, s.m. (În mitologia greacă) Ființă imaginară, cu trup de cal și cu bust omenesc; hipocentaur. ♦ (La sg. art.) Constelație din emisfera australă, din care face parte steaua cea mai apropiată de sistemul solar. [Pr.: -ta-ur] – Din lat. centaurus.

centaura
CENTÁURĂ s.f. v. țintaură.

centenar
CENTENÁR, centenare, s.n. Împlinire a o sută de ani de la un eveniment însemnat; celebrarea acestui eveniment. ♦ (Adjectival) Care datează de o sută (sau de mai multe sute) de ani. – Din lat. centenarius, fr. centenaire.

centezimal
CENTEZIMÁL, -Ă, centezimali, -e, adj. Care reprezintă a suta parte dintr-un întreg. ♢ Grad centezimal = unghi egal cu a suta parte dintr-un unghi drept. Minut centezimal = a suta parte dintr-un grad centezimal. Secundă centezimală = a suta parte dintr-un minut. – Din fr. centésimal.

centi
CENTI- Element de compunere care intră în denumirea submultiplilor unităților de măsură pentru a exprima a suta parte din întreg. – Din fr.. it. centi-. Cf. lat. c e n t u m.

centiar
CENTIÁR, centiari, s.m. Unitate subdivizionară de măsură pentru terenuri, egală cu a suta parte dintr-un ar. [Pr.: -ti-ar] – Din fr. centiare.

centigrad
CENTIGRÁD, -Ă, centigrade, adj., s.n. 1. Adj. Care este împărțit într-o sută de grade. ♦ Care rezultă dintr-o asemenea împărțire, care se raportează la o scară de o sută de grade. 2. S.n. Unitate subdivizionară egală cu a suta parte dintr-un grad. – Din fr. centi-, it. centigrado.

centigram
CENTIGRÁM, centigrame, s.n. Măsură subdivizionară de greutate care reprezintă a suta parte dintr-un gram. – Din fr. centigramme.

centil
CENTÍL s.n. v. centilă.

centila
CENTÍLĂ, centile, s.f. A suta parte dintr-o mulțime de date clasate într-o anumită ordine statistică. [Var.: centíl s.n.] – Din fr. centile.

centilitru
CENTILÍTRU, centilitri, s.m. Măsură subdivizionară de capacitate, care reprezintă a suta parte dintr-un litru. – Din fr. centilitre.

centima
CENTÍMĂ, centime, s.f. Valoare bănească care reprezintă a suta parte dintr-un franc, dintr-un leu vechi etc. ♢ Expr. (Fam.) Nici o centimă = nici un ban. – Din fr. centime.

centimetru
CENTIMÉTRU, (1) centimetri, s.m. (2) centimetre, s.n. 1. S.m. Măsură subdivizionară de lungime, care reprezintă a suta parte dintr-un metru. 2. S.n. Panglică îngustă de mușama, de metal etc. lungă de un metru sau mai mult, cu diviziuni zecimale, care servește la măsurat în croitorie, în magazine textile etc. – Din fr. centimètre.

centiron
CENTIRÓN, centiroane, s.n. Centură (militară). – Din fr. ceinturon.

centra
CENTRÁ, centrez, vb. I. 1. Tranz. A fixa o piesă de prelucrat într-o mașină-unealtă, astfel încât axa de rotație a suprafeței supuse prelucrării să coincidă cu axa de rotație a sculei sau a axului principal al mașinii. 2. Tranz. Fig. A orienta o activitate spre un anumit obiectiv, a grupa elemente disparate în jurul unui nucleu. 3. Tranz. A aduce în poziții corecte două sau mai multe mașini care funcționează cuplate. 4. Intranz și tranz. (La fotbal, polo, handbal, rugbi etc.) A trimite sau a trece mingea de la marginea terenului spre mijlocul lui; spec. (la fotbal) a trimite mingea din marginea terenului în careul de la poartă. – Din fr. centrer.

centraj
CENTRÁJ, centraje, s.n. Centrare. – Din fr. centrage.

central
CENTRÁL, -Ă, centrali, -e, adj., s.f. I. Adj. 1. Care se află (aproximativ) în centru, în mijloc; care provine dintr-un centru. 2. Fig. Care ocupă o poziție principală, care constituie un nucleu în jurul căruia se grupează elementele secundare. ♦ Care se conduce sau se dirijează de la un centru. II. S.f. 1. Instituție, unitate economică care coordonează și controlează activitatea și buna desfășurare a muncii într-o anumită ramură de activitate. ♦ (Și în sintagma centrală industrială) = (ieșit din uz) unitate industrială caracteristică sistemului economic centralizat, care reunea întreprinderi cu profil similar, institute de cercetare și proiectare și care coordona întreaga lor activitate. 2. Instalație sau ansamblu de instalații tehnice în care se produce, în mod centralizat, energie, se efectuează o anumită operație tehnologică centralizată etc. 3. Stație unde se efectuează punerea în legătură a posturilor unei rețele de electrocomunicații. – Din fr. central, lat. centralis.

centralism
CENTRALÍSM s.n. Sistem de organizare administrativă, economică sau politică, potrivit căruia instituțiile locale se află (în orice problemă) în subordinea instituțiilor centrale și lucrează după dispozițiile acestora. ♦ (Ieșit din uz) Centralism democratic = principiu de bază propriu organizării și activității partidelor comuniste și muncitorești, care susținea îmbinarea centralismului cu democrația, conducerea centralizată cu participarea membrilor colectivității. – Din fr. centralisme. Cf. rus. ț e n t r a l i z m.

centralist
CENTRALÍST^1, -Ă, centraliști, -ste, adj. Potrivit centralismului, care aparține centralismului, privitor la centralism. – Din fr. centraliste.

CENTRALÍST^2, -Ă, centraliști, -ste, s.m. și f. Persoană care lucrează într-o centrală (telefonică). – Centrală + suf. -ist.

centraliza
CENTRALIZÁ, centralizez, vb. I. Tranz. 1. A uni, a concentra într-un singur tot elemente preexistente. 2. A face să depindă de o singură conducere. 3. A înscrie date într-un centralizator (2). – Din fr. centraliser.

centralizare
CENTRALIZÁRE, centralizări, s.f. Acțiunea de a centraliza și rezultatul ei; centralizație; spec. proces de unire a mai multor unități economice (mai mici) în mari unități economice. ♦ Centralizarea capitalului = formarea unor capitaluri mai mari prin unirea unor capitaluri mai mici. – V. centraliza.

centralizat
CENTRALIZÁT, -Ă, centralizați, -te, adj. Care a fost supus centralizării. – V. centraliza.

centralizator
CENTRALIZATÓR, -OÁRE, centralizatori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care centralizează. 2. S.n. Document în care se centralizează date. – Din fr. centralisateur.

centralizatie
CENTRALIZÁȚIE, centralizații, s.f. (înv.) Centralizare. – Din fr. centralisation.

centrare
CENTRÁRE, centrări, s.f. Acțiunea de a centra; centraj. – V. centra.

centrat
CENTRÁT, -Ă, centrați, -te, adj. Care este orientat, îndreptat, fixat în (sau pe) centru. – V. centra.

centrifug
CENTRIFÚG, -Ă, centrifugi, -ge, adj., s.f. 1. Adj. Care tinde să se depărteze de centru; centrifugal. ♢ Forță centrifugă = forță care acționează asupra unui corp aflat în mișcare de rotație, tinzând să-l depărteze de axa de rotație. Mișcare centrifugă = mișcare a unui corp care se depărtează de centrul lui de rotație. Pompă centrifugă = aparat bazat pe efectul forței centrifuge și folosit la pomparea apei. 2. S.f. Aparat pentru separarea componenților cu densități diferite dintr-un amestec lichid eterogen cu ajutorul forței centrifuge. – Din fr. centrifuge.

centrifuga
CENTRIFUGÁ, pers. 3 centrifughează, vb. I. Tranz. A efectua o mișcare centrifugă. – Din centrifug. Cf. fr. c e n t r i f u g e r.

centrifugal
CENTRIFUGÁL, -Ă, centrifugali, -e, adj. Care tinde să se depărteze de centru; centrifug (1). – Din germ. zentrifugal.

centrifugare
CENTRIFUGÁRE s.f. Acțiunea de a centrifuga; operație de separare prin sedimentare sau prin filtrare, sub acțiunea forței centrifuge, a componenților cu densități diferite dintr-un lichid eterogen. – V. centrifuga.

centriol
CENTRIÓL, centrioli, s.m. (Biol.) Particulă componentă a centrozomului. [Pr.: -tri-ol] – Din fr. centriole.

centripet
CENTRIPÉT, -Ă, centripeți, -te, adj. Care tinde să se apropie de centru; centripetal. ♢ Forță centripetă = forță egală și opusă celei centrifuge, care menține un corp rotitor pe traiectoria circulară. – Din fr. centripète.

centripetal
CENTRIPETÁL, -Ă, centripetali, -e, adj. Centripet. – Din germ. zentripetal.

centrism
CENTRÍSM s.n. Curent politic conciliatorist, din interiorul partidelor social-democrate ale Internaționalei a II-a. – Din rus. țentrizm (refăcut după centru).

centrist
CENTRÍST, -Ă, centriști, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept, partizan al centrismului. 2. Adj. Care aparține centrismului, privitor la centrism. – Din fr. centriste, rus. țentrist (refăcut după centru).

centromer
CENTROMÉR, centromere, s.n. (Biol.) Regiune din cromozom unde se inserează brațele cromatidelor. – Din fr. centromère.

centroplasma
CENTROPLÁSMĂ, centroplasme, s.f. (Biol.) Matricea fundamentală a cromozomului. – Din fr. centroplasme.

centrosfera
CENTROSFÉRĂ s.f. 1. Partea centrală a globului pământesc, cu raza de 3500 km și densitatea foarte mare, care se consideră a fi alcătuită din nichel și fier; nife. 2. (Biol.) Regiune care înconjură centriolul și are rol activ în diviziunea celulară. – Din fr. centrosphère.

centrosperma
CENTROSPÉRMĂ, centrosperme, s.f. (La pl.) Grup mare de plante, cu ovarul superior, cu semințe localizate pe o formație din centrul fructului și cu embrionul curbat, inelat sau spiralat; (și la sg.) plantă din acest grup. – Din fr. centrospermes.

centrozom
CENTROZÓM, centrozomi, s.m. Constituent citoplasmatic situat lângă nucleu, servind la reproducerea indirectă a celulei. – Din fr. centrosome.

centru
CÉNTRU, (I 1, 2, 3, 4, II 1, 3) centre, s.n., (I 5, II 2) centri, s.m. I. 1. S.n. (Mat.) Punct în raport cu care punctele unei figuri se asociază în perechi simetrice. Centrul unui dreptunghi. ♦ Punct în raport cu care toate punctele unei figuri sunt la aceeași distanță. Centrul unui cerc. ♦ Fig. (În loc.) În centrul (atenției, preocupărilor etc.) = pe primul plan; la loc de frunte. 2. S.n. (În sintagma) Centru de rotație = punct în jurul căruia alt punct sau un corp pot efectua o mișcare de rotație. 3. S.n. Punctul de aplicație al rezultantei unui sistem de forțe. Centru de greutate. 4. S.n. Punct central al unei întinderi, al unui spațiu. ♦ Spec. Punct marcat la mijlocul unui teren de joc (fotbal, handbal etc.), de unde începe partida sau de unde se repune mingea în acțiune, după înscrierea unui gol. 5. S.m. Jucător aflat în centrul liniei de atac sau de apărare la anumite jocuri sportive. II. 1. S.n. Punct în care sunt localizate anumite funcții sau acte. Centrul reflexelor. 2. S.m. (În sintagma) Centru nervos = grup de celule nervoase aflate în encefal, în bulb sau în măduvă, la care vin excitațiile periferice și de la care pornesc excitațiile centrale. 3. S.n. Loc (localitate sau parte dintr-o localitate) unde este concentrată o activitate (industrială, comercială, administrativă, culturală). ♢ Centru universitar = localitate în care există instituții de învățământ superior. Centru de documentare = bibliotecă, secție într-o bibliotecă sau într-o instituție, care are ca sarcină principală furnizarea de material documentar. ♦ Instituție conducătoare; putere administrativă centrală. 4. S.n. sg. Poziție politică de mijloc între dreapta și stânga. ♢ Centru-dreapta = poziție politică de mijloc cu tendințe de dreapta. Centru-stânga = poziție politică de mijloc cu tendințe de stânga. ♢ Loc. adj. De centru = care se situează pe o poziție intermediară, între două opinii extreme. Partid politic de centru. - Din fr. centre, lat. centrum.

centruire
CENTRUÍRE s.f. Operație de prelucrare a găurilor de centrare la o piesă, în vederea prelucrării ei ulterioare la o mașină-unealtă. – Din centru.

centum
CÉNTUM adj. (Lingv.; în sintagma) Limbă centum = limbă indo-europeană care a păstrat în evoluția ei sunetele velare g și k nealterate înaintea vocale lor e și i. – Cf. lat. c e n t u m „o sută”.

centumvir
CENTUMVÍR, centumviri, s.m. Membru al unui colegiu de judecători format dintr-o sută de magistrați care judecau afacerile civile în vechea Romă. ♦ Magistrat dintr-un municipiu sau dintr-o colonie romană. – Din lat., fr. centumvir.

centumviral
CENTUMVIRÁL, -Ă, centumvirali, -e, adj. Care se referă, care emană de la centumviri. – Din lat. centumviralis, fr. centumviral.

centumvirat
CENTUMVIRÁT s.n. Demnitatea de centumvir. – Din fr. centumvirat.

centuplu
CENTÚPLU, -Ă, centupli, -e, adj. (Rar) Însutit. – Din fr. centuple, lat. centuplex.

centura
CENTÚRĂ, centuri, s.f. 1. Curea (lată) de piele, de pânză etc. cu care se încinge talia; cordon, cingătoare. ♢ Expr. Până, la centură = (de la umeri) până la talie. ♦ Centură de campion = centură, panglică lată etc. cu care se încinge mijlocul câștigătorului unui campionat la box sau la lupte. Centură de gimnastică = cingătoare lată, folosită pentru a susține corpul la unele exerciții de gimnastică. Centură ortopedică = dispozitiv folosit în unele afecțiuni ale sistemului osos, pentru menținerea corpului în poziție corectă. Centură de salvare = echipament individual, de forma unui cordon lat, a unui pieptar etc. făcut din plăci de plută învelite în pânză, care servește la menținerea unui naufragiat la suprafața apei; colac de salvare. Centură de siguranță = echipament individual de protecție folosit de muncitorii care lucrează pe stâlpi la înălțime, constituit dintr-o cingătoare lată și o frânghie de susținere. ♦ (Mil.) Curea lată de piele (rar de pânză) care se pune în jurul taliei și de care se agață sabia, baioneta sau tocul pistolului; centiron. ♦ Fâșie lată de pânză, de elastic, de material plastic etc. cu care se încinge abdomenul pentru a-l susține sau pentru a-l menține în poziție corectă. 2. (Anat.) Ansamblu osos prin care extremitățile se leagă de trunchi. ♢ Centură pelviană = centură formată din oasele coxale și care leagă membrele inferioare de trunchi. Centură scapulară = centură formată din clavicule și omoplați și care leagă membrele superioare de trunchi. 3. (Sport) Linie orizontală, imaginară, la nivelul ombilicului, care marchează limita sub care loviturile la box sunt nepermise de regulament. ♦ (La lupte) Procedeu tehnic de prindere a mijlocului adversarului cu mâinile. 4. (Astron.; în sintagma) Centură de radiație = fiecare dintre zonele din jurul Pământului în care radiația corpusculară ionizantă este atât de intensă, încât prezintă nocivitate pentru cosmonauți. 5. (În sintagma) Centură de fortificații = linie de lucrări de apărare din beton armat și metal, construită în jurul unei localități. 6. Grindă orizontală rezemată pe toată lungimea ei pe zidurile unei clădiri, în vederea realizării legăturii dintre ziduri. 7. (Constr.) Brâu de beton pe care se fixează planșeul clădirilor. 8. Fâșie continuă de tablă de oțel care formează bordajul unei nave. – Din fr. ceinture.

centuriat
CENTURIÁT, -Ă, centuriați, -te, adj. De centurie, al centuriei; repartizat pe centurii. [Pr.: -ri-at] – Din lat. centuriatis.

centurie
CENTÚRIE, centurii, s.f. 1. (În armata romană) Subdiviziune tactică cuprinzând o sută de ostași; (în vechea organizare a armatei române) subîmpărțire a cetei. 2. (În vechea Romă) Diviziune politică și administrativă formată dintr-o sută de cetățeni. – Din lat. centuria.

centurion
CENTURIÓN, centurioni, s.m. (În armata romană) Ofițer care comanda o centurie; sutaș. [Pr.: -ri-on] – Din lat. centurio, -onis.

cenur
CENÚR, cenuri, s.m. (Med.) Formă larvară a teniei care se dezvoltă parazitar în organism. – Din fr. cénure.

cenuroza
CENURÓZĂ, cenuroze, s.f. Boală parazitară, mai ales la oi, provocată de larva teniei și localizată la creier; capie, căpială, căpiere. – Din fr. cenurose.

cenusar
CENUȘÁR, (1) cenușare, s.n., (II, III) cenușari, s.m. I. S.n. 1. Cutie de metal așezată sub grătarul locomotivei sau al unei sobe de încălzit, al unui cuptor etc. în care cade cenușa rezultată din ardere. 2. Atelier sau secție dintr-o fabrică de tăbăcărie în care se execută operațiile premergătoare tăbăcirii. ♦ Bazin folosit în tăbăcărie, în care se pun pieile crude, cu o soluție de lapte de var, pentru a le curăța de păr. ♦ Soluție de lapte de var proaspăt sau alcalin, folosită pentru

cenusa
CENÚȘĂ s.f. 1. Reziduu solid format din substanțe minerale sub formă de pulbere, care rămâne după arderea completă a unui corp. ♢ Expr. A (se) preface în cenușă = a (se) distruge în întregime (prin foc). A nu avea nici cenușă în vatră = a fi foarte sărac, a nu avea nimic. A-i lua (sau a-i vinde) cuiva și cenușa din vatră = a lăsa pe cineva sărac lipit, a-i lua cuiva tot. A trage cenușa (sau spuza) pe turta sa = a-și apăra cauza proprie. A-și pune cenușă în cap = a se pocăi, a-și recunoaște vina sau greșeala. ♦ Rămășițele unui mort incinerat. 2. (În sintagma) Cenușă vulcanică = masă de elemente fine aruncată în atmosferă de un vulcan în erupție. – Lat. *cinusia (< cinis).

cenusareasa
CENUȘĂREÁSĂ, cenușărese, s.f. Personaj din basme, închipuit ca o fată persecutată și chinuită de mama vitregă; fig. fată persecutată în familie, care muncește peste puteri. – Cenușar + suf. -easă.

cenusarit
CENUȘĂRÍT s.n. Operație de tratare a pieilor cu lapte de var și cu leșie de cenușă, pentru a le curăța de păr. – Cenușă + suf. -ărit.

cenusernita
CENUȘÉRNIȚĂ, cenușernițe, s.f. (Pop.) Scrumieră. – Cenușă + suf. -erniță.

cenusiu
CENUȘÍU, -ÍE, cenușii, s.n., adj. 1. S.n. Culoare obținută prin suprapunerea în diferite proporții a culorilor alb și negru; sur, gri. 2. Adj. De culoarea cenușii; gri, bozafer. 3. Adj. Fig. Șters, lipsit de expresivitate. – Cenușă + suf. -iu.

cenzitar
CENZITÁR, -Ă, cenzitari, -e, adj. Care are la bază censul (3), întemeiat pe cens. ♢ Sistem (electoral) cenzitar = sistem electoral în care recunoașterea dreptului de vot este în funcție de îndeplinirea de către alegători a anumitor condiții, în primul rând în funcție de avere. – Din fr. censitaire.

cenzor
CÉNZOR, cenzori, s.m. 1. (În Roma antică) Magistrat care avea misiunea de a face recensământul persoanelor și al averilor și de a supraveghea moravurile publice. 2. (În unele state) Persoană aleasă de adunarea generală a unei societăți comerciale pentru a face verificarea conturilor prezentate de administrator. 3. Persoană care verifică gestiunea unei întreprinderi, a unei bănci etc. 4. Persoană însărcinată să asigure secretele de stat; persoană însărcinată cu cenzura (1). – Din fr. censeur, lat. censor.

cenzura
CENZURÁ, cenzurez, vb. I. Tranz. A aplica cenzura. ♦ Fig. A exercita un control asupra moravurilor. – Din fr. censurer.

cenzurabil
CENZURÁBIL, -Ă, cenzurabil, -e, adj. Care trebuie sau merită să fie cenzurat. – Din fr. censurable.

cenzurare
CENZURÁRE, cenzurări, s.f. Acțiunea de a cenzura. – V. cenzura.

cenzurat
CENZURÁT, -Ă, cenzurați, -te, adj. Care a fost supus cenzurii. – V. cenzură.

cenzura
CENZÚRĂ, cenzuri, s.f. 1. Control prealabil exercitat, în unele state, asupra conținutului publicațiilor, spectacolelor, emisiunilor de radioteleviziune și, în anumite condiții, asupra corespondenței și convorbirilor telefonice; organ care exercită acest control. 2. Demnitatea, funcția de cenzor în vechea Romă. – Din lat. censura, fr. censure.

cep
CEP, cepuri, s.n. 1. Dop de lemn, de formă tronconică, cu care se astupă gaura butoiului. ♦ Canea. ♦ Gaură de umplere sau de scurgere a lichidului dintr-un butoi care se închide cu un cep (1) sau cu o canea. ♢ Expr. A da cep (unei buți, unui butoi etc.) = a începe o bute, un butoi etc. plin cu vin (sau cu alt lichid), făcându-i o gaură. 2. Porțiune din tulpina unui portaltoi, care se lasă deasupra altoiului până la dezvoltarea acestuia, cu scopul de a-l proteja. ♦ Nod din tulpina unui brad sau a unui molid, din care crește ramura. 3. Fusul arborelui de lemn al unei mori țărănești de apă. 4. Proeminență prismatică sau cilindrică fasonată la capătul unei piese de lemn, cu care aceasta urmează a fi îmbucată în altă piesă. ♦ Capătul filetat în exterior al unei țevi, care servește la îmbinare prin înșurubare. – Lat. cippus.

cepai
CEPĂÍ, cepăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A păși, producând un zgomot ușor; a lipăi. – Cf. magh. c s a p n i.

cepait
CEPĂÍT, cepăituri, s.n. (Rar) Faptul de a cepăi; zgomotul produs de încălțăminte în timpul mersului. – V. cepăi.

cepchen
CEPCHÉN, cepchene, s.n. (Înv.) Haină boierească scurtă, cu mânecile despicate, care se purta pe umeri. – Din tc. çepken.

cepeleag
CEPELEÁG, -Ă, cepelegi, -ge, adj. (Reg.) Peltic. – Din ucr., rus. šepeljavyj

cepisoara
CEPIȘOÁRĂ s.f. v. cepușoară.

cepsoara
CEPȘOÁRĂ s.f. v. cepușoară.

cepuire
CEPUÍRE, cepuiri, s.f. Cepuit. – Din cep.

cepuit
CEPUÍT s.n. Tăiere a crăcilor de pe trunchiurile de rășinoase, pentru o mai ușoară sortare și manipulare a trunchiurilor. – Din cep.

cepusoara
CEPUȘOÁRĂ, cepușoare, s.f. Diminutiv al lui ceapă. [Var.: cepișoáră, cepșoáră s.f.] – Ceapă + suf. -ușoară.

cepusor
CEPUȘÓR, cepușoare, s.n. Diminutiv al lui cep. – Cep + suf. -ușor.

cer
CER^1, ceri, s.m. Arbore mare din familia fagaceelor, înalt până la 30 m, înrudit cu stejarul, cu scoarța negricioasă, cu frunze pieloase, bogate și cu fructele ghinde, foarte căutat ca lemn de foc (Quercus cerris). ♦ Lemnul acestui arbore, folosit drept combustibil. – Lat. cerrus.

CER^2, ceruri, s.n. 1. Spațiu cosmic nesfârșit în care se află aștrii; (mai ales) parte din acest spațiu văzută deasupra orizontului, care are o formă aparent emisferică; boltă cerească, firmament. ♢ Expr. Sub cerul liber = în afara unei locuințe, afară. Până-i cerul = niciodată. Ca cerul de pământ sau ca de la cer la pământ, se spune despre o deosebire extrem de mare între două lucruri, două puncte de vedere, două situații etc. A răscoli cerul și pământul = a face tot posibilul (pentru a găsi un lucru pierdut). A se ruga (de cineva) cu cerul (și) cu pământul = a se ruga cu cea mai mare stăruință. A pica (sau a cădea) din cer = a) a sosi pe neașteptate; b) a nu putea înțelege; a fi străin de aceea ce se întâmplă în jur. Nu pică din cer = nu vine de-a gata. Parcă a picat (sau a căzut) cerul pe mine (sau pe el etc.), exprimă supărarea, rușinea, uimirea cuiva în fața unei situații neașteptate (și neplăcute). Nu s-o face gaură (sau bortă) în cer = n-o să fie cine știe ce pagubă, n-o să se întâmple nici un rău. A făgădui (sau a promite) cerul și pământul = a promite lucruri nerealizabile. ♢ Compus: cerul-gurii = peretele superior al cavității bucale, palatul bucal. 2. Aer, văzduh, atmosferă. ♢ Păsările cerului = păsările zburătoare. 3. Rai^1, eden, paradis. ♢ Expr. A fi (sau a se crede) în al șaptelea (sau în al nouălea) cer = a fi extrem de bucuros, de fericit, de mândru. ♦ Putere divină, divinitate, providență. – Lat. caelum.

cerambicid
CERAMBICÍD, cerambicide, s.n. (La pl.) Familie de insecte cu antene foarte lungi, cu corpul alungit și viu colorat (Cerambicidae); (și la sg.) insectă din această familie. – Din fr. cérambycidés.

ceramic
CERÁMIC, -Ă, ceramici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Tehnica și arta prelucrării argilelor, pentru a se obține, prin omogenizarea amestecului plastic, modelarea, decorarea, smălțuirea, uscarea și arderea lui, diverse obiecte. ♦ Obiect obținut prin această tehnică. ♦ Material din care se obțin astfel de obiecte. 2. Adj. (Despre obiecte sau materiale) Obținut prin tehnica ceramicii (1); referitor la ceramică, de ceramică. – Din fr. céramique.

ceramist
CERAMÍST, -Ă, ceramiști, -ste, s.m. și f. Specialist în fabricarea obiectelor de ceramică sau în arta ceramicii. – Din fr. céramiste.

cerargirit
CERARGIRÍT s.n. Clorură de argint naturală, întrebuințată ca minereu de argint. – Din fr. cérargyrite.

cerat
CERÁT, -Ă, cerați, -te, adj. (Despre materiale) Care este impregnat, acoperit cu un strat de ceară. ♢ Hârtie cerată = hârtie impregnată cu substanțe care o fac impermeabilă. Tăblițe cerate = tăblițe de lemn acoperite cu ceară, pe care vechii romani își făceau însemnări, socoteli. – Ceară + suf. -at (după fr. ciré).

ceratit
CERATÍT, ceratiți, s.m. Moluscă

cerarit
CERĂRÍT s.n. (Înv.; rar) Impozit pe producția de ceară. – Ceară + suf. -ărit.

cerb
CERB, cerbi, s.m. Mamifer rumegător de pădure, de talie mare, zvelt, cu coarne bogat ramificate, cu coada scurtă (Cervus elaphus). ♢ Cerb lopătar = specie de cerb cu coarnele lățite în formă de lopeți și cu corpul puternic (Cervus dama). – Lat. cervus.

cerbarie
CERBĂRÍE, cerbării, s.f. (Rar) Loc, teren unde sunt ținuți cerbii. – Cerb + suf. -ărie.

cerber
CÉRBER, (2) cerberi, s.m. 1. (În mitologia greacă) Animal fabulos imaginat ca un câine cu trei capete, care stătea la porțile infernului și păzea intrarea. 2. Fig. (Livr.) Paznic sever, exigent. – Din fr. cerbère, lat. cerberus.

cerbice
CERBÍCE s.f. 1. Ceafă, grumaz. ♢ Expr. A fi tare de cerbice = a fi dârz, neînduplecat. 2. Fig. Mândrie; împotrivire. – Lat. cervix, -icia.

cerbicie
CERBICÍE s.f. Tenacitate, dârzenie; încăpățânare. – Cerbice + suf. -ie.

cerboaica
CERBOÁICĂ, cerboaice, s.f. Femela cerbului; ciută. – Cerb + suf. -oaică.

cerc
CERC, cercuri, s.n. I. 1. Figură geometrică plană formată din mulțimea tuturor punctelor egal depărtate de un punct fix; circumferință; suprafață limitată de această figură. ♢ Cerc polar = fiecare dintre cele două linii închipuite pe globul pământesc, paralele cu ecuatorul, situate la 66 grade și 33 de minute la nord sau la sud de el. Cerc diurn = cerc descris de aștri în mișcarea lor aparentă, zilnică, în jurul Pământului. 2. Figură, desen, linie sau mișcare în formă de cerc (I 1). ♢ Loc. adv. În cerc = circular. ♦ Cerc vicios = greșeală de logică constând în faptul de a defini sau de a demonstra un lucru printr-un alt lucru care nu poate fi denumit sau demonstrat decât cu ajutorul primului lucru. 3. Linie în formă de arc. 4. Fig. Sferă, întindere, cuprins, limită (de cunoștințe, de atribuții, de ocupații etc.) II. Nume dat unor obiecte de lemn, de metal etc. în formă de linie circulară. 1. Bandă subțire de metal sau de lemn care înconjură un butoi cu doage pentru strângerea și consolidarea acestora. 2. Bandă subțire (de metal) cu care se consolidează un cufăr, un geamantan etc. 3. Șină de fir fixată în jurul roților de lemn ale vehiculelor, pentru a consolida obezile și pentru a servi ca piesă de uzură la rulare. 4. Obiect de lemn de formă circulară, pe care îl rulează copiii lovindu-l cu un bețișor. 5. (Înv.) Diademă. III. Disc gradat, întrebuințat la unele instrumente de măsură pentru calcularea unghiurilor. Cerc de busolă. IV. Grup de oameni legați între ei prin interese comune ori prin legături de rudenie sau de prietenie. ♦ Grup de oameni legați între ei prin preocupări, convingeri, idei etc. comune, de obicei cu scop științific, artistic sau instructiv-educativ. ♢ Cercuri muncitorești = organizații politice muncitorești apărute la noi la sfârșitul secolului trecut. ♦ Lume; societate. – Lat. circus (cu sensuri neologice după fr. cercle).

cerca
CERCÁ, cerc, vb. I. 1. Tranz. (Pop.) A cerceta, a examina; a iscodi. ♦ Intranz. A întreba, a se informa. 2. Tranz. și refl. (Pop.) A se strădui, a se sili; a căuta să... 3. Tranz. (Pop.) A proba, a căuta să vezi dacă ceva e bun, potrivit etc. 4. Tranz. (Înv. și reg.) A căuta. 5. Tranz. (Înv.) A supune la grele încercări. 6. Tranz. (Reg.) A vizita, a frecventa. 7. Intranz. (Pop.) A reveni; a da târcoale. 8. Tranz. unipers. (Pop.) A fi cuprins de o anumită stare sufletească, de o durere fizică etc. – Lat. circare.

cercar
CERCÁR, cercari, s.m. Larvă a

cercare
CERCÁRE, cercări, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) cerca și rezultatul ei. 1. Cercetare, investigație. 2. Încercare, experiență. ♦ Probă. 3. Suferință, durere; nenorocire. – V. cerca.

cercat
CERCÁT, -Ă, cercați, -te, adj. (Pop.; despre oameni) 1. Încercat, trecut prin greutăți. 2. Experimentat, priceput. – V. cerca.

cercanat
CERCĂNÁT, -Ă, cercănați, -te, adj. Încercănat. – Cearcăn + suf. -at.

cercanel
CERCĂNÉL, cercănele, s.n. Diminutiv al lui cearcăn. – Cearcăn + suf. -el.

cercator
CERCĂTÓR, -OÁRE, cercători, -oare, s.m. și f. (Înv.) Persoană care face o încercare, o probă, o experiență. – Cerca + suf. -ător.

cercatura
CERCĂTÚRĂ, cercături, s.f. (Înv.) Control exercitat de stăpânire asupra strângerii birurilor prin concesionari. – Cerca + suf. -ătură.

cercel
CERCÉL, cercei, s.m. Obiect de podoabă fixat sau atârnat de ureche. – Lat. circellus.

cercelat
CERCELAT, -Ă, cercelați, -te, adj. Împodobit cu cercei. – Cercel + suf. -at.

cerceloi
CERCELÓI, cerceloi, s.m. Augmentativ al lui cercel. – Cercel + suf. -oi.

cercelus
CERCELÚȘ, cerceluși, s.m. I. Diminutiv al lui cercel. II. (Bot.) 1. Nume dat mai multor specii de plante decorative, cu frunze opuse regulate, cu flori roșii, galbene-verzui sau pestrițe; fucsie (Fuchsia). 2. (La pl.) Lăcrămioare. – Cercel + suf. -uș.

cerceta
CERCETÁ, cercetez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) examina cu atenție; a (se) observa, a (se) controla. ♦ Tranz. A studia, a consulta. ♦ Tranz. A căuta. 2. Tranz. A căuta să afle; a se informa; a iscodi. 3. Tranz. A întreba, a chestiona. ♦ (Jur.) A face o cercetare; a ancheta. 4. Tranz. (Pop.) A vizita. – Lat. circitare „a da târcoale”.

cercetare
CERCETÁRE, cercetări, s.f. Acțiunea de a (se) cerceta și rezultatul ei. – V. cerceta.

cercetas
CERCETÁȘ, -Ă, cercetași, -e, s.m. și f. 1. Persoană trimisă să cerceteze, să ia informații despre ceva; militar care execută o cercetare. 2. S.m. și f. Persoană care făcea parte din organizația cercetășiei. – Cerceta + suf. -aș.

cercetat
CERCETÁT, -Ă, cercetați, -te, adj. 1. Examinat cu atenție; observat, controlat. 2. Studiat. 3. Care a fost chestionat. 4. (Jur.) Care este anchetat. – V. cerceta.

cercetasesc
CERCETĂȘÉSC, -EÁSCĂ, cercetășești, adj. De cercetaș. – Cercetaș + suf. -esc.

cercetasie
CERCETĂȘÍE s.f. Organizație cu caracter sportiv-educativ, care cuprindea tineretul din școlile secundare. – Cercetaș + suf. -ie.

cercetator
CERCETĂTÓR, -OÁRE, cercetători, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care cercetează. 2. S.m. și f. Persoană care se ocupă cu cercetarea în domeniul științei sau al tehnicii; om de știință. ♢ Cercetător științific = funcție în cadrul institutelor de cercetări științifice, în laboratoare etc.; persoană care are această funcție. – Cerceta + suf. -ător.

cercevea
CERCEVEÁ, cercevele, s.f. Cadru în care este fixat geamul la o fereastră sau la o ușă; lemnăria (în formă de cruce) din mijlocul ferestrei, în care sunt montate geamurile. [Var.: gergeveá, giurgiuveá s.f.] – Din tc. çerçeve.

cerchez
CERCHÉZ, -Ă, cerchezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care aparține populației de bază a Regiunii Autonome Cercheze. 2. Adj. Care aparține Regiunii Autonome Cercheze sau populației ei, privitor la această regiune sau la populația ei; cerchezesc. – Din tc. Çerkez.

cerchezesc
CERCHEZÉSC, -EÁSCĂ, cerchezești, adj. (Rar) Cerchez. (2). – Cerchez + suf. -esc.

cerci
CERCI s.m. pl. Pereche de formații filamentoase terminale la unele insecte. – Din fr. cerque.

cercopitec
CERCOPITÉC, cercopiteci, s.m. Maimuță africană cu coada lungă (Cercopithecus). - Din fr. cercopithèque.

cercopitecid
CERCOPITECÍD, cercopitecide, s.n. (La pl.) Familie de maimuțe din care fac parte cercopitecul, pavianul și magotul; (și la sg.) maimuță din această familie. – Din fr. cacopithécidés.

cercosporioza
CERCOSPORIÓZĂ s.f. Boală a plantelor provocată de ciuperci, care se manifestă prin apariția, pe frunze, a unor pete circulare, brune sau albicioase. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. cercosporiose.

cercui
CERCUÍ, cercuiesc, vb. IV. 1. Tranz. A lega, a strânge cu cercuri un vas de doage, o roată de car etc.; a freta. ♦ Fig. (De obicei în concurență cu încercui) A cuprinde ca într-un cerc; a înconjura. 2. Tranz. Fig. A limita, a mărgini. 3. Intranz. A se așeza în formă de cerc. – Cerc + suf. -ui.

cercuiala
CERCUIÁLĂ, cercuieli, s.f. Cercuire. [Pr.: -cu-ia-] – Cercui + suf. -eală.

cercuire
CERCUÍRE, cercuiri, s.f. Acțiunea de a cercui; cercuială. – V. cercui.

cercuit
CERCUÍT s.n. Faptul de a cercui. – V. cercui.

cercuitor
CERCUITÓR, cercuitori, s.m. Persoană care face sau pune cercuri (la butoaie). – Cercui + suf. -tor.

cerculet
CERCULÉȚ, cerculețe, s.n. 1. Diminutiv al lui cerc; cercușor. 2. (Mai ales la pl.). Fiecare dintre cutele (înguste, cusute) care se fac ca garnituri la rochii, la bluze etc.; cercurel. – Cerc + suf. -uleț.

cercurel
CERCURÉL cercurele, s.n. (Mai ales la pl.) Cerculeț (2). – Cerc + suf. -el.

cercusor
CERCUȘÓR, cercușoare, s.n. Cerculeț (1). – Cerc + suf. -ușor.

cerdac
CERDÁC, cerdace, s.n. 1. Mic pridvor, uneori închis cu geamlâc, situat pe una sau pe mai multe laturi ale unei clădiri; galerie deschisă, mărginită de stâlpi (la vechile case boierești sau la mănăstiri); verandă, pridvor. ♦ (Impr.) Balcon. 2. (Înv.) Clădire izolată, cu o singură încăpere, așezată pe o ridicătură de pământ sau pe stâlpi înalți, care permite o vedere generală asupra împrejurimilor. 3. Acoperiș făcut deasupra unei fântâni sau a unei cruci. [Var.: ceardák s.n.] – Din tc. çardak.

cerdacel
CERDĂCÉL, cerdăcele, s.n. Cerdăcuț. – Cerdac + suf. -el.

cerdacut
CERDĂCÚȚ, cerdăcuțe, s.n. Diminutiv al lui cerdac; cerdăcel. – Cerdac + suf. -uț.

cere
CÉRE, cer, vb. III. Tranz. 1. A se adresa cuiva pentru a obține ceva, pentru a-l convinge să-ți îndeplinească o dorință. ♢ Expr. A cere voie să... = a stărui (pe lângă cineva), a ruga (pe cineva) pentru a obține permisiunea să... 2. A face unei fete propuneri de căsătorie; a peți. 3. A cerși. 4. A pretinde ceva în baza unui drept; a reclama, a revendica. ♢ Expr. A cere (cuiva) socoteală (sau cont, înv., seamă) = a pretinde de la cineva lămuriri, satisfacție etc. (în urma unei jigniri, a unei fapte reprobabile etc.); a trage la răspundere (pe cineva). ♦ A pretinde. 5. A impune; a face să fie necesar. 6. A dori, a pofti; a voi. ♦ Refl. A avea căutare, a fi solicitat. – Lat. quaerere.

cereala
CEREÁLĂ, cereale, s.f. (La pl.) Grup de plante din familia gramineelor (grâu, porumb etc.), cu rădăcini fasciculate, tulpini neramificate și fructele cariopse, ale căror semințe servesc ca hrană omului sau animalelor și ca materie primă în industria alimentară; (și la sg.) plantă care face parte din acest grup. [Pr.: -re-a-] – Din fr. céréale.

cerealicultura
CEREALICULTÚRĂ s.f. Ramură a agriculturii care studiază cultura cerealelor. [Pr.: -re-a-] – Din fr. céréaliculture.

cerealier
CEREALIÉR, -Ă, cerealieri, -e, adj. Care produce cereale; de cereale. [Pr.: -re-a-li-er] – Din fr. céréalier.

cerealist
CEREALÍST, cerealiști, s.m. Negustor de cereale. [Pr.: -re-a-] – Din fr. céréaliste.

cerebel
CEREBÉL, cerebele, s.n. Parte a encefalului situată în regiunea posterioară și inferioară a emisferelor cerebrale, cu rol important în reglarea mișcărilor; creierul mic. – Din lat. cerebellum.

cerebelar
CEREBELÁR, -Ă, cerebelari, -e, adj. (Anat.) Cerebelos. – Din engl. cerebellar.

cerebelos
CEREBELÓS, -OÁSĂ, cerebeloși, -oase, adj. Al cerebelului, care se referă la cerebel. – Din fr. cérébelleux.

cerebral
CEREBRÁL, -Ă, cerebrali, -le adj. 1. Care aparține creierului, privitor la creier și la funcțiile lui. 2. Intelectual, rațional, mintal. Activitate cerebrală. 3. (Despre oameni; adesea substantivat) Care se conduce (uneori exagerând) numai după criteriile rațiunii. – Din fr. cérébral.

cerebralism
CEREBRALÍSM s.n. (Livr.) Raționalism exacerbat. – Din engl. cerebralism.

cerebralitate
CEREBRALITÁTE s.f. (Rar) însușirea de a fi cerebral (2, 3). – Din fr. cérébralité.

cerebrastenie
CEREBRASTENÍE, cerebrastenii, s.f. (Med.) Formă de astenie a creierului datorată traumatismelor craniene și cerebrale. – Cerebr[al] + astenie.

cerebroid
CEREBROÍD, -Ă, cerebroizi, -de, adj. Care se aseamănă cu creierul. ♢ Ganglioni cerebroizi = ganglioni care la unele animale inferioare, ca insectele, au aceeași funcție ca sistemul nervos central la animalele superioare. – Din cérébroïde.

cerebromalacie
CEREBROMALACÍE, cerebromalacii, s.f. (Med.) Ramolisment cerebral. – Din fr. cérébromalacie.

cerebroscleroza
CEREBROSCLERÓZĂ, cerebroscleroze, s.f. (Med.) Sclerozare a arterelor cerebrale. – Din fr. célébrosclérose.

cerebrospinal
CEREBROSPINÁL, -Ă, cerebrospinali, -e, adj. Care aparține creierului și măduvei spinării, care are legătură cu creierul și cu măduva spinării. – Din fr. cérébro-spinal.

cerebrozida
CEREBROZÍDĂ, cerebrozide, s.f. Nume dat unor substanțe

ceremonial
CEREMONIÁL, ceremoniale, s.n. Totalitatea regulilor sau a formulelor de etichetă întrebuințate la o anumită ceremonie. ♦ (Adjectival; rar) Ceremonios. [Pr.: -ni-al. – Pl. și: ceremonialuri]. - Din fr. cérémonial, lat. caerimonialis.

ceremonie
CEREMONÍE, ceremonii, s.f. Ansamblu de reguli, de forme exterioare, protocolare, obișnuite la solemnități; paradă, solemnitate, fast. ♦ Maestru de ceremonie (sau de ceremonii) = persoană însărcinată să dirijeze, după protocol, desfășurarea unei solemnități. ♦ Totalitatea formelor de politețe folosite în relațiile dintre membrii societății. ♦ Formă exterioară a unui cult (religios); slujbă. [Var.: (Înv.) țeremónie s.f.] – Din pol. ceremonia, fr. cérémonie, lat. caerimonia.

ceremonios
CEREMONIÓS, -OÁSĂ, ceremonioși, -oase, adj. Care se comportă sau se face cu politețe (exagerată). [Pr.: -ni-os] – Din fr. cérémonieux.

cerentel
CERENȚÉL, cerenței, s.m. (Bot.) Călțunul-doamnei. – Cf. lat. c e r i n t h e „argințică”.

cerere
CÉRERE, cereri, s.f. Acțiunea de a (se) cere și rezultatul ei. 1. Solicitare; rugăminte. 2. Pretenție, exigență; revendicare. 3. Căutare, cerință; cantitate de bunuri și de servicii necesare pentru a acoperi consumul. ♢ Cerere solvabilă = (în economia de mărfuri) cerință de mărfuri și de servicii pentru care cumpărătorii dispun de mijloace de plată. ♢ Loc. adv. La cerere = când se cere, când se solicită. 4. Sesizare adresată unui organ de jurisdicție sau unui alt organ de stat pentru valorificarea, recunoașterea sau apărarea unui drept. ♦ (Concr.) Petiție. 5. (Tehn.; în sintagmele) Cerere de oxigen = cantitate de oxigen consumată într-un anumit timp de o apă care se scurge prin canale, atunci când este supusă unui proces de curățare biologică. Cerere maximă de putere = valoare maximă a puterii care se cere unei centrale electrice, într-un interval de timp limitat. – V. cere.

ceresc
CERÉSC, -EÁSCĂ, cerești, adj. 1. Care ține de bolta cerului^2, care se află pe cer^2, privitor la bolta cerului^2. 2. (în concepțiile religioase) Care se crede că vine din cer^2 (3); dumnezeiesc, divin. 3. Ca cerul^2 (1). 4. Fig. Fermecător, minunat. – Cer^2 + suf. -esc.

cerezina
CEREZÍNĂ, cerezine. s.f. Produs obținut prin rafinare din ozocherită sau din reziduul de petrol și folosit în diverse industrii. – Din fr. cérésine.

cerga
CÉRGĂ, cergi, s.f. 1. Pătură (de lână) care servește la învelit sau care se așterne pe pat; țol, velință, scoarță. 2. Adăpost din ramuri și cetină în care lucrează șindrilarul. – Din bg., scr. cerga. Cf. magh. c s e r g e.

cerifer
CERIFÉR, -Ă, ceriferi, -e, adj. (Despre glandele albinelor sau despre celulele vegetale) Care produce ceară. – După fr. cérifère.

cerificare
CERIFICÁRE, cerificări, s.f. Impregnare cu ceară. – După fr. cérification.

cerimetrie
CERIMETRÍE s.f. v. cerometrie.

cerinta
CERÍNȚĂ, cerințe, s.f. Nevoie; pretenție; exigență. – Cere + suf. -ință.

cerit
CERÍT s.n. Mineral care conține pământuri rare, în special oxid de ceriu. – Din fr. cérite.

cerithium
CERÍTHIUM s.n. Gen de moluște gasteropode cu cochilia alungită, în spirală, cu striații. [Pr.: -ti-] – Cuv. lat.

ceriu
CÉRIU s.n. Element chimic, metal moale, ductil și strălucitor, folosit, în aliaj cu lantan și fier, la fabricarea pietrelor de brichete, a gloanțelor și a proiectilelor. – Din fr. cérium.

cerne
CÉRNE, cern, vb. III. 1. Tranz. (Adesea fig.) A trece un material prin sită sau prin ciur, pentru a alege sau pentru a separa granulele mai mici de cele mai mari sau pentru a înlătura corpurile străine. 2. Tranz. Fig. A distinge. 3. Intranz. unipers. Fig. A ploua mărunt, a bura. 4. Tranz. Fig. A alege partea bună, valabilă (dintr-un studiu, dintr-o concepție etc.), eliminând restul; a discerne. – Lat. cernere.

cerneala
CERNEÁLĂ^1 s.f. (Pop.) Faptul de a cerni; vopsire în negru. – Cerni + suf. -eală.

CERNEÁLĂ^2, cerneluri, s.f. 1. Substanță lichidă sau vâscoasă, variat colorată, care conține uleiuri sicative, uleiuri polimerizate, albumine și coloranți și care servește la scris, la tipărit, la ștampilat, la gravat etc. 2. (Reg.) Culoare neagră cu care se vopsesc materiile textile și părul; negreală. – Din sl. črŭnilo.

cernere
CÉRNERE, cerneri, s.f. Acțiunea de a cerne; cernut^1. – V. cerne.

cerni
CERNÍ, cernesc, vb. IV. 1. Tranz. (Pop.) A vopsi în negru (în semn de doliu); a înnegri. 2. Refl. A se îmbrăca în haine negre, a-și vopsi hainele în negru, în semn de doliu; a purta doliu. 3. Refl. Fig. A se mâhni, a se întrista. – Din sl. črŭniti.

cernire
CERNÍRE, cerniri, s.f. Acțiunea de a (se) cerni; cernit^1. – V. cerni.

cernit
CERNÍT^1 s.n. (Rar) Cernire. – V. cerni.

CERNÍT^2, -Ă, cerniți, -te, adj. 1. De culoare neagră. ♦ (Despre haine) Negru, de doliu. 2. (Despre oameni) Care poartă doliu. 3. Fig. Mâhnit, îndurerat, trist; posomorât, mohorât. – V. cerni.

cernoziom
CERNOZIÓM, cernoziomuri, s.n. Grup de soluri foarte fertile, de culoare închisă (neagră, castanie etc.), formate sub o vegetație ierboasă, în condițiile unei clime continentale. – Din rus. cernoziom.

cernusca
CERNÚȘCĂ, cernuști, s.f. Numele a două plante; a) negrușcă; b) negrilică. ♦ Sămânța acestor plante, întrebuințată drept condiment. – Din ucr., rus. černuška.

cernut
CERNÚT^1 s.n. Cernere. – V. cerne.

CERNÚT^2, -Ă, cernuți, -te, adj. (Despre făină, mălai etc.) Care a fost trecut prin sită sau prin ciur. – V. cerne.

cerografie
CEROGRAFÍE s.f. Procedeu de pregătire a unei forme de tipar înalt, prin gravarea manuală a imaginii într-un strat de ceară aplicat pe o placă de metal. – Din fr. cérographie.

cerometrie
CEROMETRÍE, cerometrii, s.f. Metodă de analiză chimică cantitativă. [Var.: cerimetríe s.f.] – Din fr. cérométrie.

ceroplastica
CEROPLÁSTICĂ s.f. Arta de a modela în ceară. – Din fr. céroplastique.

ceros
CERÓS, -OÁSĂ, ceroși, -oase, adj. Plin de ceară; bogat în ceară; ca ceara. Ceară + suf. -os.

cersetor
CERȘETÓR, -OÁRE, cerșetori, -oare, s.m. și f. Persoană care cere de pomană. [Var.: cerșitór – oáre s.m. și f.] – Cerși + suf. -tor.

cersetoresc
CERȘETORÉSC, -EÁSCĂ, cerșetorești, adj. De cerșetor. – Cerșetor + suf. -esc.

cersetori
CERȘETORÍ, cerșetoresc, vb. IV. Tranz. și intranz. A cerși; a cere (ca un cerșetor). [Var.: ceșitorí vb. IV] – Din cerșetor.

cersetorie
CERȘETORÍE, cerșetorii, s.f. Acțiunea de a cerșetori și rezultatul ei; strângere de pomeni ca mijloc de existență; cerșetorit, cerșit. [Var.: cerșitoríe s.f.] – Cerșetor + suf. -ie.

cersetorime
CERȘETORÍME s.f. Mulțime de cerșetori. [Var.: cerșitoríme s.f.] – Cerșetor + suf. -ime.

cersetorit
CERȘETORÍT s.n. (Rar) Cerșetorie. [Var.: cerșitorít s.n.] – V. cerșetori.

cersi
CERȘÍ, cerșesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A cere de pomană; a cerșetori. 2. Intranz. A cere ceva cu stăruință (ca un cerșetor); p. ext. a se înjosi cerând ceva. – Din cere.

cersit
CERȘÍT s.n. Faptul de a cerși; cerșetorie. – V. cerși.

cersitor
CERȘITÓR, -OÁRE s.m. v. cerșetor.

cersitori
CERȘITORÍ vb. I. v. cerșetori.

cersitorie
CERȘITORÍE s.f. v. cerșetorie.

cersitorime
CERȘITORÍME s.f. v. cerșetorime.

cersitorit
CERȘITORÍT s.n. v. cerșetorit.

cert
CERT, -Ă, cerți, -te, adj. De care nu te poți îndoi; sigur, neîndoios. – Din lat. certus.

certa
CERTÁ, cert, vb. I. 1. Refl. recipr. A se lua la ceartă cu cineva, a discuta cu glas ridicat, cu aprindere; a se gâlcevi, a se ciorovăi, a se ciondăni. ♦ A rupe relațiile de prietenie, a se învrăjbi cu cineva, a se supăra. ♢ Expr. A fi certat cu morala = a se abate sistematic de la principiile de etică; a fi imoral. A fi certat cu justiția = a nesocoti legile în mod sistematic. 2. Tranz. A mustra, a dojeni. 3. Tranz. (Înv.) A pedepsi. – Lat. certare.

certare
CERTÁRE, certări, s.f. (Înv.) Acțiunea de a (se) certa; mustrare; sfadă. – V. certa.

certat
CERTÁT, -Ă, certați, -te, adj. Care a rupt relațiile (de prietenie) cu cineva; supărat, învrăjbit. – V. certa.

certaret
CERTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, certăreți, -e, adj. (Adesea substantivat) Căruia îi place cearta, care caută ceartă; gâlcevitor, arțăgos. – Ceartă + suf. -ăreț.

certifica
CERTIFICÁ, certífic, vb. I. Tranz. A dovedi, a confirma, a întări (printr-un act, printr-o semnătură) autenticitatea, exactitatea, valabilitatea unui fapt, înscris etc. – Din fr. certifier, lat. certificare.

certificare
CERTIFICÁRE, certificări, s.f. Acțiunea de a certifica. – V. certifica.

certificat
CERTIFICÁT, certificate, s.n. Act oficial prin care se confirmă exactitatea unui fapt, autenticitatea unui înscris sau în care se atestă o anumită calitate, în vederea valorificării unor drepturi; atestat. ♢ Certificat de alegător = (în unele state) act prin care se constată înscrierea unui cetățean, în listele electorale și pe baza căruia acesta își exercită dreptul la vot. Certificat prenupțial = certificat medical eliberat celor ce vor să se căsătorească, prin care se atestă că starea sănătății acestora este corespunzătoare pentru întemeierea unei familii. – Din fr. certificat, lat. certificatum.

certitudine
CERTITÚDINE, certitudini, s.f. Siguranță, încredere deplină (în ceva sau în cineva). – Din lat. certitudo, -inis.

cerui
CERUÍ, ceruiesc, vb. IV. Tranz. A acoperi cu un strat de ceară; a unge, a freca, a lustrui cu ceară. ♦ A îmbiba cu ceară. – Ceară + suf. -ui.

ceruiala
CERUIÁLĂ, ceruieli, s.f. Faptul de a cerui; ceruire, ceruit. – Cerui + suf. -eală.

ceruire
CERUÍRE, ceruiri, s.f. Acțiunea de a cerui; ceruit. – V. cerui.

ceruit
CERUÍT, ceruituri, s.n. Ceruire. – V. cerui.

ceruleu
CERULÉU s.n. Substanță minerală albastră, obținută dintr-un amestec de acizi de cobalt și staniu. – Din fr. céruléum.

cerumen
CERÚMEN s.n. Substanță ceroasă secretată de glandele canalului auditiv extern al urechii; ceară. – Din fr. cérumen, lat. cerumen.

ceruminos
CERUMINÓS, -OÁSĂ, ceruminoși, -oase, adj. (Med.) De natura cerumenului. – Din fr. cérumineux.

cerut
CERÚT s.n. Faptul de a cere (3); cerșit, cerșetorie. – V. cere.

ceruza
CERÚZĂ s.f. Carbonat natural de plumb, alb sau cenușiu, cu luciu diamantin, folosit mai ales la prepararea vopselelor; alb de plumb. – Din fr. ceruse, lat. cerussa.

ceruzit
CERUZÍT s.n. Carbonat natural de plumb, care se prezintă sub formă de cristale albe cu luciu diamantin. [Var.: ceruzítă s.f.] – Din fr. cérusite.

ceruzita
CERUZÍTĂ s.f. v. ceruzit.

cervana
CERVÁNĂ, cervane, s.f. Numele a două specii de plante erbacee cu frunzele crestate pe margine, cu florile albe și cu fructele nucule (Lycopus exaltatus și europaeus) – Et. nec.

cervical
CERVICÁL, -Ă, cervicali, -e, adj. Care ține de partea dindărăt a gâtului; de la ceafă. – Din fr. cervical.

cervicita
CERVICÍTĂ, cervicite, s.f. Inflamație acută sau cronică a colului uterin sau a vezicii urinare. – Din fr. cervicite.

cervicotomie
CERVICOTOMÍE, cervicotomii, s.f. (Med.) Incizie chirurgicală la nivelul colului uterin. – Din fr. cervicotomie.

cervid
CERVÍD, cervide, s.n. (La pl.) Familie de mamifere rumegătoare ai cărei masculi au coarne osoase, ramificate; (și la sg.) animal din această familie. – Din fr. cervidés.

cervin
CERVÍN, -Ă, cervini, -e, adj. (Rar) Asemănător cerbului. – Din fr. cervin.

cervis
CERVÍȘ, cervișuri, s.n. (Înv.) 1. Grăsime de vacă, topită, păstrată în bășici și întrebuințată în alimentație. 2. Carne conservată în seu topit. [Var.: cirivíș, cirvíș s.n.] – Din tc. çervis.

cervix
CÉRVIX s.n. Partea inferioară a uterului sau a vezicii urinare; col uterin sau vezical. – Din fr. cérvix.

cescut
CESCÚȚ, cescuțuri, s.n. (Reg.) Timp foarte scurt; clipă. – Din ceas.

cesiona
CESIONÁ, cesionez, vb. I. Tranz. A transmite un drept de creanță unei alte persoane în temeiul unui contract de cesiune; a renunța de bunăvoie la un drept în avantajul cuiva. [Pr.: -si-o-] – Din cesiune.

cesionar
CESIONÁR, -Ă, cesionari, -e, s.m. și f. Persoană care beneficiază de un contract de cesiune, căreia i se transferă de la altcineva un bun sau un drept. [Pr.: -si-o-] – Din fr. cessionnaire.

cesiu
CÉSIU s.n. Element chimic, metal alcalin monovalent, moale, alb, care se găsește în cantități foarte mici alături de potasiu și se folosește la fabricarea celulelor fotoelectrice. – Din fr. césium.

cesiune
CESIÚNE, cesiuni, s.f. Transmitere de către o persoană altei persoane a unui drept de creanță cu titlu oneros în temeiul unui contract. ♦ (Concr.) Obiect, bun cesionat. [Pr.: -si-u-] – Din fr. cession, lat. cessio, -onis.

cest
CEST^1, cesturi, s.n. Mănușă de piele, armată cu plumb și cu fier, de care se serveau atleții din antichitate în luptele pugilistice. ♦ (Rar) Pugilat. – Din fr. ceste, lat. caestus.

CEST^2, CEÁSTĂ, cești, ceste, adj. dem. (Înv. și reg.) Acest. [Gen.-dat. sg. cestui, cestei, gen.-dat. pl. cestor] – Din acest (prin afereză).

cesta
CÉSTA, CEÁSTA, ceștia, cestea, pron. dem. (Înv. și reg.) Acesta. [Gen.-dat. sg. cestuia, cesteia, gen.-dat.pl. cestora] – Din acesta (prin afereză).

cestalalt
CÉSTĂLALT, CEÁSTĂLALTĂ, ceștilalți, cestelalte, pron. dem. (Rar) Acela care (din doi sau din două grupuri) este mai în apropierea noastră; ăstălalt. – Cest + alalt (înv. „celălalt”).

cestod
CESTÓD, cestode, s.n. (La pl.) Clasă de viermi platelminți în formă de panglică, paraziți intestinali; (și la sg.) vierme din această clasă. – Din fr. cestode.

cesulet
CESULÉȚ, cesulețe, s.n. Diminutiv al lui ceas. – Ceas + suf. -uleț.

cesculita
CEȘCULÍȚĂ, ceșculițe, s.f. Ceșcuță. – Ceașcă + suf. -uliță.

cescuta
CEȘCÚȚĂ, ceșcuțe, s.f. Diminutiv al lui ceașcă; ceșculiță. – Ceașcă + suf. -uță.

cetaceu
CETACÉU, cetacee, s.n. (La pl.) Ordin de mamifere acvatice care cuprinde cele mai mari animale actuale, cu corpul de forma unui pește și cu membrele anterioare transformate în lopeți; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. – Din fr. cétacé.

cetaceum
CETACÉUM s.n. Grăsime extrasă din cavitățile pericraniene ale unei specii de balene, utilizată în cosmetică și în farmacie. – Din lat. caetaceum.

cetas
CETÁȘ, cetași, s.m. (Înv.) Membru al unei cete; ortac. ♦ Căpitan (de haiduci); conducător al unui grup de lucrători, de dansatori etc. – Ceată + suf. -aș.

cetate
CETÁTE, cetăți, s.f. 1. Loc întărit printr-un sistem de fortificații; fortăreață. ♦ Oraș sau cartier al unui oraș care reprezintă o unitate cu caracteristici speciale. Cetate universitară. ♦ Nume dat cartierului mai vechi al unui oraș în care a existat o cetate (1). ♦ Locuitorii unui oraș (întărit). 2. (Înv.; în sintagma) Cetate de scaun = reședința permanentă a domnului în țările românești; capitală. – Lat. civitas, -atis.

cetatean
CETĂȚEÁN, -Ă, cetățeni, -e, s.m. și f. Locuitor al unui stat, care se bucură de drepturi civile și politice și care are anumite obligații față de acel stat. ♦ (La vocativ) Termen oficial de adresare; cuvânt cu care ne adresăm unei persoane al cărei nume nu-l cunoaștem. – Cetate + suf. -ean.

cetateanca
CETĂȚEÁNCĂ, cetățence, s.f. Cetățeană. – Cetățean + suf. -că.

cetatenesc
CETĂȚENÉSC, -EÁSCĂ, cetățenești, adj. De cetățean, al cetățenilor; civic. – Cetățean + suf. -esc.

cetateneste
CETĂȚENÉȘTE adv. În felul cetățenilor, ca cetățenii. – Cetățean + suf. -ește.

cetatenie
CETĂȚENÍE s.f. Condiția juridică de cetățean, situația de cetățean. – Cetățean + suf. -ie.

cetatuie
CETĂȚÚIE, cetățui, s.f. Diminutiv al lui cetate; fortăreață; întăritură naturală. [Pr.: -țu-ie] – Cetate + suf. -uie.

cetena
CETÉNĂ, cetene, s.f. Substanță chimică obținută prin piroliza acetonei și care se prezintă sub formă de gaz cu miros înecăcios. – Din fr. cétène.

cetera
CETERÁ, céter, vb. I. (Reg.) 1. Intranz. A cânta din ceteră, p. ext.. din alt instrument muzical sau din gură. 2. Tranz. Fig. A bate pe cineva la cap; a plictisi, a sâcâi. – Din ceteră.

ceteras
CETERÁȘ, ceterași, s.m. (Reg.) Persoană care cântă din ceteră; violonist, lăutar, scripcar. – Ceteră + suf. -aș.

cetera
CÉTERĂ, ceteri, s.f. (Reg.) Vioară. – Lat. cithera (= cithara).

cetet
CETÉȚ, ceteți, s.m. (Înv.) Persoană care citește; cititor. – Din sl. čĩtĩcĩ.

ceti
CETÍ vb. IV. v. citi.

cetina
CÉTINĂ, cetini, s.f. 1. Ramură, creangă de brad; p. ext. brad. ♦ Nume dat speciilor de arbori și de tufe din clasa coniferelor. 2. Compus: cetină-de-negi = mic arbust rășinos ornamental din familia pinaceelor, totdeauna verde, cu tulpini culcate, foarte ramificate, cu frunze solzoase și cu flori dioice sau monoice (Juniperus sabina). [Pl. și: cetine] – Din bg., scr. četina.

cetinis
CETINÍȘ, cetinișuri, s.n. Pădure tânără, desiș de conifere. – Cetină + suf. -iș.

cetinita
CETINÍȚĂ, cetinițe, s.f. Cetioară. – Cetină + suf. -iță.

cetioara
CETIOÁRĂ, cetioare, s.f. Diminutiv al lui cetină; cetiniță. [Pr.: -ti-oa-] – Cetină + suf. -ioară.

cetire
CETÍRE s.f. v. citire.

cetit
CETÍT^1 s.n. v. citit^1.

CETÍT^2, -Ă adj. v. citit^2.

cetitor
CETITÓR, -OÁRE, s.m. și f. v. cititor.

cetlau
CETLẮU s.n. v. ceatlău.

cetlui
CETLUÍ, cetluiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A lega strâns, a lega fedeleș. 2. A bate. – Din magh. csatolni.

cetnic
CÉTNIC, cetnici, s.m. 1. Participant la lupta armată de partizani a popoarelor slave din Peninsula Balcanică în sec. XIX împotriva asupritorilor turci. 2. Membru al unor organizații de tip fascist care au activat în Iugoslavia. – Din scr. četnici.

cetoacidoza
CETOACIDÓZĂ s.f. Stare patologică caracterizată prin scăderea rezervei alcaline a sângelui, datorită acumulării de acetonă, acid acetilacetic etc. [Pr.: -to-a-] – Din fr. cétoacidose.

cetogen
CETOGÉN, -Ă, cetogeni, -e, adj. (Despre alimente sau despre regimul de hrană) Care favorizează producerea de cetone în organism. – Din fr. cétogène.

cetogeneza
CETOGENÉZĂ, cetogeneze, s.f. (Biochim.) Formarea cetonei în organism. – Din fr. cétogenèse.

cetona
CETÓNĂ, cetone, s.f. Nume generic dat unor compuși organici, care se obțin mai ales prin

cetonemie
CETONEMÍE, cetonemii, s.f. (Fiziol.) Prezență a corpilor cetonici în sânge; cantitate de corpi cetonici prezentă în sânge. – Din fr. cétonémie.

cetonic
CETÓNIC, -Ă, cetonici, -e, adj. De natura cetonei. ♢ Corpi cetonici = produși intermediari ai metabolismului lipidelor, rezultați prin oxidarea acizilor grași. – Din fr. cétonique.

cetonurie
CETONURÍE s.f. Eliminare prin urină a cetonelor rezultate din arderea incompletă a grăsimilor. – Din fr. cétonurie.

cetoza
CETÓZĂ s.f. Monozaharid care conține cetonă. – Din fr. cétose.

cetos
CEȚÓS, -OÁSĂ, cețoși, -oase, adj. Cu ceață, plin de ceață, întunecat de ceață. – Ceață + suf. -os.

ceuca
CÉUCĂ, ceuce, s.f. (Zool.) Stăncuță. – Din bg., scr. čavka.

ceucuta
CEUCÚȚĂ, ceucuțe, s.f. Diminutiv al lui ceucă. – Ceucă + suf. -uță.

ceva
CEVÁ pron. nehot., adj. nehot., adv. I. Pron. nehot. 1. Un lucru oarecare; oarece. ♢ Expr. A fi (sau a ajunge etc.) ceva de speriat, se spune despre cineva sau despre ceva care iese din comun (în bine sau în rău), care provoacă uimire, spaimă etc. Așa ceva = un lucru ca acesta. E ceva de el (sau de capul lui) = are (unele) calități. 2. Un lucru (cât de) mic, o cantitate, o parte (cât de) neînsemnată, (cât de) puțin. Să fac și eu ceva cât stau aici. 3. Lucru important, valoros, mult. II. Adj. nehot. 1. Oarecare, oarecât, câtva. 2. (Fam.) Foarte bun, foarte frumos. ♢ Expr. Mai ceva = mai de seamă, mai frumos, mai bun sau mai rău, mai urât etc. III. Adv. Întrucâtva, puțin, cât mai (sau cât de) puțin. ♦ (Repetat) Cât de cât, măcar, (foarte) puțin. – Ce + va.

cevasi
CEVÁȘI pron. nehot. (Înv. și reg.) Ceva. – Ceva + și.

cevasilea
CEVÁȘILEA pron. nehot. (Pop. și fam.) Ceva. – Cevași + le + a.

ceviana
CEVIÁNĂ, ceviane, s.f. Fiecare dintre cele trei drepte care unesc un punct oarecare cu vârfurile unui triunghi, punctul fiind coplanar cu triunghiul. [Pr.: – vi-a-] – Din fr. cévienne.

cezar
CEZÁR, cezari, s.m. Titlu dat împăraților romani; p. gener. împărat. [Acc. și: cézar] – Din lat. caesar.

cezarian
CEZARIÁN, -Ă, cezarieni, -e, adj. (Rar) Privitor la cezarii romani, care aparține epocii cezarilor romani. [Pr.: -ri-an] – Din fr. césarien.

cezariana
CEZARIÁNĂ, cezariene, s.f. (Și adjectival) Intervenție chirurgicală în regiunea abdominală, care constă în extragerea fătului viu prin deschiderea uterului, în cazuri de naștere dificilă; cezarotomie. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. césarienne.

cezarism
CEZARÍSM s.n. Guvernare dictatorială militară instituită de Caius Iulius Cezar în Roma antică. ♦ Guvernământ despotic, sprijinit de armată. – Din fr. césarisme.

cezarocraiesc
CEZARO-CRĂIÉSC, -IÁSCĂ, cezaro-crăiești, adj. (Înv.) Al Imperiului Austro-Ungar, privitor la acesta. [Var.: chezaro-crăiésc, -iáscă adj.] – După germ. Kaiserlich-Königlich.

cezarotomie
CEZAROTOMÍE, cezarotomii, s.f. (Med.) Cezariană. – Din fr. césarotomie.

cezura
CEZÚRĂ, cezuri, s.f. Pauză ritmică înăuntrul unui vers, care împarte versul în părți de obicei egale (emistihuri), pentru a ușura recitarea și a susține cadența. – Din lat caesura, fr. césure.

chachacha
CHA-CHA-CHA s.n. Dans modern cu ritm vioi, inspirat din folclorul afro-cubanez. [Pr.: cea-cea-cea] – Din sp. cha-cha-cha.

chalon
CHÁLON s.n. Substanță produsă de glandele cu secreție internă, care, circulând prin sânge, are acțiune inhibitoare asupra funcțiunii altor organe. [Pr.: șa-] – Cuv. fr.

chamois
CHAMOIS s.n. Piele de căprioară, de cerb, de miel sau de oaie, tăbăcită printr-un procedeu special și folosită pentru unele confecții, pentru spălatul obiectelor metalice și ca filtru de benzină. [Pr.: șamuá] – Cuv. fr.

chardonnay
CHARDONNAY s.n. Soi de viță de vie, de origine franceză, cu struguri mici, cilindrici, cu boabe rotunde, albe-verzui, care produce vinuri dulci; p. ext. vin din acest soi de viță. [Pr.: șardoné] – Cuv. fr.

charleston
CHARLESTON s.n. Dans american de salon. cu mișcare rapidă; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: ceárlston] – Cuv. engl.

charter
CHÁRTER, chartere, s.n. 1. Tip de contract de transport naval sau aerian deosebit de cursele regulate, organizat în funcție de necesități. 2. Avion sau navă care circulă conform unui charter (1). [Pr.: ceártăr] – Din engl. charter.

chartreuse
CHARTREUSE s.n. Sort de lichior obținut prin macerarea în alcool etilic a unui amestec de plante, care apoi se distilează, se amestecă cu sirop de zahăr, se îmbuteliază și se păstrează mai mult timp pentru desăvârșirea aromei. [Pr.: șartröz] – Cuv. fr.

chasse
CHASSÉ s.n. Pas mare de dans sau gimnastică cu un picior alunecând înainte. [Pr.: șasé] – Cuv. fr.

chateaubriand
CHATEAUBRIAND s.n. Specialitate culinară, preparată din mușchi (gros) de vacă. [Pr.: șa-to-bri-án] – Cuv. fr.

cheag
CHEÁG, cheaguri, s.n. 1. Ferment extras din sucul gastric al rumegătoarelor tinere și al copilului, care are proprietatea de a închega cazeina din lapte; chimozină, lactoferment. 2. Una dintre cele patru despărțituri ale stomacului rumegătoarelor, din care se extrage cheagul (1). 3. (În sintagma) Cheag sangvin = masă gelatinoasă roșie care se formează prin închegarea sângelui; coagul. 4. Fig. Fond inițial al unei averi mai mari. ♢ Expr. A prinde cheag = a începe să se îmbogățească, a se îmbogăți. A avea cheag = a fi bogat – Lat. *clagum (= coagulum).

chebap
CHEBÁP, chebapuri, s.n. Friptură la frigare, pregătită cu mirodenii, specifică bucătăriei turcești. – Din tc. kebap.

chec
CHEC, checuri, s.n. Sort de prăjitură de origine englezească, preparată din aluat cu grăsime, stafide, rahat etc. și coaptă în forme. – Din engl. cake.

chedru
CHÉDRU, chedri, s.m. (Bot.; înv. și pop.) Cedru. – Din sl. kedrŭ.

chef
CHEF, chefuri, s.n. 1. Petrecere zgomotoasă cu mâncare, băutură (și cântec). 2. Stare de (ușoară) beție și de bună dispoziție a omului care a băut. 3. Bună dispoziție, voie bună, veselie; toane bune. 4. Voie, poftă, dorință. ♦ Dorință ciudată, neașteptată; capriciu, toană. 5. (Înv.) Tabiet. – Din tc. keyf (lit. keyif).

chefal
CHEFÁL, chefali, s.m. Nume dat mai multor specii de pești marini, cu partea superioară a capului mare și turtită și cu o pată aurie pe opercul (Mugil). - Din ngr. kéfalos.

chefalui
CHEFĂLUÍ, chefăluiesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se ameți de băutură; a se îmbăta. – Chef + suf. -ălui.

cheferist
CHEFERÍST, -Ă s.m. și f. v. ceferist.

chefir
CHEFÍR s.n. Produs lactat dietetic preparat din lapte integral sau smântânit, acidulat cu un ferment vegetal, care constituie o băutură gustoasă, cu valoare nutritivă și cu proprietăți terapeutice însemnate. – Din fr. kéfir, képhir.

chefliu
CHEFLÍU, -ÍE, cheflii, adj. Căruia îi plac chefurile; p. ext. cu chef, amețit de băutură; vesel, bine dispus. – Din tc. keyfli (lit. keyifli).

chefni
CHEFNÍ, pers. 3 chefnește, vb. IV. Intranz. (Despre câini) A lătra scurt, repetat și agitat (urmărind vânatul, manifestându-și bucuria etc.); a țăhni. – Formație onomatopeică.

chefnit
CHEFNÍT, chefnituri, s.n. (Rar) Faptul de a chefni; lătrat scurt, repetat, agitat, țăhnit. – V. chefni.

chefos
CHEFÓS, -OÁSĂ, chefoși, -oase, adj. (Reg.) Vesel, cu chef. – Chef + suf. -os.

cheftea
CHEFTEÁ s.f. v. chiftea.

chefui
CHEFUÍ, chefuiesc, vb. IV. Intranz. A face un chef (1), a petrece zgomotos, cu băutură (și cu cântec); a benchetui. – Chef + suf. -ui.

chefulet
CHEFULÉȚ, chefulețe, s.n. (Fam.) Diminutiv al lui chef; chefușor. – Chef + suf. -uleț.

chefusor
CHEFUȘÓR, chefușoare, s.n. (Fam.) Chefuleț. – Chef + suf. -ușor.

chehaia
CHEHAIÁ, chehaiele, s.f. 1. (Reg.) Șef al pădurarilor. 2. (Înv.) Slujbaș vamal; șef de poștă. 3. (Înv.) Intendent al vizirului sau al unui pașă turc, însărcinat cu inspecția curții acestora. 4. (Înv.) Reprezentant al domnilor români pe lângă Poarta otomană. [Var.: cheháie, chiháie s.f.] – Din tc. kehaya.

chehaialac
CHEHAIALẤC s.n. v. chehailâc.

chehaie
CHEHÁIE s.f. v. chehaia.

chehailac
CHEHAILẤC s.n. (Înv.) Funcția, rangul de chehaia. [Var.: cehaialấc s.n.] – Din tc. kehaylik.

chei
CHEI, cheiuri, s.n. 1. Construcție amenajată într-un port pentru acostarea, încărcarea și descărcarea vapoarelor, servind, totodată, la consolidarea malului și la apărarea acestuia de acțiunea apelor; p. ext. stradă de-a lungul și la marginea unei asemenea construcții. 2. Platformă construită în lungul unei linii de cale ferată, la înălțimea pardoselii vagoanelor, pentru a ușura încărcarea și descărcarea lor. [Var.: cheu s.n.] – Din bg. kei, fr. quai.

cheiaj
CHEIÁJ s.n. Staționare la chei (1) a unei nave. – Chei + suf. -aj.

cheie
CHÉIE, chei, s.f. 1. Obiect de metal care servește la încuierea sau descuierea unei broaște sau a unui lacăt. ♢ Loc. adj. și adv. La cheie = (despre locuințe, uzine etc.) (care este) complet finisat, bun pentru a fi dat în folosință. ♢ Expr. A ține (ceva sau pe cineva) sub cheie = a ține (ceva sau pe cineva) încuiat. Cheia și lacătul = totul; începutul și sfârșitul. 2. Fig. Procedeu prin care se poate explica sau dezlega ceva; explicație, dezlegare. ♢ Roman (sau povestire etc.) cu cheie = roman (sau povestire etc.) care înfățișează, transparent, personaje sau fapte reale, de oarecare notorietate. Cheie cu cifru = sistem după care se înlocuiesc literele și cifrele reale cu altele convenționale pentru ca textul să nu fie înțeles de alte persoane. Poziție-cheie = poziție strategică, economică etc. de importanță deosebită. 3. Unealtă de metal cu care se strâng sau se desfac șuruburile sau piulițele. ♢ Cheie franceză (sau universală) = unealtă de metal reglabilă printr-un dispozitiv cilindric cu ghivent, astfel ca între fălcile ei să poată fi prins și răsucit orice tip de șurub sau de piuliță. ♦ Mic instrument de metal cu care se întoarce resortul ceasului sau al altor mecanisme; unealtă de metal sau de lemn cu care se întind coarde le unor instrumente muzicale. 4. (Muz.) Semn convențional pus la începutul portativului, pentru a indica poziția unei note de o anumită înălțime, și, prin aceasta, a tuturor celorlalte note. Cheia sol. 5. (La pl.) Vale îngustă, lipsită de albie majoră, între doi pereți înalți și abrupți, acolo unde apa râului, întâlnind roci compacte, exercită o puternică eroziune în adâncime. Cheile Turzii. 6. (În sintagma) Cheie de boltă (sau de arc) = bolțar, de obicei decorat, situat în punctul cel mai înalt al unei bolți sau al unui arc, având rolul de a încheia construcția și de a susține celelalte bolțare; fig. element de bază care explică sau dezleagă o problemă; bază. – Lat. clavis.

cheilita
CHEILÍTĂ, s.f. Inflamație a buzelor, apărută în eczeme, micoze, avitaminoze etc. [Pr.: -che-i-] – Din fr. chéilite.

cheiloplastie
CHEILOPLASTÍE, cheiloplastii, s.f. (Med.) Reconstituire a buzei prin intervenție chirurgicală. [Pr.: che-i-] – Din fr. chéiloplastie.

cheiromegalie
CHEIROMEGALÍE, cheiromegalii, s.f. (Med.) Hipertrofie a mâinii. [Pr.: -che-i – Var.: chiromegalíe s.f.] – Din fr. chéiromégalie.

cheiropter
CHEIROPTÉR, cheiroptere, s.n. (La pl.) Ordin de mamifere cu aripi membranoase; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. [Pr.: che-i-] – Din fr. chéiroptère.

cheita
CHEÍȚĂ, cheițe, s.f. 1. Diminutiv al lui cheie. 2. (Pop.) Cusătură (colorată) în zigzag, cu care se încheie marginile la o cămașă țărănească. ♦ Mică întăritură cusută la capătul unei tăieturi făcute într-o stofă, pentru a împiedica destrămarea materialului. ♦ Cheotoare (1) subțire, făcută din ață. – Cheie + suf. -iță.

chel
CHEL, CHEÁLĂ, chei, chele, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Care are chelie, căruia i-a căzut (tot) părul de pe cap; (despre cap) care nu are păr; pleșuv. – Din tc. kel.

chelar
CHELÁR, chelari, s.m. Persoană care deținea cheile cămării sau pivniței și care administra proviziile unei gospodării boierești. – Din sl. kelarŭ.

chelalai
CHELĂLĂÍ, pers. 3 chelắlăie, vb. IV. Intranz. (Despre câini, rar despre alte animale) A scoate sunete tânguitoare, ascuțite și repetate; a scheuna. – Formație onomatopeică.

chelalaiala
CHELĂLĂIÁLĂ, chelălăieli, s.f. Sunet tânguitor și repetat scos de câini sau rar, de alte animale; chelălăit, scheunat, chelălăitură. [Pr.: -lă-ia-] – Chelălăi + suf. -eală.

chelalait
CHELĂLĂÍT^1 s.n. Chelălăială. – V. chelălăi.

CHELĂLĂÍT^2, -Ă, chelălăiți, -te, adj. (Despre lătrat) Tânguitor, ascuțit și repetat. – V. chelălăi.

chelalaitura
CHELĂLĂITÚRĂ, chelălăituri, s.f. Chelălăială. [Pr.: -lă-i-] – Chelălăi + suf. -tură.

chelareasa
CHELĂREÁSĂ, chelărese, s.f. Soția chelarului; femeie care îndeplinea funcția de chelar; chelăriță. – Chelar + suf. -easă.

chelarita
CHELĂRÍȚĂ, chelărițe, s.f. Chelăreasă. – Chelar + suf. -iță.

chelbe
CHÉLBE s.f. (Pop.) Boală care constă în căderea părului de pe cap în arii rotunde, care pot fuziona; peladă; p. gener. chelie, calviție. – Et. nec.

chelbos
CHELBÓS, -OÁSĂ, chelboși, -oase, adj., s.m. și f. (Pop.) (Om) care are chelbe; p. gener. (om) chel. – Chelbe + suf. -os.

chelbosi
CHELBOȘÍ, chelboșesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A deveni chelbos; p. gener. a cheli. ♢ Expr. Doar n-am chelboșit! = doar n-am înnebunit! – Din chelbos.

chelen
CHELÉN s.n. Anestezic local pe bază de clorură de etil. – Din fr. kélène.

chelfaneala
CHELFĂNEÁLĂ, chelfăneli, s.f. (Pop. și fam.) Bătaie zdravănă dată cuiva sau primită de cineva. – Chelfăni + suf. -eală.

chelfani
CHELFĂNÍ, chelfănesc, vb. IV. Tranz. (Pop. și fam.) A bate tare pe cineva. – Et. nec.

cheli
CHELÍ, chelesc, vb. IV. Intranz. A deveni chel. – Din chel.

chelicer
CHELICÉR, chelicere, s.n. Fiecare dintre cele două apendice ale animalelor arahnide, care au rolul de a prinde prada. – Din fr. chélicère.

chelicerat
CHELICERÁT, -Ă, chelicerați, -te, adj., s.f. 1. Adj. De chelicere. 2. S.f. (La pl.) Subîncrengătură de artropode care au chelicere; (și la sg.) animal din această subîncrengătură. – Din fr. chélicérates.

chelie
CHELÍE, chelii, s.f. 1. Cădere definitivă a părului de pe cap, provocată de diverse boli; calviție, pleșuvie. 2. Porțiune a capului lipsită definitiv de păr. – Chel + suf. -ie.

chelifer
CHELIFÉR, cheliferi, s.m. (Zool.) Scorpionul de cărți. – Din fr. chélifère.

chelna
CHÉLNĂ s.f. v. chilnă.

chelnar
CHÉLNĂR s.m. v. chelner.

chelnarita
CHÉLNĂRIȚĂ s.f. v. chelneriță.

chelner
CHÉLNER, chelneri, s.m. Bărbat care servește consumatorii într-un local de consum; ospătar. [Var.: chélnăr s.m.] – Din germ. Kellner.

chelnerita
CHÉLNERIȚĂ, chelnerițe, s.f. Femeie care servește pe consumatori într-un local de consum; ospătăriță. [Var.: chélnăriță s.f.] – Chelner + suf. -iță.

cheloid
CHELOÍD, cheloide, s.n. Tumoare a pielii, cu aspect fibros, alungit, apărută de obicei pe locul unei cicatrice. – Din fr. chéloïde.

chelonian
CHELONIÁN, chelonieni, s.m. (La pl.) Ordin de reptile al căror corp este închis într-o carapace osoasă; (și la sg.) reptilă care face parte din acest ordin. [Pr.: -ni-an] – Din fr. chélonien.

cheltui
CHELTUÍ, cheltuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A da o sumă de bani pentru a cumpăra sau a plăti ceva, pentru a ajuta pe cineva etc.; (peior.) a risipi, a irosi banii pe ceva, cu cineva etc. 2. A consuma, a folosi energie, timp etc. – Din magh. költeni.

cheltuiala
CHELTUIÁLĂ, cheltuieli, s.f. Faptul de a cheltui; (concr.) bani cheltuiți. ♢ Cheltuieli de judecată = sumă de bani pe care este obligat s-o plătească, pe baza unei hotărâri judecătorești, partea care a pierdut un proces părții care a câștigat procesul. ♢ Expr. Cu (sau pe) cheltuiala cuiva = cu mijloace bănești oferite de altcineva. Bani de cheltuială = bani destinați cheltuielilor curente. A se pune pe cheltuială = a cheltui mult (și nerațional). A băga (sau a pune pe cineva) la cheltuială = a face (pe cineva) să cheltuiască bani mulți. (Fam.) A da cuiva de cheltuială = a bate pe cineva. ♦ Consum de mijloace materiale, de muncă, energie etc. pentru satisfacerea unor nevoi, a unor obligații etc. ♦ (În contabilitate; la pl.) Rubrică dintr-un registru în care se trec sumele cheltuite. [Pr.: -tu-ia-] – Cheltui + suf. -eală.

cheltuire
CHELTUÍRE s.f. Acțiunea de a cheltui și rezultatul ei. – V. cheltui.

cheltuitor
CHELTUITÓR, -OÁRE, cheltuitori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care cheltuiește mult și fără rost; (om) risipitor. [Pr.: -tu-i-] – Cheltui + suf. -tor.

chema
CHEMÁ, chem, vb. I. I. Tranz. 1. A spune, a striga, a comunica cuiva să vină aproape sau într-un anumit loc. 2. A pofti, a îndemna (în mod oficial) pe cineva să participe la o acțiune, la un fapt; a solicita, a apela la... ♦ (Poetic) A evoca. 3. A ordona, a impune cuiva (în mod oficial) să se prezinte într-un anumit loc. ♦ Expr. A chema la ordine = a cere, a soma să respecte anumite reguli de disciplină, liniște etc. A chema sub arme (sau sub drapel) = a) a încorpora (un contingent); b) a mobiliza armata. II. Refl. (impers.) A avea numele..., a se numi; a însemna, a se zice, a se socoti. ♦ Expr. Se cheamă că... = însemnează că..., vrea să zică. – Lat. clamare.

chemare
CHEMÁRE, chemări, s.f. Acțiunea de a chema și rezultatul ei. 1. Exprimare orală sau în scris a dorinței cuiva ca cineva să vină aproape sau într-un anumit loc. ♦ Strigăt, țipăt (care cheamă) ♦ (Concr.) Proclamație. 2. Îndemn de a participa la o acțiune, la un fapt. 3. Ordin, dispoziție (cu caracter oficial) de a se prezenta într-un anumit loc. 4. Fig. Înclinație, vocație. ♦ Misiune, menire. – V. chema.

chemat
CHEMÁT, -Ă, chemați, -te, adj. Care posedă însușirile, mijloacele, vocația necesară pentru a face ceva. – V. chema.

chemator
CHEMĂTÓR, -OÁRE, chemători, -oare, adj. Care cheamă. ♦ (Pop.; substantivat, m.) Persoană care invită pe cunoscuți la nuntă; vornicel. – Chema + suf. -ător.

chembrica
CHÉMBRICĂ, chembrici, s.f. Țesătură subțire de bumbac, vopsită într-o singură culoare și bine apretată. – Din engl. cambric.

chemigrafie
CHEMIGRAFÍE s.f. Tehnică a gravării clișeelor tipografice pe cale chimică. – Din fr. chémigraphie.

chemindefer
CHEMIN DE FER subst. Joc de noroc asemănător cu bacaraua. [Pr.: șmen dö fér] – Cuv. fr.

chemitipie
CHEMITIPÍE, chemitipii, s.f. (Poligr.) Chemigrafie. – Din fr. chémitypie.

chemoluminiscenta
CHEMOLUMINISCÉNȚĂ s.f. v. chimiluminiscență.

chemorezistenta
CHEMOREZISTÉNȚĂ, chemorezistențe, s.f. (Med.) Chimiorezistență. – Din germ. Chemoresistenz.

chemosinteza
CHEMOSINTÉZĂ, chemosinteze, s.f. Fenomen prin care organismele vii folosesc, în sintezele organice, energia chimică rezultată prin oxidarea unor substanțe minerale; chimiosinteză. – Din germ. Chemosynthese.

chemosorbitie
CHEMOSORBÍȚIE, chemosorbiții, s.f. Fixare a unei substanțe pe suprafața unui corp în urma unei combinații chimice între substanță și corpul respectiv. – Din fr. chémosorption.

chemotactism
CHEMOTACTÍSM, chemotactisme, s.n. (Biol.) Deplasare a unui organism liber spre un excitant de natură chimică; chemotaxie, chimiotactism, chimiotaxie. – Din germ. Chemotaktismus.

chemotaxie
CHEMOTAXÍE, chemotaxii, s.f. (Biol.) Chemotactism. – Din germ. Chemotaxia.

chemoterapie
CHEMOTERAPÍE s.f. Tratare a unor boli cu ajutorul anumitor substanțe chimice care distrug microbii sau împiedică dezvoltarea lor. – Din germ. Chemotherapie.

chemotropism
CHEMOTROPÍSM, chemotropisme, s.n. (Bot.) Chimiotropism. – Din germ. Chemotropismus.

chenaf
CHENÁF, chenafi, s.m. Plantă erbacee cu flori galbene, din tulpina căreia se extrag fibre textile (Hibiscus cannabinus). – Et. nec.

chenar
CHENÁR, chenare, s.n. Margine (lucrată, desenată, sculptată etc.) pe care o are de jur împrejur un obiect și care de obicei servește ca ornament. Chenarul covorului, al diplomei, al ferestrei. - Din tc. kenar.

chenaras
CHENĂRÁȘ, chenărașe, s.n. Diminutiv al lui chenar. – Chenar + suf. -aș.

chenarui
CHENĂRUÍ, chenăruiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A încadra într-un chenar. Chenar + suf. -ui.

chenaruire
CHENĂRUÍRE, chenăruiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a chenărui și rezultatul ei. – V. chenărui.

chenaruit
CHENĂRUÍT, -Ă, chenăruiți, -te, adj. (Rar) Cu chenar. – V. chenărui.

chenopodiacee
CHENOPODIACÉE, chenopodiacee, s.f. (La pl.) Familie de plante perene cu flori mici, de obicei verzui, dispuse în inflorescențe dese; (și la sg.) plantă din această familie. [Pr.: -di-a-] – Din fr. chénopodiacées.

chenzinal
CHENZINÁL, -Ă, chenzinali, -e, adj. Care are loc la fiecare chenzină. Chenzină + suf. -al.

chenzina
CHENZÍNĂ, chenzine, s.f. 1. Salariu pe care cineva îl primește la fiecare jumătate de lună. 2. Perioadă de timp care trece între o chenzină (1) și alta. – Din fr. quinzaine.

cheotoare
CHEOTOÁRE, cheotori, s.f. 1. Mic ochi de ață, de șiret, de stofă etc. la un obiect de îmbrăcăminte, prin care se petrece nasturele pentru a încheia obiectul. 2. Tăietura din partea stângă (sau dreaptă) a reverului unei haine (bărbătești); butonieră. 3. (Pop.) Loc unde se împreună bârnele la colțurile caselor. [Pr.: che-o- – Var.: cheutoáre, chiotoáre s.f.] – Lat. *clautoria (< *clautus = clavutus).

chepcel
CHEPCÉL s.n. v. chipcel.

chepeneag
CHEPENEÁG s.n. v. căpeneag.

chepeng
CHEPÉNG, chepenguri, s.n. 1. Ușă sau capac orizontal sau ușor înclinat, cu care se închide intrarea într-o pivniță, într-o magazie de navă etc. 2. (Rar) Oblon la o fereastră, la un galantar sau la o ușă de prăvălie, care se poate ridica și lăsa vertical. – Din tc. kepenk.

chera
CHÉRA s.f. art. (Grecism înv.; urmat de un n. pr.) Cucoană, doamnă. – Din ngr. kérá.

cheraples
CHERAPLÉȘ, cherapleși, s.m. (Reg.) Om prostănac. – Et. nec.

cheratina
CHERATÍNĂ s.f. Proteină care intră în structura părului, epidermei, unghiilor, coamelor, copitelor etc. – Din fr. kératine.

cheratinizare
CHERATINIZÁRE s.f. Îngroșare a stratului cornos al pielii, care apare în unele boli de piele. – Din cheratină.

cheratinizat
CHERATINIZÁT, -Ă, cheratinizați, -te, adj. Cu cheratină; îngroșat cu cheratină. – Din fr. kératinisé.

cheratita
CHERATÍTĂ, cheratite, s.f. Inflamație acută sau cronică a corneei. – Din fr. kératite.

cheratocon
CHERATOCÓN, cheratocoane, s.n. (Med.) Deformare conică a corneei, însoțită de scăderea accentuată a vederii. – Din fr. kératocone.

cheratoconjunctivita
CHERATOCONJUNCTIVÍTĂ, cheratoconjunctivite, s.f. (Med.) Inflamație simultană a corneei și conjunctivei. – Din fr. kératoconjonctivite.

cheratodermie
CHERATODERMÍE, cheratodermii, s.f. (Med.) Denumire generică pentru hiperplazii ale stratului cornos. – Din fr. kératodermie.

cheratolitic
CHERATOLÍTIC, -Ă, cheratolitici, -ce, adj., s.n. (Med.) (Substanță) decapantă. – Din fr. kératolytique.

cheratom
CHERATÓM, cheratoame, s.n. (Med.) Denumire generică pentru cheratodermii. – Din fr. keratome.

cheratometru
CHERATOMÉTRU, cheratometre, s.n. (Med.) Instrument pentru măsurarea curburii corneei. – Din fr. kératomètre.

cheratoplastie
CHERATOPLASTÍE, cheratoplastii, s.f. Operație care constă în înlocuirea unui fragment din corneea bolnavă cu un fragment de cornee normală. – Din fr. kératoplastie.

cheratoscop
CHERATOSCÓP, cheratoscoape, s.n. (Med.) Astigmometru. – Din fr. kératoscope.

cheratoza
CHERATÓZĂ, cheratoze, s.f. 1. Produs al hidrolizei cheratinelor folosit în tăbăcărie. 2. (Med.) Dezvoltare accentuată a stratului cornos al epidermei. – Din fr. kératose.

cheratita
CHERAȚÍȚĂ, cherațițe, s.f. (Grecism înv.) Femeie cochetă (și afectată). – Din ngr. keratsítsa.

chercheleala
CHERCHELEÁLĂ, s.f. (Fam.) Faptul de a se chercheli; starea omului cherchelit. – Chercheli + suf. -eală.

chercheli
CHERCHELÍ, cherchelesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A se îmbăta (ușor); a se ameți. – Et. nec.

cherchelit
CHERCHELÍT, -Ă, chercheliți, -te, adj. (Fam.) Care s-a îmbătat (ușor); amețit. – V. chercheli.

cherci
CHERCI, cherci, s.m. Nume comercial al scrumbiei sărate și conservate. – Din rus. kercea.

cherem
CHERÉM s.n. (Pop. și fam.; în expr.) A fi (sau a se afla, a sta etc.). la cheremul cuiva = a fi (sau a se afla, a sta etc.) la discreția, la bunul plac al cuiva. A avea pe cineva la cheremul său = a dispune de cineva după voie. – Din tc. kerem „favoare, bunăvoință”.

cherestea
CHERESTEÁ, (2) cherestele, s.f. 1. (Cu sens colectiv) Material lemnos, cu cel puțin două fețe plane și paralele, rezultat din tăierea buștenilor la gater și întrebuințat de obicei în construcție. 2. Fig. (Fam.) Construcție fizică solidă a unei persoane, structură osoasă. ♢ Expr. N-are cherestea sau îi lipsește cheresteaua, se spune despre o persoană nesimțită, nepunctuală. – Din tc. kereste.

cherestegerie
CHERESTEGERÍE, cherestegerii, s.f. (Rar) Depozit de cherestea; comerț cu cherestea. [Var.: cherestigiríe s.f.] – Cherestegiu + suf. -ărie.

cherestegiu
CHERESTEGÍU, cherestegii, s.m. Negustor de cherestea; persoană care lucrează cherestea. [Var.: chiristigíu s.m.] – Din tc. keresteci.

cherestigirie
CHERESTIGIRÍE s.f. v. cherestegerie.

cherhana
CHERHANÁ, cherhanale, s.f. Construcție (și mică întreprindere) situată în imediata apropiere a unei ape și destinată primirii, sortării, preparării și depozitării temporare a peștelui prins în zona respectivă. – Din tc. kerhane.

chermesa
CHERMÉSĂ, chermese, s.f. Petrecere publică (în aer liber), cu muzică și dans. [Var.: cherméză] – Din fr. kermesse.

chermeza
CHERMÉZĂ, chermeze, s.f. v. chermesă.

chernar
CHÉRNĂR, chernăre, s.n. 1. (Tehn.) Punctator. 2. Vârf de centrare la o mașină-unealtă. – Din germ. Kerner.

cherrybrandy
CHERRY-BRANDY s.n. Băutură alcoolică preparată din cireșe. [Pr.: céri-bréndi] – Cuv. engl.

chersin
CHERSÍN, chersine, s.n. (Reg.) Albie adâncă, largă și scurtă, întrebuințată de obicei pentru a frământa aluatul de pâine. – Et. nec.

chervan
CHERVÁN, chervane, s.n. (Înv.) 1. Car mare pentru transportul mărfurilor și al persoanelor. 2. Șir lung de trăsuri sau de care. – Din tc. kervan.

ches
CHES interj. (Turcism înv.) Exclamație care se rostea ca un ordin sau ca un semnal pentru tăierea capului osânditului ♢ Expr. A face ches = A tăia (capul cuiva) – Din tc. kes „taie!”.

chesat
CHESÁT s.n. (Turcism înv.) Lipsă de vânzare într-o întreprindere comercială; criză comercială. – Din tc. kesad.

chesea
CHESEÁ s.f. v. chisea^1.

cheson
CHESÓN, chesoane, s.n. 1. Vehicul de artilerie, tras de cai, format dintr-o ladă de tablă închisă, împărțită în compartimente, destinat pentru transportul muniției. 2. Fiecare dintre despărțiturile cu pereți metalici care se fac la o navă, cu scopul de a evita pătrunderea masivă a apei în caz de avarie. ♦ Dulap pentru păstrarea efectelor pe bordul unei nave. 3. Construcție de beton, de oțel etc. de forma unei cutii, care servește la executarea fundațiilor sub apă sau în terenurile umede, precum și la repararea unei nave sub linia de plutire. – Din fr. caisson.

chesonier
CHESONIÉR, chesonieri, s.m. Muncitor specializat în executarea lucrărilor la cheson (3). [Pr.: -ni-er] – Cheson + suf. -ier.

chestie
CHÉSTIE s.f. v. chestiune.

chestiona
CHESTIONÁ, chestionez, vb. I. Tranz. A pune cuiva întrebări în legătură cu o anumită problemă. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. questionner.

chestionar
CHESTIONÁR, chestionare, s.n. Listă de întrebări alcătuită cu scopul de a obține, pe baza răspunsurilor date, informații asupra unei persoane sau a unei probleme. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. questionnaire.

chestiune
CHESTIÚNE, chestiuni, s.f. 1. Problemă, temă etc. de care se preocupă cineva. ♢ Expr. (Lucrul, problema, persoana etc.) în chestiune = (lucrul, problema etc.) despre care este vorba în discuția respectivă. ♦ Întrebare pusă unui elev, unui candidat etc. 2. (Fam.) Întâmplare, fapt divers. [Pr.: -ti-u] – Var.: chéstie s.f.] – Din fr. question, lat. quaestio, -onis.

chestor
CHÉSTOR, chestori, s.m. (În trecut) Șeful unei chesturi. – Din lat. quaestor, fr. questeur.

chestura
CHESTÚRĂ, chesturi, s.f. Organ polițienesc în trecut, imediat superior unui comisariat. ♦ Local în care era instalat acest serviciu. – Din lat. quaestura, fr. questure.

cheschet
CHEȘCHÉT, cheșcheturi, s.n. (Înv.) Un fel de supă de bulion cu griș. – Din tc. keșkek.

cheta
CHÉTĂ, chete, s.f. Acțiunea de a strânge prin contribuție voluntară o sumă de bani pentru un anumit scop. V. colectă. – Din fr. quête.

cheu
CHEU s.n. v. chei.

cheutoare
CHEUTOÁRE s.f. v. cheotoare.

chewinggum
CHEWING-GUM s.n. 1. Gumă special preparată (îndulcită și aromată) pentru a fi mestecată. 2. Lamă, pastilă de chewing-gum (1). [Pr.: ciú-in-gam]. – Cuv. engl.

chezarocraiesc
CHEZARO-CRĂIÉSC adj. v.

chezas
CHEZÁȘ, -Ă, chezași, -e, subst. 1. S.m. și f. (Pop.) Persoană care garantează cu averea sa pentru o datorie făcută de altul; garant; p. ext. persoană care își ia răspunderea morală pentru cineva sau ceva. 2. S.m. (Rar) Fiecare dintre căpătâiele de lemn pe care se așază butoaiele cu vin în pivniță. – Din magh. kezes.

chezasie
CHEZĂȘÍE, chezășii, s.f. (Adesea fig.) Faptul de a garanta pentru altul din punct de vedere material sau moral; ceea ce constituie o garanție pentru cineva sau ceva. Chezaș + suf. -ie.

chezasui
CHEZĂȘUÍ, chezășuiesc, vb. IV. Tranz. (Adesea fig.) A garanta pentru cineva sau ceva; a constitui o garanție pentru înfăptuirea unui lucru. – Chezaș + suf. -ui.

chezasuire
CHEZĂȘUÍRE, chezășuiri, s.f. Acțiunea de a chezășui și rezultatul ei; garantare. – V. chezășui.

chiabur
CHIABÚR, -Ă, chiaburi, -e, s.m., adj. (Țăran) înstărit, bogat. – Din tc. kibar.

chiaburas
CHIABURÁȘ, chiaburași, s.m. (Depr.) Diminutiv al lui chiabur. – Chiabur + suf. -aș.

chiaburesc
CHIABURÉSC, -EÁSCĂ, chiaburești, adj. Care aparține chiaburilor, privitor la chiaburi, caracteristic chiaburilor. – Chiabur + suf. -esc.

chiaburi
CHIABURÍ, chiaburesc, vb. IV. Refl. (Rar) A deveni chiabur; p. gener. a se îmbogăți. – Din chiabur.

chiaburime
CHIABURÍME s.f. Totalitatea chiaburilor, mulțime de chiaburi. – Chiabur + suf. -ime.

chiaburoaica
CHIABUROÁICĂ, chiaburoaice, s.f. Nevastă de chiabur; țărancă chiabură. – Chiabur + suf. -oaică.

chiaburoi
CHIABURÓI, chiaburoi, s.m. (Depr.) Augmentativ al lui chiabur. – Chiabur + suf. -oi.

chiar
CHIAR, -Ă, chiari, -e, adv., adj. I. Adv.1. Tocmai, întocmai, exact. Pornește chiar acum. ♦ Însuși, singur, nu altcineva sau altceva decât... Era chiar copilul lui. 2. Până și, încă și. Chiar prin somn tot simțea. ♦ Încă; deja. Chiar de la început. ♦ (Precedat de „nici”) Măcar. ♦ (Urmat de propoziție concesivă introdusă prin „dacă” sau „de”) Și în cazul. Mă așez chiar dacă nu mă poftește nimeni. 3. În realitate, cu adevărat, într-adevăr. Iată că chiar vine. 4. (Înv.) În mod clar, lămurit. II. Adj. (Înv.) Clar, curat, pur, limpede. – Lat. clarus.

chiasm
CHIÁSM, chiasme, s.n. Figură de stil care constă în reluarea, în ordine inversă, a două cuvinte sau expresii. – Din fr. chiasme.

chiasmatic
CHIASMÁTIC, -Ă, chiasmatici, -ce, adj. (Lit.) De chiasm. – Din fr. chiasmatique.

chiasma
CHIÁSMĂ, chiasme, s.f. Formație nervoasă din interiorul craniului, alcătuită din încrucișarea parțială a fibrelor nervilor optici. – Din fr. chiasma.

chibitca
CHIBÍTCĂ, chibitce, s.f. (Rar) Un fel de trăsură ușoară (acoperită). – Din rus. kibitka.

chibit
CHIBÍȚ, chibiți, s.m. Persoană care asistă la un joc de cărți, la o partidă de șah, de table etc. fără să ia parte efectiv la joc (dar adesea sfătuind cum să joace pe unul dintre jucători).[Acc. și: chíbiț] – Din germ. Kiebitz.

chibita
CHIBIȚÁ, chibițez, vb. I. Intranz. A îndeplini rolul de chibiț pe lângă un jucător. – Din chibiț.

chibla
CHÍBLĂ, chible, s.f. 1. Vas de oțel asemănător cu o găleată, cu care se ridică la suprafață materialul excavat dintr-un puț de mină. 2. Cutie de fontă în care se transportă zgura sau alte deșeuri într-o întreprindere siderurgică. – Din germ. Kübel, engl. kibble.

chibrit
CHIBRÍT, chibrituri, s.n. Bețișor de lemn având la un capăt o gămălie din material ușor inflamabil, care se aprinde prin frecare, folosit pentru a face focul, a aprinde țigara etc.; p. ext. cutie care conține asemenea bețișoare. – Din tc. kĩbrĩt.

chibritelnita
CHIBRITÉLNIȚĂ, chibritelnițe, s.f. Suport de porțelan, de metal etc. în care se fixează o cutie de chibrituri. – Chibrit + suf. -elniță.

chibz
CHIBZ, chibzuri, s.n. (Înv.; în expr.) A sta (sau a intra) în (sau la) chibz (sau chibzuri) = a se gândi, a reflecta; a se frământa (cu gândul). – Din chibzui (derivat regresiv).

chibzui
CHIBZUÍ, chibzuiesc, vb. IV. Tranz. și intranz. A judeca o situație cumpănind toate eventualitățile; a se gândi, a reflecta, a medita. ♦ Refl. recipr. A se sfătui unul cu altul înainte de a lua o hotărâre. ♦ Tranz. A pune ceva la cale; a plănui. – Din magh. képezni „a forma”. Cf. magh. k é p z e l n i „a-și imagina”.

chibzuiala
CHIBZUIÁLĂ, chibzuieli, s.f. Faptul de a (se) chibzui. ♢ Loc. adv. și adj. Cu chibzuială = (în mod) chibzuit, bine gândit. Fără chibzuială = (în mod) necugetat. ♢ Loc. vb. A sta la chibzuială = a chibzui. [Pr.: -zu-ia-] – Chibzui + suf. -eală.

chibzuinta
CHIBZUÍNȚĂ s.f. Examinarea atentă a împrejurărilor, judecată cumpănită; însușire care caracterizează pe omul chibzuit. – Chibzui + suf. -ință.

chibzuire
CHIBZUÍRE s.f. Acțiunea de a (se) chibzui; judecată cumpănită, deliberare. – V. chibzui.

chibzuit
CHIBZUÍT, -Ă, chibzuiți, -te, adj. Care judecă o situație cumpănind toate eventualitățile; socotit, cumpănit. – V. chibzui.

chica
CHÍCĂ, chici, s.f. (Pop. și fam.) Părul de pe cap; spec. păr lăsat să crească lung pe ceafă sau pe spate; plete. ♢ Expr. A face (cuiva) chica topor (sau măciucă) sau a face (cuiva) morișcă în chică = a trage (pe cineva) de păr; p. ext. a bate zdravăn. ♢ Compus: chica-voinicului = plantă erbacee ornamentală, cu frunze despicate în lobi și cu flori albastre (Nigella damascena). - Din sl. kyka.

chicherita
CHÍCHERIȚĂ, chicherițe, s.f. Insectă parazită care trăiește în blana oilor și le suge sângele (Melophagus ovinus). – Cf. bg. k e k e r i c a.

chichineata
CHICHINEÁȚĂ, chichinețe, s.f. (Fam.) Casă sau cameră mică, sărăcăcioasă. – Et. nec.

chichion
CHICHIÓN, chichioane, s.n. (Reg.) Întâmplare neplăcută; încurcătură, necaz, bucluc. [Pr.: -chi-on] – Din ngr. kikeón.

chichirez
CHICHIRÉZ, chichirezuri, s.n. (Fam.) Haz; farmec. – Cf. t i t i r e z.

chichita
CHICHÍȚĂ, chichițe, s.f. 1. (Fam.) Șiretlic, vicleșug (prin care cineva încearcă să scape dintr-o încurcătură); subterfugiu. ♢ Expr. A căuta chichițe = a se sili cu orice preț să găsească greșeli, cusururi. 2. Lădiță de sub capra unei trăsuri. ♦ (Reg.) Despărțitură mică, în formă de cutie, în interiorul unei lăzi. – Probabil din chichie (puțin folosit. „chichiță” < ngr.) + suf. -iță.

chicineta
CHICINÉTĂ, chicinete, s.f. Încăpere anexă de dimensiuni reduse (în apartamentele mici din blocuri, care servește de obicei ca bucătărie). – Cf. engl. k i t c h e n „bucătărie”.

chiciura
CHÍCIURĂ s.f. Cristale de gheață care se depun iarna pe crengi, pe sârme etc.; promoroacă. – Din bg. kičur.

chiclaz
CHICLÁZ, chiclazuri, s.n. (Reg.) Sulfat feros. – Cf. magh. k e k „vânăt”.

chicot
CHÍCOT, chicote, s.n. Râs cu izbucniri (înfundate). – Din bg., scr. kikot.

chicoteala
CHICOTEÁLĂ, chicoteli, s.f. Faptul de a chicoti; izbucnire (înfundată) de râs; chicotit. – Chicoti + suf. -eală.

chicoti
CHICOTÍ, chicotesc, vb. IV. Intranz. A râde pe ascuns sau cu izbucniri (înfundate). – Din chicot.

chicotit
CHICOTÍT s.n. Chicoteală. – V. chicoti.

chiculita
CHICULÍȚĂ, chiculițe, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui chică; chicuță. – Chică + suf. -uliță.

chicuta
CHICÚȚĂ, chicuțe, s.f. (Reg.) Chiculiță. – Chică + suf. -uță.

chietism
CHIETÍSM s.n. Doctrină mistică care susține că perfecțiunea creștină constă în dragostea față de Dumnezeu și în liniștea inactivă a sufletului. [Pr.: chi-e. – Var.: cvietísm s.n.] – Din fr. quiétisme.

chietist
CHIETÍST, -Ă, chietiști, -ste, s.m. și f. Adept al chietismului. [Pr.: chi-e. – Var.: cvietíst, -ă s.m. și f.]

chifla
CHÍFLĂ, chifle, s.f. Produs de panificație de formă rotundă sau ovală, ca o pâinișoară, făcut din făină de grâu. – Din germ. Kipfel.

chiftea
CHIFTEÁ, chiftele, s.f. Preparat culinar de formă rotundă sau ovală făcut din carne tocată și prăjită în grăsime. [Var.: chefteá s.f.] – Din tc. köfte.

chifteluta
CHIFTELÚȚĂ, chifteluțe, s.f. Diminutiv al lui chiftea. – Chiftea + suf. -eluță.

chifti
CHIFTÍ, pers. 3 chiftește, vb. IV. Intranz. (Despre lichide) A ieși la suprafață (din pământ) în urma unei apăsări (ușoare). ♦ (Despre obiecte îmbibate cu lichid) A elimina lichid în urma unei apăsări (ușoare); a musti. ♦ (Despre partea lichidă a unor alimente expuse la foc) A ieși la suprafață. – Formație onomatopeică.

chihaie
CHIHÁIE s.f. v. chehaia.

chihai
CHIHĂÍ, chihăiesc, vb. IV. (Reg.) 1. Tranz. A plictisi pe cineva insistând cu vorba pe lângă el. 2. Intranz. A tuși sec. – Formație onomatopeică.

chihlibar
CHIHLIBÁR s.n. v. chihlimbar.

chihlibariu
CHIHLIBARÍU, -ÍE adj. v. chihlimbariu.

chihlimbar
CHIHLIMBÁR, chihlimbare, s.n. Rășină fosilă divers colorată (mai ales în nuanțe de galben), provenită din mai multe specii de pini și întrebuințată la fabricarea unor obiecte de podoabă; ambră. [Var.: chiblibár, chilimbár s.n.] – Din tc. kehlibar.

chihlimbariu
CHIHLIMBARÍU, -ÍE, chihlimbarii, adj. De culoarea chihlimbarului; gălbui. [Var.: chihlibaríu, -íe, chilimbaríu, -íe adj.] – Chihlimbar + suf. -iu.

chil
CHIL^1 s.n. (Fiziol.) Lichid lăptos care constituie conținutul vaselor limfatice intestinale. – Din fr. chyle, lat. chylus.

CHIL^2, chile, s.n. (Fam.) Kilogram. [Var.: (reg.) chílă s.f.] – Din kil[ogram.

chila
CHILĂ^1, chile, s.f. Veche măsură de capacitate pentru cereale, egală cu circa 680 de litri în Țara Românească și cu circa 430 de litri în Moldova. – Din tc. kile.

CHILĂ^2, chile, s.f. Element principal de rezistență al osaturii unei nave, așezat pe axa longitudinală a fundului navei. – Din fr. quille.

CHILĂ^3 s.f. v. chil^2.

chiler
CHILÉR, chilere, s.n. (Reg.) Încăpere mică la casele țărănești, folosită drept cămară. 2. Încăpere mică și joasă aflată în dosul casei țărănești, folosită ca locuință. – Din tc. kiler.

chilian
CHILIÁN, -Ă, chilieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a statului Chile sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține chilienilor (1) ori statului Chile, privitor la chilieni sau la statul Chile. [Pr.: -li-an – Var.: cilián, -ă s.m. și f., adj.] – Chile (n. pr.) + suf. -ean. Cf. fr. C h i l i e n s.

chiliasm
CHILIÁSM s.n. (Fil.) Milenarism. [Pr.: -li-asm] – Din fr. chiliasme.

chilie
CHILÍE, chilii, s.f. Odăiță din cuprinsul unei mănăstiri, în care locuiește un călugăr sau o călugăriță; p. ext. (fam.) cameră mică de locuit; cămăruță. – Din sl. kelija.

chilifer
CHILIFÉR, -Ă, chiliferi, -e, adj. Care aparține chilului^1, privitor la chil^1, prin care circulă chilul^1. Vas chililer. - Din fr. chylifèr.

chilim
CHILÍM, chilimuri, s.n. 1. Covor (turcesc) cu două fețe; scoarță înflorată. 2. Un fel de broderie făcută cu fire de lână sau de mătase pe etamină sau pe canava. – Din tc. kilim.

chilimbar
CHILIMBÁR s.n. v. chihlimbar.

chilimbariu
CHILIMBARÍU, -ÍE adj. v. chihlimbariu.

chilimoata
CHILIMOÁȚĂ, chilimoațe, s.f. (Reg.) Aluat care nu s-a copt bine. – Cf. g ă l ă m o z.

chilina
CHILÍNĂ s.f. v. chilnă.

chilioara
CHILIOÁRĂ, chilioare, s.f. Diminutiv al lui chilie; chiliuță. [Pr.: -li-oa-] – Chilie + suf. -(i)oară.

chilipir
CHILIPÍR, chilipiruri, s.n. Afacere avantajoasă sau câștig neașteptat. ♦ (Concr.) Lucru foarte ieftin; marfă cumpărată la un preț foarte avantajos. – Din tc. kelepir.

chilipirgioaica
CHILIPIRGIOÁICĂ, chilipirgioaice, s.f. (Peior.) Femeie care umblă după chilipiruri. – Chilipirgiu + suf. -oaică.

chilipirgiu
CHILIPIRGÍU, chilipirgii, s.m. (Peior.) Bărbat care umblă după chilipiruri. – Din tc. kelepirci.

chiliuta
CHILIÚȚĂ, chiliuțe, s.f. Chilioară. [Pr.: -li-u-] – Chilie + suf. -ură.

chilna
CHÍLNĂ, chilne, s.f. (Pop.) 1. Lădița trăsurii sau a căruței, de sub capra vizitiului. 2. Parte dinaintea sau dinapoia coșului căruței. [Var.: chilínă, chélnă s.f.] – Din pol. kielnia[wozowa].

chilom
CHILÓM, (1) chiloame, s.n., (2) chilomi, s.m. (Înv.) 1. S.n. Măciucă. 2. S.m. Lovitură dată cu pumnul; pumn. – Din tc. külünk(gü).

chiloman
CHILOMÁN, chilomane, s.n. (Pop.) Gălăgie mare (făcută de oameni care țipă, râd, petrec etc.); larmă, zarvă. – Et. nec.

chilopod
CHILOPÓD, chilopode, s.n. (La pl.) Ordin de artropode cu multe picioare; (și la sg.) animal din acest ordin. – Din engl. chilopodes.

chilot
CHILÓT, chiloți s.m. (Folosit mai ales la pl.) Obiect de lenjerie sau de sport, care acoperă corpul de la talie până mai sus de genunchi (pe sub pantaloni, rochie, fustă). – Din fr. culotte.

chilotas
CHILOȚÁȘ chiloțași, s.m. Chiloțel. – Chiloți + suf. -aș.

chilotel
CHILOȚÉL, chiloței, s.m. Diminutiv al lui chilot; chiloțaș. – Chilot + suf. -el.

chim
CHIM, chimuri, s.n. Masă semilichidă de alimente parțial digerate, care se găsește în timpul digestiei în stomac și în duoden. – Din fr. chyme.

chimen
CHÍMEN s.m. (Bot.) Chimion (1); p. restr. semințele acestei plante. – Din ngr. kíminon. Cf. bg. k i m e n.

chimer
CHIMÉR s.n. v. chimir.

chimic
CHÍMIC, -Ă, chimici, -ce, adj. Care aparține chimiei, privitor la chimie. ♦ Care utilizează substanțe și metode din domeniul chimiei. ♢ Curățătorie chimică. ♢ Creion chimic = creion cu mină violetă, fabricată sintetic, a cărui urmă de pe hârtie se șterge greu. – Din fr. chimique.

chimicale
CHIMICÁLE s.f. pl. (Pop.) Nume generic dat produselor chimice (folosite în gospodărie). – Din germ. Chemikalien.

chimie
CHIMÍE s.f. Știință care studiază compoziția, structura și proprietățile substanțelor, transformărilor lor prin regruparea atomilor componenți, precum și combinațiile noi ale substanțelor rezultate în urma acestor transformări. – Din fr. chimie, lat. chimia.

chimiluminescenta
CHIMILUMINESCÉNȚĂ s.f. Luminescență produsă în timpul unei reacții chimice. [Var.: chemoluminéscență s.f.]. – Din fr. chimiluminescence.

chimion
CHIMIÓN s.m. 1. Plantă erbacee umbeliferă cu frunze penate și cu nori mici, albe-liliachii, ale cărei semințe aromatice se întrebuințează în medicină, în bucătărie și la fabricarea lichiorurilor; chimen (Carum carvi). 2. Compus: chimion-de apă (sau -de-baltă) = mărăraș. [Pr.: mi-on] – Din tc. kimyon.

chimioprofilaxie
CHIMIOPROFILAXÍE, chimioprofilaxii, s.f. Profilaxia bolilor infecțioase cu substanțe chimioterapice. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. chimioprophylaxie.

chimiorezistenta
CHIMIOREZISTÉNȚĂ, chimiorezistențe, s.f. (Biol.) Rezistență a germenilor microbieni sau a altor organisme parazitare la substanțe chimioterapice; chemorezistență. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. chimiorésistance.

chimiosinteza
CHIMIOSINTÉZĂ, chimiosinteze, s.f. (Biol.) Chemosinteză. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. chimiosynthèse.

chimiosteriliza
CHIMIOSTERILIZÁ, chimiosterilizez, vb. I. Tranz. A steriliza cu substanțe chimice. [Pr.: -mi-o-] – Chimio- + steriliza.

chimiosterilizare
CHIMIOSTERILIZÁRE s.f. Acțiunea de a chimiosteriliza și rezultatul ei. – V. chimiosteriliza.

chimiosterilizat
CHIMIOSTERILIZÁT, -Ă, chimiosterilizați, -te, adj. Care a fost sterilizat cu substanțe chimice. – V. chimiosteriliza.

chimiotactism
CHIMIOTACTÍSM, chimiotactisme, s.n. (Biol.) Chemotactism. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. chimiotactisme.

chimiotaxie
CHIMIOTAXÍE, chimiotaxii, s.f. (Biol.) Chemotactism. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. chimiotaxie.

chimioterapic
CHIMIOTERÁPIC, -Ă, chimioterapici, -ce, adj. (Med.; despre substanțe de sinteză chimică) Cu acțiune toxică față de organisme parazitare, fără să fie toxică pentru organismul tratat. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. chimiothérapique.

chimioterapie
CHIMIOTERAPÍE s.f. Tratament al unor boli cu ajutorul substanțelor chimice. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. chimiothérapie.

chimiotropism
CHIMIOTROPÍSM, chimiotropisme, s.n. (Bot.) Orientare a rădăcinii, grăuncioarelor de polen etc. spre substanțele minerale; chemotropism. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. chimiotropisme.

chimir
CHIMÍR, chimire, s.n. Brâu lat de piele, adesea ornamentat și prevăzut cu buzunare, pe care îl poartă țăranii; șerpar. ♢ Expr. A pune la chimir = a strânge bani; a fi zgârcit. A avea în chimir = a fi bogat. [Var.: (reg.) chimér s.n.] – Din tc. kemer.

chimiras
CHIMIRÁȘ, chimirașe, s.n. Diminutiv al lui chimir. – Chimir + suf. -aș.

chimism
CHIMÍSM s.n. Totalitatea reacțiilor chimice ale organismului. ♢ Chimism gastric = analiză a acidității sucului gastric din organism. – Din fr. chimisme.

chimist
CHIMÍST, -Ă, chimiști, -ste, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu studiul chimiei, specialist în chimie. – Din fr. chimiste.

chimiza
CHIMIZÁ, chimizez, vb. I. Tranz. A folosi procedee chimice de prelucrare a materialelor în industrie și în agricultură, a prelucra prin procedee chimice. – După rus. himirirovat'. Cf. c h i m i e.

chimizare
CHIMIZÁRE, chimizări, s.f. Faptul de a chimiza. – După rus. himizațiia. Cf. c h i m i z a.

chimograf
CHIMOGRÁF, chimografe, s.n. Aparat folosit în fiziologie pentru înregistrarea grafică a mișcărilor unor organe. – Din fr. kimographe.

chimografie
CHIMOGRAFÍE, chimografii, s.f. Înregistrare grafică a unor fenomene fiziologice cu ajutorul chimografului. – Din fr. kimographie.

chimograma
CHIMOGRÁMĂ, chimograme, s.f. Diagramă a oscilațiilor înregistrate la chimograf. – Din fr. kymogramme.

chimono
CHIMONÓ s.n. v. chimonou.

chimonou
CHIMONÓU, chimonouri, s.n. 1. Croială de haină femeiască, cu mâneca dintr-o singură bucată cu restul hainei. ♢ (Adjectival, invar.) Bluză chimono. 2. Îmbrăcăminte japoneză în formă de halat cu mâneci foarte largi sau, p. ext., haină femeiască de casă croită în acest fel. [Var.: chimonó s.n.] – Din fr. kimono.

chimozina
CHIMOZÍNĂ, chimozine, s.f. (Biochim.) Cheag. – Din fr. chymosine.

chimval
CHIMVÁL, chimvale, s.n. 1. Vechi instrument muzical compus din două talere de aramă care erau lovite unul de altul, cimbal. V. talger. 2. (Rar) Clopot. – Din sl. kimvalŭ.

chin
CHIN, chinuri, s.n. Suferință fizică sau morală intensă. – Din magh. kin.

chinchina
CHINCHÍNĂ, chinchine, s.f. Arbore exotic din a cărui scoarță se extrage chinina (Cinchona). - Din fr. quinquina.

chindie
CHINDÍE, chindii, s.f. 1. (Pop.) Timp al zilei către apusul soarelui. ♦ Loc de pe bolta cerească unde se află soarele pe înserat. 2. Numele unui dans popular asemănător cu sârba; melodie după care se execută acest dans. – Din tc. ikindi.

chinestezic
CHINESTÉZIC, -Ă, chinestezici, -ce, adj. Care aparține chinesteziei, care se referă la chinestezie. – Din fr. kinesthésique.

chinestezie
CHINESTEZÍE s.f. Totalitatea senzațiilor care reflectă mișcările omului și ale părților corpului său. – Din fr. kinesthésie.

chinez
CHINÉZ^1, chinezi, s.m. (Reg., înv.) Primar. – Din scr. knez, magh. kenéz.

CHINÉZ^2, -Ă, chinezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Chinei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Chinei sau chinezilor^2 (1), privitor la China sau la chinezi^2; chinezesc. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de chinezi^2 (1). [Pl. m. și chineji – China (n. pr.) + suf. -ez.

chinezarie
CHINEZĂRÍE, chinezării, s.f. (Fam.) Obiect (de artă) chinezesc sau migălos lucrat. – Chinez + suf. -ărie.

chinezesc
CHINEZÉSC, -EÁSCĂ, chinezești, adj. Chinez^2 (2). ♢ Zidul chinezesc = a) uriaș zid de apărare ridicat la granițele Chinei începând din antichitate; b) fig. stavilă, opreliște (pusă în calea influențelor inovatoare din afară). Umbre chinezești = umbre (reprezentând diverse figuri) proiectate pe un perete, pe un ecran etc., prin combinarea poziției palmelor și a degetelor. – Chinez^2 + suf. -esc.

chinezeste
CHINEZÉȘTE adv. În felul chinezilor^2 (1), în limba chineză^2 (2). – Chinez + suf. -ește.

chineziterapeut
CHINEZITERAPEÚT, chineziterapeuți, s.m. Specialist în chineziterapie. – Din fr. kinésithérapeute.

chineziterapie
CHINEZITERAPÍE, chineziterapii, s.f. Terapeutică prin mișcare. – Din fr. kinésithérapie.

chinezoaica
CHINEZOAICĂ, chinezoaice, s.f. Femeie care face parte din populația de bază a Chinei sau este originară de acolo. – Chinez^2 + suf. -oaică.

chinga
CHÍNGĂ, chingi, s.f. 1. Fâșie de piele sau de țesătură de cânepă, cu care se fixează șaua pe cal. ♢ Expr. A strânge (pe cineva) în chingi = a constrânge, a lua din scurt (pe cineva). A slăbi (pe cineva) din chingi = a lăsa (pe cineva) mai liber. A-l ține (pe cineva) chingile = a fi, a se simți în putere, a fi în stare. 2. Cingătoare din piele sau de pânză. 3. Bară de lemn sau de metal care leagă părțile componente ale unui obiect, solidarizându-le și mărind rezistența obiectului. – Lat. *clinga (= cingula).

chingulita
CHINGULÍȚĂ, chingulițe, s.f. Diminutiv al lui chingă; chinguță. – Chingă + suf. -uliță.

chinguta
CHINGÚȚĂ, chinguțe, s.f. Chinguliță. – Chingă + suf. -uță.

chinidina
CHINIDÍNĂ, chinidine, s.f. Alcaloid extras din scoarța arborelui de chinină, folosit în unele afecțiuni cardiace. – Din fr. quinidine.

chinina
CHINÍNĂ, chinine, s.f. Alcaloid extras din scoarța arborelui de chinină, sub formă de substanță albă, cristalină, cu gust foarte amar, folosit ca medicament contra malariei și a unor stări febrile; comprimat farmaceutic din această substanță. – Din fr. quinine.

chinolina
CHINOLÍNĂ, chinoline, s.f. Substanță extrasă din gudronul de huilă, care stă la baza fabricării unor coloranți sintetici și a unor medicamente. – Din fr. quinoline, germ. Chinolin.

chinona
CHINÓNĂ s.f. Substanță organică constituind componentul de bază în sinteza unor materii colorante. – Din fr. quinone.

chinonic
CHINONÍC, chinonice, s.n. Cântare bisericească liturgică executată în timp ce se împărtășește preotul ce oficiază slujba. – Din ngr. kinonikón [troparion] „[cântare] cântată în comun”.

chinoros
CHINORÓS s.n. v. chinoroz.

chinoroz
CHINORÓZ s.n. Funingine foarte fină, folosită la fabricarea unor vopsele, a cernelii de tipar etc. [Var.: chinorós s.n.] – Din germ. Kienruss.

chinovar
CHINOVÁR s.n. Sulfură roșie de mercur, folosită ca medicament și colorant. – Din bg. kinovar.

chinovial
CHINOVIÁL, -Ă, chinoviali, -e, adj. Care aparține unei chinovii, care se referă la chinovie, de chinovie. [Pr.: -vi-al] – Chinovie + suf. -al.

chinovie
CHINÓVIE, chinovii, s.f. Mănăstire în care călugării au viața organizată în comun. [Acc. și: chinovíe] – Din sl. kinovija.

chintal
CHINTÁL, chintale, s.n. Unitate de măsură pentru greutăți egală cu o sută de kilograme. – Din fr. quintal.

chinta
CHÍNTĂ s.f. v. cvintă.

chintesenta
CHINTESÉNȚĂ s.f. 1. Ceea ce este esențial, de bază într-un lucru, într-o concepție etc. 2. (În filozofia antică) Substanță considerată drept al cincilea și cel mai subtil element material al lumii, din care ar fi alcătuite corpurile cerești. [Var.: (înv.) cvintesénță s.f.] – Din fr. quintessence.

chinui
CHINUÍ, chinuiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A produce sau a îndura suferințe fizice sau morale intense. ♦ Tranz. A necăji, a plictisi. 2. Refl. A se strădui, a face eforturi pentru a realiza ceva. [Prez. ind. și: chínui] – Chin + suf. -ui.

chinuiala
CHINUIÁLĂ, chinuieli, s.f. (Rar) Chinuire. [Pr.: -nu-ia-] – Chinui + suf. -eală.

chinuire
CHINUÍRE, chinuiri, s.f. Faptul de a (se) chinui; chinuială. – V. chinui.

chinuit
CHINUÍT, -Ă, chinuiți, -te, adj. 1. Plin de chinuri, de suferințe. Viață chinuită. 2. (Despre o operă artistică, un text etc.) Care este făcut cu multă trudă (și nu prea izbutit) – V. chinui.

chinuitor
CHINUITÓR, -OÁRE, chinuitori, -oare, adj. Care chinuiește. [Pr.: -nu-i-] – Chinui + suf. -tor.

chiocec
CHIOCÉC, chiocecuri. s.n. (Înv.) Numele unui dans turcesc. – Din tc. köcek.

chiolhan
CHIOLHÁN, chiolhanuri, s.n. (Pop. și fam.) Petrecere, chef mare (și zgomotos). [Var.: chiulhán s.n.] – Din tc. külhan.

chiolhanos
CHIOLHĂNÓS, -OÁSĂ, chiolhănoși, -oase, adj., s.m. și f. (Reg.) (Om) ticălos, mișel. – Chiolhan + suf. -os.

chiomb
CHIOMB, CHIOÁMBĂ adj. v. chiomp.

chiomp
CHIOMP, CHIOÁMPĂ, chiompi, chioampe, adj. (Reg., adesea substantivat) 1. Prost, nesocotit. 2. Care nu vede bine. [Var.: chiomb, chioámbă, adj.] – Et. nec.

chiondoras
CHIONDORẤȘ adv. (Reg.) Chiorâș, încruntat, posomorât. Se uită chiondorâș. [Var.: chiondorúș adv.] – [În]chiondora + suf. -âș.

chiondoreala
CHIONDOREÁLĂ, chiondoreli, s.f. (Reg.) Privire încruntată, posomorâtă – [În]chiondora + suf. -eală.

chiondorus
CHIONDORÚȘ adv. v. chiondorấș.

chior
CHIOR, CHIOÁRĂ, chiori, chioare, adj. 1. (Adesea substantivat) Care vede numai cu un ochi; căruia îi lipsește un ochi. 2. (Reg.; adesea substantivat) Orb. 3. (Adesea substantivat) Care nu vede bine. 4. (Adesea substantivat) Sașiu. 5. Fig. (Despre surse de lumină) Care dă o lumină slabă, insuficientă; (despre lumină) slab. ♦ (Despre ferestre) Prin care lumina străbate cu greu, care este prea mic sau (în parte) astupat. 6. (În expr.) Apă chioară = a) nume dat în ironie unor alimente lichide sau unor băuturi alcoolice prea diluate; b) vorbe lipsite de conținut. A nu avea para chioară sau (rar, substantivat) a nu avea chioară în pungă = a nu avea nici un ban. – Din tc. kör.

chiorai
CHIORĂÍ, pers. 3 chiórăie vb. IV. Intranz. (Despre intestine) A produce un zgomot caracteristic, datorită gazelor din interior. [Var.: ghiorăí vb. IV] – Formație onomatopeică.

chioraiala
CHIORĂIÁLĂ, chiorăieli, s.f. Zgomot produs de mișcarea gazelor în intestine; ciorăit, chiorăitură. [Pr.: -ră-ia-. – Var.: ghiorăiálă s.f.] – Chiorăi + suf. -eală.

chiorait
CHIORĂÍT, chiorăituri, s.n. Chiorăială. [Var.: ghiorăít s.n.] – V. chiorăi.

chioraitura
CHIORĂITÚRĂ, chiorăituri, s.f. Chiorăială. [Pr.: -ră-i-. – Var.: ghiorăitúri s.f.] – Chiorăi + suf. -tură.

chioras
CHIORẤȘ, -Ă, chiorâși, -e, adv., adj. I. Adv. (În expr.) A privi (sau a se uita) chiorâș = a) a privi sașiu; b) a se uita pe furiș, încruntat, cu dușmănie, cu dispreț. A da chiorâș prin ceva = a se repezi fără a lua seama peste ce calcă. (Înv.) A da chiorâș la (sau în) ceva = a ținti. II. Adj. 1. Sașiu. 2 Fig. încruntat, supărat, îmbufnat. – Chior + suf. -âș.

chiori
CHIORÎ, chiorăsc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A-și pierde sau a face pe cineva să-și piardă un ochi; p. ext. a-i slăbi sau a face să-i slăbească cuiva vederea sau să nu mai vadă (temporar). ♦ (Reg.) A orbi. ♦ Tranz. Fig. A încerca să înșele sau a înșela pe cineva (în legătură cu ceva care poate fi văzut). 2. Refl. (Fam.) A se uita foarte atent, cu curiozitate, făcând ochii mari; a se holba. 3. Intranz. Fig. (Despre surse de lumină) A da o lumină foarte slabă. – Din chior.

chiostec
CHIOSTÉC^1 s.n. v. chiștoc.

CHIOSTÉC^2, chiostecuri, s.n. (Înv.) 1. Piedică pusă la picioarele cailor. 2. Șiret la gulerul mantalei. [Pl. și: chiostece] – Din tc. köstek.

chiosc
CHIOȘC, chioșcuri, s.n. 1. Construcție ușoară (și mobilă) pe străzi, în parcuri, în gări, unde se vând ziare, reviste, țigări, răcoritoare etc. 2. Construcție ușoară (de lemn) așezată în grădini particulare sau publice (ca adăpost la umbră, pentru odihnă etc.). – Din tc. köșk.

chiot
CHÍOT, chiote, s.n. Strigăt puternic, răsunător, prelung (care exprimă bucurie, izbândă etc., care servește ca chemare, ca îndemn etc.). – Din chiu.

chioti
CHIOTÍ, chiotesc, vb. IV. Intranz. A scoate chiote; a chiui. ♦ (Rar) A răsuna. Valea chiotește. [Pr.: chi-o-] – Din chiot.

chiotoare
CHIOTOÁRE s.f. v. cheotoare.

chip
CHIP, chipuri, s.n., adv. 1. S.n. 1. Față, obraz, figură. Un chip oval. ♦ Expresie a feței; fizionomie. Un chip trist. 2. Înfățișarea sau aspectul unei ființe. Avea chip omenesc. ♢ Loc. adv. În chip de... = cu înfățișare de..., asemenea cu... ♦ Persoană; ființă. A văzut acolo multe chipuri. 3. Imagine, înfățișare a unei ființe sau a unui obiect, redată prin desen, pictură, sculptură etc. ♢ Chip cioplit = idol. II. S.n. 1. Fel, mod, gen. Scrie într-un chip original. ♢ Loc. adj. Fel și chip de... = tot felul de... ♢ Loc. adv. (În sau cu) fel și chip (sau chipuri) = în tot felul, în toate modalitățile posibile. 2. (Rar) Modalitate, posibilitate. ♢ Loc. adv. Cu orice chip = oricum. În (sau cu) nici un chip = nicidecum. ♢ Expr. Nu e chip să... = nu se poate, imposibil să... A nu avea (nici un) chip (să...) = a nu avea posibilitatea, a nu putea (să...). (Pop.) A afla chip (și cale) = a găsi un mijloc eficace, o soluție. 3. (Reg.) Încercare (de a găsi o soluție) 4. (În expr.) Cu chip să... = ca să..., pentru ca să..., având intenția să... Cu chip că... = sub pretext că..., sub aparența că... III. Adv. (La pl. art.; pop.) Vorba vine, cică. ♦ La drept vorbind, nu-i vorbă; ba chiar. – Din magh. kép.

chiparoasa
CHIPAROÁSĂ, chiparoase, s.f. Plantă decorativă cu tulpina înaltă, terminată cu un mănunchi de flori albe-verzui sau roz, plăcut mirositoare; tuberoză (Polyanthes tuberosa). [Var.: tiparoásă s.f.] – Din chiparos (după fr. tubereuse).

chiparos
CHIPARÓS, chiparoși, s.m. Arbore rășinos conifer cu frunze persistente și cu lemnul rezistent și parfumat, întrebuințat în industrie (Cupressus sempervirens). – Din ngr. kiparíssi.

chipcel
CHIPCÉL s.n. Unealtă de pescuit pește mărunt, formată dintr-o plasă prinsă pe un schelet de lemn și având forma unei linguri mari. [Var.: chepcél s.n.] – Et. nec.

chipes
CHÍPEȘ, -Ă, chipeși, -e, adj. Frumos, arătos, chipos. – Din magh. képes „capabil”.

chipiu
CHIPÍU, chipie, s.n. Un fel de șapcă (de uniformă) cu fundul rotund și tare și cu cozoroc. [Pl. și: chipíuri] – Din fr. képi.

chipos
CHIPÓS, -OÁSĂ, chipoși, -oase, adj. (Pop.) Chipeș. – Chip + suf. -os.

chiproviceni
CHIPROVICÉNI s.m. pl. Nume dat unor meșteșugari bulgari stabiliți în a doua jumătate a sec. XVII în Țara Românească. – Chiprovăț (n. pr.) + suf. -ean.

chipusor
CHIPUȘÓR, chipușoare, s.n. Diminutiv al lui chip. – Chip + suf. -ușor.

chir
CHIR s.m. (Înv.; precedă n. pr. de persoane) Domn, jupân. [Scris și: kir] – Din ngr. kír[ios].

chiraleisa
CHIRALÉISA interj., s.f. 1. Interj. Formulă liturgică grecească (rostită de cei care însoțesc pe preot când umblă cu botezul). 2. S.f. Litanie liturgică ortodoxă. 3. S.f. (Reg.) Duh necurat. – Din ngr. kírie eléison.

chirai
CHIRĂÍ, chírăi, vb. IV. Intranz. (Pop.) 1. (Despre greieri; la pers. 3) A țârâi. ♦ (Despre unele păsări) A scoate sunete specifice speciei. 2. (Despre oameni) A striga, a țipa; a geme; a plânge. – Formație onomatopeică.

chirait
CHIRĂÍT, chirăituri, s.n. Faptul de a chirăi; zgomot, sunet, strigăt scos de cel care chirăie. – V. chirăi.

chirci
CHIRCÍ, chircesc, vb. IV. Refl. 1. A se strânge grămadă, a se face mic. 2. A nu se dezvolta bine; a se pipernici. – Et. nec.

chircit
CHIRCÍT, -Ă, chirciți, -te, adj. 1. Cu trupul strâns. 2. Care nu s-a dezvoltat bine; pipernicit; sfrijit. – V. chirci.

chircitura
CHIRCITÚRĂ, chircituri, s.f. (Pop.) Ființă ori plantă insuficient dezvoltată, pipernicită, degenerată. – Chirci + suf. -tură.

chirfoseala
CHIRFOSEÁLĂ, chirfoseli, s.f. (Reg.) Faptul de a chirfosi. ♦ Zăpăceală, hărmălaie. – Chirfosi + suf. -eală.

chirfosi
CHIRFOSÍ, chirfosesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A tăvăli în ceva murdar, a murdări tăvălind în ceva. – Et. nec.

chiriarh
CHIRIÁRH, chiriarhi, s.m. (Înv.) Arhiereu conducător al unei eparhii, mitropolii, patriarhii. [Pr.: -ri-arh] – Din ngr. kiríarhos.

chiriarhie
CHIRIARHÍE, chiriarhii, s.f. (Înv.) Demnitatea de chiriarh; conducerea, autoritatea superioară a bisericii. [Pr.: -ri-ar-] – Din ngr. kiriarhía.

chirias
CHIRIÁȘ, -Ă, chiriași, -e, s.m. și f. Persoană sau instituție, organizație etc. care ia cu chirie o locuință, sediul unei instituții, unui magazin etc. [Pr.: -ri-aș] – Chirie + suf. -aș.

chirie
CHIRÍE, chirii, s.f. Sumă plătită în schimbul folosirii temporare a unui lucru (mai ales a unei locuințe). ♢ Loc. adj. și adv. Cu chirie = (care este dat cuiva) pentru folosire temporară în schimbul unei plăți. – Din bg., scr. kirija.

chirighita
CHIRIGHÍȚĂ, chirighițe, s.f. Gen de păsări călătoare care trăiesc pe lângă râuri și bălți și se hrănesc cu pește (Chlidonias). – Cf. c a r a g a ț ă.

chirigiu
CHIRIGÍU, chirigii, s.m. 1. (Înv.) Cel care transporta cu căruța, în schimbul unei plăți, oameni sau mărfuri; cărăuș. 2. (Reg.) Chiriaș. – Din tc. kiracı.

chirilic
CHIRÍLIC, -Ă, chirilici, -ce, adj. (În sintagmele) Alfabet chirilic = vechi alfabet slav, compus de Chiril în sec. IX și întrebuințat la noi (oficial) până în 1860, care a servit drept bază pentru alfabetele folosite de popoarele slave ortodoxe. Literă chirilică = literă din alfabetul chirilic. (Substantivat) Scrie cu chirilice. ♦ (Despre texte, scrieri etc.) Care este scris cu litere chirilice. [Var.: cirílic, -ă adj.] – Chiril (n. pr.) + suf. -ic.

chiristigiu
CHIRISTIGÍU s.m. v. cherestegiu.

chirografar
CHIROGRAFÁR, -Ă, chirografari, -e, adj. (Jur.; și substantivat) (Persoană) care deține un drept personal de creditor pe baza unui act sub semnătură privată. – Din fr. chirographaire.

chiromant
CHIROMÁNT, -Ă, chiromanți, -te, s.m. și f. Persoană care practică chiromanția. – Din it. chiromante.

chiromantic
CHIROMÁNTIC, -Ă, chiromantici, -ce, adj. De chiromanție. – Din engl. chiromantic.

chiromantie
CHIROMANȚÍE s.f. Procedeu prin care se poate ghici caracterul sau destinul cuiva pe baza interpretării liniilor din palmă. – Din it. chiromanzia, fr. chiromancie.

chiromegalie
CHIROMEGALÍE s.f. v. cheiromegalie.

chiropter
CHIROPTÉR, chiroptere, s.n. (La pl.) Ordin de mamifere cu aripi membranoase tegumentare; (și la sg.) animal din acest ordin. – Din fr. chiroptères.

chirpici
CHIRPÍCI s.n. Material de construcție în formă de cărămidă, făcut dintr-un amestec de lut, paie și băligar uscat la soare. – Din tc. kerpiç.

chirurg
CHIRÚRG, chirurgi, s.m. Medic specialist în chirurgie. [Var.: (înv.) hirúrg s.m.] – Din lat. chirurgus, germ. Chirurg.

chirurgical
CHIRURGICÁL, -Ă, chirurgicali, -e, adj. Care aparține chirurgiei, care se referă la chirurgie, care se realizează cu ajutorul chirurgiei. [Var.: (înv.) hirurgicál, -ă adj.] – Din fr. chirurgical, lat. chirurgicalis.

chirurgie
CHIRURGÍE s.f. Ramură a medicinii care tratează bolile cu ajutorul operațiilor. ♢ Mică chirurgie = parte a chirurgiei consacrată intervențiilor chirurgicale mai ușoare, care nu impun spitalizare. Chirurgie genetică = transplant de gene. [Var.: (înv.) hirurgíe s.f.] – Din fr. chirurgie, lat. chirurgia.

chisea
CHISEÁ^1, chisele, s.f. Vas mic de sticlă, de cristal sau de porțelan în care se ține dulceața. [Var.: cheseá s.f.] – Din tc. kåse.

CHISEÁ^2, chisele, s.f. (Pop.) Pungă (de piele) în care se țin banii sau tutunul. – Din tc. kese.

chiselita
CHÍSELIȚĂ, chiselițe, s.f. Fiertură de fructe sau de anumite legume (știr, lobodă etc.). ♦ Fig. Amestec din care nu se mai alege nimic; terci. ♢ Expr. A face (pe cineva) chiseliță = a bate zdravăn. – Din bg., scr. kiselica.

chisnovat
CHISNOVÁT, -Ă, chisnovați, -te, adj., s.m. și f. (Reg.) (Om) poznaș, glumeț, comic. – Et. nec.

chist
CHIST, chisturi, s.n. 1. Tumoare benignă de forma unei pungi închise, de obicei cu un conținut lichid sau semilichid. 2. Înveliș protector secretat de unele animale inferioare aflate în condiții de mediu nefavorabile. – Din fr. kyste.

chistectomie
CHISTECTOMÍE, chistectomii, s.f. (Med.) Extirpare chirurgicală a unui chist. – Din fr. kystectomie.

chistic
CHÍSTIC, -Ă, chistici, -ce, adj. De natura chistului, cu aspect de chist. – Din fr. kystique.

chiscar
CHIȘCÁR, chișcari, s.m. (Iht.; reg.) Țipar. – Cf. rus. p i š k a r.

chisca
CHÍȘCĂ, chiște, s.f. (Reg.) Un fel de caltaboș făcut din stomacul sau din intestinele porcului, umplute cu carne tocată și cu păsat. ♦ (Adverbial) Plin, îndesat până la refuz. – Din ucr. kyška.

chisita
CHÍȘIȚĂ, chișițe, s.f. Încheietură a piciorului, deasupra copitei, la animalele cu copite; moțul de păr de deasupra copitei. – Din bg. kitčice, scr. kičica.

chisleag
CHIȘLEÁG s.n. (Reg.) Lapte de vacă smântânit pus la prins (până se acrește); lapte prins, lapte acru. – Din ucr. kysljak.

chistoc
CHIȘTÓC, -OÁCĂ, chiștoci, -oace, subst. 1. S.n. Muc de țigară. 2. S.m. și f. Fig. Copil mic de statură și îndesat. [Pl. și: (1) chiștócuri. – Var.: chiostéc s.n.] – Et. nec.

chit
CHIT^1 adv. (Fam.; în expr.) A fi chit (cu cineva) = a nu mai datora nimic (cuiva); a nu mai avea de dat (cuiva) nici o socoteală. Chit că... = chiar dacă..., indiferent dacă... – Din fr. quitte.

CHIT^2 s.n. Pastă formată dintr-un praf mineral și un lichid vâscos (ulei de in, glicerină etc.), care se întărește în contact cu aerul și e folosită la fixarea geamurilor în cercevele, la astuparea găurilor în lemn sau în zid etc. – Din germ. Kitt.

CHIT^3, chiți, s.m. (Zool.; înv.) Balenă. – Din sl. kitŭ.

chitanta
CHITÁNȚĂ, chitanțe, s.f. Act scris prin care se face dovada primirii unei sume de bani, a unor bunuri etc. – Din fr. quittance.

chitantier
CHITANȚIÉR, chitanțiere, s.n. Carnet sau registru cu foi detașabile pentru întocmirea chitanțelor. [Pr.: -ți-er] – Chitanță + suf. -ier.

chitara
CHITÁRĂ, chitare, s.f. Instrument muzical cu coarde, care emite sunete prin ciupire sau lovire cu degetele. ♢ Chitară electrică = chitară fără cutie de rezonanță, prevăzută cu un transductor care transformă vibrațiile coardelor în tensiuni alternative de audiofrecvență amplificate prin mijloace electronice. [Var.: ghitáră s.f.] – Din it. chitarra.

chitarist
CHITARÍST, -Ă, chitariști, -ste, s.m. și f. Persoană care cântă la chitară. [Var.: ghitaríst, -ă, (înv.) citaríst, -ă s.m. și f.] – Chitară + suf. -ist. Cf. it. c h i t a r r i s t a.

chita
CHÍTĂ, chite, s.f. (Reg.) 1. Mănunchi de flori, de frunze etc. 2. Mănunchi format din douăsprezece fuioare de in sau de cânepă. – Din scr. kita, ucr. kyta.

chitcait
CHITCĂÍT, -Ă, chitcăiți, -te, adj. (Reg.; despre oameni) Mocăit, ticăit. – Et. nec.

chiteala
CHITEÁLĂ^1 s.f. (Pop.) Chibzuială, judecată (dreaptă, cumpănită). – Chiti^1 + suf. -eală.

CHITEÁLĂ^2 s.f. (Reg.) Ochire, țintire; nimerire. – Chiti^2 + suf. -eală.

chiti
CHITÍ^1, chitesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz., intranz. și refl. A socoti, a chibzui; a crede, a gândi. ♦ Tranz. A pune la cale; a plănui. 2. Tranz. A potrivi, a aranja, a rândui bine. – Din scr. kititi.

CHITÍ^2, chitesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. A ținti (cu arma, cu piatra), a ochi; p. ext. a trage (cu o armă); a lovi, a nimeri (ținta). 2. A arunca o privire; a alege din ochi. – Din scr. hititi (apropiat de chiti^1).

chitic
CHITÍC, chitici, s.m. (Reg.) Nume generic pentru diferite varietăți de pește mărunt; pește neajuns la maturitate; peștișor. ♢ Expr. (Adverbial) A tăcea chitic = a nu spune nici o vorbă, a păstra tăcere completă. – Cf. p i t i c.

chitie
CHITÍE s.f. v. tichie.

chitina
CHITÍNĂ s.f. Substanță organică asemănătoare cu celuloza, care formează partea scheletică din tegumentele insectelor. – Din fr. chitine.

chitinizat
CHITINIZÁT, -Ă, chitinizați, -te, adj. Din chitină; cu chitină. – Din chitină.

chitinos
CHITINÓS, -OÁSĂ, chitinoși, -oase, adj. Care conține chitină, format din chitină. – Din fr. chitineux.

chitit
CHITÍT, -Ă, chitiți, -te, adj. (Pop.; despre oameni) Chibzuit, socotit. – V. chiti^1.

chiton
CHITÓN, chitoane, s.n. Un fel de tunică purtată în antichitate de greci. – Din fr. chiton.

chitonag
CHITONÁG^1 subst. (Reg.) Pistil obținut din pastă de gutui. – Cf. fr. c o t i g n a c.

CHITONÁG^2, chitonage, s.n. (Rar) Unealtă cu vârf ascuțit, cu care se fac găuri în pământ pentru înfipt aracii la vie sau pentru semănatul porumbului. – Et. nec.

chitra
CHÍTRĂ, chitre, s.f. Fructul chitrului, cu aspectul unei lămâi mari, din care se poate face dulceață. – Din ngr. kítra (pl. lui kitron).

chitru
CHÍTRU, chitri, s.m. 1. Arbore exotic cu flori mari, albe și cu fructe comestibile (Citrus medica). 2. (Impr.) Chitră. – Din chitră.

chitui
CHITUÍ, chituiesc, vb. IV. Tranz. A lipi, a fixa, a astupa, a netezi ceva cu chit^2. Chit^2 + suf. -ui.

chituire
CHITUÍRE, chituiri, s.f. Acțiunea de a chitui. – V. chitui.

chituit
CHITUÍT, -Ă, chituiți, -te, adj. Care este lipit, fixat, astupat cu chit^2. – V. chitui.

chit
CHIȚ interj. Cuvânt care imită sunetele caracteristice ale șoarecilor. – Onomatopee.

chitai
CHIȚĂÍ, pers.3 chíțăie, vb. IV. Intranz. (Despre șoareci) A scoate sunete ascuțite, caracteristice speciei. [Var.: chițăi vb. IV] – Chiț + suf. -ăi.

chitait
CHIȚĂÍT s.n. Faptul de a chițăi; sunet ascuțit specific pe care îl scoate șoarecele. [Var.: chițcăit s.n.] – V. chițăi.

chitcan
CHIȚCÁN, chițcani, s.m. 1. Animal insectivor asemănător cu șoarecele, brun-castaniu pe spate și mai deschis pe burtă, cu botul alungit, cu ochii mici și cu urechile ascunse în blană, care trăiește prin păduri, dumbrăvi etc. în galerii superficiale (Sorex araneus). 2. Nume dat mai multor specii de șoareci de diverse mărimi. – Chițcăi + suf. -an.

chitcai
CHIȚCĂÍ vb. IV. v. chițăi.

chitcait
CHIȚCĂÍT s.n. v. chițăit.

chitibus
CHIȚIBÚȘ, chițibușuri, s.n. (Fam.) Fapt, detaliu lipsit de importanță; mărunțiș, fleac. ♦ Tertip, șmecherie de care uzează cineva pentru a obține ceva. – Et. nec.

chitibusar
CHIȚIBUȘÁR, -Ă, chițibușari, -e, s.m. și f. Persoană căreia îi place să uzeze de chițibușuri, de mărunțișuri, care face mici șmecherii. 2. Persoană care dă importanță fleacurilor; persoană care caută nod în papură. – Chițibuș + suf. -ar.

chitibusarie
CHIȚIBUȘĂRÍE, chițibușării, s.f. Faptă sau apucătură de chițibușar; acțiune plină de chițibușuri. – Chițibușar + suf. -ie.

chitoran
CHIȚORÁN, chițorani, s.m. Șoarece mare de câmp, cu botul foarte ascuțit (Sorex vulgaris). – Cf. c h i ț c a n.

chiu
CHIU s.n. 1. Strigăt de bucurie. 2. (În expr.) Chiu și vai = suferință, durere; fig. sărăcie, mizerie. Cu chiu, cu vai sau cu chiu și vai = cu mare greutate, după multe eforturi. – Onomatopee.

chiui
CHIUÍ, chíui, vb. IV. Intranz. 1. A scoate un strigăt ascuțit, puternic și prelung de bucurie, de veselie, de îndemn, de chemare etc.; a chioti, a hăuli. 2. A spune strigături, a striga chiuituri (2). [Pr.: chi-u-) – Chiu + suf. -ui.

chiuit
CHIUÍT, chiuituri, s.n. 1. Strigăt ascuțit, puternic și prelung (de bucurie, de îndemn etc.); chiuitură (1), hăulire, hăulit. 2. Chiuitură (2), strigătură. [Pr.: chi-u-] – V. chiui.

chiuita
CHIUÍTĂ s.f. (Reg.; în loc. adv.) Cu chiuita = foarte mult, cu nemiluita, nenumărat. [Pr.: chi-u-] – V. chiui.

chiuitura
CHIUITÚRĂ, chiuituri, s.f. 1. Faptul de a chiui; chiot, chiuit (1). 2. Versuri cu aluzii satirice sau glumețe, strigate în timpul executării dansurilor populare; strigătură, chiuit (2). [Pr.: chi-u-] – Chiui + suf. -tură.

chiul
CHIUL, chiuluri, s.n. (Fam.) Sustragere nemotivată de la îndeplinirea unei obligații, a unei datorii; p. ext. înșelătorie. ♢ Loc. vb. A trage chiulul = a) a chiuli; b) a nu-și ține cuvântul dat. A-i trage (cuiva) chiulul = a păcăli, a înșela (pe cineva). – Din fr. [tirer au] cul.

chiulaf
CHIULÁF, chiulafuri, s.n. (Înv.) Un fel de căciulă turcească mare (în jurul căreia se înfășura turbanul). – Din tc. külâh.

chiulangiu
CHIULANGÍU, -ÍE, chiulangii, s.m. și f. (Fam.) Persoană care în mod sistematic trage chiulul, înșală, se sustrage de la datorie. [La f. sg. și: chiulangioaică] – Chiul + suf. -angiu. Cf. tc. k ü l â h ç i.

chiulasa
CHIULÁSĂ s.f. v. culasă.

chiulhan
CHIULHÁN s.n. v. chiolhan.

chiuli
CHIULÍ, chiulesc, vb. IV. Intranz. (Fam.) A se sustrage nemotivat de la îndeplinirea unei obligații, a unei datorii; a trage chiulul. – Din chiul.

chiup
CHIUP, chiupuri, s.n. (Reg.) Vas de lut ars, de mare capacitate, în formă de amforă, întrebuințat pentru păstrarea untdelemnului, a murăturilor etc. – Din tc. küp.

chiurasat
CHIURASÁT s.n. v. cuirasat.

chiurasa
CHIURÁSĂ s.f. v. cuirasă.

chiurasier
CHIURASIÉR s.n. v. cuirasier.

chiureta
CHIURETÁ, chiuretez, vb. I. Tranz. A curăța (și a îndepărta) cu chiureta suprafața unei mucoase (bolnave). – Din fr. cureter.

chiuretaj
CHIURETÁJ, chiuretaje, s.n. Faptul de a chiureta; chiuretare. – Din fr. curetage.

chiuretare
CHIURETÁRE, chiuretări, s.f. Chiuretaj. – V. chiureta.

chiureta
CHIURÉTĂ, chiurete, s.f. Instrument chirurgical de forma unei linguri, folosit la chiuretaj. – Din fr. curette.

chiurluit
CHIURLUÍT, -Ă, chiurluiți, -te, adj. (Reg.) Amețit (de băutură). – Et. nec.

chiuveta
CHIUVÉTĂ, chiuvete, s.f. Vas de porțelan, de faianță sau de metal smălțuit prevăzut cu o gură de scurgere, fixat în perete dedesubtul unui robinet de apă și folosit la spălat. – Din fr. cuvette.

chivara
CHÍVĂRĂ, chivere, s.f. Acoperământ de cap în formă de chipiu înalt, folosit în trecut de ostașii unor unități militare. ♦ Acoperământ de cap în formă triunghiulară, confecționat sumar din hârtie și folosit pentru a feri capul de soare, în jocul copiilor de-a soldații; coif. [Var.: chíveră s.f.] – Din rus. kiver.

chivera
CHÍVERĂ s.f. v. chivără.

chiverniseala
CHIVERNISEÁLĂ, chiverniseli, s.f. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) chivernisi; p. ext. (concr.) ceea ce a chivernisit cineva. – Chivernisi + suf. -eală.

chivernisi
CHIVERNISÍ, chivernisesc, vb. IV. (Pop. și fam.) 1. Tranz. A administra, a conduce. 2. Tranz. și refl. A face economii; a agonisi. 3. Refl. și tranz. A ajunge sau a face să ajungă la o situație materială bună; a (se) căpătui, a (se) pricopsi. 4. Tranz. și refl. A (se) aproviziona; a (se) îndestula. – Din ngr. kivérnisa (aor. al lui kivernó).

chivernisire
CHIVERNISÍRE s.f. (Pop. și fam.) Acțiunea de a (se) chivernisi. – V. chivernisi.

chivernisit
CHIVERNISÍT, -Ă, chivernisiți, -te, adj. (Pop. și fam.) Care are o situație materială bună; pricopsit, căpătuit; înstărit, îmbogățit. – V. chivernisi.

chivernisitor
CHIVERNISITÓR, chivernisitori, s.m. (Înv.) Administrator; conducător, cârmuitor. – Chivernisi + suf. -tor.

chivot
CHÍVOT, chivoturi, s.n. Cutiuță așezată în altar în care se păstrează cuminecătura rezervată celor care se împărtășesc în caz de boală, înainte de moarte etc. ♦ Ladă în care evreii mozaici țineau tablele legii. [Acc. și: chivót. – Pl. și: chivote] – Din sl. kivotŭ.

chivuta
CHIVÚȚĂ, chivuțe, s.f. (Reg.) Femeie (de obicei țigancă) care se îndeletnicește cu spoitul caselor cu bidineaua. – Din n. pr. Chivuța.

chix
CHIX, chixuri, s.n. (Fam.) Nereușită, eșec (rușinos) într-o acțiune, într-o manifestare. ♢ Expr. A da chix = a nu izbuti. – Din germ. Kicks.

chorus
CHÓRUS, chorusuri, s.n. (Jaz) Improvizație solistică legată de o temă principală. ♦ Improvizație colectivă, care urmează după improvizațiile soliștilor. [Pr.: co-] – Din fr., engl. chorus.

chulo
CHULO s.m. Toreador care luptă pe jos și are misiunea de a întărâta taurul cu ajutorul unei pelerine roșii. [Pr.: ciúlo] – Cuv. sp.

ci
CI conj. (Adversativ; după o negație sau o propoziție negativă) (Ba) dimpotrivă. Nu avea băieți, ci numai fete. 2. (Adversativ; înv. și pop.; după o propoziție afirmativă căreia i se opune o afirmație contrară sau restrictivă). Cu toate acestea; totuși. ♦ (După o propoziție ipotetică sau condiționată) Dar, însă. 3. (Adversativ; reg.; adesea împreună cu un imperativ; arată nerăbdarea) Dar... 4. (Consecutiv; rar) Prin urmare, deci. – Din ce.

ciacona
CIACÓNĂ, ciacone, s.f. Vechi dans de origine spaniolă, cu o mișcare lentă; melodie după care se execută acest dans. – Din it. ciaccona.

cian
CIÁN s.n. Gaz incolor, otrăvitor, cu miros de migdale amare; cianogen. [Pr.: ci-an.] – Din fr. cyan. Cf. germ. Z y a n.

cianamida
CIANAMÍDĂ, cianamide, s.f. Substanță chimică cristalină, din care se obține melamina. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanamide.

cianat
CIANÁT, cianați, s.m. (Chim.) Derivat al acidului cianhidric. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanate.

cianhidric
CIANHÍDRIC adj. (În sintagmă) Acid cianhidric = lichid incolor, volatil, foarte toxic, cu miros de migdale amare; acid prusic. [Pr.: ci-an-] – Din fr. cyanhydrique.

cianhidrina
CIANHIDRÍNĂ, cianhidrine, s.f. Compus organic care conține în moleculă un hidroxil și un nitril, folosit la obținerea aminoacizilor și a unor materiale plastice. [Pr.: ci-an-] – Din fr. cyanhydrine.

cianhidrizare
CIANHIDRIZÁRE, cianhidrizări, s.f. Tratare cu acid cianhidric a răsadurilor sau a puieților pentru a combate paraziții. [Pr.: ci-an-] – Din fr. cyanhydrisation.

cianina
CIANÍNĂ s.f. (Fot.) Colorant folosit ca stabilizator fotografic pentru radiațiile infraroșii. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanine.

cianizare
CIANIZÁRE s.f. Tratament termochimic prin care se introduce carbon și azot la suprafața unei piese din oțel, pentru a se obține un strat superficial dur. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanisation.

cianoficee
CIANOFICÉE, cianoficee, s.f. (La pl.) Clasă de alge albastră, microscopice; (și la sg.) algă din această clasă. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanophycées.

cianogen
CIANOGÉN s.n. (Chim.) Cian. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanogène.

cianopsie
CIANOPSÍE, cianopsii, s.f. (Med.) Defect de vedere datorită căruia obiectele apar colorate în albastru. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanopsie.

cianotic
CIANÓTIC, -Ă, cianotici, -ce, adj. (Despre mucoase, piele) De culoare albastră-vineție; p.ext. (Despre oameni) predispus la cianoză; care prezintă cianoză. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanotique.

cianotipie
CIANOTIPÍE, cianotipii, s.f. Procedeu de producere prin copiere fotografică, utilizat în special pentru desenele tehnice al căror original a fost executat pe hârtie de calc, obținându-se o imagine negativă pe un fond albastru închis cu linii albe. [Pr.: ci-a-] – Din germ. Zianotypie.

cianoza
CIANOZÁ, cianozez, vb. I. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină cianotic. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanoser.

cianozat
CIANOZÁT, -Ă, cianozați, -te, adj. Care a devenit de culoare albastră-vineție; p.ext. cianotic. [Pr.: ci-a-] – V. cianoza.

cianoza
CIANÓZĂ s.f. (Med.) Colorație albastră-vineție a pielii și a mucoaselor din cauza unei insuficiente oxigenări a sângelui. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanose.

cianura
CIANURÁ, cianurez, vb. I. Tranz. A supune minereurile operației de cianurare. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanurer.

cianurare
CIANURÁRE, cianurări, s.f. Operație industrială de extragere a metalelor nobile din minereuri sărace cu ajutorul unei soluții de cianură de sodiu. [Pr.: ci-a-] – După fr. cyanuration.

cianura
CIANÚRĂ, cianuri, s.f. Sare a acidului cianhidric. [Pr.: ci-a-] – Din fr. cyanure.

ciatiu
CÍAȚIU, ciații, s.n. (Bot.) Inflorescență reprezentând o grupare de mai multe flori bărbătești și fără înveliș, cu o singură floare femeiască. [Pr.: ci-a-] – Din lat. ciatium.

cibernetic
CIBERNÉTIC, -Ă, cibernetici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Știință care are ca obiect studiul matematic al legăturilor, comenzilor și controlului în sistemele tehnice și în organismele vii din punctul de vedere al analogiilor lor formale. 2. Adj. Care aparține ciberneticii (1), privitor la cibernetică. – Din fr. cybernétique.

cibernetician
CIBERNETICIÁN, -Ă, ciberneticieni, -e, s.m. și f. Specialist în cibernetică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. cybernéticien.

cibernetiza
CIBERNETIZÁ, cibernetizez, vb. I. Tranz. A dota cu echipament cibernetic. – Din fr. cybernétiser.

cibernetizare
CIBERNETIZÁRE, cibernetizări, s.f. Acțiunea de a cibernetiza și rezultatul ei. – V.cibernetiza.

cibernetizat
CIBERNETIZÁT, -Ă, cibernetizați, -te, adj. Care a fost dotat cu echipament cibernetic. – V.cibernetiza.

cicada
CICÁDĂ, cicade, s.f. Nume dat unor insecte cu corpul scurt și gros, cu capul mare, terminat printr-o proeminență ascuțită. – Din lat. Cicada (denumire științifică).

cicadee
CICADÉE, cicadee, s.f. (La pl.) Familie de plante gimnosperme, cu tulpina fără nervuri și cu frunze foarte mari; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. cycadées.

cicar
CICÁR, cicari, s.m. Animal vertebrat acvatic inferior, asemănător cu un pește care trăiește ca parazit pe pielea unor pești (Eudontomyzon danfordi). – Et. nec.

cicatrice
CICATRÍCE, cicatrice, s.f. Urmă (formată din țesut conjunctiv) lăsată de o rană, de o tăietură etc. după vindecare. – Din lat. cicatrix, -icis, fr. cicatrice.

cicatricial
CICATRICIÁL, -Ă, cicatriciali, -e, adj. (Rar) De cicatrice. [Pr.: -ci-al] – Din fr. cicatriciel.

cicatriza
CICATRIZÁ, pers. 3 cicatrizează, vb. I. Refl. (Despre plăgi) A se vindeca, a se închide lăsând o cicatrice. – Din fr. cicatriser.

cicatrizant
CICATRIZÁNT, -Ă, cicatrizanți, -te, s.n., adj. (Medicament) care favorizează cicatrizarea unei răni. – Din fr. cicatrisant.

cicatrizare
CICATRIZÁRE, cicatrizări, s.f. Faptul de a se cicatriza. – V. cicatriza.

cicatrizat
CICATRIZÁT, -Ă, cicatrizați, -te, adj. (Despre răni) Vindecat, închis. – V. cicatriza.

cica
CÍCĂ adv. (Pop. și fam.; cu valoare de verb unipersonal sau impersonal). 1. (precedă o afirmație pusă pe socoteala altora) (Se) spune că... (lumea) zice că..., după cum (se) crede. 2. (Indică un sentiment de mirare sau de îndoială) Dacă poate fi cu putință! auzi! ♦ Nici mai mult, nici mai puțin. Mai mult decât atâta. 3. (Povestitorul admite ce se spune, dar e convins că nu este așa) Chipurile, vorba vine! vorbă să fie! – Din [se zi]ce că.

cicaleala
CICĂLEÁLĂ, cicăleli, s.f. Faptul de a cicăli; reproș repetat făcut cuiva pentru fapte mărunte; cicălire. – cicăli + suf. -eală.

cicali
CICĂLÍ, cicălesc, vb. IV. Tranz. A certa mereu, a face cuiva reproșuri repetate pentru fapte mărunte. – Et.nec.

cicalire
CICĂLÍRE, ciăliri, s.f. Faptul de a cicăli; cicăleală. – V.cicăli.

cicalitor
CICĂLITÓR, -OÁRE, cicălitori, -oare, adj. Care cicălește. – Cicăli + suf.. -tor.

cicero
CÍCERO^1 s.m. invar. (Tipogr.) 1. Corp de literă de 12 puncte tipografice. 2. Albitură având baza un pătrat de un cicero^1 (1). – Din fr. cicéro.

CÍCERO^2 s.m. invar. Gen de tunsoare bărbătească (scurtă). – Din n. pr. Cicero.

cicerone
CICERÓNE, ciceroni, s.m. Persoană special pregătită care conduce vizitatorii într-un muzeu, într-un oraș etc. – Din it. cicerone, fr. cicérone.

cichirgiu
CICHIRGÍU, cichirgii, s.m. (Înv.) Cofetar; cel care ducea tăvile cu dulceață la curtea domnească. – Din tc. șeker-ci.

cicisbeu
CICISBÉU, cicisbei, s.m. (În trecut, în unele țări) Curtezan al unei femei măritate, care o însoțea pretutindeni. – Din it. cicisbeo.

ciclama
CICLÁMĂ, ciclame, s.f., s.n. adj. 1. S.f. Plantă decorativă cu frunze în formă de rinichi, verzi pe o parte și purpurii pe alta, cu flori roșii sau albe (Cyclamen europaeum). – Din it. ciclamino. Cf. fr. c y c l a m e n.

ciclamen
CICLAMÉN s.n., adj. (Culoare) roz-mov (ca a unor ciclame). [Pr.: siclamen] – Din fr. cyclamen.

ciclan
CICLÁN, ciclani, s.m. Hidrocarbură ciclică saturată, prezentă în petrol. – Din fr. cyclane.

ciclare
CICLÁRE, ciclări, s.f. (Rar) Integrare într-un ciclu de învățământ. – Din ciclu.

ciclic
CÍCLIC, -Ă, ciclici, -e, adj. 1. Care se desfășoară în cicluri sau aparține unui ciclu; periodic. ♦ (Despre lucrări muzicale, artistice) Care este alcătuit din mai multe părți independente. ♦ (Despre compuse chimice) Care are catenele în formă de ciclu (2). 2. (Bot.; despre flori) La care toate elementele sunt dispuse în verticil. – Din fr. cyclique.

ciclicitate
CICLICITÁTE, ciclicități, s.f. Caracter ciclic. – Ciclic + suf. -itate.

ciclism
CICLÍSM s.n. Sport practicat cu bicicleta. – Din fr. cyclisme.

ciclist
CICLÍST, -Ă, cicliști -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Sportiv care practică ciclismul; persoană care umblă cu bicicleta; biciclist. 2. Adj. Care aparține ciclismului sau cicliștilor (1), privitor la ciclism sau cicliști. – Din fr. cycliste.

ciclizare
CICLIZÁRE s.f. (În sintagma) Reacție de ciclizare = reacție chimică prin care lanțul de atomi din molecula unui compus organic se închide și formează un ciclu. – După fr. [réaction de] cyclisation.

cicloalcan
CICLOALCÁN, cicloalcani, s.m. (Chim.) Ciclan. [Pr.: -clo-al-] – Din fr. cycloalcane.

cicloalchena
CICLOALCHÉNĂ, cicloalchene, s.f. (Chim.) Hidrocarbură ciclică nesaturată cu o dublă legătură în moleculă. [Pr.: -clo-al-] – Din fr. cicloalkène.

ciclocefal
CICLOCEFÁL, -Ă, ciclocefali, -e, s.m. și f. (Med.) (Individ) care prezintă ciclocefalie. – Din fr. cyclocéphale.

ciclocefalie
CICLOCEFALÍE, ciclocefalii, s.f. (Med.) Monstruozitate constând din lipsa totală sau parțială a nasului și situarea ochilor, uniți, într-o singură orbită. – Din fr. cyclocéphalie.

ciclocros
CICLOCRÓS, ciclocrosuri, s.n. Probă sportivă combinată de ciclism și cros. – Din fr. cyclo-cross.

ciclodrom
CICLODRÓM, ciclodromuri, s.n. Velodrom. – Ciclo + [velo]drom.

ciclohexan
CICLOHEXÁN s.m. Hidrocarbură ciclică saturată cu șase atomi în moleculă, care se extrage din petrol și este întrebuințată ca solvent și ca materie primă în industria fibrelor sintetice. – Din fr. cyclohexane.

cicloidal
CICLOIDÁL, -Ă, cicloidali, -e, adj. Care se referă la cicloidă, care aparține cicloidei. [Pr.: -clo-i-] – Din fr. cycloïdal.

cicloida
CICLOÍDĂ, cicloide, s.f. Curbă plană descrisă de un punct al unui cerc care se rostogolește fără alunecare pe o dreaptă fixă. – Din fr. cycloïde.

ciclomorfoza
CICLOMORFÓZĂ, ciclomorfoze, s.f. (Biol.) Totalitatea modificărilor pe care le suferă un organism în cursul dezvoltării ontogenetice. – Din engl. cyclomorphosis.

ciclon
CICLÓN, cicloane, s.n. 1. Vânt puternic cu deplasarea aerului în spirală, însoțit de ploi torențiale și de descărcări electrice, specifice regiunilor tropicale; uragan, taifun. ♦ Regiune a sistemului baric în care presiunea scade de la periferie spre centru, iar masele de aer au o mișcare convergentă. 2. Aparat pentru separarea particulelor materiale dintr-un gaz cu ajutorul forței centrifuge. – Din fr. cyclone.

ciclonal
CICLONÁL, -Ă, ciclonali, -e, adj. Ciclonic. – Din fr. cyclonal.

ciclonic
CICLÓNIC, -Ă, ciclonici, -ce, adj. (Met.) Al ciclonului, de ciclon; ciclonal. – Din fr. cyclonique.

ciclop
CICLÓP, ciclopi, s.m. 1. Figură mitică de uriaș antropofag, cu un singur ochi mare în mijlocul frunții. 2. Gen de animal crustaceu inferior de apă dulce, cu un singur ochi, situat pe cefalotorace (Cyclops). – Din fr. cyclope, lat. cyclops, -opis.

cicloparafina
CICLOPARAFÍNĂ, cicloparafine, s.f. (Chim.) Ciclan. – Din fr. cycloparafine.

ciclopentan
CICLOPENTÁN s.m. Hidrocarbură ciclică saturată cu cinci atomi de carbon în moleculă, întrebuințată ca materie primă în industria chimică. – Din fr. cyclopentane.

ciclopic
CICLÓPIC, -Ă, ciclopici, -ce, adj. De ciclop (1), care se referă la ciclop; p. ext. uriaș, gigantic. – Ciclop + suf. -ic.

ciclopie
CICLOPÍE s.f. (Med.) Monstruozitate congenitală care constă în dezvoltarea unui singur glob ocular sau în fuzionarea celor două orbite. – Din fr. – cyclopie.

ciclopropan
CICLOPROPÁN s.n. Gaz incolor inflamabil și exploziv. – Din fr. cyclopropane.

ciclorama
CICLORÁMĂ, ciclorame, s.f. Fundal de scenă curbat, confecționat în general din pânză de culoare neutră; orizont (3). – Din fr. cyclorama.

ciclostom
CICLOSTÓM, ciclostomi, s.m. (La pl.) Clasă de vertebrate acvatice inferioare, cu corpul asemănător cu al peștilor; (și la sg.) animal din această clasă. – Din fr. cyclostome.

ciclotimic
CICLOTÍMIC, -Ă, ciclotimici, -ce, s.m. și adj. (Med.) (Bolnav) de ciclotimie. – Din fr. cyclothymique.

ciclotimie
CICLOTIMÍE, ciclotimii. s.f. Stare psihică morbidă în care depresiunea alternează cu buna dispoziție. – Din fr. cyclothymie.

ciclotron
CICLOTRÓN, ciclotroane, s.n. Accelerator folosit în fizica nucleară pentru a obține transmutări și dezintegrări ale particulelor grele ale atomilor. – Din fr. cyclotron.

cicloturism
CICLOTURÍSM s.n. Turism în care deplasarea se face cu bicicleta. – Din fr. cyclotourisme.

cicloturist
CICLOTURÍST, -Ă, cicloturiști, -ste, s.m. și f. Persoană care practică cicloturismul. – Din fr. cyclotouriste.

cicloturistic
CICLOTURÍSTIC, -Ă, cicloturistici, -ce, adj. Care aparține cicloturismului, privitor la cicloturism. – Cicloturist + suf. -ic.

cicloza
CICLÓZĂ, cicloze, s.f. (Biol.) Mișcare a protoplasmei în interiorul celulei. – Din fr. cyclose.

ciclu
CÍCLU, cicluri, s.n. 1. Succesiune de fenomene, stări, operații, manifestări etc. care se realizează într-un anumit interval de timp și care epuizează, în ansamblul lor, evoluția unui anumit proces (repetabil): totalitatea fenomenelor, faptelor, acțiunilor etc. legate între ele. ♢ Ciclu anual = perioadă de un an în care pământul face o rotație completă în jurul soarelui. Ciclu solar = perioadă de 28 de ani după expirarea căreia datele diferitelor zile ale anului cad în aceleași zile din săptămână. Ciclu de conferințe (sau de lecții etc.) = serie de conferințe (sau de lecții etc.) care tratează diverse aspecte ale unui subiect unitar. ♦ (Și în sintagma ciclu menstrual) Menstruație, ♦ Durata unui ciclu (1). ♦ Diagramă care reprezintă un ciclu (1). **Grup de producții (literare, muzicale) care au o temă comună. 2. Lanț închis de atomi din molecula unei substanțe. 3. Valorile succesive pe care le capătă o mărime periodică în cursul unei perioade date. 4. (Fiz.; ieșit din uz la noi; în construcția) Cicluri pe secundă = hertzi. – Din fr. cycle, lat. cyclus.

cico
CÍCO s.n. 1. Băutură răcoritoare. 2. (Eliptic.) Sticlă, pahar etc. cu cico (1). – Ci[trice] + co[la].

cicoare
CICOÁRE^1, cicori, s.f. 1. Plantă erbacee cu flori albastre, trandafirii sau albe, cultivată pentru rădăcinile sale (Chicorium intybus). ♢ Cicoare de grădină = andivă. 2. Surogat de cafea preparat din rădăcina plantei descrisă mai sus. – Lat *cichoria (=cichorium).

CICOÁRE^2, cicori, s.f. Insectă galbenă-castanie, cu spinarea neagră, cu aripile străvezii și lungi, cu capul lat și cu ochii mari (Cicada orni). – Lat *cicala (= cicadă).

ciconiida
CICONIÍDĂ, ciconiide, s.f. (Ornit.) Ciconiiformă.- Din fr. ciconiidés.

ciconiiforma
CICONIIFÓRMĂ, ciconiiforme, s.f. (La pl.) Ordin de păsări mari, cu gâtul lung și picioarele lungi, cu ciocul conic; (și la sg.) pasăre din acest ordin. [Pr.: -ni-i-] – Cf. fr. c i c o n i i d é s.

cidru
CÍDRU s.n. Băutură alcoolică obținută prin fermentarea mustului de mere (sau a altor fructe). – Din fr. cidre.

cier
CIÉR s.n. v. ceair.

ciflic
CIFLÍC, ciflicuri, s.n. (Înv.) Mică moșie sau fermă; conac (de moșie) – Din tc. çiflik, bg. čiflik.

cifoscolioza
CIFOSCOLIÓZĂ, cifoscolioze, s.f. (Med.) Curbare în sens anteropsterior și lateral a coloanei vertebrale. [Pr.: -li-o-] – din fr. cyphoscoliose.

cifotic
CIFÓTIC, Ă, cifotici, -ce, adj. s.m. și f. adj. (Med.) (Bolnav) de cifoză. – După fr. cypheux.

cifoza
CIFÓZĂ, cifoze, s.f. (Med.) Deformație a coloanei vertebrale care duce la o proeminență dorsală. V. cocoașă. – Din fr. cyphose.

cifra
CIFRÁ, cifrez, vb. I. 1. Refl. A se evalua (în cifre) la... 2. Tranz. A aplica unui text un cifru. – Din fr. chiffrer (refăcut după cifră).

cifraj
CIFRÁJ s.n. Cifrare. – Din fr. chiffrage.

cifrare
CIFRÁRE s.f. Faptul de a cifra; cifraj. V. cifra.

cifrat
CIFRÁT, -Ă cifrați, -te, adj. (Despre texte) Scris în cifru. – V. cifra.

cifra
CÍFRĂ, cifre, s.f. 1. Simbol grafic (care reprezintă unul dintre numerele de la zero la nouă) folosit pentru scrierea numerelor; (impr.) număr. 2. Volum, sumă, cantitate reprezentată prin cifre (1). ♢ Impozit pe cifra de afaceri = impozit aplicat proporțional cu mărimea, cu valoarea afacerilor. 3. Număr care indică valoarea unei mărimi caracteristice a unei substanțe, a unui fenomen. Cifră de saponificare. – Din it. cifra, lat. cifra. Cf. fr. c h i f f r e.

cifric
CÍFRIC, -Ă cifrici, -ce, adj. Exprimat în cifre; numeric. – Cifră + suf. -ic.

cifru
CÍFRU, cifruri, s.n. 1. Sistem de semne convenționale cu care se transmit comunicări secrete. 2. Combinație de cifre sau de litere cu ajutorul căreia se pot deschide unele broaște sau lacăte cu închizătoare secretă. – Din fr. chiffre (refăcut după cifră).

ciga
CÍGĂ, cige, s.f. 1. (Min.) Scripete fix. 2. (Zool.) Cochilie de gasteropod. – Din magh. csiga.

cihai
CIHĂI, cihăiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A stărui foarte mult pe lângă cineva să facă ceva, a plictisi pe cineva cu stăruințele. [Var.: cehăi vb. IV] – Cf. Magh. c s a h o l n i.

cil
CIL cili, s.m. Prelungire protoplasmatică mobilă în formă de fire subțiri, a unor bacterii, a unor infuzori, a unor alge și a unor celule animale, care servește de obicei la locomoție și la deplasarea secrețiilor în organism. – Din fr. cil.

cilian
CILIÁN, -Ă s.m. și f., adj. v. chilian.

ciliar
CILIÁR, -Ă, ciliari, -re, adj. Care are formă de cili; privitor la cili. [Pr.: -li-ar] – Din fr. ciliaire.

ciliat
CILIÁT, -Ă, ciliați, -te, adj., s.n. 1. Adj. Care are cili. 2. S.n. (Zool.) Infuzor^1. [Pr.: -li-at] – Din fr. cilié.

cilibiu
CILIBÍU, -ÍE, cilibii, Adj. (Înv.) Fin, grațios, frumos; politicos, galant. – Din tc. çelebi.

cilindra
CILINDRÁ, cilindrez, vb. I. Tranz. A îndesa și a nivela un strat rutier cu ajutorul unui compresor. – Din fr. cylindrer.

cilindrare
CILINDRÁRE, cilindrări, s.f. Acțiunea de a cilindra și rezultatul ei. – V. cilindra.

cilindree
CILINDRÉE s.f. 1. Volumul cilindrului unei mașini de forță cu piston, cuprins între cele două poziții opuse ale pistonului. 2. Cantitate de gaze introdusă în cilindrul unui motor cu ardere internă în timpul cursei de admisiune. – Din fr. cylindrée.

cilindric
CILÍNDRIC, -Ă, cilindrici, -ce, adj. Care are forma unui cilindru. – Din fr. cylindrique.

cilindricitate
CILINDRICITÁTE, cilindricități, s.f. (Tehn.) Proprietate a unei porțiuni din trunchiul unui copac de a se apropia de forma cilindrică. – Din fr. cylindricité.

cilindroid
CILINDROÍD, -Ă, cilindroizi, -de, adj., s.n. (Corp) care are forma unui cilindru – Din fr. cylindroïde.

cilindrom
CILINDRÓM, cilindroame, s.n. (Med.) Tumoare benignă a țesuturilor epiteliale cu celule cilindroide. – Din fr. cylindrom.

cilindru
CILÍNDRU, (1, 2, 3, 4) cilindri, s.m. (5) cilindre, s.n. 1. S.m. Suprafață obținută prin deplasarea unei drepte paralele cu ea însăși, astfel încât să se sprijine mereu pe o curbă închisă și fixă. 2. S.m. Corp geometric mărginit de un cilindru (1) și de două plane paralele. 3. S.m. Piesă cilindrică componentă a unor mașini, care se poate roti în jurul propriei sale axe; organ de mașină tubular în interiorul caruia se deplasează un piston (la motoare cu ardere internă, la mașini cu abur, la compresoare etc.). 4. S.m. (În sintagma) Cilindru central = partea centrală a rădăcinilor și tulpinilor plantelor vasculare. 5. (Înv.) Joben. – Din fr. cylindre, lat. cylindrus.

cilindrurie
CILINDRURÍE s.f. (Med.) Prezența în urină a unor elemente microscopice formate din albumină, hematii, celule epiteliale etc., care caracterizează afecțiunile renale. – Din fr. cylindrurie.

cimaza
CIMÁZĂ, cimaze, s.f. (Arh.) Chenar ornamental de-a lungul unei fațade. – Din it. cimasa.

cima
CÍMĂ, cime, s.f. Tip de inflorescență în care axul principal poartă în vârf o singură floare. – Din fr. cyme.

cimbal
CIMBÁL, cimbale, s.n. Chimval. – Din lat. cymbalus, fr. cymbale.

cimbalist
CIMBALÍST, -Ă, cimbaliști, -ste, s.m. și f. Persoană care acompaniază la cimbal. – Din fr. cymbaliste.

cimbistra
CIMBÍSTRĂ, cimbistre, s.f. (Rar) Pensetă (pentru smuls părul). – Din tc. çimbistra.

cimbri
CÍMBRI s.m. pl. Trib germanic așezat în antichitate la vărsarea Elbei și zdrobit de romani. – Din fr. Cimbres.

cimbrisor
CIMBRIȘÓR s.m. Plantă erbacee cu flori roșii-purpurii sau albe și cu frunze aromate, folosite în medicină pentru infuzie (Thymus vulgaris). – Cimbru + suf.-ișor.

cimbru
CÍMBRU s.m. Plantă erbacee cu flori liliachii sau albe punctate cu roșu, cu frunze înguste și ascuțite, aromate, folosite drept condiment (Satureja hortensis). – Cf. gr. t h y m b r a.

cimen
CIMÉN s.n. Lichid cu miros aromatic, care se găsește în uleiurile eterice izolate din diferite plante, din rășina coniferelor și din unele petroluri. – Din fr. cymène.

ciment
CIMÉNT, (rar) cimenturi, s.n. Material de construcție în formă de pulbere fină, obținut prin măcinarea clincherului și care, în contact cu apa, face priză și se întărește. [Acc. și címent] – Din it. cimento, fr. ciment.

cimenta
CIMENTÁ, cimentez, vb. I. Tranz. A lega, a consolida cu ciment. ♦ Tranz. și refl. Fig. A face să fie sau a deveni solid; a (se) consolida. – Din ciment. Cf. fr. c i m e n t e r.

cimentare
CIMENTÁRE, cimentări, s.f. Acțiunea de a (se) cimenta. – V. cimenta.

cimentist
CIMENTÍST, -Ă, cimentiști, -ste, s.m. și f. Muncitor într-o fabrică de ciment. – Ciment + suf. -ist.

cimentometru
CIMENTOMÉTRU, cimentometre, s.n. Aparat pentru determinarea modului de distribuire a cimentului în spațiul dintre coloana unei sonde și teren. – Ciment + metru (după apometru, gazometru etc.).

cimerieni
CIMERIÉNI s.m. pl. Populație de origine tracă, migrată în antichitate din nordul Mării Negre în Asia Mică. [Pr.: -ri-eni] – Din fr. Cimmériens.

cimili
CIMILÍ, cimilesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A spune, a face sau a interpreta cimilituri. – Et. nec.

cimilitura
CIMILITÚRĂ, cimilituri, s.f. (Pop.) Ghicitoare. – Cimili + suf. -tură.

cimisir
CIMIȘÍR, cimișiri, s.m. Arbust decorativ cu frunze ovale și persistente, cu flori galbene-verzui (Buxus sempervirens). – Din tc. çimșir.

cimitir
CIMITÍR, cimitire, s.n. Teren (îngrădit) unde se îngroapă morții; țintirim – Din ngr. kimitírion, it. cimitero.

cimotie
CIMÓTIE, cimotii s.f. (Reg.) Rudă, neam. – Din magh. csemete, csimota.

cimpanzeu
CIMPANZÉU, cimpanzei, s.m. Specie de maimuță mare, antropomorfă, cu membrele anterioare lungi, cu blana și pielea neagră (Pan troglodytes) – Din fr. chimpanzé.

cimpoi
CIMPÓI, cimpoaie, s.n. Instrument muzical popular, alcătuit dintr-un burduf de piele și din mai multe tuburi sonore prin care trece aerul din burduf. – Et. nec.

cimpoias
CIMPOIÁȘ, cimpoiași, s.m. Cimpoier. [Pr.: -po-iaș] – Cimpoi + suf. -aș.

cimpoier
CIMPOIÉR, cimpoieri, s.m. Persoană care cântă din cimpoi; cimpoiaș [Pr: -po-ier] – Cimpoi + suf. -ar.

cin
CIN^1, cinuri, s.n. (Înv.) 1. (În societatea medievală) Poziție socială înaltă. ♦ Stare socială. 2. Ordin preoțesc sau călugăresc; tagmă. – Din sl. cinŭ.

CIN^2, cinuri, s.n. (Înv. și reg.) Luntre mică (pescărească). – Din scr. čun.

cina
CINÁ, cinez, vb. I. Intranz. și tranz. A lua masa de seară. – Lat. cenare.

cinabru
CINÁBRU s.n. Sulfură naturală de mercur, de culoare roșie, folosită mai ales la prepararea vopselelor. – Din fr. cinabre.

cina
CÍNĂ, cine, s.f. Masă de seară; mâncare pregătită pentru această masă – Lat. cena.

cinatui
CINĂTUÍ, cinătuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.; adesea fig.) A curăța păsări, pești etc. (de fulgi, de solzi etc.) și a-i tăia în bucăți, pentru a pregăti mâncarea – Cf. magh. c s i n á l t „pregătit”.

cincantin
CINCANTÍN s.m. Varietate timpurie de porumb, cu tulpina scurtă și subțire și cu bobul mărunt de culoare portocalie. ♢ (Adjectival) Porumb cincantin. – Din it. cinquantino.

cincar
CINCÁR, cincari, s.m., adj. (Reg.) (Cal) care are cinci ani. – Cinci + suf. -ar.

cincarel
CINCĂRÉL, cincărei, s.m., adj. (Reg.) Diminutiv al lui cincar. – Cincar + suf. -el.

cinchi
CINCHÍ, cinchesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se așeza la pământ sprijinindu-se pe unul sau pe amândoi genunchii, a sta pe vine, a se ghemui. – Et. nec.

cinchit
CINCHÍT, -Ă, cinchiți, -te, adj. (Reg.) Ghemuit (pe vine). – V. cinchi.

cinci
CINCI num. card. Număr situat în numărătoare între patru și șase și care se indică prin cifra 5 (sau V). ♢ (Adjectival) Are cinci ani. ♢ Compus: cinci-degete subst. = plantă erbacee târâtoare, cu frunzele formate din cinci foliole și cu flori galbene (Potentilla reptans). ♢ (Substantivat) Au plecat trei și s-au întors cinci. ♢ (În locul numeralului ordinal) Etajul cinci. ♢ (Intră în componența num. adverbial) De cinci ori. ♢ (Precedat de „câte”, intră în componența num. distributiv) Aduce câte cinci mere. ♦ (Substantivat) Semn grafic cu care se notează acest număr. – Lat. cinque (= quinque).

cincila
CINCÍLA s.f. v. șinșilă.

cincilea
CÍNCILEA, CÍNCEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”: de obicei cu valoare adjectivală) Care se află între al patrulea și al șaselea. ♢ Expr. A fi a cincea roată la car (sau la căruță)= a se afla pe un plan cu totul secundar, a fi de prisos. – Cinci + le + a.

cincime
CINCÍME, cincimi, s.f. A cincea parte dintr-un întreg împărțit în părți egale. – Cinci + suf. -ime.

cincinal
CINCINÁL, -Ă, cincinali, -e, adj. Care se întinde pe o perioadă de cinci ani. ♦ (Substantivat, n.) Plan (economic) întocmit pe o perioadă de cinci ani. – Din fr. quinquennal, lat. quinquennalis (după cinci).

cincisprece
CÍNCISPRECE num. card. v. cincisprezece.

cincisprecelea
CÍNCISPRECELEA, CÍNCISPRECEA num. ord. v. cincisprezecelea.

cincisprezece
CÍNCISPREZECE num.card. Număr situat în numărătoare între paisprezece si șaisprezece. ♢ (Adjectival) Cincisprezece zile. ♢ (Substantivat) Cincisprezece au sosit. ♢ (În locul numeralului ordinal) Capitolul cincisprezece. ♢ (Intră în componența num. adverbial) De cincisprezece ori. ♢ (Precedat de „câte”, intră în componența num. distributiv) Pleacă câte cincisprezece. ♦ (Substantivat) Semn grafic cu care se notează acest număr. [Var.: (reg.) cínsprezece, cíncisprece, cínsprece, num.card.] – Cinci + spre + zece.

cincisprezecelea
CÍNCISPREZECELEA, CÍNCISPREZECEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei cu valoare adjectivală) Care se află între al paisprezecelea și al șaisprezecelea. [Var.: cínsprezecelea, cínsprezecea, (reg.) cíncisprecelea, cíncisprecea, cínsprecelea, cínsprecea num. ord.] – Cincisprezece + le + a.

cincizeci
CINCIZÉCI num.card. Număr situat în numărătoare între patruzeci și nouă și cincizeci și unu. ♢ (Adjectival) Acum cincizeci de ani. ♢ (Substantivat) Au muncit cincizeci. ♢ (în locul numeralului ordinal) Pagina cincizeci. (Intră în componența num. adverbial) De cincizeci de ori. ♢ (Precedat de „câte” intră în componența num. distributiv) Vin câte cincizeci. ♦ (Substantivat) Semn grafic cu care se notează acest număr. [Var.: cinzéci num. card.] – Cinci + zeci.

cincizecilea
CINCIZÉCILEA, CINCIZÉCEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei cu valoare adjectivală) Care se află între al patruzeci și nouălea și al cincizeci și unulea. [Var.: cinzécilea, cinzécea num. ord.] – Cincizeci + le + a.

cine
CÍNE pron. 1. (Interogativ; ține locul unui substantiv care denumește o persoană sau un animal ori al unui pronume, așteptat ca răspuns la întrebare) Cine a venit? ♢ Expr. Cine (mai) știe? = nu știu, nu cunosc problema. ♦ Ce fel (de om). Tu nu știi cine-i mama. 2. (Relativ) Cel ce, acela care. Bine-a zis cine-a zis... ♢ Expr. Are (sau n-are) cine ori este (sau nu este) cine = (nu) există om care, (nu) se găsește persoană care... 3. (Nehotărât) Fiecare, oricine, oricare. Zică cine ce va vrea. [Gen.-dat.: cui] – Lat. *quene (= quem).

cineamator
CINEAMATÓR, -OÁRE, cineamatori, -oare, s.m. și f. Cineast amator. [Pr.: -ne-a-] – Cine[ast] + amator.

cineamatorism
CINEAMATORÍSM s.n. Activitate a cineamatorilor. [Pr.: -ne-a-] – Cineamator + suf. -ism.

cineanimatie
CINEANIMÁȚIE s.f. Cinematografie de animație. [Pr.: -ne-a-] – Cine[matografie] + animație.

cineast
CINEÁST, -Ă, cineaști, -ste, s.m. și f. Specialist în tehnica sau în arta cinematografică, persoană care realizează filme. [Pr.: -ne-ast] – Din fr. cinéaste.

cinecenaclu
CINECENÁCLU, cinecenacluri, s.n. Atelier de creație al cineaștilor amatori. – Cine[ast] + cenaclu.

cineclub
CINECLÚB, cinecluburi, s.n. Colectiv constituit (în cadrul unor instituții sau întreprinderi) cu scopul de a face cunoscute problemele și realizările artei cinematografice. – Din fr. ciné-club.

cineclubist
CINECLUBÍST, -Ă, cineclubiști, -ste, s.m. și f. Membru al unui cineclub. – Cineclub + suf. -ist.

cinefil
CINEFÍL, -Ă, cinefili, -e, s.m. și f. Persoană amatoare de filme, care frecventează mult spectacolele cinematografice. ♢ (Adjectival) Public cinefil. – Din fr. cinéphile.

cinefilie
CINEFILÍE, cinefilii, s.f. Pasiune pentru filme de cinema. – Din fr. cinéphilie.

cinegetic
CINEGÉTIC, -Ă, cinegetici, -ce, adj., s.f. (Livr.) 1. Adj. De vânătoare, privitor la vânătoare; vânătoresc. 2. S.f. Arta vânătorii. – Din fr. cynégétique.

cinel
CINÉL^1 interj. (Adesea repetat) Formulă cu care încep unele ghicitori. – Cf. c i m i l i.

CINÉL^2, cinele, s.n. (Muz.) Cimbal. – Din it. cinelli.

cinema
CINEMÁ, (rar) cinemauri, s.n. Cinematograf. – Din fr. cinéma.

cinemascop
CINEMASCÓP s.n. Procedeu de proiecție a filmelor cinematografice pe un ecran lat, care mărește în mod apreciabil câmpul vizual al spectatorului; film realizat prin acest procedeu. – Din fr. cinémascope.

cinemateca
CINEMATÉCĂ, cinemateci, s.f. 1. Arhivă în care se păstrează filmele cinematografice. 2. Cinematograf (1) în care sunt proiectate filme reprezentative din istoria cinematografiei. – Din fr. cinémathèque.

cinematic
CINEMÁTIC, -Ă, cinematici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a mecanicii care se ocupă cu studiul mișcării corpurilor, independent de masele lor și de cauzele care produc mișcarea. 2. Adj. Care aparține cinematicii (1), privitor la cinematică. – Din fr. cinématique.

cinematograf
CINEMATOGRÁF, cinematografe, s.n. 1. Local de spectacole destinat proiectării filmelor cinematografice în fața publicului spectator; cinema. 2. Cinematografie. – Din fr. cinématographe.

cinematografia
CINEMATOGRAFIÁ, cinematografiez, vb. I. Tranz. A filma. [Pr.: -fi-a] – Din fr. cinématographier.

cinematografic
CINEMATOGRÁFIC, -Ă, cinematografici, -ce, adj. Care ține de cinematograf, privitor la cinematograf sau la cinematografie. – Din fr. cinématograhique.

cinematografie
CINEMATOGRAFÍE, cinematografii, s.f. Tehnica și arta înregistrării fotografice a unor scene, a unor peisaje etc. pe un film special și a reproducerii lor prin proiectare luminoasă pe un ecran, astfel încât să dea iluzia mișcării și a vieții; industrie producătoare de filme; cinematograf. – Din fr. cinématographie.

cinematografiere
CINEMATOGRAFIÉRE, cinematografieri, s.f. Acțiunea de a cinematografia și rezultatul ei; filmare. [Pr.: -fi-e-] – V. cinematografia.

cineradiografie
CINERADIOGRAFÍE, cineradiografii, s.f. Tehnică radiografică permițând efectuarea de imagini în mișcare. [Pr.: -di-o-] – Cine[matografie] + radiografie.

cinerama
CINERÁMĂ s.f. Procedeu de filmare pe trei pelicule și de proiectare sincronizată a imaginilor astfel obținute cu ajutorul a trei aparate de proiecție pe un ecran semicircular. – Din fr. cinérama.

cinerara
CINERÁRĂ, cinerare, adj. (În sintagma) Urnă cinerară = urnă în care se păstrează cenușa morților; cenușar. – Din fr. cinéraire, lat. cinerarius.

cineraria
CINERÁRIA s.f. Plantă decorativă cu frunze mari și cu flori de diferite culori, adunate în buchete (Cineraria hybrida). [Pr.: -ri-a] – Din lat. cineraria. Cf. fr. c i n é r a i r e.

cinerit
CINERÍT s.n. Cenușă vulcanică consolidată. – Din fr. cinérite.

cineroman
CINEROMÁN, cineromane, s.n. Roman^1 scris în vederea transpunerii lui cinematografice. – Din fr. cinéroman.

cinescop
CINESCÓP, cinescoape, s.n. Tub catodic folosit pentru redarea imaginilor de televiziune. – Din fr. cinescope.

cinetic
CINÉTIC, -Ă, cinetici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care ține de mișcare, privitor la mișcare. ♢ Energie cinetică = energie dezvoltată de un corp în mișcare, egală cu jumătatea produsului dintre masa corpului și pătratul vitezei lui. 2. S.f. Ramură a mecanicii care studiază legile fenomenelor fizice bazate pe mișcarea materiei. 3. S.f. (În sintagma) Cinetică chimică = ramură a chimiei fizice care studiază evoluția reacțiilor chimice și influența factorilor fizico-chimici asupra desfășurării acestor reacții. – Din fr. cinétique.

cineva
CINEVÁ pron. nehot. Un om oarecare (dintre mai mulți), o persoană pe care n-o cunoaștem (sau care nu trebuie sau nu vrem să fie numită); oarecine, careva, cinevași. ♦ (Fam.; purtând accentul în frază) Un om de valoare, de seamă. [Gen.-dat.: cuiva] – Cine + va.

cinevasi
CINEVÁȘI pron. nehot. (Înv.) Cineva [Var.: (pop.) cineváșilea pron. nehot.] – Cineva + și.

cinevasilea
CINEVÁȘILEA pron. nehot. v. cinevași.

cineverite
CINÉ-VERITÉ s.n. (Cin.) Gen de cinematografie care acordă mare importanță improvizației și își propune să surprindă realitatea în toată spontaneitatea ei. [Pr.: sineverité] – Cuv. fr.

cingatoare
CINGĂTOÁRE, cingători, s.f. Fâșie de pânză, de mătase, de piele etc. care servește cuiva la încins mijlocul. – [În]cinge + suf. -ătoare.

cinic
CÍNIC, -Ă, cinici, -ce, adj. 1. (Despre oameni; adesea substantivat) Care dă pe față, cu sânge rece, fapte sau gânduri condamnabile, care calcă, fără sfială, regulile moralei, de conviețuire socială și de bună-cuviință; (despre manifestări ale oamenilor) care trădează, exprimă asemenea atitudini. 2. (În sintagmele) Filozofie cinică = doctrină filozofică din Grecia antică, care nu recunoaște normele sociale existente și propovăduia o viață simplă și reîntoarcerea la natură. Filozof cinic (și substantivat) = adept al filozofiei cinice. – Din fr. cynique, lat. cynicus.

cinism
CINÍSM, (rar) cinisme, s.n. Atitudinea omului cinic (1), faptă de om cinic. – Din fr. cynisme, lat. cynismus.

cinocefal
CINOCEFÁL, cinocefali, s.m. Specie de maimuță care trăiește în Africa și care se caracterizează prin botul prelung, ca al unui câine, și prin coada lungă. – Din fr. cynocéphale, lat. cynocephalus.

cinovnic
CINÓVNIC, cinovnici, s.m. (Înv.) Funcționar de stat (de rang inferior). – Din rus. činovnik.

cinquecentist
CINQUECENTÍST, cinquecentiști, s.m. (Livr.) Scriitor sau creator de artă din cinquecento. [Pr.: -cue-] – Din it. cinquecentista.

cinquecento
CINQUECÉNTO subst. Denumire dată artei și culturii italiene din sec. XVI. [Pr.: -cue-] – Cuv. it.

cinsprece
CÍNSPRECE num card. v. cincisprezece.

cinsprecelea
CÍNSPRECELEA, CÍNSPRECEA num. ord. v. cincisprezecelea.

cinsprezece
CÍNSPREZECE num. card. v. cincisprezece.

cinsprezecelea
CÍNSPREZECELEA, CÍNSPREZECEA num. ord. v. cincisprezecelea.

cinste
CÍNSTE s.f. I. 1. Onestitate, probitate, corectitudine. ♢ Expr. Pe cinstea mea! spune cineva pentru a întări și garanta autenticitatea unei afirmații făcute. 2. Virtute, fidelitate, castitate. II. 1. Respect, stimă, considerație, prețuire. ♢ Loc. adv. Cu cinste = în mod onorabil, după merit. ♢ Expr. A da cinstea pe rușine = a se face de rușine, a se compromite. 2. Onoare, favoare. ♢ Loc. adv. În cinstea (cuiva sau a ceva) = pentru a onora (pe cineva sau ceva), spre lauda sau preamărirea (cuiva sau a ceva). ♢ Expr. A-i face cinste (cuiva) = a servi cuiva spre laudă, a-i face onoare. 3. Ceremonial, paradă, fast. III. (Concr.; pop.) 1. Dar, cadou, plocon. ♢ Loc. adj. Pe cinste = care este foarte bun, foarte frumos; grozav, strașnic. 2. Ospăț, ospătare (în care predomină băutura). ♢ Expr. A face cinste = a oferi cuiva de băut (și de mâncat) într-un local, plătindu-i consumația; a trata, a cinsti. ♦ Băutură alcoolică. – Din sl. čĩștĩ.

cinstet
CINSTÉȚ s.m. Plantă erbacee cu tulpina înaltă și cleioasă și cu flori galbene punctate cu brun; brânca-porcului (Salvia glutinosa). – Din ucr. čystec.

cinsti
CINSTÍ, cinstesc, vb. IV. Tranz. 1. A respecta, a onora, a prețui pe cineva sau ceva; a da cuiva cinstea cuvenită. 2. (Pop.) A face cuiva un dar, un cadou; a da cuiva un bacșiș. 3. (Fam.) A ospăta, a trata (cu băutură); a plăti consumația cuiva ♦ A închina, a bea în onoarea cuiva sau a ceva. ♦ Refl. A bea o băutură alcoolică. Ne-am cinstit cu o țuică. – Din sl. čĩstiti.

cinstire
CINSTÍRE s.f. 1. Acțiunea de a (se) cinsti și rezultatul ei; considerație, respect. 2. (Înv.) Demnitate înaltă ocupată de cineva. – V. cinsti.

cinstit
CINSTÍT, -Ă, cinstiți, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Care este de bună-credință; onest, corect; care nu înșală. 2. Virtuos, fidel, cast. 3. (Înv.) Vrednic de respect; stimat, onorat. – V. cinsti.

cintez
CÍNTEZ, cintezi, s.m. Cintezoi. [Acc. și: cintéz] – Din cinteză (derivat regresiv).

cinteza
CÍNTEZĂ, cinteze, s.f. Mică pasăre cântătoare cu ciocul conic, scurt și tare, cu penajul cenușiu-albăstrui sau brun-roșcat, având pe aripă o dungă albă (Fringilla coelebs). [Acc. și: cintéză. – Var.: (reg.) cíntiță s.f.] – Et. nec.

cintezoi
CINTEZÓI, cintezoi, s.m. Bărbătușul cintezei; cintez. [Var.: (reg.) cintițói s.m.] – Cintez + suf. -oi.

cintirim
CINTIRÍM s.n. v. țintirim.

cintita
CÍNTIȚĂ s.f. v. cinteză.

cintitoi
CINTIȚÓI s.m. v. cintezoi.

cintru
CÍNTRU, cintre, s.n. Partea concavă a unei bolți sau a unui arc; cofraj sau construcție provizorie pe care se toarnă sau care susține o boltă sau un arc în construcție. – Din fr. cintre.

cinzeaca
CINZEÁCĂ, cinzeci, s.f. Unitate de măsură de capacitate (pentru băuturi) egală cu aproximativ 0,16 litri. ♦ Sticluță care are această capacitate și în care se servește o băutură alcoolică; conținutul unei asfel de sticluțe; (reg.) singeapă. – Din cincizeci.

cinzeci
CINZÉCI num. card. v. cincizeci.

cinzecilea
CINZÉCILEA, CINZÉCEA num ord. v. cincizecilea.

cioaca
CIOÁCĂ, cioace, s.f. 1. Fiecare dintre cele două console orizontale ale războiului de țesut, fixate pe stâlpii din mijloc și pe care se sprijină vatalele. 2. (Arg.) Balivernă. ♢ Expr. (Fam.) A se ține de cioace = a se ține de glume, de șmecherii. – Et. nec.

cioacla
CIOÁCLĂ, cioacle, s.f. (Reg.) Sanie mică (folosită mai ales pentru căratul lemnelor din pădure); încărcătură care încape pe o astfel de sanie. – Din magh. csáklya „prăjină cu vârf încârligat”.

cioanca
CIOÁNCĂ, cioance, s.f. (Reg.) Lulea cu coadă scurtă. – Et. nec.

cioanda
CIOÁNDĂ s.f. (Reg.) Ceartă ușoară; ciondăneală. – Din ciondăni (derivat regresiv).

cioara
CIOÁRĂ, ciori, s.f. 1. Nume dat mai multor specii de păsări din familia corbului, cu penajul negru sau cenușiu, cu cioc conic și puternic (Corvus). ♢ Cioară pucioasă = dumbrăveancă (Coracias garrulus). ♢ Expr. Cât (sau ca) cioara în par= foarte puțin, sporadic. (Fam.) Cum (sau ce) ciorile? = (exprimă nemulțumire) cum (sau ce) naiba? cum (sau ce) dracul? 2. Epitet dat unui om brunet, oacheș. – Cf. alb. s o r r ë.

cioareci
CIOÁRECI s.m. pl. 1. Pantaloni țărănești strânși pe picior, din pănură sau din dimie, adesea împodobiți cu găitane. 2. (Reg.) Ciorapi de dimie. – Et. nec.

cioarsa
CIOÁRSĂ, cioarse, s.f. Unealtă cu tăișul uzat, care taie rău. ♦ Obiect de îmbrăcăminte uzat. [Var.: gioársă s.f.] – Cf. ucr. c e r s a t i „a zgâria”.

cioata
CIOÁTĂ s.f. v. ciot.

cioatca
CIOÁTCĂ s.f. v. ciotcă.

ciob
CIOB, cioburi, s.n. Bucată, fragment dintr-un obiect de sticlă, de faianță, de lut etc. spart; hârb. – Cf. tc. ç ö p.

ciobaca
CIOBÁCĂ, ciobace, s.f. (Reg.) Luntre pescărească rudimentară, de obicei scobită dintr-un trunchi de copac. – Din ucr. čobak.

cioban
CIOBÁN, ciobani, s.m. 1. Persoană care paște, păzește și îngrijește oile; păstor, păcurar. ♦ Proprietar de oi; baci. 2. Compus: ciobanul-cu-oile = numele unei constelații din emisfera boreală; lira. – Din tc. çoban.

ciobanas
CIOBĂNÁȘ, ciobănași, s.m. Diminutiv al lui cioban; ciobănel. – Cioban +suf. -aș.

ciobanel
CIOBĂNÉL, ciobănei, s.m. Ciobănaș. – Cioban + suf. -el.

ciobanesc
CIOBĂNÉSC, -EASCĂ, ciobănești, adj. Care aparține ciobanului, privitor la cioban, specific ciobanului. ♢ Câine ciobănesc = rasă de câine mare și puternic, folosită de obicei pentru paza turmelor și a stânii. – Cioban +suf. -esc.

ciobaneste
CIOBĂNÉȘTE adv. Ca ciobanii; fig. necioplit, grosolan. – Cioban + suf. -ește.

ciobani
CIOBĂNÍ, ciobănesc, vb. IV. Intranz. A fi cioban, a sluji ca cioban. ♦ Refl. A se face cioban. – Din cioban.

ciobanie
CIOBĂNÍE s.f. Ocupația ciobanului; situația de cioban; ciobănit. – Cioban + suf. -ie.

ciobanit
CIOBĂNÍT s.n. Ciobănie. – V. ciobăni.

ciobanita
CIOBĂNÍȚĂ, ciobănițe, s.f. Femeie care paște, păzește și îngrijește oile; soție de cioban; păstoriță, păcurăriță. – Cioban + suf. -iță.

ciobi
CIOBÍ, ciobesc, vb. IV. Tranz. A știrbi, a sparge în parte sau a crăpa un obiect casant. – Din ciob.

ciobire
CIOBÍRE, ciobiri, s.f. Acțiunea de a ciobi și rezultatul ei. – V. ciobi.

ciobit
CIOBÍT, -Ă, ciobiți, -te, adj. Știrbit, spart în parte, crăpat. – V. ciobi.

cioboata
CIOBOÁTĂ s.f. v. ciubotă.

ciobotar
CIOBOTÁR s.m. v. ciubotar.

ciobota
CIOBÓTĂ s.f. v. ciubotă.

ciobotaresc
CIOBOTĂRÉSC, -EÁSCĂ adj. v. ciubotăresc.

ciobotarie
CIOBOTĂRÍE^1 s.f. v. ciubotărie^1.

CIOBOTĂRÍE^2 s.f. v. ciubotărie^2.

ciobotica
CIOBOȚÍCĂ s.f. v. ciuboțică.

ciobulet
CIOBULÉȚ, ciobulețe, s.n. Diminutiv al lui ciob. – Ciob + suf. -uleț.

cioc
CIOC^1 interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită zgomotul produs de lovituri (repetate) într-un obiect sau într-un material dur. – Onomatopee.

CIOC^2, ciocuri, s.n. 1. Partea anterioară, terminală, lunguiață și cornoasă a capului păsărilor, care înlocuiește sistemul dentar; plisc, clonț. ♦ Cantitatea de lichid sau de hrană care încape o dată în cioc (1). ♦ Fig. Gură a omului. 2. Parte sau prelungire ascuțită a unor obiecte; capăt, vărf (ascuțit). 3. Barbișon, țăcălie. ♢ Expr. (Arg.) A pune ciocuri = a minți sau a deforma realitatea. 4. Compuse: ciocul-berzei = plantă erbacee cu frunzele păroase, adânc crestate și cu flori violete-purpurii (Geranium pratense); ciocul-cucoarei = mică planta erbacee cu tulpina păroasă întinsă pe pământ, cu frunze compuse, flori roșii, roz sau albe și fructe lungi, asemănătoare cu un cioc (Erodium cicutarium); cioc-întors = pasăre călătoare cu penajul alb pătat cu negru, cu ciocul lung, subțire și ușor arcuit în sus, cu picioarele înalte (Recurvirostra avosetta). – Cf.alb. č o k, rom. c i o c 1.

ciocan
CIOCÁN^3, ciocani, s.m. (Reg.) Știulete de porumb (curățăt sau nu de boabe); ciocălău. – Din scr. čokan.

CIOCÁN^2, ciocane, s.n. (Pop.) Păhărel în formă de sticluță, cu gâtul strâmt și lung, din care se bea o băutură alcoolică. V. cinzeacă. ♦ Conținutul unui asemenea păhărel. – Din bg. čokan, scr. čokanj.

CIOCÁN^1, ciocane, s.n. 1. Unealtă formată dintr-un corp de metal, de lemn, de cauciuc dur etc., de forme și dimensiuni variate, prevăzută cu un mâner, folosită, manual sau mecanic, la bătut sau la prelucrat materiale rezistente. ♢ Expr. A fi între ciocan și nicovala = a fi într-o situatie critică (din care nu există posibilitate de ieșire). A sta ciocan pe (sau de) capul cuiva = a stărui întruna pe lângă cineva; a-l plictisi cu insistențele. 2. Nume dat unor obiecte sau instrumente asemănătoare ca formă cu ciocanul (1). ♦ Unealtă folosită la lipirea cu cositor a unor metale. ♦ Spec. (Sport) Instrument de aruncat, format dintr-o bilă de metal prinsă de o coardă de sârmă terminată cu un mâner; p.ext. probă sportivă de atletism practicată cu acest instrument. ♦ Spec. Fiecare dintre cele două bețișoare ale țambalului, ale xilofonului etc. ♦ Spec. Fiecare dintre fusele vârtelniței. 3. Unul dintre cele trei oscioare care alcătuiesc urechea medie. 4. (În sintagma) Ciocan de foc = bombardament de artilerie intens și de scurtă durată. – Din sl. čekanŭ.

ciocalau
CIOCĂLẮU, ciocălăi, s.m. (Reg.) Ciocan^3. – Din magh. csukló.

ciocanar
CIOCĂNÁR, ciocănari, s.m. 1. Muncitor într-o echipă de nituit cu mâna; muncitor calificat care lucrează cu un ciocan^1 (mecanic). 2. (Depr.) Muncitor necalificat. – Ciocan^1 + suf. -ar.

ciocanas
CIOCĂNÁȘ^1, (1) ciocănașe, s.n., (2) ciocănași, s.m. 1. S.n. Ciocănel. 2. S.m. Muncitor care sparge cu ciocanul^1 sarea în ocne. – Ciocan^1 + suf. -aș.

CIOCĂNÁȘ^2, ciocănașe, s.n. (Pop.) Diminutiv al lui ciocan^2. – Ciocan^2 + suf. -aș.

ciocanel
CIOCĂNÉL, ciocănele, s.n. Diminutiv al lui ciocan^1; spec. ciocan^1 mic cu care se lovesc coardele țambalului, xilofonului, toba, toaca etc.; ciocănaș^1. – Ciocan^1 +suf. -el.

ciocani
CIOCĂNÍ, ciocănesc, vb. IV. 1. Intranz. A bate repetat (cu degetul sau cu un obiect) într-un corp tare; spec. a bate cu degetul (îndoit) în ușă, în fereastră (pentru a solicita intrarea, pentru a atrage atenția etc.). ♦ Tranz. A lovi ușor cu degetele în toracele sau în abdomenul unui pacient, pentru a cerceta starea unor organe interne. ♦ Tranz. și refl. recipr. (Fam.) A (se) bate (ușor). 2. Intranz. A lucra ceva lovind cu ciocanul^1; p. ext. a face, a lucra unele lucruri (mărunte). 3. Tranz. Fig. A bate la cap; a cicăli, a pisa. [Prez. ind. și: ciócăn] – Din ciocan^1.

ciocanire
CIOCĂNÍRE, ciocăniri, s.f. Acțiunea de a ciocăni. – V. ciocăni.

ciocanit
CIOCĂNÍT, ciocănituri, s.n. Faptul de a ciocăni; zgomot produs de lovituri repetate într-un corp tare; ciocănitură. – V. ciocăni.

ciocanitoare
CIOCĂNITOÁRE, ciocănitori (ciocănitoare), s.f. Nume dat mai multor specii de păsări agățătoare de pădure cu aripile scurte, cu cioc conic, puternic, care ciocănesc coaja copacilor, distrugând insectele dăunătoare și larvele lor; ghionoaie. – Ciocăni + suf. -toare.

ciocanitura
CIOCĂNITÚRĂ, ciocănituri, s.f. Ciocănit. – Ciocăni + suf. -tură.

ciocarlan
CIOCÂRLÁN, ciocârlani, s.m. 1. Pasăre de culoare brună-cenușie, cu un moț în vârful capului (Galerida cristata). 2. Bărbătușul ciocârliei. – Cf. c i o c^2.

ciocarlie
CIOCÂRLÍE, ciocârlii, s.f. 1. Pasăre cântătoare mică, cu penele pestrițe, care zboară vertical la mari înălțimi (Alauda arvensis). 2. (Art.) Numele unui celebru cântec popular care imită trilul ciocârliei (1). – Cf. c i o c â r l a n.

ciocarti
CIOCÂRTÍ, ciocârtesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A ciopârți (1). 2. A ciopli (1). – Cf. c i o p â r ț i.

ciochie
CIÓCHIE, ciochii, s.f. Unealtă de dogărie care servește la fixarea cercurilor pe butoaie. – Din magh. csáklya.

ciochinar
CIOCHINÁR, ciochinare, s.n. Mănunchi de curelușe scurte, având la capete ochiuri sau inele, de care vânătorii atârnă păsările vânate. – Ciochină + suf. -ar.

ciochina
CIOCHÍNĂ, ciochine, s.f. Partea dindărăt a șeii, de care se poate lega traista, desagii etc.; fiecare dintre cele două capete ale părții dindărăt a șeii. – Cf. tc. ç ı k ı n „raniță, traistă”.

cioclej
CIOCLÉJ, ciocleji, s.m. (Reg.) Partea de jos a tulpinii porumbului, rămasă la nivelul pământului după ce restul tulpinii a fost tăiat la recoltare. – Et. nec.

cioclovina
CIOCLOVÍNĂ, cioclovine, s.f. (Pop.) Termen de dispreț dat unui om arogant, parvenit. – Et. nec. Cf. c i o c o i^1.

cioclu
CIÓCLU, ciocli, s.m. (Peior.) Persoană care transportă morții la groapă. – Cf. bg. č o k l a.

ciocmani
CIOCMĂNÍ, ciocmănesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A bate la cap; a cicăli; a pisălogi. ♦ Refl. recipr. A se certa. – Cf. c i o c n i.

ciocneala
CIOCNEÁLĂ, ciocneli, s.f. Ciocnire; ciocnet. – Ciocni + suf. -eală.

ciocnet
CIÓCNET, ciocnete, s.n. Zgomot produs de lovirea a două obiecte tari. – Ciocni + suf. -et.

ciocni
CIOCNÍ, ciocnesc, vb. IV. 1. Refl. (recipr.) intranz. și tranz. A (se) lovi, a (se) izbi (unul) de altul (făcând zgomot). ♦ Tranz. A lovi ouăle roșii unul de altul cu unul dintre capete, conform tradiției legate de sărbătoarea Paștilor. ♦ Tranz. (Despre pui) A sparge coaja oului în care s-a format, pentru a ieși din el. ♦ Tranz. A lovi ușor unul de altul paharele de băutură, în semn de urare. 2. Tranz. A lovi un obiect fragil, producându-i o crăpătură, o plesnitură; a face să crape, să plesnească. 3. Refl. recipr. Fig. (Despre interese, idei etc.) A fi sau a veni în contradicție. 4. Refl. recipr. Fig.(Despre armate adverse; rar, despre oameni) A se încăiera, a se bate. – Cf. bg. č u k n a, ucr. k o k n u t i.

ciocnire
CIOCNÍRE, ciocniri, s.f. Acțiunea de a (se) ciocni. 1. Lovire (însoțită de zgomot) între două obiecte tari; ciocnitură. 2. Fig. Luptă între interese sau idei diferite. 3. Fig. Bătălie, luptă între două armate sau două grupuri adverse de oameni. – V. ciocni.

ciocnit
CIOCNÍT^2, -Ă, ciocniți, -te, adj. 1. Crăpat, plesnit. 2. Fig. (Ir.) Țicnit. – V. ciocni.

CIOCNÍT^1 s.n. Faptul de a (se) ciocni. – V. ciocni.

ciocnitura
CIOCNITÚRĂ, ciocnituri, s.f. 1. Ciocnire (1). 2. Crăpătură, fisură produsă într-un obiect (în urma lovirii lui cu altul). – Ciocni + suf. -tură.

ciocoaica
CIOCOÁICĂ, ciocoaice, s.f. Termen de dispreț pentru o femeie parvenită (de la sate); soție de ciocoi^1; p. ext. boieroaică. – Ciocoi^1 + suf. -oaică.

ciocofleandura
CIOCOFLEÁNDURĂ, ciocoflendure, s.f. (Peior. și ir.) Ciocoi^1. – Ciocoi^1 + fleandură.

ciocoi
CIOCÓI^1, ciocoi, s.m. 1. Termen de dispreț pentru un parvenit (mai ales la sate) din rândurile arendașilor, vătafilor etc.; ciocofleandură; p. ext. boier. 2. (Înv.) Fecior în casă, servitor angajat la un boier. – Et. nec.

CIOCOÍ^2, ciocoiesc, vb. IV. Refl. 1. A deveni ciocoi^1 (1), a-și însuși apucături de ciocoi^1; p.ext. a se boieri. 2. Fig. (Rar) A fi slugarnic, a se linguși. – Din ciocoi^1.

ciocoias
CIOCOIÁȘ, ciocoiași, s.m. Diminutiv al lui ciocoi^1. [Pr.: -co-iaș] – Ciocoi^1 + suf. -aș.

ciocoiesc
CIOCOIÉSC, -IÁSCĂ, ciocoiești, adj. Care ține de ciocoi^1, privitor la ciocoi^1, specifîc ciocoilor^1. [Pr.: -co-iesc] – Ciocoi^1 + suf. -esc.

ciocoime
CIOCOÍME s.f. Mulțime de ciocoi^1; totalitatea ciocoilor^1. – Ciocoi^1 + suf. -ime.

ciocoism
CIOCOÍSM, ciocoisme, s.n. 1. Situație de ciocoi^1; purtare, apucătură de ciocoi^1; p. ext. parvenitism. 2. Fig. Slugărnicie, lipsă de demnitate. – Ciocoi^1 + suf. -ism.

ciocolada
CIOCOLÁDĂ s.f. v. ciocolată.

ciocolata
CIOCOLÁTĂ, ciocolate, s.f. 1. Preparat comestibil făcut dintr-un amestec solidificat de pulbere de cacao și de zahăr (cu adaos de ingrediente). ♦ Baton, bucată din acest preparat. 2. Băutură preparată din praf de ciocolată (1) sau de cacao dizolvat în lapte sau în apă. [Var.: șocolátă, ciocoládă s.f.] – Din it. cioccolata. Cf. fr. c h o c o l a t, germ. S c h o k o l a d e.

ciocolatier
CIOCOLATIÉR, ciocolatieri, s.m. Muncitor într-o fabrică de ciocolată. [Pr.: -ti-er] – După fr. chocolatier.

ciocolatiu
CIOCOLATÍU, -ÍE, ciocolatii, adj. (Fam.) De culoarea ciocolatei. – Ciocolată + suf. -iu.

cioculet
CIOCULÉȚ, cioculețe, s.n. Diminutiv al lui cioc^2. – Cioc^2+ suf. -uleț.

cioflingar
CIOFLINGÁR, cioflingari, s.m. (Pop. și fam.) Om de nimic, secătură, vagabond. ♦ Epitet ironic pe care țăranii îl dădeau celor care umblau îmbrăcați în haine orășenești. – Cf. germ. S c h u h f l i c k e r „cârpaci”.

ciohodar
CIOHODÁR, ciohodari, s.m. Slujbaș la curtea domnească din Țara Românească și Moldova având obligația să îngrijească de încălțămintea domnului sau îndeplinind funcția de lacheu al acestuia. – Din tc. çuhadar.

ciolac
CIOLÁC, -Ă, ciolaci, -ce, adj. (Reg.; despre mâini, picioare; p. ext. despre oameni) Ciung; schilod; paralizat. – Din tc. çolak.

ciolan
CIOLÁN, ciolane, s.n. 1. Os (mare) de animal (tăiat, cu sau fără carne pe el) sau (fam.) os de om. ♦ Expr. A da (cuiva) un ciolan de ros = a da (cuiva) posibilitatea de a obține avantaje sau profituri materiale. A umbla după ciolan = a umbla după profituri materiale. A scăpa ciolanul din mână = a pierde o situație avantajoasă. 2. (Fam.) Membru al corpului; (la pl.) schelet al corpului. ♢ Expr. A i se muia (cuiva) ciolanele = a-i slăbi puterile, a se moleși. A-i trece (cuiva) ciolan prin ciolan = a fi foarte obosit. A-i rupe (sau a-i frânge, a-i muia cuiva) ciolanele = a bate tare (pe cineva). A-i putrezi (cuiva) ciolanele = a fi mort (de mai multă vreme). A-i rămâne ciolanele (pe) undeva = a muri departe de casă, prin locuri străine. 3. (Reg.) Obadă (a roții de car). – Din sl. članŭ.

ciolanas
CIOLĂNÁȘ, ciolănașe, s.n. Diminutiv al lui ciolan; ciolănel. – Ciolan + suf. -aș.

ciolanel
CIOLĂNÉL, ciolănele, s.n. Ciolănaș. – Ciolan + suf. -el.

ciolanos
CIOLĂNÓS, -OÁSĂ, ciolănoși, -oase, adj. (Fam.) Cu oase mari, ieșite în relief; osos. – Ciolan + suf. -os.

ciolpan
CIOLPÁN, ciolpani, s.m. (Pop.) Trunchi de arbore fără crengi (și uscat), rămas în pământ; arbore rupt de vânt; arbore bătrân. – Et. nec.

cioltar
CIOLTÁR, cioltare, s.n. (Înv. și pop.) Pătură (de postav), de obicei înflorată sau împodobită cu diferite cusături, care se pune sub șa. – Din tc. çultari.

ciomag
CIOMÁG, ciomege, s.n. Băț mare și gros, adesea cu măciulie sau întărit cu fier la unul din capete; bâtă. ♦ Lovitură, bătaie dată cuiva cu un astfel de băț. – Din tc. çomak.

ciomagar
CIOMĂGÁR, ciomăgari, s.m. (Fam.) Ciomăgaș. – Ciomag + suf. -ar.

ciomagas
CIOMĂGÁȘ, ciomăgași, s.m. (Fam.) Om înclinat spre ceartă și bătaie; bătăuș, ciomăgar. – Ciomag + suf. -aș.

ciomageala
CIOMĂGEÁLĂ, ciomăgeli, s.f. (Fam.) Bătaie cu ciomagul; p. gener. bătaie zdravănă. – Ciomăgi + suf. -eală.

ciomagel
CIOMĂGÉL, ciomăgele, s.n. Diminutiv al lui ciomag. – Ciomag + suf. -el.

ciomagi
CIOMĂGÍ, ciomăgesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. (Fam.) A (se) bate cu ciomagul; p. gener. a (se) bate zdravăn. – Din ciomag.

ciondaneala
CIONDĂNEÁLĂ, ciondăneli, s.f. (Fam.) Ceartă ușoară; dispută trecătoare; cioandă, ciorovăială. – Ciondăni + suf. -eală.

ciondani
CIONDĂNÍ, ciondănesc, vb. IV. Refl. recipr. (Fam.) A se certa cu cineva pentru nimicuri fără a-și spune vorbe grele, a se împunge cu vorba; a se ciorovăi. ♦ Tranz. A certa pe cineva în mod repetat sau insistent. – Cf. săs. s c h ä n d e n.

ciont
CIONT, CIOÁNTĂ adj. v. ciunt.

cionta
CIONTÁ vb. I. v. ciunti.

cionti
CIONTÍ vb. IV. v. ciunti.

ciopata
CIOPÁTĂ, ciopăți, s.f. (Reg.) Bucată de carne tăiată din trupul unui om sau al unui animal. V. ciozvârtă. – Din magh. csapat „grămadă, ceată”.

cioparti
CIOPÂRTÍ vb. IV. v. ciopârți.

cioparteala
CIOPÂRȚEÁLĂ, ciopârțeli, s.f. Ciopârțire. – Ciopârți + suf. -eală.

cioparti
CIOPÂRȚÍ, ciopârțesc, vb. IV. Tranz. 1. A tăia în bucăți (și la întâmplare) o ființă sau o parte a trupului ei; a ciocârti. 2. A tăia un obiect în mod neregulat sau la întâmplare; a ciopli rău, neîndemânatic. [Var.: (înv. și pop.) ciopârtí vb. IV] – Din ciopa(r)tă (modificat după parte).

ciopartire
CIOPÂRȚÍRE, ciopârțiri, s.f. Acțiunea de a ciopârți; ciopârțeală. – V. ciopârți.

ciopleala
CIOPLEÁLĂ, ciopleli, s.f. (Rar) Cioplire. – Ciopli + suf. -eală.

ciopli
CIOPLÍ, cioplesc, vb. IV. 1. Tranz. A desprinde, prin lovituri aplicate cu un instrument ascuțit, așchii dintr-o bucată de lemn, de piatră etc., pentru a da materialului o formă oarecare; a ciocârti. ♦ Spec. A sculpta. 2. Tranz. Fig. A aduce îmbunătățiri (stilistice, de exprimare etc.) unei lucrări (literare, științifice etc.); a cizela. 3. Refl. Fig. (Despre oameni) A căpăta deprinderi civilizate, a deveni politicos; a se cultiva, a se cizela. – Din bg. čoplja, scr. čopljiti.

cioplire
CIOPLÍRE, ciopliri, s.f. Acțiunea de a (se) ciopli; ciopleală. – V. ciopli.

cioplit
CIOPLÍT s.n. Faptul de a (se) ciopli. – V. ciopli.

cioplitor
CIOPLITÓR, -OÁRE, cioplitori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care cioplește, care se ocupă cu cioplitul. 2. S.n. Rindea cu talpa curbă; p. ext. cuțitoaie. 3. S.n. Unealtă cu care potcovarul curăță copita calului. – Ciopli + suf. -tor.

cioplitura
CIOPLITÚRĂ, cioplituri, s.f. 1. Faptul de a ciopli. 2. Lucru, obiect cioplit, rezultat prin cioplire. 3. (De obicei cu sens colectiv) Surcea, așchie căzută prin cioplire – Ciopli + suf. -tură.

ciopor
CIOPÓR, ciopoare, s.n. 1. Grup de animale de același fel (și de aceeași vârstă). V. cârd, cireadă, turmă. 2. Grup, ceată, mulțime de oameni. – Din magh. csoport.

ciorap
CIORÁP, ciorapi, s.m. 1. Obiect de îmbrăcăminte care acoperă piciorul, confecționat din fire de bumbac, de lână, de mătase sau din fire sintetice. ♢ Compus: ciorap-chilot sau ciorap-pantalon ciorap lung, continuat cu chilot; dres^3 (1); ♢ Expr. A strânge bani la ciorap = a aduna bani, a face economii. 2. Tub izolant cu care se îmbracă capetele bobinelor electrice. – Din tc. çorab.

cioraparie
CIORĂPĂRÍE, (2) ciorăpării, s.f. 1. Grămadă, mulțime, sortimente de ciorapi. 2. Magazin sau secție într-un magazin unde se vând ciorapi. – Ciorap + suf. -ărie.

ciorbagiu
CIORBAGÍU^1, ciorbagii, s.m. 1. Ofițer de ieniceri; comandant al unui regiment de ieniceri. 2. (Înv.) Primar rural (turc). – Din tc. çorbacı.

CIORBAGÍU^2, ciorbagii, s.m. (Fam. și glumeț) Persoană căreia îi place mult ciorba. – Ciorbă + suf. -agiu.

ciorba
CIÓRBĂ, ciorbe, s.f. Fel de mâncare care constă dintr-o zeamă (acrită) preparată cu legume, adesea și cu carne. ♢ Expr. A se amesteca în ciorba cuiva (sau a altuia) = a se amesteca (nedorit) în afacerile, în treburile altuia. A pune (sau a băga etc.) pe toți într-o ciorbă = a considera și a trata la fel mai mulți oameni, fără a ține seama de valoarea, situația etc. lor deosebită. – Din tc. çorba.

ciorchina
CIORCHÍNĂ s.f. v. ciorchine.

ciorchine
CIORCHÍNE, ciorchini, s.m. Tip de inflorescență caracterizat prin dezvoltarea unui ax principal, de-a lungul căruia se înșiră numeroase ramificații cu flori; racem, grapă; grupare de fructe așezate în mod corespunzător cu inflorescența descrisă mai sus; spec. strugure. [Var.: ciorchínă s.f.] – Et. nec.

ciordeala
CIORDEÁLĂ, ciordeli, s.f. (Fam.) Faptul de a ciordi; șterpeleală, ciordit. – Ciordi + suf. -eală.

ciordi
CIORDÍ, ciordesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A fura (lucruri mărunte); a șterpeli. – Din țig. cior (part. ciordiom).

ciordit
CIORDÍT s.n. (Fam.) Faptul de a ciordi; ciordeală, șterpeleală. – V. ciordi.

ciormoiag
CIORMOIÁG s.m. Plantă erbacee cu flori albe-roșietice (Melampyrum cristatum). [Pr.: -mo-iag] – Cf. magh. c s o r m o l y a.

ciorna
CIÓRNĂ, ciorne, s.f. Lucrare scrisă provizoriu, în primă redactare; concept, bruion. – Din rus. ciornâi „negru”.

cioroaica
CIOROÁICĂ, cioroaice, s.f. 1. Cioară. 2. Epitet dat unei femei brunete, oacheșe. – Cioroi + suf. -oaică.

cioroi
CIORÓI, cioroi, s.m. 1. Bărbătușul ciorii. 2. Epitet dat unui om brunet, oacheș; cioară. 3. Nume dat mai multor plante erbacee cu flori galbene dispuse în capitule și cu fructe achene (Inula). – Cioară + suf. -oi.

cioropina
CIOROPÍNĂ, cioropine, s.f. (Peior.; pop.) Țigan. – Cf. c i o r o i și a r a p.

ciorovai
CIOROVĂÍ, ciorovăiesc, vb. IV. Refl. recipr. (Fam.) A se certa cu cineva pentru nimicuri și fără a-și spune cuvinte grele; a se ciondăni. – Et. nec.

ciorovaiala
CIOROVĂIÁLĂ, ciorovăieli, s.f. (Fam.) Ceartă ușoară (pentru nimicuri); ciorovăire, ciondăneală. [Pr.: -vă-ia-] – Ciorovăi + suf. -eală.

ciorovaire
CIOROVĂÍRE, ciorovăiri, s.f. (Rar) Ciorovăială. – V. ciorovăi.

ciorpac
CIORPÁC, ciorpace, s.n. Unealtă de pescuit făcută dintr-un săculeț de plasă cu coadă și folosită de obicei la scoaterea din apă a peștelui prins cu alte unelte; minciog. – Din rus. čerpak.

ciortan
CIORTÁN, ciortani, s.m. Crap de 1-2 kilograme. – Din tc. çortan.

ciortanas
CIORTĂNÁȘ, ciortănași, s.m. Diminutiv al lui ciortan; crap mai mic de un kilogram. – Ciortan + suf. -aș.

ciosmali
CIOȘMĂLÍ vb. IV. v. cioșmoli.

ciosmoli
CIOȘMOLÍ, cioșmolesc, vb. IV. Refl. (Reg.; despre oameni) A se frământa, a se zvârcoli (în așternut). ♦ A se codi, a ezita să facă ceva. [Var.: cioșmălí vb. IV.] – Et. nec.

ciot
CIOT, cioturi, s.n. 1. Parte rămasă dintr-un copac după ce restul a fost tăiat sau rupt. ♦ Parte mică rămasă dintr-un obiect (de formă lungă). Un ciot de creion. ♦ Nod proeminent într-un trunchi, într-o ramură, într-o scândură etc. 2. Parte rămasă dintr-un picior, dintr-un braț sau (la animale) din coadă, după ce restul a fost tăiat, rupt. [Var.: cioátă s.f., (rar) ciótur s.n.] – Et. nec.

ciotca
CIÓTCĂ s.f. (Reg.) 1. Grămadă, mulțime de ființe adunate laolaltă. 2. Buturugă, ciot, rădăcină de copac. [Var.: cioátcă s.f.] – Cf. magh. c s u t k a.

ciotoros
CIOTORÓS, -OÁSĂ adj. v. cioturos.

ciotur
CIÓTUR s.n. v. ciot.

cioturos
CIOTURÓS, -OÁSĂ, cioturoși, -oase, adj. (Despre copaci, lemne, obiecte de lemn etc.) Cu multe cioturi sau noduri; noduros. ♦ Fig. (Despre mâini, picioare, degete etc.) Cu oasele proeminente (care fac impresia unor crengi sau rădăcini uscate). [Var.: ciotorós, -oásă adj.] – Ciot + suf. -os.

ciovei
CIOVÉI, cioveie, s.n. (Reg.) Obiect casnic (vechi și fără valoare). – Et. nec.

ciovica
CIOVÍCĂ, ciovici, s.f. 1. Pasăre cu pene măslinii, albe sau gălbui pe gușă cu coada ca de rândunică, care trăiește prin lagunele de lângă mare (Glareola pratincola). 2. (Reg.) Nagâț. [Var.: ciovlícă s.f.] – Formație onomatopeică.

ciovlica
CIOVLÍCĂ s.f. v. ciovică.

ciozvarta
CIOZVẤRTĂ, ciozvârte, s.f. Sfert dintr-un animal tăiat; p. ext. bucată mare de carne tăiată din trupul unui animal; halcă. – Din bg. četvărt.

cip
CIP, cipuri, s.n. (Electron.) Bucată mică de material semiconductor pe care se formează simultan componentele unui circuit integrat. – Din engl. chip.

ciperacee
CIPERACÉE, ciperacee, s.f. (La pl.) Familie de plante erbacee cu rizom, cu tulpină în trei muchii, cu flori mici și fructe achene; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. cypéracées.

cipic
CIPÍC, cipici, s.m. 1. Papuc de lână împletită sau de stofă. 2. (Înv.) Gheată (fină); pantof. [Var.: (reg.) ciupíc s.m.] – Din bg. čepik.

cipilica
CIPILÍCĂ, cipilici, s.f. (Fam.) Un fel de căciuliță, de basc mic care se poartă pe creștetul capului. – Et. nec.

cipolin
CIPOLÍN s.n. 1. Marmură albă care conține mică sau alte minerale colorate în straturi ce traversează roca. 2. Motiv decorativ oriental pentru porțelanuri, compus din frunze, fructe și flori. – Din it. cipollino.

ciprinicultura
CIPRINICULTÚRĂ s.f. Ramură a pisciculturii care se ocupă cu creșterea crapului; carpicultură. – Din fr. cypriniculture.

ciprinid
CIPRINÍD, ciprinide, s.n. (La pl.) Familie de pești de apă dulce, având ca tip principal crapul; (și la sg.) pește din această familie. – După fr. cyprinidés.

cipriot
CIPRIÓT, -Ă, ciprioți, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Ciprului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Ciprului sau ciprioților (1), privitor la Cipru sau la ciprioți. [Pr.: -pri-ot] – Din fr. Cypriote.

cir
CIR s.n. (Reg.) Zeamă (îngroșată) scoasă din mămăliga care fierbe, înainte de a fi mestecată (și care se mănâncă separat); terci. – Din ucr. čyr.

cirac
CIRÁC, ciraci, s.m. 1. (Livr.) Elev, discipol, ucenic. 2. (Depr.) Persoană care împărtășește în mod servil și mecanic vederile, părerile etc. cuiva. 3. (Înv.) Om de încredere al cuiva. – Din tc. çirak.

circ
CIRC, circuri, s.n. 1. Gen de spectacol care cuprinde numere de gimnastică de acrobație, prezentare de animale dresate, momente comice bufe etc.; ansamblu artistic care organizează astfel de spectacole. 2. Construcție de formă rotundă, cu locurile pentru spectatori așezate în amfiteatru și având la mijloc o arenă circulară, unde au loc spectacole de circ (1). ♦ Incintă neacoperită, în formă de amfiteatru, unde se celebrau jocurile publice la romani. 3. Depresiune circulară (cu aspect de amfiteatru) formată prin acțiunea de eroziune a unui ghețar, de obicei în regiunile muntoase înalte; căldare. Circ lunar = crater lunar. – Din fr. cirque, lat. circus.

circa
CÍRCA adv. Cam, aproximativ. – Din lat. circa.

circadian
CIRCADIÁN adj. (Med.; în sintagma) Ritm circadian = ritm biologic intern pe o durată de aproximativ 24 de ore al unui organism (aflat în imposibilitatea de a sesiza alternanța dintre zi și noapte). [Pr.: -di-an] – Din fr. circadien.

circar
CIRCÁR, circari, s.m. Artist de circ. – Circ + suf. -ar.

circa
CÍRCĂ s.f. (Fam.) Circumscripție (de miliție, financiară etc.). – Abreviere din circumscripție.

circomferinta
CIRCOMFERÍNȚĂ s.f. v. circumferință.

circonflex
CIRCONFLÉX adj. v. circumflex.

circorama
CIRCORÁMĂ s.f. Procedeu de filmare și de proiecție cinematografică pe un mare ecran circular și într-o sală rotundă. – După rus. țirkorama.

circuit
CIRCUÍT, circuite, s.n. 1. Ansamblu de fire și dispozitive bune conducătoare de electricitate care, împreună cu sursa curentului, formează un traseu închis pentru trecerea unui curent. ♢ (Electron.; în sintagma) Circuit imprimat = circuit prefabricat în care conductoarele de legătură și unele componente sunt realizate sub formă de benzi înguste sau suprafețe conductoare pe un suport izolant; (impr.) cablaj imprimat. ♦ Sistem de conducte sau de medii prin care pot circula particule materiale. 2. Mișcare a capitalului industrial sau a fondurilor unei întreprinderi în sfera producției și a circulației (de la forma bănească la forma productivă, apoi la forma marfă și din nou la forma bănească). ♦ Mișcare a mărfurilor. ♦ Proces de transformare și de prelucrare a materiei prime în produse finite. 3. Distanță de străbătut pe un traseu mai mult sau mai puțin circular, stabilit dinainte, pentru o probă sportivă; drum, distanță parcursă de cineva sau de ceva (pe un itinerar prestabilit și cu întoarcerea la punctul de plecare). ♢ Circuitul apei în natură = proces complex prin care apa trece succesiv prin stadiile de evaporație, de nori, de precipitații, de formare a apelor de suprafață și subterane. – Din fr. circuit, lat. circuitus.

circula
CIRCULÁ, círcul, vb. I. Intranz. 1. A fi în mișcare, a se deplasa; a umbla. ♦ (Despre vehicule) A se deplasa regulat, organizat (pe un traseu anumit și la anumite ore). 2. (Despre lichide, gaze) A fi în mișcare neîntreruptă (revenind mereu la punctul de plecare). 3. (Despre idei, știri, zvonuri etc.) A se transmite de la unul la altul, a se răspândi. 4. A întrebuința în mod curent; a avea valoare. Moneda aceasta nu mai circulă. – Din fr. circuler, lat. circulari.

circulant
CIRCULÁNT, -Ă, circulanți, -te, adj. Care circulă; pus, aflat în circulație. ♢ Capital circulant = parte a capitalului productiv (materii prime și auxiliare, combustibil etc.) a cărei valoare se transmite în întregime asupra mărfurilor produse (în decursul fiecărui proces de producție). – Din fr. circulant.

circular
CIRCULÁR, -Ă, circulari, -e, adj., s.f. 1. Adj. În formă de cerc; care descrie un cerc. ♢ Ferăstrău circular (și substantivat, n.) = ferăstrău mecanic cu pânza în forma unui disc dințat, care taie învârtindu-se în jurul propriului ax. ♦ (Adverbial) De jur împrejur. 2. Adj., s.f. (Dispoziție, directivă, ordin de serviciu) care a fost trimis în scris, pentru a fi aplicat de cei în subordine. – Din fr. circulaire.

circulator
CIRCULATÓR, -OÁRE, circulatori, -oare, adj. Care aparține circulației sângelui, privitor la circulația sângelui. ♢ Aparat (sau sistem) circulator = ansamblu anatomic format din inimă, vene, artere și capilare, care asigură circulația sângelui în organism. [Var.: circulatóriu, -ie adj.] – Din fr. circulatoire, lat. circulatorius.

circulatoriu
CIRCULATÓRIU, -IE, adj. v. circulator.

circulatie
CIRCULÁȚIE, circulații, s.f. Faptul de a circula. 1. Mișcare, deplasare, de obicei pe o cale de comunicație. ♦ Spec. Deplasare a sevei în plante sau a citoplasmei în interiorul celulelor. 2. Mișcare, curgere a unui lichid, a unui gaz, a unui curent etc. în interiorul unui circuit sau al unei conducte. 3. Transmitere, schimb de bunuri, de mărfuri (prin intermediul banilor), transformare a mărfurilor în bani și a banilor în mărfuri. ♢ Loc. adj. De mare circulație = foarte răspândit. ♢ Expr. A fi în circulație = a fi întrebuințat, a avea valoare. A pune (sau a introduce, a da) în circulație = a face să intre în uz, să se răspândească, să funcționeze. (Fam.) A scoate (pe cineva) din circulație = a obosi peste măsură (pe cineva), a extenua. – Din fr. circulation, lat. circulatio, -onis.

circumcide
CIRCUMCÍDE, circumcíd, vb. III. Tranz. A face cuiva o circumcizie. – Din lat. circumcidere.

circumcizie
CIRCUMCÍZIE, circumcizii, s.f. Tăiere rituală a prepuțului de jur împrejur, practicată de unele popoare orientale. [Var.: circumciziúne s.f.] – Din lat. circumcisio.

circumciziune
CIRCUMCIZIÚNE s.f. v. circumcizie.

circumductie
CIRCUMDÚCȚIE, circumducții, s.f. (Med.) Mișcare circulară a membrelor sau a globilor oculari. – Din fr. circumduction.

circumferinta
CIRCUMFERÍNȚĂ, circumferințe, s.f. 1. Curbă plană închisă, ale cărei puncte sunt egal depărtate de un punct fix, numit centru; cerc; lungimea unui cerc. 2. Linie împrejmuitoare a unui corp, a unui loc în formă (relativ) rotundă; lungime a conturului unui corp. [Var.: circomferínță s.f.] – Din lat. circumferentia, fr. circonférence.

circumflex
CIRCUMFLÉX, circumflexe, adj. 1. (În sintagma) Accent circumflex = semn ortografic în formă de unghi cu vârful în sus sau de tildă, care se pune deasupra unei vocale spre a arăta că aceasta trebuie rostită lung sau, în ortografia română, spre a nota sunetul î(â). 2. (Anat.; despre artere, vene, nervi) Care are un traiect răsucit. 3. (Bot.; despre plante) Cu ramurile curbate în jos. [Var.: circonfléx adj.] – Din lat. circumflexus, fr. circonflexe.

circumlocutie
CIRCUMLOCÚȚIE, circumlocuții, s.f. (Livr.) Perifrază. – Din lat. circumlocutio, fr. circonlocution.

circumlunar
CIRCUMLUNÁR, -Ă, circumlunari, -e, adj. Care se află sau se petrece în jurul lunii; circumselenar. – Din fr. circumlunaire, engl. circumlunar.

circumoral
CIRCUMORÁL, -Ă, circumorali, -e, adj. (Anat.) Care este situat în jurul gurii; perioral. – Din fr. circumoral.

circumorbital
CIRCUMORBITÁL, -Ă, circumorbitali, -e, adj. (Astron.) Care se află sau se petrece pe o orbită. – Din fr. circumorbital.

circumpolar
CIRCUMPOLÁR, -Ă, circumpolari, -e, adj. Care se află în jurul sau în vecinătatea polilor. – Din fr. circumpolaire.

circumscrie
CIRCUMSCRÍE, circumscríu, vb. III. Tranz. 1. A delimita o problemă, un lucru etc., a restrânge la un anumit cadru. 2. A trasa un cerc care să treacă prin toate vârfurile unui poligon; a construi un poligon cu toate laturile tangente la un cerc. – Din lat. circumscribere (după scrie).

circumscriere
CIRCUMSCRÍERE, circumscrieri, s.f. Acțiunea de a circumscrie și rezultatul ei. – V. circumscrie.

circumscriptie
CIRCUMSCRÍPȚIE, circumscripții, s.f. Subdiviziune a unei unități teritorial-administrative, organizată în vederea desfășurării în bune condiții a unei activități (financiare, sanitare, de alegeri etc.) în cadrul statului; instituție, serviciu etc. care asigură desfășurarea acestei activități; circă. – Din lat. circumscriptio, fr. circonscription.

circumscris
CIRCUMSCRÍS, -Ă, circumscriși, -se, adj. (Despre poligoane) Cu toate laturile tangente la un cerc dat; (despre cercuri) a cărui circumferință trece prin toate vârfurile unui poligon. – V. circumscrie.

circumselenar
CIRCUMSELENÁR, -Ă, circumselenari, -e, adj. Circumlunar. – Circum[terestru] + selenar.

circumsolar
CIRCUMSOLÁR, -Ă, circumsolari, -e, adj. Care se află sau se petrece în jurul soarelui. – Circum[terestru] + solar.

circumspect
CIRCUMSPÉCT, -Ă, circumspecți, -te, adj. (Livr.) Care vorbește și acționează cu prudență, cu rezervă; care trădează, exprimă prudență; precaut, prudent, rezervat. – Din lat. circumspectus, fr. circonspect.

circumspectie
CIRCUMSPÉCȚIE s.f. (Livr.) Prudență, precauție, rezervă. – Din lat. circumspectio, fr. circonspection.

circumstanta
CIRCUMSTÁNȚĂ, circumstanțe, s.f. Împrejurare (particulară) care însoțește o întâmplare, un fapt, o acțiune sau un fenomen; (la pl.) totalitatea unor condiții date. ♢ Loc. adj. și adv. De (sau pentru) circumstanță = (care se face, are loc) într-o anumită împrejurare, fără a fi valabil în mod obiectiv și general. – Din lat. circumstantia, fr. circonstance.

circumstantial
CIRCUMSTANȚIÁL, -Ă, circumstanțiale, adj. (În sintagmele) Complement circumstanțial = complement care arată în ce împrejurări se petrece o acțiune sau cum se prezintă o însușire sau o acțiune. Propoziție circumstanțială = propoziție secundară care îndeplinește în frază rolul complementului circumstanțial din propoziție. [Pr.: -ți-al] – Din fr. circonstanciel.

circumterestru
CIRCUMTERÉSTRU, -Ă, circumtereștri, -stre, adj. Care se află în jurul Pământului, care înconjură Pământul. – Din fr. circumterrestre.

circumvolut
CIRCUMVOLÚT, -Ă, circumvoluți, -te, adj. Cu circumvoluții. – Din fr. circumvolut.

circumvolutie
CIRCUMVOLÚȚIE, circumvoluții, s.f. 1. Fiecare dintre cutele (alungite și sinuoase) de pe suprafața exterioară a creierului, mărginite de șanțuri 2. (Rar) Ocol circular sau în spirală în jurul unui punct sau al unui ax central. [Var.: circumvoluțiúne s.f.] – Din fr. circonvolution.

circumvolutiune
CIRCUMVOLUȚIÚNE s.f. v. circumvoluție.

cireada
CIREÁDĂ, cirezi, s.f. Grup numeros de animale cornute mari; ciurdă – Din sl. črĕda.

cireasa
CIREÁȘĂ, cireșe, s.f. Fructul cireșului, mic, sferic, cărnos, de culoare roșie sau galbenă, cu gust dulce sau amărui. [Pl. și: cireși] – Din lat. ceresia (= cerasea).

cirenaic
CIRENÁIC, -Ă, cirenaici, -ce, adj., s.m. 1. Adj. (În sintagma) Școala cirenaică = curent filozofic din Grecia antică ce susținea că scopul esențial al vieții ar fi cultivarea rațională a plăcerilor. 2. S.m. Adept al școlii cirenaice. [Pr.: -na-ic] – Din fr. cyrénaïque.

cires
CIRÉȘ, cireși, s.m. Pom fructifer cu frunze ovale alungite, cu flori albe, cultivat pentru fructele sale (Cerasus avium). – Lat. *ceresius (= cerasus).

ciresar
CIREȘÁR, (2) cireșari, s.m. 1. (Pop.) Luna iunie. 2. (Ornit.) Botgros. – Cireașă + suf. -ar.

ciresiu
CIREȘÍU, -ÍE, cireșii, adj. (Rar) Care are culoarea cireșei. – Cireașă + suf. -iu.

cirezar
CIREZÁR, cirezari, s.m. (Pop.) Negustor sau proprietar de cirezi de vite. – Cireadă + suf. -ar.

cirilic
CIRÍLIC, -Ă adj. v. chirilic.

cirip
CIRÍP interj. (De obicei repetat) Cuvânt care imită sunetele caracteristice ale păsărelelor. ♢ (De-a) cirip-cirip = joc de copii la care jucătorii se apucă unii pe alții de dosul palmei, ciupindu-se de piele și repetând „cirip-cirip”. – Onomatopee.

ciripeala
CIRIPEÁLĂ, ciripeli, s.f. Ciripire; sunete caracteristice scoase de unele păsărele. – Ciripi + suf. -eală.

ciripi
CIRIPÍ, ciripesc, vb. IV. Intranz. (Despre unele păsărele; la pers. 3) A scoate sunete caracteristice. ♦ Fig. (Despre femei) A vorbi cu voce subțire și melodioasă. ♦ Tranz. (Arg.) A vorbi, a spune ceva; a face destăinuiri, a divulga ceva. – Din cirip.

ciripie
CIRIPÍE, ciripii, s.f. (Reg.) Sfoară muiată în vopsea (roșie), pe care o întinde dulgherul pentru a trage linii drepte pe scânduri, pe bârne etc. ♢ Expr. (A merge sau a se duce, a trage) ca pe ciripie = (a merge sau a se duce, a trage) drept, în linie dreaptă. – Din tc. çirpi.

ciripire
CIRIPÍRE, ciripiri, s.f. Acțiunea de a ciripi. – V. ciripi.

ciripit
CIRIPÍT s.n. Faptul de a ciripi; sunete caracteristice pe care le scot unele păsărele. – V. ciripi.

ciripitor
CIRIPITÓR, -OÁRE, ciripitori, -oare, adj. Care ciripește; ciripiu. – Ciripi + suf. -tor.

ciripiu
CIRIPÍU, -ÍE, ciripii, adj. (Rar) Ciripitor. – Ciripi + suf. -iu.

ciris
CIRÍȘ s.n. (Reg.) Cocă sau altă substanță (subțire) de lipit. – Din tc. çiriș.

ciritel
CIRITÉL, ciritei, s.m. (Reg.) Tufiș de copăcei; (la pl.) copăcei care formează un desiș (în pădure). – Et. nec.

cirivis
CIRIVÍȘ s.n. v. cerviș.

cirocumulus
CIROCÚMULUS s.m. Tip de nori în forma unui strat alb, situați între 6000 și 7500 de metri altitudine. – Din fr. cirro-cumulus.

cirostratus
CIROSTRÁTUS s.m. Tip de nori denși cu aspect lăptos, alcătuiți din cristale de gheață, situați între 6000 și 7500 de metri altitudine. – Din fr. cirro-stratus.

cirotic
CIRÓTIC, -Ă, cirotici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține cirozei, privitor la ciroză. 2. S.m. și f., adj. (Om) care este bolnav de ciroză. – Din fr. cirrhotique.

ciroza
CIRÓZĂ, ciroze, s.f. Boală cronică a ficatului, caracterizată prin înmulțirea anormală a țesutului conjunctiv și prin distrugerea treptată a celulelor hepatice. – Din fr. cirrhose.

cirta
CÍRTĂ, cirte, s.f. (Pop.) Lucru foarte mic, neînsemnat. ♦ Interval de timp foarte scurt; clipă. – Din sl. črŭta.

cirtometrie
CIRTOMETRÍE, cirtometrii, s.f. (Med.) Măsurare a perimetrului toracic. – Din fr. cyrtométrie.

cirtometru
CIRTOMÉTRU, cirtometre, s.n. (Med.) Instrument pentru măsurarea perimetrului toracic. – Din fr. cyrtomètre.

cirus
CÍRUS s.m. Tip de nori rarefiați și izolați, de culoare albă strălucitoare, alcătuiți din cristale de gheață, situați la circa 10000 de metri altitudine. – Din fr. cirrus.

cirvis
CIRVÍȘ s.n. v. cerviș.

cisalpin
CISALPÍN, -Ă, cisalpini, -ce, adj. Care, din punctul de vedere al Romei, se află în nordul Italiei și dincoace de Alpi. Galia cisalpină. – Din lat. cisalpinus, it. cisalpino, fr. cisalpin.

cisla
CÍSLĂ, cisle, s.f. (În orânduirea feudală) 1. Cotă-parte de bir care revenea unei persoane sau unei comunități dintr-o sumă plătită cin comun; repartizare a dărilor fixată de obștea satului, proporțional cu averea fiecăruia. 2. Întrunire, sfat (sătesc), adunat de obicei pentru stabilirea cislei (1). – Din sl. čislo „număr”.

cislui
CISLUÍ, cisluiesc, vb. IV. (Reg.) 1. Intranz. A se sfătui, a discuta; a pune la cale. 2.Tranz. A acuza, a învinovăți. – Cislă + suf. -ui.

cisoida
CISOÍDĂ, cisoide, s.f. (Geom.) Curbă plană cu un punct de întoarcere, a cărei ecuație este de gradul trei. [Pr.: -so-i-] – Din fr. cissoïde.

cistalgie
CISTALGÍE, cistalgii, s.f. (Med.) Tulburare funcțională dureroasă a vezicii urinare. – Din fr. cystalgie.

cistectomie
CISTECTOMÍE, cistectomii, s.f. (Med.) Extirpare totală sau parțială a vezicii urinare. – Din fr. cystectomie.

cistercian
CISTERCIÁN, -Ă, cistercieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Călugăr care aparține unei congregații benedictine fundate în Franța. 2. Adj. Care aparține cistercienilor (1), privitor la cistercieni. [Pr.: -ci-an] – Din fr. cistercien.

cisterna
CISTÉRNĂ, cisterne, s.f. 1. Rezervor (cilindric, de metal) pus pe cadrul cu roți al unui vehicul și servind la transportarea unor lichide; vehicul prevăzut cu un astfel de rezervor; autocisternă. 2. Rezervor (cilindric) în care sunt depozitate lichide, în scopul folosirii lor ulterioare. – Din lat. cisterna, it. cisterna.

cistic
CÍSTIC, -Ă, cistici, -ce, adj. Care aparține vezicii urinare sau vezicii biliare, privitor la vezica urinară sau la vezica biliară. Canal biliar = canal care conduce secreția biliară din vezica biliară m canalul coledoc. – Din fr. cystique.

cisticerc
CISTICÉRC, cisticerci, s.m. Formă larvară a teniei, având aspectul unei vezicule de mărimea bobului de mazăre, care se fixează în țesuturile mamiferelor, producând cisticercoza. – Din fr. cysticerque.

cisticercoza
CISTICERCÓZĂ s.f. Boală parazitară la animale și la oameni, produsă de localizarea în organism a cisticercilor; măzăriche. – Din fr. cysticercose.

cisticita
CISTICÍTĂ, cisticite, s.f. (Med.) Inflamație a canalului cistic. – Din fr. cysticite.

cistita
CISTÍTĂ, cistite, s.f. Boală caracterizată prin inflamarea vezicii urinare în urma unei infecții. – Din fr. cystite.

cistocel
CISTOCÉL, cistocele, s.n. (Med.) Hernie a vezicii urinare. – Din fr. cystocèle.

cistografie
CISTOGRAFÍE, cistografii, s.f. Radiografie a vezicii urinare. – Din fr. cystographie.

cistopatie
CISTOPATÍE, cistopatii, s.f. (Med.) Denumirea generică pentru afecțiunile vezicii urinare. – Din fr. cystopathie.

cistoplegie
CISTOPLEGÍE, cistoplegii, s.f. (Med.) Paralizie a vezicii urinare. – Din fr. cystoplégie.

cistosarcom
CISTOSARCÓM, cistosarcoame, s.n. (Med.) Sarcom al vezicii urinare. – Din fr. cystosarcome.

cistoscop
CISTOSCÓP, cistoscoape, s.n. Aparat format dintr-un tub metalic prevăzut la unul dintre capete cu un bec electric, iar la celălalt cu un dispozitiv optic, întrebuințat la cistoscopie. – Din fr. cystoscope.

cistoscopic
CISTOSCÓPIC, -Ă, cistoscopici, -ce, adj. (Med.) De cistoscopie. – Din fr. cystoscopique.

cistoscopie
CISTOSCOPÍE, cistoscopii, s.f. (Med.) Examinare a vezicii urinare cu ajutorul cistoscopului. – Din fr. cystoscopie.

cistotomie
CISTOTOMÍE, cistotomii, s.f. (Med.) Deschidere operatorie de scurtă durată a vezicii urinare. – Din fr. cystotomie.

cismea
CIȘMEÁ, cișmele, s.f. Instalație (exterioară) prevăzută cu o pompă sau cu un robinet, prin care este adusă pe conductă apa necesară gospodăriei. ♢ Expr. A curge ca dintr-o cișmea = a curge mult și continuu. – Din tc. çeșme.

cismegiu
CIȘMEGÍU, cișmegii, s.m. Slujbaș însărcinat în trecut cu supravegherea rețelei de cișmele în București. – Cișmea + suf. -giu.

cit
CIT, cituri, s.n. (Înv. și reg.) Material textil de calitate inferioară, înflorat și apretat, fabricat din bumbac. – Din tc. čit.

cita
CITÁ, citez, vb. I. Tranz. 1. A menționa, a indica, a numi pe cineva sau ceva (pentru a face cunoscut, pentru a confirma etc. ceva); a reaminti o faptă, o întâmplare care trebuie să servească de exemplu. 2. A reproduce întocmai ceea ce a spus sau a scris cineva; a da un citat. 3. A chema pe cineva înaintea unei instanțe judecătorești în calitate de parte într-un proces, de martor sau de informator. – Din fr. citer, lat. citare.

citabil
CITÁBIL, -Ă, citabili, -e, adj. Care poate fi citat, vrednic de menționat. – Din fr. citable.

citadela
CITADÉLĂ, citadele, s.f. (Adesea fig.) 1. Mică fortăreață situată în incinta unei cetăți, a unui oraș, care servea ca rezistență și ca ultim refugiu al celor asediați. ♦ P. gener. Oraș (întărit). 2. Fortăreață, castel, cetate ridicată în afara zidurilor unui oraș, care servea ca post avansat pentru apărarea acestuia. – Din fr. citadelle, it. cittadella.

citadin
CITADÍN, -Ă, citadini, -e, adj., s.m. și f. (Livr.) 1. Adj. Orășenesc. 2. S.m. și f. Orășean. – Din fr. citadin, it. cittadino.

citadiniza
CITADINIZÁ, citadinizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) urbaniza. – Citadin + suf. -iza.

citadinizare
CITADINIZÁRE, citadinizări, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) citadiniza și rezultatul ei, urbanizare. – V. citadiniza.

citadinizat
CITADINIZÁT, -Ă, citadinizați, -te, adj. (Rar) Urbanizat. – V. citadiniza.

citanie
CITÁNIE, citanii, s.f. (Înv. și pop.) Citit, lectură (din cărțile bisericești înaintea credincioșilor). – Din sl. čitenije, četanije.

citare
CITÁRE, citări, s.f. 1. Acțiunea de a cita și rezultatul ei. ♢ Semnele citării = ghilimele. 2. Citație. (1). – V. cita.

citarea
CITAREÁ s.f. (Înv.) Stofă fină cu dungi, din care se făceau anteriele. [Var.: citaríe s.f.] – Din tc. çitāre.

citarie
CITARÍE s.f. v. citarea.

citarist
CITARÍST, -Ă, s.m. și f. v. chitarist.

citat
CITÁT, citate, s.n. Fragment dintr-o lucrare scrisă, reprodus întocmai și de obicei cu indicarea exactă a izvorului, în scopul de a întări și a ilustra o idee sau o argumentare; citație. – Din germ. Zitat (refăcut după cita).

citatomanie
CITATOMANÍE s.f. Mania de a cita (2) cu orice prilej. – Citat + manie.

citatie
CITÁȚIE, citații, s.f. 1. Invitație oficială scrisă, prin care o persoană este chemată să se înfățișeze la o anumită dată înaintea unei instanțe judecătorești sau a unei autorități; citare; p. ext. (concr.) hârtie oficială care cuprinde această invitație. 2. (Înv.) Citat. [Var.: (înv.) citațiúne s.f.] – Din fr. citation, lat. citatio, -onis.

citatiune
CITAȚIÚNE s.f. v. citație.

citet
CITÉȚ, -EÁȚĂ, citeți, -e, adj. (Despre scrisul de mână, texte, manuscrise) Care se poate citi ușor; deslușit, lizibil. – Citi + suf. -eț.

citi
CITÍ, citesc, vb. IV. Tranz. 1. A parcurge un text (pronunțând cuvintele sau nu) pentru a lua cunoștință de cele scrise. ♦ A rosti, a urmări un text cu glas tare pentru a comunica cuiva conținutul lui. ♦ A descifra o partitură muzicală, urmărind cu ochii sunetele reprezentate și valorile lor (și a le reproduce cu vocea sau cu un instrument). ♦ A interpreta indicațiile topografice ale unei hărți sau ale unui plan și a reconstitui după ele conformația terenului. ♦ A înregistra, a desluși indicațiile date de un contor, de un barometru, de un indicator etc. 2. Fig. A descoperi, a sesiza gândul, sentimentele ascunse etc. ale cuiva din atitudinea sau din expresia figurii sale. 3. A învăța, a studia (parcurgând scrieri, izvoare etc.) ♦ A se instrui, a se cultiva. 4. (În superstiții; în expr.) A citi în stele = a prezice cuiva viitorul după poziția stelelor. A citi (cuiva) în palmă = a prezice cuiva viitorul și caracterul, examinându-i liniile din palmă. [Var.: (pop.) cetí vb. IV] – Din sl. čitati, čisti.

citire
CITÍRE, citiri, s.f. Acțiunea de a citi. 1. Lectură. ♢ Carte de citire = manual de limba română pentru primele clase elementare. 2. Descifrare, interpretare. [Var.: (pop.) cetíre s.f.] – V. citi.

citit
CITÍT^1 s.n. Citire. ♢ Scris-citit = noțiuni elementare de scriere și citire (predare în primele clase elementare). [Var.: (pop.) cetít s.n.] – V. citi.

CITÍT^2, -Ă, citiți, -te, adj. (Despre oameni) Instruit, învățat; erudit. [Var.: (pop.) cetít, -ă adj.] – V. citi.

cititor
CITITÓR, -OÁRE, cititori, -oare, s.m. și f. 1. (Adesea adjectival) Persoană care citește. 2. (În sintagma) Cititor în stele = astrolog. 3. (Inform.; în sintagma) Cititor de cartele = dispozitiv periferic care permite introducerea informației după o cartelă perforată într-un sistem de prelucrare automată a datelor; lector. [Var.: (pop.) cetitór, -oare s.m. și f.] – Citi + suf. -tor.

citobiologic
CITOBIOLÓGIC, -Ă, citobiologici, -ce, adj. De citobiologie. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. cytobiologique.

citobiologie
CITOBIOLOGÍE s.f. Biologie celulară. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. cytobiologie.

citoblast
CITOBLÁST, citoblaste, s.n. (Biol.) Nucleul unei celule. – Din fr. cytoblaste.

citochimic
CITOCHÍMIC, -Ă, citochimici, -ce, adj. De citochimie. – Din fr. cytochimique.

citochimie
CITOCHIMÍE s.f. Studiul constituției chimice a celulelor și al proceselor biochimice din ele. – Din fr. cytochimie.

citochimism
CITOCHIMÍSM s.n. Totalitatea proceselor biochimice din celule. – Din fr. cytochimisme.

citocineza
CITOCINÉZĂ, citocineze, s.f. (Biol.) Diviziune a unei celule care urmează după diviziunea nucleului. – Din fr. cytokinèse.

citocrom
CITOCRÓM, citocromi, s.m. (Biol.) Proteină complexă având un rol determinant în realizarea respirației celulare. – Din fr. cytochrome.

citocromie
CITOCROMÍE, citocromii, s.f. Procedeu rapid de tipar în patru culori suprapuse, la care forma parțială de negru servește la redarea efectelor de tonuri închise. – Din fr. cytochromie.

citodiagnostic
CITODIAGNÓSTIC s.n. (Med.) Diagnosticare bazată pe examinarea microscopică a celulelor extrase din organisme, citoscopie. [Pr.: -di-a-] – Din fr. cytodiagnostique.

citofagie
CITOFAGÍE s.f. (Biol.) Înglobare a unei celule sau porțiuni de celulă de către altă celulă. – Din engl. cytophagy.

citofiziologic
CITOFIZIOLÓGIC, -Ă, citofiziologici, -ce, adj. De citofiziologie. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. cytophysiologique.

citofiziologie
CITOFIZIOLOGÍE, citofiziologii, s.f. Ramură a fiziologiei care studiază funcțiile celulei vii. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. cytophysiologie.

citogamie
CITOGAMÍE, citogamii, s.f. (Biol.) Fuzionare a gameților în cadrul fecundației. – Din engl. cytogamy.

citogenetic
CITOGENÉTIC, -Ă, citogenetici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a geneticii care studiază componenții celulari ai eredității, precum și consecințele medicale și evolutive ale anomaliilor cromozomiale. 2. Adj. Al citogeneticii (1), de citogenetică. – Din fr. cytogénétique.

citogenetician
CITOGENETICIÁN, -Ă, citogeneticieni, -e, s.m. și f. Specialist în citogenetică (1). [Pr.: -ci-an] – Din fr. cytogénéticien.

citogeneza
CITOGENÉZĂ, citogeneze, s.f. (Biol.) Proces de formare a celulei. – Din fr. cytogenèse.

citola
CITÓLĂ, citole, s.f. Instrument medieval cu coarde de forma migdalei și cu gâtul scurt. – Din fr. citole.

citolitic
CITOLÍTIC, -Ă, citolitici, -ce, adj., s.n. (Biol.) (Ser) care distruge celulele. – Din fr. cytolitique.

citoliza
CITOLÍZĂ, citolize, s.f. (Biol.) Proces de distrugere a integrității celulei. – Din fr. cytolyse.

citolog
CITOLÓG, -Ă, citologi, -ge, s.m. și f. Specialist în citologie. – Din citologie (derivat regresiv).

citologic
CITOLÓGIC, -Ă, citologici, -ce, adj. De citologie; al citologiei. – Din fr. cytologique.

citologie
CITOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei care studiază structura, dezvoltarea și funcțiile celulelor. – Din fr. cytologie.

citomorfoza
CITOMORFÓZĂ, citomorfoze, s.f. (Biol.) Modificare a formei și structurii celulelor în timpul vieții lor; totalitatea acestor modificări. – Din engl. cytomorphosis.

citopatologie
CITOPATOLÓGIE s.f. Ramură a patologiei care studiază modificările din interiorul celulei. – Din fr. cytopathologie.

citoplasmatic
CITOPLASMÁTIC, -Ă, citoplasmatici, -ce, adj. Citoplasmic. – Din fr. cytoplasmatique, engl. cytoplasmatic.

citoplasma
CITOPLÁSMĂ s.f. Element constitutiv fundamental al unei celule animale sau vegetale, format îndeosebi din albumină asociată cu alte substanțe organice. – Din fr. cytoplasme.

citoplasmic
CITOPLÁSMIC, -Ă, citoplasmici, -ce, adj. De natura citoplasmei, al citoplasmei; citoplasmatic. – Din fr. cytoplasmique, engl. cytoplasmic.

citopoieza
CITOPOIÉZĂ s.f. (Biol.) Proces de formare și dezvoltare a celulei. – Din fr. cytopoïèse.

citoscopie
CITOSCOPÍE, citoscopii, s.f. (Med.) Citodiagnostic. – Din fr. cytoscopie.

citostatic
CITOSTÁTIC, citostatice, s.n. Medicament sau alt agent fizic care oprește sau împiedică înmulțirea celulelor și care este folosit în tratamentul cancerului. ♦ (Adjectival) Substanțe citostatice. – Din fr. cytostatique.

citotoxic
CITOTÓXIC, -Ă, citotoxici, -ce, s.f. (Despre substanțe) Care are efect toxic asupra celulelor. – Din fr. cytotoxique.

citotoxina
CITOTOXÍNĂ, citotoxine, s.f. Substanță citotoxică. – Din fr. cytotoxine.

citrat
CITRÁT, citrați, s.m. Sare a acidului citric. – Din fr. citrate.

citric
CÍTRIC, -Ă, citrici, -ce, adj. (În sintagmele) Acid citric = acid organic care se găsește mai ales în sucul de lămâie. Plante citrice = familie de arbori și de arbuști fructiferi, având ca tip principal lămâiul. Fructe citrice (și substantivat, f.) = nume generic pentru fructele plantelor citrice (lămâi, portocale, mandarine etc.). ♦ Care conține acid citric. – Din fr. citrique.

citrin
CITRÍN s.n. Varietate de cuarț de culoare galbenă. – Din fr. citrine.

citro
CÍTRO s.n. 1. Băutură răcoritoare pe bază de citrice. 2. (Eliptic) Sticlă, pahar etc. cu citro (1). – Din citrice.

citronada
CITRONÁDĂ, citronade, s.f. Băutură răcoritoare preparată din suc (sau coajă) de lămâie, zahăr și apă (sau sifon). – Din fr. citronnade.

ciubar
CIUBẮR, ciubere, s.n. Vas mare făcut din doage de lemn și prevăzut cu torți, având diferite întrebuințări. [Acc. și: ciúbăr] – Din bg. čebăr.

ciubaras
CIUBĂRÁȘ, ciubărașe, s.n. Diminutiv al lui ciubăr. – Ciubăr + suf. -aș.

ciubeica
CIUBÉICĂ, ciubeici, s.f. (Reg.) Lulea (de calitate proastă). – Ciub[uc] + suf. -eică.

ciubotar
CIUBOTÁR, ciubotari, s.m. (Reg.) Cizmar. [Var.: ciobotár s.m.] – Ciubotă + suf. -ar.

ciubota
CIUBÓTĂ, ciubote, s.f. 1. (Reg.) Cizmă; gheată. ♢ Expr. Prost ca o ciubotă = foarte prost. ♦ Fig. Om prost. 2. Taxă percepută în trecut de slujitorii domnești de la împricinați, când erau obligați să se deplaseze până acasă la aceștia. [Var.: ciobótă, cioboátă s.f.] – Din ucr. čoboty.

ciubotaresc
CIUBOTĂRÉSC, -EÁSCĂ, ciubotărești, adj. (Reg.) Cizmăresc. [Var.: ciobotărésc, -eáscă adj.] – Ciubotar + suf. -esc.

ciubotarie
CIUBOTĂRÍE^1 s.f. (Reg.) Meseria ciubotarului; cizmărie^1. [Var.: ciobotărie s.f.] – Ciubotar + suf. -ie.

CIUBOTĂRÍE^2, ciubotării, s.f. (Reg.) Atelierul ciubotarului; cizmărie^2. [Var.: ciobotăríe s.f.] – Ciubotă + suf. -ărie.

ciubotica
CIUBOȚÍCĂ, ciuboțele, s.f. 1. (Reg.) Cizmuliță sau gheată de damă. 2. Compuse: ciuboțica-cucului = plantă erbacee cu frunze ovale dispuse în rozete și păroase pe partea inferioară, cu flori galbene și cu fructul o capsulă (Primula officinalis); ciuboțica-ursului = plantă erbacee cu frunze lobate și cu flori purpurii (Cortusa matthioli). [Var.: cioboțícă s.f.] – Ciubotă + suf. -ică.

ciubuc
CIUBÚC, (1, 2) ciubuce, (3) ciubucuri, s.n. 1. Pipă (orientală) cu țeava lungă. ♦ Țeavă de lulea. 2. Ornament în relief care marchează marginile unui perete, ale tavanului, ferestrei etc. 3. Fig. (Fam.) Avantaj sau câștig ilicit. – Din tc. çubuk.

ciubucar
CIUBUCÁR, (1) ciubucare, s.n., (2) ciubucari, s.m. 1. S.n. (Pop.) Unealtă de zidărie cu care se fac ciubucele (2). 2. S.m. Fig. (Fam.) Persoană care umblă după ciubucuri (3). – Ciubuc + suf. -ar.

ciubucarie
CIUBUCĂRÍE, ciubucării, s.f. (Rar; cu sens colectiv) Totalitatea ciubucelor (2) care decorează o construcție, un zid etc. – Ciubuc + suf. -ărie.

ciubucciu
CIUBUCCÍU, ciubuccii, s.m. Slujitor care avea însărcinarea să umple și să aprindă ciubucul (1) domnului sau al boierilor. – Din tc. çubukçu.

ciuciulete
CIUCIULÉTE, (1) ciuciuleți, s.m. 1. Ciupercă comestibilă cu pălăria zbârcită, gălbuie sau brună-roșcată, cu piciorul cilindric, alb și gol în interior (Morchella esculenta). 2. (Adverbial, în expr.) A (se) face (sau a fi ud) ciuciulete = a (se) uda (sau a fi ud) până la piele. – Cf. c i u c i u l i.

ciuciuli
CIUCIULÍ, ciuciulesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se strânge, a se ghemui (pentru a nu fi văzut); a se chirci. – Cf. magh. c s ü c s ü l n i „a ședea turcește”.

ciuciulit
CIUCIULÍT, -Ă, ciuciuliți, -te, adj. (Pop.) Strâns, ghemuit, chircit (ca să nu fie văzut). – V. ciuciuli.

ciuciur
CIÚCIUR, ciuciure, s.n. (Rar) Uluc, jgheab pe care curge apa la un izvor, la o fântână. – Probabil formație onomatopeică.

ciuciure
CIÚCIURE, ciuciuri, s.m. Plantă erbacee acoperită cu peri moi, cu flori violete sau albastre (Campanula glomerata). – Et. nec.

ciucur
CIÚCUR s.m. v. ciucure.

ciucuras
CIUCURÁȘ, ciucurași, s.m. 1. Diminutiv al lui ciucure; ciucurel. 2. Plantă erbacee cu flori roz sau albe, dispuse în mici capitule (Adenostyles alliariae). – Ciucure + suf. -aș.

ciucurat
CIUCURÁT, -Ă, ciucurați, -te, adj. (Rar) Împodobit, încărcat cu ciucuri. – Ciucure + suf. -at.

ciucure
CIÚCURE, ciucuri, s.m. 1. Ornament făcut dintr-o împletitură sau dintr-un mănunchi de fire, cu care se împodobesc marginile unui covor, ale unei draperii, unui obiect de îmbrăcăminte etc. ♢ Loc. adj. și adv. (Plin) ciucure (de... sau cu...) = (încărcat) până la refuz (de... sau cu...). 2. (Rar) Țurțur de gheață. ♦ (La pl.; urmat de determinări) Ornamente de cristal sau de sticlă care atârnă de marginile candelabrelor sau ale lămpilor. [Var.: ciúcur s.m.] – Cf. lat. c i c c u l u m (= ciccum „ciorchine”).

ciucurel
CIUCURÉL, ciucurei, s.m. Ciucuraș (1). – Ciucure + suf. -el.

ciucusoara
CIUCUȘOÁRĂ, ciucușoare, s.f. Nume dat mai multor plante erbacee cu tulpina și cu frunzele acoperite de peri, cu flori albe sau galbene (Alyssum). – Et. nec.

ciudat
CIUDÁT, -Ă, ciudați, -te, adj. Care iese din comun, care șochează (prin aspect, manifestări, evoluție etc.); curios, straniu, bizar; ciudos (2). – Din bg. čudat „minunat”.

ciuda
CIÚDĂ, s.f. Sentiment de părere de rău, de invidie amestecată cu supărare sau de invidie amestecată cu dușmănie. ♢ Loc. adv și prep. În ciuda cuiva = cu intenția de a supăra pe cineva, în necazul, în pofida cuiva; înfruntând împotrivirea cuiva sau a ceva. ♢ Loc. conj. În ciuda faptului că... = cu toate că..., deși. ♢ Expr. A face (cuiva) în ciudă = a necăji intenționat (pe cineva). – Din sl. čudo „minune”.

ciudatenie
CIUDĂȚÉNIE, ciudățenii, s.f. 1. Aspect, caracter ciudat, bizar, curios al unui lucru, al unei atitudini, al unui fenomen etc. 2. (Concr.) Lucru, ființă, întâmplare etc. ciudată. – Ciudat + suf. -enie.

ciudi
CIUDÍ, ciudesc, vb. IV. Refl. 1. (Reg.) A fi cuprins de ciudă; a se înciuda. 2. (Înv.) A se mira, a se minuna 3. (Înv.) A se frământa (sufletește), a se zbuciuma; a fi neliniștit. – Din sl. çuditi sen.

ciudit
CIUDÍT, -Ă, ciudiți, -te, adj. (Înv.) Neliniștit, frământat (sufletește). – V. ciudi.

ciudos
CIUDÓS, -OÁSĂ, ciudoși, -oase, adj. 1. Plin de ciudă; înciudat. 2. (Înv.) Ciudat. – Ciudă + suf. -os.

ciuf
CIUF, (1) ciufuri, s.n., (2, 3) ciufi, s.m. 1. S.n. Smoc de păr zbârlit (căzut pe frunte). 2. S.m. Nume dat în glumă oamenilor, mai rar animalelor, cu părul ciufulit sau, p. ext., cu aspect neîngrijit. 3. S.m. Numele mai multor păsări răpitoare de noapte din familia bufnițelor, cu două smocuri de pene deasupra ochilor; ciuhurez. – Et. nec.

ciufuleala
CIUFULEÁLĂ, ciufuleli, s.f. Faptul de a ciufuli. – Ciufuli + suf. -eală.

ciufuli
CIUFULÍ, ciufulesc, vb. IV. Tranz. A zbârli părul sau barba cuiva. ♦ A trage de păr pe cineva; p. ext. a bate pe cineva (trăgându-l de păr.). – Din ciuf.

ciufulire
CIUFULÍRE, ciufuliri, s.f. Acțiunea de a ciufuli. – V. ciufuli.

ciufulit
CIUFULÍT, -Ă, ciufuliți, -te, adj. (Despre păr, pene etc.) Care este în dezordine, zbârlit. ♦ (Despre cap, p. ext. despre oameni sau animale) Care are părul în dezordine, zbârlit. – V. ciufuli.

ciufut
CIUFÚT, -Ă, ciufuți, -te, adj., s.m. și f. (Înv) 1. (Om) zgârcit, avar. 2. (Om) cu toane, prost dispus. – Din tc. çıfıt.

ciuguleala
CIUGULEÁLĂ, ciuguleli, s.f. Faptul de a ciuguli; (concr.) ceea ce se ciugulește. – Ciuguli + suf. -eală.

ciuguli
CIUGULÍ, ciugulesc, vb. IV. Tranz. 1. (Despre păsări) A ciupi de ici și de colo cu ciocul lucruri de mâncare; a mânca apucând hrana cu ciocul. 2. (Fam.; despre oameni) A mânca dintr-un aliment, luând numai câte puțin, de ici și de colo. – Et. nec.

ciuhurez
CIUHURÉZ, ciuhurezi, s.m. Ciuf (3); huhurez. – Contaminare între ciuf și huhurez.

ciuin
CIUÍN, ciuini, s.m. Plantă erbacee cu flori albe sau roz, a cărei rădăcină se întrebuințează în industria textilă, farmaceutică și alimentară: odagaci, săpunel, săpunăriță (Saponaria officinalis). – Din tc. çöven.

ciul
CIUL, -Ă, ciuli, -e, adj. (Reg.; despre animale) Care are urechile anormal de mici; care are urechile sfâșiate, rupte; căruia îi lipsește o ureche sau ambele urechi, un corn sau ambele coarne. – Et. nec.

ciulama
CIULAMÁ, ciulamale, s.f. Mâncare (de pasăre) cu sos alb și gros de făină. ♢ Expr. (Fam.) A face (pe cineva) ciulama = a bate, a zdrobi (pe cineva). – Din tc. çullama.

ciulei
CIULÉI, ciulei, s.m. Mică plantă erbacee cu frunze înguste și țepoase, cu tulpina foarte ramificată și acoperită cu peri (Ceratocapus arenarius). – Et. nec.

ciuli
CIULÍ, ciulesc, vb. IV. Tranz. 1. (Despre animale) A ridica urechile ținându-le drept în sus (pentru a-și încorda auzul). 2. Fig. (Despre oameni) A-și încorda auzul pentru a desluși un zgomot, a asculta cu atenția încordată. – Cf. scr. č u l j i t i.

ciulin
CIULÍN, ciulini, s.m. Plantă erbacee cu tulpina și frunzele spinoase, cu flori roșii, care crește pe locuri necultivate; scaiete (Carduus nutans). – Cf. rus. č i l i m.

ciumas
CIUMÁȘ, -Ă, ciumași, -e, adj. (Înv.) Contagios, molipsitor. – Ciumă + suf. -aș.

ciumat
CIUMÁT, -Ă, ciumați, -te, adj., s.m. și f. (Adesea fig.) (Om) contaminat sau bolnav de ciumă. – Ciumă + suf. -at.

ciuma
CIÚMĂ, ciume, s.f. 1. Boală infecțioasă și epidemică foarte gravă, caracterizată prin febră mare, diaree, delir, tumefacții ale ganglionilor etc.; pestă. 2. Fig. Persoană foarte urâtă (și foarte rea). 3. Fig. Mizerie, năpastă, nenorocire mare. ♢ Ciumă brună = nazism; fascism. 4. Compus: ciuma-apelor = plantă erbacee acvatică cu tulpina lungă, subțire, ramificată, care se fixează prin rădăcini pe fundul apelor (Elodea canadensis). – Lat. cyma „umflătură”.

ciumafai
CIUMĂFÁI s.n. v. ciumăfaie.

ciumafaie
CIUMĂFÁIE, ciumăfaie, s.f. Plantă erbacee medicinală foarte toxică, cu flori albe și cu semințe negre închise într-o capsulă cu țepi moi; laur (Datura stramonium). [Var.: ciumăfái s.n.] – Cf. magh. c s u d a f a.

ciumarea
CIUMĂREÁ, ciumărele, s.f. Plantă erbacee medicinală cu frunze alterne și cu flori liliachii grupate în ciorchini (Galega officinalis). – Cf. c i u m ă.

ciumiza
CIUMÍZĂ, ciumize, s.f. Plantă graminee furajeră cu frunze late și cu inflorescența un panicul (Setaria italica-maxima). – Et. nec.

ciumos
CIUMÓS, -OÁSĂ, ciumoși, -oase, adj. (Rar) Care aduce ciumă; p. ext. molipsitor, contagios. – Ciumă + suf. -os.

ciump
CIUMP, ciumpi, s.m. (Reg.) Bucată rămasă din ceva căruia i s-a tăiat, i s-a retezat vârful. – Et.nec.

ciumpei
CIUMPÉI, ciumpeie, s.n. Unealtă de dogărie cu care se prelucrează cercurile de lemn. – Ciump + suf. -ei.

ciung
CIUNG, -Ă, ciungi, -ge, adj. 1. (Despre mâini) Care a fost retezat; (despre oameni; adesea substantivat) care are o mână retezată; ciunt. 2. (Despre copaci) Cu crengile rupte sau tăiate. – Cf. it. c i o n c o.

ciungi
CIUNGÍ, ciungesc, vb. IV. Tranz. 1. A reteza cuiva mâinile. 2. A curăța sau a dezgoli un copac de crengi. – Din ciung.

ciunism
CIUNÍSM s.n. Curent latinist extremist în lingvistica și filologia românească legat de numele lui Aron Pumnul, care preconiza supunerea neologismelor romanice acelorași transformări fonetice suferite de cuvintele moștenite din latină; pumnism. – Din terminația lexicalizată -ciune + suf. -ism.

ciunist
CIUNÍST, -Ă, ciuniști, -ste, s.m. și f. Adept al ciunismului; pumnist. ♢ (Adjectival) Curent ciunist. – De la ciunism, cu schimbarea sufixului.

ciunt
CIUNT, -Ă, ciunți, -te, adj. (Adesea substantivat) 1. Ciung (1). ♦ (Rar; despre păr) Care a fost tuns scurt. 2. (Reg.; despre animale) Care are o parte a corpului (urechile, coada, coarnele) retezată, ruptă. [Var.: ciont, cioántă adj.] – Probabil contaminare între ciot și ciung.

ciunti
CIUNTÍ, ciuntesc, vb. IV. Tranz. 1. A tăia, a amputa o parte a corpului; a mutila. ♦ Fig. A tăia unul sau mai multe pasaje dintr-o lucrare, dintr-un articol etc. (făcându-le de neînțeles). 2. A rupe părți, crengi, frunze etc. din arbori, din plante etc. [Var.: (reg.) ciontá vb. I., ciontí vb. IV.] – Din ciunt.

ciuntire
CIUNTÍRE s.f. Acțiunea de a ciunti; ciuntitură. – V. ciunti.

ciuntitura
CIUNTITÚRĂ, ciuntituri, s.f. Ciuntire; (concr.) partea rămasă dintr-un membru, dintr-un copac etc. ciuntit. – Ciunci + suf. -tură.

ciupeala
CIUPEÁLĂ, ciupeli, s.f. Faptul de a ciupi. ♦ Fig. (Fam.) Însușire (repetată) a unor mici sume de bani, a unor obiecte mărunte etc. furt mărunt, furtișag. – Ciupi + suf. -eală.

ciuperca
CIUPÉRCĂ, ciuperci, s.f. 1. (La pl.) Încrengătură de plante inferioare, lipsite de clorofilă, care trăiesc ca parazite sau ca saprofite și se răspândesc prin spori; (și la sg.) plantă din această încrengătură, de obicei în formă de pălărie cărnoasă cu picior. ♢ Expr. Doar n-am mâncat ciuperci! = doar n-am înnebunit! Pagubă-n ciuperci! = nu e nimic, puțin îmi pasă! 2. Obiect de lemn în formă de ciupercă (1), pe care se întinde ciorapul când se cârpește. ♦ (Ir.) Pălărie veche, adesea mototolită și turtită. 3. (În sintagma) Ciuperca șinei = partea superioară și îngroșată a unei șine de cale ferată, pe care se sprijină roțile vehiculelor, când rulează. – Din bg. čepurka, scr. pečurka.

ciupercarie
CIUPERCĂRÍE, ciupercării, s.f. 1. Cultură de ciuperci. 2. Încăpere amenajată pentru ciupercărie (1). – Ciupercă + suf. -ărie.

ciupi
CIUPÍ, ciupesc, vb. IV. 1. Tranz. A apuca cu vârful degetelor sau cu unghiile de pielea sau de carnea cuiva, strângând-o și provocând durere; a pișca. ♢ Refl. Se ciupește singur. ♦ A apuca, a mușca ori a înțepa cu ciocul sau cu gura. ♦ Fig. A face aluzii înțepătoare; a necăji, a tachina. 2. Tranz. A apuca câte puțin din ceva cu ciocul sau cu gura pentru a mânca; a ciuguli; (despre oameni) a rupe cu mâna bucățică cu bucățică din ceva (și a mânca). 3. Tranz. A rupe vârful lăstarilor viței de vie sau vârful tulpinii altor plante pentru a favoriza dezvoltarea fructelor. 4. Tranz. Fig. (Fam.) A-și însuși (în mod repetat) mici sume de bani, obiecte mărunte etc. ♦ A smulge, a afla de la cineva mici informații, secrete mărunte (pentru a le furniza altcuiva). 5. Refl. Fig. (Fam.) A se îmbăta puțin; a se chercheli. – Cf. bg. č u p j a, scr. č u p a t i.

ciupic
CIUPÍC s.m. v. cipic.

ciupit
CIUPÍT^1 s.n. Acțiunea de a ciupi. – V. ciupi.

CIUPÍT^2, -Ă, ciupiți, -te, adj. Care are ciupituri; pișcat. ♢ Expr. (Despre oameni) Ciupit de vărsat sau cu obrazul ciupit = cu urme vizibile de variolă pe obraz. – V. ciupi.

ciupitor
CIUPITÓR, ciupitoare, s.n. Utilaj pentru luat probe de pământ din fundul sau din pereții unei găuri de sondă. – Ciupi + suf. -tor.

ciupitura
CIUPITÚRĂ, ciupituri, s.f. 1. Pișcătură, înțepătură; (concr.) semn, urmă rămasă pe piele în urma unei pișcături; spec. fiecare dintre micile cicatrice rămase după variolă. 2. (Rar) Bucățică ruptă sau ciupită din ceva. – Ciupi + suf. -tură.

ciur
CIUR, ciururi, s.n. 1. Unealtă de cernut materiale pulverulente sau granulare, făcută dintr-o rețea deasă de sârmă sau dintr-o bucată de tablă ori de piele perforată, fixată pe o ramă. V. sită. ♢ Expr. A vedea ca prin ciur = a vedea neclar. A trece (sau a da, a cerne) prin ciur și prin dârmon = a) a cerceta, a examina în amănunt, cu atenție; b) a cleveti, a bârfi pe cineva (scoțându-i la iveală cât mai multe defecte); c) (mai ales cu verbul la participiu) a trece prin multe încercări, experiențe, a căpăta multă experiență. A căra (sau a duce) apă cu ciurul = a face o muncă zadarnică, a lucra fără spor; a nu face nici o treabă. ♦ Cantitate de material câtă încape într-un ciur (1). ♦ Unealtă specială pentru sortarea pe dimensiuni a unor materiale granulare, formată dintr-o ramă mare de lemn pe care este întinsă o rețea de sârmă, o tablă perforată etc. 2. Ramă în formă de cerc pe care se întinde materialul ce se brodează. 3. Una dintre cele patru despărțituri ale stomacului animalelor rumegătoare. – Lat. cibrum (= cribum).

ciurar
CIURÁR, ciurari, s.m. Persoană care face sau vinde ciururi (1). – Ciur + suf. -ar.

ciurdar
CIURDÁR, ciurdari, s.m. (Reg.) Văcar. – Ciurdă + suf. -ar.

ciurda
CIÚRDĂ, ciurde, s.f. (Reg.) 1. Cireadă. ♦ Turmă de animale necornute. 2. (Fam.) Mulțime de oameni, de copii etc.; ceată, cârd. – Din magh. csorda.

ciurec
CIURÉC, ciurecuri, s.n. (Înv.) Plăcintă cu brânză. [Var.: ciuréchi pl. s.m.]. – Din tc. cörek.

ciurecar
CIURECÁR, ciurecari, s.m. (Înv.) Plăcintar care făcea ciurecuri. – Ciurec + suf. -ar.

ciurechi
CIURÉCHI s.m. v. ciurec.

ciurel
CIURÉL, ciurele, s.n. Diminutiv al lui ciur. – Ciur + suf. -el.

ciurlan
CIURLÁN, ciurlani, s.m. Plantă cu tulpina foarte ramificată, cu frunze alterne, lungi, subțiri și terminate cu un spin, specifică regiunilor de stepă (Salsola ruthenica). – Et. nec.

ciuroi
CIURÓI, ciuroaie, s.n. Izvor care curge pe un scoc ori jgheab îngust. – Probabil din ciurui^2.

ciuruc
CIURÚC, ciurucuri, s.n. Lucru fără valoare, rămășiță bună de aruncat, rest care nu mai e bun de nimic. ♦ Fig. (Depr.) Om care nu e bun de nimic, vrednic de dispreț. – Din tc. čürük.

ciurui
CIURUÍ^1, ciuruiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) găuri în mai multe locuri. 2. Tranz. A trece prin ciur, a cerne sau a sorta cu ciurul. – Ciur + suf. -ui.

CIURUÍ^2, pers. 3 ciúruie, vb. IV. Intranz. (Despre apă sau alte lichide) A curge șiroind și producând un zgomot caracteristic. – Formație onomatopeică.

ciuruiala
CIURUIÁLĂ s.f. Faptul de a ciurui^1; (concr.) corpuri străine care se separă de rest după ciuruire^1. [Pr.: -ru-ia-] – Ciurui^1 + suf. -eală.

ciuruire
CIURUÍRE^2, ciuruiri, s.f. Acțiunea de a ciurui^2 și rezultatul ei. – V. ciurui^2.

CIURUÍRE^1, ciuruiri, s.f. Acțiunea de a (se) ciurui^1 și rezultatul ei. – V. ciurui^1.

cius
CIUȘ interj. Strigăt cu care cineva îndeamnă măgarul la drum sau cu care îl oprește din mers. – Onomatopee.

ciusca
CIÚȘCĂ, ciuște, s.f. (Reg.) Ardei iute. – Din bg. čuška.

ciut
CIUT, -Ă, ciuți, -te, adj. (Despre animale cornute) Care este fără coarne, cu coarnele tăiate sau căzute. [Var.: (reg.) șuț, -ă adj.] – Cf. alb. s h u t.

ciuta
CIÚTĂ, ciute, s.f. Femela cerbului; cerboaică. ♦ Epitet dat unei fete sau femei tinere suple, cu mișcări vioaie și pline de eleganță. – Cf. alb. s h u t ë.

ciutura
CIÚTURĂ, ciuturi, s.f. Găleată sau vas făcut din doage sau dintr-un trunchi scobit, care servește la scos apa din fântână. ♢ Expr. (Plouă de) toarnă cu ciutura. = plouă foarte tare; plouă cu găleata. ♦ Cantitate (de apă) care încape în obiectul descris mai sus. – Lat. *cytola.

ciuturea
CIUTUREÁ, ciuturele, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui ciutură. – Ciutură + suf. -ea.

ciuvas
CIUVÁȘ, -Ă, ciuvași, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Republicii Autonome Ciuvașe sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține ciuvașilor (1), privitor la ciuvași. – Din rus. čuvași.

civic
CÍVIC, -Ă, civici, -ce, adj. Care aparține cetățenilor, privitor la cetățeni; cetățenesc. – Din fr. civique, lat. civicus.

civil
CIVÍL, -Ă, civili, -e, adj. Care privește pe cetățenii unui stat (cu excepția militarilor și a reprezentanților bisericii) sau care aparține, este specific acestor cetățeni; care se referă la raporturile juridice ale cetățenilor între ei (cu excepția militarilor și a reprezentanților bisericii), precum și la raporturile economice ale acestora cu organele și organizațiile statului. ♢ Drepturi civile = drepturi de care se bucură o persoană (fizică sau juridică), reglementate și recunoscute ca atare. Drept civil = ramură a dreptului care studiază și reglementează relațiile sociale (convenite în raporturi juridice) existente între persoanele fizice sau juridice dintr-un stat. Cod civil = culegere unitară de norme juridice care reglementează raporturile de drept civil. Stare civilă = situația unei persoane așa cum rezultă din actele sale privitoare la naștere, căsătorie, deces. Ofițer al stării civile = salariat al unei primării însărcinat cu încheierea actelor de stare civilă. Căsătorie civilă = căsătorie oficiată de ofițerul stării civile în conformitate cu prevederile legale. Parte civilă = persoană care, într-un proces penal, formulează pretenții de despăgubiri pentru daunele suferite prin săvârșirea infracțiunii. Război civil = conflict armat între două grupuri adverse din aceeași țară, cu scopul de a prelua puterea. ♦ (Substantivat) Persoană îmbrăcată în haine obișnuite (și nu în haine militare sau preoțești); cetățean al unui stat, cu excepția militarilor și a preoților. [Var.: (înv. și pop.) țivíl, -ă adj.] – Din fr. civil, lat. civilis.

civilie
CIVILÍE s.f. (Înv. și pop.) Viață, stare, condiție de om civil, de cetățean care nu este nici militar, nici preot. [Var.: țivilíe s.f.] – Civil + suf. -ie.

civilist
CIVILÍST, civiliști, s.m. (Rar) Specialist în studiul dreptului civil. – Din fr. civiliste.

civiliza
CIVILIZÁ, civilizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni civilizat – Din fr. civiliser.

civilizare
CIVILIZÁRE s.f. Acțiunea de a (se) civiliza. – V. civiliza.

civilizat
CIVILIZÁT, -Ă, civilizați, -te, adj. 1. Care are o cultură și o tehnică înaintată, care a ajuns la un nivel superior de civilizație, la un standard de viață ridicat. 2. Care este manierat, politicos. – V. civiliza. Cf. fr. c i v i l i s é.

civilizator
CIVILIZATÓR, -OÁRE, civilizator, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care civilizează, care răspândește civilizația. – Din fr. civilisateur.

civilizatie
CIVILIZÁȚIE, civilizații, s.f. Nivel de dezvoltare materială și spirituală a societății într-o epocă dată, a unui popor, a unui stat etc., cultură (materială sau spirituală); p. ext. nivel înalt de dezvoltare a unei societăți. – Din fr. civilisation.

civism
CIVÍSM s.n. (Livr.) Atitudine, zel, devotament de care dă dovadă un bun cetățean. – Din fr. civisme.

civit
CIVÍT, -Ă, civiți, -te, adj. (Pop.) Albastru-închis; vânăt. – Din tc. čivit.

cizela
CIZELÁ, cizelez, vb. I. 1. Tranz. A prelucra. a finisa sau a ornamenta cu dalta, cu ciocanul etc. diferite obiecte (de metal) pentru a le da forma sau aspectul dorit. 2. Tranz. Fig. A aduce îmbunătățiri (de stil, de exprimare) unei lucrări (literare, științifice); a ciopli. 3. Tranz. și refl. Fig. A face să capete sau a căpăta deprinderi civilizate, cultură etc. – Din fr. ciseler.

cizelare
CIZELÁRE, cizelări, s.f. Acțiunea de a (se) cizela și rezultatul ei. – V. cizela.

cizelat
CIZELÁT, -Ă, cizelați, -te, adj. 1. (Despre obiecte metalice) Prelucrat, finisat, ornamentat cu dalta, cu ciocanul etc. 2. Fig. (Despre opere literare, științifice) Care a fost îmbunătățit (din punct de vedere al stilului, al exprimării). 3. Fig. Care și-a însușit deprinderi civilizate, cultură etc. – V. cizela.

cizelura
CIZELÚRĂ, cizeluri, s.f. (Rar) Ornament, înfloritură migăloasă și artistică realizată prin cizelare. – Din fr. ciselure.

cizmar
CIZMÁR, cizmari, s.m. Persoană care se ocupă cu confecționarea și repararea încălțămintei; pantofar, ciubotar. – Cizmă + suf. -ar.

cizma
CÍZMĂ, cizme, s.f. Încălțăminte de piele, de cauciuc, de material plastic etc. cu carâmbul înalt până spre (sau peste) genunchi; ciubotă. ♢ Expr. Prost ca o cizmă = foarte prost. – Din magh. csizma.

cizmareasa
CIZMĂREÁSĂ, cizmărese, s.f. (Rar) Soția cizmarului. – Cizmar + suf. -easă.

cizmaresc
CIZMĂRÉSC, -EÁSCĂ, cizmărești, adj. Care servește sau aparține cizmarului; de cizmărie; ciubotăresc. – Cizmar + suf. -esc.

cizmarie
CIZMĂRÍE^2, cizmării, s.f. Atelierul cizmarului; ciubotărie^2. – Cizmă + suf. -ărie.

CIZMĂRÍE^1 s.f. Meseria, meșteșugul cizmarului; ciubotărie^1. – Cizmar + suf. -ie.

cizmulita
CIZMULÍȚĂ, cizmulițe, s.f. Diminutiv al lui cizmă. – Cizmă + suf. -uliță.

clac
CLAC^1 interj. Cuvânt care imită un zgomot sec, scurt. – Onomatopee. Cf. fr. c l a c.

CLAC^2, clacuri, s.n. Pălărie cu calota înaltă, cilindrică, ce poate fi turtită și purtată sub braț. – Din fr. claque.

claca
CLACÁ, clachez, vb. I. Intranz. (Despre sportivi) A suferi o întindere sau o ruptură de tendon ori de ligament la picioare, în urma unui efort. – Din fr. claquer.

clacaj
CLACÁJ, clacaje, s.n. Faptul de a claca; întindere, ruptură sau leziune a tendoanelor ori a ligamentelor de la picioare, apărute în urma unui efort fizic. – Din fr. claquage.

clacare
CLACÁRE, clacări, s.f. Acțiunea de a claca. – V. claca.

claca
CLÁCĂ, clăci, s.f. 1. Formă caracteristică a rentei feudale, constând din munca gratuită pe care țăranul, fără pământ, era obligat să o presteze în folosul stăpânului de moșie. ♢ Expr. Lucru de clacă = lucru făcut fără tragere de inimă, de mântuială, prost. 2. Muncă colectivă benevolă prestată de țărani pentru a se ajuta unii pe alții și care adesea este însoțită ori urmată de o mică petrecere, de glume, povestiri etc. ♢ Expr. Vorbă de clacă = vorbă inutilă sau neserioasă; flecăreală. – Din bg. tlaka.

clacheta
CLACHÉTĂ, clachete, s.f. Dispozitiv de semnalare folosit în filmările sincrone, care indică locul ocupat de scena respectivă în ansamblul filmului. – Din fr. claquette.

clada
CLÁDĂ, clăzi, s.f. (Reg.) Grămadă, morman. – Din bg., scr. klada.

cladocer
CLADOCÉR, cladoceri, s.m. (La pl.) Ordin de crustacee foarte mici adaptate la înot; (si la sg.) animal din acest ordin. – Din fr. cladocères.

claie
CLÁIE, clăi, s.f. Grămadă mare de fân, de snopi de cereale etc., de obicei în formă conică. ♦ Fig. Mulțime, îngrămădire dezordonată (de lucruri sau de ființe). ♢ Expr. Claie peste grămadă = unul peste altul, în dezordine, la întâmplare. – Din bg., scr. kladnja.

clama
CLAMÁ, clamez, vb. I. Intranz. (Livr.) A se manifesta, a se exprima în termeni violenți sau cu strigăte; a chema cu voce tare. – Din fr. clamer.

clamare
CLAMÁRE, clamări, s.f. Faptul de a clama. – V. clama.

clama
CLÁMĂ, clame, s.f. Piesă de metal de diferite forme și mărimi, care se întrebuințează pentru prins două sau mai multe foi volante, buclele părului la femei etc. – Din germ. Klammer.

clamoare
CLAMOÁRE s.f. (Livr.) Strigăt de protest, de nemulțumire, de ajutor. – Din lat. clamor, -is, fr. clameur.

clamoros
CLAMORÓS, -OÁSĂ, clamoroși, -oase, adj. (Livr.) Zgomotos; răsunător; deznădăjduit. – Din it. clamoroso.

clamp
CLAMP interj. Cuvânt care imită zgomotul rezultat prin lovirea a două obiecte, la închiderea violentă a unei uși, a unui capac etc. – Onomatopee.

clampa
CLÁMPĂ, clampe, s.f. (Reg.) Clanță. ♦ Limbă de metal care se reazămă pe clempuș pentru a închide ușa. [Var.: cleámpă s.f.] – Din clămpăni (derivat regresiv).

clan
CLAN, clanuri, s.n. 1. Comunitate gentilică caracteristică comunei primitive, formată din oameni legați prin relații de rudenie și de limbă. 2. (Peior.) Clică. – Din fr. clan.

clanaret
CLANARÉT, s.n. v. clarinet.

clanc
CLANC interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de lovirea a două obiecte, mai ales de închiderea violentă a unei uși, a unui capac etc. – Onomatopee.

clancat
CLÁNCĂT, clancăte, s.n. (Rar) Clăncăit. – Din clanc.

clandestin
CLANDESTÍN, -Ă, clandestini, -e, adj. Care are un caracter secret, care este făcut în ascuns (fiind oprit de lege). – Din fr. clandestin, lat. clandestinus.

clandestinitate
CLANDESTINITÁTE s.f. (Rar) Caracterul a ceea ce este clandestin. – Din fr. clandestinité.

clant
CLANȚ, (1) interj., (2) clanțuri s.n. 1. Interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită sunetul produs de clanța ușii, de izbirea fălcilor sau a dinților, de țăcănitul foarfecelor, de închiderea cu zgomot a unui capac etc. 2. S.n. Cioc; p. ext. (glumeț și peior.) gură. Expr. (Înv.) A ține clanț = a putea face față într-o dispută verbală, într-o controversă cu cineva. – Onomatopee.

clanta
CLÁNȚĂ, clanțe, s.f. 1. Mâner metalic montat la broasca ușii sau a porții, care prin apăsare, face să funcționeze mecanismul de închidere și de deschidere al acestora; clampă. 2. Fig. (Peior. și fam.) Gură. ♢ Expr. A(-i) da cu clanța = a vorbi mult, întruna (și despre lucruri mărunte). Rău (sau bun) de clanță, se spune despre un om care vorbește mult (și inutil) sau despre un om certăreț. A se lua (cu cineva) la clanță = a se certa (cu cineva). Ține-ți clanța! sau tacă-ți clanța! = nu mai vorbi! taci!; – Cf. c l a n ț.

clap
CLAP interj. Cuvânt care imită zgomotul produs prin închiderea bruscă a unui capac, a unei curse de prins animale etc. [Var.: clapc interj.] – Onomatopee.

clapa
CLÁPĂ, clape, s.f. 1. Fiecare dintre dispozitivele instrumentelor muzicale de suflat, care servesc la închiderea sau la deschiderea unor orificii prin care trece curentul de aer ce produce sunetele; fiecare dintre elementele mobile ale claviaturii unui pian, unei orgi etc. care prin apăsarea cu degetele, declanșează mecanismul de producere a sunetelor. ♦ Mic disc în mecanismul mașinilor de scris și al unor mașini de calculat, fixat la capătul unei pârghii articulate și care prin apăsare, face să se imprime litera sau cifra însemnată pe el. ♦ Orice parte terminală a unui sistem tehnic de acționare care, prin manevrare (cu mâna), efectuează o anumită operație. 2. Placă articulată care servește la închiderea sau la deschiderea unui orificiu. 3. Bucată de stofă care acoperă deschizătura buzunarului unei haine. ♦ Fiecare dintre cele două bucăți de stofă sau de blană mobile, atașate lateral la unele căciuli, pentru a proteja urechile contra frigului. 4. (Rar) Capac. ♢ Expr. (Fam.) A trage (cuiva) clapa = a înșela, a păcăli (pe cineva). – Din germ. Klappe.

clapc
CLAPC interj. v. clap.

clapca
CLÁPCĂ, clăpci, s.f. (Pop.) Cursă, capcană. – Din bg. klapka.

clapeta
CLAPÉTĂ, clapete, s.f. Clapă mică, spec. clapă care intră în construcția unui robinet. – Din fr. clapet.

clapon
CLAPÓN, claponi, s.m. Cocoș castrat. – Din pol. kaplon.

claponas
CLAPONÁȘ, claponași, s.m. Diminutiv al lui clapon. – Clapon + suf. -aș.

clar
CLAR, -Ă, clari, -e, adj. 1. (Despre imagini vizuale) Care se distinge bine, deslușit; vizibil; (despre ape) limpede; (despre surse de lumină) care împrăștie o lumină limpede, strălucitoare. ♢ (Substantivat, n.) Clar de lună = lumină strălucitoare de lună. ♦ Care este lipsit de impurități. 2. (Despre sunete sau voce) Care răsună distinct, precis. 3. (Despre gânduri, idei, cuvinte etc.) Ușor de înțeles; evident, lămurit. ♦ (Despre facultăți intelectuale) Care pătrunde ușor, înțelege bine lucrurile; (despre oameni) care se exprimă limpede. – Din lat. clarus, fr. clair.

clarifica
CLARIFICÁ, clarífic, vb. I. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni (mai) clar, (mai) ușor de înțeles; a (se) lămuri, a (se) desluși. – Din lat. clarificare, fr. clarifier.

clarificare
CLARIFICÁRE, clarificări, s.f. Acțiunea de a (se) clarifica. – V. clarifica.

clarificator
CLARIFICATÓR, -OÁRE, clarificatori, -oare, adj. (Rar) Care clarifică, limpezește, lămurește. – Clarifica + suf. -tor.

clarinet
CLARINÉT, clarinete, s.n. Instrument muzical de suflat, făcut din lemn, în formă de tub lărgit la un capăt și prevăzut cu găuri laterale care se pot închide și deschide cu ajutorul unor clape. [Var.: (reg.) clanarét s.n., clarinétă s.f.] – Din fr. clarinette, germ. Klarinette.

clarineta
CLARINÉTĂ, s.f. v. clarinet.

clarinetist
CLARINETÍST, -Ă, clarinetiști, -ste, s.m. și f. Persoană care cântă din clarinet. – Din fr. clarinettiste, germ. Klarinettist.

clarisim
CLARÍSIM, -Ă, clarisimi, -e, adj. (Livr.) Care este foarte clar. – Din lat. clarissimus.

claritate
CLARITÁTE s.f. 1. Însușirea unor obiecte de a fi clare (1); limpezime, puritate. 2. Calitate a sunetelor sau a vocii de a răsuna distinct, precis. 3. Calitate a gândirii, a exprimării, a stilului de a fi clare, deslușite, lămurite. ♢ Loc. adv. Cu claritate = cu precizie; clar, limpede, lămurit. – Din lat. claritas, -atis, fr. clarté.

clarobscur
CLAROBSCÚR, (2) clarobscururi, s.n. 1. Procedeu grafic și pictural cu ajutorul căruia se obține redarea volumelor prin distribuirea gradată a umbrei și a luminii sau prin efecte de contrast puternice. 2. Gravură în lemn realizată în mai multe nuanțe ale aceleiași culori. – După fr. clair-obscur.

clarvazator
CLARVĂZĂTÓR, -OÁRE, clarvăzători, -oare, adj. (Despre oameni) Care vede desfășurarea în viitor a unei situații mai clar, mai limpede decât alții; (despre acțiuni) care dovedește perspicacitate, clarviziune. – Clar + văzător (după fr. clairvoyant).

clarviziune
CLARVIZIÚNE s.f. Calitatea cuiva de a pătrunde, de a pricepe un fenomen în toate amănuntele lui și de a-i prevedea desfășurarea în viitor mai limpede decât semenii săi. [Pr.: -zi-u-] – Clar + viziune (după fr. clairvoyance).

clas
CLAS s.n. v. clasă.

clasa
CLASÁ, clasez, vb. I. Tranz. 1. A aranja, a împărți, a rândui ceva (după caractere distinctive) pe clase sau categorii. ♦ A face o triere; a tria. ♦ Refl. A obține un anumit loc în clasamentul unei clase, la un concurs etc. 2. A înceta un proces penal când se constată că există o cauză legală care împiedică pornirea sau continuarea lui. ♦ A scoate din uz (cu forme legale) un material care nu mai poate fi folosit din cauza degradării, a învechirii. – Din fr. classer.

clasabil
CLASÁBIL, -Ă, clasabili, -e, adj. Care poate fi clasat. – Din fr. classable.

clasament
CLASAMÉNT, clasamente, s.n. Ordinea în care sunt clasați concurenții într-o competiție sportivă, potrivit rezultatelor obținute la ea; tabel care conține această ordine. – Din fr. classement.

clasare
CLASÁRE, clasări, s.f. Acțiunea de a (se) clasa. – V. clasa.

clasa
CLÁSĂ, clase, s.f. 1. Grup (mare) de obiecte, de elemente, de ființe, de fenomene care au însușiri comune. 2. (De obicei cu determinarea „socială”) Ansamblu de persoane grupate după criterii economice, istorice și sociologice. ♢ Loc. adj. De clasă = care se referă la o clasă socială sau la raporturile reciproce dintre clase; propriu, caracteristic unei clase sociale. 3. Fiecare dintre diviziunile fundamentale ale regnului animal sau vegetal, mai mică decât încrengătura și mai mare decât ordinul. 4. Unitate organizatorică de bază în sistemul învățământului, compusă dintr-un număr de elevi care au aceeași vârstă, o pregătire școlară egală și învața împreună în cursul unui an pe baza aceleiași programe de învățământ. ♦ Unitate organizatorică într-un institut de artă, cuprinzând pe toți elevii unui profesor, indiferent în ce an de studii se află. ♦ Sală în care se țin cursurile pentru asemenea grupuri de elevi. ♦ (Franțuzism) Timpul în care se ține o lecție; oră de curs. 5. Fiecare dintre grupele de câte trei cifre ale unui număr cu mai multe cifre. Clasa miilor. 6. Categorie (după confort și tarif) a vagoanelor, compartimentelor, cabinelor etc. pentru călătoria cu trenul, cu tramvaiul, cu vaporul. 7. Categorie, grad, rang, care se acordă unui salariat potrivit funcției avute. 8. (În expr.) De (mare) clasă sau (de) clasa întâi = de calitate superioară, de prima calitate, de (mare) valoare. [Var.: (înv) clas s.n.] – Din fr. classe, germ. Klasse.

clasem
CLASÉM, claseme, s.n. (Lingv.) Ansamblu al trăsăturilor semantice minimale ale unei unități lexicale. – Din fr. classeme.

clasic
CLÁSIC, -Ă, clasici, -ce, adj. 1. (Despre opere literare, științifice, artistice) Care servește ca model de perfecțiune, care poate fi luat drept model; p. ext. care este scris după canoanele obișnuite, tradiționale. ♦ (Despre scriitori, artiști, oameni de știință etc.; adesea substantivat) De mare valoare, a cărui operă își păstrează importanța de-a lungul veacurilor, rămâne în patrimoniul cultural-științific al unui popor sau al lumii. 2. Care concentrează caracteristicile (bune sau rele ale) unui lucru, ale unei acțiuni, ale unei situații etc.; tipic, caracteristic; care este folosit în mod curent. Procedeu tehnic clasic 3. Care aparține clasicismului, privitor la clasicism. – Din fr. classique, lat. classicus.

clasicism
CLASICÍSM s.n. 1. Ansamblu de trăsături proprii culturii antice greco-latine din cel mai înalt stadiu de dezvoltare a ei, caracterizată prin armonie, puritate, sobrietate etc. 2. Curent în arta si literatura europeană, apărut în sec. XVII în Franța, caracterizat prin imitarea modelelor antice greco-latine, prin interesul pentru aspectul moral, prin urmărirea unui ideal, prin disciplinarea imaginației și a sensibilității, prin ordine, echilibru și claritate. 3. Perioadă din istoria culturii universale sau naționale ale cărei creații reprezintă un maximum de realizare artistică pentru perioada respectivă. – Din fr. classicisme.

clasicist
CLASICÍST, -Ă, clasiciști, -te, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu studiul limbilor și culturii clasice antice. – Clasic + suf. -ist.

clasicitate
CLASICITÁTE s.f. Însușirea de a fi clasic; p. ext. clasicism. – Din germ. Klassizität.

clasiciza
CLASICIZÁ, clasicizez, vb. I. Tranz. și refl. A da sau a dobândi caracter clasic. – Clasic + suf. -iza.

clasicizant
CLASICIZÁNT, -Ă, clasicizanți, -te, adj. Care imită formele clasice, care urmează modelele clasice. – Din clasic.

clasicizare
CLASICIZÁRE, clasicizări, s.f. Acțiunea de a (se) clasiciza. – V. clasiciza.

clasicizat
CLASICIZÁT, -Ă, clasicizați, te, adj. Care a devenit clasic. – V. clasiciza.

clasifica
CLASIFICÁ, clasífic, vb. I. Tranz. A împărți sistematic, a repartiza pe clase sau într-o anumită ordine. ♦ Refl. și tranz. A ocupa sau a stabili cuiva un anumit loc la un examen, la un concurs etc. pe baza notelor, calificativelor, rezultatelor obținute. – După fr. classifier.

clasificare
CLASIFICÁRE, clasificări, s.f. Acțiunea de a (se) clasifica și rezultatul ei; distribuire, repartizare, sistematică pe clase sau într-o anumită ordine; clasificație. – V. clasifica.

clasificator
CLASIFICATÓR, -OÁRE, clasificatori, -oare, subst., adj. 1. S.m. și f. Persoană care clasifică. 2. S.n. Carte, îndrumător, indicator în care se clasifică ceva. 3. Adj. Care clasifică, care servește la clasificare. – Din fr. classificateur.

clasificatie
CLASIFICÁȚIE, clasificații, s.f. (Rar) Clasificare. – Din fr. classification.

clasor
CLASÓR, clasoare, s.n. Obiect (mapă, album, cutie, dulap etc.) special confecționat pentru păstrarea diferitelor lucruri clasate. – Din fr. classeur.

clastic
CLÁSTIC, -Ă, clastici, -ce, adj. (Despre roci) Format din fragmente de minerale și de roci provenite în urma proceselor de dezagregare și de acumulare a materialului unor roci preexistente; detritic. – Din fr. clastique.

clastocarst
CLASTOCÁRST, clastocarsturi, s.n. (Geol.) Complex de fenomene și forme de relief dezvoltate pe roci cu o solubilitate redusă. – Din rus. klastokarst.

clastomanie
CLASTOMANÍE, clastomanii, s.f. (Med.) Înclinație morbidă de a distruge sistematic toate obiectele întâlnite. – Din fr. clastomanie.

claudicatie
CLAUDICÁȚIE, claudicații, s.f. (Med.; rar) Șchiopătare. ♦ (Med.) Tulburare trecătoare a funcției unor organe. [Pr.: cla-u-] – Din lat. claudicatio, fr. claudication.

claustra
CLAUSTRÁ, claustrez, vb. I. Refl. și tranz. (Livr.) A (se) închide într-o mănăstire sau a (se) izola într-un loc retras. [Pr.: cla-us-] – Din fr. claustrer.

claustral
CLAUSTRÁL, -Ă, claustrali, -e, adj. (Livr) Mănăstiresc, monahal; ca de mănăstire. [Pr.: cla-us-] – Din fr. claustral, lat. claustralis.

claustrare
CLAUSTRÁRE, claustrări. s.f. Faptul de a (se) claustra. [Pr.: cla-us-]. – V. claustra.

claustrofobie
CLAUSTROFOBÍE, claustrofobii, s.f. (Med.) Teamă patologică de spații închise. [Pr.: cla-us-] – Din fr. claustrophobie.

clauza
CLÁUZĂ, clauze, s.f. Dispoziție (specială) prevăzută într-o convenție, într-un tratat, într-un contract etc. [Pr.: cla-u-] – Din fr. clause.

clauzula
CLAUZÚLĂ, clauzule, s.f. Fiecare dintre silabele accentuate de la sfârșitul unui vers care, prin dispunerea lor armonioasă împreună cu silabele neaccentuate, creează un ritm expresiv. ♦ Cuvintele finale ale unei fraze în proză, ale unei strofe sau ale unui vers, dispuse astfel încât să producă un efect expresiv. [Pr.: cla-u-] – Din lat clausula.

clavecin
CLAVECÍN, clavecine, s.n. Vechi instrument muzical cu claviatură și cu coarde, asemănător cu pianul; clavicimbal, cembalo. – Din fr. clavecin.

clavecinist
CLAVECINÍST, -Ă, claveciniști, -ste, s.m. și f. Persoană care cântă la clavecin. – Din fr. claveciniste.

claviatura
CLAVIATÚRĂ, claviaturi, s.f. 1. Totalitatea clapelor la pian, la orgă, la acordeon, la mașina de scris etc. 2. Totalitatea butoanelor de comandă care pun în funcțiune un mecanism, o mașină etc. [Pr.: -vi-a-] – Din germ. Klaviatur.

clavicembalo
CLAVICEMBÁLO s.n. v. clavicimbal.

clavicimbal
CLAVICIMBÁL, clavicimbaluri, s.n. (Înv.) Clavecin. [Var.: clavicembálo s.n.] – Din lat. clavicymbalum, it. clavicembalo.

clavicord
CLAVICÓRD, clavicorduri, s.n. Instrument muzical cu claviatură și coarde, strămoș al pianului. – Din fr. clavicorde, lat. clavicordium.

clavicular
CLAVICULÁR, -Ă, claviculari, -e, adj. Care aparține claviculei, privitor la claviculă. – Din lat. clavicularius, fr. claviculaire.

clavicula
CLAVÍCULĂ, clavicule, s.f. Fiecare dintre cele două oase anterioare ale centurii scapulare care (la mamifere) se articulează cu sternul si cu omoplatul. – Din lat. clavicula, fr. clavicule.

clavir
CLAVÍR, clavire, s.n. (Rar) Pian. [Pl. si: claviruri] – Din germ. Klavier.

claviras
CLAVIRÁȘ, clavirașe, s.n. (Rar) Diminutiv al lui clavir. – Clavir + suf. -aș.

clavus
CLÁVUS, clavusuri, s.n. (Med.) Bătătură. – Din fr., lat. clavus.

claxon
CLAXÓN, claxoane, s.n. Dispozitiv de semnalizare sonoră, folosit de obicei la autovehicule. – Din fr. klaxon.

claxona
CLAXONÁ, claxonez, vb. I. Intranz. A semnaliza cu claxonul. – Din fr. klaxonner.

claxonare
CLAXONÁRE, claxonări, s.f. Acțiunea de a claxona. – V. claxona.

claxonat
CLAXONÁT s.n. Claxonare. – V. claxona.

clabuc
CLĂBÚC, clăbuci, s.m. 1. Spumă făcută de săpunul amestecat cu apă. ♦ Spumă care apare la suprafața unor lichide când sunt agitate, când fierb sau când fermentează. 2. Salivă spumoasă, albicioasă (și cu bășici). ♢ Expr. A face clăbuci la gură = A vorbi mult și cu furie. 3. Sudoare spumoasă pe care o fac animalele, mai ales caii, din pricina efortului și a căldurii. 4. (Rar, la pl.) Rotocoale de fum sau de aburi. – Din bg. klabuk, scr. klobuk.

clabuci
CLĂBUCÍ, clăbucesc, vb. IV. Tranz și refl. A (se) acoperi cu clăbuci. ♦ Intranz. (Despre lichide) A face clăbuci. – Din clăbuc.

clacas
CLĂCÁȘ, clăcași, s.m. 1. Țăran obligat să facă clacă (1) pe pământul stăpânului de pământ. ♢ (Adjectival) Țăran clăcaș. 2. Persoană care ia parte la o clacă (2). – Clacă + suf. -aș.

clacasesc
CLĂCĂȘÉSC, -EÁSCĂ, clăcășești, adj. Care aparține clăcașilor (1), privitor la clăcași, de clăcași. – Clăcaș + suf. -esc.

clacasi
CLĂCĂȘÍ, clăcășesc, vb. IV. Intranz. A presta clacă (1); a clăcui. – Din clăcaș.

clacui
CLĂCUÍ, clăcuiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A clăcăși. – Clacă + suf. -ui.

clacusoara
CLĂCUȘOÁRĂ, clăcușoare, s.f. Diminutiv al lui clacă (2); (glumeț) faptă nepotrivită (a unui grup de oameni); poznă. – Clacă + suf. -ușoară.

cladaraie
CLĂDĂRÁIE, clădărăi, s.f. (Pop.) Clădărie. – Cladă + suf. -ăraie.

cladarie
CLĂDĂRÍE, clădării, s.f. (Pop.) Grămadă mare de lucruri disparate, puse la întâmplare unele peste altele; clădăraie. Cladă + suf. -ărie.

cladi
CLĂDÍ, clădesc, vb. IV. Tranz. 1. A face, a ridica o construcție, o clădire (2); a zidi, a construi. 2. A așeza lucruri (de același fel) în mod sistematic, unul peste altul, pentru a forma o grămadă. – Din sl. kladon, klasti.

cladire
CLĂDÍRE, clădiri, s.f. 1. Acțiunea de a clădi. 2. (Concr.) Construcție înălțată la suprafața pământului și care servește la adăpostirea unor oameni, unor animale, unor obiecte și instalații etc. – V. clădi.

cladit
CLĂDÍT s.n. Faptul de a clădi. – V. clădi.

claditor
CLĂDITÓR, -OÁRE, clăditori, -oare, s.m. și f. (Rar) Persoană care clădește; p. ext. întemeietor. – Clădi + suf. -tor.

clai
CLĂÍ, clăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A face clăi. – Din claie.

clait
CLĂÍT s.n. (Reg.) Acțiunea de a clăi. – V. clăi.

claita
CLĂÍȚĂ, clăițe, s.f. Diminutiv al lui claie. – Claie + suf. -iță.

clampai
CLĂMPĂÍ, clămpăiesc, vb. IV. Intranz. și tranz. A clămpăni. – Clamp + suf. -ăi.

clampaneala
CLĂMPĂNEÁLĂ, clămpăneli, s.f. Clămpănit. – Clămpăni + suf. - eală.

clampani
CLĂMPĂNÍ, clămpănesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A produce un zgomot specific prin lovirea a două obiecte (dure), prin închiderea violentă a unei uși, a unui capac, de papuci în mers etc.; a clăpăi, a clămpăi. 2. Intranz. Fig. A vorbi vrute și nevrute; a flecări. – Clamp + suf. ăni.

clampanire
CLĂMPĂNÍRE s.f. Acțiunea de a clămpăni. V. clămpăni.

clampanit
CLĂMPĂNÍT s.n. Faptul de a clămpăni; zgomot produs prin lovirea a două obiecte (dure), prin închiderea violentă a unei uși, a unui capac, de papucii în mers etc.; clămpănitură. – V. clămpăni.

clampanitura
CLĂMPĂNITÚRĂ, clămpănituri, s.f. Clămpănit. – Clămpăni + suf. -tură.

clancai
CLĂNCĂÍ, pers. 3 clắncăie, vb. IV. Intranz. (Despre două obiecte) A produce un zgomot caracteristic în urma lovirii lor. – Clanc + suf. -ăi.

clancait
CLĂNCĂÍT s.n. Faptul de a clăncăi; zgomot produs de lovirea a două obiecte; clancăt. V. clăncăi.

clantai
CLĂNȚĂÍ, clănțăiesc, vb. IV. Intranz. A clănțăni. [Prez. ind. și: clắnțăi] – Clanț + suf. -ăi.

clantaneala
CLĂNȚĂNEÁLĂ, clănțăneli, s.f. Clănțănit. Clănțăni + suf. -eală.

clantani
CLĂNȚĂNÍ, clănțănesc, vb. IV. Intranz. 1. (Despre dinți) a se ciocni unul de altul cu zgomot și în mod ritmic (de frig, de frică etc.); (despre fălcile animalelor) a trosni (la vederea sau la devorarea prăzii). 2. A produce un zgomot caracteristic prin lovirea ritmică a unor obiecte de metal sau de sticlă. ♦ A apăsa repetat, cu violență și cu zgomot de clanța unei uși. 3. Fig. (Peior.) A vorbi mereu; a flecări. ♦ Refl. recipr. A se certa (ușor), a se ciorovăi. [Var.: (pop.) clențăní, clențení vb. IV.] – Clanț + suf. -ăni.

clantanire
CLĂNȚĂNÍRE, clănțăniri, s.f. Acțiunea de a clănțăni și rezultatul ei. – V. clănțăni.

clantanit
CLĂNȚĂNÍT, s.n. Faptul de a clănțăni; zgomot produs prin ciocnirea ritmică a dinților, a unor obiecte de metal etc.; clănțăneală, clănțănitură. – V. clănțăni.

clantanitura
CLĂNȚĂNITÚRĂ, clănțănituri, s.f. Clănțănit. – Clănțăni + suf. -tură.

clantau
CLĂNȚĂU, clănțăi, s.m. Om care vorbește mult (și adesea pe ton impulsiv, agresiv). ♦ (Peior.) Avocat. – Clanță + suf. -ău.

clapar
CLĂPÁR, clăpari, s.m. Încălțăminte pentru schi, înaltă până deasupra gleznei, închisă în față cu clape. – Clapă + suf. -ar.

clapai
CLĂPĂÍ, clăpăiesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A clămpăni. ♦ Tranz. Fig. (Despre oameni) A vorbi repede (și neclar). – Clap + suf. ăi.

clapaug
CLĂPĂÚG, -Ă, clăpăugi, -ge, adj. 1. (Despre urechile oamenilor și ale animalelor) Mare și atârnând în jos; pleoștit; (despre oameni și animale) care are asemenea urechi. 2. Fig. (Despre oameni) Prostănac; bleg. – Din ucr. klapo-uchyj.

clapaugi
CLĂPĂUGÍ, clăpăugesc, vb. IV. Refl. (Despre urechile oamenilor și ale animalelor) A atârna în jos (din cauza mărimii lor); a se pleoști. [Pr.: - pă-u-]. – Din clăpăug.

clatari
CLĂTĂRÍ, clătăresc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A clăti (1). – Cf. scr. k l a t a r i t i s e.

clati
CLĂTÍ, clătesc, vb. IV. I. Tranz. A curăța rufe, vase etc., spălându-le ușor cu apă, a limpezi într-o ultimă apă curată; a clătări. ♦ Refl. A se spăla ușor pe mâini, în gură etc. II. (Inv. și pop.) 1. Tranz. A clătina(1). ♦ (Refl.) (Despre apă, valuri) A se pune în mișcare; a se izbi (de un obstacol). 2. Tranz. și refl. A (se) zgudui, a (se) cutremura; a (se) zdruncina. 3. Tranz. și refl. A (se) clătina. (3). ♢ Expr. A nu (se) clăti un fir de păr din capul cuiva = a nu (se) primejdui cu nimic viața cuiva. – Din sl. klatiti.

clatina
CLĂTINÁ, clátin, vb. I. 1. Tranz., refl. și intranz. A (se) mișca (puțin, lin) într-o parte și în alta; a (se) legăna; a (se) agita (usor). ♢ Expr. (Tranz.) A clătina capul (sau, intranz., din cap) = a-și mișca capul într-o parte și în alta în semn de mirare, de îndoială, de descurajare etc. 2. Refl. A șovăi în mers, în mișcare; a se împletici (din cauza slăbiciunii, a beției etc.). ♦ Fig. A fi într-o situație critică, nesigură. 3. Tranz. și refl. A (se) mișca din loc; a (se) urni, a (se) clinti, a (se) clăti. – Din clăti.

clatinare
CLĂTINÁRE, clătinări, s.f. Acțiunea de a (se) clătina; clătinat. – V. clătina.

clatinat
CLĂTINÁT s.n. Clătinare. – V. clătina.

clatinatura
CLĂTINĂTÚRĂ, clătinături, s.f. Mișcare (usoară) într-o parte și într-alta. ♦ Mișcare, deplasare șovăitoare. – Clătina + suf. -ătură.

clatire
CLĂTÍRE, clătiri, s.f. Acțiunea de a (se) clăti; limpezire; clătit^1. – V. clăti.

clatit
CLĂTÍT^1 s.n. Clătire. – V. clăti.

CLĂTÍT^2, -Ă, clătiți, -te adj., s.f. I. Adj. (Despre rufe, vase etc.) Care a fost spălat ușor sau limpezit cu apă. II. S.f. Un fel de plăcintă subțire prăjită în grăsime, unsă cu dulceață, marmeladă, brânză sau legume și apoi rulată. – V. clăti.

cleampa
CLEÁMPĂ s.f. v. clampă.

clean
CLEAN, cleni, s.m. Pește răpitor de apă dulce din familia ciprinidelor, cu botul rotunjit, cu corpul gros, aproape cilindric, acoperit cu solzi mari, tiviți cu negru (Leuciscus cephalus). – Din bg. kljan.

clefai
CLEFĂÍ, cléfăi, vb. IV. 1. A mânca urât și cu zgomot; a plescăi, a clefeti. 2. Intranz. A deschide și a închide gura plescăind. ♦ Fig. A vorbi repede, nedeslușit, articulând prost cuvintele. 3. Intranz. A produce un zgomot caracteristic umblând prin noroi. – Formație onomatopeică.

clefait
CLEFĂÍT, clefăituri, s.n. Faptul de a clefăi; zgomot produs de cel care clefăie. – V. clefăi.

clefeti
CLEFETÍ, clefetesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A clefăi. – Cf. c l e f ă i.

clei
CLEI, cleiuri, s.n. 1. Substanță vâscoasă asemănătoare cu gelatina, extrasă din oase, din pește, din unele plante sau obținute pe cale sintetică, cu ajutorul căreia se pot lipi între ele diverse obiecte sau părți de obiecte. ♢ Expr. (Fam.) A fi clei = a) a nu ști absolut nimic (atunci când este ascultat la școală, la un examen etc.); b) a fi foarte beat. 2. Suc gros care se scurge din scoarța unor arbori și care are proprietatea de a se solidifica în contact cu aerul. – Din sl. klej.

cleionaj
CLEIONÁJ s.n. Rețea de nuiele împletite între pari înfipți în pământ, cu care se consolidează o coastă de deal, o râpă, un taluz, etc. [Pr.: cle-io-] – Din fr. clayonnage.

cleios
CLEIÓS, -OÁSĂ, cleioși, -oase, adj. 1. Lipicios, vâscos (ca cleiul). ♦ (Despre ouă) Fiert puțin, astfel încât gălbenușul să rămână moale, iar albușul să se coaguleze. ♦ Fig. (Fam.) Care nu știe absolut nimic (cand este ascultat la școală, la un examen etc.). 2. (Despre pământ) Clisos. [Pr.: cle-ios] – Clei + suf. -os.

cleistogam
CLEISTOGÁM, -Ă, cleistogami, -e, adj. (Bot.; despre flori) Care prezintă cleistogamie. [Pr.: cle-is-] – Din fr. cléistogamme.

cleistogamie
CLEISTOGAMÍE, cleistogamii, s.f. (Bot.) Autopolenizare. [Pr.: cle-is-] – Din fr. cléistogamie.

clematita
CLEMATÍTĂ, clematite, s.f. (Bot.) Clopoțel (Clematis integrifolia) – Din fr. clématite.

clema
CLÉMĂ, cleme, s.f. Dispozitiv cu ajutorul căruia se asamblează laolaltă două sau mai multe piese sau elemente, astfel încât această îmbinare să reziste la solicitări relativ mari. – Din germ. Klemme.

clement
CLEMÉNT, -Ă, clemenți, -te, (Livr.) Indulgent, iertător, îndurător; blând, bun. – Din fr. clément, lat. clemens, -ntis.

clementa
CLEMÉNȚĂ, clemențe, s.f. (Livr.) Indulgență, iertare, îndurare; bunătate (a unui superior față de inferiorii săi). – Din lat. clementia, fr. clémence.

clempus
CLEMPÚȘ, clempușuri, s.n. Bucată de fier în formă de cârlig, pe care se sprijină clampa când se închide ușa. – Cleampă + suf. -uș.

clempusor
CLEMPUȘÓR, clempușoare, s.n. Diminutiv al lui clempuș. – Clempuș + suf. -or.

clenci
CLENCI, clenciuri, s.n. (Pop.) 1. Creangă pe ale cărei bifurcații tăiate parțial se pot agăța unele obiecte. 2. Fiecare dintre bifurcațiile coarnelor cerbului. 3. Fig. Pricină, motiv (de ceartă). ♦ Sens ascuns; tâlc, dedesubt. – Din bg. klinče.

clentani
CLENȚĂNÍ vb. IV. v. clănțăni.

clenteni
CLENȚENÍ vb. IV. v. clănțăni.

clepsidra
CLEPSÍDRĂ, clepsidre s.f. Instrument cu ajutorul căruia se măsura în trecut timpul după cantitatea de apă sau de nisip scursă dintr-un recipient in altul. [Var.: (înv.) clepsídru s.n.] – Din fr. clepsydre, lat. clepsydra.

clepsidru
CLEPSÍDRU s.n. v. clepsidră.

cleptofobie
CLEPTOFOBÍE, cleptofobii, s.f. (Med.) Teamă patologică de a nu fi victima unui furt sau de a nu comite un furt. – Din fr. cleptophobie.

cleptoman
CLEPTOMÁN, -Ă, cleptomani, -e, s.m. și f., adj. (Persoană) care suferă de cleptomanie. – Din fr. cleptomane.

cleptomanie
CLEPTOMANÍE s.f. Manie caracteristică prin impulsul patologic de a-și însuși prin furt bunuri străine fără a avea nevoie de ele și fără a urmări vreun profit material. – Din fr. cleptomanie.

cler
CLER, cleruri, s.n. Totalitatea preoților unei biserici, ai unei eparhii, ai unei țări etc.; preoțime. – Din lat. clerus.

cleric
CLÉRIC, clerici, s.m. Membru al clerului. – Din lat. clericus.

clerical
CLERICÁL, -Ă, clericali, -e, adj. Care aparține clericilor sau clericalismului, privitor la clerici sau la clericalism. – Din fr. clérical, lat. clericalis.

clericalism
CLERICALÍSM s.n. Curent politic care consideră legitimă dominația bisericii și a clerului asupra vieții politice, sociale și culturale a unei țări. – Din fr. cléricalisme.

clericist
CLERICÍST, -Ă, clericiști, -ste, adj. (Rar) Clerical. – Cleric + suf. -ist.

clestar
CLEȘTÁR^1 s.n. (Poetic) Cristal. – Din magh. kristály.

CLEȘTÁR^2, cleștare, s.n. Unealtă de dogărie cu care se trag forțat cercurile la vasele de lemn făcute din doage. – Clește + suf. -ar.

cleste
CLÉȘTE, clești, s.m. 1. Unealtă de fier sau de alt metal, alcătuită din doua brațe încrucișate și articulate între ele, care servește la apucarea, întoarcerea, tragerea etc. unei piese. ♢ Expr. A-i scoate cuiva vorba (din gură) cu cleștele = a depune mari insistențe pentru a face pe cineva să vorbească. ♦ Unealtă de fier asemănătoare cu un clește (1), folosită în divere operații. Clește pentru cărbuni. 2. Fiecare dintre cele două apendice anterioare, în formă de clește (1), ale unor crustacee. [Pl. și: (n) clește] – Din sl. klĕšta.

clestisor
CLEȘTIȘÓR, cleștișori, s.m. Diminutiv al lui clește. [Pl. și: (n) cleștișoare] – Clește + suf. -ișor.

clestita
CLEȘTÍȚĂ, cleștițe, Unealtă de tipografie cu care se scot literele căzute între rânduri. – Clește + suf. -iță.

cleveta
CLÉVETĂ, clevete, s.f. (Înv.) Clevetire, calomnie – Din sl. kleveta.

cleveteala
CLEVETEÁLĂ, cleveteli, s.f. (Pop. și fam.) Bârfeală, calomnie. – Cleveti +suf. eală.

cleveti
CLEVETÍ, clevetesc, vb. IV. Tranz. (Pop. și fam.) A calomnia, a ponegri, a bârfi, a defăima. – Din sl. klevetati.

clevetire
CLEVETÍRE, clevetiri, s.f. (Pop. și fam.) Acțiunea de a cleveti și rezultatul ei; defăimare, calomniere, ponegrire. – V. cleveti.

clevetitor
CLEVETITÓR, -OÁRE, clevetitori, -oare, s.m. și f., adj. (Persoană) care clevetește. – Cleveti + suf. -tor.

clic
CLIC interj. Cuvânt care imită un zgomot sec, scurt. – Onomatopee. Cf. fr. c l i c.

clica
CLÍCĂ, clici, s.f. Grup de oameni întovărășiți în vederea unui scop reprobabil; clan, bandă, șleahtă. – Din fr. clique.

clichet
CLICHÉT, clichete, s.n. Organ de mașină în formă de bară scurtă articulată la un capăt, iar cu celălalt capăt astfel profilat încât să împiedice rotirea într-un anumit sens a unei roți dințate. – Din fr. cliquet.

client
CLIÉNT, -Ă, clienți, -e, s.m. și f. 1. Persoană care cumpără (regulat) de la un magazin, consumă ceva într-un local public etc., considerată în raport cu persoana sau întreprinderea de la care cumpără, consumă etc.; mușteriu. 2. Persoană care se adresează unui avocat pentru a-și apăra interesele, unui medic pentru a-și îngrijii sănătatea etc., considerată în raport cu aceștia. 3. (În antichitatea romană) Plebeu fără drepturi depline, dependent de un patrician și protejat de acesta. [Pr.: cli-ent] – Din fr. client, lat. cliens, -ntis.

clientelar
CLIENTELÁR, -Ă, clientelari, -e, adj. Care aparține clienților (3), privitor la clienți. ♢ Relații (sau raporturi etc.) clientelare = relații existente între statul roman și unele populații străine, prin care acestea din urmă, fără a fi incluse în imperiu recunoșteau autoritatea Romei în schimbul protecției de care se bucurau din partea ei. [Pr.: cli-en-] – Din client.

clientela
CLIENTÉLĂ, clientele, s.f. Totalitatea clienților, mulțime de clienți. [Pr.: cli-en-] – Din fr. clientèle, lat. clientela.

climacteriu
CLIMACTÉRIU s.n. Perioadă care marchează sfârșitul maturității unei persoane și care se caracterizează printr-un ansamblu de modificări fiziologice, funcționale și psihice. [Pr.: -ri-u] – Din germ. Klimakterium.

climat
CLIMÁT, climate, s.n. 1. Climă (1). 2. Fig. Mediu social, politic, moral etc.; ambianță. – Din fr. climat.

climateric
CLIMATÉRIC, -Ă, climaterici, -ce, adj. Care aparține climei, privitor la climă; cu climă potrivită pentru odihnă sau pentru tratarea unor boli; climatic. Condiții climaterice. Stațiune climaterică. – Din fr. climatérique.

climatic
CLIMÁTIC, -Ă, climatici, -ce, adj. Climateric. – Din fr. climatique.

climatism
CLIMATÍSM s.n. Totalitatea condițiilor de igienă, terapeutice, urbanistice sociale etc. pe care trebuie să le îndeplinească localitățile climaterice. – Din fr. climatisme.

climatiza
CLIMATIZÁ, climatizez, vb. I. Tranz. A asigura climatizarea. – Din fr. climatiser.

climatizare
CLIMATIZÁRE, climatizări, s.f. Operație prin care aerul dintr-o încăpere este menținut la o anumită temperatură, umiditate, puritate etc. – După fr. climatisation.

climatizat
CLIMATIZÁT, -Ă, climatizați, -te, adj. Care a suferit operația de climatizare. – V. climatiza.

climatizator
CLIMATIZATÓR, climatizatoare, s.n. Climatizor. – Climatiza + suf. -tor.

climatizor
CLIMATIZÓR, climatizoare, s.n. Aparat pentru efectuarea climatizării; climatizator. – Din fr. climatiseur.

climatografic
CLIMATOGRÁFIC, -Ă, climatografici, -ce, adj. De climatografie. – Din fr. climatographique.

climatografie
CLIMATOGRAFÍE, climatografii, s.f. Descriere a climatelor. – Din fr. climatographie.

climatograma
CLIMATOGRÁMĂ, climatograme, s.f. Reprezentare grafică a principalelor date meteorologice pentru o regiune. – Din climat. Cf. fr. c l i m o g r a m m e.

climatolog
CLIMATOLÓG, -Ă, climatologi, -ge, s.m. și f. Specialist în climatologie. – Din fr. climatologue.

climatologic
CLIMATOLÓGIC, -Ă, climatologici, -ce, adj. Care aparține climatologiei, privitor la climatologie. – Din fr. climatologique.

climatologie
CLIMATOLOGÍE s.f. Ramură a meteorologiei care se ocupă cu studierea climei de pe glob și cu importanța ei pentru viața organică. – Din fr. climatologie.

climatopatologie
CLIMATOPATOLOGÍE, climatopatologii, s.f. Studiul acțiunii patogene a climatului asupra organismului. – Din fr. climatopathologie.

climatoterapic
CLIMATOTERÁPIC, -Ă, climatoterapici, -ce, adj. De climatoterapie. – Din fr. climatothérapique.

climatoterapie
CLIMATOTERAPÍE, climatoterapii, s.f. Utilizare terapeutică a factorilor climatici. – Din fr. climatothérapie.

climax
CLÍMAX, climaxuri, s.n. 1. Fază finală într-o succesiune ecologică, în care există o relativă stabilitate a biocenozei și o corespondență a ei cu clima și cu solul 2. Figură de stil care constă în desfășurarea ascendentă a ideilor, acțiunii etc. dintr-o operă. – Din fr. climax.

clima
CLÍMĂ, clime, s.f. 1. Totalitatea fenomenelor meteorologice (temperatură, vânturi, precipitații atmosferice) care caracterizează starea medie multianuală a unui loc; climat. 2. Regiune considerată sub raportul climei (1) specifice. – Din lat. clima, -atis, germ. Klima.

climostat
CLIMOSTÁT, climostate, s.n. Instrument cu care se măsoară efectul termic al factorilor climatici în interiorul clădirilor. – Din fr. climostat.

clin
CLIN, clini, s.m. 1. Bucată (triunghiulară, trapezoidală etc.) de pânză sau de stofă, folosită în croitorie ca piesă componentă a unui obiect de îmbrăcăminte sau ca adaos pentru a lărgi o îmbrăcăminte. ♢ Expr. A nu avea nici în clin, nici în mânecă (cu cineva) = a nu avea nimic comun, nici un amestec, nici o legătură (cu cineva). 2. Petic de pământ sau de pădure în formă de triunghi sau de formă îngustă. [Pl. și: (n.) clinuri] – Din sl. klinŭ.

clina
CLÍNĂ, cline, s.f. (Pop.) Suprafață sau coastă înclinată; pantă. – Din it. china (după înclina).

clinc
CLINC interj. v. cling.

clincher
CLÍNCHER s.n. Produs obținut la fabricarea cimenturilor prin încălzirea materiei prime până aproape de temperatura de vitrifiere și prin transformarea ei într-o masă compactă și dură. – Din germ. Klinker, fr. clinker.

clinchet
CLÍNCHET, clinchete, s.n. Sunet produs de clopoței sau de zurgălăi. ♦ Zgomot produs de vibrarea sau de ciocnirea unor obiecte de metal sau de sticlă. – Clinc + suf. -et.

clinci
CLÍNCI, clinciuri, s.n. Încleștare reciprocă a partenerilor la box. [Var.: clíncing s.n.] – Din engl. clinching.

clincing
CLÍNCING s.n. v. clinci.

cling
CLING interj. Cuvânt care imită sunetul clopoțeilor sau al zurgălăilor. ♦ Cuvânt care imită zgomotul produs de vibrarea sau de ciocnirea unor obiecte de metal sau de sticlă. [Var.: clinc interj.] – Onomatopee.

clingherit
CLINGHERÍT s.n. Material preparat dintr-un amestec de azbest, cauciuc și un liant mineral, folosit la fabricarea unor garnituri rezistente la temperaturi și la presiuni înalte. – Din germ. Klingerit.

clinic
CLÍNIC, -Ă, clinici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Așezământ spitalicesc sau secție într-un spital în care viitorii medici își fac practica la patul bolnavilor, sub îndrumarea profesorilor. 2. S.f. Disciplină medicală al cărei studiu se bazează pe observarea directă a bolnavilor; totalitatea cunoștințelor teoretice și practice obținute prin observarea directă a bolnavilor. 3. Adj. Care aparține unei clinici (1), care se face într-o clinică, specific unei clinici. – Din fr. clinique.

clinician
CLINICIÁN, -Ă, clinicieni, -e, s.m. și f. Medic care lucrează într-o clinică. ♢ (Adjectival) Medic clinician. [Pr.: -ci-an] – Din fr. clinicien.

clinograf
CLINOGRÁF, clinografe, s.n. Instrument care servește la măsurarea înclinării pe verticală sau pe orizontală a unui strat de teren. – Din fr. clinographe.

clinometru
CLINOMÉTRU, clinometre, s.n. Nume dat mai multor instrumente care servesc la măsurarea unghiurilor în plan vertical față de orizont, a unghiurilor zenitale față de verticala unui loc, a unghiului format de un strat geologic sau de suprafața pământului cu un plan orizontal etc. – Din fr. clinomètre.

clinoterapic
CLINOTERÁPIC, -Ă, clinoterapici, -ce, adj. De clinoterapie. – Din fr. clinothérapique.

clinoterapie
CLINOTERAPÍE, clinoterapii, s.f. (Med.) Tratament medical prin repaus la pat. – Din fr. clinothérapie.

clint
CLINT, clinturi, s.n. (Rar) Clintire; mișcare. – Din clinti (derivat regresiv).

clinti
CLINTÍ, clintesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) mișca puțin din loc; a (se) urni, a (se) deplasa. 2. Tranz. Fig. (De obicei în construcții negative) A determina pe cineva să renunțe la (sau să se abată de la) convingerile sau hotărârile sale. – Et. nec.

clipa
CLÍPĂ, clipe, s.f. Interval de timp foarte scurt; clipită. ♢ Loc. adv. Într-o (sau, rar, în) clipă = numaidecât, îndată, imediat. În câteva clipe = foarte repede. În clipa aceea = chiar atunci, chiar în momentul de care este vorba. Din clipă în clipă sau dintr-o clipă în alta = dintr-un moment într-altul; îndată; foarte curând. (Cu valoare de interjecție) O clipă! exclamație prin care se cere cuiva să aibă puțină îngăduință, aștepte, să se oprească puțin. – Din clipi (derivat regresiv).

clipeala
CLIPEÁLĂ, clipeli, s.f. Clipire. ♢ Loc. adv. Într-o clipeală (de ochi) = imediat, numaidecât. În aceeași clipeală = chiar în acel moment. – Clipi + suf. -eală.

cliper
CLÍPER, clipere, s.n. Navă rapidă cu pânze, de mari dimensiuni, cu cel puțin trei catarge și cu puntea superioară mult ridicată la proră și la pupă. – Din fr., engl. clipper, germ. Klipper.

clipi
CLIPÍ, clipesc, vb. IV. Intranz. 1. A apropia și a îndepărta în mod ritmic (și reflex) pleoapele una de alta. ♢ Expr. Cât ai clipi (din ochi) = numaidecât, imediat. 2. Fig. (De obicei despre surse de lumină) A sclipi, a licări, a scânteia. – Din sl. klepati.

clipire
CLIPÍRE, clipiri, s.f. Acțiunea de a clipi; clipeală. – V. clipi.

clipis
CLIPÍȘ adv. (Rar) Într-un moment, într-o clipă, repede. – Clipi + suf. -iș.

clipit
CLIPÍT s.n. Faptul de a clipi. – V. clipi.

clipita
CLIPÍTĂ, clipite, s.f. Clipă. ♢ Loc. adv. Într-o clipită = numaidecât, îndată, imediat. – V. clipi.

clipoceala
CLIPOCEÁLĂ^2, clipoceli, s.f. (Reg.) Faptul de a clipoci^2; moțăială, piroteală, ațipire, dormitare; somnolența, clipocire^2. – Clipoci^2 + suf. -eală.

CLIPOCEÁLĂ^1, clipoceli, s.f. Faptul de a clipoci^1; zgomot ușor făcut de o apă curgătoare; susur, murmur, clipocire^1, clipocit. – Clipoci^1 + suf. -eală.

clipoci
CLIPOCÍ^2, clipocesc, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre oameni) A clipi des pentru a îndepărta somnul; p. ext. a moțăi de somn. ♦ P. gener. A clipi (1). – Cf. bg. k l e p a č „pleoapă”.

CLIPOCÍ^1, pers. 3 clipocește, vb. IV. Intranz. (Despre ape curgătoare) A face un zgomot ușor; a susura, a murmura. [Var.: (reg.) clipotí vb. IV.] – Formație onomatopeică.

clipocire
CLIPOCÍRE^1, clipociri, s.f. Clipoceală^1. – V. clipoci^1.

CLIPOCÍRE^2, clipociri, s.f. (Reg.) Clipoceală^2. – V. clipoci^2.

clipocit
CLIPOCÍT s.n. Clipoceală^1. [Var.: (reg.) clipotít s.n.] – V. clipoci^1.

clipoti
CLIPOTÍ vb. IV. v. clipoci^1.

clipotit
CLIPOTÍT s.n. v. clipocit.

clips
CLIPS, clipsuri, s.n. 1. Obiect de podoabă (agrafă, broșă, cercel) care se prinde cu un fel de clapă sau cu un ac cu arc. 2. Piesă formată din două elemente, care se asamblează și se desfac cu ușurință. – Din germ. Klips.

cliring
CLÍRING s.n. Sistem de plată (folosit mai ales în comerțul exterior) prin compensarea reciprocă a datoriilor și a creanțelor. [Scris și: clearing] – Din engl. clearing[-house], fr. clearing.

clironom
CLIRONÓM, -OÁMĂ, clironomi, -oame, s.m. și f. (Înv.) Moștenitor (al unui bun, al unui drept). – Din ngr. klironómos.

clironomie
CLIRONOMÍE, clironomii, s.f. (Înv.) (Drept de) moștenire (a unui bun). – Din ngr. klironomía.

clironomisi
CLIRONOMISÍ, clironomisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A moșteni (un bun, un drept). – Din ngr. klironomíso (viit. lui klironomó).

clisa
CLÍSĂ, clise, s.f. 1. Pământ argilos îmbibat cu apă, cu care formează o pastă cleioasă; p. gener. argilă. 2. (Reg.) Pâine nedospită sau necoaptă bine; aliment cleios, fără gust. 3. (Reg.) (Bucată de) slănină. – Din bg. klisa.

clisma
CLÍSMĂ, clisme, s.f. Introducere a unui lichid în intestinul gros, pe cale rectală, pentru evacuarea forțată a materiilor fecale, de obicei în cazurile de constipație; clistir. – Din ngr. klísma, germ. Klysma.

clisos
CLISÓS, -OÁSĂ, clisoși, -oase, adj. Vâscos, lipicios, cleios; p. gener. argilos. – Clisă + suf. -os.

clistir
CLISTÍR, clistire, s.n. (Pop.) 1. Irigator. 2. Clismă. – Din ngr. klistír.

clisa
CLIȘÁ, clișez, vb. I. Tranz. (Rar) A executa un clișeu (1) în vederea reproducerii lui tipografice. – Din fr. clicher.

clisare
CLIȘÁRE, clișări, s.f. (Rar) Faptul de a clișa. – V. clișa.

cliseiza
CLIȘEIZÁ, clișeizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) transforma în șablon. [Pr.: -șe-i-] – Clișeu + suf. -iza.

cliseizare
CLIȘEIZÁRE, clișeizări, s.f. (Rar) Șablonizare. [Pr.: -șe-i-] – V. clișeiza.

cliseizat
CLIȘEIZÁT, -Ă, clișeizați, -te, adj. (Rar) Șablonizat. [Pr.: -șe-i-] – V. clișeiza.

cliseu
CLIȘÉU, clișee, s.n. 1. Imagine fotografică negativă (pe peliculă de film sau pe sticlă) obținută în camera obscură și după care se face reproducerea fotografică; p. ext. placă sau film fotografic impresionat, developat și fixat. 2. (Tipogr.) Planșă de metal, de lemn etc. pe care s-a reprodus sau s-a gravat o imagine, spre a fi imprimată. 3. Fig. Formulă stilistică, expresie etc. banalizată din cauza repetării excesive; șablon. – Din fr. cliché.

clitoris
CLÍTORIS s.n. Mic organ anatomic situat în vulvă, lângă canalul urinar. – Din fr. clitoris.

cliva
CLIVÁ, pers. 3 clivează, vb. I. Intranz. (Despre minerale, roci, cristale) A se desface în plăci sau în lame cu suprafețe plane. – Din fr. cliver.

clivaj
CLIVÁJ, clivaje, s.n. Clivare; proprietate a unor minerale și roci de a se desface în plăci sau în lame după suprafețe plane. – Din fr. clivage.

clivare
CLIVÁRE, clivări, s.f. Acțiunea de a cliva și rezultatul ei; clivaj. – V. cliva.

cloacal
CLOACÁL, -Ă, cloacali, -e, adj. (Zool.) De cloacă. Orificiu cloacal. – Cloacă + suf. -al.

cloaca
CLOÁCĂ, cloace, s.f. 1. Canal subteran în care se adună murdăriile dintr-un oraș. 2. (Adesea fig.) Băltoacă murdară și rău mirositoare; loc infect, plin de murdării. 3. Cavitate a corpului batracienilor, reptilelor și păsărilor, în care se deschid tubul digestiv, conductele genitale și urinare. – Din lat. cloaca, fr. cloaque.

cloamba
CLOÁMBĂ, cloambe, s.f. (Reg.) Creangă, ramură. – Et. nec.

cloanta
CLOÁNȚĂ, cloanțe, s.f. 1. (Pop.) Babă urâtă, fără dinți, rea. 2. (Fam., peior.) Gură (considerată ca organ al vorbirii). – Cf. c l o n ț.

cloasma
CLOÁSMĂ s.f. (Med.) Apariția pe fața a unor pete galbene-maronii, în cazuri de sarcină, în hepatită etc. [Pr.: clo-as-] – Din fr. chloasme.

cloceala
CLOCEÁLĂ, cloceli, s.f. Acțiunea de a (se) cloci. – Cloci + suf. -eală.

cloci
CLOCÍ, clocesc, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. (Despre păsări) A ședea pe ouă pentru a scoate din ele pui. ♢ Expr. (Tranz.) A cloci o boală = a fi pe cale de a se îmbolnăvi. 2. Tranz. Fig. A pune ceva la cale; a plănui, a urzi (de obicei ceva reprobabil). ♦ A se gândi în tăcere și insistent la ceva. 3. Intranz. Fig. A sta inactiv; a lenevi, a trândăvi. 4. Refl. (Despre lichide, alimente stătute) A căpăta un miros urât și un gust prost; p. ext. a se strica, a se altera. – Din bg. kloči.

clocire
CLOCÍRE s.f. Clocit^1. – V. cloci.

clocit
CLOCÍT^1 s.n. Faptul de a (se) cloci. – V. cloci.

CLOCÍT^2, -Ă, clociți, -te, adj. (Despre lichide, alimente) Care a căpătat un miros urât și un gust prost (în urma șederii îndelungate); stătut. – V. cloci.

clocitoare
CLOCITOÁRE, (1) clocitoare, adj., (2) clocitori, s.f. 1. Adj. (Despre păsări) Care clocește, bună de clocit. 2. S.f. Aparat, instalație pentru clocitul artificial al ouălor sau al icrelor. – Cloci + suf. -toare.

clocot
CLÓCOT, clocote, s.n. 1. Mișcare zgomotoasă pe care o face un lichid când fierbe. ♦ P. gener. Mișcare zgomotoasă produsă de o masă de lichid. 2. Fig. Zbucium, agitație (zgomotoasă), frământare (sufletească, socială). [Var.: (pop.) cólcot s.n.] – Din sl. klokotŭ.

clocoti
CLOCOTÍ, clocotesc, vb. IV. Intranz. 1. (Despre lichide) A fierbe cu clocote. ♦ (Despre ape, râuri, șuvoaie) A se agita puternic și zgomotos. 2. Fig. (Despre oameni sau despre sentimentele, pasiunile, gândurile lor) A ajunge la un înalt grad de intensitate; a fi gata să se dezlănțuie. 3. Fig. A răsuna cu putere; a vui. [Var.: (înv.) colcotí vb. IV.] – Din sl. klokotati.

clocotici
CLOCOTÍCI, clocotici, s.m. Nume dat mai multor specii de plante semiparazite, cu frunzele dințate și cu flori mici, de obicei galbene (Rhinanthus). – Cf. scr. k l o k o c i k a.

clocotire
CLOCOTÍRE, clocotiri, s.f. Acțiunea de a clocoti. – V. clocoti.

clocotis
CLOCOTÍȘ^1 s.m. Arbust cu numeroase ramificații, cu frunze compuse, cu flori albe, grupate în inflorescențe scurte (Staphylea pinnata). – Clocot[ici] + suf. -iș.

CLOCOTÍȘ^2, clocotișuri, s.n. (Rar) Clocot (1). ♦ Val de apă. – Clocot + suf. -iș.

clocotit
CLOCOTÍT, -Ă, clocotiți, -te, adj. (Despre lichide sau materii lichefiate) Care fierbe sau a fiert în clocote (1); p. ext. foarte cald, fierbinte. – V. clocoti.

clocotitor
CLOCOTITÓR, -OÁRE, clocotitori, -oare, adj. 1. (Despre lichide sau materii lichefiate) Care clocotește; fierbinte. ♦ (Despre mase de apă) Agitat și zgomotos. 2. Fig. (Despre sentimente, pasiuni, gânduri) Aprins, gata să se dezlănțuie. 3. Fig. Răsunător, zgomotos. – Clocoti + suf. -tor.

clocotel
CLOCOȚÉL, clocoței, s.m. Plantă erbacee cu flori mari, albastre (Clematis integrifolia). – Cf. c l o c o t.

cloisonne
CLOISONNÉ s.n. 1. Tehnică de lucrare a emailului, care constă în turnarea acestuia în mici despărțituri sau compartimente metalice, în funcție de motivul decorativ. 2. Obiect astfel realizat. [Pr.: cloa-zo-né] – Cuv. fr.

clon
CLON s.n. (Biol.) Totalitatea indivizilor identici proveniți dintr-un singur organism, pe cale asexuată. – Din engl. clone.

clona
CLONÁ, clonez, vb. I. Tranz. (Biol.) A izola din clon indivizi care vor deveni cap de linie pentru noi generații. – Din clon.

clonaj
CLONÁJ, clonaje, s.n. Clonare. – Din fr., engl. clonage.

clonare
CLONÁRE s.f. Acțiunea de a clona și rezultatul ei. – V. clona.

clonat
CLONÁT, -Ă, clonați, -te, adj. Care a fost selectat din clon pentru a forma o nouă generație. – V. clona.

clonc
CLONC, (1) interj., (2) cloncuri, s.n. 1. Interj. (De obicei repetat) Cuvânt care imită strigătul cloștii, ciorii, corbului etc. 2. S.n. Instrument auxiliar de pescuit cu ajutorul căruia se produc în apă zgomote care gonesc peștii spre plase sau cârlige. [Var.: clónca interj.] – Onomatopee.

clonca
CLÓNCA interj. v. clonc.

cloncan
CLONCÁN, cloncani, s.m. 1. (Înv. și reg.) Nume dat mai multor păsări (corbi, ulii, vulturi) care scot strigăte specifice asemănătoare. 2. Epitet depreciativ dat în trecut unor oameni de vază, unor funcționari superiori, unor fruntași politici. – Clonc + suf. -an.

cloncai
CLONCĂÍ, pers. 3 cloncăiește, vb. IV. Intranz. A cloncăni. [Prez. ind. pers. 3 și: clóncăie] – Clonc + suf. -ăi.

cloncani
CLONCĂNÍ, pere. 3 cloncănește, vb. IV. Intranz. (Despre unele păsări, mai ales despre cloști) A scoate strigăte caracteristice speciei; a cloncăi. [Prez. ind. pers. 3 și: clóncăne] – Clonc + suf. -ăni.

cloncanire
CLONCĂNÍRE, cloncăniri, s.f. Acțiunea de a cloncăni; strigăt caracteristic scos de unele păsări, mai ales de cloști. – V. cloncăni.

cloncanit
CLONCĂNÍT s.n. Faptul de a cloncăni; strigăt caracteristic scos de unele păsări, mai ales de cloști. – V. cloncăni.

clondir
CLONDÍR, clondire, s.n. Vas de sticlă cu gâtul scurt și strâmt, în care se păstrează băuturi. – Din bg. krondir.

clondiras
CLONDIRÁȘ, clondirașe, s.n. Diminutiv al lui clondir. – Clondir + suf. -aș.

clont
CLONȚ, clonțuri, s.n. (Pop.) Cioc; plisc. ♦ Fig. Bărbie. ♦ Fig. (Fam., peior.) Gură (considerată ca organ al vorbirii). – Cf. bg. k l j u n e c.

clontos
CLONȚÓS, -OÁSĂ, clonțoși, -oase, adj. (Pop.; despre păsări) Care are ciocul, pliscul mare. ♦ Fig. (Fam.; despre oameni) Certăreț, arțăgos. – Clonț + suf. -os.

clop
CLOP, clopuri, s.n. (Reg.) Pălărie; spec. (sens curent) pălărie țărănească din fetru de culoare neagră, cu calota semisferică și borurile înguste. – Din magh. kalap.

clopot
CLÓPOT, clopote, s.n. 1. Obiect metalic în formă de pară, deschis în partea de jos și prevăzut în interior cu o limbă mobilă, care, lovindu-se de pereții obiectului, produce sunete caracteristice. ♢ Expr. (Fam.) A trage clopotele = a) a curta o femeie; b) a divulga un secret. ♦ Sunet de clopot (1). 2. Piesă în formă de clopot (1), cu diverse întrebuințări (în industrie). ♢ Clopot scufundător = cameră de lucru, construită din metal sau din beton armat, alimentată cu aer comprimat, care permite executarea unor lucrări sub apă. ♦ Capac de sticlă de forma unui clopot (1), care se folosește pentru a feri alimentele sau alte obiecte de praf, în laboratoare etc. – Din sl. klopotŭ.

clopotar
CLOPOTÁR, clopotari, s.m. 1. Persoană care trage clopotele (1) la biserică. 2. Persoană specializată în fabricarea clopotelor (1). – Clopot + suf. -ar.

clopotnita
CLOPÓTNIȚĂ, clopotnițe, s.f. Turn de biserică sau construcție în formă de turn (situată lângă biserică), în care sunt instalate clopotele (1). – Clopot + suf. -niță.

clopotel
CLOPOȚÉL, clopoței, s.m. 1. Diminutiv al lui clopot; spec. clopot mic (cu mâner) care se agită cu mâna (pentru a indica recreațiile la școală, pentru a chema pe cineva sau a anunța ceva etc.) sau care se agață de gâtul unor animale. 2. (La pl.) Nume dat mai multor plante erbacee cu flori mari, albastre, albe sau roz, în formă de clopot (1) (Campanula). – Clopot + suf. -el.

clopoti
CLOPOȚÍ, clopoțesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A trage clopotul (1); a suna din clopoțel (1). – Din clopot.

clor
CLOR s.n. Element chimic gazos de culoare galbenă-verzuie, cu miros înțepător, sufocant, toxic, cu proprietăți decolorante și dezinfectante, care are numeroase întrebuințări în industrie. – Din fr. chlore.

cloral
CLORÁL s.n. Substanță chimică lichidă, uleioasă, iritantă, folosită în farmacie ca antiseptic, calmant și hipnotic. – Din fr. chloral.

cloramfenicol
CLORAMFENICÓL s.n. Antibiotic puternic, folosit în tratamentul bolilor infecțioase; cloromicetină. – Din fr. chloramphénicol.

cloramina
CLORAMÍNĂ, cloramine, s.f. Compus organic cu puternice proprietăți oxidante și antiseptice. – Din fr. chloramine.

clorat
CLORÁT, clorați, s.m. Sare a acidului cloric, cu proprietăți oxidante și explozive. – Din fr. chlorate, germ. Chlorat.

cloretona
CLORETÓNĂ s.f. Alcool folosit ca hipnotic și anestezic. – Din fr. chlorétone, germ. Chloreton.

clorhidrat
CLORHIDRÁT, clorhidrați, s.m. Sare care conține în moleculă acid clorhidric. – Din fr. chlorhydrate.

clorhidric
CLORHÍDRIC, adj. (În sintagma) Acid clorhidric = gaz incolor cu miros înțepător, rezultat din combinarea clorului cu hidrogenul sau prin acțiunea acidului sulfuric asupra sării de bucătărie, cu numeroase întrebuințări în industria chimică. – Din fr. chlorhydrique.

cloric
CLÓRIC adj. (În sintagma) Acid cloric = acid oxigenat al clorului, folosit ca oxidant. – Din fr. chlorique.

clorinare
CLORINÁRE, clorinări, s.f. (Med.) Clorizare. – De la clor.

clorit
CLORÍT, cloriți, s.m. Silicat natural hidratat de magneziu și fier, de culoare verde. – Din fr. chlorite.

cloritos
CLORITÓS, -OÁSĂ, cloritoși, -oase, adj. (Despre roci) Cu clorit. – Clorit + suf. -os.

clorizare
CLORIZÁRE s.f. Dezinfectare a apei prin tratarea ei cu clor. – După fr. chlorisation.

clormetan
CLORMETÁN s.n. (Chim.) Gaz incolor, inflamabil, folosit ca agent frigorific, dizolvant, anestezic local etc. – Din fr. chlorméthane.

cloroficee
CLOROFICÉE, cloroficee, s.f. (La pl.) Clasă de alge verzi, de obicei acvatice, care conțin clorofilă; (și la sg.) algă din această clasă. – Din fr. chlorophycées.

clorofila
CLOROFÍLĂ s.f. Pigment care se găsește în părțile verzi ale plantelor și care joacă un rol fundamental în fotosinteză. – Din fr. chlorophylle.

clorofiliana
CLOROFILIÁNĂ, clorofiliene, adj. (În sintagma) Asimilație clorofiliană = proces fiziologic de asimilație a substanțelor nutritive, care se produce în frunzele plantelor verzi, în prezența clorofilei și sub influența luminii solare, și care constă din combinarea apei, venită din pământ prin rădăcini, cu bioxidul de carbon din aer; fotosinteză. [Pr.: -li-a-] – Din fr. chlorophyllien.

cloroform
CLOROFÓRM s.n. Compus organic al clorului, lichid incolor, volatil, cu miros caracteristic, întrebuințat în medicină ca narcotic, anestezic etc. – Din fr. chloroforme.

cloroformism
CLOROFORMÍSM s.n. (Med.) Intoxicație cu cloroform. – Din fr. cloroformisme.

cloroformiza
CLOROFORMIZÁ, cloroformizez, vb. I. Tranz. A anestezia, a adormi un bolnav cu ajutorul cloroformului înaintea unei intervenții chirurgicale. – Cloroform + suf. -iza.

cloroformizare
CLOROFORMIZÁRE, cloroformizări, s.f. Acțiunea de a cloroformiza și rezultatul ei. – V. cloroformiza.

cloromicetina
CLOROMICETÍNĂ s.f. (Farm.) Cloramfenicol. – Din fr. cloromycétine.

cloropenie
CLOROPENÍE, cloropenii, s.f. (Med.) Scădere anormală a cantității de clor din sânge; hipocloremie. – Din fr. chloropénie.

cloropicrina
CLOROPICRÍNĂ s.f. 1. Substanță toxică de luptă cu efect sufocant și lacrimogen. 2. Lichid toxic cu miros înțepător folosit pentru deratizare. – Din fr. chloropicrine.

cloroplast
CLOROPLÁST, cloroplaste, s.n. Corpuscul de culoare verde, cu clorofilă, care se găsește în citoplasma plantelor și în care se produce asimilația clorofiliană. – Din fr. chloroplaste.

cloropren
CLOROPRÉN s.n. (Chim.) Derivat al butadienei folosit ca materie primă pentru cauciucul sintetic. – Din fr. chloroprène, germ. Chloropren.

clorosodic
CLOROSÓDIC, -Ă, clorosodici, -ce, adj. Cu clor și sodiu; obținut pe baza tratării chimice a sării. – Clor[os] + sodic.

clorotic
CLORÓTIC, -Ă, clorotici, -ce, adj., s.m. și f. (Om) bolnav de cloroză; p. ext. (om) palid, anemic, bolnăvicios, fără vigoare, firav. – Din fr. chlorotique.

cloroza
CLORÓZĂ, cloroze, s.f. 1. Formă de anemie caracterizata prin micșorarea considerabilă a cantității de hemoglobină din sânge și printr-o colorație galbenă-verzuie a pielii. 2. Boală a plantelor care se manifestă prin decolorarea frunzelor și a mugurilor. – Din fr. chlorose.

clorura
CLORURÁ, clorurez, vb. I. Tranz. A efectua o clorurare. – Din fr. chlorurer.

clorurare
CLORURÁRE s.f. Reacție chimică prin care se introduc unul sau mai mulți atomi de clor în molecula unui compus organic. – V. clorura.

clorurat
CLORURÁT, -Ă, clorurați, -te, adj. (Despre substanțe) Supus acțiunii de clorurare. – V. clorura.

cloruratie
CLORURÁȚIE, clorurații, s.f. Clorurare. – Din fr. chloruration.

clorura
CLORÚRĂ, cloruri, s.f. Sare a acidului clorhidric; combinație a clorului cu un element chimic sau cu o substanță organică. ♢ Clorură de sodiu = sare de bucătărie. Clorură mercurică = sublimat corosiv. Clorura mercuroasă = calomel. Clorură de var = substanță obținută prin introducerea de clor în varul stins și întrebuințată decolorant și dezinfectant. Clorură de vinil = compus organic gazos obținut prin clorurarea etilenei. Clorură de polivinil = produs macromolecular obținut prin polimerizarea clorurii de vinil, folosit ca material de construcție, la fabricarea pieii artificiale etc.; policlorură de vinil. – Din fr. chlorure.

clorurie
CLORURÍE, clorurii, s.f. (Fiziol.) Prezență a clorului în urină; cantitate de clor prezentă în urină. – Din fr. chlorurie.

closet
CLOSÉT, closete, s.n. Instalație igienică servind la satisfacerea nevoilor fiziologice de evacuare a urinei și a materiilor fecale; latrină, privată, umblătoare, budă. – Din engl., fr. [water]closet. Cf. germ. K l o s e t t.

clos
CLOȘ, cloșuri, s.n. Croială largă, în formă de clopot, cu falduri ori evazată, cu firele țesăturii așezate oblic. ♢ (Adjectival) Rochie cloș. – Din fr. cloche.

closat
CLOȘÁT, -Ă, cloșați, -te, adj. (Despre fuste) Croit cu falduri, evazat, cu firele țesăturii așezate oblic; cloș. – Cf. fr. c l o c h e r.

closca
CLÓȘCĂ, cloști, s.f. 1. Găină (sau, p. gener., pasăre) care clocește sau care a scos pui de curând. ♢ Cloșcă artificială = incubator. ♢ Expr. Fură cloșca de pe ouă sau fura ouăle de sub cloșcă, se zice despre un hoț foarte abil. (Adverbial) A ședea (sau a sta) cloșcă = a sta nemișcat sau inactiv. 2. Compus: Cloșca-cu-Pui = numele unei constelații din emisfera boreală; Pleiadele, Găinușa, Păstorul-cu-Oile. – Din bg. kločka.

clot
CLOȚ, cloțuri, s.n. Spărtură, fragment dintr-o cărămidă (mai ales de la demolări). – Cf. germ. Klotz.

clotan
CLOȚÁN, cloțane, s.n. (Înv.) (Vârf, colț de) stâncă. – Cf. c o l ț.

clovn
CLOVN, clovni, s.m. Artist comic de circ. [Scris și: clown] – Din fr., engl. clown.

clovnerie
CLOVNERÍE, clovnerii, s.f. Vorbe, glume (ca) de clovn; comicărie, bufonerie. – Din fr. clownerie.

clovnesc
CLOVNÉSC, -EÁSCĂ, clovnești, adj. De clovn. – Clovn + suf. -esc.

clu
CLU, cluuri, s.n. (Franțuzism) Punct de atracție, de interes al unui spectacol, a unei acțiuni etc. [Scris și: clou] – Din fr. clou.

club
CLUB, cluburi, s.n. Asociație menită să creeze membrilor săi condiții favorabile pentru desfășurarea unei anumite activități (cultural-educative, sportive etc.) în timpul liber; local care servește acestei asociații. – Din fr., engl. club.

clubman
CLÚBMAN, clubmeni, s.m. Membru al unui club. – Din fr., engl. clubman.

clucer
CLUCÉR, cluceri, s.m. (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Dregător care se ocupa cu aprovizionarea curții domnești. – Din sl. kliučiari.

clucereasa
CLUCEREÁSĂ, clucerese, s.f. Soția clucerului. – Clucer + suf. -easă.

clujean
CLUJEÁN, -Ă, clujeni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul Cluj-Napoca sau în județul Cluj. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Cluj-Napoca sau județul Cluj. – Cluj (n. pr.) + suf. -ean.

clujeanca
CLUJEÁNCĂ, clujence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Cluj-Napoca sau în județul Cluj. ♦ Locuitoare din municipiul Cluj-Napoca sau județul Cluj. – Clujean + suf. -că.

clupa
CLUPÁ, clupez, vb. I. Tranz. A măsura diametrele arborilor cu clupa (1). – Cf. germ. K l u p p i e r e n.

clupaj
CLUPÁJ, clupaje, s.n. Clupare. – Clupă + suf. -aj.

clupare
CLUPÁRE, clupări, s.f. Acțiunea de a clupa. – V. clupa.

clupa
CLÚPĂ, clupe, s.f. 1. Instrument în formă de compas, care servește la măsurarea diametrului trunchiurilor de arbori; compas forestier. 2. Unealtă manuală formată dintr-un cadru închis și din brațe de acționare, în interiorul căreia se prind bacurile de filetat. – Din germ. Kluppe.

cneaghina
CNEAGHÍNĂ, cneaghine, s.f. (Înv.) Soție sau fiică de cneaz sau de țar. – Din rus., ucr. kneaghina.

cneaz
CNEAZ, cneji, s.m. Conducător al unui cnezat. ♦ Prinț rus. [Pl. și: cnezi] – Din rus. kneaz, ucr. knjaz.

cnemida
CNEMÍDĂ, cnemide, s.f. Un fel de jambiere metalice folosite în antichitate de soldații greci. – Din fr. cnémide.

cnezat
CNEZÁT, cnezate, s.n. Formă de organizare politică de tip statal (la români și la slavi) în evul mediu bazată pe autoritatea cneazului; teritoriu stăpânit de un cneaz. – Cneaz + suf. -at.

cnidoblast
CNIDOBLÁST, cnidoblaste, s.n. (Zool.) Celulă urzicătoare în ectodermul unor celenterate. – Din fr. cnidoblaste.

cnocaut
CNÓCAUT, cnocauturi, s, n. Scoaterea din luptă a boxerului care, în urma unei lovituri primite din partea adversarului, nu poate relua lupta în decurs de zece secunde. [Prescurtat: k.o.] – Din fr., engl. knock-out.

cnocauta
CNOCAUTÁ, cnocautez, vb. I. Tranz. A-și învinge adversarul prin cnocaut. [Pr.: -ca-u-] – Din cnocaut.

cnocdaun
CNÓCDAUN, cnocdaunuri, s.n. Situație a unui boxer care, în urma unei lovituri primite din partea adversarului, este capabil să reia lupta în mai puțin de zece secunde. [Prescurtat: c.d.] – Din fr., engl. knock-down.

cnut
CNUT, cnuturi, s.n. Bici făcut dintr-o curea de piele sau dintr-o funie, uneori cu multe sfârcuri prevăzute cu alice de plumb în vârf; nagaică. – Din rus. knut.

co
CO- v. con^1-.

coabita
COABITÁ, coabitez, vb. I. Intranz. (Jur.) A locui, a trăi împreună (în aceeași casă) cu cineva; a conviețui. [Pr.: -co-a-] – Din fr. cohabiter, lat. cohabitare.

coabitant
COABITÁNT, -Ă, coabitanți, -te, adj., s.m. și f. (

coabitare
COABITÁRE, coabitări, s.f. (

coabitatie
COABITÁȚIE, coabitații, s.f. (

coacaz
COÁCĂZ, coacăzi, s.m. Arbust cu frunze formate din cinci lobi, cu flori galbene-verzui dispuse în ciorchini, cultivat pentru fructele sale comestibile (Ribes rubrum). – Din coacăză (derivat regresiv).

coacaza
COÁCĂZĂ, coacăze, s.f. Fructul comestibil al coacăzului, în formă de bobițe roșii, cu gust acrișor, dispuse în ciorchini; pomușoară. – Cf. alb. k o k ë z ë.

coace
COÁCE, coc, vb. III. 1. Tranz. A supune un aliment la acțiunea căldurii (în cuptor) spre a-l face bun de mâncat. ♢ Expr. A-i coace (cuiva) turta sau a i-o coace = a încerca să-i facă rău (cuiva); a-i întinde (cuiva) o cursă. ♦ Refl. (Despre alimente) A deveni bun de mâncat prin acțiunea căldurii (din cuptor). 2. Refl. (Despre fructe, semințe) A ajunge la maturitate sub acțiunea căldurii soarelui; a deveni bun de mâncat; (despre plante) a ajunge să aibă sămânța formată, maturizată. ♦ Tranz. (Despre soare sau căldură) A face ca fructele, plantele etc. să ajungă la maturitate, să fie bune de mâncat, să dea sămânță. ♦ Fig. (Despre oameni) A ajunge la maturitate, a se forma (din punct de vedere intelectual, al felului de a fi etc.); a se maturiza. 3. Refl. Fig. (Despre ființe) A se încinge, a se înăbuși de căldură. 4. Tranz. Fig. A pune ceva la cale cu intenții răuvoitoare; a urzi. 5. (Despre bube și inflamații, p. ext. despre părți ale corpului) A face puroi. – Din lat. pop. cocere (= coquere).

coacere
COÁCERE, coaceri, s.f. Acțiunea de a (se) coace. – V. coace.

coacervat
COACERVÁT, coacervate, s.n. (La pl.) Forme de viață microscopice considerate ca făcând trecerea între substanțele organice și primele organisme; (și la sg.) individ din aceste forme microscopice. [Pr.: co-a-] – Din fr. coacervat.

coacervatie
COACERVÁȚIE s.f. (Chim., Fiz.) Stare instabilă a unei soluții coloidale între starea de dizolvare și cea de precipitare. [Pr.: co-a-] – Din fr. coacervation.

coactionar
COACȚIONÁR, -Ă, coacționari, -e, s.m. și f. Persoană care posedă acțiuni (II) împreună cu altcineva. [Pr.: co-ac-ți-o-] – Co + acționar.

coacuzat
COACUZÁT, -Ă, coacuzați, -te, s.m. și f. Persoană acuzată împreună cu alta (sau cu altele) în același proces, considerată în raport cu aceasta (sau cu acestea). [Pr.: co-a-] – După fr. coaccusé.

coada
COÁDĂ, cozi, s.f. 1. Apendice terminal al părții posterioare a corpului animalelor vertebrate; smoc de păr sau de pene care acoperă acest apendice sau care crește în prelungirea lui. ♢ Expr. A da din coadă = (despre oameni; fam.) a se linguși pe lângă cineva; a se bucura. A-și vârî (sau băga) coada (în ceva) = a se amesteca în chestiuni care nu-l privesc. Își vâră (sau și-a vârât, își bagă, și-a băgat etc.) dracul coada (în ceva), se spune când într-o situație se ivesc neînțelegeri sau complicații (neașteptate). A călca (pe cineva) pe coadă = a jigni, a supăra (pe cineva). A pune coada pe (sau la) spinare = a pleca (pe furiș), a o șterge (lăsând lucrurile nerezolvate). Cu coada între picioare = (despre oameni) umilit, rușinat; fără a fi reușit. (Pop.) A-și face coada colac = a se sustrage de la ceva. A trage mâța (sau pe dracul) de coadă = a o duce greu din punct de vedere material, a face cu greu față nevoilor minime de trai. (Get-beget) coada vacii = neaoș; vechi, băștinaș; de origine rurală. (Fam.) A prinde prepelița (sau purceaua) de coadă = a se îmbăta. ♦ Partea dindărăt, mai îngustă, a corpului unor animale (a peștelui, a șarpelui, a racului etc.). 2. Păr (de pe capul femeilor) crescut lung și apoi împletit; cosiță. 3. Parte a unei plante care leagă fructul, frunza sau floarea de tulpină sau de creangă. V. peduncul. 4. Partea dinapoi (prelungită sau care se târăște pe jos) a unor obiecte de îmbrăcăminte (mai ales a celor purtate de femei); trenă. ♢ Expr. A se ține de coada cuiva sau a se ține (sau a umbla) coadă după cineva = a fi nedespărțit de cineva, a se ține cu insistență și pretutindeni de cineva. ♦ Prelungire luminoasă a cometelor. ♦ Fâșie foarte îngustă din cârpe (înnodate) sau din hârtie care se atârnă de partea de jos a unui zmeu spre a-i menține echilibrul în aer. 5. Parte a unui instrument sau a unui obiect de care se apucă cu mâna; mâner. ♢ Expr. A lua (sau a apuca ceva) de coadă = a se apuca de treabă, a începe (ceva). A-și vedea de coada măturii (sau tigăii) = a se ocupa (numai) de treburile gospodărești. Coadă de topor = persoană care servește drept unealtă în mâna dușmanului. 6. Partea terminală a unui lucru sau, p. gener., a unui fenomen, a unei perioade de timp etc.; bucată de la capătul unui lucru; sfârșit, extremitate. ♢ Loc. adv. La (sau în) coadă = pe cel din urmă loc sau printre ultimii (într-o întrecere, la școală etc.). De la coadă = de la sfârșit spre început. ♢ Expr. A nu avea nici cap, nici coadă = a nu avea nici un plan, nici o ordine; a fi fără înțeles, confuz. ♦ Coada ochiului = marginea, unghiul extern al ochiului. ♦ Partea unde se îngustează un lac, un iaz etc.; loc pe unde se scurge apa dintr-un râu în heleșteu. 7. Șir (lung) de oameni care își așteaptă rândul la ceva, undeva. ♢ Expr. A face coadă = a sta într-un șir (lung) de oameni, așteaptând să-i vină rândul la ceva, undeva. 8. Compuse: coada-calului = a) nume dat mai multor plante erbacee caracterizate prin două tipuri de tulpini: una fertilă și alta sterilă; barba-ursului (Equisetum); b) plantă erbacee acvatică cu frunze liniare și cu flori mici, verzui (Hippuris vulgaris); coada-cocoșului = nume dat mai multor specii de plante erbacee cu flori albe, întrebuințate în medicina populară (Polygonatum); coada-mielului = a) plantă erbacee cu frunze lucitoare și cu flori violete (Verbascum phoeniceum); b) mică plantă erbacee cu tulpina întinsă pe pământ, cu flori de culoare albastru-deschis cu vinișoare mai întunecate (Veronica prostrata); coada-mâței = plantă erbacee cu flori mici, roz (Leonurus marrubiastrum); coada-mâței-de-baltă = nume dat mai multor specii de mușchi de culoare albă-gălbuie, care cresc prin locurile umede și contribuie la formarea turbei (Sphagnum); coada-racului = plantă erbacee cu flori mari de culoare galbenă (Potentilla anserina); coada-șoricelului = plantă erbacee medicinală cu frunze penate, păroase, cu flori albe sau trandafirii (Achillea millefolium); coada-vacii = a) plantă erbacee țepoasă, înaltă, cu frunze lanceolate și cu flori albe, dispuse în spice (Echium altissimum); b) plantă erbacee cu flori violete sau roșietice (Salvia silvestris); coada-vulpii = plantă erbacee cu frunze lucioase pe partea inferioară, cu flori verzi dispuse în formă de spic, folosită ca furaj (Alopecurus pratensis); coada-zmeului = plantă veninoasă cu tulpina târâtoare și cu fructele în forma unor bobițe roșii, care crește prin mlaștini (Calla palustris); coada-rândunicii = numele a doi fluturi mari, frumos colorați, care au câte o prelungire în partea posterioară a aripilor (Papilio machaon și podalirius). [Pl. și: (2) coade] – Lat. coda (=cauda).

coafa
COAFÁ, coafez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) pieptăna cu îngrijire, a(-și) aranja, a(-și) ondula părul (la coafor). – Din fr. coiffer.

coafare
COAFÁRE, coafări, s.f. Acțiunea de a (se) coafa. – V. coafa.

coafat
COAFÁT^1 s.n. Faptul de a (se) coafa. – V. coafa.

COAFÁT^2, -Ă, coafați, -te, adj. (Despre oameni) Care are părul pieptănat cu grijă, ondulat; (despre păr) care este pieptănat cu grijă, ondulat. – V. coafa.

coafeza
COAFÉZĂ, coafeze, s.f. Femeie care are meseria de a coafa. – Din fr. coiffeuse.

coafor
COAFÓR, coafori, s.m. Bărbat care are meseria de a coafa. – Din fr. coiffeur.

coafura
COAFÚRĂ, coafuri, s.f. Fel în care este aranjat sau ondulat părul de pe cap (mai ales la femei). – Din fr. coiffure.

coagul
COÁGUL, coaguli, s.m. Masă de substanță coloidală închegată; cheag. [Pr.: co-a-] – Din lat., fr. coagulum.

coagula
COAGULÁ, coagulez, vb. I. Refl. (Despre lichide și substanțe coloidale) A se închega. ♦ Tranz. A face să se închege. [Pr.: co-a-] – Din fr. coaguler, lat. coagulare.

coagulabil
COAGULÁBIL, -Ă, coagulabili, -e, adj. Care se poate coagula. [Pr.: co-a-] – Din fr. coagulable.

coagulant
COAGULÁNT, -Ă, coagulanți, -te, adj., s.m. (Substanță, agent) care are proprietatea de a produce coagularea. [Pr.: co-a-] – Din fr. coagulant.

coagulare
COAGULÁRE, coagulări, s.f. Acțiunea de a (se) coagula; închegare. [Pr.: co-a-] – V. coagula.

coagulat
COAGULÁT, -Ă, coagulați, -te, adj. (Despre lichide și substanțe coloidale închegat. [Pr.: co-a-] – V. coagula.

coagulograma
COAGULOGRÁMĂ, coagulograme, s.f. (Med.) Test care permite diagnosticarea unei coagulopatii; (concr.) buletin care cuprinde rezultatul unui astfel de test. [Pr.: co-a-] – Din fr. coagulogramme.

coagulopatie
COAGULOPATÍE, coagulopatii, s.f. (Med.) Denumire generică pentru sindroamele hemoragice datorate tulburărilor de coagulare a sângelui. [Pr.: co-a-] – Din fr. coagulopathie.

coaja
COÁJĂ, coji, s.f. 1. Țesut protector extern al rădăcinilor, tulpinilor și ramurilor unor plante (lemnoase); scoarță. ♦ Înveliș exterior al fructelor, al semințelor etc. 2. Înveliș, tare și calcaros, al oului. 3. (Înv.) Înveliș, tare și calcaros, al unor moluște sau al unor crustacee. 4. Partea exterioară, mai tare, a unor alimente coapte, fripte, dospite etc. ♦ Bucățică uscată rămasă din pâine, mămăligă etc. 5. Crusta unei răni care începe să se cicatrizeze. 6. Stratul exterior, tare și răcit, al globului pământesc. 7. Strat exterior, superficial, care acoperă un obiect, o piesă (metalică) etc. – Din sl. koža.

coala
COÁLĂ, coli, s.f. Foaie dreptunghiulară de hârtie (albă sau colorată), de celofan, de carton etc. ♦ (Și în sintagma coală de tipar) Unitate de măsură pentru volumul unei cărți, unui articol etc., egală cu 16 pagini tipărite. ♦ (Și în sintagma coală editorială) Unitate de măsură pentru volumul unei cărți, unui articol etc., egală de obicei cu 20 de pagini dactilografiate. Coală de autor = coală editorială egală cu 40 000 de semne tipografice sau cu 3 000 cm^2 de desen. ♦ Totalitatea mărcilor sau timbrelor tipărite pe aceeași foaie dreptunghiulară de hârtie și nedesprinse unele de altele. [Pl. și: coale] – Din ngr. kólla.

coalescent
COALESCÉNT, -Ă, coalescenți, -te, adj. (Chim.) Care prezintă coalescență. [Pr.: co-a-] – Din fr. coalescent.

coalescenta
COALESCÉNȚĂ s.f. (Chim.) Contopirea picăturilor dintr-o emulsie sau a granulelor dintr-o suspensie în picături sau particule mai mari. [Pr.: co-a-] – Din fr. coalescence.

coalitie
COALÍȚIE, coaliții, s.f. Alianță între două sau mai multe state, grupări politice, clase sociale etc., încheiată în scopul unei acțiuni comune. [Pr.: -co-a-] – Din fr. coalition.

coaliza
COALIZÁ, coalizez, vb. I. Refl. recipr. (Despre state, partide, clase sociale, persoane) A se uni, a se alia împotriva unui dușman comun sau în scopul unei acțiuni comune; a forma o coaliție. [Pr.: co-a-] – Din fr. coaliser.

coalizare
COALIZÁRE, coalizări, s.f. Acțiunea de a se coaliza și rezultatul ei. [Pr.: co-a-] – V. coaliza.

coama
COÁMĂ, coame, s.f. 1. Păr lung (și stufos) care crește pe grumazul sau de-a lungul spinării unor animale. ♢ Păr lăsat să crească (excesiv de) lung pe capul unei persoane, mai ales al unui bărbat. ♦ Fig. Frunziș des din vârful coroanei arborilor. 2. Culme prelungită de deal sau de munte; creastă. 3. Partea de deasupra, orizontală, a unui zid. ♦ Linie de intersecție (orizontală sau oblică) a două versante de acoperiș. – Lat. coma.

coana
COÁNĂ s.f. v. cucoană.

coapsa
COÁPSĂ, coapse, s.f. (La oameni) Parte a piciorului cuprinsă între șold și genunchi. ♦ (La animale) Partea superioară a membrelor posterioare, cuprinsă între crupă și gambă. – Lat. coxa.

coaptatie
COAPTÁȚIE, coaptații, s.f. 1. (Biol.) Stare de interacțiune a organelor unui corp viu. 2. (Med.) Manevră chirurgicală sau ortopedică de a pune la loc fragmentele oaselor fracturate sau oasele luxate. [Pr.: co-ap-] – Din fr. coaptation.

coarba
COÁRBĂ, coarbe, s.f. Unealtă de găurit, formată dintr-o tijă cotită de metal prevăzută la un capăt cu un dispozitiv de prindere a burghiului, iar la celălalt cu un buton de apăsare. – Din ucr. korba.

coarda
COÁRDĂ^1, coarde, s.f. 1. Fir elastic confecționat din metal, din intestine de animale etc., care întins pe anumite instrumente muzicale, produce, prin vibrare, sunete; strună. ♢ Expr. (Fam.) A atinge (pe cineva) la coarda sensibilă (sau simțitoare) = a se adresa cuiva punând accentul pe un fapt la care acesta este mai sensibil; a lăuda, a măguli pe cineva. A întinde coarda până se rupe (sau plesnește) sau a întinde prea tare coarda = a împinge până la extrem o situație, a depăși limitele îngăduite într-o situație dată. ♦ (La pl.) (Grup de) instrumente muzicale cu strune. ♢ Coardă vocală = fiecare dintre formațiile ligamentoase simetrice care aparțin laringelui și prin vibrarea cărora se produc sunete. Coardă dorsală = schelet intern situat în partea dorsală la cefalocordate. 2. Fir împletit de sfoară, păr etc. care ține întinse capetele unui arc. 3. (Mat.) Segment de dreaptă care unește două puncte ale unei curbe sau extremitățile unui arc de cerc. 4. Sfoară care leagă brațele ferăstrăului și care, prin răsucire cu o pană, întinde pânza metalică a uneltei. 5. (La pl.) Cele trei rânduri de frânghii întinse pe laturile ringului de box pentru a împiedica pe boxeri să iasă sau să cadă de pe ring. 6. Frânghie sau sfoară mai groasă de care se servesc gimnaștii pentru a executa diverse exerciții; frânghie cu care se joacă copiii, sărind ritmic peste ea; frânghie folosită de alpiniști în ascensiuni. 7. Ramură (tânără și elastică) a butucului viței de vie. ♦ Fiecare dintre vițele sau nuielele unei împletituri. 8. (Pop.) Vână, nerv, mușchi, tendon, ligament (care se încordează la anumite mișcări). 9. Șuviță consistentă desprinsă dintr-o masă de sirop de zahăr care a fiert prea mult și este prea tare legat. 10. (Pop.) Bârnă sau grindă mare și groasă care susține tavanul casei (și de care se atârnă diferite lucruri). [Pl. și: corzi] – Lat. chorda (cu unele sensuri după fr. corde).

COÁRDĂ^2, coarde, s.f. (Reg.) Spadă, sabie. [Var.: coártă s.f.] – Cf. magh. k a r d.

coarna
COÁRNĂ, coarne, s.f. 1. Fructul comestibil, roșu și acrișor, al cornului. 2. (La sg.) Varietate de struguri de masă, cu boaba mare, lunguiață, neagră sau galbenă-verzuie și cu coaja tare. – Lat. corna (pl., devenit sg. f., al lui cornum).

coarta
COÁRTĂ s.f. v. coardă^2.

coarticulatie
COARTICULÁȚIE, coarticulații, s.f. (Fon.) Începutul articulării unui sunet înainte ca articularea celui precedent să fi luat sfârșit. [Pr.: co-ar-] – Din fr. co-articulation.

coasa
COÁSĂ, coase, s.f. 1. Unealtă agricolă compusă dintr-o lamă metalică cu vârf curbat fixată pe o coadă lungă, folosită la cosit. 2. Acțiunea de a cosi; timpul când se cosește. ♦ Recoltă de plante erbacee cosite. – Din sl. kosa.

coase
COÁSE, cos, vb. III. Tranz. 1. A fixa, a prinde între ele părțile unei haine sau un petic, un nasture etc. la o haină, trecând prin ele un fir de ață cu ajutorul unui ac. ♢ Expr. A coase petic de petic = a fi zgârcit. 2. A broda. 3. (Med.) A împreuna (cu un fir de mătase, de intestin preparat anume etc. și cu un ac special) marginile unei plăgi. – Din lat. pop. cosere (= consuere).

coasigurare
COASIGURÁRE, coasigurări, s.f. Asigurare simultană a mai multor persoane în limita sumei depuse în prealabil. [Pr.: co-a-] – După fr. coassurance.

coasociat
COASOCIÁT, -Ă, coasociați, -te, s.m. și f. Fiecare dintre persoanele care s-au asociat în vederea unei acțiuni, considerată în raport cu celelalte persoane din asociație. [Pr.: co-a-so-ci-at] – După fr. coassocié.

coasta
COÁSTĂ, coaste, s.f. 1. Fiecare dintre oasele-perechi lungi, înguste și arcuite, articulate în spate de coloana vertebrală, iar în față de stern, care alcătuiesc toracele animalelor vertebrate. ♢ Expr. (E) slab de-i poți număra coastele sau îi numeri coastele de slab ce e = (e) foarte slab. A i se lipi (cuiva) coastele de foame sau a i se lipi coastele de pântece, a avea coastele lipite = a fi foarte flămând, a fi mort de foame. 2. Partea laterală a corpului omenesc, de la umeri până la coapse; partea analoagă a corpului animalelor. ♢ Expr. A avea pe cineva în coaste = a se simți stingherit în acțiuni de prezența permanentă (și indiscretă) a cuiva. A pune (cuiva) sula în coastă = a obliga (pe cineva) să facă (fără întârziere) un lucru neplăcut (și greu). ♦ Latură. ♢ Loc. adv. Pe o coastă = pe o parte, într-o dungă. ♦ Fiecare dintre grinzile care formează osatura transversală, de rezistență, a bordajului unei nave. 3. Pantă. 4. Mal, țărm (al unei mări). 5. (Ieșit din uz) Flanc al unei armate. – Lat. costa.

coautor
COAUTÓR, -OÁRE, coautori, -oare, s.m. și f. 1. Persoană care a scris o lucrare, a făcut o invenție etc. împreună cu alta sau cu altele, considerată în raport cu aceasta sau cu acestea. 2. Persoană care a săvârșit o infracțiune împreună cu alta sau cu altele, considerată în raport cu aceasta sau cu acestea. [Pr.: co-a-u-] – Din fr. coauteur.

coaxial
COAXIÁL, -Ă, coaxiali, -e, adj. Care are aceeași axă cu un alt corp. [Pr.: co-a-xi-al] – Din fr. coaxial.

cobai
COBÁI, cobai, s.m. Mic mamifer rozător, folosit în medicină pentru experiențe de laborator (Cavia porcellus). ♦ P. gener. Orice animal care servește pentru experiențe de laborator; fig. subiect de experimentare. – Din fr. cobaye.

cobaie
COBÁIE, cobăi, s.f. (Reg.) Găină; (la pl.) păsări de curte, orătănii. – Probabil din cobe + suf. -aie.

cobalt
COBÁLT s.n. Element chimic metalic foarte dur, alb-argintiu, întrebuințat la fabricarea unor oțeluri speciale, în radioterapie etc., iar sărurile sale la colorarea în albastru a obiectelor de sticlă, de porțelan etc. ♦ Vas, obiect de sticlă, de porțelan etc. colorat cu săruri de cobalt. [Acc. și: cóbalt] – Din fr. cobalt, germ. Kobalt.

cobalta
COBALTÁ, cobaltez, vb. I. Tranz. A acoperi cu un strat de cobalt suprafața unui obiect metalic. – Din cobalt.

cobaltare
COBALTÁRE s.f. Acțiunea de a cobalta și rezultatul ei. – V. cobalta.

cobaltat
COBALTÁT, -Ă, cobaltați, -te, adj. Care a fost acoperit cu un strat de cobalt – V. cobalta.

cobaltina
COBALTÍNĂ s.f. Minereu de cobalt și arsen, de culoare cenușie-roz, cu un pronunțat luciu metalic. – Din fr. cobaltine.

cobait
COBĂÍT, -Ă, cobăiți, -te, adj. (Reg.; despre oameni) care nu este bun de nimic; mocăit, ticăit. – Cf. c o b e.

cobala
COBẤLĂ s.f. v. cobilă.

cobe
CÓBE, cobe, s.f. 1. Boală a găinilor care se manifestă prin apariția unei excrescențe cartilaginoase sub limbă; țâfnă. ♦ Găină care suferă de această boală. 2. (În superstiții) Pasăre care, prin strigătul sau prin cântul său, ar prevesti o nenorocire. ♦ P. gener. Ființă sau lucru care ar prevesti, ar aduce o nenorocire; piază-rea; p. ext. ființă antipatică, nesuferită. – Din sl. kobĩ „geniu, augur”, bg. koba „semn rău”.

cobeala
COBEÁLĂ, cobeli, s.f. Faptul de a cobi. – Cobi + suf. -eală.

cobeligerant
COBELIGERÁNT, -Ă, cobeligeranți, -te, adj., s.m. și f. (Țară, stat, armată etc.) care se află în război alături de un aliat contra unui inamic comun – Din fr. cobelligérant.

cobi
COBÍ, cobesc, vb. IV. Intranz. și tranz. (În superstiții) A prevesti ceva rău – Din bg. kobja, scr. kobiti.

cobila
CÓBILĂ, cobile, s.f. 1. Suport alcătuit din două lemne împreunate, care servește la transportarea plugului pe drum. 2. Scaun pe care rotarul așază roțile când montează spițele sau obezile. [Var.: cobấlă s.f.] – Din sl. kobyla.

cobilita
CÓBILIȚĂ, cobilițe, s.f. Bucată de lemn curbată, cu toarte, cârlige sau crestături la cele două capete, care se poartă pe umeri și servește la transportarea găleților, a cofelor, a coșurilor etc. ♢ Compus: Cobilița-Ciobanului = numele popular al constelației Lebedei. – Din bg., scr. kobilica.

cobitor
COBITÓR, -OÁRE, cobitori, -oare, adj. (În superstiții) Care cobește. – Cobi + suf. -tor.

coblizan
COBLIZÁN, coblizani, s.m. (Reg. și peior.) Băiat (sau om tânăr) înalt; solid; lungan, vlăjgan, găligan. [Var.: goblizán s.m.] – Et. nec.

cobol
COBÓL s.n. (Inform.) Limbaj simbolic folosit în programarea automată, orientat pe probleme de gestiune economică. – Din engl., fr. cobol.

coborare
COBORẤRE, coborâri, s.f. Acțiunea de a (se) coborî, coborâș. ♦ (Concr.) Loc pe unde se coboară. [Var.: pogorấre s.f.] – V. coborî.

coboras
COBORẤȘ, coborâșuri, s.n. Coborâre; (concr.) drum sau loc care coboară (în pantă); povârniș. [Var.: pogorấș s.n.] – Coborî + suf. -âș.

coborat
COBORẤT^1 s.n. Faptul de a coborî. – V. coborî.

COBORẤT^2, -Ă, coborâți, -te, adj. 1. Care a fost dat jos de pe o înălțime sau dintr-un vehicul, 2. (Despre mercurul termometrului) Care nu s-a înălțat, indicând temperatură scăzută. ♦ (Despre temperatură) Scăzut. 3. (Despre glas) Puțin intens; scăzut. – V. coborî.

coborator
COBORÂTÓR, -OÁRE, coborâtori, -oare, adj. 1. Care coboară. ♦ Înclinat. 2. (Adesea substantivat) Care se trage din...; descendent, urmaș (al lui...). – Coborî + suf. -tor.

cobori
COBORÎ, cobór, vb. IV. 1. Intranz., refl. și tranz. A (se) da jos dintr-un loc ridicat sau dintr-un vehicul. ♢ Expr. (Tranz.) A coborî ochii (sau privirea) = a privi în jos, în pământ (de rușine, de timiditate etc.). ♦ A (se) deplasa în jos, pe o pantă, pe un loc înclinat. ♦ Intranz. A zbura spre pământ, a veni în jos din înălțime. ♦ Intranz. (Despre soare, lună) A apune. ♦ Fig. (Pop.) A renunța la domnie, la tron; a abdica. 2. Intranz. Fig. (Despre întuneric, noapte, ceață etc.) A se lăsa, a cădea; a sosi. 3. Intranz. (Despre coloana de mercur a termometrului, p. ext. despre termometru, temperatură etc.) A scădea (indicând răcirea timpului, atenuarea sau dispariția febrei etc.). 4. Tranz. A schimba înălțimea glasului, trecând la un registru mai profund; a vorbi, a cânta cu glas mai puțin intens, mai scăzut. 5. Intranz. și refl. A-și avea originea, a se trage din... 6. Refl. Fig. A se înjosi. [Var.: pogorî vb. IV.] – Cf. p o g o r î.

cobra
CÓBRĂ, cobre, s.f. Șarpe veninos care trăiește în Africa și în sudul Asiei, caracterizat printr-un gât foarte lățit, cu pete negre mărginite cu alb, semănând cu niște ochelari; șarpe-cu-ochelari (Naja naja). – Din fr. cobra.

cobur
COBÚR, coburi, s.m. (Pop.) Toc de piele atârnat de șa, în care se purta de obicei pistolul. – Din tc. kubur, ucr., bg. kobur.

cobuz
COBÚZ, cobuze, s.n. 1. Specie de fluier sau de caval. 2. Instrument muzical cu coarde asemănător cu lăuta. – Din tc. kopuz, (înv.) kobuz.

cobzar
COBZÁR, cobzari, s.m. 1. Lăutar care cântă din cobză. 2. (Entom.; reg.) Scripcar (2).- Cobză + suf. -ar.

cobza
CÓBZĂ, cobze, s.f. Instrument muzical cu coarde, asemănător cu chitara, având cutia de rezonanță foarte bombată, folosit mai ales la acompaniament (prin ciupirea coardelor). ♢ Expr. (Fam.; adverbial) A lega (pe cineva) cobză = a lega (pe cineva) strâns (de mâini și de picioare). – Din ucr., rus., pol. kobza.

cobzisoara
COBZIȘOÁRĂ, cobzișoare, s.f. Diminutiv al lui cobză. – Cobză + suf. -ișoară.

coc
COC^1, coci, s.m. Bacterie sferică, izolată sau grupată împreună cu altele în formă de lanț, de ciorchine etc. – Din fr. coccus.

COC^2, cocuri, s.n. Pieptănătură femeiască cu părul strâns sau împletit și răsucit la ceafă sau în creștetul capului; conci. – Din fr. coque [de cheveux].

coca
CÓCA s.m. invar. Arbust din America de Sud, din ale cărui frunze se extrage cocaina (Erythroxylon coca). – Din fr. coca.

cocacola
COCA-CÓLA s.f. Băutură răcoritoare preparată din zahăr caramel, semințe și frunze de cola (din care s-a extras substanța toxică). – Din engl. coca-cola.

cocaina
COCAÍNĂ s.f. (Farm.) Alcaloid extras din frunzele de coca, întrebuințat ca anestezic local și ca stupefiant. – Din fr. cocaïne.

cocainism
COCAINÍSM s.n. (Med.) Intoxicație acută cu cocaină. [Pr.: -ca-i-] – Din fr. cocaïnisme.

cocainoman
COCAINOMÁN, -Ă, cocainomani, -e, s.m. și f. Persoană care folosește sistematic cocaina ca stupefiant. [Pr.: -ca-i-] – Din fr. cocaïnomane.

cocainomanie
COCAINOMANÍE s.f. Obișnuință morbidă de a folosi cocaina ca stupefiant; viciul cocainomanului. [Pr.: -ca-i-] – Din fr. cocaïnomanie.

cocarda
COCÁRDĂ, cocarde, s.f. Insignă sau panglică (de obicei în culorile naționale) purtată de militari la chipiu sau de civili la piept în anumite împrejurări solemne. ♦ Emblemă care reprezintă un partid, un curent etc. ♦ Floare artificială pe care o poartă la piept nuntașii. – Din fr. cocarde.

coca
CÓCĂ^3 s.f. (În graiul copiilor sau ca termen dezmierdător cu care ne adresăm lor) Copil mic. – Creație infantilă. Cf. scr. k o k a, it. c u c c o.

CÓCĂ^1 s.f. Aluat (pentru produse de panificație, de patiserie). ♢ Expr. (Fam.) A se face cocă = a se îmbăta foarte tare. ♦ Pastă cleioasă făcută din făină amestecată cu apă și întrebuințată la lipit (hârtie); pap. – Et. nec.

CÓCĂ^2, coci, s.f. 1. Structură a fuzelajului unui avion, formată numai din pereți periferici. 2. Ansamblu format din scheletul unei nave și din învelișul ei exterior. – Din fr. coque.

cocator
COCĂTÓR, -OÁRE, cocători, -oare, s.m. și f. Persoană care prepară aluatul și supraveghează coptul într-o fabrică de pâine. – Coace + suf. -ător.

cocarja
COCÂRJÁ, cocârjez, vb. I. Refl. A se îndoi (de spate); a se gârbovi. [Var.: cocârjí vb. IV.] – Probabil din cârjă (sub influența lui cocoșa, încovoia).

cocarjat
COCÂRJÁT, -Ă, cocârjați, -te, adj. 1. (Despre oameni) Îndoit, adus de spate; gârbovit. 2. (Despre nas sau cioc) Coroiat, încovoiat. [Var.: cocârjít, -ă adj.] – V. cocârja.

cocarji
COCÂRJÍ vb. IV. v. cocârja.

cocarjit
COCÂRJÍT, -Ă adj. v. cocârjat.

cocarla
COCẤRLĂ, cocârle, s.f. Mică ciupercă comestibilă, cu pălăria galbenă-roșcată, cu gust și cu miros de usturoi (Marasmius scorodonius). – Et. nec.

coccidie
COCCÍDIE, coccidii, s.f. (Zool.; la pl.) Gen de protozoare parazite care trăiesc în celulele epiteliale ale unor animale; (și la sg.) protozoar aparținând acestui gen. – Din fr. coccidie.

coccigian
COCCIGIÁN, -Ă, coccigieni, -e, adj. (Anat.) De coccis, al coccisului. Regiune coccigiană. [Pr.: -gi-an] – Din fr. coccygien.

coccis
CÓCCIS, coccisuri, s.n. Os mic, triunghiular, de la extremitatea inferioară a sacrumului; noadă. – Din fr. coccyx.

cocean
COCEÁN, coceni, s.m. 1. Tulpina unor plante cultivate, mai ales a porumbului, folosită ca nutreț. 2. Știulete de porumb desfăcut de boabe, folosit adesea drept combustibil. 3. Mijlocul (tare al) unor fructe sau legume; cotor. – Din bg. kočan, scr. kočanj.

cocher
CÓCHER, cocheri, s.m. Rasă de câini de vânătoare cu părul lung și cu urechile mari, lăsate în jos; câine care face parte din această rasă. [Scris și: cocker] – Din engl. [wood]cocker, fr. cocker.

cochet
COCHÉT, -Ă, cocheți, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care caută să placă (unei persoane de sex opus) mai ales printr-o îmbrăcăminte îngrijită, căutată, printr-o comportare atrăgătoare; (despre manifestările oamenilor) care exprimă, trădează cochetărie. 2. (Despre obiecte) Drăgălaș, grațios, elegant, agreabil, plăcut. Interior cochet. – Din fr. coquet.

cocheta
COCHETÁ, cochetez, vb. I. Intranz. A căuta să placă, să atragă atenția, interesul, simpatia unei persoane (de sex opus) printr-un mod de comportare atrăgător; a schimba cu cineva vorbe curtenitoare. – Din fr. coqueter.

cochetarie
COCHETĂRÍE, cochetării, s.f. Purtare, atitudine, mod de a se îmbraca (atrăgător) prin care o persoană caută să placă (altei persoane de sex opus). – Din fr. coquetterie.

cochila
COCHÍLĂ s.f. v. cochilie.

cochilie
COCHÍLIE, cochilii, s.f. 1. Înveliș calcaros sau silicios al unor moluște, foraminifere etc. 2. Tipar metalic folosit la turnarea diferitelor piese de mașini, a lingourilor etc. [Var.: cochílă s.f.] – Din fr. coquille.

cochinchina
COCHINCHÍNA s.f. 1. Rasă de găini originară din China, cu penaj bogat, crescută pentru producția mare de carne. 2. Găină din rasa Cochinchina (1). – Din engl. Cochinchina.

cocie
COCÍE, cocii, s.f. (Înv. și reg.) Trăsură (ușoară). ♦ Căruță. [Acc. și: cócie] – Din scr. kočija, magh. kocsi.

cocina
CÓCINĂ, cocini, s.f. Adăpost sau coteț pentru porci. ♦ Cameră, locuință, foarte murdară și neîngrijită. – Din bg., scr. kočina.

cocioaba
COCIOÁBĂ, cocioabe, s.f. Casă mică, sărăcăcioasă, dărăpănată. – Et. nec.

cocioc
COCIÓC, cocioace, s.n. 1. Nămol vegetal amestecat cu bucăți de rădăcini de stuf și de papură (care formează mici insule plutitoare). 2. Baltă mică, izolată, în regiunea inundabilă a unei ape curgătoare, care nu-și poate împrospăta apa. [Pl. și: cociocuri] – Et. nec.

cociorba
COCIÓRBĂ s.f. v. cociorvă.

cociorva
COCIÓRVĂ, cociorve, s.f. Unealtă casnică compusă dintr-o placă de metal sau de lemn în formă de triunghi sau de semicerc, fixată la capătul unei cozi lungi, cu care se scoate jarul sau cenușa din cuptorul țărănesc de copt pâine. [Var.: cociórbă s.f.] – Din rus. kocerga, ucr. kocerha.

coclauri
COCLÁURI s.n. pl. Locuri neumblate sau puțin umblate, pustii, îndepărtate; locuri prăpăstioase. [Pr.: -cla-uri] – Et. nec.

cocleala
COCLEÁLĂ, cocleli, s.f. 1. Strat de carbonat de cupru, de culoare verde, toxic, care se formează pe suprafața obiectelor de aramă. 2. Gust specific neplăcut al mâncărurilor ținute în vase de aramă nespoite. ♦ Senzație neplăcută în gură, ca de aramă coclită. – Cocli + suf. -eală.

coclet
COCLÉȚ, coclețe, s.n. Pane a ițelor războiului de țesut prin care se trec firele de urzeală. – Et. nec.

cocli
COCLÍ, pers. 3 coclește, vb. IV. 1. Refl. și intranz. (Despre obiecte de aramă) A se acoperi cu un strat de cocleală (1). ♦ (Despre alte obiecte metalice) A se oxida. 2. Refl. (Despre mâncăruri) A căpăta sau a avea cocleală (2). – Cf. bg. k o t l j a s v a m.

coclire
COCLÍRE s.f. Acțiunea de a (se) cocli. – V. cocli.

coclit
COCLÍT, -Ă, cocliți, -te, adj. 1. (Despre obiecte de aramă) Acoperit cu cocleală (1). ♦ (Despre obiecte metalice) Oxidat. 2. (Despre mâncăruri) Care a căpătat cocleală (2). ♦ (Despre gură) Cu o senzație neplăcută, amară, ca de aramă coclită. ♦ (Despre gust) Specific coclelii; amar. – V. cocli.

cocoana
COCOÁNĂ s.f. v. cucoană.

cocoara
COCOÁRĂ s.f. v. cocor.

cocoasa
COCOÁȘĂ, cocoașe, s.f., 1. Deformație patologică a trunchiului unui om, care constă într-o curbură (posterioară, anterioară sau laterală) a coloanei vertebrale, a coastelor sau a sternului; gheb^1. 2. Protuberanță naturală pe spinarea unor animale, formată din rezerve de grăsime. – Cf. g o g o a ș ă.

cocoli
COCOLÍ, cocolesc, vb. IV. Tranz. (Pop. și fam.) 1. A înfofoli. 2. A îngriji pe cineva în mod exagerat. ♦ Refl. A se complăcea în alintări; a se alinta. – Et. nec.

cocolit
COCOLÍT, -Ă, cocoliți, -te, adj. (Pop. și fam.) 1. Îmbrăcat cu haine (prea) groase; înfofolit. 2. Care se bucură de îngrijiri exagerate. – V. cocoli.

cocolos
COCOLÓȘ, cocoloașe, s.n. Bucată dintr-o substanță căreia i s-a dat o formă aproape sferică; bulgăre, boț^1, ghemotoc. ♦ Bulgăre mic și compact de faină, de mălai etc. rămas întărit (și nefiert) într-o mâncare care nu a fost bine amestecată. [Pl. și: (m) cocoloși] – Probabil formație onomatopeică.

cocoloseala
COCOLOȘEÁLĂ, cocoloșeli, s.f. Cocoloșire. – Cocoloși + suf. -eală.

cocolosi
COCOLOȘÍ, cocoloșesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) face cocoloș, a (se) mototoli. 2. Tranz. A trece cu vederea sau a ascunde lipsurile, greșelile, faptele reprobabile ale cuiva. 3. Tranz. A răsfăța, a răzgâia. 4. Refl. și tranz. A (se) înfofoli. – Din cocoloș.

cocolosire
COCOLOȘÍRE, cocoloșiri, s.f. Acțiunea de a (se) cocoloși; cocoloșeală. – V. cocoloși.

cocon
COCÓN^1, coconi, s.m. 1. (Pop.) Termen de politețe care denumește un bărbat; domn. 2. (Înv. și pop.) Fiu, fecior (aparținând unor părinți din clasele sociale înalte). 3. (Înv. și reg.) Copil mic, abia născut, prunc. [Var.: cucón s.m., cónul s.m. art.] – Et. nec.

COCÓN^2, coconi, s.m. Înveliș protector făcut din fire foarte subțiri pe care le secretează larvele sau pupele unor insecte; spec. gogoașă. ♦ Înveliș protector făcut dintr-o substanță gelatinoasă care se solidifică și cu care iși înfășoară ouăle unele animale nevertebrate. – Din fr. cocon.

coconar
COCONÁR, coconari, s.m. 1. Arbore conifer ornamental cu coroana in formă de umbrelă, care crește în regiunea mediteraneană (Pinus pinea). 2. (La pl.) Semințele comestibile, de formă ovală și cu gust de alune, ale coconarului (1). – Din ngr. kukunári.

coconas
COCONÁȘ, coconași, s.m. (Înv. și pop.) Diminutiv al lui cocon^1. [Var.: cuconáș, conáș s.m.] – Cocon^1 + suf. -aș.

coconet
COCONÉT s.n. v. cuconet.

coconi
COCONÍ vb. IV v. cuconi.

coconita
COCONÍȚĂ s.f. v. cuconiță.

cocor
COCÓR, cocori, s.m. Pasăre migratoare cu ciocul ascuțit, cu gâtul și picioarele lungi, cu penele cenușii, cu o pată roșie pe cap (Grus grus). [Var.: cucór s.m., cocoáră, cucoáră s.f.] – Et. nec.

cocos
CÓCOS s.m. (În sintagmele) Nucă de cocos = fructul cocotierului, al cărui suc lăptos se întrebuințează ca hrană și a cărui coajă este folosită în industrie. Lapte de cocos = sucul lăptos al nucii de cocos. Ulei de cocos = substanță grasă obținută prin presarea miezului uscat al nucii de cocos. Unt de cocos = ulei de cocos supus

cocostarc
COCOSTẤRC, cocostârci, s.m. (Ornit.) Barză. – Contaminare între cocor și stârc.

cocos
COCÓȘ, (I, III, IV) cocoși, s.m., (II) cocoașe, s.n. I. S.m. Masculul găinii; pasăre domestică mai mare decât găina, cu o creastă roșie dezvoltată, cu cioc ascuțit și cu penele de diferite culori (Gallus bankiva domestica). ♢ Expr. Cânta cocoșul (într-o casă), se spune pentru a arăta că într-o familie dată bărbatul are cuvântul hotărâtor. Basm (sau poveste) cu cocoșul roșu = povestire, întâmplare fără sfârșit sau neadevărată. ♦ (Pop.) Nume dat masculilor unor păsări. ♢ Compuse: cocoș-de-munte sau cocoș-sălbatic = pasăre sălbatică de mărimea unui curcan, cu pene negre, pe piept verzi-albăstrui, cu ciocul puternic și puțin înconvoiat (Tetrao urogallus); cocoș-de-mesteacăn = pasăre sălbatică având coada în formă de liră, cu penajul masculului negru cu luciu metalic, iar al

cocosa
COCOȘÁ, cocoșez, vb. I. Refl. A se gheboșa; a se încovoia, a se gârbovi. ♦ Tranz. A face să capete cocoașă; a face să se încovoaie sub apăsarea unei greutăți. ♢ Expr. (Fam.) A cocoșa (pe cineva) în bătaie = a bate foarte tare (pe cineva). – Din cocoașă.

cocosar
COCOȘÁR, cocoșari, s.m. Pasăre din genul sturzilor, cu pene sure pe spate și castanii pe restul corpului, care vine la noi toamna (Turdus pilaris). – Din bg. kokošar.

cocosat
COCOȘÁT, -Ă, cocoșați, -te, s.m. și f. (Persoană) care are cocoașă; ghebos – V. cocoșa.

cocosel
COCOȘÉL, cocoșei, s.m. 1. Diminutiv al lui cocoș (I). ♢ Compus: cocoșel-de-câmp = plantă erbacee cu flori roșii-cărămizii; ruscuță (Adonis aestivalis). 2. (Fam.) Monedă franceză de aur (în valoare de 20 de franci) pe care este gravat un cocoș (I); p. gener. monedă de aur. 3. (Reg.; la pl.) Floricele (de mâncat). – Cocoș + suf. -el.

cocosesc
COCOȘÉSC, -EÁSCĂ, cocoșești, adj. De cocoș (I), al cocoșului. – Cocoș + suf. -esc.

cocoseste
COCOȘÉȘTE adv. În felul cocoșilor (I), ca cocoșii. [Var.: (reg.) cucoșéște adv.] – Cocoș + suf. -ește.

cocosneata
COCOȘNEÁȚĂ, cocoșnețe, s.f. (Ir.) Femeie cu pretenții, dar ridicolă prin purtări și îmbrăcăminte. – Probabil contaminare între cocoană (sau coconiță) și fâșneață.

cocota
COCÓTĂ, cocote, s.f. Femeie de moravuri ușoare; prostituată. – Din fr. cocotte.

cocotier
COCOTIÉR, cocotieri, s.m. Arbore tropical din familia palmierilor, cultivat mai ales pentru fructele sale comestibile (Cocos nucifera). [Pr.: -ti-er] – Din fr. cocotier.

cocota
COCOȚÁ, cocóț, vb. I. Tranz. și refl. A (se) urca pe ceva, a (se) așeza pe un loc mai ridicat. ♦ Fig. A promova într-un post sau la o situație nemeritată. [Prez. ind. și: cocoțez] – Et. nec.

cocs
COCS, cocsuri, s.n. Produs solid obținut din cărbunele de pământ, din reziduuri de petrol sau din gudroane prin încălzire la temperaturi înalte și întrebuințat ca materie primă sau combustibil în metalurgie, în industria chimică, în gospodărie etc. – Din germ. Koks.

cocsacaz
COCSACẤZ, cocsacâzuri, s.m. Plantă erbacee asemănătoare cu păpădia, cu rădăcina bogată în latex, din care se extrage cauciucul (Taraxacum kok-saghyz) [Var.: cocsagấz s.m.] – Din rus. kok-sagâz.

cocsagaz
COCSAGẤZ s.m. v. cocsacâz.

cocsare
COCSÁRE, cocsări, s.f. Cracare termică aplicată reziduurilor petroliere. – De la cocs.

cocserie
COCSERÍE, cocserii, s.f. Ansamblul instalațiilor sau secție într-o întreprindere în care se fabrică cocsul. – Cocs + suf. -erie. (după fr. cokerie).

cocsifica
COCSIFICÁ, cocsífic, vb. I. Tranz. A transforma cărbunele de pământ sau reziduurile de petrol în cocs. – Din cocs (după fr. cokéfier).

cocsificabil
COCSIFICÁBIL, -Ă, cocsificabili, -e, adj. (Despre cărbuni) Care se poate cocsifica. – Cocsifica + suf. -bil.

cocsificare
COCSIFICÁRE, cocsificări, s.f. Acțiunea de a cocsifica. – V. cocsifica.

cocsochimic
COCSOCHIMÍC, -Ă, cocsochimici, -ce, adj. Care aparține cocsochimiei, privitor la cocsochimie. – Cocs + chimic.

cocsochimie
COCSOCHIMÍE s .f. 1. Ramură a industriei care prelucrează cărbunele de pământ prin cocsificare. 2. Studiul prelucrării și transformării produșilor chimici obținuți din cărbuni prin cocsificare. – Cocs + chimie.

cocteil
CÓCTEIL, cocteiluri, s.n. 1. Băutură preparată dintr-un amestec de băuturi alcoolice (cu ingrediente). 2. Recepție de proporții mai modeste. [Scris și: cocktail] – Din engl., fr. cocktail.

coctiune
COCȚIÚNE, cocțiuni, s.f. (Fam.) Fierbere a frunzelor, florilor etc. ale unor plante medicinale în scopul extragerii principiilor active pe care le conțin; medicament astfel obținut. – Din fr. coction.

cocuta
COCÚȚĂ, cocuțe, s.f. Diminutiv al lui cocă^3; fetiță. – Cocă^3 + suf. -uță.

cod
COD^1 s.m. Pește marin din nordul Oceanului Atlantic, cu trei aripioare dorsale (Gadus morrhua). – Din engl. cod.

COD^2, coduri, s.n. 1. Act normativ care cuprinde o culegere sistematică de reguli juridice privitoare la o anumită ramură a dreptului. Cod penal. Codul muncii ♦ Ansamblu de reguli privind comportarea cuiva. 2. Sistem de semne sau de semnale convenționale care servește la transmiterea unui mesaj, a unei comunicări. ♢ Cod poștal = număr atribuit unei localități sau străzi. Cod de culori = sistem de notare prin culori a cifrelor care reprezintă parametrii principali ai rezistorilor și condensatoarelor. 3. (Biol.; în sintagma) Cod genetic = mecanism prin care se înregistrează, se conservă și se transmite informația ereditară. – Din fr. code.

coda
CÓDA^1 s.f. Parte finală a unei compoziții muzicale. ♦ Spec. Grup de note muzicale care încheie tema unei fugi. – Din it. coda.

CODÁ^2, codez, vb. I. Tranz. A transforma un text scris în limbaj obișnuit în grupe de semne, de litere sau de cifre, potrivit echivalențelor stabilite într-un cod^2 (2) – Din fr. coder.

codaj
CODÁJ, codaje, s.n. Codare. – Din fr. codage.

codalb
CODÁLB, -Ă, codalbi, -e, adj., s.m. I. Adj. 1. (Despre animale) Care are coada sau vârful cozii de culoare albă, iar restul de culoare mai închisă. 2. (Despre oameni) Cu părul blond; bălai. II. S.m. Pasăre răpitoare de zi de talie mare, cu coada albă (Haliaëtus albicilla). [Var.: (reg.) cudálb, -ă, adj.] – Coadă + alb(ă).

codan
CODÁN, -Ă, codani, -e, s.f., adj. 1. S.f. Fată tânără (cu cozi). 2. Adj. (Rar; despre animale) Care are coadă (lungă și stufoasă). – Coadă + suf. -an.

codare
CODÁRE, codări, s.f. Acțiunea de a coda^2; codaj. – V. coda^2.

codas
CODÁȘ, -Ă, codași, -e, s.m. și f., adj. (Persoană, grup de persoane, instituție etc.) care a rămas în urmă, se află printre ultimii în muncă, la învățătură, într-o competiție sportivă etc. – Coadă + suf. -aș.

codat
CODÁT, -Ă, codați, -te, adj. 1. (Despre animale) Cu coada lungă și stufoasă 2. (Despre ochi) Prelung, migdalat. – Coadă + suf. -at.

codalbel
CODĂLBÉL, -EÁ, codălbei, -ele, adj. (Reg.) Diminutiv al lui codalb. – Codalb + suf. -el.

codalbi
CODĂLBÍ, codălbesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și reg.; în expr.) A o codălbi = a nu izbuti, a nu reuși; a o păți. – Din codalb.

codalbita
CODĂLBÍȚĂ, codălbițe, s.f. Pasăre cu penele multicolore, cu coada albă și neagră, care se hrănește cu insecte (Lanius collurio). – Codalb + suf. -iță.

codanel
CODĂNÉL, codănei, s.m. (Rar) Copil mic; băiețaș. – Codan + suf. -el.

codanica
CODĂNÍCĂ, codănele, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui codană (v. codan); codăniță. – Codan + suf. -ică.

codanita
CODĂNÍȚĂ, codănițe, s.f. (Reg.) Codănică. – Codan + suf. -iță.

codarla
CODẤRLĂ, codârle, s.f. 1. Partea dinapoi, mobilă, a unui car sau a unei căruțe, în care se pune de obicei nutreț pentru animalele de tracțiune. 2. Fig. (Fam.) Partea de la coadă a unei cete, a unui stol de păsări etc. [Var.: (reg.) codírlă s.f.] – Coadă + suf. -ârlă.

codeala
CODEÁLĂ, codeli, s.f. Codire. – Codi + suf. -eală.

codeina
CODEÍNĂ s.f. Alcaloid extras din opiu și întrebuințat ca medicament pentru înlăturarea sau calmarea temporară a tusei. – Din fr. codéine.

codex
CÓDEX s.n. v. codice.

codi
CODÍ, codesc, vb. IV. Refl. A sta la îndoială, a șovăi, a ezita să facă ceva. ♦ A se da înapoi de la ceva, a se feri de ceva. – Din coadă.

codice
CÓDICE, codice, s.n. 1. Reunire de table cerate, reprezentând cea mai veche formă de carte la romani. 2. Culegere (manuscrisă) de legi, de documente medievale sau, p. ext. de orice texte vechi (medievale), de obicei cu conținut variat [Var: códex, codexuri, s.n.] – Din lat. codex, -icis.

codicil
CODICÍL, codicile, s.n. Act întocmit în formă testamentară prin care se modifică sau se completează conținutul inițial al unui testament. – Din fr. codicille, lat. codicillus.

codicologie
CODICOLOGÍE s.f. Știință specială a istoriei care studiază manuscrisele din punctul de vedere al obiectului în sine și nu al textului. – Din fr. codicologie.

codifica
CODIFICÁ, codífic, vb. I. Tranz. A sistematiza și a reuni într-un cod^2 normele juridice care se referă la o anumită ramură a dreptului. – După fr. codifier.

codificare
CODIFICÁRE, codificări, s.f. Acțiunea de a codifica. – V. codifica.

codificator
CODIFICATÓR, -OÁRE, codificatori, -oare, adj. (Rar) Care codifică. – Din fr. codificateur.

codina
CÓDINĂ s.f. (Pop.) 1. Lână de calitate inferioară, tunsă de pe capul, picioarele și coada oilor. 2. Grâu de calitate inferioară, amestecat cu multe corpuri străine – Coadă + suf. -ină.

codinit
CODINÍT s.n. Tundere a lânii din jurul ugerului și de pe coada oii la fătare și în perioada alăptării. – De la codină.

codire
CODÍRE s.f. Acțiunea de a se codi; ezitare, șovăială, codeală. – V. codi.

codirector
CODIRÉCTOR, codirectori, s.m. Persoană care conduce împreună cu alta (sau cu altele), în calitate de director, o întreprindere, o instituție, o publicație etc. – Din fr. codirecteur.

codirisca
CODIRÍȘCĂ s.f. v. codiriște.

codiriste
CODIRÍȘTE, codiriști, s.f. (Pop.) Coadă de bici. [Var.: codiríșcă s.f.] – Contaminare între coadă și toporiște.

codirla
CODÍRLĂ s.f. v. codârlă.

codism
CODÍSM s.n. (Ieșit din uz) Tendință de negare a importanței teoriei revoluționare și a rolului conducător al partidului comunist în lupta pentru instaurarea dictaturii proletariatului. – Coadă + suf. -ism. (după rus. hvostizm).

codist
CODÍST, -Ă, codiști, -ste, s.m. și f. (Ieșit din uz) Adept al codismului. – Coadă + suf. -ist (după rus. hvostist).

codita
CODÍȚĂ, codițe, s.f. 1. Diminutiv al lui coadă. ♦ Semn grafic care intră în alcătuirea unor litere. 2. Fig. Om lipsit de caracter și personalitate, care servește ca unealtă a cuiva; codoș (2). 3. (În legătură cu o știre, un zvon) Adaos, înfloritură, exagerare. – Coadă + suf. -iță.

codobatura
CODOBÁTURĂ, codobaturi, s.f. Pasăre migratoare mică, cenușie, cu coada lungă, în veșnică mișcare, care trăiește pe lângă ape; prundar, prundaș (Motacilla alba). – Lat. *codabattula.

codobelc
CODOBÉLC, codobelci, s.m. Nume dat melcului în unele jocuri de copii. – Contaminare între codoberc (puțin folosit „fără coadă” <coadă + berc) și melc.

codos
CODÓȘ, -OÁȘĂ, codoși, -oașe, s.m. și f. (Peior.) 1. Persoană care mijlocește prostituția; proxenet. 2. Codiță (2). – Din tc. kodoș.

codosca
CODÓȘCĂ, codoște s.f. (Peior.) Femeie care mijlocește practicarea prostituției. – Codoș + suf. -că.

codosenie
CODOȘÉNIE, codoșenii, s.f. (Peior.) Faptul de a codoși; comportare de codoș. – Codoș + suf. -enie.

codosi
CODOȘÍ, codoșesc, vb. IV. Intranz. (Peior.) A face pe codoșul; a practica ocupația de codoș. – Din codoș.

codosie
CODOȘÍE s.f. (Peior.) Ocupația codoșului; proxenetism. – Codoș + suf. -ie.

codrean
CODREÁN, -Ă, codreni, -e, adj., s.m. și f. (Rar) 1. Adj. Care aparține codrului, privitor la codru; din codru; codresc. 2. S.m și f. Pădurean. – Codru + suf. -ean.

codresc
CODRÉSC, -EÁSCĂ, codrești, adj. (Rar) Codrean. – Codru + suf. -esc.

codros
CODRÓȘ, codroși, s.m. Gen de păsări migratoare mici, cântătoare, cu penajul cenușiu roșiatic și cu coada lungă, roșie (Phoenicurus); pasăre de acest gen. – Coadă + roșu.

codru
CÓDRU, codri, s.m. 1. Pădure (mare, deasă, bătrână). ♢ Loc. adv. Ca în codru = nestingherit, fără să-i pese de nimeni și de nimic; foarte tare. 2. Bucată mare de pâine, de mămăligă etc. – Din lat. *quodrum (= quadrum).

codrulet
CODRULÉȚ, codrulețe, s.n. Diminutiv al lui codru; codruț. – Codru + suf. -(u)leț.

codrut
CODRÚȚ, codruți, s.m. Codruleț. – Codru + suf. - uț.

coechipier
COECHIPIÉR, -Ă, coechipieri, -e, s.m. și f. Membru al unei echipe de muncă sau al unei echipe sportive, considerat în raport cu ceilalți membri ai echipei. [Pr. : -pi-er] – Din fr. coéquipier.

coeducatie
COEDUCÁȚIE s.f. Educație a băieților la un loc cu fetele în școli mixte. – Din fr. coéducation.

coeficient
COEFICIÉNT, coeficienți, s.m. 1. Element constant într-o expresie matematică, care multiplică o mărime variabilă. 2. Mărime care indică sau caracterizează o anumită proprietate a unui corp sau a unei substanțe și care este constantă pentru acel corp sau pentru aceea substanță în condiții determinate. 3. Mărime relativă care exprimă raportul dintre doi indicatori, arătând câte unități din indicatorul raportat revin la o unitate din indicatorul luat ca bază de raportare. [Pr.: -ci-ent] – Din fr. coefficient.

coenzima
COENZÍMĂ, coenzime, s.f. (Biochim.) Componentă activă și termostabilă a unei enzime; coferment. – Din fr. coenzyme.

coercibil
COERCÍBIL, -Ă, coercibili, -e, adj. (Despre gaze) Care poate fi comprimat și reținut într-un spațiu oarecare. – Din fr. coercible.

coercitiv
COERCITÍV, -Ă, coercitivi, -e, adj. (Livr.) Care are puterea, dreptul de a constrânge. – Din fr. coercitif.

coercitie
COERCÍȚIE s.f. (Livr.) Măsură de constrângere aplicată cuiva pentru a-l face să-și îndeplinească o obligație. – Din fr. coercition.

coerede
COERÉDE, coerezi, s.m. (Jur.) Persoană care moșteneste împreună cu alții pe cineva, considerată în raport cu aceștia; comoștenitor. – Din lat. coheres, -edis.

coerent
COERÉNT, -Ă, coerenți, -te, adj. 1 Care se compune din elemente strâns legate (și armonizate) între ele; închegat. 2. (Fiz.; despre unde) Care are aceeași lungime și diferențe de fază constante în timp. [Var. : coherent, -ă adj.] – Din fr. coherent, lat. cohaerens, -ntis.

coerenta
COERÉNȚĂ, coerențe, s.f. 1. Legătură strânsă (și armonioasă) între părțile sau elementele unui întreg. 2. (Fiz.) Proprietatea mai multor unde de a avea aceeași lungime și diferențe de fază constante în timp.[Var. : coherénță s.f.] – Din lat. cohaerentia, fr. cohérence.

coexista
COEXISTÁ, coexíst, vb. I. Intranz. A exista în același timp sau împreună cu altcineva sau cu altceva. – Din fr. coexister.

coexistent
COEXISTÉNT, -Ă, coexistenți, -te, adj. Care există în același timp sau împreună cu altcineva sau cu altceva. – Din fr. coexistant.

coexistenta
COEXISTÉNȚĂ, coexistențe, s.f. Existența simultană a mai multor lucruri, ființe, fenomene. ♢ Coexistență pașnică = principiu de bază al relațiilor internaționale dintre state cu sisteme sociale diferite, potrivit căruia aceste state se angajează să trăiască în pace și să rezolve litigiile dintre ele fără a apela la forța armată – Din fr. coexistence

coeziune
COEZIÚNE, coeziuni, s.f. 1. Proprietate a elementelor constitutive ale substanțelor solide, lichide și gazoase de a se menține unite, datorită forțelor care se exercită între atomii sau între moleculele lor. 2. Fig. Legătură internă strânsă. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. cohésion.

cofa
CÓFĂ, cofe, s.f. Vas de formă (relativ) cilindrică, făcut din doage de brad, cu o toartă, în care se ține la țară apa de băut; doniță; p. ext. conținutul unui astfel de vas. ♢ Expr. (Fam.) A pune (sau a băga pe cineva) în cofă = a întrece pe cineva (prin pricepere, prin viclenie); a înfunda. A ploua (sau a turna) cu cofa (sau ca din cofă) = a ploua foarte tare, torențial. – Cf. bg., scr. k o f a.

cofaiel
COFĂIÉL, cofăiele, s.n.(Reg.) Cofiță. [Pr.: -fă-iel] – Cofei + suf. -el.

cofaies
COFĂIÉȘ, cofăieșe, s.n. (Reg.) Cofiță. [Pr.: -fă-ieș] – Cofei + suf. -aș.

cofei
COFÉI, cofeie, s.n. (Reg.) Cofă mai joasă și mai largă. – Cofă + suf. -ei.

cofeina
COFEÍNĂ s.f. v. cafeină.

coferment
COFERMÉNT, cofermenți, s.m. (Biochim.) Coenzimă. – Din fr. coferment.

cofetar
COFETÁR, cofetari, s.m. Persoană care face sau vinde produse de cofetărie. – Cofet (sg. înv. al lui cofeturi) + suf. -ar.

cofetareasa
COFETĂREÁSĂ, cofetărese, s.f. Femeie care face sau vinde produse de cofetărie^1. – Cofetar + suf. -easă.

cofetarie
COFETĂRÍE^1, cofetării, s.f. Local în care se fac, se consumă și se vând dulciuri (prăjituri, bomboane, înghețată etc.). – Cofet (sg. înv. al lui cofeturi) + suf. -ărie.

COFETĂRÍE^2 s.f. Meseria cofetarului. – Cofetar + suf. -ie.

cofeturi
COFÉTURI s.n. pl. Diverse sortimente de bomboane, de zaharicale etc. – Din ngr. ko[n]féta.

cofita
COFÍȚĂ, cofițe, s.f. Diminutiv al lui cofă; cofăiel, cofăieș. – Cofă + suf. -iță.

coflesi
COFLEȘÍ, pers. 3 cofleșește, vb. IV. Refl. (Pop. : despre fructe) A se muia, a se fleșcăi. – Lat. *conflexire „a încovoia”.

cofochirurgie
COFOCHIRURGÍE s.f. (Med.) Chirurgie pentru înlăturarea surdității. – Din fr. cophochirurgie.

cofoza
COFÓZĂ, cofoze, s.f. (Med.) Anacuzie. – Din fr. cophose.

cofra
COFRÁ, cofrez, vb. I. Tranz. A turna un material de construcție fluid într-un cofraj. – Din fr. coffrer.

cofraj
COFRÁJ, cofraje, s.n. Tipar (din lemn sau de metal) în care se toarnă un material de construcție în stare fluidă pentru a se întări după forma dorită. – Din fr. coffrage.

cofrare
COFRÁRE s.f. Acțiunea de a cofra. – V. cofra.

cofrat
COFRÁT, -Ă, cofrați, -te, adj. (Despre materiale de construcție fluide) Care a fost turnat într-un cofraj. – V. cofra.

cofret
COFRÉT, cofrete, s.n. Un fel de firidă închisă cu o ușă metalică, în care sunt grupate siguranțele unei instalații de curent electric de putere relativ mică – Din fr. coffret.

cogeamite
COGEÁMITE adj. invar. (Pop.) Foarte mare, foarte înalt; coșcogea, coșcogeamite. [Var.: cogémite, gogeámite adj. invar.] – Din scr. kódžamiti, bg. kodjamiti.

cogemite
COGÉMITE adj. invar. (Pop.) Foarte mare, foarte înalt. – V. cogeamite.

cogenerational
COGENERAȚIONÁL, -Ă, cogeneraționali, -e, adj. (Rar) Din aceeași generație. [Pr.: -ți-o-] – Co + generație + suf. -onal.

cogestiune
COGESTIÚNE, cogestiuni, s.f. Gestiune ținută în comun de mai multe persoane. [Pr.: -ti-u-] – Co + gestiune (după fr. cogestion).

cognitiv
COGNITÍV, -Ă, cognitivi, -e, adj. (Livr.) Care aparține cunoașterii, privitor la cunoaștere, capabil de a cunoaște. – Din fr. cognitif.

cognoscibil
COGNOSCÍBIL, -Ă, cognoscibili, -e, adj. (Fil.) Care poate fi cunoscut. – Din lat. cognoscibilis.

cognoscibilitate
COGNOSCIBILITÁTE s.f. (Fil.) Însușirea de a fi cunoscut. – Din fr. cognoscibilité

cohalm
COHÁLM, cohalmuri, s.n. (Reg.) Câmp; ogor. – Cf. magh. k o h a l o m „deal pietros, stâncă, grămadă de pietre”.

coherent
COHERÉNT, -Ă adj. v. coerent.

coherenta
COHERÉNȚĂ s.f. v. coerență.

cohorta
COHÓRTĂ, cohorte, s.f.(La romani) Unitate de infanterie egală cu a zecea parte dintr-o legiune. ♦ Fig. Mulțime, ceată. – Din lat. cohors, -tis.

coi
COI, coaie, s.n. (Pop.) Testicul. – Lat. coleus.

coif
COIF, coifuri, s.n. Acoperământ de metal sau de piele pentru protecția capului, purtat în trecut de unii ostași în timpul luptei. ♦ Caschetă de hârtie în formă de bicorn, cu care se joacă copiii, care se poartă ocazional pentru a proteja capul de soare etc. – Lat. cofea.

coincide
COINCÍDE, pers. 3 coincíde, vb. III. Intranz. 1. (Despre evenimente, fenomene etc.) A se petrece simultan, a se produce în același loc. 2. A fi identic, a se potrivi întocmai. ♦ (Despre linii, figuri, suprafețe) A se suprapune perfect. [Pr.: co-in-] – Din fr. coïncider, it. coincidere.

coincident
COINCIDÉNT, -Ă, coincidenți, -te, adj. (Rar) Care coincide. [Pr. : co-in-] – Din fr. coïncident.

coincidenta
COINCIDÉNȚĂ, coincidențe, s.f. Faptul de a coincide; potrivire (întâmplătoare) a două lucruri, evenimente, fapte etc. [Pr. : co-in-] – Din fr. coïncidence.

coinculpat
COINCULPÁT, -Ă, coinculpați, -te, s.m. și f. Inculpat împreună cu alții în aceeași infracțiune penală. [Pr.: co-in-] – Din fr. coinculpé.

coinstigator
COINSTIGATÓR, -OÁRE, coinstigatori, -oare, s.m. și f. Instigator împreună cu alții la săvârșirea unei infracțiuni. [Pr.: co-in-] – Co + instigator.

cointeresa
COINTERESÁ, cointeresez, vb. I. Tranz. A face ca cineva să fie interesat într-o acțiune comună împreună cu altul (sau cu alții); a stimula interesul cuiva pentru ceva (prin recompense materiale sau morale). [Pr. : co-in-] – Din cointeresat (derivat regresiv). Cf. fr. c o i n t e r e s s e r.

cointeresare
COINTERESÁRE, cointeresări, s.f. Acțiunea de a cointeresa și rezultatul ei. [Pr. : co-in-] – V. cointeresa.

cointeresat
COINTERESÁT, -Ă, cointeresați, -te, adj. Care este interesat împreună cu altul (sau cu alții) într-o acțiune comună (din care are ceva de câștigat). [Pr. : co-in-] – Din fr. cointeresé.

coiot
COIÓT, coioți, s.m. Mamifer carnivor din America, asemănător cu lupul și cu șacalul (Canis latrans). [Pr.: co-iot] – Din fr. coyote.

coit
COÍT, coituri, s.n. Împreunare sexuală. – Din lat. coitus, fr. coït.

cojeala
COJEÁLĂ, cojeli, s.f. Cojire; (concr.) ceea ce se desprinde prin cojire. – Coji + suf. -eală.

coji
COJÍ, cojesc, vb. IV. 1. Tranz. A curăța de coajă legume, fructe etc. 2. Refl. (Despre răni cicatrizate, despre pielea arsă de soare) A se curăța de coji; a se descuama. 3. Refl. (Despre pereți și despre tencuiala sau varul de pe ei) A se degrada (la suprafață) prin umflare, crăpare etc. din cauza condițiilor de mediu; a se coșcovi. – Din coajă.

cojire
COJÍRE, cojiri, s.f. Acțiunea de a (se) coji; cojeală. – V. coji.

cojit
COJÍT, -Ă, cojiți, -te, adj. 1. (Despre legume, fructe etc.) Care a fost curățat de coajă. 2. (Despre piele) de pe care s-au luat sau au căzut coji; descuamat. 3. (Despre pereți și despre varul sau tencuiala de pe pereți) Degradat (la suprafață) prin umflare, crăpare etc. din cauza condițiilor de mediu; coșcovit, scorojit. – V. coji.

cojitor
COJITÓR, cojitoare, s.n. Instrument sau mașină cu care se execută descojirea trunchiurilor de arbori. – Coji + suf. -tor.

cojita
COJÍȚĂ, cojițe, s.f. Diminutiv al lui coajă. – Coajă + suf. -iță.

cojoaca
COJOÁCĂ s.f. v. cojoc.

cojoaica
COJOÁICĂ, cojoaice, s.f. (Ornit.; reg.) Scorțărel. – Coajă + suf. -oaică.

cojoc
COJÓC, cojoace, s.n. 1. Obiect de îmbrăcăminte făcut din piele de oaie prelucrată cu mițe cu tot, care se poartă mai ales la țară ca palton (cu blana înăuntru). ♢ Expr. Iarnă cu șapte cojoace = iarnă foarte grea. A scutura (cuiva) cojocul sau a i se face (cuiva) pielea cojoc = a bate sau a fi bătut (zdravăn). A nu mai întreba (pe cineva) de ce-i e cojocul = a lua (pe cineva) repede, a nu-l mai lasa să se gândească. A-și teme (sau a-și păzi) cojocul = a fi precaut, a evita cu prudență riscurile. 2. Pătură de bumbac bine presată, obținută în filaturile de bumbac. [Var. : (reg.) cojoácă s.f.] – Din sl. kožuhŭ.

cojocar
COJOCÁR, cojocari, s.m. Bărbat care lucrează sau vinde cojoace, căciuli etc. – Cojoc + suf. -ar.

cojocareasa
COJOCĂREÁSĂ, cojocărese, s.f. 1. Femeie care lucrează sau vinde cojoace, căciuli etc. 2. Nevastă de cojocar. – Cojocar + suf. -easă.

cojocaresc
COJOCĂRÉSC, -EÁSCĂ, cojocărești, adj. Care aparține cojocarului sau cojocăriei, privitor la cojocar sau la cojocărie. – Cojocar + suf. -esc.

cojocarie
COJOCĂRÍE 1 s.f. Meseria cojocarului. – Cojocar + suf. -ie.

COJOCĂRÍE^2, cojocării, s.f. Atelier unde se lucrează cojoace, căciuli etc.; prăvălia în care se vând aceste obiecte. – Cojoc + suf. -ărie.

cojocel
COJOCÉL, cojocele, s.n. Diminutiv al lui cojoc; cojoc (1) scurt, fără mâneci; pieptar, bundiță. – Cojoc + suf. -el.

col
COL, coluri, s.n. (Anat.) Parte mai îngustă, mai strâmtă a unui organ sau a unui os. – Din fr. col.

cola
COLA^1 s.f. invar. Arbore tropical cu fructe albe sau roșii de forma unei nuci, care conțin alcaloizi stimulanți (Cola nitida). – Din fr. cola, kola.

CÓLA^2 s.f. 1. Băutura răcoritoare cu extract de cola^1. 2. (Eliptic) Sticlă, pahar etc. cu cola^2 (1). – Din engl. [coca] cola.

COLÁ^3, colez, vb. I. Tranz. și refl. (Franțuzism) 1. Tranz. și refl. A (se) combina, a (se) asorta. 2. Refl. A trăi în concubinaj. 3. Refl. (Despre îmbrăcăminte) A se lipi de corp. – Din fr. coller.

colabora
COLABORÁ, colaborez, vb. I. Intranz. 1. A participa alături de alții la realizarea unei acțiuni sau a unei opere care se efectuează în comun. 2. A publica o lucrare într-un periodic sau într-o culegere. – Din fr. collaborer.

colaborare
COLABORÁRE, colaborări, s.f. Acțiunea de a colabora și rezultatul ei. ♢ Loc. adv. În colaborare (cu...) = participând activ, printr-o contribuție efectivă, la o muncă în comun; împreună (cu...). – V. colabora.

colaborator
COLABORATÓR, -OÁRE, coaboratori, -oare, s.m. și f. Persoană care colaborează (la o acțiune, la o lucrare, la o publicație). – Din fr. collaborateur.

colaborationism
COLABORAȚIONÍSM s.n. Atitudine sau politică de trădare a intereselor propriei țări, specifică celor care au colaborat cu ocupanții străini. [Pr. : -ți-o-] – Din colaboraționist.

colaborationist
COLABORAȚIONÍST, -Ă, colaboraționiști, -ste, s.m. și f. Adept, partizan al colaboraționismului. [Pr. : -ți-o-] – Din fr. collaborationniste.

colac
COLÁC, colaci, s.m. 1. Un fel de pâine, de obicei în formă de inel, împletită din mai multe suluri de cocă. ♢ Colaci domnești = daruri obligatorii trimise domniei de orașele din Țara Românească și din Moldova. ♢ Expr. A se face colac = a se așeza, a se culca cu corpul încolăcit. Colac peste pupăză = se zice când la un necaz sau la o nenorocire se adaugă un alt necaz sau o altă nenorocire. A umbla după (sau a aștepta) colaci calzi = a umbla după (sau a aștepta) lucruri bune, plăcute și venite de-a gata. A aștepta (sau a primi pe cineva) cu colaci calzi = a face (cuiva) o primire bună. 2. Obiect de metal, de lemn, de cauciuc etc. de formă inelară. ♢ Colac de salvare = inel de plută sau de cauciuc umflat cu aer, cu ajutorul căruia o persoană (naufragiată) se poate menține deasupra apei; centură de salvare. ♦ Împrejmuire de piatră sau de lemn în jurul unei fântâni; ghizd. 3. Rotocol de fum (de țigară). – Din sl. kolačĩ.

colagen
COLAGÉN s.n. (Biol.) Proteină care se găsește în țesutul conjunctiv, osos și cartilaginos și care prin fierbere se transformă în gelatină. ♢ (Adjectival) Țesut colagen. – Din fr. collagène.

colagenoza
COLAGENÓZĂ, colagenoze, s.f. Boală caracterizată prin proliferarea colagenului în țesutul conjunctiv. – Din fr. collagénose.

colagog
COLAGÓG, -Ă, colagogi, -ge, adj., s.n. (Med.) (Substanță) care favorizează evacuarea bilei în duoden. – Din fr. cholagogue.

colaj
COLÁJ, colaje, s.n. Procedeu artistic care constă în compunerea unui tablou prin lipirea laolaltă a unor elemente eterogene; p. ext. tablou realizat prin acest procedeu. – Din fr. collage.

colan
COLÁN, colane, s.n. 1. Salbă, șirag purtat la gât ca podoabă. ♦ Colier cu decorații purtat la gât ca distincție. 2.Cingătoare împodobită, purtată îndeosebi de femei. – Din tc. kolan.

colant
COLÁNT, -Ă, colanți, -te, adj., s.m. pl. 1. Adj. (Despre îmbrăcăminte) Strâns lipit de corp. 2. S.m. pl. Dres^3 (1). – Din fr. collant.

colaps
COLÁPS, colapsuri, s.n. Insuficiență circulatorie periferică, manifestată prin pierderea oricărei forțe, scăderea bruscă a tensiunii arteriale, puls rapid și foarte slab etc. [Acc. și: cólaps] – Din lat., fr. collapsus.

colapsoterapie
COLAPSOTERAPÍE s.f. (Med.) Tratament al anumitor forme de tuberculoză prin presarea unui plămân pentru a-l pune în repaus. – Din fr. colapsothérapie.

colare
COLÁRE, colări, s.f. (Acțiunea) de a (se) cola^3. – V. cola^3.

colargol
COLARGÓL s.n. (Farm.) Antiseptic preparat dintr-o soluție apoasă de argint coloidal. – Din fr. collargol.

colastra
COLÁSTRĂ s.f. v. coraslă.

colastru
COLÁSTRU s.m. v. coraslă.

colat
COLÁT, -Ă, colați, -te, adj. 1. Care este combinat sau asortat. 2. Care trăiește în concubinaj. 3. (Despre îmbrăcăminte) Care este lipit de corp. – V. cola^3.

colateral
COLATERÁL, -Ă, colaterali, -e, adj. Lăturalnic; subordonat, secundar. ♦ (Despre rude, grade de rudenie) Care unește între ei pe frați și surori (și pe descendenții acestora). – Din fr. collatéral, lat. collateralis.

colatitudine
COLATITÚDINE, colatitudini, s.f. (Astron.) Complementul latitudinii unui punct de pe sfera terestră sau cerească. – Co- + latitudine (după fr. collatitude).

colationa
COLAȚIONÁ, colaționez, vb. I. Tranz. A confrunta un text original cu copia sau cu reproducerea lui pentru a stabili exactitatea acestora sau spre a constata asemănările și deosebirile existente. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. collationner.

colationare
COLAȚIONÁRE, colaționări, s.f. Acțiunea de a colaționa și rezultatul ei. [Pr. : -ți-o-] – V. colaționa.

colacar
COLĂCÁR, colăcari, s.m. (Pop.) Fiecare dintre flăcăii care însoțesc (călare) alaiul nunții și care rostesc la masă orația de nuntă. [Var. colăcér s.m.] – Colac + suf. -ar.

colacari
COLĂCĂRÍ, colăcăresc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A rosti orația de nuntà (în calitate de colăcar). – Din colăcar.

colacarie
COLĂCĂRÍE, colăcării, s.f. (Pop.) Orație de nuntă. – Colăcar + suf. -ie.

colacel
COLĂCÉL, colăcei, s.m. 1. Diminutiv al lui colac; colac mic care se împarte la nunți, la înmormântări etc. 2. (Bot.; reg. ) Pelargonie. – Colac + suf. -el.

colacer
COLĂCÉR s.m. v. colăcar.

colaci
COLĂCÍ, colăcesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A recomanda cuiva pe cineva pentru căsătorie; a peți. 2. A introduce undeva pe un străin (nepoftit) care se stabilește apoi acolo. 3. A sfătui pe cineva (să facă ceva rău). – Probabil din colac.

colb
COLB, (rar) colburi, s.n. (Reg.) Praf. ♢ Expr. A bate (pe cineva) să-i meargă (sau de-i merge) colbul = a bate tare (pe cineva). – Et. nec.

colbai
COLBĂÍ, colbăiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) prăfui. [Var. : colbuí vb. IV] – Colb + suf. -ăi.

colbait
COLBĂÍT, -Ă, colbăiți, -te, adj. (Reg.)Prăfuit. [Var.: colbuít, -ă adj.] – V. colbăi.

colbaraie
COLBĂRÁIE s.f. (Reg.) Prăfăraie. – Colb + suf. -ăraie.

colbarie
COLBĂRÍE s.f. (Reg.) Prăfărie. – Colb + suf. -ărie.

colbui
COLBUÍ vb. IV. v. colbăi.

colbuit
COLBUÍT, -Ă adj. v. colbăit.

colburos
COLBURÓS, -OÁSĂ, colburoși, -oase, adj. (Reg.) Prăfuit. – Colb + suf. -uros.

colcai
COLCĂÍ, pers. 3s cólcăie, vb. IV. Intranz. 1. (Despre oameni și animale) A umbla de colo până colo în număr mare; (despre locuri, obiecte) a fi plin de oameni sau de animale care umblă de colo până colo. 2. (Reg.) A clocoti; a vui. – Formație onomatopeică.

colcaiala
COLCĂIÁLĂ s.f. Faptul de a colcăi; zgomot făcut de cineva sau de ceva care colcăie. [Pr.: -că-ia-] – Colcăi + suf. -eală.

colceac
COLCEÁC, colceacuri, s.n. (Înv.) Un fel de gheată care se încheia cu copci. – [Var.: colceág, colcegi, s.m.] – Din tc. kolçak.

colceag
COLCEÁG s.m. v. colceac.

colcot
CÓLCOT s.n. v. clocot.

colcoti
COLCOTÍ vb. IV. v. clocoti.

colcotos
COLCOTÓS, -OÁSĂ, colcotoși, -oase, adj. (Rar) Clocotitor. – Colcot + suf. -os.

colea
COLEÁ adv. (Pop.) 1. (Cu sens local) (Pe) aici (pe) aproape, în apropiere, alături. Stă colea. ♢ Expr. Ici (și) colea sau pe ici, (pe) colea = pe alocuri. De ici, (de) colea = de aici (și) din altă parte, dintr-un loc în altul. Colea și colea = rar, puțin; pe ici pe colo. Ba ici, ba colea = în toate părțile, pretutindeni. De colea până colea = dintr-un loc într-altul, încoace și încolo. Mai colea de... = ceva mai departe de... 2. (Cu sens temporal) Atunci, în timpul când..., în momentul când... ♢ Expr. Când colea, se spune pentru a pregăti pe ascultător că urmează ceva neașteptat. 3. (Cu sens modal) Cu adevărat, într-adevăr. Câștigă colea, nu glumă. ♢ Expr. Știi, colea = zdravăn; de soi; așa cum trebuie; extraordinar. [Acc. și: cólea] – Din acolea.

coleasa
COLEÁȘĂ, coleșe, s.f. (Reg.) Mămăligă (moale). ♦ Un fel de terci făcut din făină de grâu fiartă sau prăjită în unt sau în untură. – Din scr. kuliješ, bg. kulijaša.

colecist
COLECÍST, colecisturi, s.n. (Anat.) Veziculă biliară. – Din fr. cholécyste.

colecistectomie
COLECISTECTOMÍE, colecistectomii, s.f. (Med.) Extirpare chirurgicală a veziculei biliare. – Din fr. cholécystectomie.

colecistita
COLECISTÍTĂ, colecistite, s.f. Inflamație a veziculei biliare. – Din fr. cholécystite.

colecistografie
COLECISTOGRAFÍE, colecistografii, s.f. Radiografie a veziculei biliare după introducerea în organism a unei substanțe de contrast. – Din fr. cholécystographie.

colecistopatie
COLECISTOPATÍE, colecistopatii, s.f. (Med.) Denumire generică pentru bolile căilor biliare. – Din fr. cholécystopathie.

colecta
COLECTÁ, colectez, vb. I. Tranz. 1. A aduna, a strânge la un loc lucruri, bani etc. pentru un anumit scop. 2. (Ieșit din uz) A strânge în mod organizat de la producători diferite produse. 3. (Despre abcese sau răni) A face puroi; a coace. – Din fr. collecter.

colectare
COLECTÁRE, colectări, s.f. Acțiunea de a colecta. – V. colecta.

colectazie
COLECTAZÍE, colectazii, s.f. (Med.) Dilatare a colonului. – Din fr. colectasie.

colecta
COLÉCTĂ, colecte, s.f. Acțiunea de a aduna bani sau obiecte date prin contribuție benevolă, în scopul ajutorării cuiva. – Din fr. collecte.

colectiv
COLECTÍV, -Ă, colectivi, -e, adj., subst. I. Adj. 1. Care rezultă din participarea, din activitatea mai multor persoane (sau lucruri). 2. Care aparține tuturor; comun, obștesc, social. 3. Care se referă la ideea de colectivitate. ♢ Substantiv colectiv = substantiv care denumește prin forma de singular o pluralitate de obiecte identice, considerate ca un întreg, ca o totalitate. Sufix colectiv = sufix care dă unui substantiv valoarea de substantiv colectiv. II. S.n. Echipă. Colectiv de redacție. Colectiv de catedră. ♦ P. gener. Grup. (organizat) de persoane. III. S.f. (Ieșit din uz) Cooperativă Agricolă de Producție. – Din fr. collectif, lat. collectivus.

colectivism
COLECTIVÍSM s.n. Doctrină și tip de organizare socială în care drepturile și interesele individului sunt subordonate celor ale unor colectivități sociale. – Din rus. kollektivizm, fr. collectivisme.

colectivist
COLECTIVÍST, -Ă, colectiviști, -ste, s.m. și f. (Ieșit din uz) Membru al unei Cooperative Agricole de Producție. ♢ (Adjectival) Țăran colectivist. – Colectiv + suf. -ist. Cf. fr. c o l l e c t i v i s t e.

colectivitate
COLECTIVITÁTE, colectivități, s.f. Grup de oameni care trăiesc și muncesc în comun, p. ext. societate. – Din fr. collectivité.

colectiviza
COLECTIVIZÁ, colectivizez, vb. I. Tranz. (Ieșit din uz). 1. A trece mijloacele de producție în proprietate colectivă, prin naționalizare, expropriere etc. 2. A uni principalele mijloace de producție ale țărănimii în cooperative; a cooperativiza. – Din fr. collectiviser.

colectivizare
COLECTIVIZÁRE, colectivizări, s.f. Acțiunea de a colectiviza și rezultatul ei. – V. colectiviza.

colectomie
COLECTOMÍE, colectomii, s.f. (Med.) Extirpare operatorie (totală) a intestinului gros. – Din fr. colectomie.

colector
COLECTÓR, -OÁRE, colectori, -oare, adj., subst. 1. Adj. (Despre vase, tuburi, bazine) În care se adună, se colectează gaze sau lichide. 2. S.n. Încăpere, recipient sau conductă pentru adunarea și conducerea lichidelor sau a gazelor în diferite sisteme tehnice. 3. S.n. Organ al rotorului unor mașini electrice, care schimbă legăturile dintre înfășurarea rotorului și circuitul exterior. 4. S.m. Persoană care strânge sau achiziționează de la producători mărfuri, produse etc. – Din fr. collecteur.

colectura
COLECTÚRĂ, colecturi, s.f. Nume dat unor oficii de colectare a cărților (pentru aprovizionarea bibliotecilor). ♦ Agenție de vânzare a biletelor de loterie. – Din germ. Kollektur.

colectie
COLÉCȚIE, colecții, s.f. 1. Serie de obiecte de același fel sau de aceeași categorie, care, adunate și dispuse sistematic, reprezintă o valoare artistică, stiințifică, documentară etc. ♦ Culegere de opere literare sau științifice grupate după anumite criterii și apărute în cadrul unei edituri. 2. Puroi adunat în interiorul unui țesut bolnav, într-un organ sau într-o cavitate a organismului. [Var.: (înv.) colecțiúne s.f.] – Din fr. collection, lat. collectio, -onis.

colectiona
COLECȚIONÁ, colecționez, vb. I. Tranz. A aduna, a strânge obiecte de același fel pentru a face o colecție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. collectionner.

colectionar
COLECȚIONÁR, -Ă, colecționari, -e, s.m. și f. Persoană care colecționează obiecte, care face sau are o colecție (1). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. collectionneur.

colectionare
COLECȚIONÁRE, colecționări, s.f. Acțiunea de a colecționa. [Pr: -ți-o-] – V. colecționa.

colectionat
COLECȚIONÁT, -Ă, colecționați, -te, adj. (Despre o scrie de obiecte de același fel sau de aceeași categorie) Care face parte dintr-o colecție (1). [Pr.: -ți-o-] – V. colecționa.

colectiune
COLECȚIÚNE s.f. v. colecție.

coledoc
COLÉDOC adj. (Anat.; în sintagma) Canal coledoc (și substantivat n.) = canal prin care se varsă fierea în duoden. – Din fr. cholédoque, lat. choledochus.

coledocita
COLEDOCÍTĂ, coledocite, s.f. (Med.) Inflamație a canalului coledoc – Din fr. cholédocite.

coleg
COLÉG, -Ă, colegi, -ge, s.m. și f. Persoană care învață, activează, muncește împreună cu altele într-un anumit loc, considerată în raport cu acestea. – Din fr. collègue.

colegatar
COLEGATÁR, -Ă, colegatari, -e, s.m. și f. Fiecare dintre persoanele care moștenesc o avere lăsată prin testament, considerată în raport cu ceilalți moștenitori. – Din fr. colégataire.

colegial
COLEGIÁL, -Ă, colegiali, -e, adj. De coleg; camaraderesc, tovărășesc [Pr.: -gi-al] – Din fr. collégial.

colegialitate
COLEGIALITÁTE s.f. 1. Atitudine, sentimente de (bun) coleg; camaraderesc. 2. Principiu potrivit căruia conducerea unor organe sau organizații este exercitată de mai multe persoane, care iau împreună hotărâri prin votul majorității. [Pr.: -gi-a-] – Colegial + suf. -itate (după germ. Kollegialität).

colegian
COLEGIÁN, colegieni, s.m. (Înv.) Elev al unui colegiu (6). [Pr.: -gi-an] – Din fr. collégien.

colegiu
COLÉGIU, colegii, s.n. 1. Organ de conducere colectivă a ministerelor și a altor organe centrale ale administrației de stat sau a anumitor întreprinderi ori instituții, care examinează și hotărăște asupra problemelor de competența acestora. ♢ Colegiu editorial = organ consultativ pe lângă conducerea unei edituri, format din specialiști. Colegiu de redacție (sau redacțional) = organ consultativ de pe lângă redactorul-șef al unei publicații; comitet de redacție. 2. Colectiv de judecători cu atribuții speciale pe lângă unele organe de jurisdicție. Colegiu penal. Colegiu civil. Colegiu disciplinar. 3. Organizație de liber-profesioniști alcătuită cu scopul de a apăra interesele profesionale ale membrilor ei. 4. Reuniune de persoane egale în funcție. Colegiu de cardinali. Colegiu preoțesc. ♢ Colegiu de avocați = colectiv al avocaților dintr-o unitate administrativ-teritorială. ♦ (În Roma antică) Corp sau asociație de persoane care aveau aceeași profesiune sau demnitate. 5. Categorie electorală (în unele state) stabilită după avere sau ocupație. 6. Instituție de învățământ mediu sau superior, cu internat, în unele state. – Din lat. collegium, fr. collège.

coleire
COLEÍRE s.f. Operație de îndepărtare a părului de pe pieile unor animale prin aplicarea unei substanțe depilatoare. – Et.nec.

colembola
COLEMBÓLĂ, colembole, s.f. (La pl.) Ordin de insecte primitive, fără aripi (Collembola); (și la sg.) insectă din acest ordin. – Din fr. collemboles.

colemie
COLEMÍE s.f. Creștere a cantității de bilirubină sau a altor compuși ai bilei în sânge; trecere a bilei în sânge. – Din fr. cholémie.

colenchim
COLENCHÍM s.n. Țesut de susținere din organele tinere, în curs de creștere, ale plantelor, format din celule vii, cu membranele celulozice puternic și inegal îngroșate. – Din fr. collenchyme.

coleopter
COLEOPTÉR, coleoptere, s.n. (La pl.) Ordin de insecte cu patru aripi dintre care cele două superioare (elitre), întărite, au rol de protecție pentru celelalte două, care sunt subțiri, membranoase și servesc la zbor; (și la sg.) insectă care face parte din acest ordin. [Pr.: -le-o-] – Din fr. coléoptère.

coleoptil
COLEOPTÍL, coleoptile, s.n. Prima frunză, în forma de teacă care învelește mugurașul embrionului la graminee. [Pr.: -le-o-] – Din fr. coléoptile.

coleoriza
COLEORÍZĂ, coleorize, s.f. Organ membranos, în formă de sac sau de degetar, care acoperă radicula embrionului la unele plante monocotiledonate. [Pr.: -le-o-] – Din fr. coléorise.

colereta
COLERÉTĂ, colerete, s.f. Guleraș din țesătură fină sau din dantelă (încrețit sau plisat). – Din fr. collerette.

coleretic
COLERÉTIC, -Ă, coleretici, -ce, adj., s.n. (Substanță) care stimulează secreția biliară a ficatului. – Din fr. coléretique.

colereza
COLERÉZĂ s.f. Proces de elaborare a bilei de către celulele hepatice. – Din fr. cholérese.

coleric
COLÉRIC, -Ă, colerici, -ce, adj., s.m. și f. (Persoană) care se înfurie ușor, care are izbucniri de mânie. – Din fr. colérique.

colesterina
COLESTERÍNĂ s.f. Colesterol. – Din fr. cholestérine.

colesterol
COLESTERÓL s.m. Substanță care se găsește, liberă sau combinată, în untura de pește, în bilă, sânge, țesut nervos, gălbenuș de ou și care reglementează permeabilitatea față de lichide a membranelor celulare; colesterină – Din fr. cholestérol.

colet
COLÉT^1, colete, s.n. Pachet relativ mic și ușor de mânuit, expediat de obicei prin poștă. – Din fr. colis (după pachet).

COLÉT^2 s.n. (Bot.) Zonă de trecere între rădăcina și baza tulpinii. – Din fr. collet.

coletarie
COLETĂRÍE, coletării, s.f. Mărfuri expediate în cantități mici și în forme ușor de mânuit; colete. ♦ Expediere de colete; p. ext. serviciu ori mijloc special de transport pentru colete. – Colet^1 + suf. -ărie.

colhoz
COLHÓZ, colhozuri, s.n. Formă de cooperativă agricolă de producție în fosta U.R.S.S. – Din rus. kolhoz.

colhoznic
COLHÓZNIC, -Ă, colhoznici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de colhoz, privitor la colhoz. 2. S.m. și f. Membru al unui colhoz. – (1) Colhoz + suf. -nic (după rus. kolhoznâi), (2) din rus. kolhoznik.

colibacil
COLIBACÍL, colibacili, s.m. Specie de microorganisme prezente în mod normal în intestinul uman, putând, uneori, să invadeze și alte regiuni ale corpului, devenind patogene. – Din fr. colibacille.

colibaciloza
COLIBACILÓZĂ, colibaciloze, s.f. Boală infecțioasă provocată de tipuri patogene de colibacili care invadează organismul uman și care se manifestă prin simptome generale (diaree, febră, lipsă de poftă de mâncare etc.) și locale, mai ales renale. – Din fr. colibacillose.

colibas
COLIBÁȘ, colibași, s.m. 1. (Înv.; la pl.) Categorie de țărani dependenți; (și la sg.) țăran din această categorie. 2. (Rar) Om care locuiește într-o colibă. – Colibă + suf. -aș.

coliba
COLÍBĂ, colibe, s.f. Casă mică și sărăcăcioasă. ♦ Adăpost provizoriu pentru oameni și uneori, pentru animale, făcut din bârne, din crengi etc. și acoperit cu paie, ramuri etc. – Din sl. koliba.

colibri
COLIBRÍ s.m. invar. Nume dat mai multor specii de păsări foarte mici, cu pene viu colorate, care trăiesc în America tropicală și care zboară foarte repede; pasăre-muscă (Trochilus). – Din fr. colibri.

colic
CÓLIC, -Ă, colici, -ce, adj. Care se referă la colon. Arteră colică. – Cf. fr. c ô l o n.

colica
COLÍCĂ, colici, s.f. Durere abdominală intensă care survine în criză. Colică nefritică. Colică biliară. – Din fr. colique, lat. colica.

colie
COLÍE s.f. v. coliliu.

colier
COLÍER, coliere, s.n. 1. Șirag, salbă, colan de mărgele, de pietre scumpe etc. care se poartă în jurul gâtului. ♦ Fig. Cerc, brâu. 2. Element de legătură, de obicei metalic, de forma unui inel sau a unei brățări, folosit pentru prinderea laolaltă a unor piese. [Pr.: -li-er] – Din fr. collier.

coligare
COLIGÁRE, coligări, s.f. 1. (Log.) Acțiunea de a sintetiza mai multe observații. 2. (Chim.) Formarea unei legături covalente prin unirea a doi atomi sau radicali liberi. – Din it. colligare „a lega împreună”.

coligativ
COLIGATÍV, -Ă, coligativi, -e, adj. (Fiz.; despre proprietăți ale substanțelor) Care depinde numai de numărul și de natura moleculelor substanței. – Din fr. colligatif.

coliliu
COLILÍU, -ÍE, colilii, s.f., adj. 1. S.f. Numele mai multor specii de plante erbacee din familia gramineelor, cu tulpini subțiri, înalte, cu frunze înguste, cu inflorescența un panicul cu prelungiri flexibile, prevăzute în vârful semințelor cu peri lungi, albi și pufoși; năgară (Stipa). ♢ Expr. Alb-colilie = (despre părul capului, p. ext., despre oameni) (cu părul) complet alb. (Pop.) A-i fi (cuiva) calea în colilie = a avea un drum frumos, plăcut. 2. Adj. Alb (ca colilia). [Var.: (pop.) colíe s.f.] – Cf. scr. k o v i l j e.

colima
COLIMÁ, colimez, vb. I. Intranz. (Fiz.) A transforma un fascicul de raze divergent sau convergent într-unul paralel. ♦ A determina, a viza o anumită direcție. – Din lat. collimare.

colimare
COLIMÁRE s.f. Acțiunea de a colima și rezultatul ei. – V. colima.

colimator
COLIMATÓR, colimatori, s.n. 1. Dispozitiv optic folosit pentru colimarea fasciculelor de raze. 2. Instrument optic pentru determinarea aproximativă a unei direcții. 3. (În expr.) A lua (pe cineva) în colimator = a urmări, a observa comportamentul cuiva; a persecuta (pe nedrept) pe cineva. – Din fr. collimateur.

colimatie
COLIMÁȚIE s.f. (Fiz.) Reglare a instrumentelor optice în scopul realizării unei coincidențe între axa lor optică și cea de vizare. – Din fr. collimation, germ. Kollimation.

colin
COLÍN, colini, s.m. (Reg.) Cracă sau ramificație a tulpinii unui copac, crescută din rădăcina. – Et. nec.

colinar
COLINÁR, -Ă, colinari, -e, adj. Cu coline; caracteristic pentru coline, de coline. Zonă colinară. – Colină + suf. -ar.

colina
COLÍNĂ^1, coline, s.f. Formă de relief mai mică decât dealul; colnic, delușor. – Din fr. colline.

COLÍNĂ^2, coline, s.f. Amină care face parte din complexul vitaminei B, utilizată în tratamentul afecțiunilor hepatice. – Din fr. choline.

colind
COLÍND, colinde, s.n. Faptul de a colinda. 1. Obiceiul de a colinda. 2. Cântec tradițional cântat de cete de copii, de flăcăi sau de adulți cu prilejul sărbătorilor de Crăciun și de Anul Nou; colindă. 3. Umblet din loc în loc, întrerupt de popasuri. – Din colinda (derivat regresiv).

colinda
COLINDÁ, colínd, vb. I. Intranz. 1. A umbla în seara de Crăciun sau de Anul Nou, din casă în casă, cântând colinde. 2. A umbla de colo până colo, dintr-un loc în altul. ♦ Tranz. A străbate, a cutreiera, a bate un drum. – Din colindă.

colindare
COLINDÁRE, colindări, s.f. Acțiunea de a colinda. – V. colinda.

colindat
COLINDÁT s.n. Faptul de a colinda. 1. Mersul cu colindul (2). 2. Colind (3). – V. colinda.

colinda
COLÍNDĂ, colinde, s.f. Colind (2). – Din sl. kolenda.

colindator
COLINDĂTÓR, -OÁRE, colindători, -oare, s.m. și f. Persoană care colindă (1), care cânta colinde (2). – Colinda + suf. -ător.

colindet
COLINDÉȚ, colindețe, s.n. (Pop.) Colăcel sau pâinișoară care se dă în dar colindătorilor; p. gener. (la pl.) orice dar care se dă colindătorilor. ♢ Expr. A umbla cu colindețele = a umbla cu colindul. – Colind + suf. -eț.

colinear
COLINEÁR, -Ă adj. v. coliniar.

colinergic
COLINÉRGIC, -Ă, colinergici, -ce, adj. Care se referă la o acțiune stimulantă, activată sau transmisă cu ajutorul colinei^2. – Din fr. cholinérgique.

coliniar
COLINIÁR, -Ă, coliniari, -e, adj. (Mat.; despre puncte) Situat pe aceeași dreaptă. [Pr.: -ni-ar. – Var.: colineár, -ă adj.] – Co- + liniar. Cf. fr. c o l l i n é a i r e, germ. K o l l i n e a r.

coliniaritate
COLINIARITÁTE s.f. (Mat.) Calitatea mai multor puncte de a fi coliniare. [Pr.: -ni-a-] – Cf. it. c o l l i n e a r i t à.

colir
COLÍR s.n. Medicament întrebuințat în tratamentul unor afecțiuni ale ochilor. – Din fr. collyre.

colita
COLÍTĂ, colite, s.f. Inflamare acută sau cronică a colonului^4, manifestată prin dureri abdominale și tulburări digestive. – Din fr. colite.

colita
COLÍȚĂ, colițe, s.f. 1. Coală de carte sau de revistă, tipărită și fălțuită, înainte de a fi legată sau broșată; fasciculă. 2. Mică coală de hârtie pe care sunt tipărite una sau mai multe mărci poștale și pe care se găsește o inscripție indicând ocazia cu care s-a lansat emisiunea respectivă. – Coală + suf. -iță.

colivar
COLIVÁR, colivari, s.m. 1. Termen disprețuitor pentru oamenii care aleargă pe la toate înmormântările și parastasele ca să mănânce colivă sau alte pomeni; fig. persoană care vrea să aibă totul de-a gata, pomanagiu. 2. Cel care poartă coliva la înmormântări. – Colivă + suf. -ar.

coliva
COLÍVĂ, colive, s.f. (În practicile religioase ortodoxe) Grâu fiert amestecat cu zahăr și cu nuci pisate și ornat cu bomboane și zahăr pudră, care se împarte ca pomană la înmormântări și la parastase. – Din sl. kolivo.

colivie
COLIVÍE, colivii, s.f. 1. Cușcă mică făcută din vergele de metal sau de lemn, în care sunt ținute păsările cântătoare sau decorative. 2. Construcție de metal acționată mecanic, care servește la transportarea persoanelor și materialelor în puțurile unei mine. – Din sl. kulĩvija.

colivioara
COLIVIOÁRĂ, colivioare, s.f. Diminutiv al lui colivă. – Colivă + suf. -ioară.

colizie
COLÍZIE s.f. v. coliziune.

coliziune
COLIZIÚNE, coliziuni, s.f. 1. Ciocnire violentă între două corpuri care se mișcă unul spre altul; izbire, lovire. 2. Ciocnire de forțe, tendințe, interese contrare în domeniul relațiilor omenești; conflict, ceartă, dispută. ♦ (Rar) Încăierare, bătaie, luptă. 3. (În sintagma) Coliziune omonimică = fenomen lingvistic prin care două sau mai multe cuvinte diferite ajung omonime. [Pr.: -zi-u-. – Var.: (înv.) colízie s.f.] – Din fr. collision, lat. collisio, -onis.

colligatum
COLLIGÁTUM s.n. Volum alcătuit din două sau mai multe lucrări diferite legate împreună. – Cuv. lat.

colmata
COLMATÁ, colmatez, vb. I. Tranz. A produce o colmatare. – Din fr. colmater.

colmataj
COLMATÁJ, colmataje, s.n. Colmatare. – Din fr. colmatage.

colmatare
COLMATÁRE, colmatări, s.f. 1. (Tehn.) Astupare a porilor unui material poros prin introducerea unei materii coloidale în masa lui. 2. Fenomen de depunere a materialului transportat de apele curgătoare, având ca rezultat ridicarea treptată a fundului unui bazin, a unei porțiuni dintr-o albie etc. 3. Depunere a particulelor de oxid de pe banda magnetică pe suprafața frontală a capetelor magnetice. – Cf. fr. c o l m a t a g e.

colna
CÓLNĂ, colne, s.f. (Reg.) Colibă sau casă (la vie). ♦ Construcție (primitivă) servind, într-o gospodărie țărănească, la păstrarea uneltelor sau la adăpostirea vitelor. – Din scr. kolna.

colnic
COLNÍC, colnice, s.n. 1. Colină^1. 2. Drum îngust care trece peste un deal sau prin pădure. 3. Loc mic, în pădure, lipsit de arbori; luminiș. – Din bg., scr. kolnik.

colnicel
COLNICÉL, colnicele, s.n. (Pop.) Diminutiv al lui colnic. – Colnic + suf. -el.

colnita
CÓLNIȚĂ^1, colnițe, s.f. (Reg.) Adăpost pentru oi sau pentru vite, construit din nuiele și acoperit cu paie; șură, șopron. – Din scr. kolnica.

COLNÍȚĂ^2, colnițe, s.f. (Reg.) Deal mic, delușor. – Coliniță (rar, < colină + suf. -iță), influențat de colnic.

colo
CÓLO adv. (Cu sens local) Acolo. ♢ Expr. De colo (până) colo = dintr-un loc într-altul, de la un capăt la altul, încoace și încolo, peste tot. (Pe) ici, (pe) colo sau colo și colo = din loc în loc, pe alocurea, foarte rar. Pe colo..., pe dincolo = într-o parte..., într-alta. Cât colo = la oarecare depărtare. Când colo = (exprimând o surprindere) de fapt, în realitate. A se cunoaște (sau a se vedea etc.) cât de colo = a se cunoaște (sau a se vedea etc.) de departe, a fi foarte evident. Ia te uită colo! = (exprimând mirarea) i-auzi! de unde și până unde? [Acc. și: (pop.) coló] – Din acolo.

coloana
COLOÁNĂ, coloane, s.f. 1. Stâlp cilindric de marmură, piatră, lemn etc., destinat să susțină o parte dintr-un edificiu sau să-l înfrumusețeze. ♦ (Anat.) Coloană vertebrală = totalitatea vertebrelor reunite cap la cap, formând axul de susținere a scheletului la animalele vertebrate; șira spinării. 2. (Fiz.) Masă cilindrică a unui fluid, închisă într-un tub sau țâșnind cu putere dintr-o conductă sau dintr-un rezervor. Coloană de mercur. 3. Fiecare dintre secțiunile verticale în care se împarte o pagină tipărită de ziar, revistă etc. și care este despărțită de celelalte printr-o linie neagră verticală sau printr-un spațiu alb; p. ext. conținutul unei astfel de despărțituri. ♢ Expr. A pune (pe cineva) pe două coloane = a demonstra că cineva a plagiat, expunând, în coloane alăturate, textul plagiatorului și originalul folosit de acesta. ♦ Rubrică într-un formular, registru etc. 4. Șir de cifre așezate unele sub altele într-un tabel, într-o matrice etc. pentru a putea fi adunate. 5. Nume dat mai multor aparate folosite în chimie și în industria chimică, alcătuite dintr-o manta cilindrică verticală de metal, de sticlă etc. care conține materiale adsorbante sau talere de formă specială, materiale filtrante etc. 6. Formație realizată prin

coloare
COLOÁRE s.f. v. culoare.

colocatar
COLOCATÁR, -Ă, colocatari, -e, s.m. și f. Persoană care locuiește în aceeași casă cu persoane străine de familia sa, în temeiul unui contract. – Din fr. colocataire.

colocazie
COLOCÁZIE, colocazii, s.f. Plantă tropicală cu frunze foarte mari, cu rizomul bogat în feculă, cultivată la noi ca plantă ornamentală de interior (Colocasia antiquorum) – Din lat. Colocasia [antiquorum], numele științific al plantei.

colocvial
COLOCVIÁL, -Ă, colocviali, -e, adj. De conversație (familiară). [Pr.: -vi-al] – Din engl. colloquial.

colocviu
COLÓCVIU, colocvii, s.n. Convorbire, discuție (pe o temă dată). ♦ Formă de control al cunoștințelor dobândite de studenți, care constă în discuții, lucrări de laborator, lucrări practice. – Din lat. colloquium.

colodiu
COLÓDIU s.n. Soluție obținută prin dizolvarea nitrocelulozei într-un amestec de eter și alcool și care, prin evaporare, lasă o peliculă aderentă. – Din fr. collodion.

colofon
COLOFÓN, colofoane, s.n. (Rar) Notă, însemnare finală a unei cărți, care reproduce sau completează cele spuse în titlu. – Din fr. colophon.

colofoniu
COLOFÓNIU s.n. Reziduu de culoare galbenă-roșcată obținut după îndepărtarea terebentinei din rășina de conifere, folosit în industria hârtiei, a lacurilor, a cauciucului etc.; sacâz. – Din ngr. kolofónion, germ. Kolophonium.

cologaritm
COLOGARÍTM, cologaritmi, s.m. Logaritmul inversului unui număr. – Din fr. cologarithme.

colografie
COLOGRAFÍE s.f. Procedeu de tipărire la care clișeul imprimabil este preparat pe o placă de sticlă. – Din fr. colographie.

coloid
COLOÍD, -Ă, coloizi, -de, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Chim.; despre unele substanțe sau materii) Ale cărei particule se află în stare de dispersie și nu difuzează prin membrane. 2. S.m. Substanță cu proprietăți coloide (1), aflată în stare coloidă. – Din fr. colloïde.

coloidal
COLOIDÁL, -Ă, coloidali, -e, adj. (Chim.) Care are aspectul și proprietățile unui coloid (2). ♢ Stare coloidală = stare de diviziune a materiei, în care particulele constitutive au dimensiuni cuprinse între aceea a moleculelor și aceea a suspensiilor. [Pr. : -lo-i-] – Din fr. colloïdal.

colombina
COLOMBÍNĂ, colombine, s.f. Personaj feminin din

colon
COLÓN^1, coloni, s.m. 1. (În Imperiul Roman și în evul mediu în Europa) Muncitor agricol care, inițial liber, muncea un pământ luat în arendă de la marii proprietari, mai târziu începe să fie legat de pământ, să plătească dijmă și să presteze corvezi. 2. (Înv.) Colonist. – Din fr. colon, lat. colonus.

COLÓN^2, coloni, s.m. Parte sau subdiviziune a unui vers, a unei strofe sau a unei perioade în metrica antică. – Din ngr. kólon.

COLÓN^3, coloni, s.m. Unitate bănească în Costa Rica și în Salvador. – Din sp. colono.

COLÓN^4, colonuri, s.n. Porțiune a intestinului gros care se găsește între cec și rect. – Din fr. côlon, lat. colon.

colonada
COLONÁDĂ, colonade, s.f. Ansamblu de coloane dispuse într-unul sau mai multe șiruri, formând, în cadrul unui edificiu, un peron ori o galerie sau fiind constituit dintr-o unitate independentă cu rol decorativ. – Din fr. colonnade.

colonat
COLONÁT s.n. (În Imperiul Roman și în evul mediu în Europa) Formă de relații sociale caracterizată prin

coloncifra
COLONCÍFRĂ, coloncifre, s.f. Cifră plasată în partea de sus sau de jos a paginii unei cărți, reviste etc., care indică numărul de ordine al paginii respective în volum. – Din rus. kolonțifra (refăcut după cifră). Cf. germ. K o l u m n e n z i f f e r.

colonel
COLONÉL^1, colonei, s.m. Grad de ofițer superior, între locotenent-colonel și general-maior; persoană care poartă acest grad. – Din fr. colonel.

COLONÉL^2 s.n. Corp de literă de șapte puncte tipografice. – Din germ. Kolonel.

colonela
COLONÉLĂ s.f. (Înv.) Coloneleasă. – Din fr. colonelle.

coloneleasa
COLONELEÁSĂ, colonelese, s.f. Soție de colonel^1; colonelă. – Colonel^1 + suf. -easă.

coloneta
COLONÉTĂ, colonete, s.f. (Inv.) Diminutiv al lui coloană (1); coloană mică și subțire, folosită mai ales în construcția galeriilor, a porticurilor etc. – Din fr. colonnette.

colonial
COLONIÁL, -Ă, coloniali, -e, adj. Care ține de colonii^1 și de colonialism, privitor la colonii; aflat în colonii, provenind din colonii; în stare de colonie. ♢ Putere colonială = stat cu una sau mai multe colonii. Politică colonială = colonialism. Război colonial = război dus de un stat pentru cucerirea de colonii^1 (2) sau pentru menținerea coloniilor cucerite anterior. [Pr.: -ni-al] – Din fr. colonial.

coloniale
COLONIÁLE s.f. pl. Articole alimentare de băcănie (ceai, cafea etc.) provenite din țări exotice (în trecut, adesea, din țări coloniale) sau p. ext. produse în interiorul țării. [Pr.: -ni-a-]. – Din fr. [denrées] coloniales, germ. Kolonial[waren].

colonialism
COLONIALÍSM s.n. Politică a unor state de cucerire de colonii^1 (2) sau de menținere a coloniilor. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. colonialisme.

colonialist
COLONIALÍST, -Ă, colonialiști, -ste, adj. Care ține de colonialism sau de colonii^1 (2), privitor la colonialism sau la colonii^1. ♦ (Substantivat, m.) Adept al colonialismului. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. colonialiste.

colonie
COLONÍE^1, colonii, s.f. 1. (În antichitate) Cetate sau oraș întemeiat, în scopuri comerciale sau strategice, de fenicieni, de greci sau de alte popoare pe teritorii străine. ♦ Oraș întemeiat de romani în ținuturile cucerite, având rol economic, administrativ și militar. 2. Teritoriu ocupat și administrat de o națiune străină și care este dependent de aceasta pe plan politic, economic, cultural etc. 3. Grup compact de persoane (de aceeași origine) așezat într-o țară sau într-o regiune a unei țări și care provine din imigrare sau din strămutare. 4. Grup de copii trimiși la odihnă în stațiuni climaterice sau balneare; loc unde este găzduit acest grup de copii. 5. Grup de animale din aceeași specie, care duce viața în comun. Colonie de corali. ♢ Colonie microbiană = grup de bacterii aflat în cultură pe medii sociale, vizibil cu ochiul liber, derivat dintr-un germen unic sau dintr-un număr redus de germeni care s-au înmulțit pe loc. – Din fr. colonie, lat. colonia.

COLÓNIE^2 s.f. (Și în sintagma apă de colonie) Lichid parfumat, fabricat din alcool și diverse uleiuri vegetale, folosit în cosmetică. – Din fr. [eau de] Cologne.

colonist
COLONÍST, -Ă, coloniști, -ste s.m. și f. Persoană care s-a strămutat din țara sa ori din locul de origine și s-a stabilit într-o regiune sau într-un oraș dintr-o țară străină. – Din germ. Kolonist.

coloniza
COLONIZÁ, colonizez, vb. I. Tranz. 1. A transforma în colonie^1 un teritoriu sau o țară. 2. A popula o țară sau o regiune cucerită cu oameni aduși de pe alte teritorii sau din alte țări. 3. A popula regiuni (slab populate sau depopulate) din propria țară cu oameni aduși din alte regiuni. – Din fr. coloniser.

colonizabil
COLONIZÁBIL, -Ă, colonizabili, -e, adj. Care poate fi colonizat. – Din fr. colonisable.

colonizare
COLONIZÁRE, colonizări, s.f. Acțiunea de a coloniza. – V. coloniza.

colonizator
COLONIZATÓR, -OÁRE, colonizatori, -oare, adj., s.m. și f. (Stat, populație etc.) care colonizează un teritoriu. – Din fr. colonisateur.

colonlinie
COLONLÍNIE, colonlinii, s.f. (Tipogr.) Linie care marchează începutul textului de sub colontitlu. – Din germ. Kolumnelinie.

colontitlu
COLONTÍTLU, colontitluri, s.n. Rând care se tipărește deasupra textului curent al fiecărei pagini de carte și care cuprinde titlul lucrării sau al capitolului, numele autorului etc. – Cf. fr. c o l o n n e - t i t r e.

colopatie
COLOPATÍE, colopatii, s.f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile colonului. – Din fr. colopathie.

color
COLÓR adj. invar. (Despre filme, fotografii etc.) Tehnicolor. – Din engl. color.

colora
COLORÁ, colorez, vb. I. Tranz. 1. A da unui obiect o anumită culoare cu ajutorul unei vopsele; a vopsi. 2. Fig. A da o nuanță expresivă stilului, exprimării etc., a nuanța, a reliefa. – Din fr. colorer, lat. colorare.

colorabil
COLORÁBIL, -Ă, colorabili, -e, adj. Care poate fi colorat. – Colora + suf. -bil.

colorant
COLORÁNT, -Ă, coloranți, -te, adj., s.m. 1. Adj. Care are proprietatea de a colora. 2. S.m. Substanță, de obicei organică, cu care se colorează diverse produse (fibre textile, piele, materiale plastice etc.). Industria coloranților. – Din fr. colorant.

colorare
COLORÁRE, colorări, s.f. Acțiunea de a colora; vopsire. – V. colora.

colorat
COLORÁT, -Ă, colorați, -te, adj. 1. Care are o anumită culoare (alta decât cea albă sau neagră); care are mai multe culori. 2. Fig. (Despre stilul, felul de exprimare al cuiva etc.) Bogat în nuanțări sau în imagini; viu, expresiv. – V. colora.

coloratura
COLORATÚRĂ, coloraturi, s.f. 1. Manieră de interpretare vocală care dă posibilitatea interpretului să-și afirme virtuozitatea tehnică, executând cadențe, triluri etc. ♢ Soprană de coloratură = soprană cu extensiune în registrul acut care cântă în această manieră. 2. (Rar) Bogăție de culori; colorit. – Din fr. coloratura.

coloratie
COLORÁȚIE, colorații, s.f. (Rar) Colorit. – Din fr. coloration.

colorimetric
COLORIMÉTRIC, -Ă, colorimetrici, -ce, adj. De colorimetrie. – Din fr. colorimétrique.

colorimetrie
COLORIMETRÍE s.f. 1. Determinare a concentrației unei soluții colorate. 2. Metodă de determinare a caracteristicilor unei culori. – Din fr. colorimétrie, germ. Kolorimetrie.

colorimetru
COLORIMÉTRU, colorimetre, s.n. Aparat optic întrebuințat la determinarea concentrației soluțiilor colorate. – Din fr. colorimètre.

colorism
COLORÍSM s.n. Tendință în pictură de a da o importanță deosebită coloritului. – Din germ. Kolorismus.

colorist
COLORÍST, -Ă, coloriști, -ste, s.m. și f. Pictor care se distinge prin atenția deosebită acordată coloritului tablourilor sale. – Din fr. coloriste.

coloristic
COLORÍSTIC, -Ă, coloristici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. De culori, al culorilor. 2. S.f. Studiu al culorilor. – Din fr. coloristique.

colorit
COLORÍT, colorituri, s.n. 1. Totalitatea culorilor unui obiect; bogăție de culori. ♦ Efect care rezultă din îmbinarea culorilor unui tablou; colorație. ♦ Culoare. 2. Fig. (Despre abstracte, despre stilul operelor literare etc.) Nuanță expresivă, strălucire deosebită. – Din fr. coloris, it. colorito.

colos
COLÓS, coloși, s.m. 1. Statuie de o mărime extraordinară; p. ext. obiect de proporții foarte mari. 2. Om, animal de mărime și cu putere neobișnuite. [Pl. și: (n.) colosuri] – Din fr. colosse, lat. colossus.

colosal
COLOSÁL, -Ă, colosali, -e, adj. Care depășește cu mult mărimea obișnuită; imens, gigantic, uriaș, enorm. ♦ Care depășește cu mult un anumit nivel (de intensitate, calitate etc.). Succes colosal. – Din fr. colossal.

colpita
COLPÍTĂ, colpite, s.f. Inflamație a colului uterin. – Din fr. colpite.

colporafie
COLPORAFÍE, colporafii, s.f. (Med.) Sutură chirurgicală a vaginului. – Din fr. colporaphie.

colporta
COLPORTÁ, colportez, vb. I. Tranz. A răspândi știri, zvonuri etc. (false). – Din fr. colporter.

colportaj
COLPORTÁJ, colportaje, s.n. 1. Răspândire, distribuire (a cărților, a presei). ♢ Carte de colportaj = carte cu preț redus, ilustrată, tipărită în tiraje mari, tratând sumar, la nivel de popularizare, teme foarte variate. 2. (Înv.) Comerț ambulant. – Din fr. colportage.

colportor
COLPORTÓR, colportori, s.m. 1. Cel care răspândește știri, zvonuri etc. (false). 2. (Înv.) Negustor ambulant. – Din fr. colporteur.

colposcop
COLPOSCÓP, colposcoape, s.n. Aparat cu ajutorul căruia se face colposcopia. – Din fr. colposcope.

colposcopie
COLPOSCOPÍE, colposcopii, s.f. Examen medical optic direct al vaginului și al colului uterin cu ajutorul colposcopului. – Din fr. colposcopie.

colt
COLT, colturi, s.n. Tip de revolver sau de pistolet. – Din engl. Colt, fr. colt.

coltuc
COLTÚC, coltuce, s.n. 1. Fiecare dintre cele două capete ale unei pâini lungi. 2. (Reg.) Pernă mică servind drept căpătâi. ♦ Perniță (de ace). [Pl. și: coltucuri] – Din tc. koltuk.

coltucel
COLTUCÉL, coltucele, s.n. Diminutiv al lui coltuc. – Coltuc + suf. -el.

colt
COLȚ, (I, II 4) colțuri, s.n. (II, III) colți, s.m. I. S.n. 1. Punct unde se întâlnesc muchiile unui obiect sau laturile unei figuri. ♢ Colțul gurii = fiecare dintre cele două extremități laterale ale gurii, unde se întâlnesc buzele. ♦ Fiecare dintre unghiurile formate de două străzi care se întâlnesc; locul format de fiecare dintre aceste unghiuri. ♢ Expr. Colț cu... = în unghiul format de străzile... 2. Porțiune dintr-un obiect sau dintr-un loc cuprinsă între extremitățile reunite ale laturilor lui. ♦ (În publicistică) Rubrică rezervată unei anumite specialități. ♦ Margine, extremitate. ♢ Colț de pâine = coltuc (1); p. gener. orice bucată de pâine (tăiată de la o margine). ♦ Porțiune dintr-o încăpere cuprinsă între extremitățile reunite ale pereților. ♢ Expr. A da din colț în colț = a recurge la tot felul de subterfugii pentru a ieși dintr-o încurcătură. A pune (un copil) la colț = a pedepsi un copil, așezându-l într-un ungher al camerei cu fața la perete. 3. Loc îndepărtat, retras, dosnic; refugiu, ascunziș. ♢ Expr. În (sau din) toate colțurile = în (sau din) toate părțile. II. S.m. 1. Dinte al animalelor (p. ext. și al oamenilor), în special caninul. ♢ Expr. A-și arăta colții = a manifesta o atitudine agresivă, aprigă. A (se) lua la colți = a (se) certa, a fi gata de încăierare. A avea colți (sau un colț) = a fi dârz; a fi obraznic. ♦ Fragment dintr-un dinte sau dintr-o măsea ruptă. 2. Fiecare dintre vârfurile lungi și ascuțite ale greblei, furcii sau ale altor instrumente asemănătoare. 3. Fiecare dintre cuiele de fier pe care le aplică cineva pe talpa încălțămintei de iarnă ca să nu alunece pe gheață; țintă. 4. Vârf ascuțit și proeminent de stâncă, de gheață etc. 5. Vârful plantelor, în special al ierbii, la începutul dezvoltării lor, când încolțesc. 6. Compus: colții-babei = plantă erbacee târâtoare cu frunze penate, cu flori galbene și cu fructe țepoase (Tribulus terrestris). III. S.m. 1. Fiecare dintre tăieturile de formă aproximativ triunghiulară făcute pe marginea unei stofe; dantelă împletită în această formă. 2. Șuviță de păr ondulată trasă pe frunte sau pe tâmple. – Din bg. kolec, scr. kolac.

coltan
COLȚÁN, colțani, s.m. (Rar) Colț mare de stâncă; loc inaccesibil. – Colț + suf. -an.

coltar
COLȚÁR, (1, 2, 3, 4, 5) colțare, s.n., (6) colțari, s.m. 1. S.n. Poliță așezată în colțul dintre doi pereți ai unei camere; dulăpior în formă de prismă triunghiulară, așezat într-un colț al camerei. 2. S.n. (Reg.) Sobă de cărămidă, cu coloane, instalată în colțul unei camere. 3. S.n. Piesă metalică sau din lemn, cu două aripi sau laturi așezate în unghi drept, utilizată la consolidarea și la protejarea unor îmbinări de colț. 4. S.n. Echer. 5. S.n. Calibru folosit la controlul înălțimii literelor tipografice. ♦ Element tipografic ornamental de alamă sau de plumb, folosit la formarea colțului unui chenar. 6. S.m. Ramă metalică prevăzută cu cuie lungi și ascuțite, care se atașează la bocanci, cu ajutorul unor curele, pentru a împiedica alunecarea pe stânci, pe gheață, pe bușteni. – Colț + suf. -ar.

coltat
COLȚÁT, -Ă, colțați, -te, adj. Colțos. – Colț + suf. -at.

coltisor
COLȚIȘÓR, (1) colțișoare, s.n., (2) colțișori, s.m. 1. S.n. Diminutiv al lui colț; colțuleț. 2. S.m. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu frunze alterne, cu flori albe sau roșietice, răspândită prin păduri umbroase (Dentaria bulbifera). – Colț + suf. -ișor.

coltos
COLȚÓS, -OÁSĂ, colțoși, -oase, adj. Cu colții ieșiți în afară; cu dinți mari. ♦ Fig. Bun de gură, arțăgos; obraznic, recalcitrant. – Colț + suf. -os.

coltulet
COLȚULÉȚ, colțulețe, s.n. Colțișor. – Colț + suf. -uleț.

coltun
COLȚÚN, colțuni, s.m. 1. (Reg.) Ciorap. 2. Compus: colțunii-popii = plantă erbacee mică, cu tulpina întinsă pe pământ, cu flori inodore, albastre sau violete, cu un pinten scurt și cu fructul o capsulă ascuțită (Viola silvestris). [Var.: (1) călțún s.m.] – Din ngr. kaltsúni (< it.).

coltunas
COLȚUNÁȘ, colțunași, s.m. Preparat culinar făcut din aluat tăiat în pătrate mici, care se umplu cu carne, cu brânză, cu marmeladă etc. și apoi se fierb în apă. [Var.: călțunáș s.m.] – Colțun + suf. -aș.

colturat
COLȚURÁT, -Ă, colțurați, -te, adj. Colțuros. – Colț + suf. -at.

colturos
COLȚURÓS, -OÁSĂ, colțuroși, -oase, adj. 1. (Despre pietre, bolovani etc.) Care are unul sau mai multe colțuri; plin de colțuri. 2. Fig. (Despre fața oamenilor) Cu trăsături proeminente; osos. – Colțuri (pl. lui colț) + suf. -os.

columbaca
COLUMBÁCĂ adj. (În sintagma) Muscă columbacă (și substantivat, f.) = insectă mică asemănătoare cu o musculiță, a cărei înțepătură veninoasă poate provoca moartea vitelor sau chiar a copiilor (Simulium columbaczense). – Din scr. Kolumbaci (nume de localitate în Iugoslavia).

columbar
COLUMBÁR, columbare, s.n. Construcție funerară prevăzută cu firide în care se păstrează urnele cu cenușa morților incinerați. – Din lat., fr. columbarium.

columba
COLÚMBĂ, columbe, s.f. (Înv.) Porumbiță. – Din lat. columba.

columbarie
COLUMBĂRÍE, columbării, s.f. Crescătorie de porumbei. – Columbă + suf. -ărie.

columbian
COLUMBIÁN, -Ă, columbieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Columbiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Columbiei sau populației ei, care se referă la Columbia sau la populația ei. [Pr.: -bi-an] – Columbia (n. pr.) + suf. -an.

columbiform
COLUMBIFÓRM, -Ă, columbiformi, -e, adj., s .f. 1. Adj. (Despre păsări) Care se aseamănă cu porumbelul. 2. S.f. (la pl.) Ordin de păsări bune zburătoare, care își hrănesc puii, în primele zile, cu un fel de lapte secretat de mucoasa gușii părinților; (și la sg.) pasăre din acest ordin. – Din fr. colombiforme.

columbit
COLUMBÍT s.n. Mineral care conține niobiu. – Din fr. columbite.

columbiu
COLÚMBIU s.n. (Chim.; rar) Niobiu. – Din fr. columbium.

columbofil
COLUMBOFÍL, -Ă, columbofili, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține porumbeilor, privitor la porumbei. 2. S.m. și f. Crescător de porumbei (călători). – Din fr. colombophile.

columbofilie
COLUMBOFILÍE, columbofilii, s.f. Pasiune de a crește porumbei (călători). – Din fr. colombophilie.

columbograma
COLUMBOGRÁMĂ, columbograme, s.f. Mesaj dus la destinație de porumbei. – Columb[ă] + [aero]gramă.

columela
COLUMÉLĂ, columele, s.f. 1. Axă a cochiliei melcilor. 2. (Rar) Coloană funerară mică. – Din fr. columelle.

columna
COLÚMNĂ, columne, s.f. Monument în formă de coloană izolată, ridicat (în antichitate) spre a comemora un eveniment important. – Din lat. columna.

colun
COLÚN, coluni, s.m. (Înv.) Măgar sălbatic. – Din sl. kolunŭ.

colurie
COLURÍE, colurii, s.f. (Fiziol.) Prezență a pigmenților biliari în urină; cantitate de pigmenți biliari prezentă în urină. – Din fr. cholurie.

coluvial
COLUVIÁL, -Ă, coluviali, -e, adj. (Geol.) De coluvii; care formează coluvii. [Pr.: -vi-al] – Din fr. colluvial.

coluviu
COLÚVIU s.n. Material detritic acumulat la baza pantelor și provenit din dezagregarea rocilor și din deplasarea fragmentelor lor pe versanții munților sub acțiunea gravitației. – Din fr. colluvium.

coluziune
COLUZIÚNE, coluziuni, s.f. (Rar) Înțelegere secretă între două părți, două persoane etc. în prejudiciul unei a treia. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. collusion, lat. collusio, -onis.

coma
CÓMA, come, s.f. (Fiz.) 1. Aberație a sistemelor optice care constă în apariția unei imagini în formă de cometă. 2. Aberație a lentilelor electronice, caracterizată prin apariția unei estompări spre periferia imaginii. – Din fr. coma.

comanac
COMANÁC s.n. v. comănac^1.

comanda
COMANDÁ, cománd, vb. I. Tranz. 1. (Mil.) A da un ordin sau un semnal pentru executarea unei mișcări, a unei așezări etc.; a avea comanda unei unități armate sau a unei subdiviziuni a armatei. ♦ A porunci, a ordona. 2. A da în lucru (un obiect, o lucrare etc.) la un meșteșugar. 3. A solicita, a cere de mâncare, de băut într-un local de consum. – Din fr. commander.

comandament
COMANDAMÉNT, comandamente, s.n. 1. Organ de conducere a unei (mari) unități sau a unei instituții militare. ♢ Comandament suprem = cel mai înalt organ de conducere a armatei sau unui stat sau unui grup de state în timp de război. ♦ Loc unde este instalat acest organ. 2. Fig. Precept, poruncă, regulă, normă. 3. (Jur.) Act prin care începe executarea silită imobiliară a unui debitor. – Din fr. commandement.

comandant
COMANDÁNT, comandanți, s.m. Persoană care comandă o unitate militară, un vas, o garnizoană etc. ♢ Comandant suprem = a) funcție de comandant al forțelor armate ale unui stat, îndeplinită fie de ministrul forțelor armate, fie de către șeful statului; persoană care îndeplinește această funcție; b) funcție de comandant al forțelor armate ale unui grup de state aliate, mai ales în timp de război; persoană care îndeplinește această funcție. (Înv.) Comandant al pieței = ofițer care supraveghea desfășurarea activității într-o garnizoană. – Din fr. commandant.

comandare
COMANDÁRE s .f. Acțiunea de a comanda și rezultatul ei. – V. comanda.

comandat
COMANDÁT, -Ă, comandați, -te, adj. 1. (Despre mișcări, acțiuni) Executat printr-o comandă (3). 2. (Despre camerele unei locuințe) Care comunică între ele; (despre apartamente) cu camere care comunică între ele. – V. comanda.

comandatura
COMANDATÚRĂ, comandaturi, s.f. Comandament al trupelor germane de ocupație. – Din germ. Kommandatur.

comanda
COMÁNDĂ, comenzi, s.f. 1. Acțiunea de a comanda; ordin de executare a unei mișcări, a unui exercițiu; poruncă. ♢ Metodă de comandă = metodă folosită de un conducător care ia decizii personale și le impune colaboratorilor fără a-i consulta. Ton de comandă = ton poruncitor. ♢ Expr. La comandă = a) la porunca, la cererea cuiva; b) la momentul dorit sau potrivit; intenționat. Plânge la comandă. 2. Funcție de conducere a unei unități militare. ♦ Exercitare a funcției de comandant. ♢ Post de comandă = loc unde stă comandantul trupelor și de unde transmite comanda operațiilor. 3. Operație manuală, semiautomată sau automată, prin care se pune în funcțiune, se reglează sau se oprește un sistem tehnic. ♢ Post de comandă = loc unde sunt concentrate organele și aparatele de acționare a unui sistem tehnic. ♦ (Concr.) Ansamblu de aparate a căror acțiune conduce un sistem tehnic. 4. Construcția cea mai înaltă de pe puntea superioară a unei nave, de unde se efectuează conducerea navei. ♦ Frânghie subțire folosită la înfășurarea capătului unei parâme. 5. Cerere prin care o persoană, o întreprindere etc. solicită livrarea unui anumit produs, executarea unei lucrări sau prestarea unui serviciu. ♢ Loc. adj. De comandă = care este sau a fost executat după indicațiile date de client. – Din fr. commande.

comandir
COMANDÍR, comandiri, s.m. (Înv.) Comandant. – Din rus. komandir.

comandita
COMANDITÁ, comanditez, vb. I. Tranz. A participa bănește la o întreprindere comercială sau industrială, cu răspundere față de creditori pentru eventualele pierderi în limitele părții de capital social investit. – Din fr. commanditer.

comanditar
COMANDITÁR, -Ă, comanditari, -e, s.m. și f. (În economia capitalistă) Persoană care comanditează sau, p.ext., finanțează. – Din fr. commanditaire.

comanditare
COMANDITÁRE, comanditări, s.f. Acțiunea de a comandita. – V. comandita.

comanditat
COMANDITÁT, -Ă, comanditați, -te, adj., s.m. și f. (În economia capitalistă) (Persoană sau întreprindere) care se asociază la câștig și la pierdere cu comanditarul și răspunde nelimitat față de creditori pentru capitalul societății. – V. comandita.

comandita
COMANDÍTĂ, comandite, s.f. Contract de asociație în care una dintre părți, comanditatul, răspunde solidar și cu întreaga sa avere pentru obligațiile societății față de creditori, pe când cealaltă parte, comanditarul, nu răspunde decât în limitele capitalului social investit de el. ♢ Societate în comandită = societate alcătuită pe baza unui asemenea contract. – Din fr. commandite.

comando
COMÁNDO, comandouri, s.n. Corp de trupe organizat și antrenat în mod special pentru acțiuni deosebite, executate independent. – Din fr. commando.

comandor
COMANDÓR, comandori, s.m. 1. Grad de ofițer în aviație și în marină, corespunzător gradului de colonel din armata terestră; persoană care are acest grad. 2. Rang în ierarhia unor decorații militare și civile. – Din fr. commandeur.

comarnic
COMÁRNIC, comarnice, s.n. 1. Colibă mică în care locuiesc ciobanii la stână; umbrar pentru ciobani. 2. Adăpost la stână care servește la păstrarea și la uscarea cașului. 3. Poliță, scândură sau leasă de nuiele pe care se pune cașul la uscat. – Din bg. komarnik.

comasa
COMASÁ, comasez, vb. I. Tranz. A reuni, a strânge laolaltă loturi de teren, unități agricole, unități industriale, unități comerciale, instituții etc.; a concentra. – Din germ. kommassieren, lat. comassare.

comasare
COMASÁRE, comasări, s.f. Acțiunea de a comasa. – V. comasa.

comat
COMÁT, -Ă, comați, -te, adj. (Rar) Care are coamă bogată, cu plete bogate; încomat. ♢ Stea comată = cometă. – Din coamă. Cf. lat. c o m a t u s.

comati
COMÁTI s.m. pl. Nume dat (de romani) geto-dacilor de rând. – Din lat. comati.

comatogen
COMATOGÉN, -Ă, comatogeni, -e, adj. (Med.) Care produce comă^1. Factor comatogen. – Din fr. comatogène.

comatos
COMATÓS, -OÁSĂ, comatoși, -oase, adj., s.m. și f. 1. Adj. De comă^1. Stare comatoasă. 2. Adj., s.m. și f. (Bolnav) care este în comă^1. – Din fr. comateux.

coma
CÓMĂ^1, come, s.f. Pierdere totală prelungită a cunoștinței, a sensibilității și motricității, asemănătoare cu un somn adânc, provocată de o ruptură a vaselor creierului, de diabet, de uremie sau de alte boli. ♦ (Impr.) Agonie. ♢ (Arg., loc adj. și adv.) De comă = extraordinar, nemaipomenit. – Din fr. coma.

CÓMĂ^2, come, s.f. 1. Cel mai mic interval muzical, greu perceptibil pentru auz; semn folosit pentru a indica în muzica instrumentală frazarea, iar în muzica vocală locurile unde se respira. 2. (Germanism, reg.) Virgulă. – Din germ. Komma, fr. comma.

comanac
COMĂNÁC^1, comănace, s.n. 1. Acoperământ al capului, de formă cilindrică, fără boruri, confecționat din lână sau din pâslă, purtat de călugări și de călugărițe. ♢ Expr. (Glumeț) A-și pune capul sub comănac = a se călugări. 2. Acoperământ al capului asemănător cu comănacul^1 (1) purtat odinioară de bărbați. ♦ Căciulită de mătase sau de stofă scumpă, purtată altădată de femei. [Var.: comanác s.n.] – Et. nec.

COMĂNÁC^2, comănaci, s.m. (Reg.) Creangă, ramură. – Et. nec.

comandare
COMĂNDÁRE s.f. v. comândare.

comand
COMẤND, comânduri, s.n. (Înv.) 1. Masă de pomenire a unui mort; praznic; mâncare care se servește la o astfel de masă. 2. Bani, lucruri, vite etc. pe care și le păstrau oamenii pentru înmormântare și pentru praznic. – Din comânda (derivat regresiv).

comanda
COMÂNDÁ, comấnd, vb. I. Tranz. (Înv.) A face comândul; a îngriji de cele necesare pentru comând. – Lat. commandare (= commendare).

comandare
COMÂNDÁRE, comândări, s.f. (Înv.) Praznic, ospăț la înmormântare, pomană. [Var.: comăndáre s.f.] – V. comânda.

combaina
COMBÁINĂ s.f. v. combină.

combainer
COMBAINÉR, -Ă s.m. și f. v. combiner.

combainist
COMBAINÍST, -Ă, combainiști, -ste, s.m. și f. Combiner. – Combaină + suf. -ist.

combatant
COMBATÁNT, -Ă, combatanți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care ia (este apt să ia) parte la lupte, care aparține unei unități militare de luptă. ♦ Fig. Care luptă activ, care militează pentru triumful unor idei. – Din fr. combattant.

combate
COMBÁTE, combát, vb. III. 1. Tranz. A lupta împotriva unor atitudini, unor idei și împotriva persoanelor care le susțin. 2. Tranz. A lua măsuri de stârpire a unui flagel social, a unei boli etc. 3. Intranz. (Franțuzism, înv.) A lua parte la o luptă, a (se) lupta. – Din fr. combattre (după bate).

combatere
COMBÁTERE, combateri, s.f. Acțiunea de a combate; luptă. – V. combate.

combativ
COMBATÍV, -Ă, combativi, -e, adj. Care luptă cu dârzenie și cu perseverență pentru susținerea unui punct de vedere, a unei idei, a unei concepții. – Din fr. combatif.

combativitate
COMBATIVITÁTE s.f. Însușirea de a fi combativ. – Din fr. combativité.

combi
CÓMBI s.n. invar. Autoturism cu portbagajul plasat în interiorul mașinii, la spate. ♢ (Adjectival) Trabant combi. – Din germ. Kombi[wagen].

combina
COMBINÁ, combín, vb. I. 1. Tranz. A îmbina, a împreuna, a potrivi lucruri diferite. ♦ (Fam.) A plănui, a chibzui. 2. Tranz. și refl. A (se) uni (atomi, molecule sau radicali ai unor substanțe) printr-o reacție chimică, dând naștere unei substanțe compuse. – Din fr. combiner, lat. combinare.

combinabil
COMBINÁBIL, -Ă, combinabili, -e, adj. Care se poate combina. – Combina + suf. -bil.

combinagiu
COMBINAGÍU, combinagii, s.m. (Peior.) Persoană care face tot felul de combinații (2) (necinstite). – Combina + suf. -giu.

combinare
COMBINÁRE, combinări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) combina; îmbinare, împreunare; combinație. 2. (Mat.; la pl.) Totalitatea grupurilor care se pot alcătui cu un număr dat de elemente (alese dintr-un număr mai mare), astfel încât fiecare grup să conțină sau numai elemente diferite între ele, sau numai elemente identice. 3. Fenomen chimic de unire a doi sau a mai multor atomi, molecule sau radicali pentru a forma molecula unei noi substanțe, cu însușiri diferite de cele ale substanțelor de la care s-a pornit. – V. combina.

combinat
COMBINÁT^2, -Ă, combinați, -te, adj. Care este alcătuit din mai multe elemente diferite; care formează o combinație. ♦ Spec. (Chim.; despre substanțe) Compus. ♦ (Substantivat, f.) Probă sportivă complexă (de schi). – V. combina. Cf. fr. c o m b i n é.

COMBINÁT^1, combinate, s.n. Mare complex productiv care reunește mai multe întreprinderi industriale și în care uneori produsele uneia din întreprinderi servesc celorlalte ca materie primă, semifabricată sau auxiliară. ♦ Combinat sportiv = reunire a mai multor terenuri și săli de gimnastică, unde se practică diferite sporturi. – Din rus. kombinat, fr. combinat.

combinativ
COMBINATÍV, -Ă, combinativi, -e, adj. De combinare (1). – Din engl. combinative.

combinator
COMBINATÓR, -OÁRE, combinatori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care combină, care determină o combinație. 2. S.n. Aparat care poate realiza combinații de asociație între mașini, aparate și instrumente electrice. – Din rus. kombinator, fr. combinateur.

combinatorie
COMBINATÓRIE, combinatorii, adj. (În sintagma) Analiză combinatorie = capitol din calculul probabilităților care studiază aranjamentele, permutările și combinările. – Din fr. combinatoire.

combinatie
COMBINÁȚIE, combinații, s.f. 1. Îmbinare, reunire, combinare. 2. (Fam.) Aranjament, plan; calcul. ♢ Expr. A intra în combinație cu cineva = a se asocia cu cineva. 3. Reacție chimică în cursul căreia doi atomi sau două molecule se unesc pentru a forma o nouă moleculă; (concr.) substanță obținută în urma unei astfel de reacții; (corp) compus. [Var.: combinațiúne s.f.] – Din lat. combinatio, -onis.

combinatiune
COMBINAȚIÚNE s.f. v. combinație.

combina
COMBÍNĂ, combine, s.f. Mașină de lucru complexă care îndeplinește simultan mai multe operații. ♢ Combină agricolă = mașină (autopropulsată) care execută simultan mai multe lucrări agricole. Combină minieră = mașină care efectuează operațiile de tăiere și de desprindere a rocilor și a minereurilor, precum și de evacuare a materialului de pe locul unde se lucrează. Combină muzicală = set de aparate (tuner, pick-up, casetofon, amplificator de putere) montate într-un corp comun; sistem audio. [Var.: combáină s.f.] – Din engl. combine. Cf. rus. k o m b a i n.

combiner
COMBINÉR, -Ă, combineri, -e, s.m. și f. Muncitor calificat care manevrează o combină. [Var.: combainér, -ă s.m. și f.]

combinezon
COMBINEZÓN, combinezoane, s.n. 1. Obiect de lenjerie pentru femei, confecționat din pânză, mătase, nailon etc., care acoperă corpul, sub rochie, de la umeri până deasupra genunchilor; furou. 2. Îmbrăcăminte de protecție împotriva murdăririi în timpul lucrului, mai ales pentru muncitorii care execută lucrări de reparații. ♦ Salopetă. – Din fr. combinaison.

combinor
COMBINÓR, combinoare, s.n. Organ suplimentar al fiecărui selector dintr-o centrală telefonică automată, folosit pentru a produce schimbări succesive în constituția circuitelor. – Combina + suf. -or.

combo
CÓMBO s.n. Formație orchestrală de jaz compusă din trei până la opt instrumentiști. – Cf. engl. c o m b o.

comburant
COMBURÁNT, -Ă, comburanți, -te, adj., s.m. 1. Adj. Care produce combustie, care întreține arderea. 2. S.m. Substanță care întreține arderea carburantului (în motorul-rachetă). – Din fr. comburant.

combustibil
COMBUSTÍBIL, -Ă, combustibili, -e, adj., s.m. 1. Adj. (Despre materiale) Care are însușirea de a arde. 2. S.m. Materie, de obicei organică, care arde, dezvoltând căldură, și care este folosită ca izvor de energie în industrie și în economia casnică. ♢ Combustibil convențional = combustibil teoretic cu putere calorică de 7000 kcal/kg, utilizat ca etalon pentru compararea diferiților combustibili reali. Combustibil nuclear = material fisionabil întrebuințat pentru a produce energie în reactoarele nucleare. – Din fr. combustible.

combustibilitate
COMBUSTIBILITÁTE s.f. Proprietate a unor corpuri de a arde în contact cu aerul. – Din fr. combustibilité.

combustie
COMBÚSTIE, combustii, s.f. Ardere. – Din fr. combustion, lat. combustio.

comedian
COMEDIÁN, -Ă, comedieni, -e, s.m. și f. Actor sau actriță de comedie; comediant. ♦ Fig. Persoană care știe să se prefacă, care adoptă atitudini teatrale în viața de toate zilele. [Pr.: -di-an] – Din fr. comédien.

comediant
COMEDIÁNT, -Ă, comedianți, -te, s.m. și f. 1. (Înv.) Comedian. ♦ Actor sau actriță de circ, de bâlci; saltimbanc. ♦ Actor sau actrița fără talent. 2. Fig. Persoană prefăcută, fățarnică, ipocrită; șarlatan. [Pr.: -di-ant] – Din germ. Komödiant, it. commediante.

comedie
COMEDÍE^1, comedii, s.f. Operă dramatică al cărei subiect și deznodământ provoacă râsul și care ridiculizează relații sociale și etice, tipuri umane, năravuri etc. ♦ Fig. Prefăcătorie, ipocrizie, falsitate. – Din fr. comédie, lat. comoedia.

COMÉDIE^2, comedii, s.f. 1. (Pop, și fam.) Întâmplare ciudată și hazlie; poznă, bazaconie. ♦ Lucru neașteptat, surprinzător; minune. 2. (Rar) Spectacol public cu numere de circ, panoramă, călușei etc. ♦ Mecanism, mașinărie. – Din tc. komedya.

comedioara
COMEDIOÁRĂ, comedioare, s.f. (Depr.) Diminutiv al lui comedie^1. [Pr.: -di-oa-] – Comedie^1 + suf. -ioară.

comediograf
COMEDIOGRÁF, comediografi, s.m. Autor de comedii^1. [Pr.: -di-o-] – Din it. commediografo, lat. comoediographus.

comedon
COMEDÓN, comedoane, s.n. Mică formație cilindrică de substanțe sebacee cu extremitatea neagră, care astupă uneori glandele sebacee ale feței. – Din fr. comédon.

comemora
COMEMORÁ, comemorez, vb. I. Tranz. A celebra solemn amintirea unei personalități sau a unui eveniment important. – Din fr. commémorer, lat. commemorare.

comemorabil
COMEMORÁBIL, -Ă, comemorabili, -e, adj. Care trebuie (sau poate) să fie comemorat; de comemorat. – Din fr. commémorable, lat. commemorabilis.

comemorare
COMEMORÁRE, comemorări, s.f. Acțiunea de a comemora; ceremonie menită să evoce amintirea unei persoane sau a unui eveniment important; comemorație. – V. comemora.

comemorativ
COMEMORATÍV, -Ă, comemorativi, -e, adj. Care evocă amintirea unui eveniment important, a unei personalități etc. – Din fr. commémoratif.

comemoratie
COMEMORÁȚIE, comemorații, s.f. (Rar) Comemorare. – Din fr. commémoration, lat. commemoratio.

comenduire
COMENDUÍRE, comenduiri, s.f. Organ militar care supraveghează îndeplinirea corectă a serviciului de gardă, păstrarea ordinii și a disciplinei într-o localitate, într-o unitate militară, într-o stație de cale ferată etc. ♦ Local în care își are sediul un asemenea organ militar. – Din comendui (ieșit din uz „a comanda” < comendie < pol. komenda).

comensalism
COMENSALÍSM s.n. v. comensualism.

comensualism
COMENSUALÍSM s.n. (Biol.) Formă de relații între două plante sau două animale, în care unul folosește resturile de hrană ale celuilalt. [Pr.: -su-a-. – Var.: comensalísm s.n.] – După germ. Kommensalismus, fr. commensalisme.

comensurabil
COMENSURÁBIL, -Ă, comensurabili, -e, adj. (Mat.; despre două sau mai multe mărimi) Care pot fi măsurate cu aceeași unitate de măsură, valorile amândurora fiind multipli întregi ai unității folosite. – Din fr. commensurable, lat. commensurabilis.

comensurabilitate
COMENSURABILITÁTE s.f. Proprietatea a două mărimi de aceeași natură de a admite o a treia mărime ca măsură comună, care se cuprinde în primele de un număr întreg de ori. – Din fr. commensurabilité.

comenta
COMENTÁ, comentez, vb. I. Tranz. 1. A face observații asupra unei întâmplări, a unui eveniment etc.; a interpreta, a lămuri. 2. A analiza, a interpreta critic textul unei opere literare, istorice, un articol de lege etc. – Din fr. commenter, lat. commentari.

comentare
COMENTÁRE, comentări, s.f. Acțiunea de a comenta. – V. comenta.

comentariu
COMENTÁRIU, comentarii, s.n. 1. Apreciere, comentare (în spirit critic) a unei probleme, a unui eveniment etc.; material publicistic prezentând o asemenea apreciere. 2. Explicare a unei opere literare, istorice etc., făcută adesea prin note marginale; interpretare. – Din fr. commentaire, lat. commentarium.

comentator
COMENTATÓR, -OÁRE, comentatori, -oare s.m. și f. Persoană care interpretează o operă literară, istorică etc., autor de comentarii. ♦ Persoană care comentează desfășurarea unui eveniment, a unei întreceri sportive etc. (la radio, televiziune). – Din fr. commentateur, lat. commentator, -oris.

comeraj
COMERÁJ s.n. (Franțuzism) Flecăreală; bârfă. – Din fr. commérage.

comerciabil
COMERCIÁBIL, -Ă, comerciabili, -e, adj. Care îndeplinește condițiile pentru a fi comercializat (ușor); vandabil; de comercializat. [Pr.: -ci-a-] – Din it. commerciabile.

comercial
COMERCIÁL, -Ă, comerciali, -e, adj. Care aparține comerțului, privitor la comerț; din comerț; negustoresc. [Pr.: -ci-al] – Din fr. commercial, lat. commercialis.

comercialism
COMERCIALÍSM s.n. Spirit comercial (exagerat). [Pr.: -ci-a-] – Din engl. commercialism.

comercializa
COMERCIALIZÁ, comercializez, vb. I. Tranz. A pune o marfă, un bun etc. în comerț, a face să devină obiect de comerț. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. commercialiser.

comercializare
COMERCIALIZÁRE, comercializări, s.f. Acțiunea de a comercializa și rezultatul ei. [Pr.: -ci-a-] – V. comercializa.

comerciant
COMERCIÁNT, -Ă, comercianți, -te, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu comerțul; negustor. [Pr.: -ci-ant] – Din it. commerciante, fr. commerçant.

comert
COMÉRȚ, (rar) comerțuri, s.n. Schimb de produse prin cumpărarea și vânzarea lor; ramură a economiei în cadrul căreia se desfășoară circulația mărfurilor. – Din fr. commerce, lat. commercium.

comesean
COMESEÁN, -Ă, comeseni, -e, s.m. și f. Persoană care stă la masă împreună cu altcineva, care mănâncă la o masă comună; conviv. [Var.: conmeseán, -ă s.m. și f.] – Co- + mesean (după fr. commensal).

comestibil
COMESTÍBIL, -Ă, comestibili, -e, adj. Care poate servi ca hrană; bun de mâncat. – Din fr. comestible, lat. comestibilis.

comet
COMÉT s.n. v. cometă.

cometa
COMÉTĂ, comete, s.f. Corp ceresc alcătuit dintr-un nucleu luminos înconjurat de gaze și de pulberi, care, uneori, se prelungește sub forma unei cozi îndreptate în sens opus Soarelui din cauza presiunii luminii acestuia; stea cu coadă. [Var.: (înv.) comét s.n.] – Din fr. comète, lat. cometa.

comic
CÓMIC, -Ă, comici, -ce, adj., subst. 1. Adj. Care aparține comediei^1, de comedie, relativ la comedie. ♦ Care provoacă râsul; hazliu, ridicol. 2. S.m. Actor care interpretează roluri de comedie^1. 3. S .n. Categorie estetică în a cărei sferă intră actele, situațiile sau personajele din viață sau din artă care provoacă râsul; ceea ce constituie temeiul ridicolului; parte hazlie, element sau efect comic, notă ridicolă pe care o reprezintă ceva sau cineva. – Din fr. comique, lat. comicus.

comicarie
COMICĂRÍE, comicării, s.f. (Pop.) Faptă, situație care provoacă râsul; caraghioslâc. – Comic + suf. -ărie.

comicitate
COMICITÁTE s.f. (Rar) Caracter comic. – Comic + suf. -itate.

comics
CÓMICS, comicsuri, s.n. Nume dat unor povestiri prezentate sub formă de desene seriale (publicate în reviste, broșuri etc.), însoțite de texte scurte. – Din engl. comics.

cominatoriu
COMINATÓRIU, -IE, cominatorii, adj. (Despre o măsură luată de un organ de justiție) Care constrânge o persoană la comiterea sau la abținerea de la săvârșirea unui fapt. ♢ Daune cominatorii = sumă de bani ce urmează a se plăti periodic de către o persoană până la achitarea obligației ce îi revine. – Din fr. comminatoire.

comina
CÓMINĂ s.f. (Reg.) Tescovină. – Din scr. komina.

cominutiv
COMINUTÍV, -Ă, cominutivi, -e, adj. (Med.; despre fracturi) în fragmente mici. – Din fr. comminutif.

cominutie
COMINÚȚIE, cominuții, s.f. (Rar) Reducere, împărțire în bucăți mici. – Cf. lat. c o m m i n u e r e.

comis
CÓMIS, comiși, s.m. Mare dregător în Moldova și în Țara Românească, în evul mediu, care avea în sarcina sa caii și grajdurile curții domnești, precum și aprovizionarea cu furaje. – Din ngr. kómis.

comisar
COMISÁR, comisari, s.m. 1. (În vechea organizare administrativă a țării) Ofițer de poliție, șef al unui comisariat de poliție. 2. (În sintagma) Comisar militar = comandant al unui comisariat militar. 3. (În U.R.S.S., până în anul 1946; în sintagma) Comisar al poporului = membru al guvernului sovietic. 4. Persoană însărcinată de o autoritate superioară cu mandate speciale; mandatar. – Din fr. commissaire, (3) rus. komissar.

comisariat
COMISARIÁT, comisariate, s.n. 1. (În vechea organizare administrativă a țării) Secție a poliției orășenești condusă de un comisar (1). ♦ Localul acestei secții. 2. (În sintagma) Comisariat militar = organ de conducere militară locală de pe lângă fiecare unitate administrativă, ale cărei funcții de bază sunt

comiserativ
COMISERATÍV, -Ă, comiserativi, -e, adj. (Rar) Compătimitor. [Pr. și: -ze-] – Din it. commiserativo.

comisie
COMÍSIE, comisii, s.f. 1. Colectiv organizat care funcționează pe lângă o instituție, o adunare etc. și care are sarcina de a face propuneri, de a lua hotărâri sau de a executa mandate în cazuri speciale. 2. Organism internațional sau organ al unei organizații internaționale. 3. (Înv.) Secție de poliție. [Var.: comisiúne s.f.] – Din rus. komissiia, fr. commission.

comision
COMISIÓN, comisioane, s.n. 1. Însărcinare dată unei persoane de a procura sau de a transmite ceva; serviciu făcut cuiva în urma unei astfel de însărcinări. 2. (Jur.) Contract în baza căruia o persoană tratează afaceri comerciale în nume propriu, dar pe socoteala altei persoane, în schimbul unei remunerații (procentuale). ♦ Remunerație (procentuală) primită de o persoană, de o bancă etc. care a mijlocit o afacere comercială sau care a efectuat un serviciu. [Pr.: -si-on] – Din fr. commission.

comisiona
COMISIONÁ, comisionez, vb. I. Tranz. (Înv.) A procura ceva prin mijlocirea unui comisionar. [Pr.: -si-o-] – Din fr. commissionner.

comisionar
COMISIONÁR, comisionari, s.m. 1. Persoană care tratează afaceri comerciale în numele său, dar pe socoteala altei persoane, în schimbul unui beneficiu. 2. Persoană care se ocupă cu transmiterea de scrisori, pachete etc. pe cale particulară. [Pr.: -si-o-] – Din fr. commissionnaire.

comisiune
COMISIÚNE s.f. v. comisie.

comisoaie
COMISOÁIE, comisoaie, s.f. (Înv.) Soție de comis. – Comis + suf. -oaie.

comisoriu
COMISÓRIU, -IE, comisorii, adj. (Jur.) Care duce la

comisural
COMISURÁL, -Ă, comisurali, -e, adj. (Anat.) Al comisurii, de comisură. – Din fr. commissural.

comisura
COMISÚRĂ, comisuri, s.f. 1. Punct de unire a două părți anatomice. Comisura buzelor. Comisura pleoapelor. 2. Fascicul de fibre nervoase care unește două regiuni simetrice ale emisferelor cerebrale sau ale altor segmente din sistemul nervos central. – Din fr. commissure, lat. commissura.

comisvoiajor
COMÍS-VOIAJÓR, comis-voiajori, s.m. Persoană care se ocupă cu

comisel
COMIȘÉL, comișei, s.m. (Înv.) Ajutor de comis. – Comis + suf. -el.

comitagiu
COMITAGÍU, comitagii, s.m. Membru al unei organizații revoluționare bulgare care a luptat în trecut pentru eliberare. – Din tc. komitacı.

comitat
COMITÁT, comitate, s.n. Unitate administrativ-teritorială, în unele țări condusă de un comite^2 (sau conte); district. – Din germ. Komitat.

comite
COMÍTE^1, comít, vb. III. Tranz. A face, a înfăptui, a săvârși (o faptă rea). – Din lat. committere.

CÓMITE^2, comiți, s.m. (Înv.) Conducător administrativ al unui comitat. – Din lat. comes, -itis.

comitent
COMITÉNT, -Ă, comitenți, -te, s.m. și f. Persoană care încredințează cuiva un mandat prin care îl împuternicește să săvârșească anumite acte sub controlul său și după

comitere
COMÍTERE, comiteri, s.f. Acțiunea de a comite^1. – V. comite^1.

comitet
COMITÉT, comitete, s.n. Organ de conducere colectivă a anumitor organizații. – Din rus. komitet, fr. comité.

comitial
COMIȚIÁL, -Ă, comițiali, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care se referă la epilepsie, care aparține epilepsiei. Criză comițială. 2. S.m. și f. Bolnav de epilepsie. [Pr.: -ți-al] – Din fr. comitial.

comizeratie
COMIZERÁȚIE s.f. (Rar) Milă, compătimire. – Din fr. commisération.

commodo
COMMÓDO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Într-un tempo liniștit, ușor. – Cuv. it.

comoara
COMOÁRĂ, comori, s.f. Grămadă de bani sau de obiecte de preț (păstrate sub lacăt, ascunse în pământ etc.). ♦ Avuție, avere, avut. ♦ Fig. Persoană extrem de iubită sau de prețuită. – Din sl. komora.

comod
COMÓD, -Ă, comozi, -de, adj. 1. De care te poți folosi ușor și cu plăcere; lesnicios, plăcut, confortabil. ♦ Tihnit, liniștit. 2. (Peior.; despre oameni) Care nu vrea să facă eforturi; care nu înțelege să iasă din obiceiurile lui, din ritmul lui tihnit, obișnuit de viață; p. ext. leneș, indolent. – Din fr. commode, lat. commodus.

comodat
COMODÁT s.n. (Rar) Împrumut făcut pentru o folosință curentă. – Din fr. commodé, lat. commodatus.

comoda
COMÓDĂ, comode, s.f. Mobilă cu sertare mari, suprapuse, în care se păstrează lenjeria; scrin. – Din fr. commode.

comoditate
COMODITÁTE, comodități, s.f. 1. Starea sau însușirea de a fi comod (1); confort. 2. (Peior.) Atitudinea unei persoane comode (2). – Din fr. commodité, lat. commoditas, -atis.

comodor
COMODÓR, comodori, s.m. Grad de ofițer superior căpitanului de vas și inferior contraamiralului, în marina engleză și americană; persoana care are acest grad. – Din fr., engl. commodore.

comor
COMÓR s.n. Varietate de rasă de oi caracul, cu lână de culoare maro-roșcată. – Et. nec.

comornic
COMÓRNIC, comornice, s.n. (Înv.) Celar la stână. – Din pol. komornik.

comostenitor
COMOȘTENITÓR, -OÁRE, comoștenitori, -oare, s.m. și f. (Jur.) Persoană care moștenește împreună cu alții pe cineva, considerată în raport cu aceștia. – Co- + moștenitor (după fr. cohéritier).

comotie
COMÓȚIE, comoții, s.f. Zguduire puternică, bruscă a unui organ. ♢ Comoție cerebrală = zguduire puternică a creierului, provocată prin cădere, explozie, lovire etc. și manifestată prin tulburări care merg de la amețeală până la pierderea cunoștinței, comă și moarte. – Din fr. commotion.

compacitate
COMPACITÁTE s.f. Raportul dintre greutatea specifică aparentă a unui material granular sau poros și greutatea lui specifică reală; p. gener. însușirea de a fi compact. – Din fr. compacité.

compact
COMPÁCT, -Ă, compacți, -te, adj. 1. Care se compune din particule strâns legate între ele; îndesat, dens. ♢ Caractere compacte = litere de tipar groase și negre; aldine. ♦ (Despre o mulțime, un grup de oameni etc.) Numeros și des. 2. Fig. (Despre noapte, întuneric etc.) În care nu străbate nici o rază de lumină; întunecos. – Din fr. compact, lat. compactus.

compacta
COMPACTÁ, compactez, vb. I. Tranz. 1. (Reg.) A lega cărți. 2. A îndesa cu ajutorul compactorului. – Din compactor.

compactabil
COMPACTÁBIL, -Ă adj. v. compactibil.

compactare
COMPACTÁRE, compactări, s.f. 1. (Reg.) Faptul de a compacta. 2. Operație de îndesare a pământului, a materialelor cu ajutorul compactorului. – V. compacta.

compactibil
COMPACTÍBIL, -Ă, compactibili, -e, adj. Care poate fi compactat. [Var.: compactábil, -ă adj.]. – Din fr. compactible.

compactibilitate
COMPACTIBILITÁTE s.f. Proprietatea de a putea fi compactat. – Din fr. compactibilité.

compactitate
COMPACTITÁTE, compactități, s.f. Însușirea de a fi compact; compacitate. – Compact + suf. -itate (după germ. Kompaktheit.)

compactizare
COMPACTIZÁRE, compactizări, s.f. Condensare. – Din compact.

compactometru
COMPACTOMÉTRU, compactometre, s.n. Aparat pentru măsurarea gradului de îndesare a solului. – Din fr. compactomètre.

compactor
COMPACTÓR, (1) compactori, s.m., (2) compactoare, s.n. 1. S.m. (Reg.) Legător de cărți. 2. S.n. Utilaj folosit la îndesarea umpluturilor de pământ, a stratului de la suprafața unui teren ori a unei șosele etc. – Din fr. compacteur, lat. compactor.

companie
COMPANÍE^1, companii, s.f. 1. Tovărășie, însoțire. ♢ Damă (sau doamnă) de companie = persoană angajată să îngrijească de o persoană bătrână sau bolnavă sau ca să-i țină de urât. 2. Grup mic de persoane care-și petrec vremea împreună; societate. 3. Mare întreprindere constituită sub formă de societăți (industriale, comerciale, de transport). – Din fr. compagnie.

COMPÁNIE^2, companii, s.f. Subunitate militară mai mare decât plutonul și mai mică decât batalionul. ♢ Companie de onoare = denumire a unei companii^2 care îndeplinește rolul de gardă de onoare. – Din fr. compagnie, it. compagnia.

companion
COMPANIÓN, -OÁNĂ, companioni, -oane, s.m. și f. (Franțuzism). 1. Camarad, tovarăș. 2. Persoană care făcea parte dintr-o societate comercială, artistică etc. – Din fr. compagnon.

compara
COMPARÁ, compár, vb. I. Tranz. A examina pentru a stabili asemănările și deosebirile; a confrunta. – Din fr. comparer, lat. comparare.

comparabil
COMPARÁBIL, -Ă, comparabili, -e, adj. Care poate fi comparat. – Din fr. comparable, lat. comparabilis.

comparare
COMPARÁRE, comparări, s.f. Acțiunea de a compara. – V. compara.

comparat
COMPARÁT, -Ă, comparați, -te, adj. (Despre discipline științifice) Care are ca obiect studiul fenomenelor sau al instituțiilor puse în comparație. Gramatică comparată. – V. compara.

comparatism
COMPARATÍSM s.n. Metodă de cercetare (în literatură, muzică etc.) bazată pe identificarea și

comparatist
COMPARATÍST, -Ă, comparatiști, -ste, s.m. și f. Specialist în studiul unei discipline comparate. – Din fr. comparatiste.

comparativ
COMPARATÍV, -Ă, comparativi, -e, adj. Care este bazat pe comparație, pe stabilirea de raporturi între diferite fenomene; care stabilește sau servește pentru comparație. ♢ Grad comparativ (și substantivat, n.) = unul dintre gradele de comparație ale adjectivelor și ale adverbelor, care exprimă superioritatea, inferioritatea sau egalitatea mai multor obiecte (sau acțiuni) cu aceeași însușire sau caracteristică ori a aceluiași obiect (sau a aceleiași acțiuni) în momente diferite. Metodă comparativă = metodă de cercetare în lingvistica istorică, care constă în reconstituirea faptelor de limbă din trecut, nefixate în scris, prin compararea unor fapte corespunzătoare de mai târziu, din două sau mai multe limbi existente. – Din fr. comparatif, lat. comparativus.

comparativism
COMPARATIVÍSM s.n. (Lingv.) Comparatism. – Din germ. Komparativismus.

comparator
COMPARATÓR, comparatoare, s.n. Instrument de măsură format dintr-un șurub micrometric și două microscoape, care servește la măsurarea distanței dintre două puncte sau dintre două repere. – Din fr. comparateur.

comparatie
COMPARÁȚIE, comparații, s.f. 1. Examinare a două sau a mai multor lucruri, ființe sau fenomene, făcută cu scopul de a se stabili asemănările și deosebirile dintre ele. ♢ Grad de comparație = formă pe care o ia adjectivul și unele categorii de adverbe pentru a arăta măsura mai mică sau mai mare în care un substantiv sau un verb posedă însușirea sau caracteristica exprimată de acel adjectiv sau adverb. Termen de comparație = cuvânt, expresie sau noțiune care servește pentru a compara ceva. ♢ Expr. În comparație cu... = comparativ, față de... A nu suferi comparație = a fi mai presus de orice alt obiect sau ființă cu care ar putea fi comparat. 2. Figură de stil care constă în alăturarea a două obiecte, persoane, acțiuni etc. pe baza unor însușiri comune. [Var.: (înv.) comparațiúne s.f.] – Din lat. comparatio, -onis.

comparatiune
COMPARAȚIÚNE s.f. v. comparație.

compars
COMPÁRS s.m. (Livr.) Personaj mut sau cu rol minor într-un spectacol; figurant. – Din fr. comparse, it. comparsa.

compartiment
COMPARTIMÉNT, compartimente, s.n. 1. Despărțitură într-un vagon de cale ferată, într-o încăpere mai mare, într-un dulap, într-o cutie etc. ♦ Diviziune obținută prin împărțirea unei suprafețe plane. 2. Sferă, sector, domeniu (de activitate) într-o întreprindere, într-o instituție etc. – Din fr. compartiment.

compartimenta
COMPARTIMENTÁ, compartimentez, vb. I. Tranz. A împărți un spațiu în compartimente. – Din fr. compartimenter.

compartimentaj
COMPARTIMENTÁJ, compartimentaje, s.n. (Rar) (Mod de) împărțire în compartimente. – Din fr. compartimentage.

compartimental
COMPARTIMENTÁL, -Ă, compartimentali, -e, adj. Care ține de un compartiment, referitor la un compartiment. – Din fr. compartimental.

compartimentare
COMPARTIMENTÁRE, compartimentări, s.f. Faptul de a compartimenta. – V. compartimenta.

compartimentat
COMPARTIMENTÁT, -Ă, compartimentați, -te, adj. Împărțit în compartimente. – V. compartimenta.

compas
COMPÁS, compasuri, s.n. 1. Instrument de măsură și de trasare a cercurilor sau a arcelor de cerc, formate din două brațe articulate, prevăzute la capete cu un vârf și cu un dispozitiv de desenat (creion, trăgător, cretă etc.). 2. (Rar) Busolă. ♢ Expr. (Fam.) A-și pierde compasul = a se încurca, a se zăpăci. – Din fr. compas.

compasiune
COMPASIÚNE s.f. (Livr.) Milă, compătimire. [Pr.: -si-u-] – Din fr. compassion.

compatibil
COMPATÍBIL, -Ă, compatibili, -e, adj. Care se poate împăca cu altceva, care poate sta împreună sau poate exista simultan cu altceva; corespunzător, potrivit. ♦ (Despre o funcție, o profesiune) Care poate fi exercitat simultan cu altceva. ♦ (Despre un sistem de ecuații) Care admite (aceleași) soluții. – Din fr. compatible.

compatibilitate
COMPATIBILITÁTE s.f. 1. Faptul de a fi compatibil; însușirea a tot ce e compatibil; potrivire. 2. (Log.) Raport între două enunțuri care nu se exclud reciproc. 3. (Mat.) Proprietate a unui sistem de relații de a fi compatibil, părțile sale neexcluzându-se una pe cealaltă. 4. (Tel.; în sintagma) Compatibilitate inversă = retrocompatibilitate. – Din fr. compatibilité.

compatriot
COMPATRIÓT, -OÁTĂ, compatrioți, -oate, s.m. și f. Persoană considerată în raport cu altă persoană originară din aceeași țară. [Pr.: -tri-ot] – Din fr. compatriote, lat. compatriota.

comparea
COMPĂREÁ, compár, vb. II. Intranz. A apărea, a se prezenta sau a fi adus în fața unei instanțe judecătorești (ca inculpat sau ca martor). – Din fr. comparaître (după părea).

compatimi
COMPĂTIMÍ, compătimesc, vb. IV. 1. Tranz. A avea sau a manifesta părere de rău față de suferințele cuiva. 2. Intranz. (Înv.) A suferi împreună cu altcineva; a lua parte la suferința cuiva. – Con^1- + pătimi (după fr. compatir).

compatimire
COMPĂTIMÍRE, compătimiri, s.f. Acțiunea de a compătimi și rezultatul ei; părere de rău, milă față de starea, de suferințele cuiva. – V. compătimi.

compatimitor
COMPĂTIMITÓR, -OÁRE, compătimitori, -oare, adj. Care simte sau manifestă compătimire față de cineva. – Compătimi + suf. -tor.

compendiator
COMPENDIATÓR, -OÁRE, compendiatori, -oare, s.m. și f. (Rar) Persoană care face un compendiu (1). [Pr.: -di-a-] – După fr. compendiaire.

compendiu
COMPÉNDIU, compendii, s.n. 1. Expunere sintetică a unei lucrări, a unei discipline sau a unei concepții; conspect; publicație în care se face o asemenea expunere. 2. (Tehn.; în forma compendium) Dispozitiv care se adaptează în fața obiectivului cinematografic, pentru a permite operatorului să execute diferite trucaje tehnice pe film. [Var.: compéndium s.n.] – Din lat., fr. compendium.

compendium
COMPÉNDIUM s.n. v. compendiu.

compensa
COMPENSÁ, compensez, vb. I. 1. Tranz. A înlocui ceva consumat sau cheltuit prin altceva (egal în valoare); a completa, a înlocui ceva insuficient cu altceva; a echilibra. ♦ A îndrepta un rău printr-un bine; a răsplăti în mod corespunzător; a despăgubi. 2. Tranz. (Fiz.) A micșora sau a anula efectul unei anumite acțiuni. 3. Tranz. și refl. (Med.) A face să-și revină sau a-și reveni la o stare de funcționare normală, de echilibru. – Din fr. compenser, lat. compensare.

compensabil
COMPENSÁBIL, -Ă, compensabili, -e, adj. Care poate fi compensat. – Din fr. compensable.

compensare
COMPENSÁRE, compensări, s.f. Acțiunea de a (se) compensa și rezultatul ei. – V. compensa.

compensat
COMPENSÁT, -Ă, compensați, -te, adj. În stare de compensare; echilibrat. ♦ (Med.) Care a revenit la o stare de funcționare normală. – V. compensa.

compensativ
COMPENSATÍV, -Ă, compensativi, -e, adj. Care stabilește o compensație, care compensează. – Din fr. compensativ.

compensator
COMPENSATÓR, -OÁRE, compensatori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care compensează; compensatoriu. ♦ (Despre aparate, dispozitive, sau mărimi) Care compensează un anumit efect în vederea menținerii unui anumit regim. 2. S.n. Aparat, dispozitiv sau sistem cu care se efectuează o compensare sau se realizează o echilibrare. – Din fr. compensateur.

compensatoriu
COMPENSATÓRIU, -IE, compensatorii, adj. Care compensează; compensator. ♦ (Jur.) Care duce la repararea unei pagube. ♢ Daune compensatorii = sumă de bani ce se plătește de către debitor creditorului pentru a-i acoperi pagubele rezultate din neexecutarea unei obligații. – Din fr. compensatoire.

compensatie
COMPENSÁȚIE, compensații, s.f. Faptul de a compensa; p. ext. ceea ce servește pentru a compensa ceva. [Var.: compensațiúne s.f.] – Din fr. compensation, lat. compensatio, -onis.

compensatiune
COMPENSAȚIÚNE s.f. v. compensație.

comper
COMPÉR, comperi, s.m. (Rar) Prezentator al unui spectacol de estradă, de varietăți etc. – Din engl. compeer.

comperaj
COMPERÁJ, comperaje, s.n. Prezentare a unui spectacol de estradă, de varietăți etc.; text care conține această prezentare. – Din fr. compérage.

competent
COMPETÉNT, -Ă, competenți, -te, adj. 1. Care este bine informat într-un anumit domeniu; care este capabil, care este în măsură să judece un anumit lucru. 2. Care are atribuția, căderea, autoritatea legală să facă ceva; îndreptățit. [Var.: (înv.) competínte adj.] – Din fr. compétent.

competenta
COMPETÉNȚĂ, competențe, s.f. Capacitate a cuiva de a se pronunța asupra unui lucru, pe temeiul unei cunoașteri adânci a problemei în discuție; capacitate a unei autorități, a unui funcționar etc. de a exercita anumite atribuții. ♢ Expr. A fi de competența cuiva = a intra în atribuțiile cuiva. A-și declina competența = a se declara lipsit de autoritate (legală) sau fără pregătirea necesară pentru a judeca o chestiune sau pentru a se pronunța într-o problemă. [Var.: competínță s.f.] – Din fr. compétence.

competinte
COMPETÍNTE adj. v. competent.

competinta
COMPETÍNȚĂ s.f. v. competență.

competitiv
COMPETITÍV, -Ă, competitivi, -e, adj. 1. Susceptibil de a suporta concurența. 2. Unde se poate concura, în care concurența este posibilă. – Din fr. compétitif.

competitivitate
COMPETITIVITÁTE s.f. Însușirea de a fi competitiv. – Competitiv + suf. -itate.

competitor
COMPETITÓR, -OÁRE, competitori, -oare, s.m. și f. Concurent. [Var.: (înv.) compețítor, -oáre s.m. și f.] – Din fr. compétiteur, lat. competitor.

competitie
COMPETÍȚIE, competiții, s.f. Concurs, întrecere. – Din fr. compétition.

competitional
COMPETIȚIONÁL, -Ă, competiționali, -e, adj. De competiție. Activitate competițională. [Pr.: -ți-o-] – Din competiție.

competitor
COMPEȚITÓR, -OÁRE s.m. și f. v. competitor.

compila
COMPILÁ, compiléz, vb. I. Tranz. A aduna fapte sau păreri din operele diverșilor autori pentru a alcătui o lucrare nouă, fără o contribuție personală. – Din fr. compiler, lat. compilare.

compilare
COMPILÁRE, compilări, s.f. Acțiunea de a compila și rezultatul ei. – V. compila.

compilator
COMPILATÓR, -OÁRE, compilatori, -oare s.m. și f., s.n. 1. S.m. și f. Persoană care compilează, autor de compilații. 2. S.n. (Cib.) Program utilitar de transformare a unui limbaj algoritmic în codul mașinii. – Din fr. compilateur, lat. compilator.

compilatie
COMPILÁȚIE, compilații, s.f. Lucrare, operă care cuprinde idei și fragmente din diverși autori, neprelucrate în mod personal. – Din fr. compilation, lat. compilatio.

complace
COMPLÁCE vb. III. v. complăcea.

complacea
COMPLĂCEÁ, complác, vb. II. Refl. A găsi o mulțumire completă în ceva; (peior.) a se mulțumi cu o anumită situație fără a încerca să o depășească. [Var.: compláce vb. III] – Con^1- + plăcea (după fr. complaire).

complacere
COMPLĂCÉRE s.f. (Înv.) Amabilitate, complezență. – V. complăcea.

complect
COMPLÉCT, -Ă adj. v. complet^2.

complecta
COMPLECTÁ, vb. I. v. completa.

complectamente
COMPLECTAMÉNTE adv. v. completamente.

complectare
COMPLECTÁRE s.f. v. completare.

complement
COMPLEMÉNT, complemente, s.n. 1. Ceea ce se adaugă la ceva spre a-l întregi; complinire. 2. Parte secundară a propoziției care determină un verb, un adjectiv sau un adverb. 3. Substanță de natură proteică prezentă în serul normal și care participă la procesul imunității. – Din fr. complément, lat. complementum.

complementar
COMPLEMENTÁR, -Ă, complementari, -e, adj. Care complinește, care completează. ♢ Unghiuri complementare = unghiuri care, prin însumare, formează un unghi de 90°. Culori complementare = culori care, prin suprapunere, dau culoarea albă. [Var.: complimentár, -ă adj.] – Din fr. complémentaire.

complementarism
COMPLEMENTARÍSM s.n. (Fil.) Teză fundamentală a empirismului logic constând în asocierea empirismului cu logicismul. – Din fr. complémentarisme.

complementaritate
COMPLEMENTARITÁTE s.f. Însușirea de a prezenta un caracter complementar, de a fi alcătuit din părți complementare. – Din fr. complémentarité.

complementariza
COMPLEMENTARIZÁ, complementarizéz, vb. I. Refl. (Rar) A deveni complementar la ceva; a se completa, a se întregi. – Complementar + suf. -iza.

complet
COMPLÉT^1, completuri, s.n. (Franțuzism ieșit din uz) Bal popular; local de dans (în cartierele periferice ale unui oraș). – Probabil din cuplet (confundat, prin etimologie populară, cu complet^2).

COMPLÉT^2, -Ă, (1) compleți, -te, adj., (2, 3) completuri, s.n., (4) adv. 1. Adj. Care conține tot ceea ce trebuie; căruia nu-i lipsește nici una dintre părțile constitutive; întreg, desăvârșit, deplin, împlinit. ♢ Opere complete = ediție cuprinzând toate operele unui scriitor. ♦ (Despre un vehicul de transport în comun) care are toate locurile ocupate; plin. 2. S.n. (În sintagma) Complet de judecată = colectiv alcătuit din numărul legal de judecători și asesori care iau parte la soluționarea unui litigiu. 3. S.n. Costum de haine; obiect de îmbrăcăminte compus din două (sau mai multe) piese asortate. 4. Adv. În întregime, cu desăvârșire. [Var.: compléct, -ă adj.] – Din fr. complet, lat. completus.

completa
COMPLETÁ, completéz, vb. I. Tranz. A întregi, a adăuga pentru a fi complet^2. [Var.: complectá vb. I] – Din fr. compléter.

completamente
COMPLETAMÉNTE adv. (Livr.) În mod complet^2, cu desăvârșire. [Var.: complectaménte adv.] – Din it. completamente, fr. complètement.

completare
COMPLETÁRE, completări, s.f. Acțiunea de a completa și rezultatul ei. ♦ Ceea ce se adaugă pentru a completa; film scurt, secundar, care completează un program cinematografic. [Var.: complectáre s.f.] – V. completa.

completas
COMPLETÁȘ, completași, s.m. (Înv.) Soldat care, după terminarea serviciului militar, era ținut în evidența armatei o anumită perioadă de timp, înainte de a fi trecut în rezervă. – Completa + suf. -aș.

completat
COMPLETÁT, -Ă, completați, -te, adj. Care a devenit complet; întregit. – V. completa.

completitudine
COMPLETITÚDINE s.f. (Log.) Proprietate a unui sistem ipotetic-deductiv în care orice propoziție supusă regulilor de deducție poate fi demonstrată. – Cf. fr. c o m p l é t u d e.

completiva
COMPLETÍVĂ, completive, adj. (În sintagma) Propoziție completivă (și substantivat, f.) = propoziție subordonată care are rol de complement pe lângă verbul din altă propoziție. – Din fr. complétive, lat. completivus.

completivitate
COMPLETIVITÁTE s.f. (Rar) Însușirea de a fi completiv. – Din fr. complétivité.

complex
COMPLÉX, -Ă, complecși, -xe, adj., s.n. 1. Adj. Format din mai multe părți; care îmbrățișează, care întrunește în sine mai multe laturi sau elemente diferite. ♦ (Mat.) Număr complex = număr alcătuit prin însumarea unui număr real cu un număr imaginar. 2. S.n. Întreg, unitate formată din mai multe părți, din mai multe elemente; sistem care întrunește în sine mai multe laturi, care îmbrățișează mai multe domenii; combinare, asociere într-un tot a mai multor fenomene, stări de lucruri etc. ♦ Ansamblu de construcții, de unități industriale sau comerciale etc. cu funcții deosebite, grupate teritorial, care alcătuiesc un tot unitar servind aceluiași scop. ♦ Complex sportiv = bază sportivă special amenajată pentru practicarea mai multor ramuri de sport. 3. S.n. Ansamblu de tendințe inconștiente formate în copilărie pe baza anumitor relații familiale și sociale, care determină comportarea ulterioară a persoanei. ♦ Complex de inferioritate = sentiment de neîncredere în forțele proprii, care se formează de obicei în copilărie, uneori în legătură cu o deficiență fizică sau psihică. (Psih.) Complexul lui Oedip = atașament erotic al copilului față de părintele de sex opus. – Din fr. complexe, lat. complexus.

complexat
COMPLEXÁT, -Ă, complexați, -te, adj. (Livr.) Stăpânit de complexe (3). – Din fr. complexé.

complexifica
COMPLEXIFICÁ, complexífic, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A face să devină sau a deveni (mai) complex. – Complex + suf. -ifica.

complexificare
COMPLEXIFICÁRE, complexificări, s.f. Acțiunea de a (se) complexifica. – V. complexifica.

complexificat
COMPLEXIFICÁT, -Ă, complexificați, -te, adj. Care a devenit (mai) complex. – V. complexifica.

complexitate
COMPLEXITÁTE s.f. Faptul de a fi complex, însușirea a ceea ce este complex. – Din fr. complexité.

complexiune
COMPLEXIÚNE, complexiuni, s.f. (Rar) Totalitatea trăsăturilor psihofîzice care caracterizează o persoană. [Pr.: -xi-u-] – Din fr. complexion.

complexual
COMPLEXUÁL, -Ă, complexuali, -e, adj. (Psih.) Referitor la complex (3), la natura emoțională a acestuia. [Pr.: -xu-al] – Din fr. complexuel.

complezent
COMPLEZÉNT, -Ă, complezenți, -te, adj. Care este gata de a servi pe cineva, doritor de a face plăcere cuiva; serviabil, amabil. – Din fr. complaisant.

complezenta
COMPLEZÉNȚĂ, complezențe, s.f. Faptul de a fi complezent; serviabilitate, amabilitate. – Din fr. complaisance.

complianta
COMPLIÁNȚĂ s.f. Mărime care indică gradul de elasticitate al unui sistem mecanic. [Pr.: -pli-an-] – Din engl. compliance.

complica
COMPLICÁ, complíc, vb. I. Tranz. și refl. A (se) încurca; a (se) agrava, a (se) înrăutăți. – Din fr. compliquer.

complicare
COMPLICÁRE, complicări, s.f. Acțiunea de a (se) complica. – V. complica.

complicat
COMPLICÁT, -Ă, complicați, -te, adj. Alcătuit din (prea) multe elemente; greu de descurcat sau de înțeles; încurcat, încâlcit. – V. complica.

complicatie
COMPLICÁȚIE, complicații, s.f. Faptul de a (se) complica; stare complicată, greu de descurcat; încurcătură, lucru care complică. ♦ Stare patologică nouă (agravantă) care apare în cursul evoluției unei boli. [Var.: (înv.) complicațiúne s.f.] – Din fr. complication.

complicatiune
COMPLICAȚIÚNE s.f. v. complicație.

complice
COMPLÍCE, complici, -ce, s.m. și f. Persoană care participă în mod secundar la săvârșirea unei infracțiuni sau, p. ext., care înlesnește, tolerează, ascunde săvârșirea unei fapte reprobabile. – Din fr. complice.

complicitate
COMPLICITÁTE, (rar) complicități, s.f. Participare secundară la săvârșirea unei infracțiuni; p. ext. tolerarea sau ascunderea unei fapte neîngăduite săvârșite de altul. – Din fr. complicité.

compliment
COMPLIMÉNT, complimente, s.n. 1. Cuvânt de laudă, de măgulire, care exprimă o atitudine prietenească, de stimă, de respect sau de considerație. ♢ Loc. adv. Fără compliment = fără exagerare, fără gândul de a măguli; pe față, sincer. 2. (La pl.) Salutări trimise unei persoane prin intermediul cuiva ca expresie a politeții. 3. Înclinare a capului sau a corpului în semn de salut respectuos; plecăciune. – Din fr. compliment.

complimenta
COMPLIMENTÁ, complimentéz, vb. I. Tranz. 1. A exprima complimente (1). 2. (Înv.) A saluta. – Din fr. complimenter.

complimentar
COMPLIMENTÁR, -Ă adj. v. complementar.

complimentare
COMPLIMENTÁRE, complimentări, s.f. Acțiunea de a complimenta și rezultatul ei. – V. complimenta.

complini
COMPLINÍ, complinésc, vb. IV. Tranz. A completa, a împlini, a întregi; a determina. – Con^1- + [îm]plini (după completa).

complinire
COMPLINÍRE, compliniri, s.f. Acțiunea de a complini și rezultatul ei; întregire, împlinire, completare; (concr.) ceea ce complinește. – V. complini.

complinitor
COMPLINITÓR, -OÁRE, complinitori, -oare, adj. Care complinește. – Complini + suf. -tor.

complot
COMPLÓT, comploturi, s.n. Înțelegere secretă a câtorva persoane care uneltesc o acțiune împotriva unei persoane, a unui stat etc. – Din fr. complot.

complota
COMPLOTÁ, complotéz, vb. I. Intranz. A urzi un complot. – Din fr. comploter.

complotas
COMPLOTÁȘ, -Ă, complotași, -e, s.m. și f. (Înv.) Complotist. – Complot + suf. -aș.

complotism
COMPLOTÍSM s.n. (Rar) Tactică de complotist. – Complot + suf. -ism.

complotist
COMPLOTÍST, -Ă, complotiști, -ste, s.m. și f. Persoană care participă la un complot; complotaș. – Complot + suf. -ist.

component
COMPONÉNT, -Ă, componenți, -te, adj., subst. 1. Adj. Care intră ca parte într-un întreg; alcătuitor. ♦ (Substantivat, f.) Element component (1). 2. S.n. (Chim.) Fiecare dintre substanțele sau speciile moleculare ale unui sistem fizico-chimic. 3. S.f. (Fiz.) Fiecare dintre vectorii în care se descompune un anumit vector și ale căror efecte însumate sunt echivalente cu efectul vectorului dat. 4. S.n. pl. (Electron.; în sintagmele) Componente active = denumire generică pentru diode, tranzistoare, circuite integrate. Componente pasive = denumire generică pentru rezistoare, capacitoare etc. – Din germ. Komponente, it. componente.

componenta
COMPONÉNȚĂ, componențe, s.f. Totalitatea elementelor care alcătuiesc o unitate; compoziție, alcătuire. – Compon[ent] + suf. -ență (după absent-absență).

componist
COMPONÍST, -Ă, componiști, -ste, s.m. și f. (Germanism înv.) Compozitor. – Din germ. Komponist.

componistic
COMPONÍSTIC, -Ă, componistici, -ce, adj. Al unei compoziții muzicale, privitor la o compoziție muzicală. – Componist + suf. -ic.

comporta
COMPORTÁ, compórt, vb. I. 1. Refl. A avea o anumită conduită. 2. Tranz. A aduce cu sine. ♦ A necesita, a cere. – Din fr. comporter.

comportament
COMPORTAMÉNT, comportamente, s.n. 1. Modalitate de a acționa în anumite împrejurări sau situații; conduită, purtare, comportare. 2. Asamblul manifestărilor obiective ale animalelor și ale oamenilor prin care se exterorizează viața psihică. – Din fr. comportement.

comportamental
COMPORTAMENTÁL, -Ă, comportamentali, -e, adj. De comportament. – Din fr. comportemental.

comportamentism
COMPORTAMENTÍSM s.n. (Livr.) Behaviorism. – Comportament + suf. -ism.

comportamentist
COMPORTAMENTÍST, -Ă, comportamentiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al comportamentismului. – De la comportamentism, cu schimbarea sufixului.

comportare
COMPORTÁRE, comportări, s.f. Fel de a se comporta; comportament. – V. comporta.

compost
COMPÓST, composturi, s.n. Îngrășământ agricol natural, rezultat în urma fermentării lente a diferitelor resturi vegetale și animale, amestecate cu unele substanțe minerale. – Din fr. compost.

composta
COMPOSTÁ, compostéz vb. I. Tranz. 1. A marca data cu compostorul. 2. A marca cu compostorul biletul de călătorie. – Din fr. composter.

compostare
COMPOSTÁRE, compostări, s.f. Acțiunea de a composta. – V. composta.

compostat
COMPOSTÁT, -Ă, compostați, -te, adj. (Despre bilete de călătorie) Care a fost marcat cu compostorul. – V. composta.

compostor
COMPOSTÓR, compostoare, s.n. 1. Aparat mecanic, cu litere și cifre mobile, folosit pentru a imprima data și uneori numărul trenului (sau al altui vehicul) pe un bilet de călătorie. 2. Aparat pentru perforat biletele în vehiculele de transport în comun cu autotaxare. – Din fr. composteur.

compot
COMPÓT, compoturi, s.n. Produs alimentar preparat din fructe, proaspete sau uscate, fierte în apă cu zahăr. – Din fr. compote.

compotiera
COMPOTIÉRĂ, compotiere, s.f. Vas în care se toarnă compotul pentru a fi servit la masă. [Pr.: -ti-e-] – Compot + suf. -ieră. Cf. fr. c o m p o t i e r.

compound
COMPOUND s.n. 1. Mod de grupare a două mecanisme, mașini etc. pentru a asigura funcționarea lor asociată. 2. Masă electroizolantă constituită dintr-un amestec de materiale electroizolante organice. [Pr.: -páund] – Cuv. engl.

compounda
COMPOUNDÁ, compoundéz, vb. I. Tranz. (Elt.) A face operația de compoundare. [Pr.: -paun-] – Din engl. compound.

compoundare
COMPOUNDÁRE s.f. Metodă de reglare a tensiunii la generatoare sau a turației la motoarele de curent continuu, care constă în excitarea suplimentară a mașinii cu un curent egal sau proporțional cu curentul din indus. [Pr.: -paun-] – Cf. c o m p o u n d.

compoundat
COMPOUNDÁT, -Ă, compoundați, -te,adj. (În sintagma) Grăsimi compoundate = substanțe grase formate dintr-un amestec omogenizat de mai multe sorturi de grăsimi, substitute ale unturii de porc. [Pr.: -paun-] – V. compounda.

compozee
COMPOZÉE, compozee, s.f. Compozită. – Din fr. composées.

compozit
COMPOZÍT, -Ă, compoziți, -te, adj., s.f., s.n. 1. Adj. Alcătuit din elemente disparate, felurite. ♢ Ordinul compozit (și substantivat, n.) = ordin arhitectonic antic, caracterizat în special prin capitelul cu volute și cu foi de acantă, rezultat din combinarea capitelului ionic cu cel corintic. 2. S.f. (La pl.) Familie de plante superioare, dicotiledonate, erbacee, rar lemnoase, cu frunze de obicei alterne, cu flori mici, simple și numeroase, dispuse în inflorescențe în formă de capitule și adesea cu latex în organele vegetative; compozee; (și la sg.) plantă din această familie. ♢ (Adjectival) Plantă compozită. 3. S.n. pl. (Tehn.) Materiale care reunesc într-un singur produs unele elemente care, de obicei, nu se asociază în mod natural. – Din fr. composite, lat. compositus.

compozitor
COMPOZITÓR, -OÁRE, compozitori, -oare, s.m. și f. Persoană care compune lucrări muzicale. – Din fr. compositeur.

compozitie
COMPOZÍȚIE, compoziții, s.f. 1. Totalitatea elementelor care alcătuiesc o unitate; structură, compunere, alcătuire. 2. Operă, bucată, compunere artistică, în special muzicală. ♦ Studiul regulilor de compunere a unei bucăți muzicale; totalitatea cunoștințelor muzicale care permite compozitorului să se exprime într-o formă artistică. 3. Felul în care sunt dispuse elementele imaginii într-un tablou, astfel încât se se echilibreze între ele. ♦ Gen de pictură, de sculptură, de desen reprezentând personaje în acțiune. 4. Joc al unui actor care interpretează un rol bazându-se în primul rând pe trăsăturile distinctive ale personajului respectiv. 5. Exercițiu școlar constând în dezvoltarea în scris a unei teme cu caracter literar date de profesor; compunere. 6. Aliaj de cositor cu care se căptușește suprafața unei piese metalice care freacă altă suprafață metalică, cu scopul de a micșora frecarea. – Din fr. composition, lat. compositio.

compozitional
COMPOZIȚIONÁL, -Ă, compoziționali, -e, adj. Privitor la compoziția unei opere de artă. [Pr.: -ți-o-] – Din compoziție (după convențional, emoțional etc.).

comprehensibil
COMPREHENSÍBIL, -Ă, comprehensibili, -e, adj. (Livr.) Care se poate înțelege ușor; clar, inteligibil, limpede. – Din fr. compréhensible, lat. comprehensibilis.

comprehensibilitate
COMPREHENSIBILITÁTE s.f. (Livr.) Însușirea de a fi comprehensibil. – Din fr. compréhensibilité.

comprehensiune
COMPREHENSIÚNE s.f. (Livr.) 1. Capacitate de a pătrunde, de a înțelege ceva; înțelegere, pătrundere. 2. Conținut. [Pr.: -si-u-] – Din fr. compréhension, lat. comprehensio, -onis.

comprehensiv
COMPREHENSÍV, -Ă, comprehensivi, -e, adj. (Livr.) Care înțelege repede și just; inteligent, pătrunzător. – Din fr. compréhensif, lat. comprehensivus.

compres
COMPRÉS s.n. Text cules cât mai strâns, fără spații mari între rânduri. – Din germ. Kompress.

compresa
COMPRÉSĂ, comprese, s.f. Bucată împăturită de tifon sau de pânză, udată cu apă sau cu o compoziție medicinală și folosită pentru curățirea și pansarea plăgilor sau pentru aplicarea pe o regiune bolnavă a corpului; prișniț. – Din fr. compresse.

compresibil
COMPRESÍBIL, -Ă, compresibili, -e, adj. (Fiz.; despre corpuri) Care își poate micșora volumul, care se comprimă când crește presiunea exterioară la care este supus; comprimabil. – Din fr. compressible.

compresibilitate
COMPRESIBILITÁTE s.f. (Fiz.) Proprietate a unui corp de a fi compresibil. – Din fr. compressibilité.

compresie
COMPRÉSIE s.f. v. compresiune.

compresiune
COMPRESIÚNE, compresiuni, s.f. (Fiz.) 1. Micșorare a volumului unui corp; comprimare. 2. Fază de funcționare a unei mașini în timpul căreia fluidul din cilindrul unui motor este comprimat prin deplasarea unui piston în cilindru. 3. Stare de solicitare a unei piese sub acțiunea a două forțe egale și de sens contrar. [Pr.: -si-u-. – Var.: comprésie s.f.] – Din fr. compression, lat. compressio, -onis.

compresiv
COMPRESÍV, -Ă, compresivi, -e, adj. (Livr.) Care servește pentru a lega strâns. ♦ Fig. Care restrânge, comprimă. – Din fr. compressif, engl. compressive.

compresor
COMPRESÓR, -OÁRE, compresori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care comprimă. 2. S.n. Mașină, cu piston și cu rotor, întrebuințată pentru ridicarea presiunii unui gaz. 3. S.n. Cilindru metalic masiv, cu tracțiune animală sau mecanică, servind la îndesarea terasamentelor, nivelarea șoselelor etc. 4. S.n. (În sintagma) Compresor de dinamică = aparat electronic care realizează compresia dinamicii semnalelor electrice. 5. S.n. (Med.) Instrument cu care se strânge un vas sanguin în timpul unei operații. – Din fr. compresseur.

comprima
COMPRIMÁ, comprím, vb. I. Tranz. 1. A micșora volumul unui corp cu ajutorul unei presiuni exterioare; a presa. ♦ Fig. A împiedica să se manifeste; a înăbuși. 2. A restrânge, a reduce personalul unei întreprinderi. – Din fr. comprimer.

comprimabil
COMPRIMÁBIL, -Ă, comprimabili, -e, adj. 1. Care poate fi comprimat. 2. (Fiz.) Compresibil. – Din fr. comprimable.

comprimare
COMPRIMÁRE, comprimări, s.f. Acțiunea de a comprima. – V. comprima.

comprimat
COMPRIMÁT, -Ă, comprimați, -te, adj., s.n. 1. Adj. Condensat, redus (ca volum) prin presiune, prin presare. ♢ Aer comprimat = aer supus unei presiuni mari și având diferite întrebuințări în industrie. 2. S.n. Medicament de consistență solidă obținut prin reducerea acestuia în stare de pulbere și amestecarea cu un liant; pastilă, tabletă, bulin. – V. comprima.

compromis
COMPROMÍS^1, compromisuri, s.n. Înțelegere, acord bazat pe cedări reciproce; concesie. ♦ Înțelegere între două sau mai multe persoane sau state de a supune unui arbitru rezolvarea litigiului dintre ele. – Din fr. compromis.

COMPROMÍS^2, -Ă, compromiși, -se, adj. 1. (Despre oameni) Cu reputația pătată; discreditat. 2. Primejduit, stricat. – V. compromite.

compromisoriu
COMPROMISÓRIU, -IE, compromisorii, adj. (Livr.) Care este în legătură cu un compromis. ♢ Judecată compromisorie = judecată pronunțată de arbitri. Clauză compromisorie = clauză a unui contract prin care se menționează că dificultățile survenite în executarea lui vor fi rezolvate de arbitri. – Din fr. compromissoire.

compromite
COMPROMÍTE, compromít, vb. III. 1. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde buna reputație; a (se) discredita. 2. Tranz. A pricinui un rău, a primejdui; a strica, a distruge. [Perf. s. compromiséi, part. compromis] – Din fr. compromettre, lat. compromittere.

compromitere
COMPROMÍTERE, compromiteri, s.f. Acțiunea de a (se) compromite. – V. compromite.

compromitator
COMPROMIȚĂTÓR, -OÁRE, compromițători, -oare, adj. Care (poate) compromite pe cineva. – Compromite + suf. -ător.

compulsa
COMPULSÁ, compulsez, vb. I. Tranz. (Înv.) A cerceta acte, documente; a aduna date, a strânge informații. – Din fr. compulser, lat. compulsare.

compulsare
COMPULSÁRE, compulsări, s.f. (Înv.) Acțiunea de a compulsa. – V. compulsa.

compune
COMPÚNE, compún, vb. III. Tranz. 1. (Despre elementele unui întreg) A forma, a alcătui un întreg. ♦ Refl. (Despre un întreg) A fi alcătuit, a consta din... 2. A crea, a scrie, a redacta o operă literară, muzicală etc. [Perf. s. compuséi, part. compus] – Din lat. componere (după pune).

compunere
COMPÚNERE, compuneri, s.f. 1. Acțiunea de a (se) compune și rezultatul ei; alcătuire, îmbinare. 2. (Concr.) Bucată literară sau muzicală; compoziție. 3. (Concr.) Lucrare școlară asupra unei teme. 4. (Lingv.) Sistem de formare a cuvintelor prin alipirea mai multor cuvinte având drept rezultat un cuvânt nou. – V. compune.

compus
COMPÚS, -Ă, compuși, -se, adj., s.m. 1. Adj. Alcătuit din mai multe părți sau elemente; combinat. ♢ (Muz.) Măsură compusă = măsură formată din fracțiuni ale măsurii simple. (Gram.) Timp compus = timp format cu ajutorul unui verb auxiliar. (Bot.) Frunză compusă = frunză cu limbul constituit din mai multe foliole, dispuse pe un ax principal. Inflorescență compusă = inflorescență constituită din mai multe inflorescențe simple. Fruct compus = fruct constituit din mai multe fructe

comput
COMPÚT, computuri, s.n. Calcul al timpului, făcut pentru a fixa data Paștilor și pentru a socoti calendarul bisericesc. – Din fr. comput.

computa
COMPUTÁ, computez, vb. I. Tranz. (Jur.) A scădea prevenția din timpul unei condamnări. – Din fr. computer.

computare
COMPUTÁRE, computări, s.f. (În sintagma) Computarea prevenției = scădere a perioadei de arest preventiv din timpul total al pedepsei privative de libertate la care e condamnată o persoană. – Din lat. computare.

computer
COMPÚTER, computere, s.n. Calculator electronic; ordinator. ♢ Computer familial = microcalculator pentru prelucrarea și vizualizarea informațiilor provenite de la o serie de periferice, specific aplicațiilor familiale (utilitare, educaționale, distractive etc.); microordinator familial. – Din engl. computer.

computeriza
COMPUTERIZÁ, computerizez, vb. I. Tranz. 1. A prelucra cu ajutorul computerului. 2. A introduce folosirea computerului în diverse domenii de activitate. – Din engl. computerize.

computerizare
COMPUTERIZÁRE, computerizări, s.f. Acțiunea de a computeriza și rezultatul ei. – V. computeriza.

computerizat
COMPUTERIZÁT, -Ă, computerizați, -te, adj. Cu activitate aflată sub controlul computerului. – V. computeriza.

comun
COMÚN, -Ă, comuni, -e, adj. 1. Care aparține mai multora sau tuturor; care privește sau interesează pe mai mulți sau pe toți; de care se folosesc mai mulți sau toți; obștesc. ♢ Drept comun = parte a dreptului care are aplicare generală (spre deosebire de dreptul care se aplică în domenii speciale). Criminal de drept comun = criminal care a comis o crimă obișnuită. Substantiv comun = substantiv care servește la indicarea obiectelor de același fel. Factor comun = număr cu care se înmulțesc toți termenii unei sume. Divizor comun = număr întreg care împarte exact mai multe numere întregi date. Multiplu comun = număr care e divizibil cu mai multe numere întregi date. Cel mai mic multiplu comun = cel mai mic număr întreg care se poate împărți exact prin mai multe numere întregi. Numitor comun = numitor care aparține mai multor fracții. An comun = an calendaristic. ♢ Expr. A face cauză comună cu cineva = a lua partea cuiva într-o chestiune sau într-o discuție. A nu avea nimic comun cu cineva (sau ceva) = a nu avea nici o legătură cu cineva, a fi străin de... A duce viață comună cu cineva = a trăi sub același acoperiș; a conviețui. ♦ (Substantivat, n.) Ceea ce aparține unei colectivități; ceea ce este alcătuit pe baze obștești. ♢ Loc. adv. În comun = laolaltă, împreună. 2. Obișnuit, normal, firesc; frecvent. ♢ Loc comun = idee cunoscută de toată lumea, lucru știut; banalitate. ♢ Expr. (Substantivat) A ieși din comun = a se prezenta ca ceva aparte, neobișnuit, deosebit de ceilalți. 3. Banal, de rând; de proastă calitate. – Din fr. commun, lat. communis.

comunal
COMUNÁL, -Ă, comunali, -e, adj. Al comunei, privitor la comună. – Din fr. communal, lat. communalis.

comunard
COMUNÁRD, -Ă, comunarzi, -de, s.m. și f. Partizan, adept, membru al Comunei din Paris din 1871. – Din fr. communard.

comuna
COMÚNĂ, comune, s.f. 1. Unitate de bază administrativ-economică, alcătuită din unul sau mai multe sate și condusă de un primar. ♦ (În evul mediu) Așezare urbană în țările din apusul Europei, dezvoltată în cadrul vechilor cetăți așezate pe marile drumuri comerciale și posedând o anumită autonomie. 2. (În sintagma) Comuna primitivă = prima treaptă de dezvoltare a societății omenești, caracterizată prin munca în comun și prin împărțirea egală a bunurilor materiale. – Din fr. commune.

comuneros
COMUNÉROS s.m. pl. 1. Denumire a orașelor libere din Castilia, care s-au răsculat împotriva absolutismului regal în 1520. 2. Denumire dată participanților la răscoala antispaniolă din 1871 din Noua Granadă. 3. Denumire dată curentului de stânga din revoluția spaniolă (1820 – 1823), care reprezenta interesele burgheziei mici și mijlocii. – Cuv. sp.

comuniant
COMUNIÁNT, -Ă, comunianți, -te, s.m. și f. Persoană care primește comuniunea (2); persoană care face comuniunea. [Pr.: -ni-ant] – Din fr. communiant.

comunica
COMUNICÁ, comúnic, vb. I. 1. Tranz. A face cunoscut, a da de știre; a informa, a înștiința, a spune. ♦ Intranz. (Despre oameni, comunități sociale etc.) A se pune în legătură, în contact cu...; a vorbi cu... 2. Intranz. A fi în legătură cu..., a duce la... Cămara comunică cu pivnița. – Din fr. communiquer.

comunicabil
COMUNICÁBIL, -Ă, comunicabili, -e, adj. Care poate fi comunicat. – Din fr. communicable, lat. communicabilis.

comunicabilitate
COMUNICABILITÁTE s.f. Calitatea sau starea a ceea ce este comunicabil. – Din fr. communicabilité.

comunicant
COMUNICÁNT^1, comunicante, adj. n. (Fiz.; în sintagma) Vase comunicante = sistem de tuburi sau de vase care comunică între ele, astfel încât un lichid turnat într-unul dintre tuburi trece și în celelalte, ridicându-se în toate la același nivel. – Din fr. communicant.

COMUNICÁNT^2, -Ă, comunicanți, -te, s.m. și f. Persoană care comunică ceva; spec. persoană care dă răspunsul la o anchetă lingvistică. – V. comunica.

comunicare
COMUNICÁRE, comunicări, s.f. Acțiunea de a comunica și rezultatul ei. 1. Înștiințare, știre, veste; raport, relație, legătură. 2. Prezentare, într-un cerc de specialiști, a unei contribuții personale într-o problemă științifică. – V. comunica.

comunicat
COMUNICÁT, comunicate, s.n. Înștiințare oficială specială, difuzată prin presă, radio etc., asupra unor evenimente importante de actualitate. ♦ Buletin prin care comandamentul suprem al unei armate informează publicul în timp de război asupra operațiilor militare. – Din fr. communiqué.

comunicativ
COMUNICATÍV, -Ă, comunicativi, -e, adj. 1. (Despre oameni) Care intră ușor în legătură cu ceilalți; sociabil. 2. (Despre unele manifestări ale oamenilor) Care se transmite ușor de la o persoană la alta. – Din fr. communicatif, lat. communicativus.

comunicativitate
COMUNICATIVITÁTE s.f. Însușirea de a fi comunicativ. – Comunicativ + suf. -itate.

comunicatie
COMUNICÁȚIE, comunicații, s.f. 1. Mijloc de comunicare între puncte diferite; legătură, contact. 2. Sistem tehnic folosit pentru realizarea comunicației. 3. (În sintagma) Comunicații de masă = totalitatea mijloacelor tehnice de comunicare a informațiilor (poștă, telegraf, telefon, radio, televiziune, cinema, publicații etc.). [Var.: (înv.) comunicațiúne s.f.] – Din fr. communication, lat. communicatio, -onis.

comunicatiune
COMUNICAȚIÚNE s.f. v. comunicație.

comunism
COMUNÍSM s.n. 1. Doctrină socială, politică și economică constituită pe principiul

comunist
COMUNÍST, -Ă, comuniști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de comunism, care se bazează pe principiile comunismului sau este caracteristic comunismului; privitor la comunism. 2. S.m. și f. Membru al unui partid comunist. ♢ Persoană cu convingeri comuniste. – Din fr. communiste.

comunitar
COMUNITÁR, -Ă, comunitari, -e, adj. Care se referă la Comunitatea Economică Europeană (Piața comună), care aparține Comunității Economice Europene. – Din fr. communitaire.

comunitate
COMUNITÁTE, (2) comunități, s.f. 1. Faptul de a fi comun mai multor lucruri sau ființe; posesiune în comun. 2. Grup de oameni cu interese, credințe sau norme de viață comune; totalitatea locuitorilor unei localități, ai unei țări etc. – Comun + suf. -itate (după fr. communauté). Cf. lat. c o m m u n i t a s, -a t i s, it. c o m u n i t à.

comuniune
COMUNIÚNE, comuniuni, s.f. 1. Legătură puternică, unire strânsă. 2. (Bis.) Împărtășanie, euharistie. [Pr.: -ni-u-] – Din fr. communion, lat. communio, -onis.

comuta
COMUTÁ, comút, vb. I. Tranz. 1. A schimba legăturile unei porțiuni de circuit electric prin altele sau a modifica succesiv conexiunile mai multor circuite electrice. ♦ A face racordarea unui circuit electric la rețea. 2. (Jur.) A schimba o pedeapsă mai grea în una mai ușoară. – Din lat. commutare.

comutabil
COMUTÁBIL, -Ă, comutabili, -e, adj. Care poate fi comutat. – Din fr. commutable.

comutare
COMUTÁRE, comutări, s.f. 1. Acțiunea de a comuta și rezultatul ei. ♢ (Jur.) Comutarea pedepsei = înlocuirea unei pedepse mai grele cu una mai ușoară. 2. Particularitate a atenției unei persoane de a trece cu ușurință de la o activitate la alta. – V. comuta.

comutativ
COMUTATÍV, -Ă, comutativi, -e, adj. Care prezintă comutativitate. – Din fr. commutatif.

comutativitate
COMUTATIVITÁTE s.f. Proprietate a unei relații sau a unei operații matematice de a fi independentă de ordinea elementelor pe care le conține. – Comutativ + suf. -itate.

comutatoare
COMUTATOÁRE, comutatori, s.f. Mașină electrică folosită pentru transformarea curentului alternativ în curent continuu și invers. – Comuta + suf. -toare.

comutator
COMUTATÓR, comutatoare, s.n. Dispozitiv pentru închiderea sau deschiderea rețelei prin care trece un curent electric sau pentru schimbarea direcției lui; întrerupător, șaltăr. – Din fr. commutateur.

comutatie
COMUTÁȚIE, comutații, s.f. 1. Totalitatea operațiilor, manuale sau automate, de conectare și de deconectare a liniilor în vederea realizării unei legături telefonice. 2. Proces de schimbare rapidă a sensului sau a valorii curentului dintr-o secțiune a înfășurării indusului unei mașini electrice cu colector când lamelele la care este legată trec pe sub perii. – Din fr. commutation.

con
CON-1 Element de compunere însemnând „împreună cu”, care servește la formarea unor substantive (conșcolar, coreferent), a unor verbe (conlocui, conviețui etc.) sau a unor adjective (conațional). [Var.: co-] – Din fr. co(n)- (lat. cum-).

CON^2, conuri, s.n. 1. Suprafață descrisă de o dreaptă care se deplasează sprijinindu-se pe o curbă închisă imobilă și pe un punct fix exterior. ♦ Corp geometric mărginit de o asemenea suprafață și de un plan. 2. (Geogr.; în sintagmele) Con vulcanic = formă de relief conică cât un munte, constituită în urma erupțiilor vulcanice, din lavă, cenușă etc. Con de dejecție = formă de relief în evantai, rezultată din acumularea materialului transportat de torenți acolo unde se micșorează panta; agestru. ♦ (Fiz.) Con de lumină = mănunchi de raze care pleacă dintr-un punct luminos și cade pe o suprafață. 3. Fructul coniferelor, format dintr-un ax cu numeroși solzi lemnoși, care reprezintă florile mascule sau femele. – Din fr. cône.

conabiu
CONABÍU, -ÍE, conabii, adj. Roșu-închis, de culoarea

conac
CONÁC, conace, s.n. I. 1. Casă boierească la țară, pe o moșie. 2. Reședință a unui ispravnic sau a unui subprefect, a unui vizir sau a unui pașă; cartier oficial. II. (Înv.) 1. Loc de popas; popas. 2. Distanță de la un loc de popas la altul. 3. Interval de timp egal cu o jumătate de zi. – Din tc. konak.

conas
CONÁȘ s.m. v. coconaș.

conational
CONAȚIONÁL, -Ă, conaționali, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care, în raport cu altă persoană, face parte din aceeași națiune. [Pr.: -ți-o-] – Co(n)1- + național.

conacar
CONĂCÁR, conăcari, s.m. (Reg.) Fiecare dintre cei doi flăcăi călări care însoțesc pe mire, în ziua nunții, când pleacă după mireasă; tânăr călare în alaiul nunții; colăcar. – Cf. c o l ă c a r.

conacarie
CONĂCĂRÍE, conăcării, s.f. (Reg.) Orație de nuntă; urare făcută mirilor. – Conăcar + suf. -ie.

conaci
CONĂCÍ, conăcesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A face popas, a poposi; a se odihni. ♦ Tranz. A găzdui, a adăposti pe cineva. – Din conac.

conacire
CONĂCÍRE, conăciri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a conăci; popas. ♦ Găzduire, adăpostire. – V. conăci.

concasa
CONCASÁ, concasez, vb. I. Tranz. A sfărâma un material solid în bucăți mici cu ajutorul concasorului. – Din fr. concasser.

concasare
CONCASÁRE s.f. Acțiunea de a concasa și rezultatul ei. – V. concasa.

concasor
CONCASÓR, concasoare, s.n. Mașină de sfărâmat materiale dure, folosită în industriile extractive sau de prelucrare. – Din fr. concasseur.

concatenatie
CONCATENÁȚIE, concatenații, s.f. 1. (Lingv.) Înlănțuire a elementelor vecine, în plan sintagmatic. 2. (Lit.) Înlănțuire retorică de anadiploze succesive; epiplocă. – Din fr. concaténation.

concav
CONCÁV, -Ă, concavi, -e, adj. Care prezintă o scobitură; în formă de adâncitură. ♦ (Înv.; despre formații militare) Dispus în semicerc. – Din fr. concave, lat. concavus.

concavitate
CONCAVITÁTE, concavități, s.f. Scobitură, adâncitură a unui corp concav. – Din fr. concavité.

conca
CÓNCĂ s.f. (Arhit.) Acoperământ în forma unei jumătăți de cupolă. – Din fr. conque.

concede
CONCÉDE, concéd, vb. III. Tranz. (Livr.) A îngădui, a încuviința; a ceda un drept, un privilegiu etc. – Din fr. concéder.

concedia
CONCEDIÁ, concediez, vb. I. Tranz. 1. A elibera dintr-o funcție, a îndepărta din serviciu, a da afară. 2. (Rar) A îngădui cuiva să se retragă; a pofti pe cineva să iasă; a îndepărta. [Pr.: -di-a] – Din fr. congédier.

concediere
CONCEDIÉRE, concedieri, s.f. Acțiunea de a concedia și rezultatul ei; eliberare sau îndepărtare din serviciu. [Pr.: -di-e-] – V. concedia.

concediu
CONCÉDIU, concedii, s.n. Interval de timp determinat în care salariații sunt scutiți, în mod legal, de a veni la locul de muncă și a presta munca, primind pentru tot acest interval remunerația bănească cuvenită. Concediu de odihnă. Concediu medical. [Var.: (înv.) congédiu s.n.] – Cf. fr. c o n g é.

concentra
CONCENTRÁ, concentrez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) strânge, a (se) acumula într-un singur loc; a (se) îndrepta spre un singur punct. 2. Tranz. A chema vremelnic, sub arme, rezerviști, în timp de pace, pentru instrucție, pentru ca aceștia să-și completeze pregătirea militară sau pentru alte motive. ♦ A strânge mai multe unități militare într-o anumită zonă. 3. Refl. A-și încorda întreaga atenție sau gândire într-o singură direcție; a fi absorbit, preocupat de ceva. 4. Tranz. (Chim.) A mări conținutul procentual al unui component într-o soluție sau într-un amestec. 5. Tranz. A separa dintr-un minereu brut părțile bogate în minereuri utile de părțile sterile. – Din fr. concentrer.

concentrare
CONCENTRÁRE, concentrări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) concentra și rezultatul ei. 2. Însușire a atenției care constă în fixarea prelungită a conștiinței asupra unui obiect, a unei probleme sau a unei activități și sustragerea de la altele. 3. Operație de separare a mineralelor utile de cele sterile, utilizând metoda flotației, gravimetriei, magnetică etc. 4. (Chim.) Operație de mărire a concentrației unui component dintr-un amestec sau dintr-o soluție. 5. (Ec. pol.; în sintagmele) Concentrarea producției = comasare și organizare a producției în întreprinderi din ce în ce mai mari. Concentrarea capitalului = creșterea capitalului prin acumulare. 6. (În sintagma) Lagăr de concentrare = loc izolat în care sunt închise anumite persoane pentru activitatea politică considerată indezirabilă sau din motive rasiale. – V. concentra.

concentrat
CONCENTRÁT^1, concentrate, s.n. 1. Produs bogat în minerale utile, obținut prin concentrare (3). 2. Produs alimentar caracterizat prin volum mic și printr-un procent mare de substanțe hrănitoare, care poate fi consumat după ce, în prealabil, a fost încălzit, fiert în apă etc. – Din fr. concentré.

CONCENTRÁT^2, -Ă, concentrați, -te, adj. 1. Care are o concentrație mare. ♢ Furaje concentrate = nutrețuri de origine vegetală sau animală cu valoare nutritivă ridicată, bogate în proteine și cu procent redus de apă. 2. (Despre stil, limbaj) Concis. – V. concentra.

concentratie
CONCENTRÁȚIE, concentrații, s.f. (Chim.) Grad de saturare, de densitate al unui corp; raport între cantitatea de component dizolvată și cantitatea de solvent sau de soluție obținută. – Din fr. concentration.

concentrationar
CONCENTRAȚIONÁR, -Ă, concentraționari, -e, adj. Privitor la lagărele de concentrare. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. concentrationnaire.

concentric
CONCÉNTRIC, -Ă, concentrici, -ce, adj. (Despre două sau mai multe cercuri, linii curbe etc.) Care au același centru. – Din fr. concentrique.

concepe
CONCÉPE, concép, vb. III. I. Tranz. 1. A imagina, a proiecta, a gândi ceva nou. 2. A-și face o idee despre ceva; a pricepe, a înțelege. ♢ Loc. adv. De neconceput = de neînțeles, de neimaginat; imposibil. 3. A exprima în anumiți termeni, a formula într-un anumit fel. II. Intranz. (despre o femeie) A rămâne însărcinată; a zămisli, a procrea. – Din lat. concipere.

concepere
CONCÉPERE, conceperi, s.f. Acțiunea de a concepe; imaginare, proiectare; creare, zămislire. – V. concepe.

concept
CONCÉPT, concepte, s.n. 1. Idee generală care reflectă just realitatea; noțiune 2. Ciornă, schiță, bruion. – Din fr. concept.

conceptacul
CONCEPTÁCUL, conceptacule, s.n. Cavitate mică unde se formează gameții la unele criptogame. – Din fr. conceptacle, lat. conceptaculum.

conceptibil
CONCEPTÍBIL, -Ă, conceptibili, -e, adj. (Rar) De conceput. – Concept + suf. -ibil.

conceptism
CONCEPTÍSM s.n. Școală literară spaniolă care se caracterizează prin finețea excesivă a gândirii, cultul pentru alegorie și erudiție scolastică. – Din fr. conceptisme.

conceptual
CONCEPTUÁL, -Ă, conceptuali, -e, adj. Care ține de concept (1); abstract. [Pr.: -tu-al] – Din fr. conceptuel.

conceptualism
CONCEPTUALÍSM s.n. Concepție filosofică scolastică, inițiată de Abélard, care recunoaște existența mintală a generalului, a conceptelor. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. conceptualisme.

conceptualist
CONCEPTUALÍST, -Ă, conceptualiști, -ste, s.m. și f., adj. (Adept) al conceptualismului. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. conceptualiste.

conceptualiza
CONCEPTUALIZÁ, conceptualizez, vb. I. Tranz. A transpune o teorie în concepte (1). [Pr.: -tu-a-] – Din fr. conceptualiser.

conceptualizare
CONCEPTUALIZÁRE, conceptualizări, s.f. Transpunere a unei teorii în concepte (1). [Pr.: -tu-a-] – V. conceptualiza.

conceptualizat
CONCEPTUALIZÁT, -Ă, conceptualizați, -te, adj. Care a fost transpus în concepte (1). [Pr.: -tu-a-] – V. conceptualiza.

conceptie
CONCÉPȚIE, concepții, s.f. 1. Felul de a vedea sau ansamblu de păreri, de idei cu privire la probleme filozofice, științifice, tehnice, literare etc. ♢ Concepție despre lume = ansamblu de reprezentări și de idei despre lumea înconjurătoare, care tinde să îmbrățișeze toate fenomenele acesteia, natura, societatea, gândirea, omul și locul omului în lume etc. într-o interpretare unitară. 2. Proces prin care ia ființă un nou individ animal, în urma fecundării ovulului de către spermatozoid; procreare, zămislire (a unui copil). [Var.: concepțiúne s.f.] – Din fr. conception, lat. conceptio, -onis.

conceptional
CONCEPȚIONÁL, -Ă, concepționali, -e, adj. Al concepției, de concepție. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. conceptional.

conceptiune
CONCEPȚIÚNE s.f. v. concepție.

concern
CONCÉRN, concerne, s.n. Organizație complexă care reunește întreprinderi economice legate între ele prin activitatea lor, întreprinderile rămânând formal independente. – Din engl. concern.

concert
CONCÉRT, concerte, s.n. 1. Executare în public a unor opere muzicale. ♦ Piesă muzicală amplă scrisă pentru unul sau mai multe instrumente solistice, cu acompaniament de orchestră, care se distinge prin complexitatea facturii și prin caracterul ei virtuos-tehnic. ♢ Concert pentru orchestră = lucrare orchestrală de virtuozitate. 2. (Rar) Înțelegere, unire, acord între mai multe state sau persoane în vederea unui scop comun. – Din fr. concert, it. concerto.

concerta
CONCERTÁ, concertez, vb. I. Intranz. 1. A da un concert (1). 2. (Mai ales despre șefi de state, diplomați etc.) A se consulta, a schimba puncte de vedere pentru a cădea de acord asupra unui proiect comun, pentru a lua o atitudine, o măsură (politică) comună. – Din it. concertare.

concertant
CONCERTÁNT, -Ă, concertanți, -te, adj. Cu caracter de concert (1). ♢ Simfonie concertantă = simfonie în care două sau mai multe instrumente au, alternativ, un rol dominant în orchestră. Voce concertantă = voce principală cu caracter solistic-virtuos într-un ansamblu coral. – Din fr. concertant.

concertina
CONCERTÍNĂ, concertine, s.f. Instrument muzical asemănător cu acordeonul, cu fețele laterale hexagonale. – Din fr. concertina.

concertino
CONCERTÍNO s.n. 1. Compoziție muzicală mai redusă decât concertul. 2. Nume dat grupului de instrumente solistice în concerto-grosso. – Cuv. it.

concertist
CONCERTÍST, -Ă, concertiști, -ste, s.m. și f. Persoană care susține (instrumental sau vocal) concerte sau recitaluri. – Din fr. concertiste.

concertistic
CONCERTÍSTIC, -Ă, concertistici, -ce, adj. De concert, al concertului. – Concert + suf. -istic.

concertmaistru
CONCÉRTMAISTRU, concertmaiștri, s.m. Primul violonist (sau instrumentist) al unei orchestre simfonice, de cameră etc., care îl poate înlocui și pe dirijor. – Din Concert + maistru (după germ. Konzertmeister).

concertogrosso
CONCÉRTO-GRÓSSO s.n. Compoziție muzicală de virtuozitate care stă la baza concertului și în care un mic grup de instrumente solistice cântă alternativ cu restul orchestrei. – Cuv. it.

concesie
CONCÉSIE, concesii, s.f. Îngăduință, cedare față de cineva, renunțare (la ceva) în folosul sau în interesul altuia. – Din fr. concession, lat. concessio.

concesiona
CONCESIONÁ, concesionez, vb. I. Tranz. A da în concesiune. [Pr.: -si-o-] – Din concesiune.

concesional
CONCESIONÁL, -Ă, concesionali, -e, adj. (Jur.) De concesiune, al concesiunii. [Pr.: -si-o-] – Din fr. concessionale.

concesionar
CONCESIONÁR, concesionari, s.m. Persoană (fizică sau juridică) care a obținut o concesiune. [Pr.: -si-o-] – Din fr. concessionnaire.

concesionare
CONCESIONÁRE, concesionări, s.f. Faptul de a concesiona. [Pr.: -si-o-] – V. concesiona.

concesiune
CONCESIÚNE, concesiuni, s.f. Convenție prin care o persoană (fizică sau juridică) dobândește dreptul de a exploata anumite servicii publice sau anumite bunuri ale statului, în schimbul unor beneficii care revin acestuia din urmă. ♦ Bunurile care formează obiectul acestei convenții. [Pr.: -si-u-] – Din fr. concession, lat. concessio, -onis.

concesiv
CONCESÍV, -Ă, concesivi, -e adj. Care face concesii; îngăduitor. ♢ Propoziție concesivă = propoziție subordonată care arată că, deși există o piedică, acțiunea din propoziția regentă se realizează sau se poate realiza. Conjuncție concesivă = conjuncție care introduce o propoziție concesivă. – Din fr. concessif, lat. concessivus.

concetatean
CONCETĂȚEÁN, -Ă, concetățeni, -e, s.m. și f. Persoană considerată în raport cu alta care face parte din același stat sau din același oraș cu ea. – Con^1 + cetățean (după fr. concitoyen).

concherant
CONCHERÁNT, -Ă, concheranți, -te, adj. (Franțuzism) Cuceritor. – Din fr. conquérant.

concheta
CONCHÉTĂ, conchete, s.f. (Franțuzism) Cucerire. – Din fr. conquête.

conchide
CONCHÍDE, conchíd, vb. III. Tranz și intranz. A trage o concluzie, a încheia o expunere, o cercetare etc. [Perf. s. conchisei, part. conchis] – Din lat. concludere (după închide).

conchiliologie
CONCHILIOLOGÍE s.f. Parte a zoologiei care se ocupă cu studiul scoicilor. [Pr.: -li-o-] – Din fr. conchyliologie.

conchistador
CONCHISTADÓR, conchistadori, s.m. Aventurier spaniol plecat să cucerească teritorii în America, imediat după descoperirea acestui continent. – Din fr. conquistador (< sp.).

conchista
CONCHÍSTĂ, conchiste, s.f. (Italienism) Cucerire (amoroasă). ♦ Femeie cucerită, sedusă. – Din it. conquista.

conci
CÓNCI, conciuri, s.n. Coc^2. ♦ (Reg.) Cerc de lemn, de lână împletită etc., învelit în pânză sau într-o împletitură de păr, pe care, în unele regiuni de la țară, îl poartă femeile măritate pe creștetul capului, sub basma. – Din magh. konty.

conciclic
CONCÍCLIC, -Ă, conciclici, -ce, adj. (Despre puncte) Care se află pe același cerc. – Con^1 + ciclic.

concilia
CONCILÍA, conciliez. vb. I. Tranz. A pune de acord, a împăca, a înlătura divergențele, contradicțiile dintre două sau mai multe păreri, idei, doctrine etc. ♦ (Jur.) A încerca aplanarea sau evitarea unui litigiu prin împăcarea părților. [Pr.: -li-a] – Din fr. concilier, lat. conciliare.

conciliabul
CONCILIÁBUL, conciliabule, s.n. Consfătuire (secretă) între oameni care plănuiesc ceva. [Pr.: -li-a-] – Din fr. conciliabule, lat. conciliabulum.

conciliant
CONCILIÁNT, -Ă, concilianți, -te, adj. Împăciuitor; care se lasă ușor înduplecat. [Pr.: -li-ant] – Din fr. conciliant.

conciliator
CONCILIATÓR, -OÁRE, conciliatori, -oare, adj. Care tinde spre un acord, spre o împăcare a unor divergențe; care duce spre înțelegere între părți opuse. ♦ (În politică) Care, în fața unor divergențe de ordin principial, caută o soluție de compromis, o linie de mijloc. ♦ (Substantivat) Împăciuitorist. [Pr.: -li-a-] – Din fr. conciliateur, lat. conciliator.

conciliatorism
CONCILIATORÍSM s.n. Atitudine, acțiune conciliatoare. ♦ Împăciuitorism. [Pr.: -li-a-] – Conciliator + suf. -ism.

conciliatie
CONCILIÁȚIE, conciliații, s.f. Conciliere, împăcare. ♦ Procedură de împăcare, în dreptul internațional, având ca scop înlăturarea conflictelor. [Pr.: -li-a-] – Din fr. conciliation, lat. conciliatio.

conciliere
CONCILIÉRE, concilieri, s.f. Împăcare, conciliație, unire, acord. ♢ Conciliere internațională = mijloc de rezolvare pașnică a diferendelor dintre state, conform propunerilor făcute de o comisie a cărei organizare, componență și al cărei mod de lucru sunt stabilite prin acordul părților. [Pr.: -li-e-] – V. concilia.

conciliu
CONCÍLIU, concilii, s.n. Adunare a reprezentanților înaltului cler catolic dintr-o provincie, dintr-o țară sau din întreaga lume, în care se iau hotărâri cu privire la chestiuni de dogmă, de morală sau de disciplină bisericească; sobor, sinod. – Din lat. concilium.

concina
CONCÍNĂ, concine, s.f. Numele unui joc de cărți. – Din ngr. kontsína.

concis
CONCÍS, -Ă, conciși, -se, adj. (Despre stil, opere literare etc.) Expus pe scurt, în puține cuvinte, concentrat. – Din fr. concis, lat. concisus.

concitadin
CONCITADÍN, -Ă, concitadini, -e, s.m. și f. Persoană considerată în raport cu alta care locuiește în același oraș cu ea; (rar) conorășean. – Din it. concitadino.

concizie
CONCÍZIE s.f. Calitatea de a fi concis; exprimare, formulare scurtă; laconism. [Var.: conciziúne s.f.] – Din fr. concision, lat. concisio, -onis.

conciziune
CONCIZIÚNE s.f. v. concizie.

conclav
CONCLÁV, conclave, s.n. 1. Sală în care matroanele romane își primeau musafirii apropiați. 2. Sfatul cardinalilor adunați pentru alegerea unui nou papă. ♦ (Glumeț) Adunare. 3. Sala în care se întrunește conclavul (2). – Din fr. conclave.

conclude
CONCLÚDE, conclúd, vb. III. Tranz. (Rar) A conchide, a încheia. – Din lat., it. concludere.

concludent
CONCLUDÉNT, -Ă, concludenți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care convinge; convingător. ♦ Pe baza căruia se poate trage o concluzie. – Din lat. concludens, -ntis.

conclusiv
CONCLUSÍV, -Ă, conclusivi, -e, adj. Care constituie o concluzie, care conchide. ♢ (Gram.) Propoziție conclusivă = propoziție care exprimă o concluzie. Conjuncție conclusivă = conjuncție care introduce o propoziție conclusivă. [Var.: concluzív, -ă adj.] – Din fr. conclusif.

concluzie
CONCLÚZIE, concluzii, s.f. 1. Încheiere a unui șir de judecăți; gândire dedusă dintr-o serie de argumente sau constatări. ♦ Judecată nouă care rezultă din alte judecăți date și al cărei adevăr depinde de adevărul judecăților date. 2. Ultima parte a unei expuneri sau a unei opere, care cuprinde rezultatele finale. ♢ Expr. A trage concluziile = a rezuma ideile emise de participanți în cadrul unei dezbateri și a arăta consecințele care se impun în legătură cu problemele dezbătute. 3. (Mat.) Judecată care confirmă datele unei teoreme pe baza demonstrației. 4. (Jur.; la pl.) Expunerile părților și ale procurorului într-un proces. ♢ Expr. A pune concluzii = a formula pe scurt acuzarea (sau apărarea) într-un proces. [Var.: concluziúne s.f.] – Din fr. conclusion, lat conclusio, -onis.

concluziona
CONCLUZIONÁ, concluzionez, vb. I. Intranz. 1. A trage concluzii. 2. (Fam.) A încheia discuția. [Pr.: -zi-o-] – Din concluzie.

concluzionare
CONCLUZIONÁRE, concluzionări, s.f. Faptul de a concluziona – V. concluziona.

concluziune
CONCLUZIÚNE s.f. V. concluzie.

concluziv
CONCLUZÍV, -Ă, ocluzive, adj. v. conclusiv.

concoidal
CONCOIDÁL, -Ă, concoidali, -e, adj. (Mat.) De concoidă. [Pr.: -co-i-] – Din fr. conchoïde.

concoida
CONCOÍDĂ, concoide, s.f. Curbă plană obținută dintr-o curbă dată, cu ajutorul unui punct fix și al unei secante care se rotește, sprijinindu-se pe punctul fix. – Din fr. conchoïde.

concomitent
CONCOMITÉNT, -Ă, concomitenți, -te, adj. Care se petrece în același timp (cu altceva); simultan. – Din fr. concomitant.

concomitenta
CONCOMITÉNȚĂ, concomitențe, s.f. Simultaneitate a două sau mai multe lucruri; coexistență. – Din fr. concomitance.

concorda
CONCORDÁ, pers. 3. concórdă, vb. I. Intranz. A fi în acord, a corespunde, a se potrivi. – Din fr. concorder, lat. concordare.

concordant
CONCORDÁNT, -Ă, concordanți, -te, adj. Care concordă (cu...), care coincide, care se suprapune cu... ♦ Straturi (sau formații) geologice concordante = straturi care s-au depus într-un proces continuu de sedimentare. – Din fr. concordant.

concordanta
CONCORDÁNȚĂ, concordanțe, s.f. Acord, potrivire. ♢ (Gram.) Concordanța timpurilor = corespondența timpurilor. – Din fr. concordance.

concordat
CONCORDÁT, concordate, s.n. 1. Tratat încheiat de papă cu diferite state, pentru stabilirea statutului și privilegiilor bisericii catolice în respectivele state. 2. Contract încheiat sub controlul justiției, între un comerciant insolvabil și creditorii lui, prin care se acordă comerciantului reducerea sau amânarea plăților, spre a-i îngădui continuarea comerțului. – Din fr. concordat.

concordatar
CONCORDATÁR, -Ă, concordatari, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Rar) De concordat. 2. S.m. și f. Comerciant insolvabil care a obținut un concordat (2). – Din fr. concordataire.

concordie
CONCÓRDIE, s.f. (Rar) Înțelegere; armonie. – Din lat. concordia.

concordism
CONCORDÍSM s.n. Concepție care caută să pună de acord învățătura biblică cu rezultatele științei. – Din fr. concordisme.

concordist
CONCORDÍST, -Ă, concordiști, -ste, adj., s.m. și f. (Rar) (Persoană) care practică concordismul. – Din fr. concordiste.

concrescent
CONCRESCÉNT, -Ă, concrescenți, -te, adj. 1. (Bot.) Concrescut. Petale concrescente. 2. (Med.; despre organe) Afectat de concrescență; cu concrescență. – Din fr. concrescent.

concrescenta
CONCRESCÉNȚĂ, concrescențe, s.f. Creștere împreună, unire patologică a două țesuturi, a două formații anatomice etc. – Din fr. concrescence, lat. concrescentia.

concrescut
CONCRESCÚT, -Ă, concrescuți, -te, adj. (Despre fructe, semințe, țesuturi etc.) Care a crescut împreună, lipit unul de altul. – V. concrește.

concreste
CONCRÉȘTE, concresc, vb. III. Intranz. A crește împreună. – Din lat. concrescere.

concrestere
CONCRÉȘTERE, concreșteri, s.f. Acțiunea de a concrește și rezultatul ei. – V. concrește.

concret
CONCRÉT, -Ă, concreți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care poate fi perceput cu simțurile; real; care exprimă obiecte perceptibile prin simțuri. ♢ Muzică concretă = muzică realizată pe baza sunetelor concrete (muzicale sau zgomote) prelucrate cu aparatură electronică. ♦ (Substantivat, n.) Categorie filozofică, opusă abstractului, care desemnează latura palpabilă, vizibilă a fenomenelor sau ansamblul desfășurării lor în timp și în spațiu. ♦ Precis, bine determinat. – Din fr. concret.

concretete
CONCRETÉȚE s.f. (Rar) Caracterul a ceea ce este concret. – Din it. concretezza.

concretitudine
CONCRETITÚDINE s.f. (Rar) Concretețe. – De la concret.

concretiza
CONCRETIZÁ, concretizez, vb. I. Tranz. A înfățișa în mod concret. ♦ Tranz. și refl. A (se) materializa, a (se) realiza în mod practic. – Din fr. concrétiser.

concretizare
CONCRETIZÁRE, concretizări, s.f. Acțiunea de a (se) concretiza și rezultatul ei; înfățișare, prezentare concretă; materializare. ♦ Operație mintală, opusă abstractizării, constând în legarea generalului de experiența senzorială. – V. concretiza.

concretizat
CONCRETIZÁT, -Ă, concretizați, -te, adj. Care este realizat în mod practic; materializat. – V. concretiza.

concretizator
CONCRETIZATÓR, -OÁRE, concretizatori, -oare, adj. (Rar) Care concretizează. – Concretiza + suf. -tor.

concretiona
CONCREȚIONÁ, concreționez, vb. I. Refl. A suferi procesul de concreționare. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. concrétionner.

concretionar
CONCREȚIONÁR, -Ă, concreționari, -e, adj. Care prezintă concrețiuni. – [Pr.: -ți-o-] – Din fr. concrétionnaire.

concretionare
CONCREȚIONÁRE s.f. 1. Operație de transformare, printr-un tratament, termic, a unui conglomerat de pulberi de metale, metaloizi etc. într-un corp solid. 2. Formare a concrețiunilor. [Pr.: -ți-o-] – V. concreționa.

concretiune
CONCREȚIÚNE, concrețiuni, s.f. Agregat mineral de formă sferică sau neregulată, format prin depunerea rocilor sedimentare în jurul unui corp străin și prin concentrarea substanțelor minerale din soluții apoase. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. concrétion, lat. concretio, -onis.

concubin
CONCUBÍN, -Ă, concubini, -e, s.m. și f. Persoană care trăiește în concubinaj. – Din fr. concubin, lat. concubinus.

concubinaj
CONCUBINÁJ, concubinaje, s.n. Conviețuire a unui bărbat cu o femeie fără îndeplinirea formelor legale de căsătorie; căsătorie nelegitimă. – Din fr. concubinage.

concupiscent
CONCUPISCÉNT, -Ă, concupiscenți, -te, adj. Care are înclinări către plăceri senzuale, trupești; luxurios. – Din fr concupiscent, it. concupiscente.

concupiscenta
CONCUPISCÉNȚĂ s.f. Înclinare către plăceri senzuale, trupești; luxură. – Din fr. concupiscence, it. concupiscenza.

concura
CONCURÁ, concurez, vb. I. 1. Intranz. A participa la un concurs. 2. Intranz. A tinde spre același rezultat, a duce spre același scop. 3. Intranz., refl. și tranz. A (se) lupta pentru întâietate în comerț; a(-și) face concurență. – Din fr. concourir, lat. concurrere.

concurent
CONCURÉNT, -Ă, concurenți, -te, adj., s.m. și f. I. Adj. 1. Care face concurență altuia, care luptă pentru acapararea pieței, pentru înlăturarea rivalilor. 2. Care tinde spre același rezultat. Cauze concurente. ♢ Drepte concurente = drepte care se întâlnesc în același punct. II. S.m. și f. 1. Participant la un concurs sportiv. 2. (În orânduirea capitalistă) Negustor sau producător care luptă să depășească în câștig pe rivali. – Din fr. concurrent.

concurenta
CONCURÉNȚĂ, concurențe, s.f. 1. Rivalitate comercială, luptă dusă cu mijloace economice între industriași, comercianți, monopoluri, țări etc. pentru acapararea pieței, desfacerea unor produse, pentru clientelă și pentru obținerea unor câștiguri cât mai mari. 2. Întrecere, rivalitate într-un domeniu de activitate. ♢ Expr. A face concurență cuiva = a căuta să întreacă pe cineva, țintind spre același scop. 3. (Geom.) Proprietate a dreptelor concurente. ♢ Punct de concurență = punct de intersecție a dreptelor concurente. – Din fr. concurence.

concurge
CONCÚRGE, concúrg, vb. III. Intranz. (Înv.) 1. A se întâlni într-un punct, venind din mai multe direcții. 2. A contribui la înfăptuirea unei opere; a colabora. 3. A concura. – Din lat. concurrere (după curge).

concurs
CONCÚRS, concursuri, s.n. 1. Întrecere (sportivă) care se termină întotdeauna cu un clasament și cu acordarea unor premii celor mai buni dintre participanți. 2. Examen pentru dobândirea, în ordinea clasificării, a unui post, a unei catedre, a unei burse etc. sau pentru admiterea într-o instituție de învățământ. 3. Ajutor, sprijin, colaborare. ♢ Concurs de împrejurări = totalitatea împrejurărilor care se întâlnesc într-un anumit moment; conjunctură. ♢ Loc. vb. A da (cuiva) concursul = a ajuta (pe cineva). A-și da concursul (la ceva) = a contribui (la ceva), a colabora (la ceva). – Din fr. concours, lat. concursus.

concusiune
CONCUSIÚNE, concusiuni, s.f. (Rar) Extorcare făcută de un agent al fiscului; oprimare fiscală. [Pr.: -si-u-] – Din fr. concussion, lat. concussio, -onis.

condac
CONDÁC^1, condace, s.n. Cântec bisericesc scurt prin care se aduc laude unui sfânt sau se arată însemnătatea unei sărbători. – Din sl. kondakŭ.

CONDÁC^2, condace, s.n. Braț de ferăstrău cu ramă, folosit pentru tăierea lemnului. [Pl. și: condacuri] – Et. nec.

condamna
CONDAMNÁ, condámn, vb. I. Tranz. 1. A osândi printr-o sentință judecătorească, a pronunța o condamnare. 2. A-și exprima dezaprobarea în legătură cu un fapt sau cu o persoană; a învinui, a blama, a ponegri, a veșteji. 3. A considera un bolnav pierdut, fără nici o speranță de salvare. 4. A astupa, a închide definitiv o fereastră, o ușă etc.; a bloca. – Din fr. condamner.

condamnabil
CONDAMNÁBIL, -Ă, condamnabili, -e, adj. Care merită să fie condamnat, dezaprobat; reprobabil. – Din fr. condamnable.

condamnare
CONDAMNÁRE, condamnări, s.f. Faptul de a condamna. 1. Obligație impusă unei persoane, prin judecată, de a da, de a face sau de a nu face ceva. ♦ Aplicare, prin judecată, a unei sancțiuni penale; osândă la care este supus cineva. 2. Dezaprobare severă; blam. – V. condamna.

condamnat
CONDAMNÁT, -Ă, condamnați, -te, s.m. și f. Persoană osândită printr-o sentință judecătorească. – V. condamna.

condei
CONDÉI, condeie, s.n. 1. Unealtă de scris în formă de bețișor, la care se adaptează o peniță; toc (împreună cu penița). ♢ Mânuitor de condei = scriitor (talentat). ♢ Expr. Ca din condei = regulat, ordonat, frumos. A trage condeiul = a încărca la socoteală. Dintr-un condei sau dintr-o trăsătură de condei = dintr-o dată. ♦ Fig. Trăsătură de condei; p. ext. moment, clipă. ♦ (Înv.) Nume dat unor instrumente cu care se scria. ♦ Creion pentru înnegrirea sprâncenelor. 2. Fig. Mod de a scrie bine, îndemânare la scris, talent scriitoricesc. ♢ Expr. A avea condei = a scrie ușor (și bine), a avea talent la scris. A o aduce bine din condei = a vorbi sau a scrie cu meșteșug; a ieși din încurcătură printr-o întorsătură pricepută a frazei. 3. Par lung care, împreună cu lopata, formează cârma plutei. – Din ngr. kondíli.

condeias
CONDEIÁȘ, condeiașe, s.n. (Rar) Diminutiv al lui condei (1). [Pr.: -de-iaș] – Condei + suf. -aș.

condeier
CONDEIÉR, condeieri, s.m. (Rar) Scriitor (mai puțin talentat). [Pr.: -de-ier] – Condei + suf. -ar.

condens
CONDÉNS, condensuri, s.n. 1. Rezultat al condensării vaporilor. 2. Fenomen de infiltrare a condensului (1) de apă în combinație cu unele specii de ciuperci în pereții locuințelor. – Din condensare (derivat regresiv).

condensa
CONDENSÁ, condenséz, vb. I. 1. Refl. (Despre vapori) A se transforma în lichid, prin (răcire și) comprimare. ♦ A acumula electricitate. 2. Tranz. și refl. A (se) face mai dens. ♦ Tranz. Fig. A scurta exprimarea; a comprima, a prescurta. – Din fr. condenser, lat. condensare.

condensabil
CONDENSÁBIL, -Ă, condensabili, -e, adj. Care poate fi condensat. – Din fr. condensable.

condensare
CONDENSÁRE, condensări, s.f. 1. Faptul de a (se) condensa. 2. (Chim.; în sintagma) Reacție de condensare = reacție între doi compuși chimici din care rezultă un produs cu greutate moleculară mai mare. – V. condensa.

condensat
CONDENSÁT, -Ă, condensați, -te, adj. Dens, comprimat. ♦ Lapte condensat = lapte conservat sub formă de pastă moale sau de praf. – V. condensa.

condensator
CONDENSATÓR, condensatori, s.m. 1. Aparat care servește la lichefierea unei mase de vapori în vederea recuperării lichidului din care au provenit sau a eliminării unor componenți volatili. 2. Sistem de două conductoare separate printr-un mediu izolant sau prin vid, servind la acumularea de electricitate statică. ♢ Condensator variabil = condensator a cărui capacitate poate fi variată prin deplasarea relativă a armăturilor lui. – Din fr. condensateur.

condensor
CONDENSÓR, condensoare, s.n. Dispozitiv al unui instrument optic care servește la concentrarea și dirijarea luminii într-o direcție determinată. – Din fr. condenseur.

condescendent
CONDESCENDÉNT, -Ă, condescendenți, -te, adj. Care are o atitudine plină de respect sau de bunăvoință față de cineva; respectuos, amabil. – Din fr. condescendant.

condescendenta
CONDESCENDÉNȚĂ s.f. Purtare plină de considerație și bunăvoință față de cineva; respect, amabilitate, deferență. ♦ (Peior.) Aer de superioritate, infatuare, semeție. – Din fr. condescendance.

condescinde
CONDESCÍNDE, condescínd, vb. III. Intranz. (Rar) A consimți de complezență; a ceda, a cădea de acord în mod formal; a catadicsi. – Din fr. condescendre.

condicar
CONDICÁR, condicari, s.m. (Înv.) Persoană care scria sau avea în păstrare condicile; arhivar. – Condică + suf. -ar.

condica
CÓNDICĂ, condici, s.f. 1. Registru, catastif. ♢ Expr. A trece la (sau în) condică (pe cineva) = a ține minte (pe cineva) pentru a se răzbuna. 2. (Înv.) Colecție de legi, decrete etc.; cod. – Cf. ngr. k ó d i k, acuz. k ó d i k a.

condicareasa
CONDICĂREÁSĂ, condicărese, s.f. (Înv.) Soție de condicar. – Condicar + suf. -easă.

condicuta
CONDICÚȚĂ, condicuțe, s.f. Diminutiv al lui condică (1). ♦ (În trecut) Carnet destinat personalului casnic, în care se nota identitatea purtătorului casnic, în care se nota identitatea purtătorului, locurile unde a fost angajat etc. ♦ (În trecut) Legitimație a femeilor prostituate profesioniste, unde erau înregistrate vizele medicale de control împotriva bolilor venerice. – Condică + suf. -uță.

condil
CONDÍL, condili, s.m. (Anat.; adesea cu determinări care indică locul de articulare) Proeminență rotundă la extremitatea unor oase. – Din fr. condyle.

condiment
CONDIMÉNT, condimente, s.n. Nume dat unor substanțe (picante) de origine minerală, vegetală, animală sau de sinteză care, adăugate unor produse alimentare, le conferă un gust sau o aromă specifică, plăcută; ingredient, mirodenie, băcănie. – Din fr. condiment, lat. condimentum.

condimenta
CONDIMENTÁ, condimentez, vb. I. Tranz. A da gust mâncării prin adăugare de condimente, a pune condimente în mâncare. – Din condiment.

condimentar
CONDIMENTÁR, -Ă, condimentari, -e, adj. (Rar) Folosit drept condiment. – Din fr. condimentaire.

condimentare
CONDIMENTÁRE, condimentări, s.f. Acțiunea de a condimenta. – V. condimenta.

condimentat
CONDIMENTÁT, -Ă, condimentați, -te, adj. (Despre mâncări, alimente) care conține (multe) condimente. – V. condimenta.

condiscipol
CONDISCÍPOL, condiscipoli, s.m. (Rar) Coleg de studiu, de învățătură (la un anumit dascăl). – Din fr. condisciple, lat. condiscipulus.

conditie
CONDÍȚIE, condiții s.f. 1. Fapt, împrejurare de care depinde apariția unui fenomen sau care influențează desfășurarea unei acțiuni, putând-o frâna sau stimula. 2. (La pl.) Împrejurările în care se petrece un fenomen. ♢ Condiții de mediu = totalitatea factorilor de mediu biotici și abiotici în care trăiește o ființă. 3. Clauză a unei înțelegeri, a unei convenții, a unor negocieri etc. Condițiile tratatului de pace. ♢ Loc. adj. adv. Fără condiții = fără pretenții. ♢ Loc. conj. Cu condiția (ca să)... = numai în cazul că..., cu obligația (ca să)... 4. (Jur.) Eveniment viitor și nesigur de a cărui îndeplinire atârnă existența unei obligații. ♦ Situație juridică a unei persoane. 5. Situație socială a cuiva. 6. (Sport; în sintagma) Condiție fizică = situație a unui sportiv din punct de vedere fizic și al pregătirii sale teoretice și practice. – Din fr. condition.

conditiona
CONDIȚIONÁ, condiționez, vb. I. Tranz. 1. A constitui condiția de care depinde ceva; a fi cauza unui lucru, a provoca ceva. 2. A limita valabilitatea unui act printr-o condiție, a face să depindă executarea lui de o condiție, a-l supune uneia sau mai multor condiții. ♦ A admite un lucru cu anumite condiții, sub rezerva îndeplinirii unei anumite obligații. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conditionner.

conditional
CONDIȚIONÁL, -Ă, condiționali, -e, adj. Care este supus unei condiții; care cuprinde o condiție. ♢ (Psih.) Excitant condițional = excitant care, sincronizat în mai multe repetiții cu un reflex înnăscut, sfârșește prin a da naștere singur unui efect (motor, secretor etc.) identic cu al acestui reflex, determinând astfel formarea unui reflex condiționat. (Gram.) Propoziție condițională = propoziție subordonată care exprimă o acțiune de a cărei îndeplinire depinde realizarea acțiunii din propoziția regentă. Mod condiționat = mod personal care exprimă o acțiune a cărei realizare depinde de îndeplinirea unei condiții. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conditionnel.

conditionalism
CONDIȚIONALÍSM s.n. (Fil.) Tendință greșită de a identifica și înlocui cauza cu condițiile în care apar sau există fenomenele. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conditionnalisme.

conditionare
CONDIȚIONÁRE, condiționări, s.f. Acțiunea de a condiționa. 1. Stabilire a unui raport de dependență. 2. Operație prin care un material, un produs etc. se aduc într-o anumită stare de umiditate, de temperatură, de puritate etc. ♢ Condiționarea aerului = climatizare. [Pr.: -ți-o-] – V. condiționa.

conditionat
CONDIȚIONÁT, -Ă, condiționați, -te, adj. (În sintagmele) Aer condiționat = aer menținut prin instalații speciale în condiții optime de temperatură, umiditate și puritate. (Psih.) Reflex condiționat = reacție bazată pe legătura nervoasă temporară formată în scoarța cerebrală între două focare de excitație care coincid în timp. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conditionné.

condominiu
CONDOMÍNIU s.n. Regim potrivit căruia un anumit teritoriu este supus autorității politice a două sau mai multor state. – Din fr. condominium.

condor
CONDÓR, condori, s.m. Cel mai mare vultur, cu capul și cu gâtul golaș, complet mut, care trăiește în munții Americii de Sud (Sarcorhamphus gryphus). [Acc. și: cóndor] – Din fr. condor.

condotier
CONDOTIÉR, condotieri, s.m. (Înv.) Căpetenie de mercenari, care se angaja în serviciul unui oraș, al unui principe sau al papii, în Italia. [Pr.: -ti-er] – Din it. condottiere.

condrina
CONDRÍNĂ, s.f. (Biol.) Substanță fundamentală a țesutului cartilaginos. – Din fr. chondrine.

condrita
CONDRÍTĂ, condrite, s.f. Inflamație acută sau cronică a unui cartilaj. – Din fr. condrite.

condroblast
CONDROBLÁST, condroblaste, s.n. (Biol.) Celulă care formează cartilaj. – Din fr. chondroblaste, engl. chondroblast.

condrocit
CONDROCÍT, condrocite, s.n. (Biol.) Celulă cartilaginoasă matură. – Din engl. chondrocyte.

condrom
CONDRÓM, condroame, s.n. Tumoare benignă cartilaginoasă. – Din fr. condrome.

condroniu
CONDRÓNIU s.m. Plantă erbacee cu tulpina și frunzele lanceolate rigide, cu flori purpurii sau galbene, care crește prin livezi și prin semănături (Melampyrum arvense). – Et. nec.

condrosarcom
CONDROSARCÓM, condrosarcoame, s.n. (Med.) Tumoare malignă a țesutului cartilaginos. – Din fr. chondrosarcome, engl. chondrosarcoma.

conducator
CONDUCĂTÓR, -OÁRE, conducători, -oare, adj., s.m. și f. I. Adj. 1. Care conduce, de conducere. 2. (Despre corpuri, în sintagma) Bun (sau rău) conducător de căldură (sau de electricitate) = care are însușirea de a transmite (sau de a nu transmite) căldura (sau electricitatea). II. S.m. și f. Persoană sau organ care conduce un partid, o organizație, o instituție sau o întreprindere. – Conduce + suf. -ător.

conduce
CONDÚCE, condúc, vb. III. 1. Tranz. A îndruma un grup de oameni, o instituție. o organizație etc., având întreaga răspundere a muncii în domeniul respectiv. ♦ Fig. A dirija o discuție, a supraveghea desfășurarea unei dezbateri. 2. Refl. A se orienta după..., a se comporta după... 3. Tranz. A însoți pe cineva. 4. Tranz. A dirija mersul unui vehicul, al unei mașini etc. [Perf. s. conduséi, part. condus] – Din lat. conducere.

conducere
CONDÚCERE, conduceri, s.f. Acțiunea de a (se) conduce; activitatea conducătorului. ♦ (Concr.) Persoană sau colectiv care conduce. – V. conduce.

conduct
CONDÚCT, conducte, s.n. Formație anatomică cu aspect de canal sau de tub. – Din germ. Kondukt.

conductanta
CONDUCTÁNȚĂ, conductanțe, s.f. Mărime egală cu raportul dintre intensitatea curentului electric continuu care străbate un conductor și tensiunea continuă aflată la capetele sale. – Din fr. conductance.

conducta
CONDÚCTĂ, conducte, s.f. Țeavă, ansamblu de țevi din metal, beton, lemn etc. sau instalație destinate transportului fluidelor sau materialelor pulverulente, pe un anumit traseu. ♢ Conductă electrică = conductor sau ansamblu de conductoare electrice de metal și cu lungime mare, folosit pentru efectuarea legăturilor conductive în instalațiile electrice. – Din lat. conductus.

conductibil
CONDUCTÍBIL, -Ă, conductibili, -e, adj. (Rar) Care poate conduce, transmite ceva. – Din fr. conductible.

conductibilitate
CONDUCTIBILITÁTE s.f. Proprietate a corpurilor de a transmite căldura, electricitatea etc. ♢ Conductibilitate electrică = proprietate a unor corpuri de a putea fi străbătute de curent electric sub acțiunea unei tensiuni electrice. Conductibilitate termică = proprietate a unor corpuri de a putea fi străbătute de un flux de căldură sub acțiunea unei diferențe de căldură. – Din fr. conductibilité.

conductiv
CONDUCTÍV, -Ă, conductivi, -e, adj. Referitor la conductibilitatea electrică. ♢ Legătură conductivă = legătură între două elemente de circuit electric, realizată prin intermediul unui conductor electric, al unui aparat de conectare sau al unui conector; legătură galvanică. – Din fr. conductive.

conductivitate
CONDUCTIVITÁTE s.f. Valoarea rezistenței specifice electrice a unui conductor. – Din fr. conductivité.

conductometrie
CONDUCTOMETRÍE s.f. Metodă electrochimică de analiză bazată pe modificarea conductivității soluției analizate. – Conductivitate + -metrie.

conductometru
CONDUCTOMÉTRU, conductometre, s.n. Dispozitiv folosit pentru determinarea conductivității soluțiilor. – Din fr. conductomètre.

conductor
CONDUCTÓR, -OÁRE, conductori, -oare, adj., subst. 1. Adj., s.n. (Corp sau material) care prezintă conductibilitate electrică sau conductibilitate termică. ♢ Conductor electric = piesă cu conductanță mare, folosită pentru realizarea circuitelor electrice prin legături conductive. 2. S.m. și f. Funcționar la calea ferată care controlează biletele călătorilor și supraveghează vagoanele. ♦ (Rar) Vatman; șofer. ♦ Supraveghetor și diriguitor al unei echipe de lucrători; șef de echipă. 3. S.m. și f. (Înv.) Călăuză. – Din fr. conducteur, lat. conductor.

conductie
CONDÚCȚIE, conducții, s.f. Denumire dată fenomenului de trecere a curentului electric și a celui de transmitere a căldurii prin masa unui corp. – Din fr. conduction.

conduita
CONDUÍTĂ, conduite, s.f. 1. Fel de a se purta, comportare; manieră. 2. Comportament. – Din fr. conduite.

conduplicat
CONDUPLICÁT, -Ă, conduplicați, -te, adj. (Bot.; despre organe) Îndoit în lungime, în două jumătăți apropiate. – Din fr. condupliqué.

conduplicatie
CONDUPLICÁȚIE, conduplicații, s.f. 1. (Bot.) Stare a unui organ conduplicat. 2. Repetiție a unui cuvânt la sfârșitul sau la începutul unei fraze. – Din fr. conduplication.

condur
CONDÚR, conduri, s.m. 1. (Înv.) Pantof femeiesc cu toc înalt, împodobit adesea cu broderii. 2. Compus: (Bot.) condurul-doamnei = plantă ornamentală agățătoare, cu flori mari, galbene-roșcate și cu un pinten drept; călțunași, conduraș (2) (Tropacolum majus). – Din tc. kundura.

conduras
CONDURÁȘ, condurași, s.m. 1. Diminutiv al lui condur(1). 2. (Bot.) Condurul-doamnei. – Condur + suf. -aș.

conecta
CONECTÁ, conectéz, vb. I. Tranz. A uni, a lega, a conexa două sau mai multe conducte electrice. – Din fr. connecter, lat. connectere.

conectare
CONECTÁRE, conectări, s.f. 1. Acțiunea de a conecta; conexiune. 2. Operație de montaj prin care o mașină, un aparat sau un dispozitiv electric este legat într-un circuit sau la o rețea electrică. ♢ Aparat de conectare = aparat electric folosit pentru închiderea sau deschiderea unui circuit electric. – V. conecta.

conectiv
CONECTÍV, -Ă, conectivi, -e, adj., s.n. 1. Adj.Care poate fi conectat. 2. S.n. (Bot.) Parte a anterei care suportă și reunește sacii polenici. 3. S.n. (Mat.) Legătură prin intermediul căreia din variabile separate iau naștere expresii; operator, functor, conector. 4. S.n. (Gram.) Cuvânt de relație în propoziție sau în frază. – Din fr. connectif, lat. connectivus.

conector
CONECTÓR, -OÁRE, conectori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care conectează, care leagă. 2. S.n. Piesă cu ajutorul căreia se stabilește o legătură conectivă. 3. S.n. Conectiv (3). – Din fr. connecteur.

conetabil
CONETÁBIL, conetabili, s.m. Comandant suprem al armatelor regale din Franța, în timpul feudalismului. – Din fr. connétable.

conet
CONÉȚ s.n. (Înv. și reg.) 1. Sfârșit. ♢ Expr. A face (sau a pune) cuiva conețul = a pune cuiva capăt zilelor, a-l omorî. 2. Șotie, boroboață. – Din sl. konĩcĩ.

conex
CONÉX, -Ă, conecși, -xe, adj. Care se găsește în legătură cu ceva, care însoțește ceva, care merge împreună cu ceva. – Din fr. connexe, lat. connexus.

conexa
CONEXÁ, conexez, vb. I. Tranz. A lega împreună, a alătura, a grupa lucruri sau chestiuni de aceeași natură; a reuni. – Din conexiune.

conexare
CONEXÁRE, conexări, s.f. Acțiunea de a conexa și rezultatul ei. ♦ (Jur.) A uni pentru a fi soluționate împreună, în același dosar, două sau mai multe pricini între care există conexitate. – V. conexa.

conexitate
CONEXITÁTE, conexități, s.f. Conexiune. ♦ (Jur.) Raport între două sau mai multe pricini care au un obiect înrudit. – Din fr. connexité.

conexiune
CONEXIÚNE, conexiuni, s.f. 1. Legătură între două sau mai multe obiecte sau fenomene; relație, raport, conexitate. ♢ Conexiune inversă = feedback. 2. Legătură prin conducte sau prin organe de mașină între două mașini, aparate, mecanisme etc. ♦ Legătură între două sau mai multe elemente de circuit ori conducte electrice. 3. Conectare [Pr.: -xi-u-] – Din fr. connexion, lat. connexio, -onis.

confabulatie
CONFABULÁȚIE, confabulații s.f. Simptom în unele boli mintale, care constă în prezentarea inconștientă a unor fapte imaginare; mitomanie. – Din fr. confabulation.

confareatie
CONFAREÁȚIE, confareații, s.f. (Rar) Căsătorie religioasă rezervată patricienilor. [Pr.: -re-a-] – Din fr. confarréation, lat. confarreatio.

confectie
CONFÉCȚIE, confecții, s.f. 1. Obiect de îmbrăcăminte fabricat și livrat în serie sau în masă. 2. Confecționare. [Var.: confecțiúne s.f.] – Din fr. confection, lat. confectio, -onis.

confectiona
CONFECȚIONÁ, confecționez, vb. I. Tranz. 1. A efectua prelucrarea unui material sau a unui semifabricat pentru a obține un obiect (unicat sau în serie). 2. A produce, a lucra, a fabrica încălțăminte sau îmbrăcăminte. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. confectionner.

confectionare
CONFECȚIONÁRE, confecționări, s.f. Acțiunea de a confecționa; lucrare, întocmire, alcătuire, fabricare. [Pr.: -ți-o-] – V. confecționa.

confectioner
CONFECȚIONÉR, -Ă, confecționeri, -e, s.m. și f. Muncitor care lucrează confecții. [Pr.: -ți-o] – Din fr. confectionneur.

confectiune
CONFECȚIÚNE s.f. v. confecție.

confedera
CONFEDERÁ, confederez, vb. I. Refl. (Rar.) A se uni într-o confederație. – Din fr. confédérer.

confederat
CONFEDERÁT, -Ă, confederați, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care face parte dintr-o confederație. – Din fr. confédéré.

confederativ
CONFEDERATÍV, -Ă, confederativi, -e, adj. Care aparține unei confederații; care are caracterul unei confederații. – Din fr. confédératif.

confederatie
CONFEDERÁȚIE, confederații, s.f. 1. Uniune de state independente sau de unități teritoriale autonome, înființată pe baza unui acord internațional, prin care se determină condițiile de asociere a statelor și de funcționare a acestora. 2. Denumire dată unor asociații de organizații care au țeluri social-politice fundamentale comune sau apropiate. [Var.: confederațiúne s.f.] – Din fr. confédération, lat. confederatio, -onis.

confederatiune
CONFEDERAȚIÚNE s.f. v. confederație.

confer
CÓNFER Termen prin care se face o referire, o trimitere comparativă de la un text la un izvor sau la o lucrare lămuritoare. [Scris și prescurtat: cf.] – Cuv. lat., fr.

conferenta
CONFERÉNȚĂ s.f. v. conferință.

conferentia
CONFERENȚIÁ, conferențiéz, vb. I. Intranz. A ține o conferință. [Pr.: -ți-a] – Din conferință.

conferentiar
CONFERENȚIÁR, -Ă, conferențiari, -e, s.m. și f. 1. Persoană care ține o conferință. 2. Grad în învățământul superior, intermediar între lector și profesor; persoană care deține acest grad. [Pr.: -ți-ar] – Din fr. conférencier.

conferi
CONFERÍ, confér, vb. IV. 1. Tranz. A acorda un titlu, un grad, o decorație etc. 2. Intranz. A discuta cu cineva o chestiune importantă; a se întreține cu cineva. – Din fr. conférer, it. conferire.

conferinta
CONFERÍNȚĂ, conferințe, s.f. 1. Expunere făcută în public asupra unei teme din domeniul științei, artei, politicii etc., cu intenția de a informa, de a instrui, de a omagia etc. 2. Reuniune a reprezentanților unor state, ai unor organizații politice, științifice etc., cu scopul de a dezbate și de a hotărî asupra unor probleme curente și de perspectivă ale activității lor. 3. For superior al unei organizații de partid, care se întrunește pentru a dezbate probleme ale activității organizației, a alege organele sale de conducere etc. 4. Consfătuire, convorbire. ♢ Conferință de presă = întâlnire în cadrul căreia o personalitate a vieții politice, sociale, culturale etc. face o expunere sau declarații și răspunde la întrebările reprezentanților presei. [Var.: (înv.) conferénță s.f.] – Din fr. conférence, lat. conferentia.

conferire
CONFERÍRE, conferiri, s.f. Faptul de a conferi (1). – V. conferi.

confesa
CONFESÁ, confeséz, vb. I. Refl. A se destăinui, a se spovedi. – Din fr. confesser.

confesional
CONFESIONÁL^1, confesionale, s.n. Cabină amenajată în biserica catolică, unde preotul spovedește pe credincioși. [Pr.: -si-o-] – Din fr. confessional, it. confessionale.

CONFESIONÁL^2, -Ă, confesionali, -e, adj. Care este în legătură cu o confesiune religioasă. [Pr.: -si-o-] – Din fr. confessionnel.

confesionalism
CONFESIONALÍSM s.n. Concepție teologică care consideră obligatorie aparteneța la o anumită confesiune. [Pr.: -si-o-] – Din germ. Konfessionalismus, it. confessionalismo.

confesiune
CONFESIÚNE, confesiuni, s.f. 1. Mărturisire a unor fapte, a unor gânduri sau sentimente intime; p. restr. spovedanie. ♦ Scriere literară care conține mărturisirea unor gânduri și sentimente legate de viața intimă a autorului. ♦ Scriere care cuprinde mărturisirea de credință a unei ramuri a bisericii creștine. 2. Religie, cult. [Pr.: -si-u-] – Din fr. confession, lat. confessio, -onis.

confesiv
CONFESÍV, -Ă, confesivi, -e, adj. (Li vr.) De confesiune. – Din confesa.

confesor
CONFESÓR, confesori, s.m. Preot care spovedește; duhovnic. – Din fr. confesseur, lat. confessor.

confete
CONFÉTE s.f. pl. v. confeti.

confeti
CONFÉTI s.f. pl. Bucățele rotunde de hârtie de diferite culori, pe care participanții la baluri și la petreceri și le aruncă unii altora. [Scris și: confetti. – Var. conféte s.f. pl.] – Din it., fr. confetti.

confia
CONFIÁ, confiez, vb. I. (Rar) 1. Tranz. A încredința cuiva ceva, a lăsa ceva în grija cuiva. 2. Refl. A se încrede în cineva; a se destăinui. [Pr.: -fi-a-] – Din fr. confier.

confianta
CONFIÁNȚĂ s.f. v. confiență.

confiat
CONFIÁT, -Ă, confiați, -te, adj. (Despre fructe) Conservat prin fierbere în sirop de zahăr și prin uscare; glasat. [Pr.: -fi-at] – Cf. fr. c o n f i t.

confident
CONFIDÉNT, -Ă, confidenți, -te, s.m. și f. Persoană căreia i se fac confidențe; p. ext. prieten. – Din fr. confident, lat. confidens, -ntis.

confidenta
CONFIDENȚĂ, confidențe, s.f. Încredințare, mărturisire a unor gânduri intime, a unei taine; destăinuire. – Din fr. confidence, lat. confidentia.

confidential
CONFIDENȚIÁL, -Ă, confidențiali, -e, adj. Care se comunică în taină; secret. [Pr.: -ți-al] – Din fr. confidentiel.

confient
CONFIÉNT, -Ă, confienți, -te, adj. (Franțuzism) Încrezător. [Pr.: -fi-ent] – Din fr. confiant.

confienta
CONFIÉNȚĂ, confiențe, s.f. (Franțuzism) Încredere în cineva. [Pr.: -fi-en-. – Var.: confiánță s.f.] – Din fr. confiance.

configura
CONFIGURÁ, pers. 3 configurează, vb. I. Refl. A se întocmi într-un anumit fel, a lua o anumită formă. – Din fr. configurer, lat. configurare.

configurare
CONFIGURÁRE, configurări, s.f. Acțiunea de a se configura și rezultatul ei. – V. configura.

configurat
CONFIGURÁT, -Ă, configurați, -te, adj. Care a fost întocmit într-un anumit fel; care a luat o anumită formă. – V. configura.

configurativ
CONFIGURATÍV, -Ă, configurativi, -e, adj. De configurație; configurațional. – Din fr. configuratif, engl. configurative.

configuratie
CONFIGURÁȚIE, configurații, s.f. Formă exterioară a unui lucru; înfățișare. ♦ Totalitatea relațiilor dintre părțile unui sistem sau dintre mai multe sisteme de aceeași categorie. – Din fr. configuration, lat. configuratio.

configurational
CONFIGURAȚIONÁL, -Ă, configuraționali, -e, adj. (Livr.) Configurativ. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. configurational.

configurationism
CONFIGURAȚIONÍSM s.n. (Fil.) Gestaltism. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. configurationism.

configurationist
CONFIGURAȚIONÍST, -Ă, configuraționiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al configuraționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. configurationist.

confinat
CONFINÁT, -Ă, confinați, -te, adj. (Franțuzism; despre aer, atmosfera unei încăperi etc.) Închis; irespirabil, stricat, viciat. – După fr. [air] confiné.

confirma
CONFIRMÁ, confirm, vb. I. Tranz. 1. A recunoaște justețea unei afirmații făcute de altcineva mai înainte; a atesta, a mărturisi autenticitatea, exactitatea unui lucru; a întări o ipoteză, o afirmație etc. 2. (Jur.) A renunța la dreptul de a cere anularea unui act juridic, căruia îi recunoaște astfel efectele juridice. ♦ A întări hotărârea, sentința unei instanțe inferioare prin aprobare. 3. A definitiva pe cineva într-o situație. 4. (În biserica catolică) A oficia ritualul confirmației. – Din fr. confirmer, lat. confirmare.

confirmare
CONFIRMÁRE, confirmări, s.f. Acțiunea de a confirma și rezultatul ei; întărire, adeverire. ♦ Declarație prin care o persoană, îndreptățită să ceară anularea unui act, îl recunoaște valabil. ♦ Aprobare a unui act sau a unei măsuri procedurale de către organul competent. – V. confirma.

confirmativ
CONFIRMATÍV, -Ă, confirmativi, -e, adj. Care confirmă, întărește, adeverește. – Din fr. confirmatif.

confirmatie
CONFIRMÁȚIE, confirmații, s.f. (La catolici) Ritual oficiat, de obicei, de episcop, menit să întărească, la copiii trecuți de șapte ani, harul primit prin botez. – Din fr. confirmation.

confisca
CONFISCÁ, confisc, vb. I. Tranz. A lua de la cineva un bun, fără despăgubire, pe temeiul unei hotărâri judecătorești sau în urma dispoziției unei autorități. – Din fr. confisquer, lat. confiscare.

confiscabil
CONFISCÁBIL, -Ă, confiscabili, -e, adj. Care poate fi confiscat. – Confisca + suf. -bil.

confiscare
CONFISCÁRE, confiscări, s.f. Acțiunea de a confisca și rezultatul ei. ♦ Trecere gratuită (ca măsură de siguranță sau ca sancțiune) în patrimoniul statului, în temeiul unei hotărâri judecătorești, a unui bun sau a tuturor bunurilor aparținând unei persoane. – V. confisca.

conflagrant
CONFLAGRÁNT, -Ă, conflagranți, -te adj. (Despre state) Care participă la o conflagrație. – Din it. conflagrante.

conflagratie
CONFLAGRÁȚIE, conflagrații, s.f. Conflict armat în care sunt atrase numeroase state. [Var.: (înv.) conflagrațiune s.f.] – Din fr. conflagration, lat. conflagratio, -onis.

conflagratiune
CONFLAGRAȚIÚNE, s.f. v. conflagrație.

conflict
CONFLÍCT, conflicte, s.n. 1. Neînțelegere, ciocnire de interese, dezacord; antagonism; ceartă, diferend, discuție (violentă). ♢ Loc. vb. A intra în conflict (cu cineva) = a se certa (cu cineva). ♢ Conflict de frontieră = ciocnire între unități militare însărcinate cu paza frontierei între două state. ♦ Război. 2. Contradicție între ideile, interesele sau sentimentele diferitelor personaje, care determină desfășurarea acțiunii dintr-o operă epică sau dramatică. – Din lat. conflictus, fr. conflit.

conflictual
CONFLICTUÁL, -Ă, conflictuali, -e, adj. Referitor la conflict, al conflictului. [Pr.: -tu-al] – Din fr. conflictuel.

confluent
CONFLUÉNT, -Ă, confluenți, -te, adj., s.m. (Curs de apă) care se unește cu un alt curs de apă, formând un râu mai mare. [Pr.: -flu-ent] – Din fr. confluent, lat. confluens, -ntis.

confluenta
CONFLUÉNȚĂ, confluențe, s.f. Locul de unire a două sau mai multe cursuri de apă. [Pr.: -flu-en] – Din fr. confluence.

conform
CONFÓRM, -Ă, conformi, -e, adj. 1. (Despre acte, copii etc.) Care are același cuprins cu...; identic. 2. Care este corespunzător; potrivit. ♦ (Adverbial) În conformitate cu..., la fel cu..., după. – Din fr. conforme.

conforma
CONFORMÁ, conformez, vb. I. Refl. A se pune de acord cu..., a se potrivi, a se adapta la... ♦ A se supune unui ordin, unei legi etc. – Din fr. conformer, lat. conformare.

conformare
CONFORMÁRE, conformări, s.f. Acțiunea de a se conforma și rezultatul ei. – V. conforma.

conformat
CONFORMÁT, -Ă, conformați, -te, adj. (Rar; despre corp sau părți ale corpului) Alcătuit, format, făcut într-un anumit fel. – V. conforma.

conformator
CONFORMATÓR, conformatoare, s.n. Instrument folosit de pălărier pentru a lua forma și dimensiunile exacte ale capului. – Din. fr. conformateur.

conformatie
CONFORMÁȚIE, conformații, s.f. Structură fizică generală a corpului sau a părților lui, a unei suprafețe de teren etc.; constituție. – Din fr. conformation, lat. conformatio.

conformism
CONFORMÍSM s.n. Atitudinea conformistului; acceptare mecanică, necritică și supunere formală, docilă, neprincipială față de orice obiceiuri, idei, hotărâri etc. – Din fr. conformisme.

conformist
CONFORMÍST, -Ă, conformiști, -ste, s.m. și f. Persoană care se conformează din oportunism părerilor, convingerilor altora, chiar dacă acestea nu corespund convingerilor sale. – Din fr. conformiste.

conformitate
CONFORMITÁTE s.f. Raportul dintre două lucruri conforme; potrivire, concordanță. ♢ Expr. În conformitate cu... = potrivit cu..., de acord cu... Pentru conformitate = formulă prin care se confirmă exactitatea copiei scoase după un act sau după un document. – Din fr. conformité.

confort
CONFÓRT s.n. Totalitatea condițiilor materiale care asigură o existență civilizată, plăcută, comodă și igienică. – Din fr. confort.

confortabil
CONFORTÁBIL, -Ă, confortabili, -e, adj. Care oferă confort; comod. – Din fr. confortable.

confortant
CONFORTÁNT, -Ă, confortanți, -te, adj. (Franțuzism) Întăritor, reconfortant. – Din fr. confortant.

confrate
CONFRÁTE, confrați, s.m. Coleg de profesiune, tovarăș de meserie. ♦ (Înv.) Tovarăș de conspirație. – Con^1 + frate (după fr. confrère).

confraternitate
CONFRATERNITÁTE, confraternități, s.f. (Franțuzism) Confrerie. – Din fr. confraternité.

confratesc
CONFRĂȚÉSC, -EÁSCĂ, confrățești, adj. (Neobișnuit) De confrate. – Confrate + suf. -esc.

confratie
CONFRĂȚÍE, confrății, s.f. (Înv.) Confrerie. – Con^1 + frăție (după fr. confrérie).

confrerie
CONFRERÍE, confrerii, s.f. (Franțuzism) Asociație constituită în scopuri religioase sau caritabile; p.ext. grupare de oameni cu păreri comune; confrăție, confraternitate. – Din fr. confrérie.

confrunta
CONFRUNTÁ, confrúnt, vb. I. Tranz. 1. A pune față în față două sau mai multe persoane pentru a verifica adevărul spuselor lor. 2. A pune față în față obiecte, opere, fenomene etc., pentru a le verifica sau a le compara. 3. Refl. A putea face față unei situații, probleme etc. (deosebit de) dificile. – Din fr. confronter.

confruntare
CONFRUNTÁRE, confruntări, s.f. Acțiunea de a confrunta și rezultatul ei; comparare. – V. confrunta.

confruntatie
CONFRUNTÁȚIE, confruntații, s.f. (Rar) Confruntare. [Var.: confruntațiúne s.f.]. – Din fr. confrontation.

confruntatiune
CONFRUNTAȚIÚNE s.f. v. confruntație.

confucianism
CONFUCIANÍSM s.n. Doctrina filozofică, etică și social-politică a lui Confucius și a urmașilor lui. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. confucianisme.

confucianist
CONFUCIANÍST, -Ă, confucianiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al confucianismului. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. confucianiste.

confunda
CONFUNDÁ, confúnd, vb. I. 1. Tranz. A lua o persoană drept alta sau un lucru drept altul; a asemăna, a asemui. 2. Refl. A forma un singur tot; a se contopi. – Din fr. confondre, lat. confundere.

confundabil
CONFUNDÁBIL, -Ă, confundabili, -e, adj. Care poate fi confundat. – Cf. it. c o n f u n d i b i l e.

confundare
CONFUNDÁRE, confundări, s.f. Acțiunea de a (se) confunda și rezultatul ei; confuzie; contopire. – V. confunda.

confuz
CONFÚZ, -Ă confuzi, -e, adj. 1. Neclar, neprecis, nelămurit, nedeslușit. 2. (Despre oameni și manifestările lor) Încurcat, tulburat, zăpăcit. – Din fr. confus, lat. confusus.

confuzie
CONFÚZIE, confuzii, s.f. 1. Faptul de a confunda; încurcătură; lipsă de orientare (în diverse probleme). ♢ Confuzie mintală = stare patologică ce se caracterizează prin tulburări de percepție, orientare, raționament, memorie etc., însoțite uneori de agitație. 2. (Jur.; în forma confuziune) Stingere a unei obligații prin întrunirea, în aceeași persoană, a calităților de creditor și debitor. [Var.: confuziúne s.f.] – Din fr. confusion, lat confusio, -onis.

confuzionant
CONFUZIONÁNT, -Ă, confuzionanți, -te, adj. (Rar) Care provoacă confuzie, derutant. [Pr.: -zi-o-] – De la confuzie.

confuzionism
CONFUZIONÍSM, confuzionisme, s.n. (Rar) Tendință de a crea confuzie, dezorientare. [Pr.: -zi-o] – Din fr. confusionnisme.

confuzionist
CONFUZIONÍST, -Ă, confuzioniști, -ste, adj., s.m. și f. (Persoană) care creează confuzii. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. confusionniste.

confuziune
CONFUZIÚNE s.f. v. confuzie.

conga
CÓNGA s.f. 1. Dans cu ritm sincopat, inspirat din folclorul afro-cubanez. 2. Tobă de formă lungă, subțiată la extremitatea inferioară, acționată cu degetele și cu podul palmei. – Din fr. conga.

congediu
CONGÉDIU s.n. v. concediu.

congela
CONGELÁ, congelez, vb. I. Tranz. A face ca un lichid să se solidifice; a face să înghețe.** A supune un aliment acțiunii frigului pentru a-l conserva. – Din fr. congeler, lat. congelare.

congelabil
CONGELÁBIL, -Ă, congelabili, -e, adj. (Despre unele alimente, fructe, legume etc.) Care poate fi congelat. – Din fr. congelable.

congelant
CONGELÁNT, -Ă, congelanți, -te, adj., s.n. (Substanță) care congelează. – Congela + suf. -ant.

congelare
CONGELÁRE, congelări, s.f. Acțiunea de a congela și rezultatul ei. ♦ Înghețare a soluțiilor apoase și a soluțiilor albuminoase dintr-un corp prin coborîrea artificială a temperaturii în vederea conservării mai îndelungate a unor produse alimentare. – V. congela.

congelat
CONGELÁT, -Ă, congelați, -te, adj. (Despre unele alimente) Conservat prin congelare. ♦ Înghețat. V. congela.

congelator
CONGELATÓR, congelatoare, s.n. Aparat care servește la congelarea lichidelor sau a alimentelor; instalație care servește la congelare. – Din fr. congélateur.

congeminatie
CONGEMINÁȚIE s.f. (Rar) Formație dublă simultană. – Din lat. congeminatio, fr. congémination.

congener
CONGÉNER, -Ă, congeneri, -e, adj. De același gen sau de aceeași speță cu altă ființă. – Din fr. congénère, lat. congener.

congenital
CONGENITÁL, -Ă, congenitali, -e, adj. Care există în momentul nașterii; din naștere, înnăscut. – Din fr. congénital.

congestie
CONGÉSTIE, congestii, s.f. Aflux excesiv de sânge într-o anumită parte a corpului; boală provocată de acest aflux. ♢ Congestie cerebrală = acumulare foarte mare de sânge în vasele cerebrale. – Din fr. congestion, lat. congestio.

congestiona
CONGESTIONÁ, congestionez, vb. I. Refl. A avea o congestie. ♦ A se aprinde la față, a se înroși, a se îmbujora. [Pr: -ti-o-] – Din fr. congestionner.

congestionare
CONGESTIONÁRE, congestionări, s.f. Acțiunea de a se congestiona și rezultatul ei. [Pr.: -ti-o-] – V. congestiona.

congestionat
CONGESTIONÁT, -Ă, congestionați, -te, adj. (Despre oameni) Căruia i s-a urcat sângele la cap; aprins la față, îmbujorat. ♦ (Despre părți ale corpului) Care are un aflux anormal de sânge. [Pr: -ti-o-] – V. congestiona.

congestiv
CONGESTÍV, -Ă, congestivi, -e adj. Care se referă la o congestie; care provoacă o congestie. – Din fr. congestif.

conglasui
CONGLĂSUÍ, conglăsuiésc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A fi de acord, a se potrivi cu..., a concorda. – Con^1- + glăsui (probabil după germ. übereinstimmen sau rus. soglasitsea).

conglasuire
CONGLĂSUÍRE, conglăsuiri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a conglăsui și rezultatul ei; aprobare, învoire, acord unanim. – V. conglăsui.

conglomera
CONGLOMERÁ, conglomerez, vb. I. Tranz. și reflexiv. A (se) uni, a (se) îngrămădi într-o masă unică. – Din fr. conglomérer, lat. conglomerare.

conglomerare
CONGLOMERÁRE, conglomerări, s.f. Acțiunea de a se conglomera și rezultatul ei. – V. conglomera.

conglomerat
CONGLOMERÁT, conglomerate, s.n. Rocă sedimentară consolidată, formată din sfărâmăturile rotunjite ale unor roci mai vechi, cimentate cu argilă, calcar, silice etc.; conglomerație. ♦ Fig. adunătură, amestec, îmbinare de elemente eterogene. – Din fr. conglomérat.

conglomeratie
CONGLOMERÁȚIE, conglomerații, s.f. Conglomerat. [Var.: conglomerațiúne s.f.] – Din lat. conglomeratio, -onis, fr. conglomération.

conglomeratiune
CONGLOMERAȚIÚNE s.f. v. conglomerație.

conglutina
CONGLUTINÁ, conglutinéz, vb. I. Tranz. (Rar) A face dens, vâscos; a coagula. – Din fr. conglutiner, lat. conglutinare.

conglutinare
CONGLUTINÁRE s.f. (Rar) Acțiunea de a conglutina și rezultatul ei; conglutinație, coagulare. – V. conglutina.

conglutinatie
CONGLUTINÁȚIE, conglutinații, s.f. Conglutinare. [Var.: conglutinațiúne s.f.] – Din fr. conglutination, lat. conglutinatio, -onis.

conglutinatiune
CONGLUTINAȚIÚNE s.f. v. conglutinație.

congolez
CONGOLÉZ, -Ă, congolezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Locuitor al Congoului.; 2. Adj. Care aparține Congoului sau populației lui, referitor la Congo sau la populația lui. – Din Congo (n. pr.). Cf. fr. c o n g o l a i s.

congratula
CONGRATULÁ, congratuléz, vb. I. Tranz. și refl. recipr. A (se) felicita (reciproc). – Din fr. congratuler.

congratulare
CONGRATULÁRE, congratulări, s.f. Acțiunea de a (se) congratula și rezultatul ei; congratulație. – V. congratula.

congratulatie
CONGRATULÁȚIE, congratulații, s.f. Felicitare. [Var.: congratulațiúne s.f.] – Din fr. congratulation.

congratulatiune
CONGRATULAȚIÚNE s.f. v. congratulație.

congregatie
CONGREGÁȚIE, congregații, s.f. (În biserica catolică) 1. Ordin monahal. ♦ Ramură a unui ordin monahal; mănăstire filială. 2. Organizație religioasă catolică, alcătuită din clerici și din laici în scopul intensificării propagandei religioase. 3. Departament în organizația centrală a Vaticanului, condus de un cardinal. 4. Ședință de studiu a sinoadelor generale; p. ext. adunare religioasă. – Din fr. congrégation, lat. congregatio.

congregational
CONGREGAȚIONÁL, -Ă, congregaționali, -e, adj. De congregație, al congregației. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. congregational.

congregationist
CONGREGAȚIONÍST, -Ă, congregaționiști, -ste, s.m. și f. Membru al unei congregații. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. congrégationniste.

congres
CONGRÉS, congrese, s.n. 1. Reuniune națională sau internațională în care delegați sau invitați dezbat probleme majore de ordin politic, economic, organizatoric, științific, cultural etc. 2. Organ suprem de conducere al unor partide politice, organizații de masă și obștești. 3. Denumire a parlamentului în unele țări, format din Camera reprezentanților și Senat. 4. (Urmat de determinări) Denumire a unor partide politice. Congresul Național Indian. 5. Denumire dată unor conferințe internaționale ale statelor, convocate, de obicei, pentru încheierea de tratate de pace. – Din fr. congrès, lat. congressus.

congresist
CONGRESÍST, -Ă, congresiști, -ste s.m. și f. Persoană care ia parte la un congres. – Din fr. congressiste.

congresman
CONGRÉSMAN, congresmani, s.m. Membru al Congresului Statelor Unite ale Americii. – Din engl. congressman.

congruent
CONGRUÉNT, -Ă, congruenți, -te, adj. 1. Care concordă, care coincide; corespunzător, coincident, echivalent. 2. (Despre numere întregi) Care dau același rest la împărțirea cu un număr întreg. 3. (Despre figuri geometrice) Care sunt egale sau care pot fi făcute să coincidă una cu alta printr-o deplasare. [Pr.: -gru-ent] – Din fr. congruent, lat. congruens, -ntis.

congruenta
CONGRUÉNȚĂ, congruențe, s.f. 1. Acord, concordanță, coincidență. ♦ (Mat.) Relație care există între două numere întregi când diferența lor este multiplul unui număr întreg. 2. Însușirea de a fi congruent. [Pr.: -gru-en-] – Din fr. congruence, lat. congruentia.

coniac
CONIÁC, coniacuri, s.n. 1. Băutură alcoolică tare, obținută prin distilarea anumitor sorturi de vin și păstrarea produsului respectiv în butoaie de stejar. 2. (La pl.) Varietăți, sorturi de coniac (1). – Din fr. cognac.

conic
CÓNIC, -Ă, conici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care are forma unui con^2, privitor la con^2. 2. S.f. Curbă rezultată din intersectarea unui con^2 circular cu un plan. – Din fr. conique.

conicitate
CONICITÁTE s.f. Mărimea caracteristică a unui trunchi de con^2 drept, egală cu diferența dintre diametrul mare și diametrul mic raportată la lungimea acestuia; p. ext. formă conică. – Din fr. conicité.

conidian
CONIDIÁN, -Ă, conidieni, -e, adj. (Despre ciuperci) Care prezintă conidii. [Pr.: -di-an] – Din fr. conidien.

conidie
CONÍDIE, conidii, s.f. Spor imobil care asigură înmulțirea asexuată a ciupercilor mai evoluate. – Din fr. conidie.

conifer
CONIFÉR, conifere, s.n. (La pl.) Ordin de arbori cu canale secretoare de rășină, cu frunze (aproape totdeauna) persistente, în formă de ace sau de solzi, cu flori unisexuate, conice și cu semințe aripate; (și la sg.) arbore sau arbust care face parte din acest ordin. – Din fr. conifère, lat. conifer.

conimetrie
CONIMETRÍE s.f. Operație de determinare a numărului și a mărimii particulelor de praf din aer cu ajutorul conimetrului. – Din fr. conimétrie.

conimetru
CONIMÉTRU, conimetre, s.n. Aparat cu ajutorul căruia se captează praful dintr-un anumit volum de aer și se fixează pe plăci de sticlă spre a fi examinat ulterior la microscop. – Din fr. conimètre.

conioza
CONIÓZĂ, conioze, s.f. (Med.) Boală provocată de pătrunderea și fixarea pulberilor în organism. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. coniose.

conirostra
CONIRÓSTRĂ, conirostre, s.f. (La pl.) Familie de păsări cu ciocul gros, conic; (și la sg.) pasăre care face parte din această familie. – Din. fr. conirostre.

conita
CONÍȚĂ s.f. v. cuconiță.

conivent
CONIVÉNT, -Ă, conivenți, -te adj. (Despre frunze) 1. Îndoit înăuntru. 2. Care tinde să se împreuneze. – Din fr. connivent.

coniventa
CONIVÉNȚĂ, conivențe, s.f. (În expr.) De conivență (cu)... = în complicitate (cu...), de acord (cu...). – Din fr. connivence, lat. conniventia.

conjectura
CONJECTURÁ, conjecturez, vb. I. Tranz. A judeca după aparențe, a face o conjectură. – Din fr. conjecturer.

conjectural
CONJECTURÁL, -Ă, conjecturali, -e, adj. Întemeiat pe conjecturi, pe aparențe sau pe supoziții; neîntemeiat. – Din fr. conjectural.

conjecturare
CONJECTURÁRE, conjecturări, s.f. Acțiunea de a conjectura și rezultatul ei; judecată făcută după aparențe. – V. conjectura.

conjectura
CONJECTÚRĂ, conjecturi, s.f. Părere bazată pe ipoteze sau pe presupuneri; prezumție, supoziție. – Din fr. conjecture, lat. conjectura.

conjuga
CONJUGÁ, conjúg, vb. I. 1. Tranz. A modifica formele unui verb după persoană, timp, mod și diateză. ♦ Refl. (Despre verbe) A fi flexibil. 2. Refl. Fig. A se îmbina, a se împleti, a se uni. – Din fr. conjuguer, lat. conjugare.

conjugabil
CONJUGÁBIL, -Ă, conjugabili, -e, adj. Care se poate conjuga. – Din fr. conjugable.

conjugal
CONJUGÁL, -Ă, conjugali, -e, adj. Care ține de soți, privitor la căsătorie. – Din fr. conjugal, lat. conjugalis.

conjugare
CONJUGÁRE, conjugări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) conjuga și rezultatul ei. 2. Flexiunea verbului. ♦ Categorie de verbe cu aceeași terminație la infinitiv, care se conjugă în mod asemănător. 3. Fig. Îmbinare, împletire. 4. (Biol.) Forma cea mai simplă de fecundație, care constă în unirea temporară a doi indivizi (la infuzori) sau a două celule (la unele alge), urmată de un schimb reciproc de substanțe nucleare. – V. conjuga.

conjugat
CONJUGÁT, -Ă, conjugați, -te, adj. Unit, legat împreună. ♢ (Biol.) Nervi conjugați = nervi care au aceeași funcție. (Fiz.) Focare conjugate = focare astfel așezate încât razele de lumină răsfrânte dintr-unul se unesc în celălalt și invers. Puncte conjugate = oricare dintre punctele unui obiect și punctul corespunzător de pe imaginea obiectului obținută cu ajutorul unui sistem optic. (Mat.) Numere conjugate = două numere complexe care au părțile reale egale, iar părțile imaginare egale și de semne contrare. Regulă conjugată = reunirea a două sau mai multor reguli de trei simple. – Din fr. conjugué.

conjunct
CONJÚNCT, -Ă, conjuncți, -te, adj. (În sintagma) Forme conjuncte = formele scurte ale prezentului indicativ pers. 1 sg. (-s) și pers. 3 sg. și pl. (-i, -s) al verbului „a fi” și formele neaccentuate ale pronumelui personal la dativ și acuzativ sg. și pl. (-mi sau mi-, -ți sau ți- etc.) – Din lat. conjunctus. Cf. fr. c o n j o i n t.

conjunctiv
CONJUNCTÍV, -Ă, conjunctivi, -e, adj. 1. Care leagă, care unește. ♢ Țesut conjunctiv = țesut de susținere al corpului omului și al animalelor, care leagă celelalte țesuturi între ele și care este format din fibre și din substanță intercelulară. 2. (Gram.; în sintagma) Modul conjunctiv {și substantivat, n.) = mod personal care exprimă o acțiune posibilă sau realizabilă. 3. (Înv.) Conjunct. – Din fr. conjonctif, lat. conjunctivus.

conjunctival
CONJUNCTIVÁL, -Ă, conjunctivali, -e, adj. (Anat.) De conjunctivă, al conjunctivei. – Din fr. conjonctival.

conjunctiva
CONJUNCTÍVĂ, conjunctive, s.f. Membrană mucoasă care acoperă suprafața internă a pleoapelor și suprafața anterioară a globului ochilor. – Din fr. conjonctive.

conjunctivita
CONJUNCTIVÍTĂ, conjunctivite, s.f. Inflamație a conjunctivei, care se manifestă prin roșeață, mâncărime și secreție abundentă. – Din fr. conjonctivite.

conjunctor
CONJUNCTÓR, conjunctoare, s.n. (În sintagma) Conjuctor-disjunctor = aparat electric care închide și deschide automat un circuit electric. – Din fr. conjoncteur.

conjunctural
CONJUNCTURÁL, -Ă, conjuncturali, -e, adj. De conjunctură, al conjuncturii. – Din fr. conjoncturel.

conjuncturalism
CONJUNCTURALÍSM s.n. Tendință de a utiliza diverse împrejurări favorabile (pentru satisfacerea unor interese). – Conjuctură + suf. -(al)ism.

conjunctura
CONJUNCTÚRĂ, conjuncturi, s.f. Totalitatea factorilor de ordin obiectiv și subiectiv, de condiții și de împrejurări care exercită o influență asupra evoluției unui fenomen sau asupra unei situații la un moment dat, într-un anumit sector de activitate; concurs de împrejurări. ♦ Totalitatea trăsăturilor care caracterizează un anumit moment al dezvoltării economice. – Din fr. conjoncture.

conjuncturist
CONJUNCTURÍST, -Ă, conjuncturiști, -ste, adj. (Rar) De conjunctură. – Din fr. conjuncturiste.

conjunctie
CONJÚNCȚIE, conjuncții, s.f. 1. Parte de vorbire neflexibilă care leagă două propoziții într-o frază sau două cuvinte cu același rol sintactic într-o propoziție. 2. Poziție a doi aștri care, la un moment dat, au aceeași longitudine cerească. [Var. conjuncțiúne s.f.] – Din fr. conjunction, lat. conjunctio, -onis.

conjunctional
CONJUNCȚIONÁL, -Ă, conjuncționali, -e, adj. Cu rol de conjuncție. ♦ Locuțiune conjuncțională = locuțiune care poate îndeplini aproape toate funcțiile unei conjuncții. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conjonctionnel.

conjunctiune
CONJUNCȚIÚNE s.f. v. conjuncție.

conjura
CONJURÁ, conjúr, vb. I. 1. Tranz. A ruga cu stăruință; a implora. 2. Intranz. (Rar) A conspira, a unelti; a complota. – Din fr. conjurer, lat. conjurare.

conjurat
CONJURÁT, -Ă, conjurați, -te, s.m. și f. (Rar) Conspirator. – Din fr. conjuré.

conjuratie
CONJURÁȚIE, conjurații, s.f. Conspirație, complot. [Var.: conjurațiúne s.f.] – Din fr. conjuration, lat. conjuratio, -onis.

conjuratiune
CONJURAȚIÚNE s.f. v. conjurație.

conlocui
CONLOCUÍ, conlocuiésc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A locui împreună cu altcineva; a coabita. – Con^1- + locui (după fr. cohabiter).

conlocuire
CONLOCUÍRE, conlocuiri, s.f. (Înv.) Faptul de a conlocui; coabitare. – V. conlocui.

conlocuitor
CONLOCUITÓR, -OÁRE, conlocuitori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care locuiește împreună cu altcineva. [Pr.: -cu-i-] – Conlocui + suf. -tor.

conlucra
CONLUCRÁ, conlucréz, vb. I. Intranz. A colabora (cu cineva), a contribui la o acțiune. – Con^1- + lucra (după fr. collaborer).

conlucrare
CONLUCRÁRE, conlucrări, s.f. Acțiunea de a conlucra; colaborare. – V. conlucra.

conlucrator
CONLUCRĂTÓR, -OÁRE, conlucrători, -oare, s.m. și f. (Înv.) Colaborator. – Conlucra + suf: -ător.

conmesean
CONMESEÁN, -Ă s.m. și f. v. comesean.

conoid
CONOÍD, -Ă, conoizi, -de, adj., s.n. (Mat.) 1. Adj. Conoidal. 2. Suprafață generată de o dreaptă care se menține paralelă cu un plan dat și se sprijină pe o dreaptă fixă și pe o curbă fixă. – Din fr. conoïde.

conoidal
CONOIDÁL, -Ă conoidali, -e, adj. (Mat.) De formă conică; conoid (1). [Pr.: -no-i-] – Din fr. conoïdal.

conopida
CONOPÍDĂ, conopide, s.f. Plantă erbacee legumicolă din familia cruciferelor, cu frunzele lunguiețe și groase și cu o inflorescență cărnoasă comestibilă în formă de căpățână, de culoare alburie (Brassica oleracea, var. botrytis). ♦ Inflorescența acestei plante. – Din ngr. kunupídi.

conorasean
CONORĂȘEÁN, -Ă, conorășeni, -e, s.m. și f. (Rar) Concitadin. – Con^1- + orășean.

conosament
CONOSAMÉNT, conosamente, s.n. Document care însoțește transportul mărfurilor de apă. – Din rus. konosament. Cf. fr. c o n n a i s s e m e n t, germ. K o n n o s s e m e n t.

conotativ
CONOTATÍV, -Ă, conotativi, -e, adj. (Despre sensul cuvintelor) Suplimentar față de denotația cuvântului; care este rezultat din experiența personală, din context; figurat. ♦ (Despre stil) Care este dominat de conotații. – Din fr. connotatif.

conotatie
CONOTÁȚIE, conotații, s.f. (Lingv.) Sens suplimentar (față de denotație) al unui cuvânt adesea figurat, rezultat din experiența personală, din context. ♦ Semnificație. – Din fr. connotation.

conovat
CONOVẮȚ, conovețe, s.n. Funie fixată pe țăruși, care servește la priponirea cailor în bivuac. – Din rus., ucr. konovjaz.

conrupe
CONRÚPE vb. III. V. corupe.

consacra
CONSACRÁ, consácru, vb. I. Tranz. 1. A pune la dispoziție, a dărui cu totul; a închina, a destina. ♦ Tranz. și refl. A (se) dedica, a (se) devota. 2. A stabili; a consfinți. – Din fr. consacrer, lat. consecrare.

consacrant
CONSACRÁNT, -Ă, consacranți, -te, adj. (Rar) Care face consacrarea, care consacră. – Din fr. consacrant.

consacrare
CONSACRÁRE, consacrări, s.f. Acțiunea de a (se) consacra; dedicare; consfințire; spec. stabilire a capacității, a meritelor deosebite ale cuiva într-un anumit domeniu. – V. consacra.

consacrat
CONSACRÁT, -Ă, consacrați, -te, adj. 1. Stabilit, consfințit prin uz sau prin tradiție; destinat. 2. (Despre oameni) Care este considerat ca o autoritate într-un anumit domeniu, care se bucură de recunoaștere unanimă. – V. consacra.

consacratie
CONSACRÁȚIE, consacrații, s.f. (Rar) Consacrare; spec. sacrificiu, ofrandă adusă zeilor. – Cf. lat c o n s e c r a t i o,  - o n i s, fr. c o n s é c r a t i o n.

consanguin
CONSANGUÍN, -Ă adj. v. consangvin.

consangvin
CONSANGVÍN, -Ă, consangvini, -ne, adj. Înrudit (din partea tatălui); (despre frați și surori) care au același tată; p. ext. rudă, rubedenie. [Var.: consanguin, -ă adj.] – Din fr. consanguin, lat. consanguineus.

consangvinitate
CONSANGVINITÁTE s.f. Raport de rudenie între persoane care au același tată, dar nu și aceeași mamă. – Din fr. consanguinité.

consangvinizare
CONSANGVINIZÁRE s.f. (Biol.) Metodă aplicată în lucrările de selecție și de ameliorare, care constă în fecundarea efectuată între organisme înrudite. – Din consangvin.

consatean
CONSĂTEÁN, -Ă, consăteni, -e, s.m. și f. Persoană care locuiește sau este originară din același sat cu altă persoană, considerată în raport cu aceasta. – Con^1- + sătean.

consangean
CONSÂNGEÁN, -Ă, consângeni, -e, adj. Consangvin. – Din fr. consanguin, lat. consanguineus (după sânge).

conscrie
CONSCRÍE, conscríu, vb. III. Tranz. (Înv.) 1. A chema în armată, a recruta, a înrola. 2. A consemna, a scrie într-un registru oficial. – Con^1- + scrie.

conscriptibil
CONSCRIPTÍBIL, -Ă, conscriptibili, -e, adj. (Rar) Care poate fi recrutat. – Din fr. conscriptible.

conscriptie
CONSCRÍPȚIE, conscripții, s.f. (Înv.) Înscriere anuală în rândurile militare; recrutare, înrolare. – Din fr. conscription, lat. conscriptio.

consecinta
CONSECÍNȚĂ, consecințe, s.f. Rezultat al unei fapte, al unei acțiuni, al unui principiu; urmare. ♢ În consecință = a) (loc. conj.) prin urmare, deci; b) (loc. adv.) conform dispozițiilor, situației etc. – Din fr. conséquence, lat. consequentia.

consecutiv
CONSECUTÍV, -Ă, consecutivi, -e, adj. Care urmează fără întrerupere, în șir; succesiv. ♢ Propoziție consecutivă = propoziție circumstanțială care exprimă rezultatul unei acțiuni sau al unei stări din propoziția regentă. Conjuncție consecutivă = conjuncție care introduce o propoziție consecutivă. – Din fr. consécutif.

consecutivitate
CONSECUTIVITÁTE s.f. (Rar) Urmare neîntreruptă; cursivitate. – Din consecutiv.

consecutie
CONSECÚȚIE, consecuții, s.f. Înlănțuire, legătură. ♢ (Gram.; rar) Consecuția timpurilor = concordanța timpurilor, v. concordanță. – Din lat. consecutio.

consecvent
CONSECVÉNT, -Ă, consecvenți, -te, adj., adv.. s.n. 1. Adj., adv. (Care acționează) conform cu principiile sale, credincios ideilor sale. 2. Adj. (Despre o vale) Orientat în direcția înclinării straturilor. 3. Adj. (Fil.; despre fenomene) Care urmează unui alt fenomen. 4. (Log.) S.n. Propoziție care decurge dintr-o altă propoziție. – Din fr. conséquent, lat. consequens, -ntis.

consecventa
CONSECVÉNȚĂ, consecvențe, s.f. Faptul de a fi consecvent. ♢ Loc. adv. Cu consecvență = în mod consecvent. – Din fr. conséquence, lat. consequentia.

consemn
CONSÉMN, consemne, s.n. 1. Totalitatea îndatoririlor pe care le are un militar în serviciul de pază sau de securitate. ♦ Ordin, dispoziție. 2. Măsură (disciplinară) prin care se interzice militarilor ieșirea din cazarmă pentru un timp anumit. – Con^1 + semn (după fr. consigne).

consemna
CONSEMNÁ, consemnez, vb. I. Tranz. 1. A trece anumite mențiuni în legătură cu un fapt juridic într-un proces-verbal, într-o minută etc.; p. gener. A înregistra, a însemna, a nota. 2. A depune bani spre păstrare și fructificare la o organizație de stat care are sarcina de conservare a sumelor de bani. 3. A interzice prin consemn ieșirea militarilor din cazarmă, din locul de staționare sau părăsirea navei, pentru un anumit timp, din motive sanitare, disciplinare, securitate etc. – Con^1 + semna (după fr. consigner).

consemnabil
CONSEMNÁBIL, -Ă, consemnabili, -e, adj. De consemnat. – Cf. it. c o n s e g n a b i l e.

consemnare
CONSEMNÁRE, consemnări, s.f. Acțiunea de a consemna și rezultatul ei; înregistrare, notare. ♦ Consemnațiune. – V. consemna.

consemnatiune
CONSEMNAȚIÚNE, consemnațiuni, s.f. Operație prin care o persoană fizică sau juridică dispune păstrarea unei sume de bani pe numele și la dispoziția altei persoane la o instituție autorizată în acest scop; consemnare. ♢ Casa de economii și consemnațiuni = instituție centrală la care oamenii își pot depune economiile pentru păstrare și valorificare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. consignation (refăcut după semn).

consens
CONSÉNS, consensuri, s.n. Înțelegere, acord, identitate de păreri. – Din lat. consensus.

consensual
CONSENSUÁL, -Ă, consensuali, -e, adj. (În sintagma) Contract consensual = contract care se încheie prin simplul acord de voință al părților [Pr.: -su-al] – Din fr. consensuel.

conserva
CONSERVÁ, consérv, vb. I. Tranz. 1. A menține un aliment în stare nealterată, efectuând operația de conservare (2). 2. A păstra, a păzi. ♦ Refl. A se menaja. – Din fr. conserver, lat. conservare.

conservant
CONSERVÁNT, -Ă, conservanți, -te, adj., s.n. 1. Adj. Care conservă, care păstrează. 2. S.n. Substanță folosită în scopul împiedicării fermentației unor produse alimentare sau de altă natură. – Conserva + suf. -ant.

conservare
CONSERVÁRE, conservări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) conserva și rezultatul ei. ♢ Instinct de conservare = instinct de apărare pe care îl manifestă omul și animalele în scopul menținerii ființei proprii. 2. Tratament la care sunt supuse unele produse perisabile pentru a le feri de alterare (uscare, sterilizare, congelare, refrigerare etc.). V. conserva.

conservatism
CONSERVATÍSM s.n. Atitudine, sistem de idei, convingeri politice care acordă importanță instituțiilor tradiționale (religie, familie, proprietate) și susțin dezvoltarea treptată în locul schimbărilor bruște. – Din fr. conservatisme.

conservativ
CONSERVATÍV, -Ă, conservativi, e, adj. 1. (Rar) Conservator^2. 2. (Fiz.; despre câmpuri de forță) În care se conservă energie. – Din fr. conservatif.

conservator
CONSERVATÓR^1, conservatoare, s.n. Instituție de învățământ de grad superior, unde se studiază muzica, (în trecut) și arta dramatică, și unde se formează compozitori, interpreți vocali și instrumentali, dirijori, muzicologi. – Din fr. conservatoire, germ. Konservatorium.

CONSERVATÓR^2, -OÁRE, conservatori, -oare, adj., subst. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care păstrează, conservă. 2. Adj., s.m. și f. (Persoană) care este atașată de tradiție, în viața politică, economică și culturală. ♢ Partid conservator (și substantivat, m. pl.) = partid politic cu concepții conservatoare. 3. S.m. și f. Persoană însărcinată cu conducerea unui muzeu, unei biblioteci, unei colecții etc. 4. S.n. (Tehn.; în sintagma) Conservator de ulei = rezervor metalic montat deasupra capacului unor transformatoare electrice și legat printr-o țeavă cu cuva, având rolul de a menține cuva plină cu ulei, independent de oscilațiile temperaturii. – Din fr. conservateur, lat. conservator.

conservatorism
CONSERVATORÍSM s.n. Conservatism. – Conservator + suf. -ism.

conservatiune
CONSERVAȚIÚNE, conservațiuni, s.f. (Rar) Conservare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. conservation, lat. conservatio, -onis.

conserva
CONSÉRVĂ, conserve, s.f. Produs alimentar fabricat în așa fel încât, păstrat în ambalaje speciale sau în borcane ermetic închise, își menține multă vreme nealterate calitățile. – Din fr. conserve.

consfatui
CONSFĂTUÍ, consfătuiesc, vb. IV. Refl. recipr. (Despre două sau mai multe persoane) A se sfătui împreună, a se consulta. – Con^1- + sfătui.

consfatuire
CONSFĂTUÍRE, consfătuiri, s.f. Acțiunea de a se consfătui și rezultatul ei. ♦ Întâlnire de lucru a salariaților unei instituții sau întreprinderi, a membrilor unei organizații, a reprezentanților unor domenii de activitate, ai unor state etc., în care se discută probleme de interes comun, general. – V. consfătui.

consfinti
CONSFINȚÍ, consfințesc, vb. IV. Tranz. A da un caracter durabil, solid; a stabili, a consacra. – Con^1- + sfinți (după fr. consacrer).

consfintire
CONSFINȚÍRE, consfințiri, s.f. Acțiunea de a consfinți; stabilire, consacrare. – V. consfinți.

considera
CONSIDERÁ, consíder, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) privi, a (se) socoti (ca...) ♢ Expr. (Tranz.) considerând că...= având în vedere că... ♦ Tranz. A cinsti, a stima. 2. Tranz. A analiza, a studia, a cerceta. – Din fr. considérer, lat. considerare.

considerabil
CONSIDERÁBIL, -Ă, considerabili, -e, adj. Însemnat, remarcabil; (foarte) mare^1. – Din fr. considérable.

considerare
CONSIDERÁRE s.f. Acțiunea de a (se) considera și rezultatul ei; studiu, examinare, considerație. – V. considera.

consideratie
CONSIDERÁȚIE, considerații, s.f. 1. Stimă, respect. 2. Motiv, considerent, rațiune. ♢ Expr. A avea (sau a lua) în considerație = a ține seama de..., a avea în vedere. 3. Părere, idee, reflecție. [Var.: considerațiúne s.f.] – Din fr. considération, lat. consideratio, -onis.

consideratiune
CONSIDERAȚIÚNE s.f. v. considerație.

considerent
CONSIDERÉNT, considerente, s.n. 1. Punct de vedere, părere. ♦ Argument logic; motiv. 2. (Jur.; la pl.) Partea dintr-o hotărâre a unui organ de jurisdicție cuprinzând motivarea hotărârii respective. – Din fr. considérant.

consignatar
CONSIGNATÁR, -Ă, consignatari, -e, s.m. și f. Persoană care primește în consignație. – Din fr. consignataire.

consignator
CONSIGNATÓR, -OÁRE, consignatori, -oare, s.m. și f. Persoană care depune spre păstrare sau spre vânzare obiecte la consignație; depunător. – Din fr. consignateur.

consignatie
CONSIGNÁȚIE, consignații, s.f. Depunere spre păstrare, garanție sau vânzare a unor lucruri la un magazin specializat. ♦ (Concr.) Magazin în care se depun spre vânzare diferite obiecte, aparținând unor persoane particulare. – Din fr. consignation.

consilia
CONSILIÁ, consiliez, vb. I. Tranz. (Livr.) A sfătui. [Pr.: -li-a] – Din fr. conseiller, lat. consiliari.

consilier
CONSILIÉR, consilieri, s.m. 1. Sfătuitor, sfetnic. 2. Grad în ierarhia unor funcții; persoană care deține acest grad. 3. (Înv.) Membru al unei înalte instanțe de judecată sau de verificare. [Pr.: -li-er] – Din fr. conseiller (refăcut după consiliu și consilia).

consiliere
CONSILIÉRE, consilieri, s.f. (Livr.) Acțiunea de a consilia și rezultatul ei; sfătuire. [Pr.: -li-e-] – V. consilia.

consiliu
CONSÍLIU, consilii, s.n. 1. Colectiv organizat, cu sarcini de conducere, de administrare sau de avizare etc. a activității unei organizații, firme, societăți comerciale, instituții etc. ♢ Consiliu de stat = a) (în unele state) organ suprem al puterii de stat cu activitate permanentă; b) denumire dată organului consultativ al șefului statului; organul suprem al jurisdicției administrative; organul administrativ central. Consiliu de miniștri = totalitatea miniștrilor îndeplinind funcția de organ al puterii executive; guvern. Consiliu de familie = organ de tutelă alcătuit din membrii familiei, care se pronunță asupra actelor unui membru al familiei lipsit de capacitatea de administrare a bunurilor sale. Consiliu științific = colectiv însărcinat cu îndrumarea muncii științifice într-o instituție de învățământ superior sau într-un institut de cercetare. Consiliu redacțional = organ consultativ de pe lângă redacția unei edituri, format din specialiști aparținând domeniilor de activitate ale redacției respective. 2. (Înv.) Sfat. – Din lat. consilium, fr. conseil.

consimil
CONSÍMIL, -Ă, consimili, -e, adj. (Rar) Asemănător (întru totul). – Din lat. consimilis.

consimilitudine
CONSIMILITÚDINE, consimilitudini, s.f. (Rar) Asemănare totală, identitate. ♦ Egalitate. – Din fr. consimilitude.

consimtamant
CONSIMȚĂMẤNT, consimțăminte, consimțămínte s.n. Încuviințare, aprobare, asentiment. ♦ Adeziune nesilită, aderare de bunăvoie la ceva. [Var.: (rar) consimțimấnt s.n.] – Consimți + suf. -ământ (după fr. consentement).

consimti
CONSIMȚÍ, consímt, vb. IV. Tranz. și intranz. A fi de acord cu ceva, a-și da consimțământul; a aproba, a încuviința. – Con^1- + simți (după fr. consentir).

consimtimant
CONSIMȚIMẤNT s.n. v. consimțământ.

consimtire
CONSIMȚÍRE, consimțiri, s.f. Faptul de a consimți; consimțământ, aprobare, încuviințare, acceptare; acord. – V. consimți.

consista
CONSISTÁ, pers. 3 consístă, vb. I. Intranz. A fi compus, a se alcătui din...; a consta. – Din fr. consister, lat. consistere.

consistent
CONSISTÉNT, -Ă, consistenți, -te, adj. 1. Vârtos, tare. 2. (Despre hrană) Substanțial, sățios. – Din fr. consistant.

consistenta
CONSISTÉNȚĂ, consistențe, s.f. Grad de densitate, de tărie, de soliditate a unui corp, a unei materii etc.; rezistența opusă de un corp sau de un material la deformare sau la sfărâmare. ♦ Tărie, soliditate, fermitate. – Din fr. consistance.

consistometru
CONSISTOMÉTRU, consistometre, s.n. Aparat folosit pentru măsurarea consistenței unui material. – Din fr. consistomètre.

consistorial
CONSISTORIÁL, -Ă, consistoriali, -e, adj. De consistoriu, al consistoriului. [Pr.: -ri-al] – Din fr. consistorial.

consistoriu
CONSISTORIU, consistorii, s.n. 1. Adunare de cardinali convocată de papă. 2. Adunare de pastori sau de rabini. 3. Organ administrativ și disciplinar în conducerea unor biserici. – Din lat. consistorium, fr. consistoire.

consoana
CONSOÁNĂ, consoane, s.f. Sunet al vorbirii format din zgomote produse în diferite puncte ale canalului fonator prin închiderea (urmată de deschidere bruscă) sau prin strâmtoarea acestuia; semn grafic, literă care reprezintă un asemenea sunet. – Din fr. consonne, lat. consona.

consoarta
CONSOÁRTĂ, consoarte, s.f. (Fam.) Soție, nevastă. – Din lat. consors, -tis, (influențat de soartă).

consola
CONSOLÁ, consolez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) alina, a(-și) ușura durerea, necazul, întristarea; a (se) mângâia (sufletește). – Din fr. consoler, lat. consolare.

consolabil
CONSOLÁBIL, -Ă, consolabili, -e, adj. Care poate fi consolat (ușor). – Din fr. consolable.

consolant
CONSOLÁNT, -Ă, consolanți, -te, adj. (Rar) Care consolează; consolator. – Din fr. consolant.

consolare
CONSOLÁRE, consolări, s.f. Acțiunea de a (se) consola și rezultatul ei; mângâiere, împăcare, alinare (sufletească), consolație. – V. consola.

consolator
CONSOLATÓR, -OÁRE, consolatori, -oare, adj. (Și subst.) Care consolează; consolant. – Din fr. consolateur.

consolatie
CONSOLÁȚIE, consolații, s.f. (Înv.) Consolare. [Var.: consolațiúne s.f.] – Din fr. consolation, lat. consolatio, -onis.

consolatiune
CONSOLAȚIÚNE s.f. v. consolație.

consola
CONSÓLĂ, console, s.f. 1. Mobilă în formă de policioară sau de măsuță rezemată de perete și pe care se așază vaze, statuete etc. 2. Element arhitectural (ornamental) de lemn, de piatră etc., folosit la sprijinirea unei cornișe, a unui balcon etc. 3. Element de construcție care iese cu unul dintre capete în afara punctului de reazem, având rolul de a suporta o sarcină pe latura orizontală superioară. – Din fr. console.

consolida
CONSOLIDÁ, consolidez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) face sau a deveni tare, solid, durabil; a (se) întări, a se închega. 2. Tranz. A mări (prin diferite operații, lucrări etc.) capacitatea de rezistență a unui sistem tehnic; a (se) întări. – Din fr. consolider, lat. consolidare.

consolidabil
CONSOLIDÁBIL, -Ă, consolidabili, -e, adj. Care poate fi consolidat. – Din fr. consolidable.

consolidant
CONSOLIDÁNT, -Ă, consolidanți, -te, adj. Consolidator. – Din fr. consolidant.

consolidare
CONSOLIDÁRE, consolidări, s.f. Acțiunea de a (se) consolida și rezultatul ei; întărire, închegare. – V. consolida.

consolidator
CONSOLIDATÓR, -OÁRE, consolidatori, -oare, adj. Care consolidează, întărește; întăritor, de sprijin; consolidant. – Consolida + suf. -tor.

consolidatie
CONSOLIDÁȚIE, consolidații, s.f. Consolidare. – Din fr. consolidation.

consomme
CONSOMMÉ subst. Supă care se prepară prin fierberea înceată și îndelungată a cărnii de vită pentru a-i extrage toate sucurile. [Var. consomé s.n.] – Cuv. fr.

consonant
CONSONÁNT, -Ă, consonanți, -te, adj. (Muz.: despre acorduri) Care este format din consonanțe (1); armonios. ♦ (Despre cuvinte) Care are o terminație asemănătoare cu a altui cuvânt. – Din lat. consonans, -tis, fr. consonant.

consonanta
CONSONÁNTĂ, consonante, s.f. (Rar) Consoană. – Din lat. consonans, -ntis.

consonantic
CONSONÁNTIC, -Ă, consonantici, -ce, adj. Care ține de consoane, privitor la consoane. – Din germ. konsonantisch.

consonantism
CONSONANTÍSM s.n. Sistemul sau totalitatea consoanelor unei limbi. – Din fr. consonantisme.

consonanta
CONSONÁNȚĂ, consonanțe, s.f. 1. (Muz.) Unire, combinare armonioasă a două sau a mai multor sunete de înălțimi diferite. 2. Fig. Potrivire de idei, de păreri; înțelegere, acord. – Din fr. consonance.

consort
CONSÓRT, consorți, s.m. (În sintagma) Prinț-consort = soțul unei regine încoronate ca suverană. – Din fr. consort, lat. consors, -tis.

consortial
CONSORȚIÁL, -Ă, consorțiali, -e, adj. Care aparține unei societăți comerciale, unui consorțiu. [Pr.: -ți-al] – Din fr. consortial.

consortiu
CONSÓRȚIU, consorții, s.n. Formă a monopolurilor capitaliste constând din înțelegerea încheiată între mai multe bănci sau societăți comerciale mari pentru efectuarea în comun a unor operații avantajoase de mare amploare. – Din lat., fr. consortium, germ. Konsortium.

conspect
CONSPÉCT, conspecte, s.n. 1. Notare sintetică, schematică și sistematică a datelor esențiale ale unei probleme pe baza unui material documentar. 2. Privire generală, vedere de ansamblu asupra unor probleme (realizată într-o lucrare). – Din lat. conspectus, germ. Konspekt.

conspecta
CONSPECTÁ, conspectéz, vb. I. Tranz. A întocmi conspecte (1). – Din conspect. Cf. rus. k o n s p e k t i r o v a t.

conspectare
CONSPECTÁRE, conspectări, s.f. Acțiunea de a conspecta și rezultatul ei. – V. conspecta.

conspira
CONSPIRÁ, conspír, vb. I. Intranz. A organiza, a urzi o conspirație; a complota; a unelti. ♦ Fig. A tinde, a lucra pentru un scop unic. – Din fr. conspirer, lat. conspirare.

conspirativ
CONSPIRATÍV, -Ă, conspirativi, -e, adj. Care aparține unei conspirații, privitor la o conspirație; ilegal, clandestin. – Conspira + suf. -ativ. Cf. germ. k o n s p i r a t i v, rus. k o n s p i r a t i v n â i.

conspirativitate
CONSPIRATIVITÁTE s.f. Păstrare de către o persoană sau de către o organizație a secretului unei acțiuni politice, considerată ilegală de către autorități. ♦ Sistem de metode de muncă ilegală, subordonat promovării unui ideal politic, ideologic de către un grup social, o organizație, un partid puse în afara legii. – Conspirativ + suf. -itate.

conspirator
CONSPIRATÓR, -OÁRE, conspiratori, -oare, s.m. și f. Persoană care ia parte la o conspirație. – Din fr. conspirateur.

conspiratie
CONSPIRÁȚIE, conspirații, s.f. Uneltire secretă și ilegală îndreptată împotriva (conducătorilor) statului sau a ordinii publice; complot; conjurație. [Var.: (înv.) conspirațiúne s.f.] – Din fr. conspiration, lat. conspiratio, -onis.

conspiratiune
CONSPIRAȚIÚNE s.f. v. conspirație.

consta
CONSTÁ, pers. 3 cónstă, vb. I. Intranz. A fi alcătuit, format din..., a se compune din...; a consista. – Din lat. constare.

constant
CONSTÁNT, -Ă, constanți, -te, adj., s.f. 1. Adj. Care rămâne neschimbat; invariabil, statornic. ♢ Capital constant = parte a capitalului investită în mijloacele de producție care nu-și schimbă mărimea valorii în procesul de producție. 2. S.f. (Mat.) Mărime a cărei valoare rămâne neschimbată. 3. S.f. Mărime care caracterizează un fenomen, un aparat, o substanță etc. – Din fr. constant, lat. constans, -ntis.

constantan
CONSTANTÁN s.n. Aliaj de cupru și de nichel, cu coeficient de dilatare mic și rezistență specifică mare, întrebuințat la confecționarea rezistențelor electrice, a reostatelor, a termoelementelor etc. – Din fr. constantan.

constanta
CONSTÁNȚĂ s.f. Însușirea de a fi constant; statornicie; perseverență. – Din fr. constance, lat. constantia.

constata
CONSTATÁ, constát, vb. I. Tranz. A stabili situația sau starea unui lucru, existența unui fapt, a unui adevăr etc. – Din fr. constater.

constatabil
CONSTATÁBIL, -Ă, constatabili, -e, adj. Ușor de constatat. – Din fr. constatable.

constatare
CONSTATÁRE, constatări, s.f. Acțiunea de a constata și rezultatul ei; stabilire, încredințare. – V. constata.

constatativ
CONSTATATÍV, -Ă, constatativi, -e, adj. Care constată, care înregistrează ceva ca atare. – Din fr. constatatif.

constantean
CONSTĂNȚEÁN, -Ă, constănțeni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul sau județul Constanța. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul sau județul Constanța. – Constanța (n.pr.) + suf. -ean.

constanteanca
CONSTĂNȚEÁNCĂ, constănțence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul sau județul Constanța. ♦ Locuitoare din municipiul sau județul Constanța. – Constănțean + suf. -că.

constelat
CONSTELÁT, -Ă, constelați, -te, adj. (Rar) Înstelat. – Din fr. constellé, lat. constellatus.

constelatie
CONSTELÁȚIE, constelații, s.f. Grupare aparentă de stele în aceeași regiune a cerului, având o configurație specifică, stabilă pe o perioadă lungă de timp. – Din fr. constellation, lat. constellatio.

consterna
CONSTERNÁ, consternez, vb. I. Tranz. A provoca cuiva uimire, nedumerire amestecată cu mâhnire și cu indignare. – Din fr. consterner, lat. consternare.

consternant
CONSTERNÁNT, -Ă, consternanți, -te, adj. Care provoacă consternare. – Din fr. consternant.

consternare
CONSTERNÁRE, consternări, s.f. Faptul de a consterna; uimire, nedumerire amestecată cu mâhnire și cu indignare; surpriză neplăcută, stupoare, consternație. – V. consterna.

consternat
CONSTERNÁT, -Ă, consternați, -te, adj. Cuprins de consternare, stupefiat. – V. consterna.

consternatie
CONSTERNÁȚIE, consternații, s.f. Consternare. [Var.: consternațiúne s.f.] – Din fr. consternation, lat. consternatio, -onis.

consternatiune
CONSTERNAȚIÚNE s.f. v. consternație.

constipa
CONSTIPÁ, constíp, vb. I. Tranz. și refl. A produce sau a avea, a suferi o constipație; a (se) încuia. – Din fr. constiper.

constipant
CONSTIPÁNT, -Ă, constipanți, -te, adj. (Despre alimente sau medicamente) Care constipă. – Din fr. constipant.

constipat
CONSTIPÁT, -Ă, constipați, -te, adj. (Despre oameni) Care nu poate elimina materiile fecale din organism. ♦ Fig. (Fam.) Cu vederi înguste, lipsit de orizont; necomunicativ. – V. constipa.

constipatie
CONSTIPÁȚIE, constipații, s.f. Stare a celui constipat; dificultate sau imposibilitate de eliminare a materiilor fecale. – Din fr. constipation.

constituant
CONSTITUÁNT, -Ă, constituanți, -te, adj. Privitor la constituție; constitutiv. ♢ Adunare constituantă = adunare formată din reprezentanți aleși de cetățeni, după anumite norme, pentru a vota sau a modifica constituția. [Pr.: -tu-ant] – Din fr. constituant.

constituent
CONSTITUÉNT, -Ă, constituenți, -te, adj., s.n. 1. Adj. Care intră în constituția unui întreg. 2. S.n. Fiecare dintre substanțele care intră într-un sistem

constitui
CONSTITUÍ, constítui, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) alcătui, a (se) forma, a (se) înființa, a (se) organiza. 2. Tranz. A avea valoare de..., a fi considerat ca...; a reprezenta. 3. Refl. (Jur.; în expr.) A se constitui parte civilă = a formula pretenții de despăgubire față de acuzat într-un proces penal. – Din fr. constituer, lat. constituere.

constituire
CONSTITUÍRE, constituiri, s.f. Acțiunea de a (se) constitui; alcătuire, formare; întemeiere, înființare, organizare. – V. constitui.

constituit
CONSTITUÍT, -Ă, constituiți, -te, adj. Alcătuit, compus, format din... ♦ Corp constituit sau (mai rar) autoritate constituită = organizație sau instituție cu caracter oficial, alcătuită pe baza unui statut. – V. constitui.

constitutiv
CONSTITUTÍV, -Ă, constitutivi, -e, adj. Care intră în

constitutie
CONSTITÚȚIE, constituții, s.f. 1. Totalitatea particularităților morfologice, funcționale și psihologice ale unui individ; structură fizică generală a corpului omenesc. 2. Lege fundamentală a unui stat, investită cu o forță juridică superioară celorlalte legi, care cuprinde principiile esențiale ale organizării lui, stabilește drepturile și datoriile principale ale cetațenilor, sistemul electoral, organizarea organelor supreme și locale etc., reflectând astfel stadiul de dezvoltare socială, economică și politică la un moment dat a statului respectiv. [Var.: constituțiúne s.f.] – Din fr. constitution, lat. constitutio, -onis.

constitutional
CONSTITUȚIONÁL, -Ă, constituționali, -e, adj. În conformitate cu constituția (2) unui stat, prevăzut în constituție, bazat pe constituție. ♢ Comisie constituțională = comisie însărcinată cu

constitutionalism
CONSTITUȚIONALÍSM s.n. Regim de guvernare bazat pe existența unei constituții. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. constitutionnalisme.

constitutionalist
CONSTITUȚIONALÍST, -Ă, constituționaliști, -ste s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al constituționalismului. 2. Adj. Care aparține constituționalismului; privitor la constituționalism. [Pr.: -ți-o-] – Constituțional + suf. -ist.

constitutionalitate
CONSTITUȚIONALITÁTE s.f. Însușire a unei legi, a unei acțiuni, a unui act, a unei politici etc. de a fi în conformitate cu constituția (2) ori cu principiile generale ale acesteia. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. constitutionnalité.

constitutiune
CONSTITUȚIÚNE s.f. v. constituție.

constrangator
CONSTRÂNGĂTÓR, -OÁRE, constrângători, -oare, adj. Care constrânge. – Constrânge + suf. -ător.

constrange
CONSTRẤNGE, constrấng, vb. III. Tranz. A sili pe cineva să facă un lucru pe care nu l-ar face de bunăvoie; a forța, a obliga; a soma. [Perf. s. constrânsei, part. constrâns] – Con^1- + strânge (după fr. contraindre). Cf. lat. c o n s t r i n g e r e.

constrangere
CONSTRẤNGERE, constrângeri, s.f. Acțiunea de a constrânge și rezultatul ei; silire, obligare, forțare, somare. ♦ Asprime, rigoare. – V. constrânge.

constrans
CONSTRẤNS, -Ă, constrânși, -se, adj. Care este obligat, forțat, silit să facă un lucru pe care nu l-ar face de bunăvoie. – V. constrânge.

constrictiv
CONSTRICTÍV, -Ă, constrictivi, -e, adj., s.f. (Consoană) care se pronunță prin strâmtarea canalului vocal, în așa fel încât se produce un zgomot de fricțiune (1); (sunet) continuu, fricativ, spirant. – Din fr. constrictif, lat. constrictivus.

constrictor
CONSTRICTÓR, -OÁRE, constrictori, -oare, adj. Care se restrânge, care se contractă ♢ Mușchi constrictor = mușchi care se contractă și închide orificiile naturale din corpul viețuitoarelor. – Din fr. constricteur.

constrictie
CONSTRÍCȚIE, constricții, s.f. Reducere a dimensiunilor unui organ cavitar, a unui vas sanguin, a unui sfincter ca urmare a contracției mușchilor constrictori. [Var.: constricțiúne s.f.] – Din fr. constriction, lat. constrictio, -onis.

constrictiune
CONSTRICȚIÚNE s.f. v. constricție.

constringenta
CONSTRINGÉNȚĂ, constringențe, s.f. Mărime caracteristică sticlelor optice din punctul de vedere al dispersiei luminii. – Din fr. constringence.

construct
CONSTRÚCT, constructe, s.n. (Livr.) Concept abstract realizat pe baza activității practice intuitive; sistem teoretic ipotetic. – Din engl. construct. .

constructiv
CONSTRUCTÍV, -Ă, constructivi, -e, adj. Care construiește sau care servește spre a construi ceva. ♦ Care ajută la îmbunătățirea unei activități, a unei opere pozitive și folositoare etc. – Din fr. constructif.

constructivism
CONSTRUCTIVÍSM s.n. Curent artistic apărut după primul război mondial, care concepe realitatea într-o viziune de forme geometrice (uneori abstracționiste) și care luptă pentru puritatea și simplitatea liniilor. – Din fr. constructivisme.

constructivist
CONSTRUCTIVÍST, -Ă, constructiviști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al constructivismului. – Din fr. constructiviste, germ. Konstruktivist.

constructor
CONSTRÚCTOR, -OÁRE, constructori, -oare, s.m. și f. (Adesea adjectival) Persoană cu pregătirea tehnică necesară care participă la proiectarea sau la

constructie
CONSTRÚCȚIE, construcții, s.f. 1. Clădire executată din zidărie, lemn, metal, beton etc., pe baza unui proiect, care servește la adăpostirea oamenilor, animalelor, obiectelor etc.; spec. casă, edificiu, clădire. 2. Faptul de a construi. ♢ Loc. adj. și adv. În construcție = (aflat) în cursul procesului de construire. ♦ Alcătuire, compunere, structură. 3. (La pl.) Ramură a economiei naționale care are ca obiect efectuarea de construcții (1); ramură a tehnicii care se ocupă cu studiul, proiectarea și executarea construcțiilor. ♢ Construcții de mașini = ramură de bază a industriei care produce mașini-unelte, utilaje, mijloace de transport etc.; ramură a științelor care se ocupă cu studiul, proiectarea și construirea instalațiilor, mașinilor etc. 4. (Lingv.) Grup de cuvinte între care există anumite raporturi sintactice; grup stabil de cuvinte; mod de a grupa cuvintele în propoziții și propozițiile în fraze. – Din fr. construction, lat. constructio.

construi
CONSTRUÍ, construiesc, vb. IV. Tranz. 1. A forma un întreg (o clădire, o mașină etc.) legând în mod trainic și în ordinea cerută părțile lui componente după un plan prestabilit; a realiza o construcție de proporții vaste, care necesită lucrări numeroase, variate și complexe. 2. A desena o figură geometrică. 3. (Lingv.) A așeza cuvintele în frază ținând seama de regulile gramaticale sau de efectul stilistic urmărit. ♦ Refl. (despre părțile de vorbire) A se folosi în anumite construcții gramaticale. – Din fr. construire, lat. construere.

construibil
CONSTRUÍBIL, -Ă, construibili, -e, adj. (Despre terenuri) Pe care se poate construi. – Construi + suf. -bil.

construire
CONSTRUÍRE, construiri, s.f. Acțiunea de a construi și rezultatul ei; clădire. – V. construi.

consubstantial
CONSUBSTANȚIÁL, -Ă, consubstanțiali, -e, adj. Care este constituit din aceeași substanță. [Pr.: -ți-al] – Din fr. consubstantiel.

consubstantialitate
CONSUBSTANȚIALITÁTE s.f. Însușire a ceea ce este consubstanțial; unitate și identitate de substanță. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. consubstantialité.

consuetudinar
CONSUETUDINÁR, -Ă, consuetudinari, -e, adj. (Livr.) Nescris, dar consacrat prin uz, prin datină; cutumiar. [Pr.: -su-e-] – Din consuetudine.

consuetudine
CONSUETÚDINE, consuetudini, s.f. (Livr.) Obișnuință, obicei, deprindere. [Pr.: -su-e-] – Din lat. consuetudo, -inis.

consul
CÓNSUL, consuli, s.m. 1. (În republica romană) Titlul celor trei magistrați, aleși anual, care dețineau puterea supremă; persoană purtând acest titlu. 2. Persoană numită de un stat în funcția de șef al unei reprezentanțe oficiale cu rang de consulat în alt stat și care apără interesele economice, administrative și juridice ale unui stat, precum și pe cele ale cetățenilor acestuia. – Din fr. consul.

consular
CONSULÁR, -Ă, consulari, -e, adj. Care ține de consul sau de consulat, privitor la consul sau la consulat. ♢ Corp consular = totalitatea consulilor (2) dintr-o țară. – Din fr. consulaire, lat. consularis.

consulat
CONSULÁT, consulate, s.n. 1. (În republica romană) Perioada de guvernare a unui consul (1). 2. Reprezentanță a unui stat în alt stat, condusă de un consul (2); (concr.) clădirea în care sunt instalate birourile acestui serviciu. – Din fr. consulat, lat. consulatus.

consult
CONSÚLT, consulturi, s.n. Examinare a unui bolnav de către o comisie medicală pentru stabilirea diagnosticului bolii și indicarea tratamentului. – Din lat. consultum.

consulta
CONSULTÁ, consult, vb. I. 1. Tranz. A întreba, a cere o părere, un sfat; a lua avizul unei persoane autorizate. ♦ Refl. a se sfătui cu cineva. 2. A cerceta, a examina un text, un izvor etc. pentru a se informa sau a se documenta. – Din fr. consulter, lat. consultare.

consultant
CONSULTÁNT, -Ă, consultanți, -te s.m. și f. Specialist care dă indicații sau trage concluziile în chestiuni care privesc specialitatea sa. – Din fr. consultant.

consultare
CONSULTÁRE, consultări, s.f. Acțiunea de a (se) consulta și rezultatul ei; solicitare a unui aviz, ascultare a unei păreri; întrebare, cercetare. – V. consulta.

consultativ
CONSULTATÍV, -Ă, consultativi, -e, adj. Instituit pentru a-și da avizul în probleme determinate, cu caracter de consultație. ♢ Organ consultativ = organ care își dă părerea autorizată în anumite probleme. Aviz consultativ = părere cerută unui organ competent, dar peste care organul care a cerut-o poate trece. Vot consultativ = părere cerută unei persoane în cadrul unor discuții, dar care nu obligă pe ceilalți participanți în privința hotărârii ce urmează a se lua. – Din fr. consultatif.

consultatie
CONSULTÁȚIE, consultații, s.f. 1. Aviz, indicație, lămurire dată asupra unor chestiuni de specialitate în discuție. 2. Examinare a unui pacient de către un medic pentru punerea diagnosticului bolii și indicarea tratamentului. 3. Îndrumare individuală sau colectivă dată elevilor, studenților sau doctoranzilor de către un profesor în legatură cu problemele teoretice și practice pe care le învață sau le cercetează. – Din fr. consultation, lat. consultatio.

consum
CONSÚM, consumuri, s.n. 1. Folosire a unor bunuri rezultate din producție pentru satisfacerea nevoilor producției și ale oamenilor. ♢ Consum productiv = folosire a mijloacelor de producție pentru crearea de noi bunuri materiale. Consum neproductiv = consum care nu are drept rezultat producerea de noi bunuri materiale. Bunuri (sau mărfuri) de larg consum = produse ale industriei ușoare sau alimentare care intră în proporții mari în consumul individual al oamenilor și prin a căror folosire nu rezultă produse noi. 2. Cantitate de materiale, materii prime, combustibil sau energie folosite pentru a realiza un produs tehnic, o lucrare etc. ♢ Consum specific = cantitate de combustibil, de material și de energie consumată într-o unitate de timp pentru executarea unui produs, a unei operații etc. – Din consuma^1 (derivat regresiv).

consuma
CONSUMÁ^2, consúm, vb. I. 1. Tranz. A nimici, a mistui, a distruge un lucru. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) istovi, a (se) epuiza, a(se) slei (de puteri), a (se) uza. – Din fr. consumer, lat. consumere.

CONSUMÁ^1, consúm, vb. I. Tranz. A întrebuința, a folosi ceva pentru satisfacerea unor trebuințe proprii sau pentru a obține alte produse. ♦ A întrebuința ca hrană; a mânca. – Din fr. consommer.

consumabil
CONSUMÁBIL, -Ă, consumabili, -e, adj. Care poate fi consumat. – Din fr. consumable.

consumare
CONSUMÁRE^1, consumări, s.f. Acțiunea de a consuma^1 și rezultatul ei; consumație. – V. consuma^1.

CONSUMÁRE^2, consumări, s.f. Acțiunea de a (se) consuma^2 și rezultatul ei; sleire, epuizare; nimicire, distrugere. – V. consuma^2.

consumat
CONSUMÁT^1, -Ă, consumați, -te, adj. (Despre materiale, produse etc.) Care a fost folosit pentru satisfacerea unor trebuințe proprii sau pentru a obține alte produse. ♦ (Despre alimente) Care a fost întrebuințat ca hrană. – V. consuma^1.

CONSUMÁT^2, -Ă, consumați, -te, adj. (Despre oameni) Care este epuizat, sleit de puteri în urma unei vieți dezorganizate, desfrânate etc. ♦ (Despre fapte) Care s-au petrecut (de mult). – V. consuma^2.

consumator
CONSUMATÓR, -OÁRE, consumatori, -oare, s.m. și f. Persoană care consumă^1 bunuri rezultate din producție. ♦ Spec. Persoană care consumă mâncare (și băutură) într-un local public. [Var.: (înv.) consumătór, -oáre s.m. și f.] – Din fr. consommateur.

consumatie
CONSUMÁȚIE, consumații, s.f. 1. Faptul de a consuma^1. ♢ Expr. A da (un produs) în consumație = a pune (un produs) la dispoziția publicului. 2. Totalitatea alimentelor pe care le consumă cineva într-un local public. [Var.: (înv.) consumațiúne s.f.] – Din fr. consommation, lat. consummatio, -onis.

consumatiune
CONSUMAȚIÚNE s.f. v. consumație.

consumator
CONSUMĂTÓR, -OÁRE s.m. și f. v. consumator.

consumptibil
CONSUMPTÍBIL, -Ă, consumptibili, -e, adj. (

consumptiv
CONSUMPTÍV, -Ă, consumptivi, -e, adj. (Despre unele boli cronice) Care este însoțit de slăbire, de denutriție, de scăderea forței musculare, anemie etc. – Din fr. consomptif.

consumptie
CONSÚMPȚIE, consumpții, s.f. Slăbire, epuizare progresivă datorată unei boli îndelungate. [Var.: consumpțiúne s.f.] – Din fr. consomption, lat. consumptio, -onis.

consumptiune
CONSUMPȚIÚNE s.f. v. consumpție.

consuna
CONSUNÁ, consún, vb. I. Intranz. A produce o consonanță. – Din fr. consonner (după suna).

conscolar
CONȘCOLÁR, conșcolari, s.m. (Rar) Elev considerat în raport cu alți elevi de la școala (și din clasa) unde învață el. – Con^1- + școlar.

constient
CONȘTIÉNT, -Ă, conștienți, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care își dă seama de realitatea înconjurătoare, care are conștiință. 2. Care își dă seama de posibilitățile sale, de rolul care-i revine în societate; ♦ Care realizează scopuri dinainte stabilite; care acționează pe baza cunoașterii legilor obiective ale vieții sociale și își dă seama de consecințele sociale ale acțiunilor sale. [Pr.: -ști-ent] – Din fr. conscient (după ști).

constientiza
CONȘTIENTIZÁ, conștientizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni conștient. [Pr.: -ști-en-] – Conștient + suf. -iza.

constientizabil
CONȘTIENTIZÁBIL, -Ă, conștientizabili, -e, adj. Care poate fi conștientizat. [Pr.: -ști-en-] – Conștientiza + suf. -bil.

constientizare
CONȘTIENTIZÁRE, conștientizări, s.f. Acțiunea de a conștientiza și rezultatul ei. [Pr.: -ști-en-] – V. conștientiza.

constientizat
CONȘTIENTIZÁT, -Ă, conștientizați, -te, adj. Care a devenit conștient. [Pr.: -ști-en-] – V. conștientiza.

constiincios
CONȘTIINCIÓS, -OÁSĂ, conștiincioși, -oase, adj. (Despre oameni) Care își face datoria; serios, corect, scrupulos. ♦ (Despre acțiuni ale oamenilor) Executat cu seriozitate, cu conștiinciozitate, făcut cu scrupulozitate. [Pr.: -sti-in-] – Din fr. consciencieux (după ști).

constiinciozitate
CONȘTIINCIOZITÁTE s.f. Însușirea de a fi conștiincios; corectitudine, seriozitate, scrupulozitate. [Pr.: -sti-in-] – Conștiincios + suf. -itate.

constiinta
CONȘTIÍNȚĂ, (rar) conștiințe, s.f. 1. (Fil.) Sentiment, intuiție pe care ființa umană o are despre propria existență; p. ext. cunoaștere intuitivă sau reflexivă pe care o are fiecare despre propria existență și despre lucrurile din jurul său. 2. Faptul de a-și da seama; înțelegere. ♢ Conștiință socială = ansamblu de reprezentări, idei, concepții, cunoștințe, mentalități ale unei colectivități umane, care reflectă condițiile de existență ale acesteia, precum și psihologia socială a oamenilor. Conștiință de clasă = parte a conștiinței sociale care reflectă existența socială a unei clase determinate. 3. (În opoziție cu existența, materia) Gândire, spirit. 4. Sentiment al responsabilității morale față de propria sa conduită. ♢ Caz (sau proces) de conștiință = dificultatea de a hotărî într-o problemă morală greu de rezolvat. Mustrare de conștiință = remușcare, regret. ♢ Expr. A fi cu conștiința împăcată sau a nu avea nimic pe conștiință = a fi convins că nu a săvârșit nimic împotriva legilor moralei sau a legilor statului. A fi fără conștiință = a fi lipsit de scrupule. Cu mâna pe conștiință = cu toată sinceritatea. 5. (În sintagma) Libertate de conștiință = dreptul recunoscut cetățenilor de a avea orice concepție religioasă, filozofică etc. [Pr.: -ști-in-] – Din fr. conscience, lat. conscientia (după ști).

cont
CONT, conturi, s.n. 1. Socoteală scrisă alcătuită din două părți (debit și credit), care exprimă valoric, în ordine cronologică și sistematică, existența și mișcările unui anumit proces economic pe o perioadă de timp determinată. ♢ Evidența acestor operații. 2. (În expr.) A trece la (sau în) cont = a înscrie la rubrica datoriilor o notă. A cere (cuiva) cont = a da (cuiva) lămuriri asupra faptelor sau intențiilor sale; a se justifica. A ține cont (de ceva) = a avea în vedere, a lua în considerare. Pe cont propriu = pe propria răspundere, în mod independent. În contul (cuiva sau a ceva) = pentru (cineva sau ceva), pe seama (cuiva sau a ceva). – Din fr. compte, it. conto. Cf. germ. K o n t o.

conta
CONTÁ, contez, vb. I. Intranz. 1. A se încrede în cineva, a se bizui pe cineva sau pe ceva, a spera în ajutorul cuiva sau a ceva. 2. A reprezenta o valoare, a avea însemnătate. 3. (Înv.; cu determinări introduse prin prep. „cu”) A ține seama de cineva. – Din fr. compter, it. contare.

contabil
CONTÁBIL, -Ă, contabili, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de contabilitate, privitor la contabilitate; contabilicesc. 2. S.m. și f. Persoană calificată care ține contabilitatea unei instituții sau a unei întreprinderi. – Din fr. comptable, it. contabile.

contabilicesc
CONTABILICÉSC, -EÁSCĂ, contabilicești, adj. Contabil (1). – Contabil + suf. -icesc.

contabilitate
CONTABILITÁTE, contabilități, s.f. 1. Ansamblul operațiilor de înregistrare, pe baza unor norme și reguli speciale, a mișcării fondurilor și materialelor într-o instituție; evidență contabilă. ♦ Secție, birou într-o întreprindere unde se fac lucrările de contabilitate (1). 2. Știință care se ocupă cu teoria acestor operații. – Din fr. comptabilité.

contabiliza
CONTABILIZÁ, contabilizez, vb. I. Tranz. A înregistra o operație economică sau financiară în conturi (1); a opera într-un cont. – Din fr. comptabiliser.

contabilizare
CONTABILIZÁRE s.f. Acțiunea de a contabiliza și rezultatul ei. – V. contabiliza.

contact
CONTÁCT, contacte, s.n. 1. Atingere directă, nemijlocită între două corpuri, două forțe, două energii etc. ♢ Expr. În contact cu... = în nemijlocită apropiere de..., în legătură strânsă cu... ♦ (Concr.) Piesă care servește la stabilirea unui contact (1). ♢ Contact electric = legătură electrică între două piese sau elemente conductoare, realizată prin atingere. 2. Apropiere între oameni; relație, legătură. ♢ Expr. A lua contact (cu cineva) = a) a stabili o legătură cu (cineva); b) (Mil.) a ajunge în imediata apropiere a inamicului și a începe primele lupte. – Din fr. contact, lat. contactus.

contactor
CONTACTÓR, contactoare, s.n. Întrerupător care închide un circuit sub acțiunea unei comenzi de la distanță, menținându-l închis numai atâta timp cât se exercită această comandă. – Din fr. contacteur.

contadin
CONTADÍN, -Ă, contadini, -e, s.m. și f. (Italienism înv.) Țăran (italian). – Din it. contadino.

contagia
CONTAGIÁ, contagiez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) contamina, a (se) molipsi de o boală infecțioasă. [Pr. : -gi-a] – Din fr. contagier.

contagiere
CONTAGIÉRE, contagieri, s.f. Acțiunea de a (se) contagia și rezultatul ei; contaminare, molipsire. [Pr. : -gi-a] – Din fr. contagier.

contagios
CONTAGIÓS, -OÁSĂ, contagioși,-oase adj., s.m și f. 1. Adj. (Despre boli) Care se transmite de la om la om; molipsitor. 2. S.m. și f., adj. (Persoană) care suferă de o boală molipsitoare. [Pr. : -gi-os] – Din fr. contagieux, lat. contagiosus.

contagiozitate
CONTAGIOZITÁTE, contagiozități, s.f. Caracter molipsitor al unei boli. [Pr.:. -gi-o-] – Din fr. contagiosité.

contagiune
CONTAGIÚNE, contagiuni, s.f. Transmitere a unei boli de la un om la altul; molipsire, contaminare. ♦ (Înv.) Epidemie, molimă. [Pr.: -gi-u-] – Din fr. contagion, lat. contagio, -onis.

container
CONTÁINER, containere s.n.1. Ambalaj în formă de rame, lăzi etc. care servește la transportul materialelor sau al produselor. 2. Recipient destinat încărcării utile a unei rachete. – Din engl. container.

containeriza
CONTAINERIZÁ, containerizéz, vb. I. Tranz. A introduce în container. ♦ A introduce folosirea containerelor în transporturi. – Container + suf. -iza (după engl. containerize).

containerizare
CONTAINERIZÁRE, containerizări, s.f. Acțiunea de a containeriza și rezultatul ei. – V. containeriza.

containerizat
CONTAINERIZÁT, -Ă, containerizați, -te, adj. Care a fost introdus în container. – V. containeriza.

contamina
CONTAMINÁ, contaminez, vb. I. 1. Tranz. A transmite o boală molipsitoare; a infecta, a molipsi. 2. Refl. (Lingv.; despre două limbi) A se încrucișa; (despre două cuvinte) a se influența reciproc (schimbându-și forma). 3. Fig. A influența , a înrâuri. – Din fr. contaminer, lat. contaminare.

contaminabil
CONTAMINÁBIL, -Ă, contaminabili, -e, adj. Care poate fi contaminat, expus contaminării. – Din fr. contaminable.

contaminant
CONTAMINÁNT, -Ă, contaminanți, -te adj. (Rar) Care contaminează; contagios. – Contamina + suf. -ant.

contaminare
CONTAMINÁRE, contaminări, s.f. Acțiunea de a (se) contamina și rezultatul ei. – V. contamina.

contaminat
CONTAMINÁT, -Ă, contaminați, -te, adj. Care a suferit acțiunea de contaminare; molipsit. – V. contamina.

contaminatie
CONTAMINÁȚIE, contaminații, s.f. Modificare a unui cuvânt sau a unei construcții gramaticale prin încrucișarea lor cu alte cuvinte sau cu construcții asemănătoare ca sens. – Din fr. contamination, lat. contaminatio.

contant
CONTÁNT, -Ă, contanți, -te, adj. (Franțuzism; despre bani) În numerar, peșin, gheață. – Cf. fr. c o m p t a n t.

contas
CÓNTĂȘ, contășe, s.n. 1. Haină luxoasă, lungă, purtată în trecut de boieri. 2. (Reg.) Haină bărbătească, de obicei îmblănită (scurtă până la brâu), pe care o poartă țăranii, prin Bucovina și prin Moldova. [Var.: cóntoș, cóntuș s.n.] – Din pol. kontusz, bg. kontoș.

contasel
CONTĂȘÉL, contășele, s.n. (Reg.) Diminutiv al lui contăș (2). – Contăș + suf. -el.

conte
CÓNTE^1, conți, s.m. 1. (În orânduirea feudală) Mare senior, conducător al unei provincii, care, pe pământurile sale, avea drepturi absolute. 2. Titlu de noblețe ereditar, intermediar între viconte și marchiz (în Occident) sau între baron și prinț (în Rusia); persoană având acest titlu. – Din fr. comte.

CONTÉ^2 s.m. Creion gros, negru, cu mină făcută din grafit, argilă și plombagină, folosit în grafică. – Cuv. fr.

contemperatie
CONTEMPERÁȚIE, contemperații, s.f. Impuls presupus a-și avea originea în grația divină și care constă în înclinarea voinței către săvârșirea unui fapt, fără a-l determina însă. – Din fr. contempération, lat. contemperatio.

contempla
CONTEMPLÁ, contémplu, vb. I. Tranz. și refl. A (se) privi îndelung, meditativ, cu admirație și cu emoție. – Din fr. contempler, lat. contemplari.

contemplare
CONTEMPLÁRE, contemplări, s.f. Acțiunea de a (se) contempla. ♦ Atitudine de meditație sau de privire, de observare pasivă a fenomenelor, opusă atitudinii active. ♢ Contemplare vie = percepere nemijlocită, concretă a lucrurilor și a fenomenelor naturii, care apare în procesul interacțiunii dintre om și lumea înconjurătoare și care dă oamenilor, pe baza practicii, o justă reflectare a însușirilor obiectelor; intuire vie. – V. contempla.

contemplativ
CONTEMPLATÍV, -Ă, contemplativi,-e, adj. Care contemplă, care este înclinat spre contemplare; visător. ♦ Care se limitează la contemplare, neurmărind vreun scop practic sau, în genere, transformarea realității. ♢ Viață contemplativă = viață consacrată meditației și nu acțiunii. – Din fr. contemplatif, lat. contemplativus.

contemplativitate
CONTEMPLATIVITÁTE s.f. 1. Trăsătură caracteristică a filozofiei materialiste nemarxiste constând, în esență, în neînțelegerea rolului practicii atât sub raport antropologic, cât și gnoseologic. 2. Caracter contemplativ. – Contemplativ + suf. -itate.

contemplator
CONTEMPLATÓR, -OÁRE, contemplatori, -oare, s.m.și f. Persoană care contemplă, care este cufundată în meditare, în visare. – Din fr. contemplateur, lat. contemplator.

contemplatie
CONTEMPLÁȚIE, contemplații, s.f. Atitudine, stare a celui care contemplă, faptul de a contempla; meditație. – Din fr. contemplation, lat. contemplatio.

contemporan
CONTEMPORÁN, -Ă, contemporani, -e, adj. 1. Care există, trăiește, se petrece în zilele noastre, care se raportează la prezent, la epoca de față; actual. 2. (Despre oameni; adesea substantivizat) Care trăiește sau a trăit în același timp cu..., pe vremea... [Var.: contimporán, -ă adj.] – Din fr. contemporain, lat. contemporaneus.

contemporaneitate
CONTEMPORANEITÁTE s.f. Epocă contemporană; ceea ce are un caracter contemporan, actual; actualitate. [Pr.: -ne-i-] – Din fr. contemporanéité.

contencios
CONTENCIÓS, -OÁSĂ, contencioși, -oase, s.n., adj. 1. S.n. (În unele state) Serviciu pe lângă o instituție publică sau o întreprindere particulară, însărcinat cu apărarea drepturilor și intereselor instituției respective la încheierea de acte juridice sau în fața organelor de jurisdicție. ♢ Contencios administrativ = a) organ de jurisdicție care se ocupă cu rezolvarea litigiilor dintre stat și persoanele fizice; b) ansamblu de norme după care se rezolvă litigiile de către acest organ. 2. Adj. (În sintagma) Procedură contencioasă = procedură de rezolvare în contradictoriu de către un organ de jurisdicție a unui conflict de interese. – Din lat. contentiosus (după fr. contentieux).

conteni
CONTENÍ, contenesc, vb. IV. Intranz., Tranz. A întrerupe sau a înceta o mișcare sau o acțiune începută; a (se) opri. – Lat. continere.

contenire
CONTENÍRE, conteniri, s.f. Acțiunea de a conteni și rezultatul ei; sfârșit, încetare. ♢ Loc. adv. Fără contenire = neîncetat, mereu. – V. conteni.

content
CONTÉNT, -Ă, contenți, -te, adj. (Latinism) Mulțumit, satisfăcut. – Din lat. contentus.

contentatie
CONTENTÁȚIE, contentații, s.f. (Latinism) Mulțumire, satisfacție. – Din lat. contentatio.

contentiv
CONTENTÍV, -Ă, contentivi, -e, adj. (Med.) Care menține poziția corectă a unui organ. – Din fr. contentif.

contentiune
CONTENȚIÚNE, contențiuni, s.f. 1. (Rar) Dezbatere, discuție (aprinsă); ceartă, dispută. 2. (Med.) Menținere a corpului sau a unui organ într-o anumită poziție. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. contention, lat. contentio, -onis.

contesa
CONTÉSĂ, contese, s.f. Soție sau fiică de conte. – Din fr. comtesse, it. contessa.

contesta
CONTESTÁ, contést, vb. I. Tranz. A nu recunoaște dreptul sau valoarea cuiva sau a ceva, existența sau necesitatea unui lucru; a tăgădui. ♦ A face o contestație. – Din fr. contester, lat. contestari.

contestabil
CONTESTÁBIL, -Ă, contestabili, -e, adj. Care poate fi contestat, care provoacă contestație. – Din fr. contestable.

contestare
CONTESTÁRE, contestări, s.f. Acțiunea de a contesta și rezultatul ei; tăgăduire, nerecunoaștere. – V. contesta.

contestatar
CONTESTATÁR, -Ă, contestatari, -e, adj. Care contestă, care face obiecții sau protestează în fața unei situații, față de un sistem social-politic etc. – Din fr. contestataire.

contestatie
CONTESTÁȚIE, contestații, s.f. Cale de atac prin care se face opunere la executarea unei hotărâri (judecătorești) sau prin care se cere anularea ei; (concr.) act întocmit în acest scop. ♦ Plângere îndreptată către un organ ierarhic superior împotriva actelor ilegale (sau considerate nedrepte) comise de organul ierarhic inferior, fapt pentru care se solicită

context
CONTÉXT, contexte, s.n. 1. Fragment dintr-o scriere în cadrul căruia se găsește un cuvânt, o expresie, un pasaj etc. interesant. ♦ Text, cuprins. 2. Fig. Conjunctură, situație specifică, circumstanță, stare de lucruri într-un anumit moment. – Din fr. contexte.

contextual
CONTEXTUÁL, -Ă, contextuali, -e, adj. De context, al contextului. [Pr.: -tu-al] – Din fr. contextuel.

contextualitate
CONTEXTUALITÁTE s.f. (Rar) Ansamblu de împrejurări, de circumstanțe într-un anumit moment. [Pr.: -tu-a-] – Contextual + suf. -itate,

contextura
CONTEXTÚRĂ, contexturi, s.f. 1. Ansamblu de caracteristici ale unei țesături care definesc structura ei. 2. Mod în care sunt îmbinate elementele unui tot; înlănțuire, legătură. – Din fr. contexture.

contigent
CONTIGÉNT s.n. v. contingent.

contiguitate
CONTIGUITÁTE s.f. (Livr.) Însușirea de a fi contiguu; stare a două lucruri contigue. ♦ Vecinătate spațială și temporală. [Pr.: -gu-i-] – Din fr. contiguïté.

contiguu
CONTÍGUU, -UĂ, contigui, -ue, adj. (Livr.) Care se leagă, se înrudește, se unește cu ceva, care are elemente apropiate, comune cu altceva. [Pr.: -gu-u] – Din fr. contigu, lat. contiguus.

contimporan
CONTIMPORÁN, -Ă adj. v. contemporan.

continent
CONTINÉNT^1, continente, s.n. Diviziune geografică alcătuită dintr-o întindere mare de uscat, mărginită, total sau parțial, de mări și de oceane, cuprinzând și unele insule sau arhipelaguri vecine. – Din fr. continent, lat. continens, -ntis.

CONTINÉNT^2, -Ă, continenți, -te, adj. (Rar) Care trăiește în continență; abstinent, cast. – Din fr. continent.

continental
CONTINENTÁL, -Ă, continentali, -e, adj. Care ține de continent, privitor la un continent; care se află pe un continent. ♢ Climă continentală = climă temperată, uscată, supusă la schimbări bruște și mari de temperatură. – Din fr. continental.

continenta
CONTINÉNȚĂ, continențe, s.f. Reținere, abstinență, înfrânare; cumpătare. – Din fr. continence, lat. continentia.

contingent
CONTINGÉNT, contingente, s.n., adj. I. 1. S.n. Totalitatea cetățenilor născuți în același an și luați în evidența comisariatelor militare; p. ext. anul recrutării; leat. 2. Grup de oameni având o compoziție omogenă. 3. (Înv.) Contribuție. 4. Plafon cantitativ până la nivelul căruia se limita de către unele guverne importul sau exportul unor mărfuri din sau în alte țări. II. Adj. Care poate să fie sau să nu fie, să se întâmple sau să nu se întâmple; întâmplător, accidental. [Var.: contigént s.n.] – Din fr. contingent, lat. contingens, -ntis.

contingenta
CONTINGÉNȚĂ, contingențe, s.f. Însușirea de a fi contingent (II); relație între fenomene, evenimente contingente; atingere, legătură exterioară, raport; întâmplare. – Din fr. contingence, lat. contingentia.

continua
CONTINUÁ, contínuu, vb. I. A urma, a nu înceta; a merge înainte, a (se) prelungi. ♦ Tranz. A duce mai departe un lucru început. [Pr.: -nu-a] – Din fr. continuer, lat. continuare.

continuare
CONTINUÁRE, continuări, s.f. Acțiunea de a continua și rezultatul ei; urmare, prelungire. ♢ Loc. adv. În continuare = fără întrerupere, continuu; mai departe, mai încolo. [Pr.: -nu-a-] – V. continua.

continuativ
CONTINUATÍV, -Ă, continuativi, -e, adj. (Adesea adverbial) (Care se petrece) în mod continuu. [Pr.: -nu-a-] – Din fr. continuatif.

continuator
CONTINUATÓR, -OÁRE, continuatori, -oare, s.m. și f. Persoană care continuă un lucru, o acțiune etc. începută de altul. [Pr.: -nu-a-] – Din fr. continuateur.

continuitate
CONTINUITÁTE, continuități, s.f. Faptul de a fi continuu, starea a ceea ce este continuu. [Pr.: -nu-i-] – Din fr. continuité, lat. continuitas, -atis.

continuu
CONTÍNUU, -UĂ, continui, -ue, adj. Care are loc fără întrerupere, care se prelungește fără pauză; neîntrerupt, neîncetat, necurmat. ♢ Curent continuu = curent electric care are un singur sens. ♦ (Lingv.; despre consoane; și substantivat, f.) Constrictiv. [Pr.: -nu-u] – Din fr. continu, lat continuus.

contisor
CONTIȘÓR, contișoare, s.n. (Fam.; rar) Socoteală mică, neînsemnată; sumă mică de plată. – Cont + suf. -ișor.

contondent
CONTONDÉNT, contondente, adj. (Despre obiecte, corpuri) Tare, ale cărui lovituri provoacă contuzii fără a tăia sau a sângera. – Din fr. contondant.

contopi
CONTOPÍ, contopesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) amesteca cu ceva, formând un singur tot; a (se) uni strâns, a (se) împreuna. – Con^1- + topi (dupa germ. zusammenschmelzen).

contopire
CONTOPÍRE, contopiri, s.f. Acțiunea de a (se) contopi și rezultatul ei; fuziune. – V. contopi.

contor
CONTÓR, contoare, s.n. Aparat de măsurat cantitatea consumată de apă, de energie electrică, de gaze etc. într-un anumit timp; ceas (3). – Din fr. comptoir, germ. Kontor.

contoriza
CONTORIZÁ, contorizez, vb. I. Tranz. A număra prin intermediul unor aparate specializate; a înregistra prin contor. – Contor + suf. -iza.

contorizare
CONTORIZÁRE, contorizări, s.f. Acțiunea de a contoriza și rezultatul ei. – V. contoriza.

contorizat
CONTORIZÁT, -Ă, contorizați, -te, adj. Numărat, înregistrat prin contor. – V. contoriza.

contorsiona
CONTORSIONÁ, contorsionez, vb. I. Refl. și tranz. (Adesea fig.) A face sau a provoca una sau mai multe contorsiuni. [Pr.: -si-o-] – Din fr. contorsionner.

contorsionare
CONTORSIONÁRE, contorsionări, s.f. Acțiunea de a (se) contorsiona și rezultatul ei; contorsiune. [Pr.: -si-o-] – V. contorsiona.

contorsionat
CONTORSIONÁT, -Ă, contorsionați, -te, adj. 1. Sucit, răsucit; (despre oameni) cu trupul sau o parte a trupului strâmbată (din cauza unei infirmități sau a unei suferințe trecătoare). 2. Fig. (Despre stil) Lipsit de armonie, necurgător; chinuit. [Pr.: -si-o-] – Din fr. contorsionné.

contorsionist
CONTORSIONÍST, contorsioniști, s.m. Gimnast de circ cu foarte mare mobilitate. [Pr.: -si-o-] – Contorsiona + suf. -ist.

contorsiune
CONTORSIÚNE, contorsiuni, s.f. Răsucire a trupului sau a unei părți a lui datorită contracției musculare; contracție violentă și involuntară a mușchilor; crispație. [Pr.: -si-u-] – Din fr. contorsion, lat. contorsio, -onis.

contos
CÓNTOȘ s.n. v. contăș.

contra
CÓNTRA^2, prep., adv. I. Prep. 1. Împotriva (cuiva sau a ceva). ♢ Loc. adv. Din contra (sau contră) = dimpotrivă. 2. În schimbul altei valori. II. Adv. Împotrivă; cu totul altfel. – Din fr. contre, lat., it. contra.

CONTRÁ^3, contrez, vb. I. Tranz. 1. A contrazice. 2. (La box, scrimă, lupte, judo) A da o contră. 3. (La bridge) A se opune, a cere o amendă dublă. – Din fr. contrer.

CONTRA^1- Element de compunere cu sensul „împotriva”, „opus”, care servește la formarea unor substantive, a unor adjective sau a unor verbe. – Din fr. contre-, lat., it. contra.

contraacuzatie
CONTRAACUZÁȚIE, contraacuzații, s.f. Învinuire adusă de către un acuzat acuzatorului. [Pr.: -tra-a-] – Din fr. contre-accusation.

contraalizeu
CONTRAALIZÉU, contraalizee, s.n. Vânt regulat care circulă deasupra alizeelor în sens contrar. [Pr.: -tra-a-] – Din fr. contre-alizé.

contraamiral
CONTRAAMIRÁL, contraamirali, s.m. Grad de ofițer în marina militară, corespunzător gradului de general-maior din trupele de uscat; persoană care are acest grad. [Pr.: -tra-a-] – Din fr. contre-amiral.

contraancheta
CONTRAANCHÉTĂ, contraanchete, s.f. (Jur.) Repetare a anchetei pentru verificarea ei. – Din fr. contre-enquête.

contraargument
CONTRAARGUMÉNT, contraargumente, s.n. Argument care se opune altuia. – Din fr. contre-argument.

contraargumenta
CONTRAARGUMENTÁ, contraargumentez, vb. I. Tranz. A respinge ceva prin contraargumente. – Din contraargument.

contraargumentare
CONTRAARGUMENTÁRE, contraargumentări, s.f. Acțiunea de a contraargumenta. – V. contraargumenta.

contraatac
CONTRAATÁC, contraatacuri, s.n. Ripostă ofensivă desfășurată de o unitate militară aflată în apărare, cu scopul de a respinge un atac al inamicului pătruns în dispozitivul ei și de a restabili pozițiile inițiale. ♦ (Sport) Ripostă . [Pr.: -tra-a-] – Din fr. contre-attaque.

contraataca
CONTRAATACÁ, contraatac, vb. I. Tranz. A executa un contraatac. ♦ (Sport) A da o ripostă. [Pr.: -tra-a-] – Din fr. contre-attaquer.

contrabalansa
CONTRABALANSÁ, contrabalansez, vb. I. Tranz. A aduce în stare de echilibru; a cumpăni. ♦ Fig. A anula sau a compensa efectul unei acțiuni prin altă acțiune. – Din fr. contrebalancer.

contrabalansare
CONTRABALANSÁRE, contrabalansări, s.f. Acțiunea de a contrabalansa; egalare, cumpănire, echilibrare. – V. contrabalansa.

contrabanda
CONTRABÁNDĂ, contrabande, s.f. Trecere clandestină peste graniță a unor mărfuri interzise sau sustrase de la plata taxelor vamale; p. ext. marfă adusă sau sustrasă în acest mod. ♢ Loc. adj. De contrabandă = (despre mărfuri) trecut sau destinat a fi trecut peste graniță în mod clandestin; fig. rezultat prin înșelătorie, fără valoare, fals. ♢ Loc. adv. Prin contrabandă = în mod ilegal, clandestin, pe ascuns. – Din fr. contrebande.

contrabandist
CONTRABANDÍST, -Ă, contrabandiști, -ste, s.m. și f. Persoană care face contrabandă. – Contrabandă + suf. -ist.

contrabaraj
CONTRABARÁJ, contrabaraje, s.n. Baraj de înălțime mică din piatră, din beton sau din lemn, amplasat la o distanță mică în aval de un baraj principal, pentru a preîntâmpina eroziunea fundului albiei și surparea barajului principal. – Contra^1 + baraj.

contrabas
CONTRABÁS, (1) contrabasuri, s.n., (2) contrabași s.m. 1. S.n. Cel mai mare instrument muzical cu coarde și arcuș, având registrul cel mai grav din familia violelor. 2. S.m. Contrabasist. – Din fr. contrebasse.

contrabasist
CONTRABASÍST, -Ă, contrabasiști, -ste, s.m. și f. Persoană care cântă la contrabas (1); contrabas (2). – Din fr. contrebassiste.

contrabaterie
CONTRABATERÍE, contrabaterii, s.f. Acțiune de luptă dusă de artileria proprie împotriva bateriilor inamicului, aflate în poziție de tragere. – Din fr. contrebatterie.

contrabatator
CONTRABĂTĂTÓR, contrabătătoare, s.n. Piesă de lucru a batozei, care constituie, împreună cu bătătorul, mecanismul de batere pentru treierat. – Contra^1- + bătător.

contracalibru
CONTRACALÍBRU, contracalibre, s.n. Piesă folosită la executarea și la controlul unui calibru. – Din fr. contrecalibre.

contracandidat
CONTRACANDIDÁT, -Ă, contracandidați, -te, s.m. și f. Persoană care candidează împotriva altui candidat pentru ocuparea unei funcții sau a unei demnități. – Contra^1 + candidat.

contracara
CONTRACARÁ, contracarez, vb. I. Tranz. A împiedica, a zădărnici planurile, intențiile etc. cuiva; a neutraliza. – Din fr. contrecarrer.

contracamp
CONTRACẤMP, contracâmpuri, s.n. (Cin.) Filmare efectuată dintr-un unghi opus celui precedent și simetric cu acesta. – După fr. contre-champ.

contracciu
CONTRACCÍU, -IE, contraccii, s.m. și f. (Înv.) Persoană care încheie un contract de concesiune; concesionar. – Contract + suf. -giu.

contracivadiera
CONTRACIVADIÉRĂ, contracivadiere, s.f. (Mar.) Pânză pătrată așezată sub bompres. [Pr.: -di-e-] – Din fr. contre-civadière.

contract
CONTRÁCT, contracte, s.n. Acord încheiat, ca urmare a înțelegerii intervenite între două sau mai multe persoane (fizice sau juridice), pentru crearea, modificarea sau

contracta
CONTRACTÁ, contractez, vb. I. I. Tranz. 1. A încheia un contract. 2. A lua asupra sa o obligație, a se îndatora la... ♢ Expr. A contracta o datorie = a face o datorie, a se împrumuta. 3. A se molipsi de..., a se îmbolnăvi de ..., a lua o boală... II.1. Tranz. și refl. A(se) strânge, a (se) zgârci. 2. Refl. (Despre corpuri) A-și micșora dimensiunile în urma unui proces fizic sau tehnologic. – Din fr. contracter, lat. contractare.

contractabil
CONTRACTÁBIL, -Ă, contractabili, -e, adj. Care se contractă, capabil a se contracta. – Cf. fr. c o n t r a c t i l e.

contractant
CONTRACTÁNT, -Ă, contractanți, -te, s.m și f., adj. (Persoană fizică sau juridică) care încheie un contract, care se angajează prin contract față de cineva. – Din fr. contractant.

contractare
CONTRACTÁRE, contractări, s.f. Acțiunea de a (se) contracta și rezultatul ei. – V. contracta.

contractat
CONTRACTÁT, -Ă, contractați, -te, adj. Strâns, zgârcit (II 2). – V. contracta.

contractibilitate
CONTRACTIBILITÁTE, contractibilități, s.f. Proprietate a unor țesuturi animale (mai ales musculare) de a se contracta la impulsul unor excitanți; contractilitate. – Contractibil + suf. -itate (după fr. contractilité).

contractil
CONTRACTÍL, -Ă, contractili, -e, adj. (Med.) Contractabil. – Din fr. contractile.

contractilitate
CONTRACTILITÁTE, contractilități, s.f. (Med.) Contractibilitate. – Din fr. contractilité.

contractor
CONTRACTÓR, -OÁRE, contractori, -oare, adj. Care contractează. – Din fr. contracteur.

contractual
CONTRACTUÁL, -Ă, contractuali, -e, adj. Privitor la un contract; prevăzut în contract; condiționat printr-un contract. [Pr.: -tu-al] – Din fr. contractuel.

contractualism
CONTRACTUALÍSM s.n. Doctrină socială, politică și juridică, apărută în secolul al XVII-lea, fundată pe principiul contractului social; teoria contractualistă. [Pr.: -tu-a-] – Contractual + suf. -ism.

contractualist
CONTRACTUALÍST, -Ă, contractualiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al contractualismului. ♢ Teoria contractualistă = contractualism. [Pr.: -tu-a-] – Contractual + suf. -ism.

contractura
CONTRACTÚRĂ, contracturi, s.f. Contracție musculară involuntară și persistentă; rigiditate musculară. – Din fr. contracture.

contractie
CONTRÁCȚIE, contracții, s.f. 1. Încordare, zgârcire a mușchilor, a corpului etc.; contractare. 2. Micșorare a volumului unui corp în urma unui proces fizic sau tehnologic (uscare, răcire, ardere, solidificare). – Din fr. contraction, lat. contractio.

contracurba
CONTRACÚRBĂ, contracurbe, s.f. Curbă a unei șosele sau a unei linii de cale ferată, care urmează imediat după o altă curbă situată în același plan, dar cu concavitatea în sens contrar. – Din fr. contre-courbe.

contracurent
CONTRACURÉNT, contracurenți, s.m. Curgere în sensuri opuse a două fluide în contact pentru a realiza o interacțiune de natură fizică sau chimică între cele două fluide. – Din fr. contre-courant.

contradans
CONTRADÁNS, contradansuri, s.n. Vechi dans cu mișcare vioaie, asemănător cu cadrilul; melodia după care se execută acest dans. [Var.: (înv.) contradánț s.n.] – Din fr. contredanse.

contradant
CONTRADÁNȚ s.n. v. contradans.

contradictorialitate
CONTRADICTORIALITÁTE s.f. Principiu fundamental al dreptului procesual, în temeiul căruia fiecare parte dintr-un proces este îndreptățită să i se comunice toate actele părții adverse și să discute în contradictoriu problemele care interesează soluționarea pricinii. [Pr.: -ri-a-] – Contradictoriu + suf. -alitate.

contradictoriu
CONTRADICTÓRIU, -IE, contradictorii, adj. (Despre fenomene, idei, tendințe) Care se contrazic între ele, care se exclud reciproc, care sunt incompatibile unul cu altul. ♢ Loc. adj. si adv. În contradictoriu = (Care este) în opoziție de idei cu ceva sau cu cineva. – Din fr. contradictoire.

contradictie
CONTRADÍCȚIE, contradicții, s.f. 1. (Fil.) Categorie care exprimă starea lăuntrică a tuturor obiectelor și proceselor (corelația de unitate, legatură, coexistență și luptă a

contradig
CONTRADÍG, contradiguri, s.n. Dig de consolidare a digului principal. – Din fr. contre-digue.

contraepolet
CONTRAEPÓLET, contraepoleți, s.m. (Ieșit din uz) Epolet fără franjuri. [Pr.: -tra-e-]. – Din fr. contre-épaulette.

contraescarpa
CONTRAESCÁRPĂ, contrasecarpe, s.f. Baraj antitanc săpat pe contrapanta unui teren înclinat, în scopul măririi înclinării acestuia pentru a provoca răsturnarea tancurilor inamice ce ar încerca să treacă. [Pr.: -tra-es-] – Din fr. contrescarpe.

contraexpertiza
CONTRAEXPERTÍZĂ, contraexpertize, s.f. Expertiză cerută de partea nemulțumită și destinată să verifice o expertiză efectuată anterior. [Pr.: -tra-ex-] – Din fr. contre-expertise.

contraextensie
CONTRAEXTÉNSIE, contraextensii, s.f. (Med.) Aplicare a unei forțe egale, dar opuse forței extensiei asupra membrelor sau a unor părți ale corpului. [Pr.: -tra-ex-] – Din fr. contre-extension.

contraface
CONTRAFÁCE, contrafác, vb. III. Tranz. A reproduce un document, un obiect, un preparat original în scop fraudulos, dându-l drept autentic; a falsifica. – Contra^1- + face (după fr. contrefaire).

contrafacere
CONTRAFÁCERE, contrafaceri, s.f. Acțiunea de a contraface și rezultatul ei; reproducere frauduloasă, falsificare. – V. contraface.

contrafagot
CONTRAFAGÓT, contrafagoturi, s.n. Instrument muzical de suflat, mai mare decât fagotul și sunând cu o octavă mai jos decât acesta; cel mai grav instrument de suflat din orchestra simfonică. – Din it. controfagotto.

contrafacut
CONTRAFĂCÚT, -Ă, contrafăcuți, -te, adj. Falsificat, reprodus fraudulos; artificial. – V. contraface.

contrafisa
CONTRAFÍȘĂ, contrafișe, s.f. Bară de lemn sau de metal folosită pentru transmiterea forțelor de la o piesă orizontală la una verticală (grindă și stâlp). – Din fr. contre-fiche.

contrafort
CONTRAFÓRT, contraforturi, s.n. 1. Întăritură masivă de beton sau de zidărie în formă de pilastru, care formează corp comun cu un zid și care servește la mărirea rezistenței lui. 2. Fiecare dintre picioarele înclinate spre exterior ale unui turn de extracție. – Din fr. contrefort.

contragabier
CONTRAGABIÉR, contragabieri, s.m. (Mar.) A treia velă pătrată începând de jos a unui gabier. [Pr.: -bi-er] – Din fr. contre-gabier.

contrage
CONTRÁGE, contrág, vb. III. Refl. (Despre două silabe învecinate) A se reduce la o singură emisiune vocalică (vocală sau diftong). – Din lat. contrahere (dupa trage).

contragere
CONTRÁGERE, contrageri, s.f. Acțiunea de a se contrage și rezultatul ei. – V. contrage.

contragreutate
CONTRAGREUTÁTE, contragreutăți, s.f. Greutate care servește într-un sistem tehnic la echilibrarea totală sau parțială a unei forțe fixe sau a unei greutăți în mișcare. [Pr.: -gre-u-] – Contra^1- + greutate (după fr. contrepoids).

contragrifa
CONTRAGRÍFĂ contragrife, s.f. Piesă metalică în formă de gheară, care, într-un aparat de luat vederi, imobilizează pelicula cinematografică în timpul expunerii. – Din fr. contre-griffe.

contraindica
CONTRAINDICÁ, contraindic, vb. I. Tranz. (Rar) A interzice ceva (mai ales unui bolnav); a da o indicație contrară. [Pr. : -tra-in-] – Din fr. contre-indiquer.

contraindicat
CONTRAINDICÁT, -Ă, contraindicați, -te, adj. (Despre tratamente, medicamente, alimente) Nepotrivit, nerecomandabil, neprielnic, nociv, vătămător în anumite stări sau împrejurări. [Pr. : -tra-in-] – V. contraindica.

contraindicatie
CONTRAINDICÁȚIE, contraindicații, s.f. Împrejurare specială care interzice aplicarea unui tratament sau folosirea unui remediu, regim alimentar etc. [Pr. : -tra-in-] – Din fr. contre-indication.

contrainformatie
CONTRAINFORMÁȚIE, contrainformații, s.f. Serviciu de stat însărcinat cu urmărirea și combaterea spionajului; contraspionaj (2). – Contra^1- + informații.

contrainterogatoriu
CONTRAINTEROGATÓRIU, contrainterogatorii, s.n. (Jur.) Interogatoriu luat pentru a verifica un interogatoriu anterior. – - Din fr. contre-interrogatoire.

contralovitura
CONTRALOVITÚRĂ, contralovituri, s.f. Ripostă ofensivă în timpul apărării, executată de forțe militare importante, cu scopul nimicirii inamicului și al restabilirii apărării. – Contra^1- + lovitură (după fr. contrecoup).

contralta
CONTRÁLTĂ, contralte, s.f. Femeie care are voce de contralto. – Din it. contralta.

contralto
CONTRÁLTO, s.n. invar. Voce feminină cu registrul cel mai grav și a cărei întindere cuprinde aproximativ două octave. – Din it. contralto.

contramaistru
CONTRAMÁISTRU, contramaiștri, s.m. 1. Muncitor calificat care supraveghează și dirijează un sector dintr-o întreprindere industrială. 2. (În vechea organizare a armatei) Grad în corpul subofițerilor de marină; persoană care avea acest grad. – Contra^1- + maistru (după fr. contremaître).

contramanda
CONTRAMANDÁ, contramandez, vb. I. Tranz. A revoca un ordin, o dispoziție sau o hotărâre; a anula. ♦ A renunța la un proiect, la un plan, la o vizită etc. stabilite dinainte. – Din fr. contremander.

contramandare
CONTRAMANDÁRE, contramandări, s.f. Acțiunea de a contramanda, – V. contramanda.

contramarca
CONTRAMÁRCĂ, contramărci, s.f. Parte a unui bilet de spectacol care ràmâne la spectator după intrarea în sală, ca dovadă a dreptului său de a lua parte la spectacolul respectiv. – Din fr. contremarque.

contramars
CONTRAMÁRȘ, contramarșuri, s.m. Marșul pe care îl face o trupă când își schimbă direcția; evoluția unei coloane care își schimbă frontul. – Din fr. contremarche.

contramasura
CONTRAMĂSÚRĂ, contramăsuri, s.f. Măsură luată pentru a contracara efectele altei măsuri. – Contra^1- + măsură.

contramina
CONTRAMÍNĂ, contramine, s.f. Lucrare subterană făcută cu scopul de a descoperi și de a distruge minele puse de inamic. – Din fr. conte-mine.

contraoctava
CONTRAOCTÁVĂ, contraoctave, s.f. Cea mai gravă și mai profundă dintre octave. [Pr.: -tra-oc-] – Din fr. contre-octave.

contraofensiva
CONTRAOFENSÍVĂ, contraofensive, s.f. Trecere de la apărare la ofensiva de mari proporții, cu forțele unuia sau ale mai multor fronturi, în scopul

contraoferta
CONTRAOFÉRTĂ, contraoferte, s.f. Ofertă (1) diferită sau opusă altei oferte. – Contra^1- + ofertă (după fr. contre-offre).

contraordin
CONTRAÓRDIN, contraordine, s.n. Ordin prin care se revocă un ordin dat anterior. [Pr.: -tra-o-] – Contra^1 + ordin. (după fr. contre-ordre).

contraotrava
CONTRAOTRÁVĂ, contraotrăvuri, s.f. Antidot. [Pr.: -tra-o-] – Contra^1 + otravă.

contrapagina
CONTRAPÁGINĂ, contrapagini, s.f. A doua față a unei foi scrise sau imprimate. – Contra^1 + pagină.

contrapanta
CONTRAPÁNTĂ, contrapante, s.f. Pantă opusă unei alte pante în cadrul unei văi fluviale sau glaciare, cu formații geologice de durități și vârste diferite. – Din fr. contrepente.

contrapapa
CONTRAPÁPĂ, contrapapi, s.m. Papă ales împotriva altui papă. – Din it. contropapa.

contrapartida
CONTRAPARTÍDĂ, contrapartide, s.f. Dublură a unui cont, a unui registru, ținută pentru verificare. – Cf. fr. c o n t r e p a r t i e.

contrapiulita
CONTRAPIULÍȚĂ, contrapiulițe, s.f. Piuliță suplimentară care se strânge peste o altă piuliță în vederea asigurării împotriva desfacerii îmbinărilor. [Pr.: -pi-u-] – Contra^1 + piuliță.

contraplacaj
CONTRAPLACÁJ, contraplacaje, s.n. Placă formată din mai multe foi subțiri din lemn, suprapuse și lipite între ele, cu fibrele lemnului în sens contrar. ♦ Placaj. – Din fr. contre-placage.

contraplan
CONTRAPLÁN, contraplanuri, s.n. Procedeu de montaj constând în alternarea cadrelor filmate cu aparatul așezat în unghiuri de filmare opuse. – Din fr. contre-plan.

contraplonjeu
CONTRAPLONJÉU, contraplonjeuri, s.n. (Cin.) Filmare dirijată de jos în sus, care dă impresia de forță, de înălțare. – Din fr. contre-plongée.

contrapondere
CONTRAPÓNDERE, contraponderi, s.f. Ceea ce echilibrează, contrabalansează sau neutralizează o forță, o acțiune etc. – Contra^1 + pondere (după fr. contrepoids).

contrapozitie
CONTRAPOZÍȚIE, contrapoziții, s.f. Poziție contrară celei prezentate; opoziție. – Contra^1 + poziție.

contrapregatire
CONTRAPREGĂTÍRE, contrapregătiri, s.f. Lovitură dată grupării principale a inamicului, cu ajutorul artileriei, aviației și al rachetelor, înainte de începerea

contrapresiune
CONTRAPRESIÚNE, contrapresiuni, s.f. Presiune care se opune acțiunii normale a aburului asupra pistonului unei mașini. [Pr.: -si-u-] – Contra^1- + presiune.

contraproba
CONTRAPRÓBĂ, contraprobe, s.f. Probă suplimentară, efectuată atunci când o probă de încercare nu dă rezultate concludente. – Contra^1 + probă.

contraproiect
CONTRAPROIÉCT, contraproiecte, s.n. Proiect care verifică, îmbunătățește sau înlocuiește un proiect anterior. – După fr. contreproject.

contrapropunere
CONTRAPROPÚNERE, contrapropuneri, s.f. Propunere opusă altei propuneri. – Contra^1 + propunere (după fr. contreproposition).

contrapunct
CONTRAPÚNCT s.n. 1. Tehnică în compoziția muzicală, constând în suprapunerea a două sau mai multe linii melodice de sine stătătoare, având fiecare un înțeles propriu, dar formând laolaltă un tot organic; polifonie, contratemă. 2. Știința care se ocupă cu studiul regulilor contrapunctului (1). – Din it. contrappunto, fr. contrepoint.

contrapuncta
CONTRAPUNCTÁ, contrapunctez, vb. I. 1. Intranz. (Muz.; rar) A folosi tehnica contrapunctului. 2. Tranz. Fig. A construi pe mai multe planuri paralele individualizate situații, imagini corespondente etc. – Din contrapunct.

contrapunctic
CONTRAPÚNCTIC, -Ă, contrapunctici, -ce, adj. Care este scris după regulile contrapunctului. – Contrapunct + suf. -ic.

contrapune
CONTRAPÚNE, contrapun, vb. III. Tranz. (Rar) A opune. – Contra^1- + pune.

contrar
CONTRÁR, -Ă, contrari, -e, adj., adv., s.n., prep. 1. Adj. Opus, potrivnic. ♢ Noțiuni contrare = noțiuni care se află într-un raport în care acceptarea uneia presupune înlăturarea celeilalte fără ca înlăturarea uneia să presupună admiterea celeilalte. 2. Adv. Împotrivă, în contra, neconform cu ... 3.S.n. (La pl.; în forma contrarii) Denumire dată noțiunii care desemnează laturi, însușiri sau tendințe ale obiectelor și proceselor opuse unele altora, astfel încât se exclud reciproc, această opoziție constituind forța motrice și conținutul principal al dezvoltării acelui obiect sau proces; (și la sg.) fiecare din termenii unei contradicții (1). 4. Prep. Contra, împotriva cuiva sau a ceva. [Var.: contráriu, -ie adj., s.n.] – Din fr. contraire, lat. contrarius.

contraranda
CONTRARÁNDĂ, contrarande, s.f. Velă de formă triunghiulară sau trapezoidală plasată deasupra rondei pe goelete și pe iahturi. – Din it. contraranda.

contrareceptie
CONTRARECÉPȚIE, contrarecepții, s.f. Operație de recepție repetată în caz de litigiu, pentru a verifica recepția făcută anterior. – Contra^1 + recepție (După fr. contre-réception).

contrareforma
CONTRAREFÓRMĂ, contrareforme, s.f. Mișcare inițiată în sec. XVI de Biserica catolică împotriva reformaților și a reformei religioase. – Din fr. contre-réforme.

contrarevolutie
CONTRAREVOLÚȚIE, contrarevolutii, s.f. Acțiune organizată de forțele înlăturate de la putere, cu scopul restaurării vechii puteri. – Din fr. contre-révolution, rus. kontrrevoliuțiia.

contrarevolutionar
CONTRAREVOLUȚIONÁR, -Ă, contrarevoluționari, -e, adj. , s.m și f. 1.Adj. Referitor la contrarevoluție, care aparține contrarevoluției. 2. S.m. și f. Adept al contrarevoluției, participant la contrarevoluție. [Pr. : -ți-o-] – Din fr. contre-révolutionnaire, rus. kontrerevolutioner.

contraria
CONTRARIÁ, contrariez, vb. I. Tranz. A supăra sau a surprinde pe cineva în mod neplăcut, făcând sau spunându-i ceva care se opune convingerilor, intențiilor sau dorințelor sale. [Pr.: -ri-a] – Din fr. contrarier.

contrariat
CONTRARIÁT, -Ă, contrariați, -te, adj. Surprins în mod neplăcut de o împotrivire sau de un fapt care îi contrazice părerile sau așteptările. [Pr.: -ri-at] – V. contraria.

contrariere
CONTRARIÉRE, contrarieri, s.f. Acțiunea de a contraria și rezultatul ei. [Pr.: -ri-e-] – V. contraria.

contrarietate
CONTRARIETÁTE s.f. 1. Stare de surprindere neplăcută, provocată de o împotrivire, de o contrazicere. 2. Raport logic între două noțiuni sau judecăți care se exclud reciproc, dar care pot fi înlăturate ambele în favoarea unei a treia noțiuni sau judecăți. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. contrariété.

contrariu
CONTRÁRIU, -IE adj., s.n. v. contrar.

contras
CONTRÁS, -Ă, contrași, -se, adj. (Lingv.; despre două

contrasageata
CONTRASĂGEÁTĂ, contrasăgeți, s.f. Deplasare pe verticală, opusă sensului de acțiune a forțelor, care se dă diferitelor porțiuni ale unui element de construcție pentru a reduce sau a anula sageata elastică ce apare din cauza încărcărilor. – Contra^1 + săgeată.

contrascota
CONTRASCÓTĂ, contrascote, s.f. Fiecare dintre frânghiile prinse la colțurile pânzelor unei corăbii, servind la strângerea acestor pânze. – Din it. contrascotta.

contrasemna
CONTRASEMNÁ, contrasemnez, vb. I. Tranz. A pune semnătura pe un act semnat în prealabil de un organ ierarhic superior. – Contra^1 + semna (după fr. contresigner).

contrasemnare
CONTRASEMNÁRE s.f. Acțiunea de a contrasemna și rezultatul ei. – V. contrasemna.

contrasemnatar
CONTRASEMNATÁR, -Ă, contrasemnatari, -e, s.m. și f. Persoană care contrasemnează. – Contra^1- + semnatar (după fr. contresignataire).

contrasemnatura
CONTRASEMNĂTÚRĂ, contrasemnături, s.f. Semnătura pusă pe un act după semnătura organului ierarhic superior. – Contra^1 + semnătură (după fr. contreseing). Cf. germ. K o n t r a s i g n a t u r.

contraservi
CONTRASERVÍ, contraservesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A deservi^1. – Contra^1- + servi.

contraserviciu
CONTRASERVÍCIU, contraservicii, s.n. 1. Serviciu făcut în schimbul altui serviciu. 2. (Rar) Deserviciu. – Contra^1- + serviciu.

contraspionaj
CONTRASPIONÁJ s.n. 1. Activitate de urmărire și de contracarare a actelor de spionaj și de descoperire și prindere a spionilor. 2. Serviciu special care desfășoară activitatea de contraspionaj. [Pr.: -spi-o-] – Contra^1- + spionaj (după fr. contre-espionnage).

contrast
CONTRÁST, contraste, s.n. 1. Opoziție puternică între două sau mai multe lucruri, stări, acțiuni etc. 2. Diferența dintre înnegrirea maximă și cea minimă a unei imagini fotografice. ♢ Contrastul imaginii = mărime caracteristică pentru variația strălucirii locale în cuprinsul unei imagini de pe ecranul tubului cinescop în televiziune. – Din fr. contraste.

contrasta
CONTRASTÁ, contrastéz, vb. I. Intranz. A fi în opoziție, a constitui un contrast cu ceva sau cu cineva. – Din fr. contraster.

contrastant
CONTRASTÁNT, -Ă, contrastanți, -te, adj. Care contrastează, care este (pus) în contrast; contrastiv, opus. – Din fr. contrastant.

contrastiv
CONTRASTÍV, -Ă, contrastivi, -e, adj. Care pune în evidență un contrast, care accentuează un contrast; contrastant, opus. – Din engl. contrastive.

contrasubiect
CONTRASUBIÉCT, contrasubiecte, s.n. Melodie care apare concomitent cu subiectul unei fugi sau al altor lucrări polifonice. – Cf. fr. c o n t r e - s u j e t.

contrasina
CONTRAȘÍNĂ, contrașine, s.f. Șină de cale ferată așezată paralel cu șinele de cale ferată obișnuită pentru a reduce uzura roților, a evita deraierile la curbele prea pronunțate sau pentru a ridica șoșeaua (în dreptul trecerilor de nivel) la înălțimea șinelor. – Contra^1 + șină (după fr. c o n t r e - r a i l)

contratema
CONTRATÉMĂ, contrateme, s.f. Melodie care se aude concomitent cu subiectul în timpul expunerii lui într-o lucrare polifonică; contrapunct (1), polifonie. – Din fr. contre-thème.

contratimp
CONTRATÍMP, contratimpi, s.m. 1.(Muz.) Deplasarea accentului de pe un timp accentuat al măsurii pe un timp slab. 2. Nepotrivire, inoportunitate. ♢ Expr. În contratimp = la timp nepotrivit; inoportun. – Contra^1 + timp (dupa fr. contretemps).

contratip
CONTRATÍP, contratipuri, s.n. Copie negativă a unui film obținută după un pozitiv intermediar și folosită pentru un număr mare de copii pozitive. – Din fr. contretype.

contratipar
CONTRATIPÁR, contratipare, s.n. (Poligr.) Text tipărit pe versoul unei pagini tipărite. – Contra^1- + tipar.

contratipare
CONTRATIPÁRE, contratipări, s.f. (Cin.) Obținere de contratipuri. – De la contratip.

contratipie
CONTRATIPÍE s.f. Procedeu de retușare fotografică făcută pe un negativ intermediar, folosit în cazul în care negativul principal este foarte prețios și nu poate fi retușat. – Din fr. contretypie.

contratorpilor
CONTRATORPILÓR, contratorpiloare, s.n. (Ieșit din uz) Navă de război rapidă, care urmărește și distruge torpiloarele; distrugător. – Din fr. contre-torpilleur.

contratreapta
CONTRATREÁPTĂ, contratrepte, s.f. (Constr.) Suprafață verticală care formează partea din față a unei trepte (1). – Contra^1- + treaptă.

contratura
CONTRATÚRĂ, contrature, s.f. Tură^1 inversă. – Contra^1- + tură.

contravaloare
CONTRAVALOÁRE, contravalori, s.f. Echivalent (mai ales în bani) al unui lucru oarecare; valoare dată în schimbul altei valori. – Din fr. contre-valeur.

contravantuire
CONTRAVÂNTUÍRE, contravântuiri, s.f. Element de construcție de forma unei grinzi cu zăbrele, având rolul de a prelua forțele orizontale (presiunea vântului, forța de frânare) care acționează asupra unei construcții. – Contra^1 + vântuire (rar < vântui).

contraveni
CONTRAVENÍ, contravín, vb. IV. Intranz. A săvârși o abatere de la o lege, de la un regulament, de la regulile de conviețuire socială etc. – Din fr. contrevenir.

contravenient
CONTRAVENIÉNT, -Ă, contravenienți, -te, s.m. și f. Persoană care săvârșește o contravenție. [Pr.: -ni-ent] – Din germ. Kontravenient. Cf. fr. c o n t r e - v e n a n t.

contraventie
CONTRAVÉNȚIE, contravenții, s.f. Călcare a dispozițiilor unei legi, a unui regulament etc., care, având un grad redus de pericol social, este sancționată cu o pedeapsă ușoară. [Var.: (înv.) contravențiúne s.f.] – Din fr. contravention.

contraventional
CONTRAVENȚIONÁL, -Ă, contravenționali, -e, adj. De contravenție, privitor la contravenție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. contraventionnel.

contraventiune
CONTRAVENȚIÚNE s.f. v. contravenție.

contravizita
CONTRAVÍZITĂ, contravizite, s.f. 1. A doua vizită pe care medicul o face bolnavilor dintr-un spital în timpul după-amiezii. 2. (Înv.) Vizită cu care se răspunde altei vizite. – Din fr. contre-visite.

contrazice
CONTRAZÍCE, contrazic, vb. III. 1. Tranz. A susține contrarul celor spuse de cineva; a nega. 2. Tranz. A nu se potrivi, a fi în opoziție, a fi incompatibil cu ceva; a dezminți ceva. 3. Refl. A spune ceva în opoziție cu cele afirmate anterior de tine însuți. 4. Refl. recipr. (Despre susținătorii unor opinii, unor afirmații etc.) A avea păreri deosebite, a nu fi de acord unii cu alții. ♦ (Despre afirmații, depoziții etc.) A nu se potrivi unele cu altele; a se ciocni. – Contra^1 + zice (după fr. contredire).

contrazicere
CONTRAZÍCERE, contraziceri, s.f. Faptul de a (se) contrazice; contradicție, dezacord, opoziție. – V. contrazice.

contra
CÓNTRĂ, contre, s.f. Lovitură de răspuns promptă a unui sportiv după un atac lansat de adversarul său (la box, scrimă, judo, lupte etc.). – Din fr. contre.

contrejour
CONTRE-JOUR s.n. Efect optic datorat luminării unui obiect din partea opusă aceleia din care privim. [Pr.: contrjúr] – Cuv. fr.

contribuabil
CONTRIBUÁBIL, -Ă, contribuabili, -e, s.m. și f. Persoană fizică sau juridică obligată prin lege să plătească impozit; birnic. [Pr.: -bu-a-] – Din fr. contribuable.

contribui
CONTRIBUÍ, contríbui, vb. IV. Intranz. A-și aduce contribuția (morală sau materială), a participa la o acțiune comună; a înlesni apariția sau dezvoltarea unui lucru. – Din fr. contribuer, lat. contribuere.

contributiv
CONTRIBUTÍV, -Ă, contributivi, -e, adj. Care se referă la contribuție. ♦ Care contribuie; contributoriu. – Din fr. contributif.

contributoriu
CONTRIBUTÓRIU, -IE, contributorii, adj. (Rar) Contributiv. – Cf. fr. c o n t r i b u t o i r e.

contributie
CONTRIBÚȚIE, contribuții, s.f. 1. Parte cu care cineva participă la o acțiune sau la o cheltuială comună; aport. ♦ Expr. A pune la contribuție = a folosi, a solicita capacitatea cuiva sau a ceva la o acțiune. 2. Impozit; bir. [Var.: (înv.) contribuțiúne s.f.] – Din fr. contribution, lat. contributio, -onis.

contributiune
CONTRIBUȚIÚNE s.f. v. contribuție.

control
CONTRÓL, controale, s.n. 1. Analiză permanentă sau periodică a unei activități, a unei situații etc. pentru a urmări mersul ei și pentru a lua măsuri de îmbunătățire. ♢ Lucrare de control = lucrare scrisă prin care se verifică periodic cunoștințele elevilor sau ale studenților. Cifră de control = exponent care indică limitele cantitative ale producției. Punct de control = loc fix (la marginea unui oraș, a țării etc.) unde organele autorității supraveghează îndeplinirea formalităților legale de către cei care trec. Control obștesc = formă de control social, specifică țărilor socialiste, care se exercită de către masele largi de oameni ai muncii și de reprezentanții organizațiilor de masă și obștești. ♦ Supraveghere continuă (morală sau materială); stăpânire, dominație. ♦ Putere de dirijare a propriilor sale gesturi și mișcări. 2. Instituție sau grup de persoane care supraveghează anumite activități. 3. (La pl.) Registru de evidență a personalului (și animalelor) unei unități militare. – Din fr. contrôle.

controla
CONTROLÁ, controlez, vb. I. Tranz. 1. A supune controlului, a verifica. 2. A domina, a stăpâni. ♦ Tranz. și refl. (Despre oameni) A-și dirija propriile gesturi și mișcări. – Din fr. contrôler.

controlabil
CONTROLÁBIL, -Ă, controlabili, -e, adj. Care poate fi controlat; a cărui exactitate poate fi verificată. – Din fr. contrôlable.

controlare
CONTROLÁRE, controlări, s.f. Acțiunea de a (se) controla. – V. controla.

controlat
CONTROLÁT, -Ă, controlați, -te, adj. Care se află sub control. – V. controla.

controlateral
CONTROLATERÁL, -Ă, controlaterali, -e, adj. (Med.) Care este în raport cu o jumătate simetrică corporală, care este localizat în jumătatea opusă. – Din fr. contro-latéral.

controler
CONTRÓLER, controlere, s.n. (

controlor
CONTROLÓR, -OÁRE, controlori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Funcționar însărcinat cu efectuarea unor operații de control. 2. S.n. Aparat (automatizat) destinat să controleze buna funcționare a unei instalații. – Din fr. contrôleur.

controversa
CONTROVERSÁ, controversez, vb. I. Tranz. (Rar) A discuta în contradictoriu asupra unei probleme de principiu. – Din fr. controverser, lat. controversare.

controversabil
CONTROVERSÁBIL, -Ă, controversabili, -e, adj. Care poate fi controversat. – Din fr. controversable.

controversat
CONTROVERSÁT, -Ă, controversați, -te, adj. Care formează obiectul unei controverse; în controversă, în privința căruia există o controversă. – V. controversa.

controversa
CONTROVÉRSĂ, controverse, s.f. Discuție în contradictoriu (asupra unei chestiuni principiale); (fam.) discuție aprinsă, ceartă, neînțelegere. – Din fr. controverse.

contumacie
CONTUMACÍE s.f. Absență nejustificată de la judecată a inculpatului ♢ Loc. adv. În contumacie = în lipsă, fără a fi fost prezent la proces. – Din fr. contumace, lat. contumacia.

contur
CONTÚR, contururi, s.n. Linie închisă care mărginește o parte dintr-o suprafață, p.ext. un corp, un obiect. ♦ Reprezentare grafică a liniei care mărginește un obiect, un corp etc. [Pl. și: conture] – Din fr. contour.

contura
CONTURÁ, conturez, vb. I. Tranz. A schița, a trasa conturul unui obiect. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) închega în forme precise; a (se) preciza. – Din contur.

conturanta
CONTURÁNȚĂ s.f. (Tel.) Mărime ce caracterizează calitatea reproducerii contururilor într-o imagine de televiziune. – De la contura.

conturare
CONTURÁRE, conturări, s.f. Acțiunea de a (se) contura. – V. contura.

conturat
CONTURÁT, -Ă, conturați, -te, adj. Cu contururi precise; fig. clar, precis, evident. – V. contura.

conturba
CONTURBÁ, contúrb, vb. I. Tranz. A deranja, a tulbura. – Din lat. conturbare.

conturbare
CONTURBÁRE, conturbări, s.f. Acțiunea de a conturba și rezultatul ei. – V. conturba.

conturnare
CONTURNÁRE, conturnări, s.f. Descărcarea electrică ce se produce în stratul gazos care înconjoară un izolator electric. – După fr. contournement.

contus
CÓNTUȘ s.n. v. contăș.

contuzie
CONTÚZIE, contuzii, s.f. Traumatism provocat prin lovire cu un obiect dur, care constă în strivirea țesuturilor profunde, fără ruperea tegumentului. [Var.: contuziúne s.f.] – Din fr. contusion, lat. contusio, -onis.

contuziona
CONTUZIONÁ, contuzionez, vb. I. Tranz. A produce, a provoca o contuzie. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. contusionner.

contuziune
CONTUZIÚNE s.f. v. contuzie.

cont
CONȚ, conțuri, s.n. (Înv.) Grup de 24 de coli de hârtie. – Din magh. konc.

contine
CONȚINE, pers. 3 conține, vb. III. Tranz. 1. (Despre un recipient) A fi umplut (total sau parțial) cu...; a cuprinde, a avea în interior... 2. (Despre cărți, texte) A fi alcătuit din..., a avea în sine... – Din fr. contenir, lat. continere (după ține).

continut
CONȚINÚT, conținuturi, s.n. 1. Ceea ce încape într-un spațiu limitat, în special într-un recipient. 2. Totalitatea notelor esențiale ale unei noțiuni, determinată în raport cu sfera acesteia; comprehensiune. 3. Fondul de idei și afectiv al unei opere literare sau artistice; cuprins, temă, miez. 4. Listă ordonată a materialului pe care îl cuprinde o revistă, o carte; tablă de materii, sumar. – V. conține.

continutism
CONȚINUTÍSM s.n. 1. Teorie estetică ce acordă mare importanță conținutului operei de artă. 2. Preponderență a conținutului într-o operă de artă față de mijloacele formale. – Conținut + suf. -ism.

continutist
CONȚINUTÍST, -Ă, conținutiști, -e, adj. (Rar) De conținutism. – Conținut + suf. -ist.

continutistic
CONȚINUTÍSTIC, -Ă, conținutistici, -ce, adj. (Rar) De conținut. – Conținutist + suf. -ic.

contopist
CONȚOPÍST, -Ă, conțopiști, -ste, s.m. și f. (Astăzi depr.) Persoană care execută lucrări mărunte de birou; copist. – Din germ. Konzipist.

conurbatie
CONURBÁȚIE s.f. Formă complexă de așezare umană formată dintr-un oraș cu rol de centru, spre care gravitează, din punct de vedere economic, administrativ și cultural, o serie de orașe învecinate mai mici. – Din fr. conurbation.

convalescent
CONVALESCÉNT, -Ă, convalescenți, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care se află în convalescență, pe cale de însănătoșire. – Din fr. convalescent, lat. convalescens, -ntis.

convalescenta
CONVALESCÉNȚĂ s.f. Perioadă de tranziție prin care trece un bolnav după vindecare pînă la însănătoșirea deplină; întremare. – Din fr. convalescence, lat. convalescentia.

convectiv
CONVECTÍV, -Ă, convectivi, -e, adj. (Fiz.) De convecție, al convecției, produs prin convecție. – Din germ. konvektiv.

convector
CONVÉCTOR, convectoare, s.n. Aparat folosit pentru

convectie
CONVÉCȚIE, convecții, s.f. 1. Mișcare ascendentă a aerului, de natură termică sau dinamică. 2. Mișcare de ansamblu a particulelor unui fluid. ♢ Convecția căldurii = transmiterea căldurii cu ajutorul curenților de fluid naturali sau artificiali. Curenți de convecție = mișcare pe verticală a părtilor unui fluid, determinată de inegalitatea densităților acestor părți. Convecție electrică = deplasare macroscopică a unui mediu încărcat cu electricitate. – Din fr. convection.

conveier
CONVÉIER, conveiere, s.n. 1. Mijloc de transport cu mișcare continuă, format din elemente flexibile de tracțiune (benzi, cabluri, lanțuri etc.) și folosit la deplasarea obiectelor în timpul prelucrării lor; bandă rulantă. 2. (În sintagma) Conveier verde = sistem de organizare a producerii nutrețurilor verzi pentru a se asigura hrănirea continuă a animalelor din primavară până toamna.[Pr.: -ve-ier] – Din engl. conveyer, rus. konveier.

convenabil
CONVENÁBIL, -Ă, convenabili, -e, adj. Care convine sau poate conveni; potrivit, acceptabil; mulțumitor, satisfăcător; avantajos. ♦ (Despre prețuri sau mărfuri) Ieftin. – Din fr. convenable.

conveni
CONVENÍ, convín, vb. IV. Intranz. 1. A corespunde cu dorințele cuiva, a fi pe placul cuiva. 2. A cădea de acord cu cineva; a se învoi, a se înțelege. ♦ Tranz. A accepta, a admite. ♦ A încheia o convenție. – Din fr. convenir, lat. convenire.

convenienta
CONVENIÉNȚĂ, conveniențe, s.f. (Mai ales la pl.) Regulă de purtare impusă de o anumită societate; uzanță. ♢ Loc. adj. De conveniență = făcut numai pentru a respecta anumite forme sociale, anumite interese; de formă. ♦ Căsătorie de conveniență = căsătorie la care se ține seama numai de interese materiale și familiale. [Pr.: -ni-en-] – Din it. convenienza.

convent
CONVÉNT, conventuri, s.n. 1. Consiliul unei mănăstiri sau al unui ordin călugăresc la catolici. 2. For suprem alcătuit din clerici și laici la protestanți. 3. Adunare generală a francmasonilor. – Din lat. conventus, fr., engl. convent.

conventicul
CONVENTÍCUL, conventicule, s.n. (Rar) Adunare secretă (adesea ilegală). – Din fr. conventicule, lat. conventiculum.

conventie
CONVÉNȚIE, convenții, s.f. 1. Înțelegere, acord între două sau mai multe state, instituții sau persoane cu privire la anumite probleme sau la anumite obiective. ♦ (Jur.) Contract; denumire dată unor tratate internaționale. ♦ (În artă) Înțelegere tacită de a admite unele procedee sau ficțiuni. 2. (La pl.) Deprinderi

conventional
CONVENȚIONÁL, -Ă, convenționali, -e, adj. 1. Stabilit, prin convenție, acceptat prin tradiție. 2. Provenit dintr-o convenție învechită sau

conventionalism
CONVENȚIONALÍSM s.n. Caracterul a ceea ce este convențional; (în artă) tendință idealistă de a se conforma regulilor deja

conventionalist
CONVENȚIONALÍST, -Ă, convenționaliști, -ste, adj. Referitor la convenționalism. [Pr.: -ți-o-] – Convențional + suf. -ist.

conventionalitate
CONVENȚIONALITÁTE s.f. Convenționalism. [Pr.: -ți-o-] – Convențional + suf. -itate.

conventionalizat
CONVENȚIONALIZÁT, -Ă, convenționalizați, -te, adj. (Rar.) Care a devenit convențional. [Pr.: -ți-o-] – De la convențional.

conventiune
CONVENȚIÚNE s.f. v. convenție.

converge
CONVÉRGE, pers. 3 convérge, vb. III. Intranz. A se îndrepta spre același punct, fig. spre același scop. – Din fr. converger, lat. convergere.

convergent
CONVERGÉNT, -Ă, convergenți, -te, adj. Care converge. ♢ Lentilă convergentă = lentilă convexă care adună într-un singur focar razele care o străbat. ♦ (Mat.; despre un șir infinit de numere) care tinde către un anumit număr finit, numit limită. – Din fr. convergent, lat. convergens, -ntis.

convergenta
CONVERGÉNȚĂ, convergențe, s.f. 1. Faptul de a converge; îndreptare spre același punct, fig. către același scop. ♦ Valoarea reciprocă a distanței focale a unei lentile, exprimată în dioptrii. 2. Apariție a unor asemănări structurale sau funcționale la organisme îndepărtate filogenetic, ca rezultat al adaptării la condiții de mediu relativ identice. – Din fr. convergence.

convers
CONVÉRS, -Ă, converși, -se, adj. (Despre judecăți, raționamente) Al cărui subiect poate fi transformat în atribut sau invers, fără a schimba sensul judecății sau a altera adevărul ei. – Din fr. converse, lat. conversus.

conversa
CONVERSÁ, conversez, vb. I. Intranz. A sta de vorbă cu cineva, a întreține o convorbire; a discuta. – Din fr. converser, lat. conversari.

conversatie
CONVERSÁȚIE, conversații, s.f. Discuție, convorbire. ♦ (Rar) Fel de a vorbi, de a discuta. [Var.: (înv.) conversațiúne s.f.] – Din fr. conversation, lat. conversatio, -onis.

conversational
CONVERSAȚIONÁL, -Ă, conversaționali, -e, adj. De conversație. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. conversationnel.

conversatiune
CONVERSAȚIÚNE s.f. v. conversație.

conversiune
CONVERSIÚNE, conversiuni, s.f. 1.Schimbare a condițiilor unui împrumut. 2.Preschimbare a unei valori de natură economică în alta. 3. (Log., în sintagma) Conversiunea judecăților = operație de inversare a funcțiunii subiectului și predicatului în judecată, păstrându-se calitatea judecății. 4. (Chim.) Mărime care exprimă transformarea substanțelor inițiale dintr-o reacție chimică în unitatea de timp, exprimată de obicei în procente pe unitate de timp. – Din fr. conversion, lat. conversio, -onis.

converti
CONVERTÍ, convertesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A adera sau a determina pe cineva să adere la o anumită convingere (religioasă) 2. Tranz. A schimba bancnota în aur sau devize. – Din fr. convertir, lat. convertere.

convertibil
CONVERTÍBIL, -Ă, convertibili, -e, adj. Care poate fi convertit. – Din fr. convertible, lat. convertibilis.

convertibilitate
CONVERTIBILITÁTE, convertibilități, s.f. Drept al deținătorului unor bancnote de a pretinde și obligația băncii care le-a emis de a schimba bancnotele, la cerere, cu aur sau cu devize-aur la paritatea oficială. – Din fr. convertibilité.

convertire
CONVERTÍRE, convertiri, s.f. Faptul de a (se) converti. – V. converti.

convertizare
CONVERTIZÁRE s.f. Proces metalurgic care constă în înlăturarea unor impurități din masa metalică de fontă, de plumb, de cupru etc., aflată în stare de fuziune în convertizor, pe baza unor reacții de oxidare, cu ajutorul unui curent de aer, de oxigen etc. – Din convertizor.

convertizor
CONVERTIZÓR, convertizoare, s.n. 1. Dispozitiv mecanic de transformare a mișcării sau a forțelor. 2. Cuptor căptușit cu materiale refractare, în care se obține oțelul topit. 3. Mașină sau grup de mașini electrice care transformă un gen de curent în altul. 4. Mașină pentru transformarea grișului în făină. – Din fr. convertisseur.

convertoplan
CONVERTOPLÁN, convertoplane, s.n. Avion cu aripa mobilă în jurul unui ax paralel cu anvergura și care poate realiza decolarea și aterizarea pe distanțe foarte scurte. – Et. nec.

convertor
CONVERTÓR, convertoare, s.n. Circuit electronic cu un singur tub electronic, care realizează transformarea frecvenței semnalelor incidente în radioreceptoare. – Din engl. converter.

convex
CONVÉX, -Ă, convecși, -xe, adj. Care are suprafața rotunjită și bombată, care prezintă o proeminență. – Din fr. convexe, lat. convexus.

convexitate
CONVEXITÁTE, convexități, s.f. Însușirea de a fi convex; suprafață, formă, parte convexă (a unui lucru); proeminență, umflătură. – Din fr. convexité, lat. convexitas, -atis.

convictie
CONVÍCȚIE s.f. v. convicțiune.

convictiune
CONVICȚIÚNE, convicțiuni, s.f. (Livr.) Convingere. [Pr.: -ți-u- – Var.: convícție s.f.] – Din fr. conviction, lat. convictio, -onis.

convietui
CONVIEȚUÍ, conviețuiesc, vb. IV. Intranz. A trăi laolaltă, în același loc cu cineva; a coabita. – Con^1 + viețui (după lat. convivere)

convietuire
CONVIEȚUÍRE, conviețuiri, s.f. Faptul de a conviețui; coabitare. – V. conviețui.

convietuitor
CONVIEȚUITÓR, -OÁRE, conviețuitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care trăiește în același loc cu altcineva. [Pr.: -țu-i-] – Conviețui + suf. -tor.

convingator
CONVINGĂTÓR, -OÁRE, convingători, -oare, adj. (Despre fapte, argumente etc.) Care convinge. – Convinge + suf. -ător.

convinge
CONVÍNGE, convíng, vb. III. Tranz. A face pe cineva să adopte o părere pe bază de dovezi și argumente, a-l face să recunoască ceva ca adevărat. ♦ Refl. A-și da seama, a recunoaște că ceva este într-un anumit fel, a se încredința de ceva. [Perf. s. convinsei, part. convins] – Din lat. convincere (după învinge).

convingere
CONVÍNGERE, convingeri, s.f. Acțiunea de a (se) convinge; convicțiune. ♦ Părere fermă asupra unui lucru. ♢ Loc. adv. Cu convingere = ferm, hotărât, răspicat. Fără convingere = în chip vag, nehotărât; fără entuziasm, fără tragere de inimă, în silă. – V. convinge.

convins
CONVÍNS, -Ă, convinși, -se, adj. Care a dobândit o convingere, care are convingerea că...; încredințat; ferm, hotărât. – V. convinge.

conviv
CONVÍV, -Ă, convivi, -e, s.m.și f. (Livr.) Comesean. – Din fr. convive, lat. conviva.

convoca
CONVOCÁ, convoc, vb. I. Tranz. a chema, a face să vină într-un anumit loc o persoană, un grup de persoane sau un corp constituit, cu un anumit scop (oficial). – Din fr. convoquer, lat. convocare.

convocabil
CONVOCÁBÍL, -Ă, convocabili, -e, adj. Care poate fi convocat. – Din fr. convocable.

convocare
CONVOCÁRE, convocări, s.f. Acțiunea de a convoca și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Înștiințare scrisă prin care este convocată o persoană, o adunare etc.; convocațiune. – V. convoca.

convocator
CONVOCATÓR, -OÁRE, convocatori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care convoacă. 2. (Ieșit din uz) S.n. Listă cu cei convocați la o acțiune și semnăturile lor. – Convoca + suf. -tor.

convocatiune
CONVOCAȚIÚNE, convocațiuni, s.f. (Rar) Convocare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. convocation, lat. convocatio, -onis.

convoi
CONVÓI, convoaie, s.n. Grup, șir de vehicule (care transportă materiale, trupe etc.) ♦ Mulțime (încolonată) care merge în aceeași direcție (și cu același scop); coloană; spec. cortegiu. [Pl. și: convoiuri] – Din fr. convoi. Cf. rus. k o n v o i, it. c o n v o g l i o.

convolut
CONVOLÚT^1, convoluturi, s.n. Grup de scrieri care apar izolat în cataloagele unei biblioteci sau într-o arhivă. – Din germ. Konvolut.

CONVOLÚT^2, -Ă, convoluți, -te, adj. (Despre organe) Răsucit în formă de cornet. ♦ Răsucit, întors asupra lui însuși. – Din fr. convoluté, lat. convolutus.

convolutie
CONVOLÚȚIE, convoluții, s.f. Întoarcere, răsucire. [Var.: convoluțiúne s.f.] – Din fr. convolution.

convolutiune
CONVOLUȚIÚNE s.f. v. convoluție.

convorbi
CONVORBÍ, convorbesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A sta de vorbă; a discuta, a conversa. – Con^1- + vorbi (după germ. unterreden).

convorbire
CONVORBÍRE, convorbiri, s.f. Acțiunea de a convorbi; conversație, discuție. ♢ Convorbire telefonică = comunicație bilaterală realizată prin intermediul unei instalații telefonice. – V. convorbi.

convulsa
CONVULSÁ, convulsez, vb. I. Refl. (Rar) A se convulsiona. – Din fr. convulser.

convulsie
CONVÚLSIE, convulsii, s.f. 1. Contracție bruscă, involuntară, prelungită a musculaturii unui segment corporal sau a întregului corp; spasm. 2. Fig. Frământare, zvârcolire, încordare. [Var.: convulsiúne s.f.] – Din fr. convulsion, lat. convulsio, -onis.

convulsiona
CONVULSIONÁ, convulsionez, vb. I. Refl. A avea convulsii, spasme; a se zvârcoli, a se încorda. [Pr.: -si-o-] – Din fr. convulsionner.

convulsionat
CONVULSIONÁT, -Ă, convulsionați, – te, adj. Cuprins de convulsii. [Pr.: -si-o-] – V. convulsiona.

convulsioterapie
CONVULSIOTERAPÍE, convulsioterapii, s.f. (Med.) Metodă terapeutică de șoc constând în provocarea intenționată a convulsiilor. [Pr.: -si-o-] – Convulsie + terapie. s.f. v. convulsie.

convulsiune
CONVULSIÚNE s.f. v. convulsie.

convulsiv
CONVULSÍV, -Ă, convulsivi, -e, adj. Care se referă la convulsii; care provoacă convulsii, caracterizat prin convulsii, însoțit de convulsii. ♢ Tuse convulsivă = boală infecto-contagioasă, frecventă la copii, caracterizată prin accese de tuse spasmodică, de o mare violență; tuse măgărească. – Din fr. convulsif.

coocupant
COOCUPÁNT, -Ă, coocupanți, -te, s.m. și f. Persoană care ocupă un loc, împreună cu una sau mai multe persoane. – Din fr. coocupant.

cool
COOL s.n. Manieră reținută, interiorizată de interpretare în jazul modern. [Pr.: cul] – Cuv.engl.

coopera
COOPERÁ, cooperez, vb. I. Intranz. A lucra împreună cu cineva, a colabora, a-și da concursul, a conlucra. – Din fr. coopérer, lat. cooperari.

cooperare
COOPERÁRE, cooperări, s.f. Faptul de a coopera; muncă în comun, cooperație (1); conlucrare. – V. coopera.

cooperatism
COOPERATÍSM s.n. Sistem economic care atribuie un rol important cooperației. ♦ Curent în economie care preconizează rezolvarea unor probleme prin generalizarea treptată a cooperației; (rar) cooperativism. – Din fr. coopératisme.

cooperatist
COOPERATÍST, -Ă, cooperatiști, -ste, adj. Care ține de cooperație, privitor la cooperație; care activează în cooperație; care are caracterele cooperației. – Din cooperație.

cooperativ
COOPERATÍV, -Ă, cooperativi, -e, adj. Care cooperează; binevoitor. – Din fr. coopératif.

cooperativa
COOPERATÍVĂ, cooperative, s.f. 1. Organizație economică formată prin asocierea liber consimțită a unui grup de persoane (mici producători, meseriași, consumatori), pentru producerea, cumpărarea, desfacerea în comun a unor produse, pentru acordarea de credite sau pentru prestarea unor servicii. ♢ (În trecut) Cooperativă Agricolă de Producție = unitate economică socialistă autonomă, realizată prin asocierea țărănimii, bazată pe proprietatea cooperatistă asupra mijloacelor de producție și a producției. Cooperativă meșteșugărească = unitate economică autonomă, în care se unește de bunăvoie un grup de meseriași pentru a lucra în comun cu mijloace aduse de ei în proprietate comună sau cumpărate în comun. 2. (Concr.) Magazin de desfacere al unei organizații cooperatiste de consum sau de producție. – Din fr. coopérative

cooperativism
COOPERATIVÍSM s.n. (Rar) Cooperatism. – Cooperativ + suf. -ism.

cooperativist
COOPERATIVÍST, -Ă, cooperativi ști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) ai cooperativismului. – De la cooperativism cu schimbarea sufixului.

cooperativiza
COOPERATIVIZÁ, cooperativizez, vb. I. Tranz. A supune procesului de cooperativizare. – Din cooperativizare (derivat regresiv)

cooperativizare
COOPERATIVIZÁRE, cooperativizări, s.f. Proces de unire treptată a micilor producători în cooperative. ♢ (În trecut) Cooperativizarea agriculturii = unire a țărănimii în unități agricole cooperatiste. – Din cooperativă.

cooperator
COOPERATÓR, -OÁRE, cooperatori, -oare, s.m. și f. (Adesea adjectival) Membru al unei cooperative, participant la o cooperativă. – Din fr. coopérateur.

cooperatie
COOPERÁȚIE, s.f. 1. Cooperare. 2. Asociere, uniune de persoane în întreprinderi cooperatiste (de producție, de consum, de desfacere, de credit, prestări de servicii etc.). – Din fr. coopération, rus. kooperațiia.

cooperit
COOPERÍT s.n. Sulfură naturală de platină. – Din engl. cooperite.

coopta
COOPTÁ, cooptez, vb. I. Tranz. A primi pe cineva într-un colectiv cu consimțământul acestuia. – Din fr. coopter, lat. cooptare.

cooptare
COOPTÁRE, cooptări, s.f. Acțiunea de a coopta și rezultatul ei; spec. mod de alegere a unei persoane într-un colectiv, într-un comitet etc. cu consimțământul membrilor lor. – V. coopta.

coordona
COORDONÁ, coordonez, vb. I. Tranz. A pune de acord părțile unui tot, a îndruma în sens unitar o serie de activități desfășurate în vederea aceluiași scop. [Pr.: co-or-] – Din fr. coordonner.

coordonare
COORDONÁRE, coordonări, s.f. 1. Acțiunea de a coordona și rezultatul ei. 2. Relație stabilită, în cadrul unei enunțări, între cuvinte, construcții și propoziții care stau pe același plan, fără ca unul dintre elemente să depindă din punct de vedere gramatical de celălalt. [Pr.: co-or-] – V. coordona.

coordonat
COORDONÁT, -Ă, coordonați, -te, adj., s.f. I. Adj. 1. Pus de acord (cu celelalte părți sau în toate părțile sale); armonizat, orânduit. 2. (Lingv.; în sintagma) Propoziție coordonată (și substantivat, f.) = propoziție care stă în raport de coordonare cu alta. II. S.f. 1. (Mat.) Fiecare dintre elementele (numere, distanțe, unghiuri etc.) care caracterizează poziția unui punct în raport cu un sistem de referință. 2. (Geogr.) Sistem de cercuri imaginare (meridiane și paralele) trasate pe suprafața globului pământesc, cu ajutorul cărora se determină poziția unui punct de pe glob. 3. (Astron.) Sistem de numere care pot fi concretizate prin linii și care servesc la determinarea poziției unui astru. ♦ (La pl.; în sintagma) Coordonate ecliptice = latitudinea și longitudinea aștrilor pe sfera cerească, raportate la ecliptică. 4. (Fig.) Dată (II). Coordonatele planului de muncă. – V. coordona.

coordonator
COORDONATÓR, -OÁRE, coordonatori, -oare, adj., subst. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care coordonează. 2. Adj. (Lingv.; în sintagma) Conjuncție coordonatoare = conjuncție care leagă propoziții sau părți de propoziție de același fel. 3. S.n. Aparat care indică în mod automat pilotului, în cursul zborului, locul unde se află avionul și distanța parcursă de la locul de decolare. – Din fr. coordonateur.

cop
COP, copuri, s.n. (Reg.) Măsură de capacitate de aproape un litru. ♦ Cană, vas având această capacitate. ♦ Conținutul unei astfel de căni. – Din rus. kop.

copac
COPÁC, copaci, s.m. Plantă cu trunchiul lemnos și înalt, ale cărei crengi se ramifică la o distanță oarecare de sol, formând o coroană; arbore, pom. [Var.: (reg.) copáci s.m.] – Cf. alb. k o p a č.

copaci
COPÁCI s.m. v. copac.

copai
COPÁI s.m. Substanță extrasă din copaier, conținând terebentină, care se folosește, în medicină, împotriva unor tulburări ale căilor urinare. – Din fr. copahu.

copaie
COPÁIE, copăi, s.f. (Reg.) 1. Albie (1). 2. Ladă în care curge făina la moară. [Pr.: -pa-ie] – Din bg., scr. kopanja.

copaier
COPAIÉR, copaieri, s.m. Arbore înalt cu lemnul roșu, care crește în America de Sud (Copaifera officinalis). [Pr.: -pa-ier] – Din fr. kopaïer, copayer.

copal
COPÁL s.n. Rășină naturală, asemănătoare cu chihlimbarul, extrasă din mai mulți arbori din Mexic, folosită în special la prepararea lacurilor. – Din fr. copal.

copan
COPÁN, copane, s.n. (Reg.) Șold, coapsă (de animal). – Din bg. kopan.

coparticipa
COPARTICIPÁ, copartícip, vb. I. Intranz. A participa la ceva împreună cu alții. – Din fr. coparticiper.

coparticipare
COPARTICIPÁRE, coparticipări, s.f. Acțiunea de a coparticipa și rezultatul ei; participare la ceva împreună cu alții; coparticipație. – V. coparticipa.

coparticipatie
COPARTICIPÁȚIE, coparticipații, s.f. Coparticipare. – Din fr. coparticipation.

copastie
COPÁSTIE, copastii, s.f. Bordură de lemn sau de metal montată la partea superioară a parapetului sau a balustradei bordajelor unei nave. – Din ngr. kupastí.

copacel
COPĂCÉL, copăcei, s.m. Diminutiv al lui copac. ♢ Expr. (Adverbial) A sta (sau a merge, a umbla etc.) copăcel = a sta (sau a merge etc.) pe picioare, drept (și încet, cu grijă). – Copac + suf. -el.

copaita
COPĂÍȚĂ, copăițe, s.f. Diminutiv al lui copaie. – Copaie + suf. -iță.

copartas
COPĂRTÁȘ, -Ă, copărtași, -e, s.m. și f. Persoană considerată în raport cu altele cu care participă la o afacere sau la o împărțeală. – Co- + părtaș.

coparseu
COPÂRȘÉU, copârșeie, s.n. (Reg.) Sicriu. – Din magh. koporsó.

copca
CÓPCĂ^1, copci, s.f. 1. Sistem format din două piese metalice (un cârlig și un inel), folosit pentru prinderea a două părți ale unei confecții. 2. Agrafă pentru învelitori în construcție. 3. Proeminență în formă de limbă a unei piese plate, care intră în orificiul unei alte piese plate, realizând îmbinarea prin încopciere. [Var.: (reg.) cópcie s.f.] – Din bg. kopce.

COPCĂ^2, copci, s.f. 1. Gaură, spărtură făcută în gheața unui râu, a unei bălți etc. pentru pescuit sau pentru scos apă. ♢ Expr. (Fam.) A se duce pe copcă = (despre bunuri) a se pierde, a se irosi, a se distruge; (despre oameni) a intra într-o mare încurcătură, a o păți. 2. Gaură făcută într-o șiră de paie, în care se ține uneori pleava. 3. Scobitură, groapă făcută în pământ, în piatră etc. 4. (Reg.) Săritură pe care o fac animalele când fug repede. – Din bg. kopka.

copcie
CÓPCIE s.f. v. copcă^1.

copeica
COPÉICĂ, copeici, s.f. Moneda divizionară cu valoarea unei sutimi dintr-o rublă. – Din rus. kopeika.

copepod
COPEPÓD, copepode, s.n. (La pl.) Subclasă de crustacee mici care formează planctonul din apele dulci sau marine; (și la sg.) crustaceu din această subclasă. – Din fr. copépodes.

coperis
COPERÍȘ, coperișuri, s.n. (Înv. și pop.) Acoperiș. – Coperi (înv. „a acoperi” < lat.) + suf. -iș.

coperta
COPERTÁ, copertez, vb. I. Tranz. A pune copertele la o carte, la un caiet; a lega. – Din it. copertare.

copertare
COPERTÁRE, copertări, s.f. Acțiunea de a coperta și rezultatul ei; operație de îmbrăcare a unei cărți, a unui caiet etc. cu un înveliș protector de hârtie, carton, material plastic etc. – V. coperta.

coperta
COPÉRTĂ, coperte, s.f. Invelișul protector al unei cărți, al unei publicații, al unui caiet etc.; scoarță, învelitoare. [Pl. și: coperți] – Din it. coperta.

copertina
COPERTÍNĂ, copertine, s.f. Element de construcție cu suprafață plană, care acoperă de obicei intrarea într-o clădire. – Din it. copertina.

copia
COPIÁ, copiez, vb. I. Tranz. 1. A transcrie un text, redând exact conținutul lui. ♦ A reproduce fără originalitate o operă de artă. ♦ Intranz. (În școală) A redacta o temă, folosind în mod nepermis lucrarea altui elev sau alte surse de informație. ♦ A plagia. 2. (Peior.) A reproduce ceva prin imitație servilă; a imita pe cineva. – Din fr. copier.

copiat
COPIÁT s.n. Copiere. – V. copia.

copiativa
COPIATÍVĂ, copiative, adj. (În sintagma) Hârtie copiativă = plombagină. [Pr.: -pi-a-] – Din it. copiativo.

copie
CÓPIE, copii, s.f. 1. Reproducere exactă a unui text, a unei opere de artă, a unei imagini fotografice etc. 2. (Peior.) Imitație servilă și fără valoare, făcută uneori prin mijloace nepermise. 3. Înscris care reproduce întocmai cuprinsul unui alt înscris constatator al unui act juridic. ♢ Copie legalizată = copie despre care un organ de stat competent atestă că este conformă cu originalul. – Din fr. copie, lat. copia.

copier
COPIÉR, copiere, s.n. Registru în care se copiază (unele operații contabile). [Pr.: -pi-er] – Din germ. Kopier[buch].

copiere
COPIÉRE, copieri, s.f. Acțiunea de a copia și rezultatul ei; copiat. [Pr.: -pi-e-] – V. copia.

copil
COPÍL^1, copii, s.m. 1. Băiat sau fată în primii ani ai vieții (până la adolescență). ♢ Copil de școală = copil care a depășit vârsta de 7 (sau 6) ani și merge la școală. Copil mic (sau, pop., de țâță) = sugaci. ♢ Loc. adv. De (mic) copil = din copilărie. ♢ Expr. (Despre bătrâni) A ajunge (sau a da) în mintea copiilor = a-și pierde judecata, a se ramoli. 2. Tânăr, adolescent. ♢ (În trecut) Copil de casă = fiu de boier care făcea serviciul de paj la familia domnitoare sau la boierii mari. Copil de trupă = copil (orfan) crescut și educat de o unitate militară. 3. Fiu, fiică. ♢ Copil legitim = copil născut în cadrul căsătoriei. Copil nelegitim = copil născut în afara căsătoriei; copil natural, bastard. Copil din flori = copil din afara căsătoriei; copil nelegitim, copil natural, bastard. ♢ Expr. Unde (și)-a înțărcat dracul copiii = în locuri depărtate și pustii. 4. Fig. Om naiv, fără experiență. – Cf. alb. k o p i l.

CÓPIL^2, copili, s.m. 1. Lăstar crescut de la baza tulpinii unei plante, din primul nod. 2. Cui de lemn sau de metal care se înfige în ochiul țâțânii, la stâlpul ușii sau al porții. – Cf. c o p i l^1.

copilandra
COPILÁNDRĂ, copilandre, s.f. Fată în perioada de trecere de la copilărie la adolescență; codană. – Din copilandru.

copilandru
COPILÁNDRU, copilandri, s.m. Băiat în perioada de trecere de la copilărie la adolescență. – Copil^1 + suf. -andru.

copilas
COPILÁȘ, copilași, s.m. Diminutiv al lui copil^1. – Copil^1 + suf. -aș.

copila
COPÍLĂ, copile, s.f. 1. Fiică. 2. Fată mică, fetiță. 3. Fată tânără (după ce a trecut de vârsta copilăriei). 4. Fig. Fată naivă, nevinovată. – Copil^1 + suf. -ă.

copilaresc
COPILĂRÉSC, -EÁSCĂ, copilărești, adj. 1. Al copilului^1, specific sau propriu copilului^1; privitor la copil^1. 2. Fig. (Despre manifestări ale omului) Lipsit de maturitate, nechibzuit, naiv. – Copil^1 + suf. -ăresc.

copilareste
COPILĂRÉȘTE adv. În felul copiilor^1, ca un copil^1. – Copil^1 + suf. -ărește.

copilari
COPILĂRÍ, copilăresc, vb. IV. Intranz. A petrece (undeva sau cu cineva) anii copilăriei. – Copilărie + suf -ări.

copilarie
COPILĂRÍE, copilării, s.f. 1. Perioadă a vieții omenești de la naștere până la adolescență; timpul când este cineva copil^1. ♦ Fig. Început. 2. Faptă, purtare, vorbe, apucături de copil^1; naivitate. – Copil^1 + suf. -ărie.

copilaros
COPILĂRÓS, -OÁSĂ, copilăroși, -oase, adj. 1. (Despre oameni) Ca un copil^1; p. ext. zburdalnic, zvăpăiat, neastâmpărat. 2. Copilăresc, ca pentru copii^1. – Copil^1 + suf. -ăros.

copilet
COPILEȚ, copileți, s.n. Vlăstar care răsare pe lângă tulpina porumbului; p. ext. copil^2 (1). – Copil^2 + suf. -eț.

copili
COPILÍ, copilesc, vb. I. Tranz. A tăia lăstarii secundari, nepurtători de rod; a curăța de copili^2. – Din copil^2.

copilit
COPILÍT s.n. Faptul de a copili. – V. copili.

copilita
COPILÍȚĂ, copilițe, s.f. Diminutiv al lui copilă. – Copil^1 + suf. -iță.

copilot
COPILÓT, copiloți, s.m. Pilot secund. – Din fr. copilote.

copios
COPIÓS, -OÁSĂ, copioși, -oase, adj. Imbelșugat, bogat, abundent; îndestulat. [Pr.: -pi-os] – Din fr. copieux, lat. copiosus.

copist
COPÍST, -Ă, copiști, -ste, s.m. și f. 1. (În trecut) Funcționar inferior care (redacta și) copia acte. 2. Persoană care, înainte de apariția tiparului, copia un manuscris. – Din fr. copiste.

copitat
COPITÁT, copitate, s.n. (La pl.) Grup de mamifere erbivore, având ultimele falange acoperite cu copite; (și la sing.) animal care face parte din acest grup. – Din copită.

copita
COPÍTĂ, copite, s.f. Partea cornoasă, rezistentă, care acoperă terminațiile degetelor la copitate și protejează țesuturile vii. – Din sl. kopyto.

coplanar
COPLANÁR, -Ă, coplanari, -e, adj. (Despre figuri geometrice) Care se află în același plan. – Din fr. coplanaire.

coplesi
COPLEȘÍ, copleșesc, vb. IV Tranz. (Despre abstracte) a cuprinde din toate părțile, a năpădi; a doborî, a birui pe cineva. ♦ A emoționa peste măsură, a impresiona puternic. ♢ (Despre ființe) A înconjura din toate parțile; a cuprinde. – Probabil din lat. complexire.

coplesire
COPLEȘÍRE, copleșiri, s.f. Faptul de a copleși; năpădire, împovărare. – V. copleși.

coplesitor
COPLEȘITÓR, -OÁRE, copleșitori, -oare, adj. Care copleșește. – Copleși + suf. -tor.

copoi
COPÓI, copoi, s.m. 1. Câine de vânătoare de talie mare, care urmărește vânatul după miros; ogar, prepelicar, căpău. ♦ Câine polițist folosit în urmărit. 2. (Arg.) Nume dat agenților de poliție. – Cf. magh. k o p ó.

copoias
COPOIÁȘ, copoiași, s.m. Diminutiv al lui copoi (1). [Pr.: -po-iaș] – Copoi + suf. -aș.

copoiesc
COPOIÉSC, -IÁSCĂ, copoiești, adj. (Rar) De copoi. – Copoi + suf. -esc.

copolimer
COPOLIMÉR, copolimeri, s.m. (Chim.) Polimer mixt, rezultat din unirea moleculelor a doi compuși diferiți. – Din fr. copolymère.

copolimerizare
COPOLIMERIZÁRE, copolimerizări, s.f. Reacție de polimerizare a unui amestec de doi monomeri, din care rezultă un polimer mixt cu proprietăți diferite de proprietățile polimerilor obținuți din fiecare monomer în parte. – Cf. fr. c o p o l y m é r i s e r.

coporaie
COPORẤIE, coporâi, s.f. (Reg.) Coada coasei. [Pr.: -râ-ie] – Din magh. kaparó.

coposesiune
COPOSESIÚNE, coposesiuni, s.f. Posesiune în comun a unui lucru. [Pr.: -si-u-] – Din fr. copossession.

copra
CÓPRĂ, copre, s.f. Miezul uscat al nucii de cocos, folosit ca materie primă pentru obținerea untului de cocos; uleiul conținut de acest miez. – Din fr. copra.

copresedinte
COPREȘEDÍNTE, copreședinți, s.m. Persoană care îndeplinește funcția de președinte împreună cu altcineva. – Co- + președinte (după fr. coprésident).

coprina
COPRÍNĂ, coprine, s.f. (Reg.) Plantă erbacee cu tulpina terminată cu o singură floare, mare, de culoare galbenă (Narcissus radiiflorus) sau albă (Narcissus poeticus). – Cf. bg. k o p r i n a „mătase”.

coprinde
COPRÍNDE vb. III. v. cuprinde.

coprindere
COPRÍNDERE s.f. v. cuprindere.

coprins
COPRÍNS s.n. v. cuprins^1.

coprinzator
COPRINZĂTÓR, -OÁRE adj. v. cuprinzător.

coprocultura
COPROCULTÚRĂ, coproculturi, s.f. Cultivare și identificare pe medii speciale de cultură a germenilor prezenți în materiile fecale. – Din fr. coproculture.

coproductie
COPRODÚCȚIE, coproducții, s.f. Producție cinematografică, film realizat prin colaborarea unor studiouri cinematografice din două sau mai multe țări. – Din fr. coproduction.

coprofag
COPROFÁG, -Ă. coprofagi, -ge, adj. (Despre animale) Care se hrănește cu excremente. – Din fr. coprophage.

coprofagie
COPROFAGÍE, coprofagii, s.f. 1. (Med.) Ingerare a materiilor fecale de către bolnavii psihici în stadiu grav; scatofagie. 2. Însușire a insectelor de a fi coprofage. – Din fr. coprophagie.

coprofil
COPROFÍL, -Ă, coprofili, -e, adj. (Despre insecte) Care trăiește pe excremente. – Din fr. coprophile.

coprofilie
COPROFILÍE, coprofilii, s.f. (Med.) Stare morbidă în care bolnavul se complace în murdărie de excremente. – Din fr. coprophilie.

coprolalie
COPROLALÍE, coprolalii, s.f. (Med.) Scatologie. – Din fr. coprolalie.

coprolit
COPROLÍT, coproliți, s.m. Fosfat natural (de calciu) provenit din pietrificarea în masă a excrementelor animalelor fosile din era secundară, întrebuințat în agricultură ca îngrășământ. – Din fr. coprolithe.

coprologic
COPROLÓGIC, -Ă, coprologici, -e, adj. Referitor la coprologie, de coprologie. – Din fr. coprologique.

coprologie
COPROLOGÍE s.f. Studiul materiilor fecale în scopul examinării digestiei, depistării viermilor intestinali și determinării componenților chimici și bacterieni. – Din fr. coprologie.

coproprietar
COPROPRIETÁR, coproprietari, s.m. Persoană care stăpânește o proprietate în comun cu altcineva. [Pr.: -pri-e-] – Din fr. copropriétaire.

coproprietate
COPROPRIETÁTE, coproprietăți, s.f. Stăpânire în comun de către mai multe persoane a unui bun neîmpărțit. [Pr.: -pri-e-] – Din fr. copropriété.

coproscleroza
COPROSCLERÓZĂ, s.f. Întărire excesivă a excrementelor în intestine. – Din fr. copropsclérose.

coproscopie
COPROSCOPÍE, coproscopii, s.f. (Med.) Examen (microscopic) al materiilor fecale. – Din fr. coproscopie.

coprostaza
COPROSTÁZĂ, s.f. (Med.) Coprostazie. – Din fr. coprostase.

coprostazie
COPROSTAZÍE s.f. Constipație provocată de neexpulzarea (timp îndelungat) a materiilor fecale din intestine; coprostază. – Din fr. coprostasie.

coprosterol
COPROSTERÓL, coprosteroli, s.m. Sterol care se găsește în materiile fecale. – Din fr. coprostérol.

cops
COPS, copsuri, s.n. Bobină sau țeavă cu fir la mașinile de filat cu inele. – Din germ. Kops.

copt
COPT^1 s.n. Faptul de a (se) coace. ♢ Expr. A da în copt = a începe sa se coacă, a se pârgui. – V. coace.

COPT^2, COAPTĂ, copți, coapte, adj. I. 1. (Despre alimente) Care a fost supus, fără apă sau alt lichid, acțiunii focului pentru a putea fi mâncat. ♢ Expr. (Fam.) Mort-copt = cu orice preț, necondiționat, neapărat. 2. (Despre fructe și plante) Ajuns la deplină dezvoltare sub acțiunea unor condiții naturale; bun de mâncat. ♢ Expr. Pică de coaptă! = a) excesiv de copt, foarte copt; b) (fig.) întrece măsura obișnuită, formidabil, culmea! II. Fig. 1. (Despre acțiuni, situații, condiții etc.) Care e gata, bun (de)..., potrivit (să)..., pregătit (pentru)... 2. (Despre oameni sau despre mintea, gândurile lor) Matur, deplin dezvoltat. III. (Despre abcese, bube etc.) Care a făcut puroi și este gata să se spargă. – Lat. coctus.

COPT^3, -Ă, copți, -te, s.m. și f., adj. 1. Persoană care face parte din populația indigenă a Egiptului. ♦ Creștin care aparține unei secte din Egipt și din Etiopia. 2. Adj. Care aparține copților^3 (1), care se referă la copți. ♦ (Substantivat f.) Limbă derivată din vechea egipteană, folosită de copți^3 (1) ca limbă de cult. – Din fr. copte.

coptatura
COPTĂTÚRĂ, coptături, s.f. (Reg.) Pâine coaptă. – Copt^2 + suf. -ătură.

coptorat
COPTORẤT, -Ă, coptorâți, -te, adj. (Reg.) Găunos, ros; mâncat de boală sau de vicii; coptoroșit. – V. coptorî.

coptori
COPTORÎ, coptorăsc, vb. IV Intranz. (Reg.) A săpa, a roade; a coptoroși. – Din coptă (=copcă^2).

coptorosi
COPTOROȘÍ, coptoroșesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A coptorî. – Contaminare între coptorî si găunoși.

coptorosit
COPTOROȘÍT, -Ă, coptoroșiți, -te, adj. (Reg.) Coptorât. – V. coptoroși.

coptura
COPTÚRĂ, copturi, s.f. 1. Produs alimentar făcut din aluat și copt în cuptor sau în spuză; p. ext. prăjitură de casă. 2. Puroi. ♦ Bubă coaptă; abces. 3. Bucată de rocă incomplet desprinsă de tavanul sau de pereții unei galerii de mină și care amenință să cadă. – Copt^2 + suf. -ură sau lat. coctura (refacut după copt^2).

copulativ
COPULATÍV, -Ă, -copulativi, -e, adj. 1. (Despre conjuncții) Care leagă părți de propoziție sau propoziții de același fel. ♢ Verb copulativ = verb care intră în alcătuirea predicatului nominal, făcând legătura dintre subiect și numele predicativ. Propoziție copulativă = propoziție coordonată, legată de coordonata ei printr-un raport de asociere în interiorul unei fraze. 2. (Log.; despre judecăți afirmative) Care are mai multe subiecte legate de același predicat. – Din fr. copulatif, lat. copulativus.

copulatie
COPULÁȚIE, copulații, s.f. 1. Unire a două celule de sex opus. 2. Actul împerecherii a doi indivizi de sex opus, prin care elementele sexuale masculine sunt depuse în organele genitale feminine; coit. – Din lat. copulatio, fr. copulation.

copula
CÓPULĂ, copule, s.f. 1. Cuvânt de legătură. 2. Verb copulativ. 3. Cuvânt care leagă subiectul de predicat. – Din fr. copule, lat. copula.

copyright
COPYRIGHT s.n. Drept rezervat numai autorului sau editorului de a reproduce și de a vinde operele literare, artistice și științifice în alte țări; drepturi legale de autor. [Pr.: cópirait] – Cuv. engl.

cor
COR^1, coruri, s.n. 1. Grup de cântăreți care execută împreună o compoziție muzicală. ♢ Loc. adv. În cor = (toți) deodată, în același timp, împreună. ♢ Expr. A face cor cu alții = a face cauză comună cu alții, a se solidariza cu alții (în scopuri rele). ♦ Compoziție muzicală destinată să fie cântată de mai multe persoane; executarea unei astfel de compoziții. 2. (În teatrul antic) Grup de actori care luau parte la desfășurarea acțiunii dramatice ca personaj colectiv, exprimând, prin cântec, recitare, mimică sau dans, opinia publică; p.ext. versurile cântate de acest grup. – Din lat. chorus. Cf. germ. C h o r.

COR^2 s.n. v. cori.

corabie
CORÁBIE, corăbii, s.f. Vas mare cu pânze, folosit (în trecut) pentru transport și pentru acțiuni militare. ♢ Expr. (Ir.) A i se îneca (cuiva) corăbiile = a fi trist, supărat, fără chef. – Din sl. korablĩ.

coracoid
CORACOÍD, -Ă, coracoizi, -de, adj. (Și substantivat, f.) (Formație anatomică) care se aseamănă cu un cioc de corb. ♢ Apofiză coracoidă = apofiză a omoplatului. – Din fr. coracoïde.

corai
CORÁI adj. invar. (Adesea substantivat) De culoare roșie cu nuanțe de galben. – Din fr. corail.

coraj
CORÁJ s.n. v. curaj.

coral
CORÁL^1, corali, s.m. Animal din încrengătura celenteratelor, cu schelet calcaros roșu sau alb; mărgean (Corallium rubrum) ♦ Bijuterie confecționată din scheletul acestui animal. – Din germ. Koralle, lat. corallus.

CORÁL^2, -Ă, corali, -e, adj. s.n. 1. Adj. De cor (1), pentru cor. ♦ (Substantivat, f.) Organizație corală; cor (1). 2. S.n. (În biserica protestantă) Cântec religios pe mai multe voci. ♦ Compoziție pentru orgă pe tema unui cânteg liturgic. – Din fr. choral.

coralian
CORALIÁN, -Ă, coralieni, -e, adj. Format din corali^1. [Pr.: -li-an] – Din fr. corallien.

coralier
CORALIÉR, -Ă, coralieri -e, s.m., adj. 1. S.m. (La pl.) Clasă de animale din încrengătura celenteratelor, care se caracterizează prin schelet calcaros; antozoare; (și la sg.) animal care face parte din această clasă și care trăiește izolat sau în colonii. 2. Adj. De coralieri (1), care are caracterul coralierilor; format din coralieri. [Pr.: -li-er] – Din fr. coralliaires.

coralifer
CORALIFÉR, -Ă, coraliferi, -e, adj. Care are corali^1 (1). – Din fr. corallifère.

coraligen
CORALIGÉN, -Ă, coraligeni, -e, adj. Care rezultă din acumularea coloniilor de corali^1 (1). – Din fr. coralligène.

coraliu
CORALÍU, -ÍE, coralii, adj. (Adesea substantivat, n.) Corai. – Coral^1 + suf. -iu.

coran
CORÁN s.n. Carte sacră a religiei musulmane care conține prezentarea dogmelor și a tezelor acesteia, precum și diferite precepte religioase, etice și juridice, legende și mituri. – Din fr. coran, germ. Koran.

coraport
CORAPÓRT, corapoarte, s.n. Raport de completare care însoțește raportul principal prezentat de o altă persoană. – Co- + raport (după rus. sodoklad).

coraportor
CORAPORTÓR, coraportori, s.m. Persoană care prezintă un coraport. – Co- + raportor.

corasla
CORÁSLĂ s.f. Laptele unei femele de animal mamifer, în primele zile după ce a fătat, sau al unei mame imediat după naștere (când nu este bun de consumat). [Var.: colástră, culástră s.f., colástru s.m.] – Lat. *colastra (= colostra).

coraziune
CORAZIÚNE, coraziuni, s.f. Acțiunea de eroziune exercitată de vânt prin nisipul transportat prin târâre și în urma căreia iau naștere forme de relief eoliene. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. corrasion.

corabiasca
CORĂBIÁSCA s.f. art. Numele unui dans popular cu mișcare lentă, răspândit în Moldova; melodia după care se execută acest dans. – Corabie + suf. -ească.

corabier
CORĂBIÉR, corăbieri, s.m. Navigator, marinar pe o corabie; proprietar al unei corăbii. [Pr.: -bi-er] – Corabie + suf. -ar.

corabierie
CORĂBIERÍE s.f. (Inv.) 1. Industria construcției de corăbii. 2. Navigație. [Pr.: -bi-e-] – Corăbier + suf. -ie.

corabioara
CORĂBIOÁRĂ, corăbioare s.f. 1. Diminutiv al lui corabie. 2. Prăjitură preparată din aluat fraged. [Pr.: -bi-oa-] – Corabie + suf. -ioară.

corasli
CORĂSLÍ, pers. 3 corăslește, vb. IV. Refl. (Despre lapte) A se brânzi. – Din coraslă.

corb
CORB, corbi, s.m. 1. Pasăre semirăpitoare, omnivoră, mai mare decât cioara, cu penele negre, cu ciocul și picioarele puternice și cu penajul negru cu luciu metalic; croncan (Corvus corax). ♢ Expr. Negru ca corbul (sau ca pana corbului) = foarte negru. 2. Compuse: (Ornit.) corb-albastru = dumbraveancă; corb-de-mare = cormoran; corb-de-noapte = pasăre cu capul și ceafa negre, cu spinarea cenușie și cu pântecele alb-cenușiu.(Nycticorax nycticorax). 3. Pește de mare cu capul mare și botul gros, rotunjit, de culoare brună (Corvina nigra). 4. (Art.) Numele unei constelații din emisfera australă. – Din lat. corvus.

corbisor
CORBIȘÓR, corbișori, s.m. (Rar) Corbuleț. – Corb + suf. -ișor.

corbiu
CORBÍU, -ÍE, corbii, adj. (Rar) Negru ca pana corbului. – Corb + suf. -iu.

corbulet
CORBULÉȚ, corbuleți, s.m. (Rar) Diminutiv al lui corb (1); corbișor, corbușor. – Corb + suf. -uleț.

corbusor
CORBUȘÓR, corbușori, s.m. (Rar) Corbuleț. – Corb + suf.-ușor.

corchezi
CORCHEZÍ, corchezesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A schimonosi, a poci, a împestrița limba. – Cf. magh. k u r k á z n i.

corci
CORCI^1, corci, s.m. (Reg.) Corcitură. – Din magh. korcs.

CORCÍ^2, corcesc, vb. IV Refl. (Despre plante sau animale din specii diferite) A se încrucișa, a se amesteca. – Din corci^1.

corciogar
CORCIOGÁR s.m. v. cârciogar.

corcire
CORCÍRE, corciri, s.f. Faptul de a se corci – V. corci^2.

corcit
CORCÍT, -Ă, corciți, -te, adj. Rezultat din corcire; amestecat, încrucișat. – V. corci^2.

corcitura
CORCITÚRĂ, corcituri, s.f. Animal sau plantă născută prin corcire; bastard. – Corci^2 + suf. -tură.

corcodel
CORCODÉL, corcodei, s.m. (Ornit.; reg.) Cufundar. – Corcod (onomatopee puțin folosită) + suf. -el.

corcodus
CORCODÚȘ, corcoduși, s.m. Arbore sau arbust din familia rozaceelor, cu frunze eliptice, cu flori albe și cu fructe mici, de culoare galbenă, vânată sau roșie (Prunus cerasifera). – Probabil din corcodușă.

corcodusa
CORCODÚȘĂ, corcodușe, s.f. Fructul corcodușului, de formă sferică, dulce-acrișor, comestibil. – Et. nec.

corcoli
CORCOLÍ vb. IV. v. corconi.

corconi
CORCONÍ, corconesc, vb. IV. (reg.) 1. Tranz. A îngriji pe cineva în mod exagerat; a alinta, a răsfața, a cocoloși. 2. Refl. A zăbovi mult cu un lucru, a-și pierde timpul; a tărăgăna. [Var.: corcolí vb. IV] – Et. nec.

cord
CORD^2 s.n. Țesătură specială care este formată din fire de urzeală bine răsucite și foarte rezistente, iar firele din bătătură sunt subțiri și rare. ♦ Țesătură folosită pentru fabricarea anvelopelor. – Din fr. corde.

CORD^1, corduri, s.n. (Anat.) Inimă. – Din lat. cor, -dis.

CORD^3, corduri, s.n. Cuțit folosit în industria pielăriei pentru depilare. – Et. nec.

cordaj
CORDÁJ, cordaje, s.n. 1. Totalitatea frânghiilor, sforilor și parâmelor unei corăbii. 2. Ansamblu de operații efectuate de o mașină de extracție în timpul unei curse a coliviilor în puțul de mină. – Din fr. cordage.

cordar
CORDÁR, cordare, s.n. 1. Plăcuță de lemn (de abanos) de care sunt legate coardele la instrumentele cu arcuș. 2. Pană de lemn cu care se răsucește coarda ferăstrăului cu ramă pentru a întinde pânza de tăiat; încordător, sucitor. – Coardă + suf. -ar.

cordat
CORDÁT^1, -Ă, cordați, -te, adj. În formă de inimă; cordiform. – Din fr. cordé.

CORDÁT^2, cordate, s.n. (La pl.) Încrengătură de animale cu corpul susținut de o coardă dorsală sau de coloana vertebrală; (și la sg.) animal din această încrengătură. – De la coardă (după fr. cordés).

cordea
CORDEÁ, cordele, s.f. 1. Panglică îngustă care servește ca ornament (legată în păr, la gât, la pălărie etc.). 2. (Zool.) Tenie. 3. Pește marin în formă de panglică și cu aripioarele dorsală, codată și anală contopite (Ophidion barbatum). [Var.: (înv.) cordélă] – Din ngr. kordélla.

cordela
CORDÉLĂ s.f. v. cordea.

cordelier
CORDELIÉR, cordelieri, s.m. 1. Călugăr franciscan care se încinge cu o frânghie. 2. Membru al unui club revoluționar fundat de Danton, Marat și Desmoulins. [Pr.: -li-er] – Din fr. cordelier.

cordeluta
CORDELÚȚĂ, cordeluțe, s.f. Diminutiv al lui cordea. – Cordea + suf. -uță.

cordenci
CORDÉNCI, cordenciuri, s.n. (Pop.) 1. Piesă componentă a războiului de țesut, constând dintr-o scândurică lungă cu crestături pe o margine, care oprește sulurile să dea înapoi; cripalcă, piedică. 2. Limba meliței. – Cf. c o a r d ă.

cordial
CORDIÁL, -Ă, cordiali, -e, adj. (Adesea adverbial) Care pornește din toată inima; afectuos. [Pr.: -di-al] – Din fr. cordial.

cordialitate
CORDIALITÁTE s.f. Însușirea de a fi cordial; afecțiune. [Pr.: -di-a-] – Din fr. cordialité.

cordiform
CORDIFÓRM, -Ă, cordiformi, -e, adj. (Rar) Cordat. – Din fr. cordiforme.

cordis
CORDÍȘ adv. (Reg.) Pieziș. – Coardă + suf. -iș.

cordita
CORDÍTĂ^1 s.f. Exploziv preparat din nitroglicerină și nitroceluloză. – Din fr. cordite.

CORDÍTĂ^2, cordite, s.f. (Med.; în sintagma) Cordită trofică = afecțiune a coardelor vocale care determină o disfonie manifestată prin scăderea potențialului de efort vocal. – Din fr. chordite.

cordon
CORDÓN, cordoane, s.n. I. 1. Cingătoare (de material plastic, de panglică, de pânză, de piele etc.); centură, curea. ♦ Panglică lată de mătase purtată diagonal pe piept, de care sunt prinse anumite decorații înalte; gradul cel mai înalt al unei decorații. 2. (Geogr.; în sintagma) Cordon litoral = fâșie de uscat care desparte o lagună sau un liman de mare; săgeată litorală, perisip. 3. Ansamblu de fire electrice foarte flexibile, folosite în telefonie. 4. (Anat.; în sintagma) Cordon ombilical =ombilic. 5. Margine a unei monede cu grosimea mai mare decât partea centrală. II. 1. Șir de posturi militare însărcinate cu un serviciu de pază; linie compactă, formată de obicei din soldați care au ca sarcină să asigure ordinea în cazul unei afluențe de oameni. ♢ Cordon sanitar = ansamblul măsurilor de izolare la care este supusă o localitate sau o țară unde bântuie o boală molipsitoare; (concr.) patrulă sau grup de patrule care asigură această izolare. 2. (Înv.) Frontieră, graniță. – Din fr. cordon.

cordonas
CORDONÁȘ, (1) cordonașe, s.n., (2) cordonași, s.m. 1. (Rar) Diminutiv al lui cordon (I 1). 2. (Înv.) Grănicer. – Cordon + suf. -aș.

cordovan
CORDOVÁN, cordovane, s.n. (Inv.) Piele fină de capră sau de oaie, folosită pentru încălțăminte de lux și marochinărie; marochin. – Din it. cordovano.

corealitate
COREALITÁTE s.f. Concept estetic și filozofic care implică, în general, ideea simultaneității a două moduri de existență. [Pr.: -re-a-] – Co- + realitate.

coreclamant
CORECLAMÁNT, -Ă, coreclamanți, -te, s.m. și f. Persoană care face o reclamație împreună cu altcineva. – Co- + reclamant.

corecliza
CORECLÍZĂ, coreclize, s.f. Ocluziune, închidere patologică a pupilei. – Din fr. coréclise.

corect
CORÉCT, -Ă, corecți, -te, adj. 1. Care respectă regulile, normele dintr-un domeniu dat; așa cum trebuie. 2. (Despre oameni) Care are o ținută, o purtare, o atitudine ireproșabilă; cinstit, leal. – Din fr. correct, lat. correctus.

corecta
CORECTÁ, corectez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) îndrepta greșelile, defectele etc; a (se) corija. – Din corect.

corectare
CORECTÁRE, corectări, s.f. Acțiunea de a (se) corecta și rezultatul ei; îndreptare, corijare. – V. corecta.

corectazie
CORECTAZÍE s.f. Dilatație a pupilei. – Din fr. coréctasie.

corectitudine
CORECTITÚDINE s.f. 1. Calitatea de a fi corect; lipsă de greșeli. 2. Ținută sau purtare corectă; cinste. 3. (Log.) Însușire a gândirii care respectă legile logice. – Corect + suf. -itudine (după promptitudine etc.).

corectiv
CORECTÍV, corective, s.n. Ceea ce îndreaptă ceva; îndreptare, rectificare. – Din fr. correctif.

corectopie
CORECTOPÍE s.f. Anomalie a poziției pupilei, constând în faptul că ea nu este situată în centrul irisului. – Din fr. coréctopie.

corector
CORÉCTOR, -OÁRE, corectori, -oare, subst. 1.S.m. și f. Persoană însărcinată cu citirea și cu marcarea pe o corectură a greșelilor față de textul original, în vederea înlăturării lor în tipografie. 2. S.n. Aparat, de obicei automat, folosit în diverse sisteme tehnice pentru corectarea funcționării acestora. [Acc. și: corectór] – Din fr. correcteur, lat. corrector.

corectura
CORECTÚRĂ, corecturi, s.f. 1. Operație de înlăturare a greșelilor tipografice dintr-un text sau dintr-o formă de tipar. 2. (Concr.) Text tipărit pe care s-a făcut operația de corectură (1). 3. Fiecare dintre modificările operate pe un text corectat. – Din germ. Korrektur, lat. correctura.

corectie
CORÉCȚIE, corecții, s.f. 1. (În trecut) Pedeapsă corporală aplicată unui vinovat; bătaie. ♢ Drept de corecție = (în unele state) dreptul părintelui de a cere emiterea unui mandat de arestare, fără îndeplinirea unei alte formalități, împotriva copilului său minor. Casă de corecție = loc unde își execută pedeapsa infractorii minori. 2. Cantitate care trebuie adăugată sau scăzută la indicațiile date de un instrument de măsurare pentru a compensa erorile sistematice care afectează măsuratoarea. Corecție barometrică. – Din fr. correction, lat. correctio.

corectional
CORECȚIONÁL, -Ă, corecționali, -e, adj. Care sancționează un delict, care privește o infracțiune. ♢ Închisoare corecțională = sancțiune privativă de libertate, aplicată pentru săvârșirea unui delict. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. correctionnel.

coredactor
COREDÁCTOR, coredactori, s.m. Persoană care este redactor împreună cu alții la aceeași lucrare. – Co- + redactor.

coree
CORÉE, s.f. Boală de nervi, frecventă mai ales la tineri, caracterizată prin mișcări musculare involuntare continue și dezordonate ale diverselor segmente corporale – Din fr. chorée.

coreean
COREEÁN, -Ă, coreeni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m și f. Persoană care face parte din populația de bază a Coreii sau care este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Coreii sau populației ei, privitor la Coreea sau la populația ei. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de coreeni. – Coreea (n.pr.) + suf -ean.

coreferat
COREFERÁT, coreferate, s.n. Referat care reia și dezvoltă (critic) unele probleme dezbătute într-un referat. – Co- + referat (după rus. sodoklad).

coreferent
COREFERÉNT, -Ă, coreferenți, -te, s.m. și f. Persoană care face un coreferat. – Co- + referent. Cf. (pt. sens) rus. s o d o k l a d c i k.

coregent
COREGÉNT, coregenti, s.m. Persoană care are parte egală la domnie cu monarhul, domnind efectiv pe lângă acesta. – Din fr. corégent.

coregizor
COREGÍZOR, -OÁRE, coregizori, -oare, s.m. și f. Persoană care ia parte la regizarea unui spectacol alături de regizor. – Co- + regizor.

coregon
COREGÓN, coregoni, s.m. Pește de apă dulce, cu solzi argintii (Coregonus). – Din fr. corégone.

coregraf
COREGRÁF, -Ă, coregrafi, -e, s.m. și f. Maestru sau maestră de dans și de balet, persoană care creează un dans sau un spectacol de balet. [Var.: coreográf, -ă s.m. și f.] – Din fr. chorégraphe.

coregrafia
COREGRAFIÁ, coregrafiez, vb. I. Tranz. (Rar) A crea, aranja și regiza dansuri, balete. ♦ A face coregrafia unui spectacol. [Pr.: -fi-a] – De la coregraf.

coregrafic
COREGRÁFIC, -Ă, coregrafici, -ce, adj. Care ține de coregrafie, privitor la coregrafie. [Var.: coreográfic, -ă adj.] – Din fr. chorégraphique

coregrafie
COREGRAFÍE s.f. 1. Arta de a crea dansuri și spectacole de balet. 2. sistem de notare convențională a pașilor și a figurilor de dans. [Var.: coreografíe s.f.] – Din fr. choréographie.

coreic
CORÉIC, -Ă, coreici, -ce, adj. Care se referă la coree, care ține de coree. – Din fr. choréique.

corela
CORELÁ, corelez, vb. I. Tranz. și refl. A face să fie sau a fi în corelație. – Din corelație.

corelat
CORELÁT, -Ă, corelați, -te, adj. Care se află sau este pus în corelație cu ceva. – V. corela.

corelativ
CORELATÍV, -Ă, corelativi, -e, adj. Care este în relație reciprocă cu ceva, care indică un raport reciproc. ♢ Noțiuni corelative = noțiuni care conțin note arătând existența unei anumite legături reciproce între două obiecte ale gândirii. Conjuncții corelative (și substantivat, f.) = conjuncții care apar la ambele membre ale unei fraze, fiind coordonatoare sau, mai rar, subordonatoare. – Din fr. corrélatif.

corelativitate
CORELATIVITÁTE s.f. Caracter corelativ. – Cf. it. c o r r e l a t i v i t à.

corelatie
CORELÁȚIE, corelații, s.f. 1. Relație, legătură reciprocă între două sau mai multe lucruri sau fenomene; relație în care unul dintre termeni nu poate exista fără celălalt. 2. Dependență reciprocă, relație a două fenomene sau procese între variațiile cărora există o anumită legătură. – Din fr. corrélation.

corelational
CORELAȚIONÁL, -Ă, corelaționali, -e, adj. Care este bazat pe corelații. [Pr.: -ți-o-] – Din corelație.

coreligionar
CORELIGIONÁR, -Ă, coreligionari, -e, s.m. și f. Persoană care are aceeași religie cu altă persoană. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. coreligionnaire.

coreograf
COREOGRÁF, -Ă s.m și f. v. coregraf.

coreografic
COREOGRÁFIC, -Ă adj. v. coregrafic.

coreografie
COREOGRAFÍE s.f. v. coregrafie

coreometru
COREOMÉTRU, coreometre, s.n. Aparat care servește la măsurarea deschiderii pupilei. [Pr.: -re-o-] – Din fr. coréomètre.

corepetitor
COREPETITÓR, -OÁRE, corepetitori, -oare s.m. și f. Persoană care acompaniază la pian, la repetiție sau în concerte, recitaluri și spectacole, un instrumentist, un dansator etc.; repetitor. – Co- + repetitor.

corepetitie
COREPETÍȚIE, corepetiții, s.f. Repetiție făcută cu corepetitorul. – Din germ. Korrepetition.

coresponda
CORESPONDÁ, corespondez, vb. I. Intranz. A comunica cu cineva prin scrisori, a fi în corespondență cu cineva. [Var.: (înv.) corespundá vb. I] – Cf. germ. k o r r e s p o n d i e r e n, fr. c o r r e s p o n d r e.

corespondent
CORESPONDÉNT, -Ă, corespondenți, -te, s.m. și f., adj. I. S.m și f. 1. Persoană care colaborează la un ziar sau la o publicație periodică, trimițând spre publicare informații din locul unde se află. 2. Persoană care, în lipsa părinților unui elev, are răspunderea acestuia față de autoritățile școlare. 3. (Rar) Persoană cu care cineva este în corespondență. II. Adj. (În sintagmele) Membru corespondent = membru al unei academii sau al altei instituții științifice având aceleași obligații și drepturi ca și un membru activ, cu excepția dreptului de a vota pe viitorii membrii, care este numai consultativ. Unghiuri corespondente = fiecare dintre cele patru perechi de unghiuri, egale între ele, formate de aceeași parte a unei secante care taie două drepte paralele. – Din fr. correspondant.

corespondenta
CORESPONDÉNȚĂ, corespondențe, s.f. I. 1. Schimb (regulat) de scrisori între două sau mai multe persoane. ♦ Totalitatea scrisorilor schimbate între două persoane. ♦ Conținutul unei scrisori. 2. Relatare a faptelor petrecute într-o localitate, făcută de corespondentul unui ziar, al unei reviste, al unui post de radio, de televiziune etc. II. 1. Raport, legătură între lucruri, fenomene, organe, părți ale unui întreg care se potrivesc între ele; concordanță, armonie. 2. (Lingv.) Raport constant existent între două unități lingvistice. ♢ Corespondența timpurilor = raportul de timp dintre predicatul unei propoziții subordonate și predicatul regentei. 3. (Mat.) Relație între două mulțimi, conform căreia fiecare element al unei mulțimi este pus în legătură cu unul sau mai multe elemente din cealaltă mulțime. 4. (În sintagma) Corespondența conturilor = schimbul de scrisori, legătura reciprocă dintre conturi care reflectă aceeași operație economică. [Var.: (inv.) corespondínță s.f.] – Din fr. correspondance.

corespondinta
CORESPONDÍNȚĂ s.f. v. corespondență.

corespunda
CORESPUNDÁ vb. I. v. coresponda.

corespunde
CORESPÚNDE, corespund, vb. III. Intranz. 1. A fi conform cu ceva, a se potrivi, a răspunde la așteptări, la dorințe sau la speranțe. 2. A fi în legătură, a comunica cu ceva; a fi situat pe același plan cu ceva, a se afla în dreptul altui obiect. [Part. corespuns] – Din fr. correspondre.

corespunzator
CORESPUNZĂTÓR, -OÁRE, corespunzători, -oare, adj. Care corespunde, care se potrivește, care este potrivit sau conform, care se află în conformitate cu...; adecvat, potrivit, nimerit. – Corespunde + suf. -ător.

coret
CORÉȚ, corețe, s.n. (Reg.) Unitate de măsură pentru capacitate, echivalentă cu aproape un hectolitru și un sfert, întrebuințată mai ales pentru cereale. – Din ucr. koreć, pol. korzec.

coreu
CORÉU, corei, s.m. Troheu. – Din lat. choreus. Cf. fr. c h o r é e.

coreut
COREÚT, coreuți, s.m. Corist în corul antic. – Din fr. choreute.

corfa
CÓRFĂ, corfe, s.f. (Rar) 1. Coș^1 (1). 2. (În limbajul minerilor) Colivie (2). – Din germ. Korf.

corfita
CORFÍȚĂ, corfițe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui corfă (1). – Corfă + suf. -iță.

corhan
CORHÁN, corhani, s.m. Insectă mică, de culoare galben-roșiatică, care trăiește în locuri întunecoase și se hrănește cu resturi alimentare (Blatta germanica); șvab. – Et. nec.

corhana
CORHÁNĂ, corhane, s.f. Coastă de deal stearpă, râpoasă, greu accesibilă – Din ucr. kurhan.

corhart
CORHÁRT s.n. Material aluminos refractar, folosit la căptușirea cuptoarelor pentru fabricarea sticlei. – Din fr. corharte.

corhanit
CORHĂNÍT s.n. Transport al buștenilor de la locul unde au fost fasonați până la o cale de comunicație, prin târâre și rostogolire, cu ajutorul țapinei sau cu alte mijloace. – Et. nec.

cori
CORI s.m. pl. (Reg.) Pojar. ♢ Cori de vânt = vărsat de vânt. [Var.: cor s.n.] – Din rus. kor.

coriaceu
CORIACÉU, -ÉE, coriacei, -ee, adj. Care are constituția, aspectul pielii; tare ca o piele. ♦ Fig. Tenace, dur, zgârcit. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. coriacé, lat. coriaceus.

corial
CORIÁL, -Ă, coriali, -e, adj. (Biol.) Care ține de corion, al corionului. [Pr.: -ri-al] – Din fr. corial.

coriamb
CORIÁMB, coriambi, s.m. Picior de vers antic de patru silabe, format dintr-un troheu și un iamb. [Pr.: -ri-amb] – Din fr. choriambe.

coriambic
CORIÁMBIC, -Ă, coriambici, -ce. adj. (Despre prozodie) Care este obținut din coriambi. [Pr.: -ri-am-] – Coriamb + suf. -ic.

coriandru
CORIÁNDRU, coriandri, s.m. Plantă erbacee anuală din familia umbeliferelor, cu flori albe sau roz, cu miros pătrunzator și fructe în formă de globulețe, bogate în uleiuri eterice, fapt pentru care semințele uscate se întrebuințează în industria farmaceutică, a parfumurilor sau drept condiment (Coriandrum sativum). [Pr.: -ri-an-] – Din ngr. koríandron.

coribant
CORÍBANT, coribanți, s.m. Preot al zeiței grecești Cibela, al cărei cult avea un caracter orgiac. – Din fr. corybante.

corida
CORÍDĂ, coride, s.f. Luptă cu tauri, obișnuită mai ales în Spania, în țările Americii Latine și în sudul Franței. – Din sp., fr. corrida.

coridor
CORIDÓR, coridoare, s.n. Loc de trecere îngust (și lung), care leagă încăperile unei clădiri și din care se intră în camerele aceluiași apartament sau ale aceluiași etaj; culoar. ♦ Porțiune îngustă de spațiu de-a lungul compartimentelor unui vagon de cale ferată. ♦ Porțiune îngustă de teren care leagă două puncte. – Din fr. corridor, germ. Korridor.

coridoras
CORIDORÁȘ, coridorașe, s.n. Diminutiv al lui coridor. – Coridor + suf. -aș.

corifeu
CORIFÉU, -ÉE, corifei, -ee, subst. 1. S.m. și f. Persoană cu rol conducător într-un domeniu de activitate; fruntaș, căpetenie. 2. S.m. Conducătorul corului în tragedia și comedia greacă antică. ♦ Cântăreț solist într-un cor. ♦ Balerin care conduce un ansamblu. – Din fr. coryphée

corigent
CORIGÉNT, -Ă, corigenți, – te, adj., s.m și f. (Elev sau student) care, la încheierea anului școlar, nu a obținut notă de trecere la una sau două materii și care urmează să dea toamna, din nou, examen la materia sau materiile respective. [Var.: corijent, -ă adj., s.m. și f.] – Din lat. corrigens, -ntis.

corigenta
CORIGÉNȚĂ, corigențe, s.f. Situația unui corigent; examen dat de un corigent. [Var.: corijénță s.f.] – Din corigent (după absent-absență).

corigibil
CORIGÍBIL, -Ă, corigibili, -e, adj. Care se poate corija. – Din fr. corrigible.

corija
CORIJÁ, corijez, vb. I Tranz. și refl. A (se) corecta, a (se) îndrepta. – Din fr. corriger.

corijare
CORIJÁRE, corijări, s.f. Faptul de a (se) corija; corectare, corecție, îndreptare. – V. corija.

corijent
CORIJÉNT, -Ă adj., s.m. și f. v. corigent.

corijenta
CORIJÉNȚĂ s.f. v. corigență.

corimb
CORÍMB, corimbe, s.n. Inflorescență în formă de umbrelă – Din fr. corymbe, lat. corimbus.

corindon
CORINDÓN s.n. Oxid natural de aluminiu, foarte dur, divers colorat, de obicei în nuanțe de albastru și galben, ale cărui varietăți transparente sunt folosite ca pietre prețioase, iar altele, cu aspect de mase granuloase, sunt folosite ca abraziv pentru șlefuire. – Din fr. corindon.

corinteu
CORINTÉU, corintei, s.m. (Maghiarism reg.) Persoană care spune chiuiturile la o nuntă. din magh. kurjantó.

corintian
CORINTIÁN, -Ă, corintieni, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Corintic. 2. S.m. și f. Locuitor al Corintului. [Pr.: -ti-an] – Din fr. corinthien.

corintic
CORÍNTIC, -Ă, corintici, – ce, adj. 1. (În sintagmele) Stil (sau ordin) corintic = stil arhitectonic folosit de eleni și de romani, caracterizat prin suplețea coloanei decorată cu caneluri și prin capitelul ei împodobit cu sculpturi, care reprezintă foi de acantă în volută, Coloană corintică = coloană care aparține acestui stil. 2. Care aparține stilului corintic (1), privitor la Corint; din Corint. – Corint (n. pr.) + suf. -ic.

corioepiteliom
CORIOEPITELIÓM, corioepiteliomuri, s.n. Tumoare malignă dezvoltată în uter din resturile placentare rămase după o sarcină. [Pr.: -ri-o-e-pi-te-li-om] – Din fr. chorio-épithéliome.

corion
CORIÓN, corioane, s.n. 1. Înveliș extern al embrionului la vertebratele superioare. 2. Strat profund al pielii, în care se găsesc vase sanguine și nervi. [Pr.: -ri-on] – Din fr. chorion.

corist
CORÍST, -Ă, coriști, -ste, s.m și f. Persoană care cântă într-un cor. – Din fr. choriste.

corium
CÓRIUM s.n. Strat de piele la animale cuprins între epidermă și stratul adipos subcutanat, format în cea mai mare parte dintr-un țesut conjunctiv și care, după o prelucrare corespunzătoare, se transformă în piele tăbăcită. [Pr.: -ri-um] – Cuv. lat.

coriza
CORÍZĂ, corize, s.f. Inflamație a mucoasei nasului; guturai. ♢ Coriză spasmodică = boală alergică apărută la persoanele sensibilizate la diferite substanțe din aer. Coriză contagioasă = boală de natură virotică sau microbiană, întâlnită la unele păsări de curte (găini și curci). – Din fr. coryza.

corlata
CORLÁTĂ, corlate. s.f. (Reg.) 1. Iesle. 2. Îngrăditură sau colibă pentru vite. 3. Împletitură de formă bombată care se așează pe car când se transportă snopi sau fân. 4. Poliță în jurul cuptorului pe care se țin vase de bucătărie și alte lucruri mărunte; prichici. [Pl. și: corlăți] – Probabil din magh. korlát.

corla
CÓRLĂ, corle. s.f. Pasăre acvatică migratoare, de mărimea unui porumbel, care trăiește în bălțile și iazurile cu stuf: găinușă-de-baltă (Gallinula chloropus). – Et. nec.

corli
CORLÍ, corlesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) cufunda în apă, a (se) duce la fund. – Din corlă.

corm
CORM s.n. Organism al plantelor superioare, format din rădăcină, tulpină și frunze, având o structură anatomică evoluată. – Din fr. corme.

corman
CORMÁN s.n. v. cormană.

cormana
CORMANĂ, cormane, s.f. Parte a plugului confecționată din tablă de oțel, care deplasează lateral, răstoarnă și mărunțește brazdele; răsturnătoare. [Var.: (reg.) cormán s.n.] – Din magh. kormány.

cormofita
CORMOFÍTĂ, cormofite, s.f. (La pl.) Grup de plante evoluate care au corm; (și la sg.) plantă din acest grup. ♢ (Adjectival) Plantă cormofită – Din fr. cormophytes.

corn
CORN^1, (I 1, 6) coarne, (I 4, 5, II) cornuri, s.n., (I 3, III) corni, s.m. I. 1. (La animalele cornute) Fiecare dintre cele două excrescențe de pe osul frontal al rumegătoarelor. ♢ Loc. adj. (Despre cuvintele, relatările cuiva) Cu coarne = exagerat, de necrezut, gogonat, umflat. ♢ Expr. A lua în coarne = (despre vite) a împunge cu coarnele: fig. a se repezi cu vorba la cineva, a certa pe cineva. A scoate coarne = a deveni agresiv: a se obrăznici. A fi mai cu coarne decât altul = a fi mai grozav decât altul. A pune (cuiva) funia în coarne = a înșela, a amăgi (pe cineva), a-i impune (cuiva) voința. A se lua în coarne cu cineva = a se încăiera, a se lua la harță. A-și arăta coarnele = a-și manifesta răutatea, dușmănia. A căuta(cuiva) în coarne sau a căuta (ori a se uita) în coarnele cuiva = a îndeplini toate gusturile, capriciile cuiva: a răsfăța. A pune coarne = a călca credința conjugală: a înșela. (Pop.) Cel cu coarne = dracul. ♦ P. anal. Fiecare dintre cele patru organe tactile și vizuale ale melcului; fiecare dintre cele două excrescențe chitinoase de lângă ochii unor cărăbuși. 2. (La sg.) Substanță chitinoasă din care sunt constituite coarnele^1 (I 1) animalelor (folosită pentru fabricarea unor obiecte). 3. (Și în sintagma corn de vânătoare) Instrument de suflat, folosit la vânătoare sau pentru chemări, semnalizări etc. ♦ Instrument muzical de suflat format dintr-un tub conic de alamă sau din alt metal. ♢ Corn englez = instrument muzical din familia oboiului, dar cu un sunet mai grav, cu ancie dublă. 4. Obiect făcut din corn^1 (I 2) sau în formă de corn^1 (I 1), în care se păstrează praful de pușcă, sarea etc.; p. ext. conținutul acestui obiect. ♢ Expr. Cornul abundenței = simbol al belșugului, reprezentat printr-un vas în formă de corn^1 (I 1), umplut cu fructe și cu flori. 5. Produs de panificație din făină albă, de mici dimensiuni și în formă de semilună. 6. (La pl.) Nume generic dat părților unor construcții, organe de mașini, unelte etc. în formă de corn^1 (I 1). ♦ Corn^1 (I 1) sau vas mic de lut prelungit cu o pană de gâscă prin care se scurge huma colorată, folosită în ceramica populară pentru decorarea vaselor. 7. (La sg.) Denumire dată unur formații anatomice cu aspect de corn^1 (I 1). Corn uterin. 8. (În sintagma) Cornul lunii = luna în primul și în ultimul pătrar, când are forma de seceră. 9. Compus: cornul-secarei sau corn-de-secară = ciupercă parazită care trăiește în ovarul diferitelor plante graminee; pintenul secarei (Claviceps purpurea); boală provocată de această ciupercă și manifestată prin apariția în spic a unor formații tari, negricioase, întrebuințate în farmacie pentru extragerea ergotinei. II. 1. (Reg.) Colț, ungher, margine. 2. (Înv.) Aripă de oaste, de tabără. III. (La pl.) Căpriorii casei. – Lat. cornu.

CORN^2, corni, s.m. Arbust sau arbore mic cu lemnul foarte tare, cu frunze opuse, cu flori galbene și cu fructe roșii comestibile, ale cărui frunze se întrebuințează la vopsit (Cornus mas). – Lat. cornus.

cornac
CORNÁC, cornaci, s.m. Persoană care îngrijește și conduce elefanți sau, p.ext., alte animale. – Din fr. cornac.

cornacee
CORNACÉE, cornacee, s.f. (La pl.) Familie de plante lemnoase dicotiledonate, cu frunze opuse, întregi, flori gamopetale mici, galbene sau albe, grupate în umbele și fructe drupe sau bace roșii sau negre; (și la sing.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: -ce-e] – Din fr. cornacées.

cornaci
CORNÁCI^1, cornaci, s.m. Plantă erbacee acvatică cu tulpini lungi, frunze romboidale, flori albe, fructe negre-cenușii, având două-patru coarne și semințe comestibile (Trapa natans). – Corn^1 + suf. -aci.

CORNÁCI^2, -CE, cornaci, -ce, adj. (Despre animale) Cu coarne lungi. – Corn^1 + suf. -aci.

cornaj
CORNÁJ s.n. 1. Zgomot produs de trecerea aerului prin căile respiratorii (laringe, bronhii, trahee), îngustate din cauza unor leziuni, a unor infecții etc. 2. Sforăiala care se aude la cai când sunt goniți la galop. – Din fr. cornage.

cornalina
CORNALÍNĂ s.f. Varietate de agat semitransparentă, de culoare de la roșu-închis la roșu-trandafiriu, folosită ca piatră semiprețioasă la bijuterii. – Din fr. cornaline, lat. cornalina.

cornar
CORNÁR, cornari, s.m. (Înv.) Slujbaș care strângea cornăritul. – Corn^1 + suf. -ar.

cornat
CORNÁT, -Ă, cornați, -te, adj. (Rar) Cornut. – Corn^1 + suf. -at.

cornari
CORNĂRÍ^2, cornăresc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A strânge cornăritul; a impune cornăritul. – Din cornărit (derivat regresiv).

CORNĂRÍ^1, cornăresc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A conduce plugul ținându-l de coarne. – Corn^1 + suf. -ări.

cornarit
CORNĂRÍT s.n Dare pe vitele cornute. – Corn^1 + suf. -ărit sau cornar + suf. -it.

cornatar
CORNĂȚÁR, cornățari, s.m. Insectă mică de apă, cu corpul scurt și lătăreț și cu picioarele dinainte în formă de cornițe (Naucoris cimicoides). – Cornat + suf. -ar.

cornean
CORNEÁN, -Ă, corneeni, -e, adj. (Anat.) De cornee, al corneei. [Pr.: -ne-an] – Din fr. cornéen.

corneci
CORNÉCI, cornece, s.n. (Reg.) Diminutiv al lui corn^1 (I 1). – Corn^1 + suf. -eci.

cornee
CORNÉE, cornee, s.f. Membrana anterioară, transparentă, a ochiului. [Pr: -ne-e] – Din fr. cornée.

corner
CÓRNER^2 s.n. Formă simplă de organizare monopolistă, care constă într-o înțelegere între întreprinderi în vederea cumpărării de mărfuri și vânzării lor la prețuri ridicate. – Cuv. engl.

CORNER^1, cornere, s.n. Lovitură din colțul terenului, la fotbal, care se acordă echipei în atac, dacă un jucător din apărare trimite mingea în spatele liniei propriei porți. – Din engl., fr. corner.

cornet
CORNÉT^2, corneți, s.m. (Înv.) Ofițer inferior de cavalerie; stegar de cavalerie; portdrapel. – Din rus. kornet.

CORNÉT^1, cornete, s.n. 1. Bucată de hârtie răsucită în formă de con, în care se împachetează diferite mărfuri. ♦ Conținutul unui astfel de ambalaj. 2. (În sintagma) Cornet acustic = instrument acustic în formă de pâlnie, care intensifică vibrațiile sonore și de care se servesc persoanele cu auzul slab; pavilion (4). 3. Instrument muzical de suflat, din alamă, asemănător cu trompeta, dar de dimensiuni mai mici decât aceasta și cu un registru mai înalt. 4. (În sintagma) Cornet nazal = fiecare dintre cele șase lame osoase în formă de cornet^1 (1), situate pe pereții laterali ai celor două nări. 5. Produs de patiserie asemănător cu vafela de napolitană sau de tort, în formă de con (retezat), în care se pune înghețată, frișcă, cremă etc. – Din fr. cornet.

CORNÉT^3, corneturi, s.n. Loc unde cresc corni^2. – Corn^2 + suf. -et.

cornetel
CORNEȚÉL^1, cornețele, s.n. Diminutiv al lui cornet^1. – Cornet^1 + suf. -el.

CORNEȚÉL^2, cornețele, s.n. Diminutiv al lui cornet^3. – Cornet^3 + suf. -el.

cornice
CORNÍCE s.f. v. cornișă.

cornicul
CORNÍCUL, cornicule, s.n. Semn de onoare care se punea pe casca anumitor soldați sau ofițeri romani. – Din lat. corniculum.

cornicular
CORNICULÁR, corniculari, s.m. Soldat roman atașat pe lângă un centurion sau un tribun. – Din lat. cornicularius.

corniera
CORNIÉRĂ, corniere, s.f. Bară laminată din oțel, având profilul secțiunii transversale în forma literei L. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. cornière.

cornifica
CORNIFICÁ, cornífic, vb. I. 1. Tranz. A transforma celulele moi din stratul de bază al epidermei în celule cornoase. 2. Refl. A se transforma în țesut cornos. – Din corn^1.

cornist
CORNÍST, -Ă, corniști, -ste, s.m. și f. 1. Gornist, trompet. 2. Persoană care cântă la corn^1 (I 3). – Din fr. corniste.

cornisa
CORNÍȘĂ, cornișe, s.f. 1. Partea superioară, ieșită în afară și ornamentată, a zidului unei construcții, având rolul de a sprijini acoperișul și de a împiedica scurgerea apei de ploaie pe fața clădirilor. 2. Mulură proeminentă care înconjoară un antablament, o mobilă etc., având rol decorativ. 3. Drum paralel cu curbele de nivel pe marginea superioară a unei pante abrupte, a unei faleze etc. [Var.: corníce s.f.] – Din fr. corniche.

cornison
CORNIȘÓN, cornișoni, s.m. Varietate de castraveți mici și tari, folosiți mai ales pentru conservare în oțet. – Din fr. cornichon.

cornisor
CORNIȘÓR, cornișoare, s.n. (Bot.) 1. Brăduț (1). 2. Mică plantă erbacee de munte, cu tulpina târâtoare, cu frunze lanceolate, fin dințate și cu spice terminale (Lycopodium annotinum). – Corn^1 + suf. -ișor.

cornita
CORNÍȚĂ^1, cornițe, s.f. Varietate de struguri cu boabe negre-roșietice, asemănătoare cu coarna (2). – Coarnă + suf. -iță.

CORNIȚĂ^2, cornițe, s.f. 1. Dispozitiv asemănător cu un scaun, având tăblia în forma de U, pe care se așează o roată de lemn când i se pun obezile. 2. (La pl.) Coarne mici (încă nedezvoltate) pe care le au unele animale. – Corn^1 + suf. -iță.

corniza
CORNÍZĂ, cornize, s.f. Vergea de lemn sau de metal de care se atârnă draperiile sau perdelele. – Cf. it. c o r n i c e.

cornos
CORNÓS, -OASĂ, cornoși, -oase, adj. Care are consistența cornului^1; dur, tare. ♢ Celulă cornoasă = celulă epitelială moartă. Strat cornos = strat de protecție a pielii relativ dur, format din celule cornoase. – Corn^1 + suf. -os.

cornulet
CORNULÉȚ, cornulețe, s.n. Diminutiv al lui corn^1. ♦ Fig. (Rar) Adaos, înfloritură, exagerare. – Corn^1 + suf. -uleț.

cornurele
CORNURÉLE s.n. pl. Colțisoare, unghiulețe. – Corn^1 + suf. -urele.

cornut
CORNÚT, -Ă, cornuți, -te, adj. 1. (Și substantivat, f.) (Animal) Care are coarne. 2. Cu coarne mari, bine dezvoltate. 3. Compus: (Bot.) secară-cornută = cornul-secarei, v. corn^1 (I 9). – Lat. cornutus.

cornut
CORNÚȚ, cornuți, s.m. 1. Plantă erbacee cu tulpina târâtoare și cu fructele în formă de capsule mari, cilindrice (Cerastium alpinum). 2. Plantă erbacee cu flori albe (Cerastium arvense). – Corn^1 + suf. -uț.

cornwall
CORNWALL s.m. (Zool.) Rasă de porci creată în Anglia, de talie mare și de culoare neagră; marele negru. [Pr.: córnuăl] – Cuv. engl.

coroana
COROÁNĂ, coroane, s.f. 1. Podoabă în formă de cerc făcută din flori și frunze, cu care se încununează capul; cunună. ♦ Fig. Încununare. ♦ Cunună de flori sau de frunze (naturale sau artificiale) care se depune ca omagiu la mormântul cuiva. 2. Podoabă de metal (prețios), ornată cu pietre scumpe și purtată de monarhi la ocazii solemne ca semn al puterii lor; p.anal. tiară papală. ♦ Semn distinctiv imprimat, desenat sau brodat în formă de coroană (1) pe stemele și pe blazoanele familiilor imperiale, regale sau senioriale. 3. Fig. Putere monarhică, suveranitate; p.ext. persoană care deține această putere. 4. Unitate monetară în anumite țări. 5. Totalitatea crengilor unui arbore, ale unui arbust etc. 6. Partea superioară, vizibilă, a dintelui omului, care iese din gingie și este acoperită cu smalț. ♦ Îmbrăcăminte de metal, de porțelan, de acrilat etc. cu care se acoperă un dinte sau o măsea cariată. 7. Partea de deasupra copitei la piciorul calului. 8. Suprafață cuprinsă între două cercuri concentrice. 9. (În sintagmele) Coroană solară = regiune luminoasă în jurul soarelui, formată din stratul exterior și cel mai rarefiat al atmosferei solare, vizibilă cu ochiul liber în timpul unei eclipse totale de soare. Coroana boreală = Numele unei constelații (circulare) din emisfera boreală; Hora. 10. Nume dat mai multor piese sau părți de piese mecanice, de lungime mică, având forma unui cilindru gol. 11. (Muz.) Semn pus deasupra unei note sau a unei pauze pentru a le prelungi valoarea; fermata. – Din lat. corona.

corobana
COROBÁNĂ, corobane, s.f. (Reg.) Scorbură de copac. – Et. nec.

corobeata
COROBEÁȚĂ, corobețe, s.f. (Reg.) Măr pădureț. – Et. nec.

corobora
COROBORÁ, coroborez, vb. I. Tranz. A întări, a sprijini, a da putere, a consolida; a confirma. – Din fr. corroborer, lat. corroborare.

coroborant
COROBORÁNT, -Ă, coroboranți, -te, adj. Care coroborează, întărește. – Din fr. corroborant.

coroborare
COROBORÁRE, coroborări, s.f. Acțiunea de a corobora și rezultatul ei. – V. corobora.

coroda
CORODÁ, corodez, vb. I. Tranz. 1. A roade, a degrada unele materiale, metale etc. în mod progresiv cu ajutorul agenților chimici. 2. A pregăti o formă de tipar prin gravare chimică cu ajutorul unei soluții corozive. 3. A decolora pe anumite porțiuni o țesătură vopsită în vederea obținerii unor desene. – Din fr. corroder.

corodant
CORODÁNT, -Ă, corodanți, -te, adj., s.m. (Substanță) care produce corodare, corosiv. – Din fr. corrodant.

corodare
CORODÁRE, corodări, s.f. Acțiunea de a coroda și rezultatul ei. – V. coroda.

coroi
CORÓI, coroi, s.m. Nume dat mai multor specii de păsări răpitoare mici, în special șoimului. – Din magh. karvaly.

coroia
COROIÁ, pers. 3 coroiază, vb. I. Refl. (Rar; despre nas) A se încovoia (ca ciocul coroiului). [Pr.:-ro-ia] – Din coroiat (derivat regresiv).

coroiaj
COROIÁJ, coroiaje, s.n. Raportul dintre aria secțiunii inițiale a unui lingou sau a unui semifabricat supus laminării sau forjării și aria secțiunii finale a semifabricatului sau a piesei obținute. – Din fr. corroyage.

coroiat
COROIÁT, -Ă, coroiați, -te, adj. (Despre ciocul păsărilor, p. ext. despre nasul oamenilor) Încovoiat cu vârful în jos, adus; acvilin: coroietic. ♦ (Despre oameni) Care are nasul încovoiat. – Coroi + suf. -at.

coroida
COROÍDĂ, coroide, s.f. Membrană subțire, vasculară și pigmentată a ochiului, situată între sclerotică și retină. – Din fr. choroïde.

coroidian
COROIDIÁN, -Ă, coroidieni, -e,adj. (Anat.) De coroidă, al coroidei. [Pr.: -ro-i-di-an] – Din fr. choroïdien.

coroidita
COROIDÍTĂ s.f. Inflamație a coroidei, însoțită de tulburări de vedere. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. choroïdite.

coroietic
COROIÉTIC, -Ă, coroietici, -ce, adj. (Reg.) Coroiat. – Coroiat + suf. -ic.

corolar
COROLÁR^1, corolare, s.n. (Mat.) Concluzie care derivă nemijlocit dintr-o teoremă. ♦ Idee care decurge dintr-o teorie, dintr-o afirmație etc. – Din fr. corollaire, lat. corollarium.

COROLÁR^2, -Ă, corolari, -e, adj. (Bot.) Al corolei. – Din fr. corollaire.

corola
CORÓLĂ, corole, s.f. Totalitatea petalelor, de obicei frumos colorate, ale unei flori, constituind învelișul floral intern la majoritatea angiospermelor. – Din fr. corolle.

coromasla
COROMẤSLĂ, coromâsle, s.f. (Reg.) Cobiliță. – Din ucr. koromyslo.

corona
CORÓNA s.f. Tip de descărcare electrică de forma unei aureole (coroane), care apare în jurul părților mai ascuțite ale conductelor aflate la înaltă tensiune. – Din fr. coronne, germ. Krone.

coronal
CORONÁL, -Ă, coronali, -e, adj. (Anat.; în sintagma) Os coronal = os care formează partea anterioară a craniului; osul frunții. – Din fr. coronal, lat. coronalis.

coronament
CORONAMÉNT, coronamente, s.n. 1. Ornament terminal situat la partea superioară a unei clădiri, a unei porți etc. 2. Partea superioară a unui chei, a unui dig, a unui zid de sprijin, executată, de obicei, din piatră fățuită. 3. Coroană (5). – Din fr. couronnement (dupa coroană).

coronar
CORONÁR, -Ă, coronari, -e, adj. (Și substantivat, f.) Vase sangvine, artere și vene în formă de coroană în jurul unui organ pe care îl irigă. – Din fr. coronaire.

coronarian
CORONARIÁN, -Ă, coronarieni, -e, adj. Care se referă la arterele coronare. [Pr.: -ri-an] – Din fr. coronarien.

coronarita
CORONARÍTĂ, s.f. Inflamație a arterelor coronare ale inimii, constituind uneori cauza anghinei pectorale sau a infarctului miocardic. – Din fr. coronarite.

coroner
CÓRONER, coroneri, s.m. Ofițer de poliție judiciară în Anglia și în S.U.A. – Din engl. coroner.

coroniste
CORONÍȘTE, s.f. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu flori albe sau roșietice, folosită ca nutreț (Coronilla varia). – Coroană + suf. -iște.

coronita
CORONÍȚĂ, coronițe, s.f. Diminutiv al lui coroană (1). – Coroană + suf. -iță.

coroniu
CORÓNIU s.n. Element chimic ipotetic aflat în coroana solară, căruia i-au fost atribuite unele linii spectrale produse în realitate de atomii puternic ionizați ai unor elemente cunoscute. – din fr. coronium.

coronograf
CORONOGRÁF, coronografe, s.n. Instrument astronomic pentru studiul coroanei solare. – Din fr. coronographe.

coronula
CORONÚLĂ, coronule, s.f. Ansamblul apendicelor care se găsesc la petalele unor corole. – Din fr. coronule.

coropcar
COROPCÁR, coropcari, s.m. (Reg.) Negustor ambulant. ♦ (Fam.) Hoinar, vagabond. – Coropcă (puțin folosit „ladă” < ucr.) + suf. -ar.

coropesnita
COROPÉȘNIȚĂ s.f. v. coropișniță.

coropisnita
COROPÍȘNIȚĂ, coropișnițe, s.f. Insectă dăunatoare plantelor, cu corpul greoi și cu picioarele anterioare ca niște lopeți, care trăiește în pământ și care atacă, în special, culturile de grădinărie (Gryllotalpa vulgaris). [Var.: coropéșniță s.f.] – Din bg. konopištica.

coroplast
COROPLÁST, coroplaști, s.m. Modelor de figurine în pământ ars din Grecia antică. – Cf. fr. c o r o p l a s t e.

corosiv
COROSÍV, -Ă, corosivi, -e, adj. 1. (Despre substanțe chimice) Care provoacă o coroziune. ♢ Agent corosiv = substanță care exercită o acțiune chimică sau electrochimică pe suprafața unui material cu care vine în contact, provocând coroziunea. Sublimat corosiv = clorură de mercur, întrebuințată în soluție ca dezinfectant. 2. Fig. Mușcător, usturător, pătrunzător. – Din fr. corrosif, lat. corrosivus.

corosivitate
COROSIVITÁTE, s.f. Însușirea de a fi corosiv. – Din fr. corrosiveté.

coroti
COROTÍ, corotesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se descotorosi. – Din ucr. korotyty.

corozbina
COROZBÍNĂ, corozbine, s.f. Pește de mare mărunt, viu colorat, cu capul turtit în partea superioară, cu botul scurt, cu aripioara dorsală foarte lungă și alcătuită din numeroase raze spinoase; cățel-de-mare (Blennius sanguinolentus). – Et. nec.

coroziune
COROZIÚNE, coroziuni, s.f. Proces chimic sau electrochimic de degradare, exercitat la suprafața corpurilor de oxigenul din aerul umed sau de diverse substanțe chimice. ♦ Proces de eroziune a unor roci sub acțiunea apelor, a vântului etc. [Pr. -zi-u-] – Din fr. corrosion.

corp
CORP, corpuri, s.n., (I 3) și corpi, s.m. I. 1. Totalitatea organelor unei ființe vii; organismul considerat ca un întreg anatomic și funcțional; trup. ♢ Loc. adj. și adv. Corp la corp = (despre modul de desfășurare a luptelor) față în față, pieptiș, deschis, în luptă dreaptă; p. ext. înverșunat, aprig. ♢ Expr. A face corp cu cineva = a se uni, a se asocia cu cineva. ♦ Trup fără cap; trunchi. ♢ Loc. adj. De corp = care se referă la trup; care se poartă direct pe piele. ♦ Cadavru. ♦ Denumire a unor structuri anatomice. Corp galben. 2. Partea principală a unui obiect, a unei construcții, a unei mașini etc. ♢ Corp de casă (sau de case) = clădire, casă mare (cu mai multe apartamente sau aripi). ♦ Conținutul unei scrisori (fără formula de introducere și de încheiere și fără adresă); cuprinsul unei cărți. 3. (Fiz.) Agregat de molecule, porțiune de materie cu masă diferită de zero. ♢ Corp străin = particulă care se găsește într-un tot de altă natură. ♦ (Chim.) Substanțà definită (organică sau anorganică). ♢ Corp simplu = substantă ale cărei molecule sunt formate din atomi de același fel; element.Corp compus = substanța chimică ale cărei molecule sunt formate din atomi ai mai multor elemente. ♦ Corp ceresc = astru. Corp geometric = corp mărginit de fețe (plane sau sferice) definite geometric. 4. (Jur.; în sintagma) Corp delict = obiect care a servit sau era destinat să servească la săvărșirea unei infracțiuni, obiect care poartă urmele unei infracțiuni sau asupra căruia s-a săvârșit infracțiunea, adus în justitie ca probă materială contra acuzatului. 5. (In sintagma) Corp de literă = lungimea paralelipipedului care formează piciorul literei, exprimată în puncte tipografice. II. 1. Totalitatea persoanelor care, prin funcție sau prin profesiune, formează o unitate deosebită, legal constituită. ♢ Corp constituit = colectivitate de persoane organizată, de obicei pe baza unei legi. Corp legislativ (sau legiuitor) = totalitatea deputaților dintr-o adunare legislativă. 2. (Cu determinări introduse de prepozitia „de”) Mare unitate militară, cuprinzând mai multe divizii, de obicei de aceeași categorie. Corp de aviație. ♢ Corp de gardă = clădire sau încapere pe care o ocupă o gardă militară în timpul serviciului de pază. (În vechea organizare a armatei) Corp de trupă = unitate militară independentă. 3. (În sintagma) Corp de legi = culegere de legi; corpus. – Din fr. corps, lat. corpus.

corpolent
CORPOLÉNT, -Ă, corpolenți, -e, adj. (Despre oameni) Care are corpul mare și gras; voinic, trupeș. – Din fr. corpulent, lat. corpulentus.

corpolenta
CORPOLÉNȚĂ s.f. Însușirea de a fi corpolent. – Din fr. corpulence.

corporal
CORPORÁL, -Ă, corporali, -e, adj. Care ține de corp (I 1), privitor la corp; aplicat corpului; trupesc. ♢ Percheziție corporală = percheziție făcută unei persoane pentru a vedea dacă nu ascunde sub haine, în buzunarele hainelor etc. arme sau alte obiecte cu care ar putea ataca pe cineva sau distruge ceva. Pedeapsă corporală = sancțiune care constă în lovituri sau în torturi aplicate unui delincvent. – Din fr. corporel, lat. corporalis.

corporalitate
CORPORALITÁTE s.f. Însușirea de a fi corporal, de a avea un corp. – Din fr. corporalité.

corporatism
CORPORATÍSM s.n. Doctrină social-politică și economică, apărută după primul război mondial, care preconiza înlocuirea sindicatelor muncitorești cu corporații, organizații profesionale din care să facă parte atât muncitorii, cât și patronii, precum și înlocuirea parlamentului cu o reprezentanță națională a corporațiilor. – Din fr. corporatisme.

corporatist
CORPORATÍST, -Ă, corporatiști, -ste, adj., s.m și f. 1. Care ține de corporatism și de ideologia lui, privitor la corporatism și la ideologia lui. 2. S.m și f. adept al corporatismului. 3. Adj. Corporativ. – Corporatism + suf. -ist.

corporativ
CORPORATÍV, -Ă, corporativi, -e, adj. Care ține de corporații, privitor la corporații; pe bază de corporații; corporatist (3). – Din fr. corporatif.

corporatie
CORPORÁȚIE, corporații, s.f. 1. (In societatea medievală) Formă specifică de organizare a activității economice a meseriașilor; breaslă (1); isnaf, rufet. 2. (în unele țări) Întreprindere mare. ♦ Societate pe acțiuni. [Var.: corporațiúne s.f.] – Din fr. corporation.

corporatiune
CORPORAȚIÚNE s.f. v. corporație.

corpus
CÓRPUS, corpusuri, s.n. (Livr.) Culegere sau colecție de texte, documente, inscripții, legi etc. – Din lat. corpus.

corpuscul
CORPÚSCUL, corpusculi, s.m. Părticică de materie; corp de dimensiuni foarte mici. ♢ Corpuscul tactil = formație nervoasă microscopică, localizată în dermă, specializată în recepția excitațiilor tactile. Corpuscul elementar = unitate virotică, alcătuită dintr-un centru de acid nucleic înconjurat de o capsulă proteică. [Pl. și: (n.) corpuscule] – Din fr. corpuscule, lat. corpusculum.

corpuscular
CORPUSCULÁR, -Ă, corpusculari, -e, adj. Care ține de corpusculi, privitor la corpusculi. – Din fr. corpusculaire.

corrigenda
CORRIGÉNDA s.f. (Livr.) Erată. – Cuv. lat.

corsaj
CORSÁJ, corsaje, s.n. Parte a unei rochii care acoperă bustul. – Din fr. corsage.

corsar
CORSÁR, corsari, s.m. (În trecut) Corabie înarmată aflată în proprietatea particulară a unei persoane, care, cu învoirea guvernului, ataca și jefuia vasele inamice. ♦ Comandant al unei astfel de corăbii; p. ext. pirat, hoț de mare. – Din it. corsaro, fr. corsaire.

corset
CORSÉT, corsete, s.n. Centură elastică lată (și întărită cu balene), care servește la strângerea taliei. ♢ Corset gipsat = (sau medical) = aparat special făcut din ghips sau din alt material, care servește la imobilizarea coloanei vertebrale sau pentru a corecta unele deformații ale sistemului osos. – Din fr. corset.

corsetiera
CORSETIÉRĂ, corsetiere, s.f. Femeie care confecționează corsete.[Pr.: -ti-e-] – Din fr. corsetière.

corso
CÓRSO s.n. Stradă din centrul unui oraș care servește ca loc de promenadă. – Cuv. it.

cort
CÓRT, corturi, s.n. Adăpost portativ demontabil, făcut dintr-una sau din mai multe foi de pânză tare și impermeabilă, din material plastic etc.; tabernacol. ♢ Foaie de cort = bucată de pânză impermeabilă sau din material plastic, croită astfel încât să se poată face din ea un cort. ♢ Expr. A umbla cu cortul = a nu avea locuință stabilă; a hoinări. ♦ Ca la ușa cortului = a) numele unui dans popular, mai ales de pe valea Dunării, cu mișcare vioaie; melodia după care se execută acest dans; b) calificativ dat unui mod grosolan și necuviincios de exprimare și de comportare al cuiva. – Din ngr. kórti.

cortegiu
CORTÉGIU, cortegii, s.n. Șir de persoane care însoțesc o ceremonie; convoi. ♦ Fig. Șir, înșirare. – Din it. corteggio, fr. cortège.

cortel
CORTÉL^3, corteluri, s.n. (Reg.) Gazdă, loc de rămas peste noapte. – din magh. kortély.

CORTÉL^2, corteluri, s.n. (Reg.) Haină bărbătească de lână, brodată, cu mâneci din postav alb. – Et. nec.

CORTÉL^1, corteluri, s.n. (Reg.) Umbrelă. [Pl. și cortele] – Cort + suf. -el.

cortelas
CORTELÁȘ, cortelași, s.m. (Reg.) Persoană care ține în gazdă elevi sau care cartiruiește soldați; elev care stă în gazdă la cineva. – Cortel^3 + suf. -aș.

cortes
CÓRTES s.n. 1. (În evul mediu, în Spania și Portugalia) Organe reprezentative pe stări. 2. Denumire a parlamentului în Portugalia (până în 1911) și în Spania. – Cuv. sp.

cortex
CÓRTEX, cortexuri, s.n. 1. Scoarță a unui copac. ♦ Coajă a unui fruct. 2. Înveliș al părului, cuprins între măduva centrală și cuticula exterioară. 3. (În sintagmele) Cortex cerebral = scoarța cerebrală. Cortex suprarenal = partea periferică a glandei suprarenale; glandă corticosuprarenală. – Din fr., lat. cortex.

cortical
CORTICÁL, -Ă, corticali, -e, adj. Care ține de scoarța sau de învelișul exterior al unui organ animal sau vegetal. ♦ Care ține de scoarța creierului. – Din fr. cortical.

corticoid
CORTICOÍD, corticoizi, s.m. (Biol.) Hormon secretat de corticosuprarenală; corticosteroid. [Pr.: -co-id] – Din fr. corticoïde

corticopleurita
CORTICOPLEURÍTĂ, corticopleurite, s.f. Congestie pulmonară localizată în zona corticală a plămânilor și care afectează și pleura din zona respectivă. [Pr.: -ple-u-] – Din fr. corticopleurite.

corticosteroid
CORTICOSTEROÍD, corticosteroizi, s.m. (Biol.) Corticoid. [Pr.: -ro-id] – Din fr. corticostéroïd.

corticosteron
CORTICOSTERÓN, corticosteroni, s.m. Hormon steroid prezent în cortexul suprarenal, constituind principiul activ al acestei glande, cu rol esențial în metabolismul glucidelor. – Din fr. corticostéron.

corticosuprarenala
CORTICOSUPRARENÁLĂ, adj. (În sintagma) Glandă corticosuprarenală = glandă endocrină pereche, indispensabilă vieții, reprezentată de porțiunea corticală a glandei suprarenale, care secretă un număr mare de hormoni sterolici. – Cf. fr. c o r t i c o - s u r r é n a l e.

corticoterapie
CORTICOTERAPÍE s.f. Tratament făcut asupra scoarței cerbrale. – Din fr. corticothérapie.

corticotrop
CORTICOTRÓP, corticotropi, s.m. Hormon al lobului anterior al hipofizei, cu efect stimulator asupra funcționării cortexului suprarenal. – Din fr. corticotrope.

cortina
CORTÍNĂ, cortine, s.f. Perdea de stofă, de catifea etc. care desparte sala de spectacol de scena și care, prin ridicare sau prin lăsare în jos sau tragere în părți, marchează începutul, respectiv încheierea unui spectacol sau a unui fragment de spectacol. ♦ Perdea de metal care desparte sala de spectacol de scenă și care este folosită, în caz de incendiu, pentru a împiedica extinderea focului. – Din it. cortina.

cortizon
CORTIZÓN, cortizoni, s.m. Hormon secretat de glanda suprarenală, care, preparat sintetic, este folosit în tratamentul insuficienței suprarenale, a reumatismului, a astmului, a unor infecții etc. – Din fr. cortisone.

cortulet
CORTULÉȚ, cortulețe, s.n. Diminutiv al lui cort; corturel. – Cort + suf. -uleț.

corturar
CORTURÁR, -Ă, corturari, -e, s.m. și f. Țigan care locuiește în mod obișnuit în cort; țigan nomad. – Cort + suf. -ar.

corturel
CORTURÉL, corturele, s.n. (Pop.) Cortuleț. – Cort + suf. -urel.

corumpe
CORÚMPE vb. III v. corupe.

corunca
CORÚNCĂ, corunce, s.f. Dispozitiv folosit în industria extractivă pentru a prinde și a extrage prăjinile sau țevile rămase în gaura de sondă în urma unei avarii. – Et. nec.

corupator
CORUPĂTÓR, -OÁRE, corupători, -oare, adj., s.m și f. (Persoană) care corupe. – Corupe + suf. -ător.

corupe
CORÚPE, corup, vb. III. 1. Tranz. și refl. A (se) abate de la linia moralității, corectitudinii sau datoriei; a (se) perverti; a (se) deprava. 2. A face ca o idee, un fenomen social, un sentiment etc. să-și piardă integritatea, puritatea etc.; a (se) deforma; a (se) strica. [Perf.s. corupsei, part. corupt. – Var.: (înv.) corúmpe, (rar) conrúpe vb. III] – Din lat. corrumpere (după rupe).

corupere
CORÚPERE, coruperi, s.f. Acțiunea de a (se) corupe și rezultatul ei. – V. corupe.

corupt
CORÚPT, -Ă, corupți, -te, adj. (Despre oameni) Care se abate de la morală; desfrânat, depravat, stricat. ♦ (Despre cuvinte, termeni, fraze etc.) Deformat, stricat, alterat. – V. corupe.

coruptibil
CORUPTÍBIL, – Ă, coruptibili, -e, adj. (Despre oameni) Care poate fi corupt; venal. – Din fr. corruptible, lat. corruptibilis.

coruptibilitate
CORUPTIBILITÁTE s.f. Însușirea de a fi coruptibil; venalitate. – Din fr. corruptibilité.

coruptie
CORÚPȚIE, corupții, s.f. 1. Stare de abatere de la moralitate, de la cinste, de la datorie. 2. Desfrânare, depravare. [Var.: (înv.) corupțiune s.f.] – Din fr. coruption, lat. coruptio, -onis.

coruptiune
CORUPȚIÚNE s.f. v. corupție.

corvada
CORVÁDĂ s.f. v. corvoadă.

corveta
CORVÉTĂ, corvete, s.f. 1. Navă de război de mic tonaj, ușor armată și cu mare mobilitate în acțiune. 2. (Ieșit din uz) Corabie de război cu trei catarge, mai mică decât fregata și mai mare decât bricul. – Din fr. corvette.

corvid
CORVÍD, corvide, s.n. (La pl.) Familie de păsări terestre sau arboricole, omnivore, variate ca mărime și colorit (Corvidae); (și la sg.) pasăre care face parte din această familie. – După fr. corvidés

corvoada
CORVOÁDĂ, corvezi, s.f. 1. Muncă gratuită pe care țăranii erau constrânși s-o presteze în folosul moșierilor sau al statului. ♦ Muncă obligatorie pe care o făceau în trecut soldații, cu rândul, în cazarmă. 2. Fig. Obligație neplăcută, muncă silită. [Var.: corvádă s.f.] – Din lat. corvada sau fr. corvée (refăcut după podv(o)adă).

cosac
COSÁC, cosaci, s.m. Pește de apă dulce din familia crapului, cu corpul turtit lateral, cu solzi mici, negri-albăstrui pe spinare și argintii pe laturi. (Abramis ballerus). – Din bg. kosak.

cosar
COSÁR, cosari, s.m. (Ornit.) Lopătar. – Et. nec.

cosas
COSÁȘ, cosași, s.m. 1. Om care cosește. ♢ Compus: cei-trei-cosași = cele trei stele din constelația Orionului. 2. Nume dat mai multor insecte din familia lăcustelor, care scot un țârâit asemănător cu fâșâitul coasei. – Coasă + suf. -aș.

cosa
CÓSĂ, cose, s.f. Obiect protector din tablă care se introduce in interiorul unei bucle formate la capătul unui cablu. – Din fr. cose.

cosacel
COSĂCÉL, cosăcei, s.m. Diminutiv al lui cosac. – Cosac + suf. -el.

coscenarist
COSCENARÍST, -Ă, coscenariști, -ste, s.m. și f. Coautor de scenariu. – Co- + scenarist.

coscenariu
COSCENÁRIU, coscenarii, s.m. Scenariu făcut de mai mulți autori. – Co- + scenariu.

cosciug
COSCIÚG s.n. v. coșciug.

cosecanta
COSECÁNTĂ, cosecante, s.f. Funcție trigonometrică a unui unghi, egală cu secanta trigonometrică a unghiului complementar. – Din fr. cosécante.

cosemna
COSEMNÁ, cosemnéz, vb. I. Tranz. A semna împreună cu altcineva un act, o lucrare etc. – Co- + semna.

cosemnatar
COSEMNATÁR, -Ă, cosemnatari, -e, s.m. și f. Persoană care cosemnează. – Co- + semnatar (după fr. cosignataire).

cosi
COSÍ, cosesc, vb. IV. 1. Tranz. A tăia (cu coasa sau cu o mașină agricolă) plante de nutreț, cereale etc. ♦ Fig. a distruge, a nimici, a omorî. 2. Refl. A lovi, în mers, un picior de celălalt. ♦ (Despre manșeta pantalonilor) A se roade. – Din sl. kositi.

cosicioara
COSICIOÁRĂ, cosicioare, s.f. Diminutiv al lui cosiță. – Cosiță + suf. -ioară.

cosinus
CÓSINUS, cosinusuri, s.n. (Mat.) Funcție trigonometrică a unui unghi, egală cu sinusul unghiului complementar. – Din fr. cosinus.

cosinusoida
COSINUSOÍDĂ, cosinusoide, s.f. Reprezentare grafică a funcției trigonometrice cosinus. – Din fr. cosinusoïde.

cosire
COSÍRE, cosiri, s.f. Acțiunea de a cosi și rezultatul ei. – V. cosi.

cosiriste
COSIRÍȘTE, cosiriști, s.f. (Reg.) Loc cosit. – Cosire (rar) + suf. -iște.

cosit
COSÍT s.n. 1. Faptul de a cosi. 2. Timpul în care se cosește, vremea coasei. – V. cosi.

cositoare
COSITOÁRE, cositori, s.f. Mașină de cosit. – Cosi + suf. -toare.

cositor
COSITÓR^2, -OÁRE, cositori, -oare, adj., s.m. si f. 1. Adj. Care cosește. 2. S.m. și f. Cosaș (1). – Cosi + suf. -tor.

COSITÓR^1 s.n. Staniu. – Din sl. kositerŭ.

cositori
COSITORÍ, cositoresc, vb. IV. Tranz. A acoperi suprafața interioară a unui vas, a unei piese etc. de metal cu un strat subțire de cositor pentru a împiedica oxidarea; a spoi. – Din cositor^1.

cositorire
COSITORÍRE, cositoriri, s.f. Acțiunea de a cositori și rezultatul ei. – V. cositori.

cositorit
COSITORÍT^2, -Ă, cositoriți, -te, adj. (Despre obiectele de metal) Acoperit cu un strat subțire de cositor^1; spoit. – V. cositori.

COSITORÍT^1, cositorituri, s.n. Faptul de a cositori. – V. cositori.

cositura
COSITÚRĂ, cosituri, s.f. 1. Câmp de pe care s-a cosit iarba. 2. Cantitate de iarbă cosită; nutreț. ♦ Recoltă de nutreț. 3. Rană pe care și-o fac la picioare animalele sau oamenii în timpul mersului, ca urmare a poziției sau a conformației defectuoase a membrelor. – Cosi + suf. -tură.

cosita
COSÍȚĂ, cosițe, s.f. 1. Părul lung al femeilor, împletit în una sau două cozi; p. gener. păr. ♢ Expr. A împleti cosiță albă = a rămâne fată bătrână, nemăritată. ♦ Șuviță de păr. 2. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu frunze terminate cu un cârcel ramificat, cu flori mici, albe-albăstrui (Vicia hirsuta). – Din bg. kosica.

cositel
COSIȚÉL, cosiței, s.m. Plantă erbacee din familia umbeliferelor, cu rădăcina fibroasă, cu frunze mici, lunguiețe și dințate și cu flori albe. (Sium latifolium). – Cosiță + suf. -el.

cosmetic
COSMÉTIC, -Ă, cosmetici, -ce, adj., subst. I. 1. Adj. Care servește la îngrijirea feței sau a părului. 2. S.n. cremă sau loțiune care servește la îngrijirea feței sau a părului. II. 1. S.f. Arta de a îngriji în mod igienic tenul, întrebuințând metode și preparate adecvate; profesiunea cosmeticianului. ♦ Ramură a industriei chimico-farmaceutice care se ocupă cu fabricarea cosmeticelor (I 2). 2. Adj. Care ține de cosmetică (II 1), privitor la cosmetică. Laborator cosmetic. – Din fr. cosmétique.

cosmetician
COSMETICIÁN, -Ă, cosmeticieni, -e, s.m. și f. Persoană care se îndeletnicește cu cosmetica (II 1). [Pr.: -ci-an] – Cosmetică + suf. -ian.

cosmetolog
COSMETOLÓG, -Ă, cosmetologi, -ge, s.m. și f. Specialist în cosmetologie. – Din cosmetologie (derivat regresiv).

cosmetologie
COSMETOLOGÍE s.f. Știință care se ocupă în general cu înfrumusețarea corpului. – Din fr. cosmétologie.

cosmiatrie
COSMIATRÍE s.f. Specialitate medicală care se ocupă cu înlăturarea defectelor fizice, cu menținerea frumuseții. [Pr.: -mi-a-] – Din fr. cosmiatrie.

cosmic
CÓSMIC, -Ă, cosmici, -ce, adj. Care ține de cosmos, privitor la cosmos. ♢ Raze cosmice = radiații ionizate cu mare putere de pătrundere, care străbat atmosfera în direcție aproape verticală. Spațiu cosmic = spațiu infinit in care se află planetele, stelele, galaxiile etc.; spatiu interplanetar; p. ext. spațiul din afara planetei noastre. Radiație cosmică = radiație corpusculară sau electromagnetică provenită din spațiul cosmic. – Din fr. cosmique.

cosmobiologie
COSMOBIOLOGÍE s.f. Disciplină care cercetează problemele vieții în cosmos. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. cosmobiologie.

cosmochimie
COSMOCHIMÍE s.f. Ramură a chimiei care studiază elementele și combinațiile chimice din cosmos. – Din fr. cosmochimie.

cosmocratie
COSMOCRAȚÍE s.f. (Rar) Monarhie universală, preconizată de antici. – Din fr. cosmocratie.

cosmodrom
COSMODRÓM, cosmodromuri, s.n. Teren special amenajat cu platforme, rampe și instalații pentru lansarea sateliților artificiali ai pământului și a cosmonavelor. – Din fr. cosmodrome, rus. kosmodrom.

cosmoeconomie
COSMOECONOMÍE s.f. Mondoeconomie. [Pr.: -mo-e-] – Din cosmos + economie.

cosmofiziologie
COSMOFIZIOLOGÍE s.f. Studiu al acțiunii factorilor cosmici asupra fiziologiei organismelor vii. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. cosmophysiologie.

cosmofotogrammetrie
COSMOFOTOGRAMMETRÍE s.f. Metodă a fotogrammetriei care măsoară și reprezintă grafic mari porțiuni din suprafața terestră sau din a celorlalte planete, întocmind hărți pe baza fotografiilor luate din sateliți artificiali. – Din fr. cosmophotogrammétrie.

cosmogonic
COSMOGÓNIC, -Ă, cosmogonici, -ce, adj. Privitor la cosmogonie. – Din fr. cosmogonique.

cosmogonie
COSMOGONÍE s.f. Ramură a astronomiei care se ocupă cu studiul originii și evoluției corpurilor cerești și al sistemelor de corpuri cerești. – Din fr. cosmogonie.

cosmograf
COSMOGRÁF, -Ă, cosmografi, -e s.m si f. Om de știință care se ocupă cu cosmografia. – Din fr. cosmographe.

cosmografic
COSMOGRÁFIC, -Ă, cosmografici, -ce, adj. Care ține de cosmografie, privitor la cosmografie. – Din fr. cosmographique.

cosmografie
COSMOGRAFÍE, cosmografii, s.f. Ramură a astronomiei, care se ocupă cu descrierea corpurilor și fenomenelor cerești așa cum sunt cunoscute din observații, fără interpretare sau explicare. – Din fr. cosmographie.

cosmolog
COSMOLÓG, -Ă, cosmologi, -ge, s.m. și f. Specialist în cosmologie. – Din fr. cosmologue.

cosmologic
COSMOLÓGIC, -Ă, cosmologici, -ce, adj. Care ține de cosmologie. – Din fr. cosmologique.

cosmologie
COSMOLOGÍE s.f. Ramură a astronomiei care studiază structura și evoluția cosmosului și legile generale care îl conduc. – Din fr. cosmologie.

cosmonaut
COSMONAÚT, -Ă, cosmonauți, -te, s.m. și f. Astronaut. – Din fr. cosmonaute. Cf. rus. k o s m o n a v t.

cosmonautic
COSMONAÚTIC, -Ă, cosmonautici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. referitor la cosmonautică, de cosmonautică. 2. S.f. Astronautică. – Din fr. cosmonautique. Cf. rus. k o s m o n a v t i k a.

cosmonava
COSMONÁVĂ, cosmonave, s.f. Navă cosmică, astronavă. – Cosmo- (izolat din cosmologie etc.) + navă (după fr. cosmonef, rus. kosmokorabl').

cosmonomie
COSMONOMÍE s.f. Totalitatea legilor care guvernează universul. – Din fr. cosmonomie.

cosmopatologic
COSMOPATOLÓGIC, -Ă, cosmopatologici, -ce, adj. De cosmopatologie. – Din fr. cosmopathologique.

cosmopatologie
COSMOPATOLOGÍE s.f. Studiu al acțiunii nocive a factorilor cosmici asupra organismelor vii. – Din fr. cosmopathologie.

cosmopolit
COSMOPOLÍT, -Ă, cosmopoliți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care aparține cosmopolitismului, privitor la cosmopolitism; care manifestă cosmopolitism. ♦ (Ieșit din uz) Care era atras de tot ce era străin. 2. Care ține de mai multe culturi, comun mai multor țări sau tuturor țărilor; universal. ♦ Pestriț, amestecat (prin prezența mai multor nationalități și limbi). Oraș cosmopolit. – Din fr. cosmopolite. Cf. (pt. sensul 1) rus. k o s m o p o l i t.

cosmopolitism
COSMOPOLITÍSM s.n. 1. Concepție din epoca sclavagismului grec și roman, care promova ideea „cetățeniei universale”. ♦ Concepție potrivit căreia patria e lumea întreagă, iar omul, cetățean al ei. 2. (Ieșit din uz) Admirație manifestată față de tot ce era străin. – Din fr. cosmopolitisme. Cf. (pt. sensul 2) rus. k o z m o p o l i t i z m.

cosmos
CÓSMOS s.n. 1. Spațiu cosmic; univers. 2. (La grecii antici) Universul, considerat ca un tot armonios organizat, infinit în timp și în spațiu, în opoziție cu haosul. – Din fr. cosmos.

cosmotron
COSMOTRÓN, cosmotroane, s.n. (Fiz.) Sincrofazotron. – Din fr. cosmotron.

cosoi
COSÓI s.n. Piele netăbăcită, transparentă din care se confecționează curelușe de cusut și de legat. – Et. nec.

cosor
COSÓR, cosoare, s.n. 1. Cuțit scurt, cu vârful încovoiat, întrebuințat în viticultură și în pomicultură. 2. Plantă erbacee acvatică, cu tulpină lungă și subțire, cu flori unisexuate, solitare și cu fructe ovale prevăzute cu spini (Ceratophyllum demersum). – Din sl. kosorĩ.

cosori
COSORÎ́, cosorăsc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A tăia vița de vie cu cosorul (1). 2. Fig. A ironiza pe cineva, a spune cuiva vorbe supărătoare, a jigni. – Din cosor.

cosoroaba
COSOROÁBĂ, cosoroabe, s.f. (Reg.) Fiecare dintre bârnele așezate orizontal deasupra pereților casei în lungul acoperișului, pentru a susține căpriorii. [Var.: costoroábă s.f.] – Cf. magh. k o s z o r ú,  k o s z o r ú f a.

cost
COST^1 s.n. Sumă de bani cheltuită pentru producerea sau cumpărarea unui bun, efectuarea unei lucrări, prestarea unui serviciu etc. ♢ Costul vieții = totalitatea cheltuielilor pentru bunuri alimentare și nealimentare, precum și a serviciilor utilizate, pe o familie, într-o perioadă determinată. Preț de cost = (în producție) totalul cheltuielilor necesare pentru fabricarea unui bun oarecare; (în circulația mărfurilor) sumă de bani plătită pentru un bun cumpărat în scop de revânzare. ♢ Expr. A vinde sub cost = a vinde o marfă cu un preț mai mic decât prețul de cost^1. A vinde în cost = a vinde o marfă cu un preț egal prețului de cost^1. – Din costa (derivat regresiv).

COST^2 s.n. (Germanism reg.) Hrană, mâncare. ♢ Expr. A ține (pe cineva) în cost = a ține (pe cineva) în pensiune. – Din germ. Kost.

costa
COSTÁ, pers. 3 cóstă, vb. I. 1. Intranz. A avea un preț, o valoare în bani; a prețui. ♦ A se putea obține numai cu contravaloarea în bani; a costisi. ♦ A fi scump. 2. Intranz. și tranz. (Măsura valorii fiind altceva decât banii) A (se) plăti cu..., a (se) dobândi cu prețul a... ♢ Expr. (Tranz.) Ce mă costă? = nu am ce pierde. Nu mă costă (nimic) = mi-e ușor, nu-mi cere nici un efort. – Din it. costare.

costal
COSTÁL, -Ă, costali, -e, adj. Al coastei, care ține de coastă. – Din fr. costal.

costalgie
COSTALGÍE, costalgii, s.f. Nevralgie intercostală. – Din fr. costalgie.

costarican
COSTARICÁN, -Ă, costaricani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Locuitor al statului Costa Rica. 2. Adj. Care aparține statului Costa Rica, care se referă la acesta sau la populația lui. – Costa Rica (n. pr.) + suf. -an.

costator
COSTĂTÓR, -OÁRE, costători, -oare, adj. (Înv.) Costisitor. – Costa + suf. -ător.

costeliv
COSTELÍV, -Ă, costelivi, -e, adj. 1. (Despre ființe) Slab, uscățiv (încât i se văd coastele). 2. (Despre nuci) Al cărei miez se desface cu greutate din coajă. 3. Fig. (Rar) Arid, sec, sărac. – Din bg. kosteliv.

costie
CÓSTIE, costii, s.f. (Reg.) Coastă de deal. – Coastă + suf. -ie.

costier
COSTIÉR, -Ă, costieri, -e, adj. În (sau din) regiunea coastei (3), în legătură cu țărmul marin. ♢ Navă costieră = navă care face curse de-a lungul coastelor. – Din fr. costière.

costisi
COSTISÍ, pers. 3 costisește, vb. IV. Intranz. (Înv.) A costa (1). – Costa + suf. -isi.

costisitor
COSTISITÓR, -OÁRE, costisitori, -oare, adj. Care costă mulți bani; scump. – Costisi + suf. -tor.

costis
COSTÍȘ, -Ă, costiși, -e, adj., s.f. 1. Adj. (Adesea adverbial) înclinat, aplecat pe o coastă; pieziș, oblic, strâmb. 2. S.f. Coastă de deal; povârniș, pantă. – Coastă + suf. -iș.

costisoara
COSTIȘOÁRĂ, costișoare, s.f. (Rar) Costiță. – Coastă + suf. -ișoară.

costita
COSTÍȚĂ, costițe, s.f. Diminutiv al lui coastă(1). ♦ Produs de mezelărie din carne de porc din regiunea mijlocie a coastelor, obținut prin sărare și afumare; costișoară. – Coastă + suf. -iță.

costoroaba
COSTOROÁBĂ s.f. v. cosoroabă.

costotom
COSTOTÓM, costotome, s.n. Instrument chirurgical pentru tăierea coastelor. – Din fr. costotome.

costras
CÓSTRĂȘ, costrăși, s.m. (Pop.) Biban. – Din scr. kostreš.

costrei
COSTRÉI, costrei, s.m. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu rizom târâtor și cu flori purpurii (Echinochloa crus-gallii). ♢ Costrei mare = plantă erbacee din familia gramineelor, cu rizom puternic și cu spiculețe roșcate, cea mai dăunătoare buruiană din culturile agricole (Sorghum halepense). – Cf. bg. k o š t r j a v a.

costum
COSTÚM, costume, s.n. 1. Îmbrăcăminte bărbătească compusă din haină și pantaloni (și din vestă). ♦ Îmbrăcăminte femeiască compusă din fustă și jachetă; taior. 2. (Cu determinări) Fel de îmbrăcăminte la anumite ocazii. 3. (Cu determinări) Fel de îmbrăcăminte caracteristică unui popor, unei regiuni, unei epoci etc.; port. – Din fr. costume.

costuma
COSTUMÁ, costumez, vb. I. Refl. A se îmbrăca cu un costum special pentru bal mascat, pentru ieșirea în scenă etc. – Din fr. costumer.

costumare
COSTUMÁRE, costumări, s.f. Acțiunea de a se costuma și rezultatul ei. – V. costuma.

costumat
COSTUMÁT, -Ă, costumați, -te, adj. Îmbrăcat cu un costum special (la bal, pe scenă etc.). ♢ Bal costumat = bal la care participanții poartă costume originale (fără să fie mascați). – V. costuma.

costumatie
COSTUMÁȚIE, costumații, s.f. Îmbrăcăminte specială pentru o piesă de teatru, un bal mascat etc.; fel de a se îmbrăca într-o asemenea împrejurare. [Var.: costumațiúne s.f.] – Costuma + suf. -ație.

costumatiune
COSTUMAȚIÚNE s.f. v. costumație.

costumier
COSTUMIÉR, -Ă, costumieri, -e, s.m. și f. Persoană care are în păstrare costumele actorilor unui teatru sau ale unui studio cinematografic. [Pr.: -mi-er] – Din fr. costumier.

cos
COȘ^1, coșuri, s.n. 1. Obiect de diferite forme, făcut dintr-o împletitură de nuiele, de papură, de rafie etc., cu sau fără toarte, care servește la transportarea sau la depozitarea unor obiecte; coșarcă. ♢ Expr. A arunca (sau a da) la coș = a arunca un lucru nefolositor sau lipsit de valoare. ♦ Conținutul unui coș^1 (1). 2. Unealtă de pescuit de formă ovală, cilindrică etc., făcută din împletitură de nuiele sau de mlajă și folosită la prinderea peștilor mici. 3. (La jocul de baschet) Cerc metalic fixat perpendicular pe un panou de lemn și prevăzut cu o plasă fără fund prin care trebuie să fie trecută mingea pentru a se marca un punct; punct marcat în acest fel. 4. Parte din instalația unei mori mici, în formă de ladă cu gura largă și fără fund, în care se toarnă grăunțele de măcinat. ♦ Pâlnie în formă de piramidă la mașina de treierat, în care se bagă snopii. ♦ Lada teascului în care se strivesc boabele, semințele etc. 5. Împletitură de nuiele care se așază ca o ladă pe fundul carului, înlocuind loitrele și codârla când se transportă lucruri mărunte. 6. Acoperământ de piele sau de pânză al unei trăsuri, care se poate ridica sau strânge. 7. (Anat.; în sintagma) Coșul pieptului = cavitate toracică; torace. ♢ Expr. (Reg.) A fi rupt (sau fript) în coș = a fi foarte flămând. A fi tare în coș = a fi sănătos, zdravăn. 8. Canal îngust, izolat sau făcut în zid și trecut prin acoperișul unei case, prin care iese fumul de la sobă, de la vatră etc.; horn, hogeac. ♦ Conductă verticală folosită la evacuarea gazelor de ardere dintr-o instalație de încălzire cu focar. – Din sl. košĩ.

COȘ^2, coșuri, s.n. Bubuliță purulentă care se formează pe față sau pe corp ca urmare a unei leziuni sau a unei inflamații a glandelor sebacee. – [Pl. și: (m.) coși] – Lat. cossus.

cosar
COȘÁR^1, coșare, s.n. Îngrăditură de nuiele pentru adăpostirea vacilor, a oilor etc. ♦ Construcție cu pereți din împletitură de nuiele pentru păstrarea porumbului și a altor produse agricole; pătul. – Din bg., scr. košara.

COȘÁR^2, coșari, s.m. 1. Persoană care curăță coșurile^1 (8) și sobele de funingine; hornar. 2. Persoană care face coșuri^1 (1, 5). – Coș^1 + suf. -ar.

cosarca
COȘÁRCĂ, coșărci, s.f. (Reg.) Coș^1 – Coșar^1 + suf. -că.

cosaveraj
COȘAVERÁJ, coșaveraje, s.n. Raportul dintre punctele marcate și cele primite la jocul de baschet. – Din coș^1 (după golaveraj).

cosarcuta
COȘĂRCÚȚĂ, coșărcuțe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui coșarcă. – Coșarcă + suf. -uță.

cosarit
COȘĂRÍT s.n. Impozit care se plătea pentru fiecare coș^1 (8), adică pentru fiecare locuință. – Coș^1 + suf. -ărit.

coscana
COȘCÁNĂ, coșcane, s.f. (Reg.) Rădăcină și partea tulpinii rămasă la suprafață după ce s-a tăiat stuful. – Et. nec.

cosciug
COȘCIÚG, coșciuge, s.n. 1. Sicriu. 2. (Reg.) Coșniță de papură în patru colțuri. [Var.: cosciúg s.n.] – Din sl. kovŭčegŭ (după coș^1).

coscodan
COȘCODÁN, coșcodani, s.m. Specie de maimuță cu coada foarte lungă (Cercopithecus). ♦ Fig. Om urât ca o maimuță. – Din ucr. kočkodan.

coscogea
COȘCOGEÁ adj. invar. (Fam.) (Foarte) mare; coșcogeamite. – Din tc. koskoca. Cf. bg. koskodža.

coscogeamite
COȘCOGEÁMITE adj. invar. (Fam.) Coșcogea. [Var.: (reg.) coșcogéme adj.invar.] – Din bg. koskoddzamiti.

coscogeme
COȘCOGÉME adj. invar. (Fam.) Coșcogea. V. coșcogeamite.

coscov
CÓȘCOV, -Ă, coșcovi, -e, adj., s.f. 1. Adj. (Despre pereți) Coșcovit. 2. S.f. (Reg.) Loc gol, mai ales în malurile apelor, pe sub rădăcini, unde se ascund și unde trăiesc peștii și racii. 3. S.f. Nămol vegetal amestecat cu bucăți de rădăcini de stuf și papură, care formează uneori mici insule plutitoare la suprafața apelor; cocioc. – Cf. rus. k o č k o v a t y j „cu ridicături, deluros, bolovănos”.

coscoveala
COȘCOVEÁLĂ, coșcoveli, s.f. Parte cojită (dintr-un perete); coșcovitură. – Coșcovi + suf. -eală.

coscovi
COȘCOVÍ, pers. 3. coșcovește, vb. IV. Refl. (Despre tencuiala sau varul de pe pereți, despre furnirul de pe mobilă etc.) A se ridica, a se dezlipi și a se plesni din cauza căldurii, a umezelii etc., a se coji, a se scoroji. – Din coșcov.

coscovit
COȘCOVÍT, -Ă, coșcoviți, -te, adj. (Despre pereți, tencuieli, mobilă etc.) Cojit, scorojit. – V. coșcovi.

coscovitura
COȘCOVITÚRĂ, coșcovituri, s.f. (Rar) Coșcoveală. – Coșcovi + suf. -tură.

cosenila
COȘENÍLĂ, coșenile, s.f. Insectă exotică din Mexic, care atacă o specie de smochin și din care se extrage cârmâzul (Coccus cacti); cârmâz. – Din fr. cochenille.

cosgheter
COȘGHÉTER, coșgheteri, s.m. Jucător de baschet care înscrie cele mai multe coșuri (3) într-o etapă, într-un campionat. – Din coș (după golgheter).

cosi
COȘÍ, coșesc, vb. IV. Refl. (Reg.; despre piele) A se bășica, a se umfla în urma unei lovituri. ♢ Expr. (Tranz.) A coși în bătaie (pe cineva) = a bate zdravăn (pe cineva). – Din coș^2.

cosmaga
COȘMÁGĂ, coșmăgi, s.f. (Reg.) Colibă de scânduri; baracă. – Et. nec.

cosmar
COȘMÁR, coșmaruri, s.n. Vis urât, cu senzații de apăsare și de înăbușire. ♦ Fig. Grijă apăsătoare, obsedantă. – Din fr. cauchemar.

cosmaresc
COȘMARÉSC, -EÁSCĂ, coșmarești, adj. (Livr.) De coșmar. – După fr. cauchemardesque.

cosmelie
COȘMELÍE, coșmelii, s.f. (Reg.) Casă veche, mică și dărăpănată. [Var.: cușmelíe s.f.] – Et. nec.

cosnita
CÓȘNIȚĂ, coșnițe, s.f. 1. Coș^1 mic de nuiele sau de papură, folosit la târguieli. ♢ Expr. Bani de (sau pentru) coșniță = sumă destinată târguielilor (zilnice) pentru procurarea alimentelor. 2. Stup făcut din papură, paie, nuiele etc. – Din sl. košĩnica.

cosolina
COȘOLÍNĂ s.f. (Reg.; cu sens colectiv) Cereale cosite de verzi și date ca nutreț la vite. – Din ucr. košelyna.

costereata
COȘTEREÁȚĂ, coșterețe, s.f. (Reg.) Coteț. – Et. nec.

costoroaba
COȘTOROÁBĂ, coștoroabe, s.f. (Reg.) Cocioabă. – Contaminare între coștereață și cocioabă.

cosulet
COȘULÉȚ, coșulețe, s.n. Diminutiv al lui coș^1 (1). – Coș^1 + suf. -uleț.

cot
CÓT, (I 1) coate și (I 2, 3, 4) coturi, s.n., (II) coți, s.m. I. S.n. 1. (Anat.; la om) Partea exterioară a articulației dintre humerus și cubitus, care unește brațul cu antebrațul. ♢ Loc. adv. Cot la cot = alături; împreună. ♢ Expr. A da din coate = a) a-și face loc împingând pe alții; b) a lupta (fără scrupule) pentru a ieși dintr-o încurcătură, pentru a obține o situație. A lega cot la cot = a lega (pe cineva) cu mâinile la spate (alături de altul). A-și da coate (sau cu cotul) = a-și face semne (cu cotul); a coti (2). A băga mâinile până-n (sau până la) coate = a fura mult și fără jenă. (Fam.) A-i arăta (sau a-i întoarce) cuiva cotul = a refuza pe cineva în mod batjocoritor; a nu lua în seamă, a trata cu indiferență. Mă doare-n cot! = puțin îmi pasă! ♦ Compus: coate-goale s.m. invar. = (depr.) om sărac. ♦ Parte a mânecii care acoperă cotul (I 1). ♦ (La cal) Parte ieșită în afara articulației de la mijlocul picioarelor de dinapoi. 2. Loc. porțiune unde un drum, o vale etc. își schimbă brusc direcția; cotitură, întorsătură. ♦ Meandră (a unei ape curgătoare). 3. Tub curbat în forma unui arc de cerc, folosit pentru a face legătura între două conducte cu direcții diferite. 4. (Reg.) Colț, unghi, ungher. II. S.m. Veche unitate de măsură pentru lungimi egală cu 0,664 metri (în Muntenia) sau cu 0,637 metri (în Moldova), care reprezenta distanța de la cot (I 1) până la încheietura palmei; p. ext. măsură considerată, subiectiv, mare sau mică, după împrejurări. ♢ Expr. A scoate (sau a-i ieși cuiva) limba de-un cot, se zice când cineva face un efort (fizic) peste măsură de mare. ♦ Bucată de material textil măsurată cu această unitate de măsură. ♦ (Reg.) Vergea de lemn sau de metal pentru măsurarea lungimii. – Lat. cubitus.

cota
COTÁ, cotez, vb. I. Tranz. 1. A însemna, a marca, a numerota potrivit unei anumite ordini. 2. A stabili cursul acțiunilor, titlurilor de creanță etc. (la bursă). ♦ A introduce efecte la bursă. ♦ Intranz. (Despre titluri, acțiuni, hârtii) A avea o anumită valoare, un anumit curs la bursă. 3. Fig. A aprecia, a prețui, a evalua, a considera. 4. A înscrie, pe un desen tehnic, prin linii și cifre, dimensiunile obiectului reprezentat. – Din fr. coter.

cotangenta
COTANGÉNTĂ, cotangente, s.f. Funcție trigonometrică a unui unghi, egală cu tangenta trigonometrică a unghiului complemantar. – Din fr. contangente.

cotar
COTÁR, cotari, s.m. 1. Persoană care măsoară cu cotul (II) dimensiunile butoaielor pentru a le calcula capacitatea. 2. (Înv.) Slujbaș însărcinat să supravegheze măsurătorile cu cotul (II) ale mărfurilor vândute sau cu verificarea lungimii reglementare a cotului. 3. (La pl.) Larvă a unor fluturi, cu mers caracteristic. – Cot + suf. -ar.

cotare
COTÁRE, cotări, s.f. Acțiunea de a cota și rezultatul ei; apreciere, prețuire, considerare. – V. cota.

cotarla
COTÁRLĂ, cotarle, s.f. (Reg.) Câine prost și jigărit; javră, potaie. – Et. nec.

cota
CÓTĂ, cote, s.f. 1. Parte cu care cineva contribuie la formarea unui fond, la o cheltuială comună etc.; parte care îi revine cuiva în urma unei repartizări, a unei împărțeli etc. ♢ (Ec.) Cota bursei = a) nivelul cursului la bursă; b) lista valorilor cotate la bursă. ♦ Parte dintr-un tot căreia i se dă o anumită destinație sau care este supusă unui anumit regim; p. ext. raport sau număr abstract care reprezintă această parte. 2. (ieșit din uz) Contribuție obligatorie pe care statul o impunea producătorilor și care consta în predarea unor cantități de produse dinainte stabilite la termenele și prețurile fixate de stat. ♢ Cotă de întreținere = sumă de bani cu care fiecare dintre colocatari contribuie la cheltuielile comune de întreținere a imobilului respectiv. 3. (Concr.) Loc pe un teren, corespunzător unei altitudini marcate pe o hartă; nivel la care se află un loc, o construcție etc. ♢ Cota apelor = nivelul unei ape curgătoare. 4. Fiecare dintre valorile numerice ale dimensiunilor unui obiect reprezentat prin desen. 5. Ansamblu de semne, simboluri, cifre, litere care indică locul unor cărți, al unor documente etc. într-o bibliotecă, într-un inventar etc. – Din fr. cote.

cotari
COTĂRÍ, cotăresc, vb. IV. Tranz. A măsura cu cotul (II) dimensiunile unui butoi pentru a-i calcula capacitatea. – Cot + suf. -ări.

cotarit
COTĂRÍT^1, cotărituri, s.n. Faptul de a cotări. – V. cotări.

COTĂRÍT^2, cotărituri, s.n. Meseria cotarului. – Cotar + suf. -it.

COTĂRÍT^3, cotărituri, s.n. (Înv.) Dare impusă negustorilor care vindeau marfă cu cotul (II). – Cot + suf. -ărit.

cotarita
COTĂRÍȚĂ, cotărițe, s.f. (Reg.) Coș de nuiele de diferite forme. – Din scr. kotarica.

cotangan
COTÂNGÁN, cotângani, s.m. (Reg.) Băiat între 14 și 17 ani; băiețandru. – Cf. magh. k a t á n g.

cotcodac
COTCODÁC interj. Cuvânt care imită strigătul scos de găini (după ce au ouat). – Onomatopee.

cotcodaceala
COTCODĂCEÁLĂ, cotcodăceli, s.f. Strigătul scos de găini (după ce au ouat sau când se sperie). – Cotcodăci + suf. -eală.

cotcodaci
COTCODĂCÍ, cotcodăcesc, vb. IV. 1. Intranz. (Despre găini; la pers. 3) A scoate sunetele caracteristice speciei (după ce au ouat); a cotcorozi. 2. Intranz. și tranz. Fig. (Despre oameni) A vorbi fără rost; a trăncăni, a pălăvrăgi. – Din cotcodac.

cotcodacire
COTCODĂCÍRE, cotcodăciri, s.f. Acțiunea de a cotcodăci. – V. cotcodăci.

cotcodacit
COTCODĂCÍT, cotcodăcituri, s.n. Faptul de a cotcodăci. – V. cotcodăci.

cotcorozi
COTCOROZÍ, pers. 3 cotcorozește, vb. IV. Intranz. (Reg.) A cotcodăci (1). – Formație onomatopeică.

coteata
COTEÁȚĂ s.f. v. coteț.

cotecior
COTECIÓR, cotecioare, s.n. (Rar) Diminutiv al lui coteț. – Coteț + suf. -ior.

cotei
COTÉI, cotei, s.m. Câine de talie mică, cu picioarele scurte. – Din sl. kotelĩ.

coteica
COTEÍCĂ, coteici, s.f. Cățea mică. – Cotei + suf. -că.

coteicuta
COTEICÚȚĂ, coteicuțe, s.f. Diminutiv al lui coteică. – Coteică + suf. -uță.

coteli
COTELÍ vb. IV v. cotili.

coteneata
COTENEÁȚĂ, cotenețe, s.f. (Pop.) Coteț mic. [Var.: cotineáță s.f.] – Probabil contaminare între coteț și chichineață.

coterie
COTERÍE, coterii, s.f. Grup restrâns de persoane care urmăresc scopuri ascunse, egoiste și care urzesc intrigi și alte acțiuni reprobabile; gașcă, clică. – Din fr. coterie.

cotet
COTÉȚ, cotețe, s.n. Adăpost pentru păsări, porci sau câini, făcut din scânduri sau din zid. ♢ Expr. (Ir.) A pune (pe cineva) la coteț = a pune (pe cineva) la îngrășat, a îndopa. ♦ Fig. Închisoare. 2. Capcană pentru prins pește în iazurile acoperite cu stuf, făcută din nuiele împletite cu papură și prevăzută cu o deschidere îngustă întoarsă înăuntru, astfel încât peștele, odată intrat în ea, să nu mai poată ieși. [Var.: coteáță s.f.] – Din sl. kotĩcĩ.

coti
COTÍ, cotesc, vb. IV. 1. Intranz. (Despre râuri, drumuri etc.) A schimba direcția, a face un cot (I 2); (despre ființe sau vehicule) a face o cotitură, a părăsi drumul drept; a cârmi. ♦ Tranz. (Neobișnuit) A îndrepta în altă direcție. ♦ Tranz. A conduce pe cineva pe un drum întortocheat. 2. Tranz. (Rar) A atinge, a lovi cu cotul (I 1) pentru a-și face loc. ♦ Refl. recipr. A-și face semn (reciproc) cu cotul. – Din cot.

cotidala
COTIDÁLĂ, cotidale, adj. (Geogr.; în sintagma) Linie cotidală = curbă care unește punctele de pe suprafața mărilor și oceanelor în care mareele au loc la aceeași oră. – Din engl. cotidal.

cotidian
COTIDIÁN, -Ă, cotidiani, -e, adj., (2) cotidiene, s.n. 1. Adj. De fiecare zi; zilnic. 2. S.n. Gazetă care apare zilnic. [Pr.: -di-an] – Din fr. quotidien, lat. quotidianus.

cotigar
COTIGÁR^1, cotigare, s.n. Căruță joasă și lungă cu care se transportă poveri. [Var.: cotiugár s.n] – Contaminare între cotigă și car.

COTIGÁR^2, cotigari, s.m. Persoană care are o cotigă sau cară cu cotiga. [Var.: cotiugár s.m.] – Cotigă + suf. -ar.

cotiga
COTÍGĂ, cotigi, s.f. 1. Căruță mică folosită la transportarea încărcăturilor ușoare. ♦ Car mare cu pereții metalici, întregi, folosit la transportul gunoaielor. 2. Fiecare dintre cele două roți, de mărime inegală, legate între ele printr-o osie, pe care se reazemă grindeiul plugului; teleagă, rotilă, [Var.: cotiúgă s.f.] – Din ucr. kotyha.

cotigi
COTIGÍ, cotigesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A schimba direcția; a coti. ♢ Expr. (Rar) A nu mai avea încotro cotigi = a se afla într-o situație fără ieșire. – Din cotigă.

cotil
COTÍL, cotili, s.m. Cavitate osoasă în care se articulează un alt os. – Din fr. cotyle.

cotiledon
COTILEDÓN, cotiledoane, s.n. 1. Frunză a embrionului plantelor cu semințe care servește la hrănirea plantei imediat după încolțire. 2. (Anat.) Fiecare dintre cei doi lobi ai placentei. – Din fr. cotylédone.

cotiledonat
COTILEDONÁT, -Ă, cotiledonați, -te, adj. (Despre plante) Care are unul, două sau mai multe cotiledoane (1). ♦ (Substantivat, f. pl.) Nume generic dat plantelor care au cotiledoane. – Din fr. cotylédoné.

cotili
COTILÍ, cotilesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A umbla prin locuri întortocheate, cu multe cotituri. ♦ A căuta cu de-amănuntul; a cotrobăi, a scotoci. [Var.: cotelí vb. IV] – Din scr. kotiljati (se).

cotilion
COTILIÓN, cotilioane, s.n. Dans de bal cu ritm de marș sau de cadril, cu figuri și cu scene mimice foarte variate; melodie după care se executa acest dans. [Pr.: -li-on] – Din fr. cotillon.

cotilosaurian
COTILOSAURIÁN, cotilosaurieni, s.m. (La pl.) Ordin de reptile fosile înrudite cu stegocefalii; (și la sg.) animal din acest ordin. [Pr.: -sa-u-ri-an] – Din germ. Kotilosaurier.

cotineata
COTINEÁȚĂ s.f. v. coteneață.

cotire
COTÍRE, cotiri, s.f. Acțiunea de a coti. – V. coti.

cotis
COTÍȘ, (1) adv., (2) cotișe, s.n. 1. Adv. Întortocheat, în zigzag. 2. S.n. (Rar) Loc cotit. – Cot + suf. -iș.

cotisor
COTIȘÓR, cotișoare, s.n. (Rar) Diminutiv al lui cot. – Cot + suf. -ișor.

cotit
COTÍT, -Ă, cotiți, -te, adj. (Despre râuri, drumuri etc.) Care face ocoluri sau are cotituri; sinuos, întortocheat. – V. coti.

cotitate
COTITÁTE s.f. Valoare la care se ridică partea fiecăruia dintr-un întreg. – Din fr. quotité.

cotitura
COTITÚRĂ, cotituri, s.f. 1. Cot (I 2). 2. Fig. Transformare calitativă esențială, salt produs în desfășurarea unei acțiuni, a unui eveniment etc. 3. (Rar) Ascunziș. 4. (Pop.) Golf^2. – Coti + suf. -tură.

cotiugar
COTIUGÁR^1 s.m. v. cotigar^2.

COTIUGÁR^2 s.n. v. cotigar^1.

cotiuga
COTIÚGĂ s.f. v. cotigă.

cotiza
COTIZÁ, cotizez, vb. I. 1. Intranz. A plăti o cotizație. 2. Refl. recipr. (Rar) A se uni pentru a participa la o cheltuială comună. – Din fr. cotiser.

cotizant
COTIZÁNT, -Ă, cotizanți, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care cotizează (1). – Din fr. cotisant.

cotizator
COTIZATÓR, -OÁRE, cotizatoare, s.n., cotizatori, -oare, s.m. și f. 1. S.n. Foaie, registru etc. în care se înscriu cotizațiile. 2. S.m. și f. Cotizant. – Cotiza + suf. -tor.

cotizatie
COTIZÁȚIE, cotizații, s.f. Sumă fixă plătită periodic de membrii unei asociații, ai unei organizații etc.; p. ext. contribuție bănească la o cheltuială comună. [Var.: cotizațiúne s.f.] – Din fr. cotisation.

cotizatiune
COTIZAȚIÚNE s.f. v. cotizație.

cotlet
COTLÉT, cotlete, s.n. 1. Sortiment de carne, împreună cu osul, tăiată din partea superioară a coastelor; antricot. 2. (La pl.) Favoriți. – Din fr. côtelette.

cotlon
COTLÓN, cotloane, s.n. 1. Loc ferit, neumblat; ascunzătoare, ascunziș. ♦ (Reg.) Scobitură în malul unui râu, sub nivelul apei. 2. Construcție de zid, suport solid de fier sau înjghebare simplă de pietre, în care se face loc și pe care se așază cazanul la fiert. 3. Firidă făcută în zid, sub cuptorul vetrei țărănești. ♢ Expr. A sta (sau a zăcea) pe cotlon = a pierde vremea; a lenevi, a trândăvi. ♦ (Rar) Adâncitură făcută în zid; firidă, ocniță. – Din magh. katlan.

cotlonas
COTLONÁȘ, cotlonașe, s.n. (Rar) Diminutiv al lui cotlon. – Cotlon + suf. -aș.

cotnari
COTNÁRI s.n. Denumire dată vinului produs în podgoria Cotnari. – Din Cotnari (n. pr.).

cotoc
COTÓC, cotoci, s.m. (Pop.) Cotoi. – Cf. c o t o i.

cotoi
COTÓI, cotoi, s.m. Masculul pisicii; motan, cotoc. – Probabil din *cot(< sl. kotŭ „pisică”) + suf. -oi.

cotolan
COTOLÁN, cotolane, s.n. (Reg.) Știulete de porumb. – Et. nec.

coton
COTÓN s.n. (Franțuzism) (Fir de) bumbac. – Din fr. coton.

cotonizare
COTONIZÁRE s.f. Operație prin care se dizolvă substanțele de legătură din tulpinile de in sau de cânepă în vederea obținerii fibrelor. – După fr. cotonisation.

cotonog
COTONÓG, -OÁGĂ, cotonogi, -oage, adj. (Adesea substantivat) Bolnav de picioare, șchiop; p. ext. lipsit de o mână sau de un picior. – Din ucr. kuternoha.

cotonogeala
COTONOGEÁLĂ, cotonogeli, s.f. (Fam.) Bătaie zdravănă. – Cotonogi + suf. -eală.

cotonogi
COTONOGÍ, cotonogésc, vb. IV. 1. Tranz. (Fam.) A bate zdravăn pe cineva; a-i rupe picioarele. 2. Intranz. (Rar) A se îmbolnăvi de picioare; a șchiopăta. ♦ (Despre animale) A ologi. – Din cotonog.

cotor
COTÓR, (1, 2) cotoare, s.n., (3) cotori, s.m. 1. S.n. Tulpină, lujer (la legume și la plante erbacee) care susține frunzele, fructul sau florile. ♦ Partea de jos a unei tulpini. Cotorul viței. ♦ Cocean (3). ♦ Rest nefolositor dintr-un obiect uzat. ♦ (Fam.) Mătură foarte uzată. 2. S.n. Parte, loc unde se leagă sau unde se cos foile unei cărți, ale unui registru, ale unui caiet etc. ♦ Parte a unui chitanțier, a unui bonier etc. rămasă după ce s-au rupt jumătățile detașabile ale foilor; partea fiecărei foi care rămâne în chitanțier, bonier etc. după predarea chitanței. 3. S.m. (La ființe; rar) Partea dinspre rădăcină a unei pene, a unei cozi sau a unui fir de păr. – Et. nec.

cotoroanta
COTOROÁNȚĂ, cotoroanțe, s.f. Femeie bătrână și rea; baborniță. ♦ (Pop.) Vrăjitoare. – Et. nec.

cotorosi
COTOROSÍ, cotorosésc, vb. IV. Refl. (Înv. și reg.) A se descotorosi. – Cf. bg. k u r t u l i s v a m.

cotosman
COTOȘMÁN, cotoșmani, s.m. (Pop.) Cotoi, motan (mare). – Et. nec.

cotreanta
COTREÁNȚĂ, cotrențe, s.f. (Reg.) Haină veche și ruptă; zdreanță. – Din magh. kotronez.

cotrentos
COTRENȚÓS, -OÁSĂ, cotrențoși, -oase, adj. (Reg.) Zdrențăros. – Cotreanță + suf. -os.

cotrobai
COTROBĂÍ, cotrobăiésc, vb. IV. Intranz. A căuta cu de-amănuntul răvășind lucrurile, a cerceta prin tot locul; a scotoci; a hojbăi. – Et. nec.

cotrobaiala
COTROBĂIÁLĂ, cotrobăieli, s.f. Faptul de a cotrobăi; scotocire. [Pr.: -bă-ia-] – Cotrobăi + suf. -eală.

cotrobait
COTROBĂÍT, cotrobăituri, s.n. Cotrobăială. [Pr.: -bă-it] – V. cotrobăi.

cotrog
COTRÓG, cotroage, s.n. (Reg.) Culcuș, adăpost. – Et. nec.

cotropi
COTROPÍ, cotropésc, vb. IV. Tranz. 1. A ocupa prin violență, a pune stăpânire pe un teritoriu străin în mod abuziv și brutal; a încălca, a invada. ♦ Refl. (Rar) A se nărui, a se prăbuși. 2. Fig. A acoperi, a cuprinde din toate părțile; a copleși. – Et. nec.

cotropire
COTROPÍRE, cotropiri, s.f. Acțiunea de a (se) cotropi; ocupare, încălcare, invadare prin violență. – V. cotropi.

cotropitor
COTROPITÓR, -OÁRE, cotropitori, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană, putere, stat) care cotropește; invadator, năvălitor. 2. Adj. Fig. Copleșitor; foarte mare, imens. – Cotropi + suf. -tor.

cotruta
COTRÚȚĂ, cotruțe, s.f. (Reg.) Vatră mică; parte sau colț din vatră; loc gol între cuptor și perete; adâncitură sub vatră. – Din magh. katrocz.

coturn
COTÚRN, coturni, s.m. Încălțăminte cu talpă groasă de lemn, pe care o purtau în antichitate actorii de tragedie ca să pară mai înalți. ♦ Fig. Simbol al tragedianului. – Din fr. cothurne, lat. cothurnus.

cotutela
COTUTÉLĂ, cotutele, s.f. Tutelă deținută de două sau de mai multe persoane. – Din fr. cotutelle.

cotutore
COTUTÓRE, -OÁRE, cotutori, -oare, s.m. și f. Persoană însărcinată de o autoritate judiciară să exercite funcția de tutore împreună cu altă persoană. – Din fr. cotuteur.

cotcar
COȚCÁR, coțcari, s.m. (Fam.) Șarlatan, pungaș. – Coțcă + suf. -ar.

cotca
CÓȚCĂ s.f. (Reg.) Coțcărie. ♢ Expr. A juca cuiva o coțcă = a înșela pe cineva. – Din scr. kocka „zar”.

cotcarie
COȚCĂRÍE, coțcării, s.f. (Fam.) Șarlatanie, pungășie. – Coțcar + suf. -ie.

cotofana
COȚOFÁNĂ, coțofene, s.f. Pasăre din familia corvidelor, de mărimea unui porumbel, cu coada lungă, cu penele de pe spate negre, lucioase, iar cu cele de pe piept și de pe partea inferioară a aripilor albe ( Pica pica). – Cf. ucr. k u c o h v o s t y p.

coulomb
COULÓMB, coulombi, s.m. Unitate de măsură pentru sarcina electrică, egală cu cantitatea de electricitate care traversează într-o secundă secțiunea unui conductor străbătut de un curent electric constant de 1 amper. [Pr.: culómb] – Din fr. coulomb.

coulombmetru
COULOMBMÉTRU, coulombmetre, s.n. Voltmetru pentru măsurarea sarcinii electrice care a trecut printr-un circuit electric de curent continuu. [Pr.: culombmétru] – Din fr. coulombmètre.

country
COUNTRY adj. (În sintagma) Muzică country = muzică din folclorul american, devenită stil în muzica ușoară contemporană. [Pr.: cántri] – Cuv. am.

covaci
COVÁCI, covaci, s.m. (Reg.) Fierar. – Din sl. kovačĩ.

covalent
COVALÉNT, -Ă, covalenți, -te, adj. (Despre elemente chimice) Care prezintă covalență. – Din germ. kovalent.

covalenta
COVALÉNȚĂ, covalențe, s.f. Legătură chimică realizată prin punerea în comun a unuia sau a mai multor electroni de către fiecare dintre atomii participanți. – Din germ. Kovalenz, fr. covalence.

covali
COVÁLI, covali, s.m. (Reg.) Fierar. – Din ucr. koval.

covarianta
COVARIÁNȚĂ, covarianțe, s.f. Covariație. [Pr.: -ri-an-] – Din engl. co-variance.

covariatie
COVARIÁȚIE, covariații, s.f. Variație simultană, reciproc condiționată; covarianță. [Pr.: -ri-a-] – Din engl. co-variation.

covata
COVÁTĂ, coveți, s.f. (Reg.) 1. Albie (1). 2. Ladă de scânduri în care curge făina la moară în timpul măcinatului. 3. Vas în care se încarcă materialul dezagregat în unele mine metalifere. – Din tc. kovata, kuvata.

covacie
COVĂCÍE, (2) covăcii, s.f. (Reg.) 1. Meseria covaciului; fierărie (2), covălie (1). 2. Atelierul covaciului; fierărie^1 (1), covălie (2). – Covaci + suf. -ie.

covalie
COVĂLÍE, covălii, s.f. (Reg.) 1. Covăcie (1). 2. Covăcie (2). – Covali + suf. -ie.

covaseala
COVĂSEÁLĂ, covăseli, s.f. (Pop.) Lapte prins sau covăsit, întrebuințat drept cuib pentru fermentarea laptelui dulce. – Covăsi + suf. -eală.

covasi
COVĂSÍ, covăsésc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A acri laptele dulce cu ajutorul unui cuib de smântână sau de covăseală. – Din bg. kvasja, scr. kvasiti.

covasit
COVĂSÍT adj. n. (În sintagma) Lapte covăsit = lapte închegat și înăcrit cu ajutorul unui cuib de smântână sau de covăseală. – V. covăsi.

covasnean
COVĂSNEÁN, -Ă, covăsneni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul sau județul Covasna. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul sau județul Covasna. – Covasna (n. pr.) + suf. -ean.

covasneanca
COVĂSNEÁNCĂ, covăsnence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul sau județul Covasna. ♦ Locuitoare din municipiul sau județul Covasna. – Covăsnean + suf. -că.

covatica
COVĂȚÍCĂ, covățele, s.f. Diminutiv al lui covată. – Covată + suf. -ică.

covarsi
COVÂRȘÍ, covârșésc, vb. IV. Tranz. A depăși, a întrece (cu mult) în măsură, în număr, în forță etc.; p. ext. a copleși, a învinge. – Et. nec.

covarsitor
COVÂRȘITÓR, -OÁRE, covârșitori, -oare, adj. Care covârșește; copleșitoare; p. ext. foarte mare, dominant, extraordinar. – Covârși + suf. -tor.

covelina
COVELÍNĂ s.f. Sulfura naturală de cupru, metalică, moale, de culoare albastră-violet, frecventă în zonele de alterare a zăcămintelor cuprifere. – Din fr. covelline, it. covellina.

coverca
COVERCĂ s.f. v. covergă.

covercot
CÓVERCOT, covercoturi, s.n. Stofă fină de lână, cu țesătura deasă, folosită la confecționarea pardesielor, hainelor, taioarelor etc. – Din engl. cover-coat.

coverga
COVÉRGĂ, covergi, s.f. (Reg.) 1. Coviltir. ♦ Acoperământ de frunze, de crengi, de rogojini etc. care servește ca adăpost împotriva soarelui, a ploii etc. 2. Nuia încovoiată. ♦ Fiecare dintre sârmele care alcătuiesc scheletul umbrelei. [Var.: covércă s.f.] – Din bg. kuverki.

coverta
COVÉRTĂ, coverte, s.f. Puntea superioară a unei nave; punte de manevră. – Din it. coverta. Cf. ngr. k u v é r t a.

coviltir
COVILTÍR, coviltire, s.n. Acoperiș la căruță făcut dintr-un schelet de nuiele curbate peste care se întind rogojini sau pânză groasă. – Et. nec.

covit
COVÍȚ interj. (Reg.) Guiț. – Onomatopee

covita
COVIȚÁ, pers. 3 covíță, vb. I. Intranz. (Reg.) A guița. – Din. coviț

covor
COVÓR, covoare, s.n. Țesătură groasă de lână, de bumbac etc. (cu figuri și desene de diferite culori), folosită pentru împodobirea încăperilor. – Din rus. kovior, ucr. kover.

covoras
COVORÁȘ, covorașe, s.n. Diminutiv al lui covor. – Covor + suf. -aș.

covrig
COVRÍG, covrigi, s.m. Produs alimentar în formă de inel, de opt etc., preparat din făină de grâu (și presărat cu sare, susan, mac etc.). ♢ Expr. A se face covrig = a se încovriga, a se încolăci. A scoate (sau a ajunge, a ieși) la covrigi = a face să devină (sau a deveni) foarte sărac. – Din bg. kovrig.

covrigar
COVRIGÁR, covrigari, s.m. Persoană care face sau vinde covrigi. – Covrig + suf. -ar.

covrigarie
COVRIGĂRÍE, covrigării, s.f. Loc unde se fac și se vând covrigi. – Covrig + suf. -ărie.

covrigel
COVRIGÉL, covrigei, s.m. Diminutiv al lui covrig. – Covrig + suf. -el.

covrigi
COVRIGÍ, covrigésc, vb. IV. Refl. (Rar) A se încovriga. – Din covrig.

covru
CÓVRU, covruri, s.n. (Reg.) Vizuină, bârlog, cotlon. – Cf. rus. k r o v.

cowboy
COW-BOY s.m. Îngrijitor de vite din fermele americane (din vestul Statelor Unite ale Americii). [Pr.: cáu-boi] – Cuv. engl.

coxal
COXÁL, -Ă, coxali, -e, adj. Care aparține coapsei, referitor la coapsă. ♢ Os coxal = fiecare dintre cele două oase de formă plată care formează scheletul șoldului; os iliac. – Din fr. coxal.

coxalgie
COXALGÍE s.f. 1. Tuberculoză a articulației șoldului. 2. Durere localizată în articulația șoldului. – Din fr. coxalgie.

coxartroza
COXARTRÓZĂ, coxartroze, s.f. (Med.) Artroză coxofemurală (degenerativă). – Din fr. coxarthrose.

coxa
CÓXĂ, coxe, s.f. 1. (Anat.) Coapsă. 2. (Zool.) Unul dintre segmentele picioarelor la artropode. – Din lat. coxa.

coxita
COXÍTĂ, coxite, s.f. (Med.) Infecție a osului coxal; spec. coxalgie (1). – Din fr. coxite.

coxofemural
COXOFEMURÁL, -Ă, coxofemurali, -e, adj. (Anat., despre articulații) Care face legătura între femur și șold. – Din fr. coxo-fémoral.

coxopatie
COXOPATÍE, coxopatii, s.f. (Med.) Denumire generică pentru bolile șoldului. – Din fr. coxopathie.

coz
COZ adv. (Reg.; după adjective ca frumoasă, mândră) Din cale-afară, extrem de..., foarte. Frumoasă coz. – Din tc. koz.

cozerie
COZERÍE, cozerii, s.f. (Livr.) Convorbire familiară, intimă, ușoară și plăcută. ♦ Expunere simplă, fără pretenție. – Din fr. causerie.

cozeur
COZEUR, cozeuri, s.m. Persoană care vorbește cu ușurință, știind să întrețină o conversație plăcută. [Pr.: cozör] – Din fr. causeur.

cozonac
COZONÁC, cozonaci, s.m. Prăjitură făcută din aluat dospit, frământat cu ouă, lapte, unt, zahăr și ingrediente. – Cf. bg. k u z u n a k.

cozondraci
COZONDRÁCI s.m. pl. (Fam.) Bretele pentru susținut pantalonii; pochești. – Din germ. Hosenträger.

cozoroc
COZORÓC, cozoroace, s.n. Partea dinainte a chipiului sau șepcii, în formă de semicerc, care umbrește și protejează fața. (Pl. și: cozorocuri] – Din rus. kozyriok.

crab
CRAB, crabi, s.m. Nume dat mai multor specii de animale crustacee marine, cu zece picioare, cu abdomenul scurt și îndoit sub cefalotoracele mare și turtit; mai cunoscută este o specie din Marea Neagră, cu carnea foarte gustoasă (Carcinus moenas). – Din fr. crabe.

crabot
CRABÓT, craboți, s.m. (Tehn.) Fiecare dintre proeminențele frontale ale unui manșon sau ale unui disc, prin intermediul cărora se poate realiza antrenarea în mișcarea de rotație a doi arbori. – Din fr. crabot.

crac
CRAC^1 interj. Cuvânt care imită un zgomot sec (în urma unei rupturi, spărturi). – Onomatopee. Cf. fr. c r a c.

CRAC^2, craci, s.m. (Pop.) 1. Piciorul omului de la coapsă până la călcâi. ♦ Fiecare dintre cele două părți ale pantalonilor, ale ițarilor, ale salopetei, ale treningului etc. 2. Crăcană (I 1). 3. Creangă, ramură, cracă. 4. Ramificație a unui deal; picior de deal sau de munte. 5. Ramificație a unei ape curgătoare. – Din bg. krak.

craca
CRACÁ, crachéz, vb. I. Tranz. A descompune prin cracare o substanță organică. – Din fr. craquer.

cracaj
CRACÁJ, cracaje, s.n. Cracare. – Din fr. craquage.

cracare
CRACÁRE, cracări, s.f. Procedeu industrial de descompunere, la temperaturi și presiuni înalte, a unui compus organic în molecule mai simple, folosit mai ales în industria petrolieră; cracaj. – V. craca.

cracauer
CRACÁUER s.n. sg. Varietate de salam semiafumat, preparat din carne de bovine, de porc și din slănină. [Pr.: -ca-uer] – Din germ. Krakauer.

craca
CRÁCĂ, crăci, s.f. Ramură (mai groasă) a unui copac; creangă. ♢ Expr. A-și tăia craca de sub picioare = a-și pune în primejdie situația printr-o acțiune necugetată. – Din crac^2.

cracoviac
CRACOVIÁC, cracoviace, s.n. Dans popular polonez, cu ritm vioi, cu pași săriți; melodie după care se execută acest dans; cracoviană. [Pr.: -vi-ac] – Din pol. krakowiak.

cracoviana
CRACOVIÁNĂ, cracoviene, s.f. Cracoviac. [Pr.: – vi-a-] – Din fr. cracovienne.

crah
CRAH, crahuri, s.n. Criză acută a vieții economice, manifestată îndeosebi prin scăderea foarte mare a cursului acțiunilor la bursă. – Din germ. Krach, fr. krach.

crai
CRAI, crai, s.m. 1. (Astăzi poetic sau în basme) Împărat, rege, domnitor. ♢ (Cei trei) crai de la răsărit = magi. ♢ Compus: crai-nou = luna în prima ei fază, când are forma unei seceri subțiri; lună-nouă. 2. Bărbat ușuratic, care se ține de chefuri, de aventuri amoroase etc.; craidon. ♢ Crai de curte veche = haimana, pungaș, derbedeu, desfrânat. – Din sl. kralĩ.

craidon
CRAIDÓN, craidoni, s.m. (Înv.) Crai (2). – Crai + don [Juan].

crailac
CRAILẤC, crailâcuri, s.n. Atitudine, comportare, faptă, viață de crai (2). – Crai + suf. -lâc.

crainic
CRÁINIC, -Ă, crainici, -ce, subst. 1. S.m. (Înv.) Persoană care anunța mulțimii poruncile suveranului sau ale autorităților; vestitor. 2. S.m. și f. Persoană care citește informațiile, comunicările, știrile oficiale etc., anunță programul la o stație de radio, de televiziune sau la o manifestație; spicher. 3. S.m. (Reg.) Hăitaș, gonaci (la vânătoare). – Din ucr. krajnik.

craiovean
CRAIOVEÁN, -Ă, craioveni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul Craiova. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Craiova. – Craiova (n.pr.) + suf. -ean.

craioveanca
CRAIOVEÁNCĂ, craiovence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Craiova. ♦ Locuitoare din municipiul Craiova. – Craiovean + suf. -că.

crama
CRÁMĂ, crame, s.f. Clădire la o vie, unde se tescuiesc strugurii, se prepară vinul și se depozitează uneltele de lucru. ♦ Local în care se consumă băuturi alcoolice, preparate culinare etc. într-un cadru rustic. – Cf. scr. k r a m a.

crampa
CRÁMPĂ, crampe, s.f. 1. Contracție involuntară, prelungită și dureroasă a unui mușchi sau a unui grup muscular; colică. ♢ Crampa scriitorului = crampă a musculaturii antebrațului și a mâinii, care intervine în timpul scrierii; grafospasm. ♦ (La pl.) Dureri acute în stomac. 2. Unealtă de oțel cu un cioc ascuțit, fixată într-o coadă de lemn, cu ajutorul căreia se taie rocile de duritate mică și mijlocie din abataj. – Din fr. crampe.

crampon
CRAMPÓN, crampoane, s.n. 1. Piron de oțel cu secțiune pătrată, cu care se fixează pe traverse șinele de cale ferată. 2. Bucată mică de talpă groasă, de cauciuc sau de material plastic care se aplică pe talpa unor bocanci de sport, pentru a asigura stabilitatea jucătorilor pe teren. 3. Rădăcină adventivă a unei plante agățătoare, prin care aceasta se prinde de copaci, de ziduri etc. – Din fr. crampon.

crampona
CRAMPONÁ, cramponéz, vb. I. Refl. A se agăța cu desperare de ceva sau de cineva; fig. a se ține morțiș, scai de ceva sau de cineva, a nu voi să renunțe, a se strădui din toate puterile să păstreze ceva. – Din fr. cramponner.

cramponaj
CRAMPONÁJ, cramponaje, s.n. Utilizare a crampoanelor (2); fixare cu crampoanele (2). – Din fr. cramponnage.

cramponare
CRAMPONÁRE s.f. Faptul de a se crampona. – V. crampona.

cranial
CRANIÁL, -Ă, craniali, -e, adj. Care se referă la poziția unui organ comparativ cu craniul. Segmentul cranial al intestinului. [Pr.: -ni-al] – Din germ. kranial.

cranian
CRANIÁN, -Ă, cranieni, -e, adj. Care ține de craniu, privitor la craniu. [Pr.: -ni-an] – Din fr. crânien.

craniat
CRANIÁT, craniate, s.n. (La pl.) Subîncrengătură de animale vertebrate care au craniu; (și la sg.) animal din această subîncrengătură. [Pr.: -ni-at] – Din engl. craniata.

cranilogie
CRANILOGÍE s.f. v. craniologie.

craniolog
CRANIOLÓG, -Ă, craniologi, -ge, s.m. și f. (Med.) Specialist în craniologie. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. crâniologue.

craniologic
CRANIOLÓGIC, -Ă, craniologici, -ce, adj. (Med.) De craniologie, al craniologiei. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. crâniologique.

craniologie
CRANIOLOGÍE s.f. Parte a antropologiei și a osteologiei care se ocupă cu studiul formei și al dimensiunilor craniului. [Pr.: -ni-o-. – Var.: cranilogíe, cranologíe s.f.] – Din fr. craniologie.

craniometric
CRANIOMÉTRIC, -Ă, craniometrici, -ce, adj. (Med.) De craniometrie, al craniometriei. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. crâniométrique.

craniometrie
CRANIOMETRÍE s.f. Parte a antropometriei care se ocupă cu măsurarea dimensiunilor craniului și a indicilor cranieni. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. craniométrie.

craniometru
CRANIOMÉTRU, craniometre, s.n. Instrument asemănător unui compas, cu care se măsoară dimensiunile craniului. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. craniomètre.

craniotom
CRANIOTÓM, craniotome, s.n. Instrument chirurgical cu ajutorul căruia se sparg oasele craniului la făt atunci când acesta nu poate fi expulzat. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. craniotome.

craniotomie
CRANIOTOMÍE, craniotomii, s.f. Tăietură chirurgicală a craniului făcută cu craniotomul. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. craniotomie.

craniu
CRÁNIU, cranii, s.n. Ansamblul oaselor scheletului capului care adăpostește creierul la vertebrate; țeastă. ♦ Cap descărnat de om mort; hârcă. – Din lat. cranium. Cf. fr. c r â n e.

cranologie
CRANOLOGÍE s.f. v. craniologie.

crant
CRANȚ interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de un ronțăit. – Onomatopee.

crap
CRAP, crapi, s.m. Pește de apă dulce din familia ciprinidelor, cu solzii mari, argintii-ruginii, cu buza groasă și cu două perechi de mustăți pe falca superioară (Cyprinus carpio). – Din bg., scr. krap.

crapan
CRAPÁN, crapane, s.n. Dispozitiv pentru prinderea și ridicarea butoaielor sau baloturilor, format din patru lanțuri sau cabluri prinse cu câte un capăt de un inel, iar la capătul liber având cârlige. – Et. nec.

crapulos
CRAPULÓS, -OÁSĂ, crapuloși, -oase, adj. (Rar) Care este în decădere, în stare de mizerie morală; vicios, viciat. ♦ Hoțesc, tâlhăresc. – Din fr. crapuleux.

cras
CRAS, -Ă, crași, -se, adj. Care nu corespunde nici celor mai modeste exigențe; ale cărui caractere negative sunt sub orice limită; extrem (în sens rău); grosolan, nerușinat. – Din fr. crasse.

crater
CRÁTER, cratere, s.n. 1. Deschizătură în formă de pâlnie la un vulcan, prin care țâșnesc vapori, gaze, cenușă etc. și se revarsă lava. 2. Gaură în formă de pâlnie făcută de un meteorit pe suprafața pământului. ♢ Crater lunar = adâncitură rotundă de pe suprafața lunii, a cărei formare poate fi pusă pe seama unei activități vulcanice sau a unui bombardament meteoritic; circ lunar. 3. Vas antic mare, cu gura largă și cu două mânere, care servea la masă pentru amestecarea vinului cu apa. [Acc. și: cratér] – Din fr. cratère.

crateriform
CRATERIFÓRM, -Ă, crateriformi, -e, adj. (Livr.) Care are forma craterului unui vulcan. – Din fr. cratériforme.

cratima
CRÁTIMĂ, cratime, s.f. Semn grafic (-) folosit pentru a lega două sau mai multe cuvinte care se pronunță împreună, pentru a despărți cuvintele în silabe etc.; liniuță de unire. – Din ngr. krátima.

cratita
CRÁTIȚĂ, cratițe, s.f. Vas de bucătărie din tablă smălțuită, din aluminiu, din pământ etc., de formă rotundă, de obicei cu marginea de sus răsfrântă, cu două toarte, care servește pentru fiert sau prăjit mâncarea. ♦ Conținutul acestui vas. – Et. nec.

cratogen
CRATOGÉN, cratogene, s.n. 1. Regiune întinsă din scoarța pământului care într-o anumită perioadă nu a suferit mișcări de cutare, ci numai mișcări lente de ridicare sau de coborâre. 2. Platformă. – Din fr. cratogène.

craul
CRÁUL s.n. Stil de înot în care înotătorul stă cu fața în jos, în poziție orizontală, mișcând alternativ brațele, concomitent cu o forfecare în plan vertical a picioarelor, iar capul iese din apă în mod ritmic, pentru respirație, la dreapta sau la stânga. – Din engl., fr. crawl.

craulist
CRAULÍST, -Ă, crauliști, -ste, s.m. și f. Sportiv care înoată în stil craul. – Craul + suf. -ist.

craun
CRÁUN adv. (Reg.; în expr.) A umbla craun = a umbla fără rost, haimana. – Et. nec.

cravasa
CRAVAȘÁ, cravașéz, vb. I. Tranz. A lovi, a biciui cu cravașa. – Din fr. cravacher.

cravasare
CRAVAȘÁRE, cravașări, s.f. Acțiunea de a cravașa; biciuire. – V. cravașa.

cravasa
CRAVÁȘĂ, cravașe, s.f. Vargă elastică din piele sau îmbrăcată în piele, folosită la călărie pentru îndemnarea calului la mers, alergat etc.; biciușcă (1). – Din fr. cravache.

cravata
CRAVÁTĂ, cravate, s.f. Accesoriu al îmbrăcămintei (bărbătești), constând dintr-o fâșie îngustă de stofă, de mătase etc. care se înnoadă la gât și ale cărei capete sunt de obicei lăsate să atârne pe piept. ♢ (Ieșit din uz) Cravată roșie (sau de pionier) = bucată de țesătură de culoare roșie, de formă triunghiulară pe care o purtau la gât pionierii. – Din fr. cravate.

cravatier
CRAVATIÉR, cravatieri, s.m. (Rar) Meseriaș care confecționează cravate; vânzător de cravate. [Pr.: -ti-er] – Din fr. cravatier.

craza
CRÁZĂ, craze, s.f. Fuziune a vocalei (sau silabei) inițiale a unui cuvânt cu vocala (sau silaba) finală a cuvântului precedent. – Din fr. crase.

cracan
CRĂCÁN s.n. v. crăcană.

cracana
CRĂCÁNĂ, crăcane, s.f. I. 1. Cracă ramificată în formă de V; lemn sau alt obiect desfăcut la un capăt în două sau în mai multe brațe; fiecare ramificație a unui obiect bifurcat; crac^2. 2. Prăjină provenită dintr-o ramură de copac bifurcată la un capăt, folosită pentru a sprijini crengile prea încărcate de fructe, cumpăna fântânii etc. 3. Pirostrie. ♦ Unealtă făcută din trei prăjini împreunate la capătul de sus și așezate în formă de piramidă, de care se atârnă căldarea deasupra focului. II. Varietate de struguri cu boabe mari, albe sau negre; varietate de vin din astfel de struguri. [Var.: crăcán s.n.] – Cracă + suf. -ană.

cracana
CRĂCĂNÁ, crăcănéz, vb. I. Refl. și tranz. A(-și) desface picioarele în lături. ♦ Refl. (Despre picioare) A se întinde în lături; a se rășchira, a se crăci. – Din crăcană.

cracanat
CRĂCĂNÁT, -Ă, crăcănați, -te, adj. (la pl.; despre picioare). Depărtat unul de altul, întins în lături (și curbat în afară); desfăcut, rășchirat; (despre oameni și animale) cu picioarele depărtate și curbate în afară; crăcit. – V. crăcăna.

cracanuta
CRĂCĂNÚȚĂ, crăcănuțe, s.f. Diminutiv al lui crăcană. – Crăcană + suf. -uță.

craci
CRĂCÍ, crăcésc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) crăcăna. – Din crac^2.

cracimar
CRĂCIMÁR s.m. v. cârciumar.

cracit
CRĂCÍT, -Ă, crăciți, -te, adj. (Despre oameni) Crăcănat; (despre obiecte) bifurcat. – V. crăci.

craciun
CRĂCIÚN, crăciunuri, s.n. Sărbătoare creștină care celebrează, la 25 decembrie, nașterea lui Cristos. ♦ Moș Crăciun = personaj legendar despre care copiii mici cred că aduce daruri pentru pomul de iarnă. – Probabil lat. creatio, -onis „naștere”.

craculita
CRĂCULÍȚĂ, crăculițe, s.f. Crăcuță. – Cracă + suf. -uliță.

cracusor
CRĂCUȘÓR, crăcușori, s.m. Diminutiv al lui crac. – Crac + suf. -ușor.

cracuta
CRĂCÚȚĂ, crăcuțe, s.f. Diminutiv al lui cracă; crăculiță. – Cracă + suf. -uță.

craiasa
CRĂIÁSĂ, crăiese; s.f. (Poetic sau în basme) Împărăteasă, regină, zână. [Pr.: cră-ia-] – Crai + suf. -easă.

craie
CRĂÍE, crăii, s.f. (Poetic sau în basme) Țară peste care domnește un crai (1); regat, împărăție, crăime (2). – Crai + suf. -ie.

craielici
CRĂIELÍCI, crăielici, s.m. (Bot.; reg.) Verigel (Orobanche caryophyllacea). – Din scr. krajlic „crăișor”.

craiesc
CRĂIÉSC, -IÁSCĂ, crăiești, adj. (Poetic sau în basme) Care ține de crai (1), privitor la crai; regesc, împărătesc. – Crai + suf. -esc.

craieste
CRĂIÉȘTE adv. (Poetic sau în basme) Ca un crai (1); regește, împărătește. – Crai + suf. -ește.

craime
CRĂÍME, (rar) crăimi, s.f. (Poetic sau în basme) 1. Mulțime de crai (1). 2. Crăie. – Crai + suf. -ime.

craisor
CRĂIȘÓR, crăișori, s.m. Diminutiv al lui crai (1); fiu de crai, de prinț. [Pr.: cră-i-] – Crai + suf. -ișor.

craitar
CRĂIȚÁR s.m. v. creițar.

craita
CRĂÍȚĂ, crăițe, s.f. I. 1. Nume dat la două specii de plante erbacee din familia compozitelor, cu tulpina puternică și ramificată, cu frunze opuse, penat-divizate și cu flori galbene-portocalii, cu miros pătrunzător; vâzdoagă, ocheșele (Tagetes erecta și patula). 2. Varietate de ciupercă comestibilă, a cărei pălărie este purpurie pe deasupra, iar pe dedesubt galbenă-aurie. II. (La pl., art.) Dans popular românesc cu mișcare vioaie, răspândit în Oltenia; melodie după care se execută acest dans. III. (Rar; la jocul de cărți) Damă. [Var.: creíță s.f.] – Crai + suf. -iță.

crantani
CRĂNȚĂNÍ, crănțănésc, vb. IV. Intranz. 1. A face zgomot, rozând cu dinții ceva uscat sau tare; a ronțăi. 2. (Despre foarfece) A produce un zgomot caracteristic atunci când cele două lame se izbesc între ele. – Cranț + suf. -ăni.

crapa
CRĂPÁ, crăp, vb. I. 1. Intranz. și refl. (Despre obiecte) A se desface (în mod brusc) în mai multe bucăți; a plesni din cauza gerului, a unei lovituri etc.; a se sparge. ♢ Expr. Unde dai și unde crapă, se spune atunci când se obțin cu totul alte rezultate decât cele scontate. Crapă lemnele (sau pietrele) de ger sau (e un) ger de crapă lemnele (sau pietrele) = e un ger strașnic, e foarte frig. 2. Tranz. A sparge, a desface, a despica. ♢ Expr. A crăpa capul cuiva = a omorî pe cineva printr-o lovitură (în cap). A-i crăpa (sau a-i plesni) cuiva capul (de durere) = a-l durea pe cineva foarte tare capul. 3. Intranz. și refl. (Despre lucruri elastice) A se rupe (fiind prea tare întins), a plesni; (despre piele) a deveni aspru, cu crăpături. ♢ Expr. A-i crăpa (sau plesni) cuiva obrazul de rușine = a-i fi foarte rușine, a nu mai putea de rușine. A-i crăpa buza (sau măseaua) după ceva = a avea mare nevoie de ceva. 4. Tranz. A întredeschide. ♢ Expr. (Refl.) A se crăpa de ziuă sau a se crăpa zorii = a se face ziuă, a se lumina. 5. Intranz. (Ir.; despre animale și oameni) A muri. ♢ Expr. A crăpa de frig (sau de sete, de necaz etc.) = a-i fi cuiva foarte frig (sau foarte sete, necaz etc.). 6. Intranz. (Peior.) A mânca foarte mult, cu lăcomie (ca un animal). – Lat. crepare.

crapat
CRĂPÁT^1 s.n. Faptul de a (se) crăpa. ♢ Expr. Crăpatul zilei (sau de ziuă) = ivirea zorilor, zorii zilei. ♦ Spargerea unei membrane din stomacul vitelor, urmată uneori de moartea animalului. – V. crăpa.

CRĂPÁT^2, -Ă, crăpați, -te, adj. 1. Cu crăpături; plesnit. 2. Întredeschis. 3. (Ir.) Mort. – V. crăpa.

crapacios
CRĂPĂCIÓS, -OÁSĂ, crăpăcioși, -oase, adj. (Pop.) Plin de crăpături. – Crăpa + suf. -ăcios.

crapat
CRẮPĂT s.n. (Reg.) Arșiță, dogoare. – Crăpa + suf. -ăt.

crapatura
CRĂPĂTÚRĂ, crăpături, s.f. 1. Deschizătură; plesnitură; spărtură, fisură. 2. Spațiu îngust, între o ușă, o fereastră etc. (întredeschisă) și tocul respectiv; întredeschise. – Lat. crepatura.

crapaturica
CRĂPĂTURÍCĂ, crăpăturici, s.f. (Rar) Diminutiv al lui crăpătură. – Crăpătură + suf. -ică.

crapcean
CRĂPCEÁN, crăpceni, s.m. Diminutiv al lui crap; crap mic, crăpuștean. – Din crap.

crapelnita
CRĂPÉLNIȚĂ s.f. (Fam.; depr.) Mâncare. – Crăpa + suf. -elniță.

crapustean
CRĂPUȘTEÁN, crăpușteni, s.m. Crăpcean. – Din crap.

craticioara
CRĂTICIOÁRĂ, crăticioare, s.f. Diminutiv al lui cratiță. – Cratiță + suf. -ioară.

cracneala
CRÂCNEÁLĂ, crâcneli, s.f. Crâcnire. – Crâcni + suf. -eală.

cracni
CRÂCNÍ, crâcnésc, vb. IV. Intranz. (Mai ales în construcții negative) A protesta prin vorbe, fără prea multă vehemență, a murmura cuvinte de protest, a se împotrivi cu vorba. [Var.: cârcní vb. IV] – Cârc + suf. -ni.

cracnire
CRÂCNÍRE, crâcniri, s.f. Acțiunea de a crâcni și rezultatul ei; crâcneală. – V. crâcni.

crampei
CRÂMPÉI, crâmpeie, s.n. Parte ruptă, desprinsă sau rămasă din ceva; bucată, porțiune, fărâmă. ♦ (Despre fraze, gânduri etc.) Fragment, frântură. – Cf. sl. k r o n p u „mic”.

crampeias
CRÂMPEIÁȘ, crâmpeiașe, s.n. (Rar) Diminutiv al lui crâmpei. [Pr.: -pe-iaș] – Crâmpei + suf. -aș.

crampeiat
CRÂMPEIÁT, -Ă, crâmpeiați, -te, adj. (Neobișnuit) Făcut crâmpeie; fragmentat, fărâmițat. [Pr.: -pe-iat] – Crâmpei + suf. -at.

crampita
CRẤMPIȚĂ, crâmpițe, s.f. (Reg.) Încurcătură a firelor din urzeală; fig. piedică, obstacol. – Cf. c r â m p e i.

cramposie
CRÂMPOȘÍE s.f. (Reg.) Soi de viță de vie autohton, cu struguri albi-verzui sau ruginii cu boaba rotundă; vin făcut din acești struguri. – Et. nec.

crampoti
CRÂMPOȚÍ, crâmpoțésc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A tăia, a rupe, a sfâșia în bucăți inegale; a ciopârți. ♦ A mânca fără rânduială, de ici de colo, câte puțin. – Din crâmpot (puțin folosit, „bucată”, et. nec).

crancen
CRẤNCEN, -Ă, crânceni, -e, adj. Cumplit, îngrozitor, înverșunat, aprig, crud, violent, nemilos; crâncenit. – Et. nec.

crancena
CRÂNCENÁ, crâncenéz, vb. I. Refl. (Reg.) A se încrâncena. – Din crâncen.

crancenie
CRÂNCENÍE, crâncenii, s.f. (Înv.) Cruzime, asprime. – Crâncen + suf. -ie.

crancenit
CRÂNCENÍT, -Ă, crânceniți, -te, adj. (Rar) Crâncen. – Crâncen + suf. -it.

crang
CRÂNG, crânguri, s.n. 1. Pădurice de arbori tineri și de lăstari. ♦ Loc acoperit cu arbuști sau cu tufe; tufăriș, desiș. 2. (Rar; în sintagma) Crângul cerului = bolta cerească, firmament. – Din sl. krongu.

crangulet
CRÂNGULÉȚ, crângulețe, s.n. Diminutiv al lui crâng; crângușor. – Crâng + suf. -uleț.

crangusor
CRÂNGUȘÓR, crângușoare, s.n. Crânguleț. – Crâng + suf. -ușor.

crasnic
CRẤSNIC^1, crâsnice, s.n. Unealtă de pescuit alcătuită dintr-o plasă (în formă de sac) legată la colțuri de capetele curbate și încrucișate a două nuiele și fixată de o prăjină lungă; halău^1. – Cf. bg. k r ă s t n i k.

CRẤSNIC^2, crâsnici, s.m. (Reg.) Paracliser, țârcovnic. – Cf. bg. k r ă s t n i k.

crastel
CRÂSTÉL s.m. v. cristei.

crasca
CRÂȘCÁ, crâșc, vb. I. Intranz. 1. (Reg.) A scrâșni din dinți de ciudă, de mânie etc. 2. (Despre zăpada înghețată) A scârțâi, a trosni (sub picioare). – Formație onomatopeică.

crascare
CRÂȘCÁRE, crâșcări, s.f. Acțiunea de a crâșca și rezultatul ei. ♦ Fig. Nemulțumire, durere; nenorocire. – V. crâșca.

crasmar
CRÂȘMÁR s.m. v. cârciumar.

crasma
CRẤȘMĂ s.f. v. cârciumă.

crasmareasa
CRÂȘMĂREÁSĂ s.f. v. cârciumăreasă.

crasmarita
CRÂȘMĂRÍȚĂ s.f. v. cârciumăriță.

crasmulita
CRÂȘMULÍȚĂ, crâșmulițe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui crâșmă; crâșmușoară, crâșmuță. – Crâșmă + suf. -uliță.

crasmusoara
CRÂȘMUȘOÁRĂ, crâșmușoare, s.f. Crâșmuliță. – Crâșmă + suf. -ușoară.

crasmuta
CRÂȘMÚȚĂ, crâșmuțe, s.f. (Reg.) Crâșmuliță. – Crâșmă + suf. -uță.

crasni
CRÂȘNÍ vb. IV v. scrâșni.

crea
CREÁ, creez, vb. I. Tranz. 1. A face ceva ce nu exista înainte; a întemeia, a produce, a înființa; a organiza. ♦ A inventa, a născoci; a concepe, a compune o operă literară, o bucată muzicală etc. 2. A pregăti, a instrui pe cineva, a forma pentru o carieră sau pentru o misiune. 3. (Teatru, în expr.) A crea un rol = a da viață unui personaj, a interpreta cu pricepere și originalitate un rol dintr-o piesă de teatru, un film etc. [Prez. ind. pers. 1 pl. creăm, ger. creând] – Din fr. créer, lat. creare.

creanga
CREÁNGĂ, crengi, s.f. 1. Ramură a unui copac; cracă. ♦ Expr. (Adverbial) A umbla creangă (sau creanga) = a umbla fără rost, ca o haimana. 2. Fig. (Înv.). Ramificație a unei familii de oameni. – Din bg. granka.

creanta
CREÁNȚĂ, creanțe, s.f. Dreptul creditorului de a pretinde de la debitor să dea, să facă sau să nu facă ceva; (concr.) act care stabilește acest drept. [Pr.: cre-an-] – Din fr. créance.

creantier
CREANȚIÉR^1, creanțiere, s.n. Registru în care se ține evidența creanțelor. [Pr.: cre-an-ți-er] – Creanță + suf. -ier.

CREANȚIÉR^2, -Ă, creanțieri, -e, s.m. și f. (Rar) Creditor. [Pr.: cre-an-ți-er]. – Din fr. créancier.

creare
CREÁRE, creări, s.f. Acțiunea de a crea; întemeiere, înființare; inventare. [Pr.: cre-a-] – V. crea.

creasta
CREÁSTĂ, creste, s.f. 1. Excrescență cărnoasă, de obicei roșie și dințată, sau moț de pene pe care le au la cap unele păsări. ♢ Compus: creasta-cocoșului = a) plantă erbacee cu frunze ovale, cu flori roșii sau galbene, reunite la vârful tulpinii în formă de creastă ondulată (Celosia cristala); b) numele a două specii de ferigi cu sporii dispuși pe fața interioară a frunzelor (Polystichum braunii și lobatum); c) numele unei ciuperci mari, comestibile, cu tulpina cărnoasă, groasă, foarte ramificată (Clavaria flava). ♦ (Anat.) Proeminență osoasă. 2. Partea cea mai de sus a unui munte, a unei case, a unui copac, a unui val de apă etc. 3. Coamă de acoperiș. 4. (În sintagma) Creasta de taluz = linia de intersecție dintre fața unui taluz și suprafața terenului natural sau a platformei unui rambleu. – Lat. crista.

creatina
CREATÍNĂ s.f. Substanță proteică extrasă din țesutul muscular, cu acțiune tonică, digestivă și musculară. [Pr.: cre-a] – Din fr. créatine.

creatinemie
CREATINEMÍE, creatinemii, s.f. (Fiziol.) Prezență a creatinei în sânge; cantitate de creatină prezentă în sânge. [Pr.: cre-a-] – Din fr. créatinémie.

creatinina
CREATINÍNĂ s.f. Derivat al creatinei, care se găsește în sânge și în urină. [Pr.: cre-a-] – Din fr. créatinine.

creatinurie
CREATINURÍE, creatinurii, s.f. (Fiziol.) Prezență a creatinei în urină; cantitate de creatină prezentă în urină. [Pr.: cre-a-] – Din fr. créatinurie.

creativ
CREATÍV, -Ă, creativi, -e, adj. (Livr.) Creator (1). [Pr.: cre-a-] – Din fr. créatif.

creativitate
CREATIVITÁTE, creativități, s.f. Însușirea de a fi creator; putere creatoare. [Pr.: cre-a-] – Din fr. créativité.

creator
CREATÓR, -OÁRE, creatori, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care creează, care fundează ceva. 2. S.m. (În concepțiile religioase) Dumnezeu. [Pr.: -cre-a-] – Din fr. créateur, lat. creator.

creatura
CREATÚRĂ, creaturi, s.f. (Adesea peior.) Ființă vie, făptură; om, individ. [Pr.: -cre-a-] – Din fr. créature, lat. creatura.

creatie
CREÁȚIE, creații, s.f. Acțiunea de a crea opere artistice, științifice etc.; (concr.) produs (valoros) al muncii creatoare, operă creată. ♦ Interpretare (cu măiestrie) a unui rol într-o piesă de teatru, într-un film. [Pr.: cre-a-. – Var.: (înv.) creațiúne s.f.] – Din fr. création, lat. creatio, -onis.

creationism
CREAȚIONÍSM s.n. Concepție teologică potrivit căreia sufletul fiecărui individ provine, prin creație nemijlocită, de la Dumnezeu, afirmându-se astfel că sufletul este un principiu deosebit de trup. [Pr.: cre-a-ți-o-] – Din fr. créationisme.

creationist
CREAȚIONÍST, -Ă, creaționiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al creaționismului. [Pr.: cre-a-ți-o-] – Din fr. créationiste.

creatiune
CREAȚIÚNE s.f. v. creație.

crede
CRÉDE, cred, vb. III. 1. Tranz. A fi încredințat sau convins de un fapt, de existența sau de adevărul unui lucru. ♢ Expr. Cred și eu! = se înțelege de la sine, nu e de mirare. Ce (sau cum) crezi? se zice pentru a exprima o amenințare sau o afirmare sigură. 2. Intranz. A recunoaște dreptatea cuiva, a fi înțelegător față de durerea sau de suferința cuiva. ♢ Expr. A nu-i veni (cuiva) să creadă sau a nu-și crede ochilor (sau urechilor), exprimă mirarea față de un lucru de necrezut. 3. Tranz. A socoti, a fi de părere, a-și închipui, a i se părea. ♦ A considera pe cineva altfel decât este în realitate. ♦ Refl. A avea despre sine o părere exagerat de bună; a fi îngâmfat. 4. Intranz. A avea încredere deplină în cineva sau în ceva; a-și pune toată nădejdea în cineva sau în ceva. 5. Intranz. A admite existența lui Dumnezeu și a accepta dogmele bisericii; p. ext. a avea o anumită credință religioasă. – Lat. credere.

credent
CREDÉNȚ, credențuri, s.n. (Reg.) Bufet. – Din germ. Kredenz.

credibil
CREDÍBIL, -Ă, credibili, -e, adj. Care poate fi crezut; verosimil. – Din lat. credibilis, -e.

credibilitate
CREDIBILITÁTE s.f. Însușire a unui lucru de a putea fi crezut. – Din fr. crédibilité.

credincer
CREDINCÉR, credinceri, s.m. (Înv.) Om de încredere (la o curte domnească); slujbaș cu rang de boiernaș. – Credință + suf. -ar.

credincios
CREDINCIÓS, -OÁSĂ, credincioși, -oase, adj. (Adesea substantivat) 1. Care este demn de încredere, pe care te poți bizui; devotat, fidel unei persoane; nestrămutat, statornic față de un angajament, de o idee, de o cauză. 2. Care crede în existența lui Dumnezeu și se conformează practicilor religioase. – Credință + suf. -ios.

credinta
CREDÍNȚĂ, credințe, s.f. 1. Faptul de a crede în adevărul unui lucru; convingere, siguranță, certitudine. ♢ Profesiune de credință = declarație publică pe care o face cineva asupra principiilor sau convingerilor sale. 2. (Înv.) Încredere (pe care o inspiră cineva). ♢ Loc. adv. În credință = într-adevăr. ♢ Expr. A-și mânca credința = a se comporta astfel încât nu mai inspiră încredere. (Înv.) A bea (sau a lua, a sorbi) credință (sau credința) = a gusta din mâncărurile servite domnitorului pentru a-l încredința că nu sunt otrăvite. 3. Fidelitate, devotament, statornicie față de cineva sau de ceva. ♦ (Reg.) Logodnă. 4. Speranță, nădejde. 5. Convingere despre existența lui Dumnezeu; mărturisire a acestei convingeri prin respectarea prescripțiilor bisericești; religie, cult. – Lat. *credentia.

credinti
CREDINȚÍ, credințésc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) logodi. – Din credință.

credit
CRÉDIT, credite, s.n. 1. Relație (economică) bănească ce se stabilește între o persoană fizică sau juridică (creditor), care acordă un împrumut de bani sau care vinde mărfuri sau servicii pe datorie, și o altă persoană fizică sau juridică (debitor), care primește împrumutul sau cumpără pe datorie; împrumut acordat (cu titlu rambursabil și condiționat de obicei de plata unei dobânzi); creanța creditorului; obligația (bănească), datoria celui creditat; (concr.) valoarea, suma de bani pe care creditorul o cedează cu titlu rambursabil debitorului său. ♢ Scrisoare de credit = înscris care autorizează pe purtătorul său să primească un anumit credit. ♢ Expr. A da pe credit = a vinde fără a primi banii imediat (cu plata temporar amânată). A deschide (cuiva) un credit = a pune la dispoziția cuiva, cu respectarea formelor legale, un credit în limitele și în condițiile stabilite de mai înainte. A face (cuiva) un credit = a) a vinde (cuiva) marfă pe datorie; b) a acorda încredere cuiva, a aștepta cu încredere comportarea bună a cuiva. 2. Sector, sferă a circulației care cuprinde relațiile de credit (1). 3. Coloana din dreapta a unui cont, în care se înscriu reducerile (scăderile) de activ sau sporurile (creșterile) de pasiv. 4. Fig. Considerație, încredere, stimă, autoritate, influență, trecere de care se bucură cineva. – Din fr. crédit.

credita
CREDITÁ, creditéz, vb. I. Tranz. 1. A acorda sau a deschide cuiva un credit (1); a împrumuta pe cineva cu o sumă de bani; a vinde cuiva pe credit. 2. A face o înregistrare în creditul unui cont. – Din fr. créditer.

creditare
CREDITÁRE, creditări, s.f. Acțiunea de a credita și rezultatul ei. ♢ Creditarea taxelor vamale = amânarea efectuării plății taxelor vamale cu condiția prezentării de garanții și a plății unor dobânzi aferente. – V. credita.

creditor
CREDITÓR, -OÁRE, creditori, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Despre persoane fizice sau juridice) Care a creditat; (despre sume) care se înscrie în creditul unui cont. 2. S.m. și f. Titular al unui drept de creanță; persoană sau instituție care a acordat cuiva un credit (1). – Din fr. créditeur.

credo
CRÉDO s.n. invar. (Bis.) 1. Crez (2). 2. A treia parte a liturghiei catolice. – Din lat. credo.

credul
CREDÚL, -Ă, creduli, -e, adj. Care crede prea ușor, fără a cerceta mai de aproape, care se încrede lesne în cineva sau în ceva. – Din fr. crédule, lat. credulus.

credulitate
CREDULITÁTE s.f. Însușirea de a fi credul, tendința de a crede orice cu ușurință, fără a cerceta mai de aproape. – Din fr. crédulité, lat. credulitas, -atis.

creek
CREEK s.n. Curs de apă temporar în deșerturile sărate din Australia și din America de Sud. [Pr.: cric] – Cuv. engl.

creier
CRÉIER, creieri, s.m. 1. Partea cea mai importantă a sistemului nervos central la animale, organ al gândirii și al conștiinței la om, situat în cutia craniană și compus din trunchiul cerebral, creierul mic și emisferele cerebrale. ♢ Creierul mic = parte a creierului situată in regiunea posterioară și inferioară a craniului; cerebel. Creierul mare = parte a creierului situată în regiunea anterioară și superioară a craniului. 2. Fig. Minte, inteligență, judecată. ♦ Element care organizează și conduce o acțiune. 3. (În expr.) Creierii (sau creierul) munților = locurile cele mai înalte și mai greu accesibile ale munților. [Var.: (înv.) críer s.m.] – Lat. c(e)rebellum.

creieras
CREIERÁȘ, creierași, s.m. Creierul mic, cerebel. – creier + suf. -aș.

creion
CREIÓN, creioane, s.n. 1. Ustensilă pentru scris sau desenat, constituită dintr-o mină neagră sau colorată, protejată de un înveliș de obicei din lemn; bețișor făcut din argilă combinată cu diferite substanțe, cu care se poate desena în diferite culori. 2. Desen realizat în creion (1). 3. Fig. Mod de a scrie, de a compune; ușurința de a scrie, de a compune ceva (valoros). 4. Obiect în formă de creion (1) preparat din substanțe cosmetice, folosit ca fard. 5. (În sintagma) Creion luminos = dispozitiv electronic folosit pentru introducerea datelor și informațiilor în minicalculatoare. – Din fr. crayon.

creiona
CREIONÁ, creionéz, vb. I. Tranz. A executa cu creionul un desen indicând numai trăsăturile generale ale modelului; a schița. ♦ Fig. (În literatură) A schița un portret, un caracter etc. – Din fr. crayonner.

creionaj
CREIONÁJ, creionaje, s.n. Desen făcut cu creionul (1). – Din fr. crayonnage.

creionare
CREIONÁRE, creionări, s.f. Acțiunea de a creiona. – V. creiona.

creionas
CREIONÁȘ, creionașe, s.n. Diminutiv al lui creion. – Creion + suf. -aș.

creionist
CREIONÍST, -Ă, creioniști, -ste, s.m. și f. (Rar) Desenator în creion (1). – Din fr. crayonniste.

creitar
CREIȚÁR, creițari, s.m. Monedă mică de argint, mai târziu de aramă, care a circulat in sudul Germaniei, în Austro-Ungaria, în Transilvania si în Bucovina până la sfârșitul sec. XIX, valorând a suta parte dintr-un fiorin; p. gener. ban, gologan (de valoare neînsemnată). [Var.: crăițár, crițár s.m.] – Din magh. krajczár.

creita
CREÍȚĂ s.f. v. crăiță.

crem
CREM adj. invar. Alb-gălbui (de culoarea untului). – Din fr. crème.

cremaliera
CREMALIÉRĂ, cremaliere, s.f. Organ de mașină având forma unei bare dințate pe care se angrenează o roată cilindrică dințată, pentru a transforma o mișcare de rotație într-o mișcare de translație și invers. [Pr.: -li-e-] – Din fr. crémaillère.

crematoriu
CREMATÓRIU, -IE, crematorii, adj., s.n. 1. Adj. Care servește la ardere, la incinerare. 2. S.n. Clădire amenajată cu instalații speciale, destinată incinerării cadavrelor. ♦ Cuptor pentru arderea gunoaielor. – Din fr. crématoire.

crematiune
CREMAȚIÚNE, cremațiuni, s.f. Ardere, prefacere în cenușă; incinerare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. crémation, lat. crematio, -onis.

crema
CRÉMĂ, creme, s.f. 1. Preparat culinar de consistența unei paste, obținut din lapte, ouă și zahăr, cu adaos de cafea, ciocolată, vanilie etc., care se servește ca desert sau se adaugă ca ingredient la unele prăjituri. ♦ (Cu determinări) Lichior fin. 2. Produs obținut prin emulsionarea unor grăsimi, ceruri, gume etc. cu apă, uleiuri eterice și ingrediente, în vederea utilizării în tehnică, cosmetică sau medicină; alifie. ♦ Cremă de ghete = preparat asemănător cu o alifie, pentru uns și lustruit încălțămintea din piele. 3. Fig. Ceea ce este bun, de frunte, de calitate superioară. – Din fr. crème.

cremene
CRÉMENE, (rar) cremeni, s.f. 1. Varietate de rocă sedimentară silicioasă, alcătuită din calcedonie, opal și cuarț, care are proprietatea să producă scântei atunci când este lovită cu obiecte de oțel. 2. Bucățică de cremene (1) folosită la scăpărat cu amnarul. *Expr. Cât ai da în cremene = într-o clipă. 2. Bucățică de cremene (1) care înlocuia la armele vechi capsa de aprindere și care, lovită de cocoș, producea scântei și aprindea praful de pușcă. – Din bg. kremeni.

cremometru
CREMOMÉTRU, cremometre, s.n. Instrument cu ajutorul căruia se măsoară cantitatea de smântână sau de alte grăsimi care se găsesc în lapte. – Din fr. crémomètre.

cremona
CREMÓNĂ, cremone, s.f. Dispozitiv metalic folosit pentru închiderea unei ferestre sau a unei uși, construit din două vergele dispuse în prelungire și acționate cu ajutorul unui mâner. – Din fr. crémone.

cremos
CREMÓS, -OÁSĂ, cremoși, -oase, adj. Cu aspect de cremă, ca o cremă. – Cremă + suf. -os.

cremsnit
CRÉMȘNIT, cremșnituri, s.n. Prăjitură preparată din foi de aluat coapte între care se pune cremă de vanilie. – Din germ. Kremschnitte.

crenat
CRENÁT, -Ă, crenați, -te, adj. (Despre frunze) Cu marginile dințate. – Din fr. créné.

crenel
CRENÉL, creneluri, s.n. 1. Fiecare dintre deschizăturile înguste, făcute din loc în loc, în partea superioară a parapetului unui turn de apărare, a unui castel sau a unei cetăți medievale, prin care se aruncau proiectilele asupra inamicului. 2. Deschizătură îngustă în pereții unei cazemate, ai unui adăpost sau în parapetul unei tranșee, prin care se pot observa mișcările inamicului și se pot executa trageri cu armament automat portativ. – Din engl. crenel. Cf. fr. créneau.

crenela
CRENELÁ, creneléz, vb. I. Tranz. A face, a construi creneluri într-un zid. – Din fr. créneler.

crenelare
CRENELÁRE, crenelări, s.f. Acțiunea de a crenela. – V. crenela.

crenelat
CRENELÁT, -Ă, crenelați, -te, adj. (Despre un zid, o clădire etc.) Cu creneluri. – Din fr. crénelé.

crengaraie
CRENGĂRÁIE s.f. Crengărie. [Pr.: -ra-ie] – Creangă + suf. -ăraie.

crengarie
CRENGĂRÍE s.f. (Rar) Desiș sau mulțime de crengi; crengăraie. – Creangă + suf. -ărie.

crengos
CRENGÓS, -OÁSĂ, crengoși, -oase, adj. Cu multe crengi; rămuros; crenguros. – Creangă + suf. -os.

crengulita
CRENGULÍȚĂ, crengulițe, s.f. (Pop.) Crenguță. – Creangă + suf. -uliță.

crengurea
CRENGUREÁ, crengurele, s.f. (Rar) Crenguță. – Creangă + suf. -urea.

crenguros
CRENGURÓS, -OÁSĂ, crenguroși, -oase, adj. (Rar) Crengos. – Creangă + suf. -uros.

crenguta
CRENGÚȚĂ, crenguțe, s.f. Diminutiv al lui creangă; crenguliță, crengurea. – Creangă + suf. -uță.

crenobiologie
CRENOBIOLOGÍE s.f. Ramură a limnologiei care studiază organismele vii din izvoare (minerale). [Pr.: -bi-o-] – Din fr. crénobiologie.

crenologie
CRENOLOGÍE s.f. Studiu al apelor minerale terapeutice. – Din fr. crénologie.

crenoterapeut
CRENOTERAPEÚT, crenoterapeuți, s.m. Medic specialist în crenoterapie. [Pr.: -pe-ut] – Din fr. crénothérapeute.

crenoterapie
CRENOTERAPÍE s.f. Folosire a apelor minerale în scop terapeutic. – Din fr. crénothérapie.

crenvurst
CRÉNVURȘT, crenvurști, s.m. Produs alimentar în formă de cârnăcior, obținut din carne de vită și slănină tocate fin, introduse în intestine de oaie sau în material plastic și adesea prinse în pereche. – Din germ. Krenwürstchen.

creodonta
CREODÓNTĂ, creodonte, s.f. (La pl.) Subordin fosil de mamifere primitive carnivore, cu dentiția puțin specializată, cu membrele masive, prevăzute cu gheare; (și la sg.) mamifer din acest subordin. [Pr.: cre-o-] – Din fr. créodontes.

creofag
CREOFÁG, -Ă, creofagi, -ge, adj. Care se hrănește cu carne. [Pr.: cre-o-] – Din fr. créophage.

creofagie
CREOFAGÍE s.f. Obișnuință de a se hrăni cu carne. [Pr.: cre-o-] – Din fr. créophagie.

creol
CREÓL, -Ă, creoli, -e, subst. 1. S.m. și f. Persoană născută în America Latină sau în colonii, urmașă a coloniștilor spanioli, portughezi sau francezi. 2. S.f. Limbă amestecată rezultată din contactul spaniolei, portughezei sau francezei cu un idiom indigen din America Latină, din Indiile de vest etc. ♢ (Adjectival) Limba creolă din Haiti. [Pr.: cre-ol] – Din fr. créole.

creolina
CREOLÍNĂ s.f. Soluție obținută dintr-un amestec de crezoli și hidrocarburi aromatice, hidroxid de sodiu și apă, întrebuințată ca dezinfectant. [Pr.: cre-o] – Din fr. créoline.

creozot
CREOZÓT s.n. Lichid uleios, incolor sau gălbui, caustic, cu miros caracteristic, extras prin distilare din gudronul de lemn sau de cărbune, întrebuințat în industrie (la

creozota
CREOZOTÁ, creozotéz, vb. I. Tranz. A impregna lemnul cu creozot pentru a-i mări rezistența. [Pr.: cre-o-] – Din fr. créosoter.

creozotare
CREOZOTÁRE, creozotări, s.f. Acțiunea de a creozota. [Pr.: cre-o] – V. creozota.

creozotat
CREOZOTÁT, -Ă, creozotați, -te, adj. Care a fost impregnat cu creozot. [Pr.: cre-o-] – V. creozota.

crep
CREP, crepuri, s.n. 1. Cauciuc natural, de culoare albă-gălbuie, din care se fac tălpi pentru încălțăminte. 2. Țesătură subțire, încrețită, din fire de mătase sau de lână suprarăsucite. ♢ Crep satin = țesătură cu una dintre fețe mată și cu cealaltă lucioasă. ♦ Bucată dintr-o asemenea țesătură, de culoare neagră, care se poartă la braț, la rever sau la pălărie în semn de doliu. – Din fr. crêpe.

crepdesin
CREPDEȘÍN s.n. (Text) Crep (2). [Var.: crepdeșínă s.f.] – Din fr. crêpe de Chine.

crepdesina
CREPDEȘÍNĂ s.f. v. crepdeșin.

crepida
CREPÍDĂ, crepide, s.f. Încălțăminte în formă de sandale, purtată în antichitate de greci și de romani. – Din fr. crépide, lat. crepida.

crepitant
CREPITÁNT, -Ă, crepitanți, -te, adj. (Franțuzism) Care produce zgomote scurte și repetate; care pârâie, care trosnește. – Din fr. crépitant.

crepitatie
CREPITÁȚIE, crepitații, s.f. (Med.) Zgomot patologic repetat, produs de ciocnirea a două oase fracturate, de frecarea aerului când pătrunde în plămânii bolnavi etc. – Din fr. crépitation.

crepon
CREPÓN, crepoane, s.n. Țesătură de fire răsucite în așa fel încât să se obțină încrețituri neregulate și bobițe în relief. – Din fr. crépon.

creponat
CREPONÁT, -Ă, creponați, -te, adj. (Despre țesături, hârtie etc.) Asemănător cu creponul; încrețit. – Crepon + suf. -at.

creps
CREPS, crepsuri, s.n. (Înv.) Joc cu zaruri (originar din Anglia). – Din fr. creps.

crepuscul
CREPÚSCUL, crepuscule, s.n. 1. Sfârșit de zi; înserare, amurg. ♦ Fig. Declin, sfârșit. 2. Perioadă de timp înainte de răsăritul soarelui; auroră. 3. Lumină slabă, semiîntuneric. – Din fr. crépuscule, lat. crepusculum.

crepuscular
CREPUSCULÁR, -Ă, crepusculari, -e, adj. Care ține de crepuscul. ♦ Slab luminat, abia vizibil. – Din fr. crépusculaire.

crescator
CRESCĂTÓR, -OÁRE, crescători, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care crește. 2. S.m. și f. Persoană, întreprindere sau gospodărie care se ocupă cu creșterea animalelor. ♦ (Rar) Părinte adoptiv. – Crește + suf. -ător.

crescatorie
CRESCĂTORÍE, crescătorii, s.f. Loc. stabiliment special amenajat unde se cresc animale. – Crescător + suf. -ie.

crescand
CRESCẤND, -Ă, crescânzi, -de, adj. Care este în creștere. – V. crește.

crescendo
CRESCÉNDO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Crescând, sporind progresiv în intensitate. ♦ (Substantivat, n.) Creștere progresivă a intensității sunetelor produse de voce sau de instrumente muzicale. – Cuv. it.

crescut
CRESCÚT, -Ă, crescuți, -te, adj. 1. (Despre aluat) Care și-a mărit volumul prin dospire. 2. (Despre ființe) Ajuns la un oarecare stadiu de maturizare. 3. (Despre unele legume) Care a dat, în timpul conservării, lujeri, muguri. Ceapă crescută. – V. crește.

creson
CRESÓN s.n. Plantă erbacee legumicolă anuală din familia cruciferelor, cu flori albe mici, cultivată pentru frunzele ei întrebuințate ca salată sau condiment; hreniță (Lepidium sativum). – Din fr. cresson.

cresta
CRESTÁ, crestéz, vb. I. 1. Tranz. A face tăieturi pe o suprafață sau pe marginea unui obiect; a efectua crestături prin așchiere, deformare plastică etc.; a tăia în ceva făcând colți, dinți. ♢ Expr. A cresta pe răboj = a face o tăietură pe răboj spre a ține o socoteală; fig. a-și nota, a-și memora ceva. 2. Refl. A se tăia, a se răni ușor. – Din creastă.

crestare
CRESTÁRE, crestări, s.f. Acțiunea de a (se) cresta. – V. cresta.

crestat
CRESTÁT^1 s.n. Faptul de a (se) cresta. – V. cresta.

CRESTÁT^2, crestați, s.m. (Zool.; glumeț) Cocoș. – Din creastă.

CRESTÁT^3, -Ă, crestați, -te, adj. Cu crestături; însemnat cu tăieturi. Frunze cu marginea crestată. ♦ (Despre țărmuri) Cu părți care înaintează în apă, neregulat. – V. cresta.

crestatura
CRESTĂTÚRĂ, crestături, s.f. 1. Semn făcut prin tăiere, prin crestare; tăietură. 2. (La pl.) Procedeu al artei populare de ornamentare a lemnului prin cioplire, scrijelare sau crestare, folosit la elementele arhitectonice, la piesele de mobilier, la unelte și obiecte de uz casnic etc. – Cresta + suf. -ătură.

crestatea
CRESTĂȚEÁ, crestățele, s.f. (Bot.) 1. Tâlhărea (Lactuca sagittata). 2. Salata-iepurelui (Prenanthes purpurea). – Crestat + suf. -ea.

crestomatie
CRESTOMATÍE s.f. v. crestomație.

crestomatie
CRESTOMAȚÍE, crestomații, s.f. Culegere de texte din diferiți autori, reprezentative pentru valoarea lor filologică, istorică, documentară etc.; analecte. [Var.: crestomatíe s.f.] – Din fr. chrestomathie.

crestos
CRESTÓS, -OÁSĂ, crestoși, -oase, adj. (Rar; despre păsări) Cu creastă (mare). – Creastă + suf. -os.

cresa
CRÉȘĂ, creșe, s.f. Instituție care asigură îngrijirea copiilor până la vârsta de trei ani, un număr de ore sau de zile, pe săptămână. – Din fr. crèche.

creste
CRÉȘTE, cresc, vb. III. 1. Intranz. (Despre oameni, animale și plante sau despre părți ale lor) A se mări treptat, a deveni mai mare ca rezultat al proceselor vitale din organism; a se dezvolta. ♢ Expr. Să crești mare! formulă de salut sau de mulțumire, adresată de obicei unui copil. A crește văzând cu ochii = a crește neobișnuit de repede. ♦ (Despre anumite părți ale corpului) A se reface, a se regenera. ♦ Fig. (Despre oameni) A-și ridica nivelul profesional, cultural, etc.; a evolua. 2. Intranz. A-și petrece copilăria, a trăi primii ani din viață (într-un loc). 3. Tranz. A îngriji, a educa (un copil). ♦ A prăsi, a înmulți, a îngriji animale sau păsări. ♦ (Rar) A cultiva plante. 4. Intranz. A se mări, a spori (ca număr, volum, intensitate, durată etc.). ♢ Expr. A crește inima (în piept) sau a-i crește (cuiva) inima (sau sufletul), se spune când cineva simte o bucurie, o mulțumire deosebită. ♦ Fig. (Despre corpuri în mișcare) A se vedea din ce în ce mai mare (pe măsură ce se apropie). 5. Intranz. (Despre aluat) A se umfla, a se ridica prin dospire. 6. Intranz. (Despre ape) A-și mări volumul, a se umfla. [Perf. s. crescúi, part. crescút] – Lat. crescere.

crestere
CRÉȘTERE, creșteri, s.f. Acțiunea de a crește. Dezvoltare, mărire treptată. 2. Sporire, mărire a numărului, volumului, intensității, duratei etc. unui lucru, unui fenomen etc. 3. Prăsire, înmulțire. ♢ Creșterea animalelor = ramură a agriculturii care are ca obiect înmulțirea și creșterea animalelor și păsărilor, a viermilor de mătase, a peștilor și stupăritului. 4. Educare, educație. ♢ Loc. adj. Fără creștere = prost crescut, needucat. ♢ Expr. Bună creștere = educație aleasă. – V. crește.

crestet
CRÉȘTET, creștete, s.n. 1. Vârful capului; sinciput. ♢ Expr. Din (sau de la creștet) până în tălpi sau din tălpi până în creștet = de sus până jos, în întregime, peste tot trupul. ♦ Părul (din vârful) capului. ♦ (Rar) Căpătâi. 2. Vârf, culme, pisc, înălțime. – Crește + suf. -et.

crestin
CREȘTÍN, -Ă, creștini, -e, adj., s.m. și f. I. Adj. Care aparține creștinismului, privitor la creștinism. II. S.m. și f. 1. Adept al creștinismului. 2. (Pop.) Persoană, om, individ. – Lat. christianus.

crestina
CREȘTINÁ, creștinéz, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face creștin (II 1), a (se) boteza în religia creștină. – Din creștin.

crestinare
CREȘTINÁRE s.f. Acțiunea de a (se) creștina și rezultatul ei. – V. creștina.

crestinatate
CREȘTINĂTÁTE s.f. Totalitatea creștinilor (II 1); lumea creștină. – Creștin + suf. -ătate.

crestinesc
CREȘTINÉSC, -EÁSCĂ, creștinești, adj. De creștin (II 1), privitor la creștinism. – Creștin + suf. -esc.

crestineste
CREȘTINÉȘTE adv. Ca un creștin (II 1), în felul creștinilor. – Creștin + suf. -ește.

crestinism
CREȘTINÍSM s.n. Ansamblul religiilor la baza cărora se află credința în persoana și învățăturile lui Iisus Cristos. – Creștin + suf. -ism (după fr. christianisme).

cretaceu
CRETACÉU, -ÉE, cretacei, -ee, s.n., adj. 1. S.n. Cretacic. 2. Adj. (Despre roci) De natura cretei, format din cretă. ♦ (Înv.) Care se referă la perioada cretacică. – Din fr. crétacé.

cretacic
CRETÁCIC, -Ă, cretacici, -ce, s.n., adj. 1. S.n. Ultima perioadă a erei mezozoice, caracterizată prin depuneri de masive calcaroase; cretaceu. 2. Adj. Care se referă la cretacic (1), care aparține cretacicului. – Cf. fr. c r é t a c é.

creta
CRÉTĂ, crete, s.f. 1. Obiect fabricat din sulfat de calciu sau din altă compoziție, folosit la scris pe tablă sau pe orice suprafață de culoare (mai) închisă. 2. Varietate de calcar poros, alb sau ușor colorat, provenită prin acumularea resturilor și cochiliilor unor animale sau plante marine foarte mici. – Din lat. creta.

cretin
CRETÍN, -Ă, cretini, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de cretinism; imbecil, idiot. ♦ (Om) stupid, absurd. – Din fr. crétin.

cretinism
CRETINÍSM s.n. Boală, de obicei congenitală sau dobândită în primii ani de copilărie, cauzată de o dezvoltare insuficientă a creierului, asociată cu o insuficiență a glandei tiroide, care se manifestă prin tulburări în creștere, prin înapoiere mintală etc. ♦ Tâmpenie, idioție, prostie. – Din fr. crétinisme.

cretiniza
CRETINIZÁ, cretinizéz, vb. I. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină cretin; p. ext. a (se) prosti. – Din fr. crétiniser.

cretinizare
CRETINIZÁRE s.f. Faptul se a (se) cretiniza. – V. cretiniza.

creton
CRETÓN, cretoane, s.n. Țesătură imprimată, plină, rezistentă și deasă, fabricată mai ales din in sau din cânepă și folosită pentru huse de mobilă, draperii etc. – Din fr. cretonne.

cretos
CRETÓS, -OÁSĂ, cretoși, -oase, adj. (Rar) Care conține cretă (2), care are aspect de cretă. – Cretă + suf. -os.

cret
CREȚ, CREÁȚĂ, (I) creți, -e, adj., (II 1) creți, s.m. (II 4) crețe, s.f. . (II, 2,3) crețuri, s.n. I. 1. Adj. (Despre păr, blană, lână etc.) Răsucit în inele; cârlionț, buclat. 2. Adj. Cu ridicături și adâncituri; cutat, încrețit; zbârcit, ridat. II. 1. S.m. Păr creț sau încrețit; buclă, cârlionțat. 2. S.n. Încrețitură la o țesătură sau la un obiect confecționat; cută, fald. 3. S.n. Încrețitură a pielii; zbârcitură, rid, cută. 4. S.f. Soi de viță de vie cu struguri verzi-gălbui, din care se obțin vinuri de masă. – Et. nec.

cretesc
CREȚÉSC, crețești, adj. (În sintagma) Măr crețesc = varietate de mere autohtone, mari, turtite, cu coaja verzuie sau gălbuie acoperită parțial cu dungi roșii, cu gust acrișor și cu aromă specifică. – Creț + suf. -esc.

cretisoara
CREȚIȘOÁRĂ, crețișoare, s.f. Plantă erbacee din familia rozaceelor, cu flori mici verzi-gălbui (Alchemilla vulgaris). – Creț + suf. -ișoară.

cretusca
CREȚÚȘCĂ, crețuște, s.f. Plantă erbacee meliferă și medicinală din familia rozaceelor, cu flori dispuse în corimb, folosită la prepararea unui ceai diuretic (Filipendula ulmaria). – Creț + suf. -ușcă.

creuzet
CREUZÉT, creuzete, s.n. Vas fabricat dintr-un material rezistent la căldură, folosit pentru reacții chimice la temperaturi înalte. ♦ Recipient în formă de oală, făcut dintr-un material refractar, în care se adună produsele de topire obținute în procesul metalurgic. [Pr.: cre-u-] – Din fr. creuset.

creuzot
CREUZÓT s.n. v. creozot.

crevasa
CREVÁSĂ, crevase, s.f. Mare despicătură într-un ghețar montan. – Din fr. crevasse.

crevat
CREVÁT s.n. v. crivat.

creveta
CREVÉTĂ, crevete, s.f. Nume dat mai multor crustacee marine comestibile; caridă. – Din fr. crevette.

crez
CREZ, crezuri, s.n. 1. Totalitatea principiilor sau convingerilor cuiva, concepția despre viață a cuiva. 2. Ansamblu de învățături sau dogme fundamentale de credință, folosit ca simbol al credinței comune sau ca formulă de botez. – Din crede (derivat regresiv).

crezare
CREZÁRE, (rar) crezări, s.f. 1. Încredere. ♢ Expr. A da crezare (cuiva sau la ceva) = a se încrede, a crede pe cineva pe cuvânt. 2. (Înv.) Credință. – Crede + suf. -are.

crezamant
CREZĂMẤNT, crezăminte, s.n. (Înv.) 1. Crezare, încredere. ♢ Loc. adv. Cu crezământ = cu adevărat, într-adevăr. ♢ Expr. A da (sau a pune) crezământ = a da crezare. A afla (sau a avea) crezământ = a se bucura de încredere, a fi crezut. 2. Înțelegere, față de cineva sau de ceva; considerație, milă. – Crede + suf. -ământ.

crezol
CREZÓL, crezoli, s.m. Numele mai multor substanțe extrase din gudroanele de cărbune și de lemn, folosite la prepararea bachelitei sau ca antiseptic. – Din fr. crésol.

cri
CRI interj. Cuvânt care imită cântecul greierului. – Onomatopee. Cf. c r i - c r i.

criant
CRIÁNT, -Ă, crianți, -te, adj. (Franțuzism) Țipător (1). Culori criante. [Pr.: cri-ant] – Din fr. criant.

crib
CRIB, criburi, s.n. Construcție din lemn, metal etc. care se așază în albia unui râu pentru a proteja sorbul unei pompe care se alimentează din apa respectivă. – Din germ. Kribbe.

criblura
CRIBLÚRĂ, cribluri, s.f. Piatră dură, spartă mărunt, folosită la lucrări de asfaltare. – Din fr. criblure.

cric
CRIC, cricuri, s.n. Aparat portativ, acționat manual, folosit pentru ridicarea unor greutăți mari la mică înălțime prin împingere de jos în sus. – Din fr. cric.

crichet
CRICHÉT s.n. Joc sportiv între două echipe a câte 11 oameni care lovesc cu niște bastoane speciale mingea, încercând s-o introducă în poarta adversarului. – Din engl., fr. cricket.

cricoid
CRICOÍD, -Ă, cricoizi, -de, adj. În formă de inel. – Din fr. cricoïde.

crida
CRÍDĂ, cride, s.f. (Reg.) Cretă. – Din ucr. krijda.

crier
CRÍER s.m. v. creier.

criergie
CRIERGÍE s.f. (Geol.) Acțiune a înghețului asupra solului și rocilor de suprafață. [Pr.: cri-er-] – Din fr. cryergie.

crighel
CRÍGHEL, crighele, s.n. (Germanism) Halbă. – Din germ. Krügel.

crijac
CRIJÁC, crijaci, s.m. (Înv.) Cruciat. – Din ucr. kryzak.

crijma
CRÍJMĂ, crijme, s.f. (Reg.) Bucată de pânză nouă în care nașa înfășoară copilul la botez, după ce este scos din cristelniță. – Din ucr. krijmo.

crila
CRÍLĂ, crile, s.f. 1. Fiecare dintre cele două părți laterale ale unui năvod. 2. (Reg.).Cârd, droaie de copii sau de oameni. – Din sl. krilo „aripă”.

crima
CRÍMĂ, crime, s.f. Infracțiune care reprezintă un grad ridicat de pericol și pe care legea o sancționează cu pedepsele cele mai mari; spec. omor. ♦ Crimă internațională = infracțiune deosebit de gravă împotriva legilor și uzanțelor războiului, precum și împotriva păcii internaționale și a umanității. – Din fr. crime.

criminal
CRIMINÁL^2, -Ă, criminali, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care conține o intenție nelegiuită, care constituie o crimă, referitor la crimă; rău, dăunător. 2. S.m. și f. Persoană care a săvârșit o crimă; criminalist^2. ♦ Criminal de război = persoană care, în timpul unui război, se face vinovată de crime împotriva legilor și uzanțelor războiului, precum și împotriva păcii internaționale și a umanității. – Din fr. criminel, lat. criminalis.

CRIMINÁL^1, criminaluri, s.n. (Înv.) Judecătorie, tribunal care judecă crimele; p. ext. pușcărie, închisoare. – Din germ. Kriminal[gericht].

criminalist
CRIMINALÍST^1, -Ă, criminaliști, -ste, s.m. și f. Specialist în criminalistică. – Din fr. criminaliste.

CRIMINALÍST^2, -Ă, criminaliști, -ste, s.m. și f. (Înv.) Criminal^2 (2). – Criminal^2 + suf. -ist.

criminalistica
CRIMINALÍSTICĂ s.f. Știință care se ocupă cu cercetarea mijloacelor și cu elaborarea metodelor pentru prevenirea infracțiunilor, pentru examinarea probelor judiciare în vederea descoperirii infracțiunilor săvârșite și a infractorilor. – Din germ. Kriminalistik.

criminalitate
CRIMINALITÁTE s.f. Săvârșire de omoruri; totalitatea infracțiunilor săvârșite pe un anumit teritoriu într-o anumită perioadă. – Din fr. criminalité.

criminogen
CRIMINOGÉN, -Ă, criminogeni, -e, adj. (Rar) Care generează o crimă sau favorizează producerea ei. – Din fr. criminogène.

criminolog
CRIMINOLÓG, -Ă, criminologi, -ge, s.m. și f. Specialist în criminologie. – Din fr. criminologue.

criminologic
CRIMINOLÓGIC, -Ă, criminologici, -ce, adj. De criminologie, al criminologiei. – Din criminologie.

criminologie
CRIMINOLOGÍE s.f. Știință care studiază criminalitatea, cauzele ei și găsirea metodelor pentru prevenirea și combaterea ei. – Din fr. criminologie.

crin
CRIN, crini, s.m. 1. Plantă erbacee ornamentală din familia liliaceelor, cu flori albe strălucitoare, în formă de pâlnie și cu miros foarte puternic (Lilium candidum). ♢ Compuse: crin-de-pădure = plantă din familia liliaceelor, cu florile aplecate în jos, de culoare roșie-violetă cu pete purpurii (Lilium martagon); crin-de-toamnă = gen de plante decorative originare din Japonia, cu flori albe, liliachii sau albastre, care atârnă în mănunchi la vârful tulpinii (Hosta); crin-galben = a) plantă erbacee decorativă cu flori galbene deschis (Hemerocallis flava); b) plantă erbacee cu flori mari de culoare roșie-gălbuie, cultivată ca plantă ornamentală (Hemerocallis fulva). 2. Compus: crin-de-mare = (la pl.) clasă de echinoderme cu aspect de floare, care trăiesc fixate în zone abisale; crinoide; (și la sg.) animal din această clasă. – Din sl. krinŭ.

crinolina
CRINOLÍNĂ, crinoline, s.f. Fustă lungă și foarte largă, în formă de clopot, susținută în interior de arcuri subțiri de oțel, la modă pe la mijlocul sec. XIX; malacof. – Din fr. crinoline.

crinovil
CRINOVÍL s.n. Fibră sintetică obținută prin filare din policlorură de vinil, care, țesută sub formă de tricot și purtată direct pe corp, se încarcă cu sarcini electrice, producând un efect terapeutic. – Denumire comercială.

crinta
CRÍNTĂ, crinte, s.f. Vas de lemn (în formă de albie) de care se servesc ciobanii când storc zerul din caș. – Cf. bg. k r i n i c a.

criobiologie
CRIOBIOLOGÍE s.f. Disciplină care studiază efectele temperaturilor joase asupra organismelor vii. [Pr.: cri-o-bi-o-] – Din engl. cryobiology.

criocauter
CRIOCAUTÉR, cricautere, s.n. Instrument pentru distrugerea unor țesuturi patologice cutanate, prin congelare cu ajutorul zăpezii carbonice. [Pr.: cri-o-ca-u-] – Din fr. crycautère.

criofil
CRIOFÍL, -Ă, criofili, -e, adj., s.m. și f. (Animal sau plantă) care trăiește la temperaturi scăzute. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryophil.

criofita
CRIOFÍTĂ, criofite, s.f. (La pl.) Grup de plante format din alge, mușchi, ciuperci și bacterii adaptate la temperaturi joase; (și la sg.) plantă din acest grup. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryophites.

criogenic
CRIOGÉNIC, -Ă, criogenici, -ce, adj. 1. De criogenie, al criogeniei. 2. (Despre substanțe) Care produce scăderea temperaturii. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryogénique.

criogenie
CRIOGENÍE s.f. Producere artificială a frigului, realizare a temperaturilor joase. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryogénie.

criolit
CRIOLÍT s.n. Fluorură naturală de sodiu și aluminiu, incoloră, albă sau ușor colorată, sticloasă, folosită în metalurgie și în industria sticlei. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryolithe.

criologie
CRIOLOGÍE s.f. Capitol al fizicii care studiază procedeele de obținere a temperaturilor joase, proprietățile corpurilor și fenomenelor specifice care se manifestă în apropiere de zero absolut. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryologie.

crionica
CRIÓNICĂ s.f. (Fiz.) Criologie. [Pr.: cri-o-] – Din engl. cryonics.

crioscop
CRIOSCÓP, crioscoape, s.n. Aparat pentru determinarea greutății moleculare a unei substanțe. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryoscope.

crioscopie
CRIOSCOPÍE s.f. Metodă de determinare a greutății moleculare a unei substanțe prin măsurarea coborârii temperaturii de solidificare a acelei substanțe într-un solvent. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryoscopie.

criostat
CRIOSTÁT, criostate, s.n. Instalație pentru producerea sau menținerea unei temperaturi scăzute constante. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryostat.

criosoc
CRIOȘÓC, crioșocuri, s.n. (Med.) Șoc (2) la frig. [Pr.: cri-o-] – Crio[terapie] + șoc.

crioterapie
CRIOTERAPÍE s.f. Metodă de tratament care folosește congelarea cu ajutorul zăpezii carbonice în afecțiuni dermice. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryothérapie.

criotron
CRIOTRÓN, criotroane, s.n. Dispozitiv cu funcție de releu, alcătuit dintr-un fir supraconductor dispus în interiorul unei înfășurări electrice, folosit în construcția unor calculatoare electronice. [Pr.: cri-o-] – Din fr. cryotrone.

cripalca
CRIPÁLCĂ, cripălci, s.f. (Reg.) Cordenci la războiul de țesut. – Din bg. krepalka.

cripta
CRÍPTĂ, cripte, s.f. 1. Construcție subterană într-un templu antic în care se păstrau obiectele de cult, arhiva, tezaurul etc. 2. Cavou subteran, construit sub o biserică sau sub un monument. 3. Capelă subterană folosită ca loc de înmormântare sau de păstrare a relicvelor. 4. (Med.) Adâncitură mică în formă de tub, situată pe suprafața unei mucoase. – Din fr. crypte, lat. crypta.

criptic
CRÍPTIC, -Ă, criptici, -ce, adj. Ascuns, secret. ♢ Limbaj criptic = limbaj obscur, sibilinic, greu accesibil. ♦ Care prezintă ascunzători, focare de microbi. – Din fr. cryptique.

criptocristalin
CRIPTOCRISTALÍN, -Ă, criptocristalini, -e, adj. (Despre minerale și roci) Care este foarte fin cristalizat. – Din fr. cryptocristallin.

criptofita
CRIPTOFÍTĂ, criptofite, s.f. (La pl.) Grup de plante erbacee perene care continuă să trăiască în timpul iernii datorită rădăcinilor adânc înfipte în pământ; (și la sg.) plantă din acest grup. – Din fr. cryptophyte.

criptogama
CRIPTOGÁMĂ, criptogame, s.f., adj. 1. S.f. (La pl.) Grup mare de plante inferioare, lipsite de flori, care au drept caracteristică înmulțirea prin spori; (și la sg.) plantă care face parte din acest grup. 2. Adj. Care aparține criptogamelor (1), privitor la criptogame. – Din fr. cryptogame.

criptogamic
CRIPTOGÁMIC, -Ă, criptogamici, -ce, adj. (Bot.) De criptogamă. – Din fr. cryptogamique.

criptogenetic
CRIPTOGENÉTIC, -Ă, criptogenetici, -ce, adj. Care are o cauză ce nu poate fi determinată cu mijloacele actuale ale medicinei; idiopatic. – Din fr. cryptogénétique.

criptografic
CRIPTOGRÁFIC, -Ă, criptografici, -ce, adj. Care ține de criptografie, privitor la criptografie. – Din fr. cryptographique.

criptografie
CRIPTOGRAFÍE, criptografii, s.f. 1. Scriere secretă cu ajutorul unui cod de semne convenționale. 2. Disciplină care se ocupă cu studiul criptogramelor. 3. Joc distractiv constând din dezlegarea unei fraze scrise cu ajutorul unor semne, numere, desene etc. – Din fr. cryptographie.

criptograma
CRIPTOGRÁMĂ, criptograme, s.f. 1. Document, text scris cu caractere secrete. 2. Joc distractiv constând din împărțirea cuvintelor unei fraze într-un număr exact de fragmente, care se înscriu într-o formă geometrică regulată, urmând să fie aflat modul și locul în care ele se succedă. – Din fr. cryptogramme.

criptonim
CRIPTONÍM, -Ă, criptonimi, -e, adj., s.n. 1. Adj. Cu nume ascuns. 2. S.n. Nume împrumutat, imaginar sau reprezentat prin inițiale, cu care un autor își semnează o lucrare, o operă de artă etc.; pseudonim. 3. S.n. Lucrare semnată cu un criptonim (2). – Din fr. cryptonyme.

criptorhidie
CRIPTORHIDÍE s.f. Anomalie congenitală caracterizată prin oprirea testiculului în cavitatea abdominală sau în canalul inghinal. – Din fr. cryptorchidie.

crisalida
CRISALÍDĂ, crisalide, s.f. Nimfa lepidopterelor, al cărei tegument are reflexe metalice. – Din fr. chrysalide, lat. chrysallis, -idis.

criselefantin
CRISELEFANTÍN, -Ă, criselefantini, -e, adj. (Despre statui) Executat din aur și din fildeș. – Din fr. chryséléphantin.

crisoberil
CRISOBERÍL s.n. Mineral transparent, de culoare verde, foarte rar, folosit ca piatră semiprețioasă. – Din fr. chrysobéryl.

crisofenina
CRISOFENÍNĂ, crisofenine, s.f. Colorant galben pentru bumbac, lână și mătase. – Din fr. chrysophénine.

crisograf
CRISOGRÁF, crisografi, s.m. Copist care scrie manuscrise cu litere de aur. – Din fr. chrysographe.

crisografie
CRISOGRAFÍE s.f. Arta de a scrie cu litere de aur. – Din fr. chrysographie.

crisoidina
CRISOIDÍNĂ, crisoidine, s.f. Colorant galben obținut din anilină și întrebuințat pentru piele, hârtie, iută, tapete, lacuri etc. [Pr.: -so-i-] – Din fr. chrysoïdine.

crisopraz
CRISOPRÁZ s.n. Varietate de calcedonie de culoare verde. – Din fr. chrysoprase.

crisoterapie
CRISOTERAPÍE s.f. Tratament cu săruri de aur, folosit în unele afecțiuni ale articulațiilor. – Din fr. chrysothérapie.

crispa
CRISPÁ, crispéz, vb. I. Refl. (Despre față, degete etc.) A se contracta în mod involuntar, a se încleșta (din cauza unei tensiuni nervoase). – Din fr. crisper, lat. crispare.

crispare
CRISPÁRE, crispări, s.f. Acțiunea de a se crispa; încleștare, contractare, crispație. – V. crispa.

crispat
CRISPÁT, -Ă, crispați, -te, adj. (Despre față, degete etc.) Contractat, încleștat; (despre oameni) cu fața, degetele etc. contractate, încleștate (din cauza unei tensiuni nervoase). – V. crispa.

crispatie
CRISPÁȚIE, crispații, s.f. Crispare. – Din fr. crispation.

cristal
CRISTÁL, (2) cristale și (1) cristaluri, s.n. 1. Sticlă de o fabricație specială, transparentă și perfect incoloră, cu însușirea de a refracta puternic lumina, întrebuințată pentru fabricarea lentilelor optice și a unor obiecte de lux. ♦ Obiect fabricat din cristal (1). 2. Substanță minerală solidă, omogenă, cu o structură internă regulată, care se prezintă sub forma unor poliedre. ♢ Cristal de stâncă = varietate transparentă, incoloră, de cuarț, care se prezintă în cristale mari și care este folosită în industria optică, în radiotehnică, ca piatră semiprețioasă etc. 3. (În sintagma) Cristale lichide = substanțe mezomorfe folosite la realizarea unor dispozitive optoelectronice de afișare. – Din fr. cristal, lat. crystallus.

cristalin
CRISTALÍN, -Ă, cristalini, -e, adj., s.n. 1. Adj. Limpede, curat, transparent, caracteristic cristalului (2); fig. ca de cristal. 2. (Despre roci, munți etc.) Care este format din șisturi cristaline. 3. Adj. Care se prezintă sub formă de cristale (2). 4. S.n. Parte a ochiului care are aspectul unei lentile transparente biconvexe, așezată îndărătul irisului și care are un rol important în acomodarea vederii la diferite distanțe. 5. S.n. Ansamblu sau formație de șisturi cristaline dintr-o regiune. [Pl. și: (n.) cristalinuri] – Din fr. cristallin.

cristalinitate
CRISTALINITÁTE s.f. (Geol.) Grad de cristalizare a unei roci eruptive. – Cristalin + suf. -itate.

cristalit
CRISTALÍT, cristalite, s.n. Monocristal de dimensiuni mici, care intră în alcătuirea unui corp policristalin. – Din germ. Kristallite.

cristaliza
CRISTALIZÁ, cristalizez, vb. I. 1. Intranz. și refl. (Despre substanțe) A se transforma dintr-o stare gazoasă, lichidă sau solidă-amorfă în stare solidă-cristalină. 2. Refl. și tranz. Fig. A lua sau a da o formă precisă, potrivită; a (se) închega, a (se) limpezi, a (se) clarifica. – Din fr. cristalliser.

cristalizabil
CRISTALIZÁBIL, -Ă, cristalizabili, -e, adj. Care se cristalizează. – Din fr. cristallisable.

cristalizare
CRISTALIZÁRE, cristalizări, s.f. Acțiunea de a (se) cristaliza și rezultatul ei; cristalizație. – V. cristaliza.

cristalizat
CRISTALIZÁT, -Ă, cristalizați, -te, adj. Care se prezintă sub formă de cristale (2). – V. cristaliza.

cristalizator
CRISTALIZATÓR, cristalizatoare, s.n. Vas de laborator pentru cristalizarea soluțiilor; cristalizor. – Cristaliza + suf. -tor.

cristalizatie
CRISTALIZÁȚIE, cristalizații, s.f. Cristalizare. [Var.: cristalizațiúne s.f.] – Din fr. cristallisation.

cristalizatiune
CRISTALIZAȚIÚNE s.f. v. cristalizație.

cristalizor
CRISTALIZÓR, cristalizoare, s.n. Vas de laborator sau aparat industrial întrebuințat pentru cristalizarea substanțelor dintr-o soluție în vederea separării sau purificării substanțelor; cristalizator. – Din fr. cristallisoir.

cristalogeneza
CRISTALOGENÉZĂ s.f. 1. Studiu care se ocupă cu condițiile de formare a cristalelor (2). 2. Formare a cristalelor în natură; cristalizare. – Cf. fr. c r i s t a l l o g é n i e.

cristalograf
CRISTALOGRÁF, -Ă, cristalografi, -e, s.m. și f. Specialist în cristalografie. – Din fr. cristallographe.

cristalografic
CRISTALOGRÁFIC, -Ă, cristalografici, -ce, adj. Care se referă la cristalografie, de cristalografie. – Din fr. cristallographique.

cristalografie
CRISTALOGRAFÍE s.f. Știință care se ocupă cu studiul formelor și al proprietăților fizice ale cristalelor (2). – Din fr. cristallographie.

cristaloid
CRISTALOÍD, -Ă, cristaloizi, -de, adj., s.m. 1. Adj. Care are înfățișarea unui cristal (2), care seamănă cu un cristal. 2. S.m. Substanță care cristalizează ușor și care, în stare de soluție, poate trece prin membrane vegetale sau animale; substanță cristalizată. [Pl. și: (2, n.) cristaloide] – Din fr. cristalloïde.

cristalometrie
CRISTALOMETRÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu studiul formelor geometrice ale cristalelor (2). – Din fr. cristallométrie.

cristei
CRISTÉI, cristei, s.m. Pasăre călătoare mai mare decât mierla, cu penajul brun-măsliniu-roșcat, care trăiește pe câmp și în stufărișul din apropierea bălților și care se recunoaște mai ales prin sunetele ei scârțâitoare (Crex crex). ♢ Compus: cristei-de-baltă = pasăre călătoare acvatică, cu aripi scurte, cu ciocul lung și ascuțit, cu penajul brun-măsliniu (Rallus aquaticus). [Var.: crâstél, cârstél s.m.] – Din sl. krastĕlĩ.

cristelnita
CRISTÉLNIȚĂ, cristelnițe, s.f. (În ritualul bisericesc ortodox) Vas mare, de obicei de forma unei cupe, umplut până la jumătate cu apă, în care preotul afundă copilul la botez. – Din sl. krŭstilĩnica.

cristiana
CRISTIÁNĂ, cristiane, s.f. Oprire la schi printr-o întoarcere bruscă, cu schiurile apropiate. – Din fr. christiania.

cristianism
CRISTIANÍSM s.n. (Livr.) Creștinism. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. christianisme.

criteriu
CRITÉRIU, criterii, s.n. 1. Punct de vedere, principiu, normă pe baza cărora se face o clasificare, o definire, o apreciere. 2. Probă sportivă, concurs servind de obicei la selectarea celor mai buni sportivi, dintr-o anumită ramură. – Din fr. critérium.

critic
CRÍTIC, -Ă, critici, -ce, adj., subst. I. Adj. 1. Care apreciază calitățile și defectele (unor oameni, stări, fapte, opere etc.). Aparat critic = totalitatea notelor lămuritoare, a comentariilor etc., introduse la editarea unui text, cu scopul de a permite controlul felului în care a fost alcătuită ediția respectivă. Ediție critică = ediție a unui text sau a unei lucrări însoțită de un aparat critic. 2. Care se referă la un punct sau la un moment de criză, care premerge o schimbare bruscă (în rău); care poate determina o schimbare decisivă (în rău). Temperatură critică = temperatura maximă la care un gaz mai poate fi lichefiat. Stare critică = stare a unui fluid aflat la temperatura critică, în care lichidul și vaporii acelui fluid au aceeași densitate, astfel încât nu se poate spune dacă este lichid sau gaz. II. S.m. Specialist în problemele de artă, care analizează, interpretează și apreciază operele artistice. III. S.f. Analiză, apreciere a unor opere artistice, literare, a activității unor persoane sau a unor colective. ♦ Critică literară (și artistică) = ramură a științei literaturii care analizează, interpretează, apreciază și orientează fenomenul literar, artistic contemporan în lumina unei concepții estetice. Critică de texte = comentarii și discuții asupra formei și conținutului unui text. ♢ Expr. (A fi) sub orice critică = (a fi) de o calitate extrem de scăzută. (A fi) mai presus de orice critică = (a fi) la un nivel extrem de ridicat. ♦ Articol, studiu, ansamblu de studii în care se face critică (III). – Din fr. critique, lat. criticus.

critica
CRITICÁ, crític, vb. I. Tranz. A dezvălui lipsurile, greșelile, defectele unor persoane, ale unei opere, ale unor stări de lucruri (arătând cauzele și indicând mijloacele de îndreptare). ♦ A aprecia valoare etica, artistică etc. a unei opere. ♦ A arăta cu răutate (sau cu exagerare) părțile slabe ale unui lucru sau ale unei persoane; a comenta în chip răutăcios, născocind lipsuri și greșeli; a bârfi. – Din fr. critiquer.

criticabil
CRITICÁBIL, -Ă, criticabili, -e, adj. Care dă prilej de critică (III); care poate fi criticat, care merită critica. – Din fr. critiquable.

criticant
CRITICÁNT, -Ă, criticanți, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care este gata oricând să facă o critică. ♦ (Persoană) care bârfește; bârfitor, intrigant. – Din fr. critiquant.

criticastru
CRITICÁSTRU, criticaștri, s.m. (Rar) Critic neînsemnat (și lipsit de onestitate). – Cf. germ. K r i t i k a s t e r.

criticism
CRITICÍSM s.n. 1. Denumire dată de Kant și de adepții săi propriei lor doctrine filozofice, care considera că orice filozofie și orice cunoaștere trebuie precedată de o „critică” a capacității de cunoaștere însăși. 2. Tendință exagerată de a critica. – Din fr. criticisme.

criticist
CRITICÍST, -Ă, criticiști, -ste, s.m. și f. Adept al criticismului. ♦ (Adjectival) Idei criticiste. – Din germ. Kritizist (după criticism).

critar
CRIȚÁR s.m. v. creițar.

crita
CRÍȚĂ s.f. (Reg.) Oțel. ♦ ** (Adverbial; în sintagma) Beat criță = din cale afară de beat, foarte beat. – Din ucr. kryc'a.

crivac
CRIVÁC, crivacuri, s.n. 1. Instalație rudimentară folosită în trecut pentru ridicat bolovanii de sare la suprafață. 2. Troliu rudimentar de lemn, acționat manual, folosit la spălarea puțurilor de mină de mică adâncime. 3. Piesă din scheletul unei ambarcații de care se fixează scândurile ce formează învelișul ambarcației. – Et. nec.

crivat
CRIVÁT, crivaturi, s.n. (Reg.) Pat. [Var.: crevát s.n.] – Din ngr. krev(v)áti.

crivat
CRÍVĂȚ, s.n. Vânt puternic și rece care suflă iarna în Moldova și în Câmpia Dunării dinspre nord-est, aducând scăderi mari de temperatură; acvilon. ♦ (Înv. și reg.) Nord. – Din bg. krivec.

crizantema
CRIZANTÉMĂ, crizanteme, s.f. Plantă decorativă din familia compozeelor, cu frunze penat-divizate și cu flori de culori variate, cu o inflorescență mare și bogată (Chrysanthemum indicum). – Din fr. chrysanthème.

criza
CRÍZĂ, crize, s.f. 1. Manifestare a unor dificultăți (economice, politice, sociale etc.); perioadă de tensiune, de tulburare, de încercări (adesea decisive) care se manifestă în societate. ♦ Lipsă acută (de mărfuri, de timp, de forță de muncă). 2. Moment critic, culminant, în evoluția care precedă vindecarea sau agravarea unei boli; declanșare bruscă a unei boli sau apariția unui acces brusc în cursul unei boli cronice. Criză de apendicită. ♦ Tensiune, moment de mare depresiune sufletească, zbucium. – Din fr. crise.

croat
CROÁT, -Ă, croați, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Croației. 2. Adj. Care aparține Croației sau populației ei, privitor la Croația sau la populația ei. ♦ (Substantivat, f.) idiomul vorbit în Croația. [Pr.: cro-at] – Din fr. Croate, germ. Kroate.

croaza
CROAZẮ s.f. v. croazea.

croazea
CROAZEÁ s.f. (Înv.) Un fel de stofă țesută în patru ițe. [Pr.: cro-a-. – Var.: croazắ s.f.] – După fr. croisée.

croaziera
CROAZIÉRĂ, croaziere, s.f. 1. Călătorie (de plăcere) pe mare. 2. Regim de zbor al unei aeronave care evoluează la o viteză mai mică de viteza maximă. [Pr.: -zi-e-] – Din fr. croisière.

crobizi
CROBÍZI s.m. pl. Populație de neam tracic așezata la sudul Dunării, în apropierea Mării Negre, în sec. V a. Cr. – sec. II d. Cr. – Et. nec.

crocant
CROCÁNT, -Ă, crocanți, -te, adj. (Despre unele alimente) Care crănțăne când este mestecat; tare și bine prăjit sau copt. – Din fr. croquant.

crochet
CROCHÉT s.n. Joc sportiv în aer liber în care mai multe persoane lovesc pe rând, cu un ciocan, niște bile de lemn, făcându-le să treacă, după anumite reguli, printr-o serie de portițe instalate pe terenul de joc. – Din fr. croquet.

crocheta
CROCHÉTĂ, crochete, s.f. (Mai ales la pl.) Preparat culinar din aluat, griș, brânză, zarzavaturi etc. cu diferite ingrediente (chimion, cașcaval, mac etc.), în formă de bastonașe sau de turtițe prăjite în grăsime sau coapte. – Din fr. croquette.

crochiu
CROCHÍU, crochiuri, s.n. Desen rapid care indică în câteva linii trăsăturile principale ale unei figuri, ale unui obiect, ale unui peisaj etc.; schiță. – Din fr. croquis.

crocodil
CROCODÍL, crocodili, s.m. 1. Reptilă uriașă din ordinul crocodilienilor, care trăiește în fluviile din țările tropicale, cu corpul acoperit de plăci osoase, cu coadă lungă și cap alungit, cu fălci lungi și dinți puternici (Crocodilus niloticus). ♢ Expr. (Fam.) Lacrimi de crocodil = plâns prefăcut, ipocrit. 2. Dispozitiv metalic fixat pe șinele de cale ferată și folosit pentru a transmite comenzile de semnalizare, acționând fluierul locomotivei în mers. 3. Clește cu care, în laborator, se dă dopurilor de plută elasticitatea necesară folosirii lor. 4. Clemă de forma unui cleștișor cu fălci dințate, folosit pentru realizarea unor legături electrice temporare și demontabile. – Din fr. crocodile, lat. crocodilus.

crocodilieni
CROCODILIÉNI s.m. pl. Ordin de reptile mari cu o anatomie evoluată. [Pr.: -li-eni] – Din fr. crocodiliens.

crohmal
CROHMÁL s.n. v. crohmală.

crohmala
CROHMÁLĂ s.f. (Reg.) Scrobeală albă. [Var.: crohmál s.n.] – Din ucr. krochmal.

crohmali
CROHMĂLÍ, crohmălesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A scrobi. – Din crohmală.

crohmalit
CROHMĂLÍT, -Ă, crohmăliți, -te, adj. (Reg.) Scrobit. ♦ Fig. Rigid, bățos, țeapăn. [Var.: crohmolít, -ă adj.] – V. crohmăli.

crohmolit
CROHMOLÍT, -Ă, adj. v. crohmălit.

croi
CROI^1, croiuri, s.n. Croială (1). – Din croială (derivat regresiv).

CROÍ^2, croiesc, vb. IV. 1. Tranz. A tăia un material după forma și măsura indicată sau după un contur desenat în prealabil, pentru a obține piese ce urmează a fi asamblate în vederea confecționării unui obiect. 2. Tranz. A plănui, a pune la cale o lucrare care are nevoie de indicații, de planuri etc.; a începe un lucru sau o lucrare. ♦ Fig. A ticlui o minciună. 3. Tranz. A desfunda, a deschide un drum, o șosea etc., înlăturând obstacolele. 4. Tranz. Fig. (Fam.) A lovi, a bate un animal sau un om (făcându-i dungi sau vânătăi pe piele). 5. Intranz. Fig. (Fam.; în expr.) A o croi la fugă = a fugi în cea mai mare grabă (spre a scăpa de o primejdie). – Din sl. krojiti.

croiala
CROIÁLĂ, croieli, s.f. 1. Felul cum este croită o haină; tăietură, croi^1. 2. Fig. Fel de a fi; caracter. 3. (Înv.) Plan, arhitectură. [Pr.: cro-ia-] – Croi^2 + suf. -eală.

croit
CROÍT s.n. Faptul de a croi^2. – V. croi^2.

croitor
CROITÓR, croitori, s.m. 1. Meseriaș sau muncitor care croiește și coase haine. 2. Insectă mare, de culoare neagră, cu antene lungi, care trăiește mai ales pe stejar, degradând lemnul (Cerambyx cerdo). 3. Mușchi lung al coapsei, situat între osul iliac și fața internă a tibiei (prin a cărui contracție se produce încrucișarea picioarelor). [Pr.: cro-i-] – Croi^2 + suf. -tor.

croitoreasa
CROITORÉASĂ, croitorese, s.f. Meseriașă sau muncitoare care croiește și coase rochii. [Pr.: cro-i-] – Croitor + suf. -easă.

croitorie
CROITORÍE, (2) croitorii, s.f. 1. Meșteșugul, meseria croitorului (1). 2. Atelier unde se lucrează haine sau rochii. [Pr.: cro-i-] – Croitor + suf. -ie.

crom
CROM s.n. Element chimic, metal dur, de culoare cenușie deschisă, folosit la cromaj, la fabricarea unor oțeluri speciale, a unor compuși întrebuințați în vopsitorie, în tăbăcărie etc. – Din fr. chrome.

croma
CROMÁ, cromez, vb. I. Tranz. A acoperi un obiect de metal cu un strat subțire de crom. – Din crom. Cf. fr. c h r o m e r.

cromafin
CROMAFÍN, -Ă, cromafini, -e, adj. Care se colorează ușor, care prinde ușor coloranți. – Din fr. chromaffine.

cromaj
CROMÁJ s.n. Operație industrială constând din acoperirea metalelor cu un strat de crom, pentru a le face rezistente la coroziune și la uzură sau pentru a le da un aspect frumos; cromare. – Din fr. chromage.

cromare
CROMÁRE, cromări, s.f. Acțiunea de a croma și rezultatul ei; cromaj. – V. croma.

cromat
CROMÁT^1, cromați, s.m. Sare a acidului cromic. – Din fr. chromate.

CROMÁT^2, -Ă, cromați, -te, adj. Care conține crom; acoperit cu un strat de crom. Oțel cromat. – V. croma.

cromatare
CROMATÁRE s.f. Operație de acoperire a unor obiecte metalice cu o peliculă subțire, rezistentă la coroziune, compusă din cromați^1. – Din cromat^1.

cromatic
CROMÁTIC, -Ă, cromatici, -ce, adj., s.f. I. Adj. 1. Care se referă la culori sau la colorit. ♢ (Fiz.) Aberație cromatică = defect al imaginilor obținute prin lentile, constând în formarea de irizații pe marginea imaginilor. 2. (Muz.; în sintagmele) Gamă cromatică = gamă formată dintr-o serie succesivă de semitonuri. Interval cromatic = interval alcătuit din două sunete cu aceeași denumire (unul dintre ele fiind alterat). II. S.f. 1. Arta preparării și folosirii culorilor. 2. Ansamblu de culori într-o pictură, într-un mozaic etc.; colorit. – Din fr. chromatique.

cromatida
CROMATÍDĂ, cromatide, s.f. (Biol.) Porțiune rezultată din despicarea longitudinală a unui cromozom înaintea mitozei. – Din engl. chromatid.

cromatina
CROMATÍNĂ s.f. Substanță care reprezintă componenta chimică de bază a nucleului celular la animale și la plante, având o mare afinitate pentru coloranții bazici. – Din fr. chromatine.

cromatism
CROMATÍSM s.n. 1. Proprietate a razelor albe de a se descompune în raze de culori diferite. ♦ Aberație cromatică. 2. Succesiune de mai multe sunete aliate la distanță de un semiton; structură melodică în care predomină intervale de semiton. – Din fr. chromatisme.

cromatofor
CROMATOFÓR, cromatofori, s.m. 1. (Zool.) Celulă care conține pigment colorat. 2. Corpuscul din celulele plantelor superioare și ale unor alge care conține clorofilă sau alți pigmenți. – Din fr. chromatophore.

cromatogen
CROMATOGÉN, -Ă, cromatogeni, -e, adj. Care colorează, care produce materii colorante. – Din fr. chromatogène.

cromatografic
CROMATOGRÁFIC, -Ă, cromatografici, -ce, adj. Care aparține cromatografiei, privitor la cromatografie. – Din fr. chromatographique.

cromatografie
CROMATOGRAFÍE s.f. Procedeu fizico-chimic de separare a substanțelor dintr-o soluție, de obicei cu ajutorul trecerii soluției prin materiale poroase. – Din fr. chromatographie.

cromatoplast
CROMATOPLÁST, cromatoplaști, s.n. Corpuscul de culoare galbenă, roșie sau portocalie care dă culoarea caracteristică rădăcinilor de morcovi sau fructelor coapte, având același rol ca și cloroplastele; cromoplast. – Din fr. chromoplaste.

cromatopsie
CROMATOPSÍE s.f. Capacitatea de a percepe distinct culorile. – Din fr. chromatopsie.

cromic
CRÓMIC adj. m. (În sintagma) Acid cromic = acid obținut din combinarea cromului cu oxigen și hidrogen. – Din fr. chromique.

cromism
CROMÍSM s.n. (Med.) Intoxicație cu crom. – Crom + suf. -ism.

cromit
CROMÍT, cromiți, s.m. Oxid natural dublu de fier și crom, cubic, metalic, negru, întâlnit în rocile eruptive. – Din fr. chromite.

cromiza
CROMIZÁ, cromizez, vb. I. Tranz. A supune operației de cromizare. – Din fr. chromiser.

cromizare
CROMIZÁRE, cromizări, s.f. Tratament termochimic de îmbogățire cu crom, prin difuzie, a stratului superficial al unei piese de oțel sau de fontă, în vederea rezistenței la coroziune și la uzură a acesteia. – Din cromiza.

cromizat
CROMIZÁT, -Ă, cromizați, -te, adj. Care a fost supus operației de cromizare. – V. cromiza.

cromleh
CROMLÉH, cromlehuri, s.n. Monument megalitic cu caracter sacru din epoca bronzului, alcătuit din mai multe pietre verticale dispuse în cerc, la distanțe egale, în jurul unei pietre mai mari. – Din fr. cromlech.

cromnichel
CROMNÍCHEL s.n. Aliaj care conține 10-20% crom, 60-70% nichel, restul fier, folosit la construcția rezistențelor bobinate care lucrează la temperaturi înalte. – Din germ. Chromnickel.

cromo
CROMO- Element de compunere cu sensul de „culoare, colorat”, care servește la formarea unor substantive sau a unor adjective. – Din fr. chromo-.

cromoalgrafie
CROMOALGRAFÍE s.f. Procedeu de pregătire a unei forme de tipar multicolor prin executarea manuală a marginilor pe plăci de aluminiu. [Pr.: -mo-al-] – Din fr. chromoalgraphie.

cromoblast
CROMOBLÁST, cromoblaste, s.n. Celulă a pielii care are pigmenți colorați. – Din fr. chromoblaste.

cromocistoscopie
CROMOCISTOSCOPÍE s.f. Examinare cu cistoscopul a funcțiunii renale și a permeabilității ureterelor cu ajutorul injectării intravenoase a unei substanțe colorante care se elimină prin urină. – Din fr. chromocystoscopie.

cromofor
CROMOFÓR, cromofori, s.m. Grup de atomi care, introduși în molecula unei substanțe organice, colorează acea substanță. – Din fr. chromophore.

cromofotografie
CROMOFOTOGRAFÍE, cromofotografii, s.f. Procedeu pentru obținerea fotografiilor în culori. ♦ (Concr.) Fotografie astfel obținută. – Din fr. chromophotographie.

cromogen
CROMOGÉN, cromogeni, s.m. Combinație care conține în moleculă cromofori. – Din fr. chromogène, germ. Chromogen.

cromolitografic
CROMOLITOGRÁFIC, -Ă, cromolitografici, -ce. adj. De cromolitografie; obținut prin cromolitografie. – Din fr. chromolithographique.

cromolitografie
CROMOLITOGRAFÍE, cromolitografii, s.f. 1. Procedeu litografic de imprimat în mai multe culori. 2. (Concr.) Reproducere obținută prin acest procedeu. – Din fr. chromolithographie.

cromoplast
CROMOPLÁST, cromoplaste, s.n. (Biol.) Cromatoplast. – Din fr. chromoplaste.

cromoproteida
CROMOPROTEÍDĂ, cromoproteide, s.f. Proteidă colorată în componența căreia intră un metal (fier, magneziu). – Din fr. chromoprotéide.

cromopsie
CROMOPSÍE, cromopsii, s.f. Boală a ochiului datorită căreia obiectele necolorate sunt percepute în culori. – Din fr. chromopsie.

cromoscop
CROMOSCÓP, cromoscoape, s.n. 1. Aparat optic folosit pentru reproducerea în culori a clișeelor. 2. Cinescop întrebuințat pentru transmisiunile de televiziune în culori. – Din fr. chromoscope.

cromosfera
CROMOSFÉRĂ s.f. Strat de culoare roz, compus din gaze și din aburi incandescenți, care înconjură soarele și este vizibil în timpul eclipselor totale. – Din fr. chromosphère.

cromosferic
CROMOSFÉRIC, -Ă, cromosferici, -ce, adj. Referitor la cromosferă, al cromosferei. – Din fr. chromosphérique.

cromotipie
CROMOTIPÍE, cromotipii, s.f. 1. Metodă de tipărire în culori. 2. (Concr.) Imagine colorată obținută prin acest procedeu. – Din fr. chromotypie.

cromotipografie
CROMOTIPOGRAFÍE, cromotipografii, s.f. Procedeu de tipărire în culori cu elementele de imprimare în relief. – Din fr. chromotypographie.

cromozom
CROMOZÓM, cromozomi, s.m. (Biol.) Corpuscul al nucleului, purtător al caracterelor ereditare, care se formează în timpul diviziunii celulei și care este variabil ca formă la fiecare specie. – Din fr. chromosome.

cromozomial
CROMOZOMIÁL, -Ă, cromozomiali, -e, adj. (Biol.) De cromozom, al cromozomului. [Pr.: -mi-al] – După engl. chromosomal.

cronaxie
CRONAXÍE s.f. Timpul minim în care are loc o excitație; timpul în care un curent electric trebuie să parcurgă un nerv, un mușchi etc., pentru a-l excita. – Din fr. chronaxie.

cronc
CRONC interj. Cuvânt care imită sunetele scoase de corb, de cioară etc. – Onomatopee.

croncan
CRONCÁN, croncáni, s.m. (Reg.) Corb. – Cronc + suf. -an.

croncai
CRONCĂÍ vb. IV v. croncăni.

croncaire
CRONCĂÍRE s.f. v. croncănire.

croncani
CRONCĂNÍ, croncănesc, vb. IV. Intranz. 1. (Despre ciori, corbi etc., la pers. 3) A scoate sunete caracteristice speciei. 2. (Despre oameni) A scoate strigăte nearmonioase, a vorbi articulând cuvintele în mod dezagreabil, gutural și nedeslușit. [Var.: croncăí vb. IV] – Cronc + suf. -ăni.

croncanire
CRONCĂNÍRE, croncăniri, s.f. Acțiunea de a croncăni și rezultatul ei; croncănit. [Var.: croncăíre s.f.] – V. croncăni.

croncanit
CRONCĂNÍT s.n. Faptul de a croncăni; croncănire, croncănitură; sunet strident scos de cioară, de corb etc. – V. croncăni.

croncanitor
CRONCĂNITÓR, -OÁRE, croncănitori, -oare, adj. Care croncănește. – Croncăni + suf. -tor.

croncanitura
CRONCĂNITÚRĂ, croncănituri, s.f. Croncănit. – Croncăni + suf. -tură.

cronic
CRÓNIC, -Ă, cronici, -ce, adj. (Despre boli) Care are o evoluție lentă, care are un caracter de durată. ♦ Fig. Care se prelungește multă vreme și nu mai poate fi ușor înlăturat. – Din fr. chronique, lat. chronicus.

cronicar
CRONICÁR, cronicari, s.m. 1. Autor de cronici sau de letopisețe. 2. Colaborator al unui ziar sau al unei reviste, însărcinat cu redactarea de cronici (2). – Cronică + suf. -ar; (2) din fr. chroniqueur.

cronica
CRÓNICĂ, cronici, s.f. 1. Lucrare cu caracter istoric, obișnuită mai ales în evul mediu, care cuprinde o înregistrare cronologică a evenimentelor sociale, politice și familiale; letopiseț, hronic. 2. Articol de ziar sau de revistă care comentează evenimente politice, sociale și culturale de actualitate. ♦ Scurtă comunicare oficială privind schimbări în componența guvernului, mișcări în corpul diplomatic etc. – Din lat. chronica, fr. chronique.

cronicheta
CRONICHÉTĂ, cronichete, s.f. (Franțuzism) Minicronică. – Din fr. chroniquette.

cronicitate
CRONICITÁTE s.f. Stare cronică a unei boli, a unui bolnav. – Din fr. chronicité.

croniciza
CRONICIZÁ, pers. 3 cronicizează, vb. I. Refl. (Despre boli) A deveni cronic. – Cronic + suf. -iza,

cronicizare
CRONICIZÁRE, cronicizări, s.f. Acțiunea de a se croniciza. – V. croniciza.

cronicizat
CRONICIZÁT, -Ă, cronicizați, -te, adj. (Despre boli) Care a devenit cronic. – V. croniciza.

cronofotografic
CRONOFOTOGRÁFIC, -Ă, cronofotografici, -ce, adj. Referitor la cronofotografie, care aparține cronofotografiei. – Din fr. chronophotographique.

cronofotografie
CRONOFOTOGRAFÍE, cronofotografii, s.f. Înregistrare fotografică a unei mișcări la intervale scurte de timp, în scopul studierii acesteia. – Din fr. chronophotographie.

cronograf
CRONOGRÁF^1, cronografe, s.n. Scriere cu caracter popular care reprezintă o sinteză a istoriei generale, alcătuită pe baza izvoarelor istorice combinate cu legende biblice și populare. Cronograful lui Moxa. [Var.: hronográf s.n.] – Din ngr. hronográfos.

CRONOGRAF^2, cronografe, s.n. Aparat automat de precizie, prevăzut cu un mecanism de ceasornic, care înregistrează începutul și sfârșitul unei acțiuni sau al unui fenomen în desfășurare, folosit în fizică, în aviație, în sport etc. – Din fr. chronographe.

cronografie
CRONOGRAFÍE, cronografii, s.f. Scriere de cronici, de cronografe^1. – Din ngr. hronográfia.

cronogram
CRONOGRÁM s.n. v. cronogramă.

cronograma
CRONOGRÁMĂ, cronograme, s.f. 1. Inscripție în care literele, corespunzătoare cifrelor romane, formează data. 2. Informație dată de literele unei fraze, ale unui vers, ale unei inscripții etc. care au și o semnificație numerală, reprezentând cifre romane. 3. Reprezentare grafică a variațiilor unui parametru în funcție de timp; historiogramă. [Var.: cronográm s.n.] – Din fr. chronogramme.

cronologic
CRONOLÓGIC, -Ă, cronologici, -ce, adj. Care se referă la cronologie; dispus în ordinea succesiunii în timp. – Din fr. chronologique.

cronologie
CRONOLOGÍE, cronologii, s.f. Disciplină auxiliară a istoriei, care se ocupă cu stabilirea epocilor și a datelor; succesiune în timp a evenimentelor (istorice); sistem adoptat pentru socotirea anilor. ♦ Listă care cuprinde o succesiune cronologică. – Din fr. chronologie.

cronometra
CRONOMETRÁ, cronometrez, vb. I. Tranz. A măsura durata unei acțiuni cu ajutorul unui cronometru. – Din fr. chronométrer.

cronometraj
CRONOMETRÁJ, cronometraje, s.n. Cronometrare. – Din fr. chronométrage.

cronometrare
CRONOMETRÁRE, cronometrări, s.f. Acțiunea de a cronometra; cronometraj. – V. cronometra.

cronometric
CRONOMÉTRIC, -Ă, cronometrici, -ce, adj. (Ca) de cronometru. – Din fr. chronométrique.

cronometrie
CRONOMETRÍE s.f. Parte a metrologiei care se ocupă cu studiul procedeelor și instrumentelor pentru măsurarea timpului; tehnica construirii de aparate pentru măsurat timpul. – Din fr. chronométrie.

cronometror
CRONOMETRÓR, -OÁRE, cronometrori, -oare, s.m. și f. Persoană care măsoară timpul cu cronometrul pentru a norma procesele de muncă, pentru a determina rezultatele întrecerilor sportive etc. – Din fr. chronométreur.

cronometru
CRONOMÉTRU, cronometre, s.n. Instrument de precizie care funcționează pe principiul ceasornicului, permițând măsurarea timpului până la fracțiuni de secundă (folosit la normarea proceselor de muncă, la determinarea rezultatelor în întreceri sportive etc.). – Din fr. chronomètre.

cronoscop
CRONOSCÓP, cronoscoape, s.n. Instrument pentru măsurarea unui scurt interval de timp, folosit în laboratoarele de fizică, de fiziologie etc. – Din fr. chronoscope.

crop
CROP s.n. (Reg.; despre lichide, în expr.) A da în crop = a începe să se încălzească, a se încropi; a da în fiert. – Din uncrop.

cros
CROS, crosuri, s.n. Cursă sportivă de alergare pe teren variat și cu obstacole (naturale și artificiale), în care participanții trebuie să parcurgă o anumită distanță, pe un traseu dinainte stabilit, cu respectarea anumitor norme tehnice. – Din fr. cross[-country].

crosa
CRÓSĂ^2, crose, s.f. Smoc de pene întrebuințat altădată ca ornament la pălăriile femeilor sau la chipiele militarilor. – Et. nec.

CRÓSĂ^1, crose, s.f. Un fel de baston curbat la un capăt, cu care este condus pucul sau mingea la jocul de hochei, polo și golf. – Din fr. crosse.

crosing
CRÓSING, crosinguri, s.n. Construcție subterană care asigură încrucișarea a doi curenți de aer, prin trecerea unuia pe deasupra celuilalt, în galeria unei mine. – Din engl. crossing.

crosist
CROSÍST, -Ă, crosiști, -ste, s.m. și f. Atlet specializat în crosuri. – Cros + suf. -ist.

crosna
CRÓSNĂ, crosne, s.f. Sarcină (de lemne sau vreascuri) pe care o poartă cineva în spinare. ♦ Mulțime de obiecte așezate în ordine. [Var.: cróșnă s.f.] – Din bg. krošnja.

crossbar
CRÓSSBAR s.n. Sistem de comutare prin bare comandate de relee, utilizat în telefonia automată. – Cuv. engl.

croset
CROȘET s.n. v. croșetă.

croseta
CROȘETÁ, croșetez, vb. I. Tranz. A împleti manual dantele, tricoturi etc. cu croșeta. – Din fr. crocheter.

crosetare
CROȘETÁRE, croșetări, s.f. Acțiunea de a croșeta. – V. croșeta.

crosetat
CROȘETÁT s.n. Faptul de a croșeta. – V. croșeta.

croseta
CROȘÉTĂ, croșete, s.f. 1. Ac lung de metal, de os, de material plastic etc. cu vârful îndoit ca un cârlig, utilizat la mașinile de tricotat sau pentru croșetat, împletit etc. 2. Unealtă alcătuită dintr-o tijă prevăzută cu o lamă, cu ajutorul căreia se îndepărtează pământul rămas într-o formă de turnătorie. 3. Piesă de oțel de forma unui cui, cu un cap lățit prevăzut cu găuri, utilizat la solidarizarea îmbinărilor din lemn. 4. Paranteză dreaptă. 5. (În arhitectura gotică, în forma croșet) Ornament sculptat în formă de frunză cu vârful curbat. [Var.: croșét s.n.] – Din fr. crochet.

croseu
CROȘÉU, croșee, s.n. Lovitură laterală scurtă, la box, dată adversarului la cap sau la corp, în care brațul este îndoit și nemișcat din cot, formând cu antebrațul un unghi de aproximativ 45°. – Din fr. crochet.

crosna
CRÓȘNĂ s.f. v. crosnă.

crotal
CROTÁL, crotali, s.m. (Zool.) Șarpe-cu-clopoței. – Din fr. crotale.

crotalie
CROTÁLIE, crotalii, s.f. Marcă metalică aplicată pe urechea animalelor ca semn de recunoaștere. – Din ngr. krótalon, „zurgălău”.

crov
CROV, crovuri, s.n. Formă mică de relief cu aspect de depresiune circulară sau alungită, dezvoltată pe loess prin tasare; găvan, padină. – Din scr. crov.

cruce
CRÚCE, cruci, s.f. I. 1. Obiect format din două bucăți de lemn, de piatră, de metale prețioase etc. așezate perpendicular și simetric una peste alta și constituind simbolul credinței creștine. ♢ Expr. A pune cruce cuiva (sau la ceva) = a considera ca mort, definitiv lichidat, pierdut. A fi cu crucea-n sân = a fi (sau a se preface) evlavios. Cruce de aur, spun oamenii superstițioși când aud numele diavolului. 2. Figură sau desen în formă de cruce (I 1), având diferite semnificații: într-o listă de nume de persoane arată că posesorul celui însemnat cu cruce a decedat; înaintea unui cuvânt atestă vechimea mare a cuvântului respectiv; în calendar marchează o zi de sărbătoare creștină; peste un text indică semnul anulării etc. ♢ Cruce roșie = semn distinctiv al spitalelor, ambulanțelor, centrelor de asistență medicală, de prim ajutor etc. 3. Simbol al ritualului creștin, care constă dintr-un gest (semnul crucii) făcut cu degetele la frunte, la piept și, succesiv, la cei doi umeri. ♢ Expr. A-și face cruce = a) a executa simbolul crucii (I 1); b) a se minuna, a se mira tare. 4. Religia, confesiunea creștină: creștinism. 5. Termen care intră în componența numelui unor decorații, insigne etc. în formă de cruce (I 1). Crucea „Sfântul Gheorghe”. 6. Nume dat la diverse obiecte sau părți ale unor obiecte, dispuse în formă de cruce (I 1). ♢ (Tehn.) Cruce cardanică = dispozitiv mecanic de asamblare prin articulare, permițând transmiterea mișcării circulare între doi arbori care pot forma între ei un unghi oarecare. 7. Piesă de oțel, fontă, beton etc. pentru legarea a două conducte în prelungire, din care se despart două orificii laterale perpendiculare. ♦ Fiting cu patru intrări. ♦ Crucea căruței = bucată de lemn pusă de-a curmezisul peste proțap. Crucea amiezii = a) punct pe bolta cerească unde se află soarele la amiază; b) ora 12 ziua. Crucea nopții = miezul nopții. ♢ Loc. adj. și adv. În cruce = (așezat) cruciș, încrucișat. ♢ Expr. (Soarele) e cruce amiazăzi sau în crucea amiezii sau soarele e (în) cruci sau (în) cruce amiazăzi = (e) la amiază, (ne aflăm) la ora 12 din zi. ♦ (Adverbial) Cruciș. ♢ Expr. A se pune cruce = a se împotrivi unei acțiuni, a se pune de-a curmezișul spre a o zădărnici. 8. Instrument de tortură în antichitate, pe care osânditul îl purta adesea în spinare până la locul de execuție și pe care era apoi pironit cu cuie. ♢ Expr. A-și purta crucea = a îndura o suferință mare. ♦ (La catolici) Drumul crucii = ciclu de 14 picturi sau sculpturi reprezentând chinurile lui Cristos de la judecata lui Pilat până la răstignire; calvar, drumul Golgotei. 9. (Pop.: art.) Constelația lebedei, formată din cinci stele așezate în formă de cruce (I 1). 10. (Adesea la pl.) Loc unde se întretaie două sau mai multe drumuri; răscruce, răspântie. ♢ Expr. A face cruce = (despre vehicule cu orar fix) a se întâlni într-o stație, venind din direcții diferite. (Reg.) A i se face (cuiva) calea cruce cu cineva = a-i ieși cuiva cineva în cale, a se încrucișa drumurile mai multor persoane. A da cu crucea peste cineva = a întâlni pe cineva din întâmplare, pe neașteptate. A i se face cuiva calea cruce = a se deschide înaintea cuiva o răspântie; fig. a avea de ales între mai multe soluții; a se ivi piedici înaintea cuiva. ♦ (Înv.) Echipă compusă din doi până la patru soldați, care erau obligați să plătească, în mod solidar, căpeteniilor o anumită cotă de impozite. 11. (În sintagma) Cruce de voinic (sau de om) = bărbat în toată puterea; bărbat bine făcut; voinic. II. (Bot.) Compuse: crucea-pământului = plantă erbacee meliferă din familia umbeliferelor, cu tulpina și frunzele păroase, cu flori albe sau roz; brânca-ursului (Heracleum sphondylium); crucea-voinicului = plantă erbacee din familia ranunculaceelor, cu flori mari, albastre (Hepatica transilvanica). – Lat. crux, -cis.

crucer
CRUCÉR, cruceri. s.m. (Înv.) Creițar. – Din germ. Kreuzer (după cruce).

cruceta
CRUCÉTĂ, crucete, s.f. Platformă mică, semicirculară, din lemn sau din metal, fixată deasupra unei nave, servind la ancorarea arboretului. – Din it. crocetta (după cruce).

cruci
CRUCÍ, crucesc, vb. IV. 1. Refl. A se mira foarte tare de un lucru neobișnuit; a se minuna (și a-și face semnul crucii); a se încruci. 2. Tranz. (Rar) A așeza în formă de cruce; a încrucișa. – Din cruce.

cruciada
CRUCIÁDĂ, cruciade, s.f. Fiecare dintre cele opt expediții cu caracter militar, întreprinse la îndemnul Bisericii catolice de către seniorii din Europa occidentală în perioada dintre 1096 și 1270 și care, sub pretextul eliberării mormântului lui Cristos de la Ierusalim de sub ocupația musulmanilor, urmăreau, de fapt, o expansiune teritorială, economică și politică; p. gener. orice expediție militară împotriva unor eretici sau adepților altor religii în evul mediu. [Pr.: -ci-a-. – Var.: cruciátă s.f.] – Din fr. croisade, it. crociata (refăcut după cruce).

crucial
CRUCIÁL, -Ă, cruciali, -e, adj. De o importanță capitală; hotărâtor. [Pr.: ci-al] – Din fr. crucial.

cruciat
CRUCIÁT, cruciați, s.m. Participant la o cruciadă. [Pr.: -ci-at] – Din fr. croisé (refăcut după cruce).

cruciata
CRUCIÁTĂ s.f. v. cruciadă.

cruciera
CRUCIÉRĂ, cruciere, s.f. Acțiune de luptă dusă de una sau mai multe nave de luptă pe căi îndepărtate de comunicație maritimă ale inamicului, sistematic și pe timp mai îndelungat, în scopul dezorganizării transporturilor acestuia. [Pr.: -ci-e-] – Din it. crociera.

crucifera
CRUCIFÉRĂ, crucifere, s.f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate, cu flori alcătuite din patru sepale și patru petale dispuse în formă de cruce (I 1); (și la sg.) plantă care face parte din această familie. ♢ (Adjectival) Plante crucifere. – Din fr. crucifère.

crucifica
CRUCIFICÁ, crucífic, vb. I. Tranz. (În antichitate; azi fig.) A răstigni pe cruce. – După fr. crucifier.

crucificare
CRUCIFICÁRE, crucificări, s.f. Acțiunea de a crucifica și rezultatul ei; răstignire pe cruce. – V. crucifica.

crucifix
CRUCIFÍX, crucifixe, s.n. Obiect de cult (la catolici) reprezentând pe Cristos răstignit. [Pl. și: crucifixuri] – Din fr. crucifix, lat. crucifixus.

cruciform
CRUCIFÓRM, -Ă, cruciformi, -e, adj. Care are formă de cruce (I 1). – Din fr. cruciforme.

crucis
CRUCÍȘ, -Ă, cruciși, -e, adj., adv. I. Adj. 1. (Despre ochi, p. ext. despre oameni) Sașiu; fig. dușmănos. 2. Care se întretaie, se încrucișează. ♢ Loc. adv. În cruciș = în cruce. II. Adv. 1. Întretăindu-se în formă de cruce (I 1). 2. În directie piezișă; oblic. ♢ Expr. Și (în) cruciș, și (în) curmeziș = în lung și în lat, în toate părțile. A se pune (în) cruciș și (în) curmeziș = a încerca prin toate mijloacele să se opună, să zădărnicească o acțiune. – Cruce + suf. -iș.

crucisator
CRUCIȘĂTÓR, crucișătoare, s.n. Navă de război rapidă, mai ușoară decât cuirasatul, care servește ca avangardă într-o escadră, la recunoașteri etc. – [În]crucișa + suf. -ător. (După fr. croiseur).

crucisatura
CRUCIȘĂTÚRĂ, crucișături, s.f. (Reg.) Încrucișare. – Din [în]crucișa + suf. -ătură.

crucit
CRUCÍT, -Ă, cruciți, -te, adj. Mirat, uimit, înmărmurit. – V. cruci.

crucita
CRUCÍȚĂ, crucițe, s.f. (Rar) Cruciuliță (1). – Cruce + suf. -iță.

cruciulita
CRUCIULÍȚĂ, cruciulițe, s.f. 1. Diminutiv al lui cruce (I 1); cruciță. 2. Cusătură artistică de mână, foarte folosită în portul național și în lucrăturile românești. 3. Nume dat mai multor plante erbacee din familia compozeelor, cu flori galbene (Senecio). – Cruce + suf. -uliță.

crucna
CRÚCNĂ, crucne, s.f. Bară de oțel, cu mâner în formă de ochi, cu care se scutură zgura de pe vatra cuptorului ori cu care se amestecă baia de metal topit la fabricarea oțelului. – După germ. Krücke.

crud
CRUD, -Ă, cruzi, -de, adj. I. 1. (Despre alimente) Care n-a fost (suficient) supus acțiunii focului; nefiert, nefript, necopt (suficient). 2. (Despre fructe) Neajuns la maturitate; verde. ♦ (Despre plante sau părți ale lor) Care este încă în dezvoltare; fraged. ♦ (Despre ființe) În vârstă fragedă, tânăr; plăpând. 3. (Despre unele materiale) Brut, neprelucrat. II. Fig. 1. (Despre ființe și manifestările lor) Care simte plăcere când vede pe altul suferind; neomenos, nemilos. ♦ Vitreg, rău. 2. Violent, sângeros, intens. Luptă crudă. – Lat. crudus.

crudiciune
CRUDICIÚNE, crudiciuni, s.f. (Reg.) Aliment care se mănâncă crud. – Crud + suf. -iciune.

cruditate
CRUDITÁTE, crudități, s.f. 1. Însușirea de a fi crud. 2. (Concr.: la pl.) Fructe, legume proaspete, verdețuri. – Din fr. crudité.

crudut
CRUDÚȚ, -Ă, cruduți, -e, adj. (Reg.) Diminutiv al lui crud (I). – Crud + suf. -uț.

crug
CRUG, cruguri, s.n. (Înv.) 1. Orbită a lunii sau a unei planete. ♢ Crugul cerului (sau ceresc) = bolta cerească. 2. Ciclu solar (sau lunar). – Din rus., scr. krug.

crumpena
CRÚMPENĂ, crumpene, s.f. (Reg.) Cartof. – Din scr. krumpir.

crunt
CRUNT, -Ă, crunți, -te, Adj. 1. (Despre oameni și manifestările lor) Însetat de sânge, de fapte crude; violent, crud, inuman. ♢ Încruntat. 2. Care inspiră groază; groaznic, înfiorător. ♢ (Și adv.) Fig. Foarte mult, foarte tare; strașnic, extraordinar, grozav. 3. (Despre războaie, lovituri etc.) Sângeros, crâncen, teribil. 4. (Înv. și reg.) Plin de sânge, însângerat. – Lat. cruentus.

crunta
CRUNTÁ, crunt, vb. I. Refl. (Înv. și reg.) A se încrunta. [Prez. ind. și cruntez] – Lat. cruentare.

cruntat
CRUNTÁT, -Ă, cruntați, -te, adj. (Înv. și reg.) Încruntat. – V. crunta.

crup
CRUP s.n. Afecțiune a laringelui la copil, caracterizată prin respirație sufocantă și printr-o tuse răgușită, uneori cu formare de false membrane; gușter. – Din fr. croup.

crupada
CRUPÁDĂ, crupade, s.f. Săritură a calului cu picioarele dinainte sub burtă. – Din fr. croupade.

crupa
CRÚPĂ crupe, s.f. 1. Partea de dinapoi și de sus a trunchiului unor mamifere, cuprinsă între șale și baza cozii. 2. Regiunea dinspre coadă a cruponului (1). 3. Formă de relief alcătuită din două versante care se unesc după o linie; prelungire a unui mamelon. – Din fr. croupe.

crupe
CRÚPE s.f. pl. (Reg.) Boabe de porumb, de orez etc. măcinate mare, folosite la prepararea unor mâncăruri. – Din ucr. krupy.

crupier
CRUPIÉR, crupieri, s.m. Persoană care, la o casă de jocuri de noroc, distribuie sau adună jetoanele sau banii pierduți și, respectiv, plătește câștigurile jucătorilor. [Pr.: -pi-er] – Din fr. croupier.

crupon
CRUPÓN, crupoane, s.n. 1. Partea din mijloc a unei piei de tăbăcărie, mai groasă și mai rezistentă, cuprinsă între coadă și gât. 2. Placă de cauciuc din care se taie pentru încălțăminte. – Din fr. croupon.

cruponare
CRUPONÁRE, cruponări, s.f. Operație de despărțire a cruponului (1) de restul pieii. – Din crupon.

crural
CRURÁL, -Ă, crurali, -e, Adj. Care ține de regiunea superioară a coapsei. Mușchi crural. – Din fr. crural.

crustaceu
CRUSTACÉU, crustacee, s.n. (La pl.) Clasă de animale artropode, în general acvatice, cu corpul alcătuit din segmente acoperite cu o carapace chitinoasă; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. ♢ (Adjectival) Animale crustacee. [Pl. și: (m.) crustacei] – Din fr. crustacé.

crusta
CRÚSTĂ, cruste, s.f. 1. Strat exterior care se formează, prin solidificare, uscare etc., la suprafața unor corpuri moi; coajă, scoarță. ♢ Spec. Strat anatomic protector format la suprafața unei plăgi care începe să se cicatrizeze. 2. Strat îndesat, uscat și întărit care se formează uneori la suprafața terenului arabil în urma ploilor, bătătoririi excesive etc. 3. Strat solid de săruri depuse pe pereții unui vas sau ai unei țevi în care se află sau prin care curge un lichid conținând săruri dizolvate. 4. Înveliș impregnat cu săruri de calciu la unele nevertebrate. – Din lat. crusta.

crusatea
CRUȘĂȚEÁ, crușățele, s.f. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu flori galbene-aurii și cu frunze amărui, comestibile (Barbarea vulgaris). – Crușit + suf. -ea.

crusan
CRUȘẤN, crușâni, s.m. Arbust melifer cu flori albe-verzui, cu fructe la început roșii, apoi negre, din a cărui scoarță se prepară o băutură laxativă, iar din lemn se obține cel mai mult cărbune pentru prepararea prafului de pușcă (Rhamnus frangula). – Din ucr. krušyna.

cruseala
CRUȘEÁLĂ s.f. (Reg.) Argăseală. – Cruși + suf. -eală.

crusi
CRUȘÍ, crușesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A argăsi, a tăbăci. – Din ucr. krušyty.

crusit
CRUȘÍT, -Ă, crușiți, -te, Adj. (Reg.) 1. (Despre pielea unui animal) Argăsit. 2. Înroșit; p. ext. pătat (cu sânge). – V. cruși.

cruson
CRUȘÓN, crușoane, s.n. Băutură alcoolică preparată din vin și alte băuturi, sirop de zahăr și fructe. – Din fr. cruchon, rus. kriuson.

cruton
CRUTÓN, crutoane, s.n. Bucată mică de pâine prăjită (în grăsime) care se servește în supă. – Din fr. croûton.

cruta
CRUȚÁ, cruț, vb. I. Tranz. 1. A ierta, a scuti (de pedeapsă); a se îndura de ..., a avea milă. ♢ Expr. A cruța viața cuiva = a lăsa pe cineva în viață (după ce-i fusese hotărâtă moartea). 2. A trata (pe cineva) cu înțelegere; a menaja. ♦ A păzi, a feri. 3. A folosi, a consuma un obiect cu prevedere; a economisi. 4. (Înv.) A se codi, a ezita. – Et. nec.

crutare
CRUȚÁRE, cruțări, s.f. Faptul de a cruța; iertare, milă, îndurare. – V. cruța.

crutator
CRUȚĂTÓR, -OÁRE, cruțători, -oare, Adj. (Rar) 1. Milostiv, îndurător. 2. Econom. – Cruța + suf. -ător.

cruzeiro
CRUZEÍRO s.m. Unitate monetară de bază în Brazilia. – Din port. cruzeiro.

cruzie
CRUZÍE, cruzii, s.f. (Înv.) Cruzime. – Crud + suf. -ie.

cruzime
CRUZÍME, cruzimi, s.f. Atitudine, faptă crudă; ferocitate, bestialitate, barbarie, cruzie. – Crud + suf. -ime.

ctitor
CTÍTOR, -Ă, ctitori, -e, s.m. și f. Persoană care suportă în total sau în parte cheltuielile pentru

ctitoreasa
CTITOREÁSĂ, ctitorese, s.f. Ctitoră. – Ctitor + suf. -easă.

ctitori
CTITORÍ, ctitoresc, vb. IV. Tranz. A întemeia, a funda o biserică, o mănăstire; p. ext. a pune bazele unei instituții, unei asociații etc. – Din ctitor.

ctitoricesc
CTITORICÉSC, -EÁSCĂ, ctitoricești, adj. (Rar) Care ține de ctitor sau de ctitorie, privitor la ctitor sau la ctitorie. – Ctitor + suf. -icesc.

ctitorie
CTITORÍE, ctitorii, s.f. Biserică, mănăstire, instituție întemeiată de un ctitor. – Ctitor + suf. -ie.

cu
CU prep. 1. Introduce un atribut sau un nume predicativ; a) indică asocierea: casă cu livadă; b) indică conținutul: pahar cu bere; c) indică o posesiune sau posesorul: mașinuță cu motor; d) indică o dependență, o legătură: rudă cu mine; e) indică o însușire: copil cu talent; f) indică instrumentul: călătorie cu avionul. II. Introduce complemente indirecte: ține cu echipa studențească. III. Introduce complemente circumstanțiale: a) de mod: câștiga cu acul; b) formează locuțiuni modale: cu duioșie, cu blândețe, cu ciudă, cu grijă, cu drag, cu fuga, cu binișorul; c) instrumental: desenăm cu cărbune; d) sociativ: merg cu Irina; e) de cauză: nu mai auzea nimic cu atâta gălăgie; f) de timp: nu venea cu saptămânile. (Expr.) Cu anul (sau cu ziua etc.) = pe timp de un an (sau pe o zi etc.); g) cu substantivul repetat exprimă ideea de succesiune: zi cu zi; h) de relație: e artist numai cu numele. IV. Formează loc. conj. și prep.: cu toate acestea, cu toate că, alături cu, la fel cu. V. Cu valoare de conj.: șoarecele cu pisica. – Lat. cum.

cuadrant
CUADRÁNT s.n. v. cvadrant.

cuadratura
CUADRATÚRĂ s.f. v. cvadratură.

cuadrimotor
CUADRIMOTÓR s.n. v. cvadrimotor.

cuadrofonic
CUADROFÓNIC, -Ă, cuadrofonici, -ce, adj. De cuadrofonie. [Scris și: quadrofonic] – Din fr. quadrophonique.

cuadrofonie
CUADROFONÍE s.f. Tehnică de captare și redare a sunetului pe patru canale, care oferă posibilitatea unei percepții în relief; tetrafonie. [Scris și: quadrofonie] – Din fr. quadrophonie.

cuadruplex
CUADRUPLÉX s.n. v. cvadruplex.

cuanta
CUÁNTĂ, cuante, s.f. (Fiz.) Cea mai mică cantitate de energie radiantă, a cărei valoare e proporțională cu frecvența radiației respective. ♢ Cuantă de energie = cantitate determinată și finită de energie care poate fi emisă sau absorbită de un sistem atomic, molecular etc. [Var.: cvántă s.f.] – Din fr. quanta.

cuantic
CUÁNTIC, -Ă, cuantici, -ce, adj. Referitor la cuantă sau la cuantificare. ♢ Număr cuantic = fiecare dintre numerele care caracterizează stările staționare ale unui atom, ale unei molecule etc. Mecanică cuantică = ramură a fizicii care studiază fenomenele care se petrec la scara atomilor. Electrodinamică cuantică = ramură a fizicii care studiază procesele elementare discontinue din câmpul electromagnetic și interacțiunea dintre câmpul electromagnetic și substanțe sau corpuri. [Var.: cvántic, -ă, adj.] – Din fr. quantique.

cuantifica
CUANTIFICÁ, cuantífic, vb. I. Tranz. A stabili valorile discrete (discontinue) pe care le poate lua o anumită mărime fizică; a impune astfel de condiții unei mărimi fizice încât valorile sale să varieze în salturi (discontinuu). – După fr. quantifier.

cuantificare
CUANTIFICÁRE, cuantificări, s.f. Faptul de a cuantifica. – V. cuantifica.

cuantum
CUÁNTUM, cuantumuri, s.n. Cantitate, sumă (neprecizată) la care se urcă o cheltuială, un credit etc. [Var.: cvántum s.n.]. – Din fr., lat. quantum.

cuartal
CUARTÁL s.n. v. cvartal.

cuarta
CUÁRTĂ s.f. v. cvartă.

cuartet
CUARTÉT s.n. v. cvartet.

cuart
CUARȚ, cuarțuri, s.n. Bioxid natural de siliciu, care se găsește în roci în stare neconsolidată (ca nisip) sau în formă de cristale hexagonale, transparente și incolore (în stare pură) sau diferit colorate (când conțin și substanțe străine), utilizat în tehnică, în industria optică, în industria materialelor refractare, la bijuterii etc. [Var.: cvarț s.n.] – Din germ Quarz, fr. quartz.

cuartit
CUARȚÍT, cuarțite, s.n. Rocă metamorfică alcătuită prin recristalizarea rocilor cu cuarț (nisipuri, gresii etc.), utilizată în construcții, ceramică, industria metalurgică etc. – Din fr. quartzite, germ. Quartzit.

cuartos
CUARȚÓS, -OÁSĂ, cuarțoși, -oase, adj. Care conține cuarț. – Din fr. quartzeux.

cuaternar
CUATERNÁR, -Ă, cuaternari, -e, s.n., adj. 1. S.n. Ultima perioadă a neozoicului, care durează de la sfârșitul pliocenului până în zilele noastre. 2. Adj. Care se referă la perioada cuaternarului (1). – Din fr. quaternaire, it. quaternario, lat. quaternarius.

cub
CUB, cuburi, s.n. 1. Corp geometric cu șase fețe pătrate, egale între ele. 2. Produs al înmulțirii unui număr cu sine însuși de două ori. ♦ (Adjectival; în sintagma) Metru (sau decimetru, centimetru etc.) cub = unitate de măsură pentru volume, egală cu volumul unui corp de formă cubică, având latura egală cu un metru (sau cu un decimetru etc.) – Din fr. cube, lat. cubus.

cubaj
CUBÁJ, cubaje, s.n. Determinare a volumului unui corp, al unei încăperi etc.; volumul sau capacitatea unui corp, a unei încăperi etc. exprimate în metri cubi. – Din fr. cubage.

cubanez
CUBANÉZ, -Ă, cubanezi, -e, s.m și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Cubei sau este originară de acolo. 2. Adj. care aparține Cubei sau cubanezilor (1), referitor la Cuba sau la cubanezi. – Cuba (n. pr.) + suf. -ez.

cubatura
CUBATÚRĂ s.f. 1. Aflare a laturii unui cub al cărui volum este egal cu volumul unui corp dat. 2. Determinare prin calcul a volumului mărginit de una sau de mai multe suprafețe. – Din fr. cubature.

cubeb
CUBÉB, cubebi, s.m. Arbust exotic asemănător cu piperul, din ale cărui fructe se extrag substanțe folosite în cosmetică și în farmacologie (Piper cubeta). – Din fr. cubèbe.

cubelc
CUBÉLC s.m. v. culbec.

cubic
CÚBIC, -Ă, cubici, -ce, adj. De forma unui cub (1), Privitor la cub. ♢ Zahăr cubic = zahăr în formă de mici paralelipipede regulate, cu baza pătratică. ♦ Care conține puterea a treia a unei mărimi. – Din fr. cubique, lat. cubicus.

cubicular
CUBICULÁR, cubiculari, s.m. Sclav care avea grijă de camera de culcare a stăpânului. ♦ Demnitar roman care se ocupa de camera de culcare a împăraților. – Din lat. cubicularius, fr. cubiculaire.

cubiculum
CUBÍCULUM, cubiculumuri, s.n. Cameră de dormit în locuințele romane; p. ext. cameră sepulcrală într-o catacombă. – Din lat. cubiculum.

cubilou
CUBILÓU, cubilouri, s.n. Cuptor vertical cilindric, format dintr-o manta de tablă căptușită cu cărămidă refractară, în care se încălzește metalul împreună cu combustibilul și cu materialele auxiliare, pentru a obține fuziunea metalului sau pentru topirea și turnarea lui în forme. – Din fr. cubilot.

cubism
CUBÍSM s.n. Mișcare artistică apărută la începutul sec. XX, care prezintă obiectele din realitate descompuse în cele mai simple figuri geometrice, fără a ține seamă de asemănarea exterioară cu obiectele reprezentate. – Din fr. cubisme.

cubist
CUBÍST, -Ă, cubiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține cubismului, privitor la cubism, care se conformează regulilor și formelor cubismului. 2. S.m. și f. Adept al cubismului. – Din fr. cubiste.

cubital
CUBITÁL, -Ă, cubitali, -e, adj. Care ține de cubitus. – Din fr. cubital.

cubitus
CÚBITUS s.n. Os lung care, împreună cu radiusul, formează scheletul antebrațului. – Din fr., lat. cubitus.

cuc
CUC, cuci, s.m. 1. Pasăre călătoare cu pene cenușii, cu coada lungă cu pete albe, care își depune ouăle în cuiburi străine pentru a fi clocite de alte păsări și care este cunoscută prin sunetele caracteristice pe care le scoate (Cuculus canorus). ♢ Ceas cu cuc = ceasornic de perete care, la fiecare oră, sfert, jumătate sau trei sferturi de oră, marchează timpul prin sunete care întâi imită cântecul cucului. (1); fig. lucru extravagant. ♢ Expr. Lapte de cuc = ceva imposibil. (A umbla) de flori de cuc = (a umbla) fără rost. ♦ (Ir.) Cuc-armenesc = pupăză. ♦ (Adverbial) Izolat, singur, străin. ♢ Expr. Singur cuc = absolut singur. 2. Intră în compunerea unor nume de plante: ciuboțica-cucului, limba-cucului etc. 3. (La unele jocuri de copii) Lovitură cu mingea în înălțime. – Lat. cucus.

cuca
CÚCĂ^1, cuci, s.f. Căciulă înaltă, uneori împodobită cu pene (de struț), pe care o purtau căpeteniile turcești și domnitorii români în timpul ceremoniilor. – Din tc. kuka.

CÚCĂ^2, cuci, s.f. (Rar) Femela cucului (1). – Cuc + suf. -ă.

CÚCĂ^3, cuci, s.f. (Reg.) Deal înalt și izolat; vârf de deal. – Et. nec.

cucai
CUCĂÍ, cúcăi, vb. IV. Intranz. (Reg.) A moțăi. – Cf magh. k u k k a d o z.

cuceri
CUCERÍ, cuceresc, vb.IV. I. Tranz. 1. A cuprinde, a ocupa, a supune un teritoriu cu puterea armelor. ♦ A doborî ceva prin luptă susținută; A câștiga. 2. Fig. A-și atrage simpatia, a câștiga dragostea sau bunăvoința cuiva. II. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) supune, a (se) închina; a (se) ruga umilindu-se. – Lat. *conquerire(= conquirere).

cucerie
CUCERÍE s.f.(Înv.) Cucernicie. – Cuceri + suf. -ie.

cucerire
CUCERÍRE, cuceriri, s.f. Acțiunea de a (se) cuceri și rezultatul ei; câștig, progres, izbândă. ♢ Expr. (Fam.) A face o cucerire = a-și atrage simpatia sau dragostea ciuva. – V. cuceri.

cucerit
CUCERÍT, -Ă, cuceriți, -te, adj. 1. (Despre teritorii) Care a fost ocupat cu forța armelor. 2. (Despre

cuceritor
CUCERITÓR, -OÁRE, cuceritori, -oare s.m. și f. 1. Persoană, popor, țară etc. care face sau a făcut cuceriri. 2. Bărbat sau femeie care reușește să atragă simpatia sau dragostea unei persoane de sex opus. ♦ (Adjectival) Care cucerește (I 2). Zâmbet cuceritor. – Cuceri + suf. -tor.

cucernic
CUCÉRNIC, -Ă, cucernici, -ce, adj. Evlavios, cuvios, religios, pios, smerit. ♦ (Adesea substantivat) Titlu care se dă preoților. – Cuceri + suf. -nic.

cucernicie
CUCERNICÍE s.f. Evlavie, religiozitate, pietate, smerenie, cucerie. ♦ (Însoțit de un pronume posesiv) Titlu care se dă preoților. – Cucernic + suf. -ie.

cucoana
CUCOÁNĂ, cucoane, s.f. 1. Termen de politețe dat unei femei (măritate);

cucoara
CUCOÁRĂ s.f. v. cocor.

cucon
CUCÓN s.m. v. cocon^1.

cuconas
CUCONÁȘ s.m. v. coconaș.

cuconet
CUCONÉT, cuconeturi, s.n. (Fam.) (Mulțime de) cucoane (1), grup de doamne. [Var.: coconét s.n.] – Cucoană + suf. -et.

cuconi
CUCONÍ, cuconesc, vb. IV. 1. (Tranz.) A se adresa cuiva cu termenul de „cucoană, cucoane”. 2. (Refl.) A-și da aere de cucoană (sau de boier); a se îngâmfa. [Var.: coconí vb. IV] – Din cucon, (2) și din cucoană.

cuconita
CUCONÍȚĂ, cuconițe, s.f. Diminutiv al lui cucoană (1). [Var.: coconíță, coníță s.f.] – Cucoană + suf. -iță.

cucor
CUCÓR s.m. v. cocor.

cucos
CUCÓȘ s.m. și n. v. cocoș.

cucoseste
CUCOȘÉȘTE adv. v. cocoșește.

cucova
CÚCOVĂ, cucove, s.f. (reg.) Specie de lebădă caracterizată printr-o umflătură neagră la rădăcina ciocului; lebădă de vară (Cygnus olor). – Et. nec.

cucu
CÚCU interj. Cuvânt care imită cântecul cucului. ♦ Strigătul copiilor când se joacă de-a v-ați ascunselea. – Onomatopee.

cucui
CUCÚI, cucuie, s.n. 1. Umflătură la cap provocată de lovirea cu un corp tare. 2. (Reg.) Moț de pene la capul păsărilor. – Lat. *cucullius (= cucullus).

cucuiat
CUCUIÁT, -Ă, cucuiați, -te, adj. (Reg.) 1. (Despre păsări)

cuculat
CUCULÁT, -Ă, cuculați, -te, adj. (Despre flori) În formă de glugă sau de capișon. – Din lat. cucullatus.

cucula
CUCÚLĂ, cucule, s.f. Veșmânt cu glugă purtat de călugării catolici, confecționat din stofă groasă și aspră. – Din fr. cuculle, lat. cucullus.

cuculet
CUCULÉȚ, cuculeți, s.m. Diminutiv al lui cuc; cucuț, cucușor. – Cuc + suf. -uleț.

cucura
CÚCURĂ^1, cucure, s.f. (Înv.) Tolbă de săgeți. – Din ngr. kúkuron.

CÚCURĂ^2, cucure, s.f. (Reg.) Parte a plugului care leagă între ele brăzdarul, cormana și plazul. – Din magh. kukora.

cucurbitacee
CUCURBITACÉE, cucurbitacee, s.f. (La pl.) Familie de plante erbacee dicotiledonate, cu tulpini târâtoare sau agățătoare, cu frunze mari, cu fructul cărnos având coaja tare; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. ♢ (Adjectival) Plantă cucurbitacee. – Din fr. cucurbitacée.

cucuriga
CUCURIGÁ, pers. 3 cucurígă, vb. I. Intranz. (Rar; despre cocoși) A scoate sunete caracteristice speciei. [Var.: cucurigí vb. IV] – Din cucurigu.

cucurigat
CUCURIGÁT s.n. Faptul de a cucuriga; sunete caracteristice scoase de cocoș. – V. cucuriga.

cucurigi
CUCURIGÍ vb. IV v. cucuriga.

cucurigu
CUCURÍGU interj., s.n. 1. Interj. Cuvânt care imită cântecul cocoșului. ♦ (Substantivat, n.) Cântecul cocoșului; p. ext. (m.) cocoș. 2. S.n. (Glumeț; precedat de prepoziția „la”) Etajul cel mai înalt al unei case, mansardă; galerie (la teatru). – Onomatopee.

cucuruz
CUCURÚZ, (1, 3, 4) cucuruzi, s.m., (2) cucuruze, s.n. (Reg.) 1. S.m. Porumb (planta și rodul ei). 2. S.n. pl. Holde semănate cu porumb; porumbiște. 3. S.m. Fructul coniferelor; con. 4. S.m. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu flori albe-gălbui dispuse în mici capitule (Petasites albus). – Cf. bg., scr. k u k u r u z,  k u k u r u d z a.

cucuruzastina
CUCURUZÁȘTINĂ s.f. (Reg.) Porumbiște. – Cucuruz + suf. -aștină.

cucusor
CUCUȘÓR, cucușori, s.m. Cuculeț. – Cuc + suf. -ușor.

cucuta
CUCÚTĂ, cucute, s.f. Plantă erbacee otrăvitoare din familia umbeliferelor, cu miros caracteristic, cu frunze mari, flori albe și fructe brune-verzui, întrebuințată ca medicament; dudău, buciniș (Conium maculatum). ♢ Expr. (Fam.) Doar n-am băut cucută (ca să...) = doar n-am înnebunit (ca să...). ♢ Compuse: cucută-de-apă = plantă erbacee de apă, cu flori albe dispuse în formă de umbrelă (Cicuta virosa); cucută-de-pădure = plantă erbacee cu frunze ascuțite și flori albe (Galium schultesii). – Lat. *cucuta (= cicuta).

cucut
CUCÚȚ, cucuți, s.m. (Reg.) Cuculeț. – Cuc + suf. -uț.

cucuvaie
CUCUVÁIE s.f. v. cucuvea.

cucuvea
CUCUVEÁ, cucuvele, s.f. Pasăre răpitoare de noapte, cu penele de culoare brună-cenușie și cu ochii galbeni înconjurați de rozete de pene, care trăiește pe lângă casele părăsite, prin scorburi etc.; cucuveică (Athene noctua). [Var.: cucuváie s.f.] – Din ngr. kuk(k)uvághia.

cucuveica
CUCUVÉICĂ, cucuveici, s.f. (Reg.) Cucuvea. – Din bg. kukuveja.

cudalb
CUDÁLB, -Ă adj. v. codalb.

cufar
CÚFĂR, cufere, s.n. Ladă cu capac (și cu încuietoare) care se folosește la păstrarea și la transportarea diverselor obiecte. ♦ (Pop.) Geamantan (de lemn). – Din pol., ucr. kufer.

cufaras
CUFĂRÁȘ, cufărașe, s.n. Diminutiv al lui cufăr. – Cufăr + suf. -aș.

cufund
CUFÚND s.n. (Reg.; în loc. adv.) De-a cufundul = cufundându-se. – Din cufunda (derivat regresiv).

cufunda
CUFUNDÁ, cufúnd, vb. I. 1. Refl. și tranz. A intra sau a face să intre într-un lichid sau într-o materie moale; a (se) afunda, a (se) adânci, a (se) scufunda. 2. Refl. A intra în adânc; a dispărea (undeva). ♦ A prezenta o adâncitură. ♦ (Despre ochi) A fi înfundat în orbite. ♦ (Poetic) A se pierde (în umbră, în întuneric etc.). ♦ Fig. (Despre aștri) A trece dincolo de orizont; a apune (după linia orizontului). ♦ (Despre pământ) A se prăbuși. 3. Refl. Fig. A se lăsa absorbit de o activitate, de somn etc. 4. Tranz. Fig. (Rar) A compromite, a distruge. [Var.: (înv.) acufundá vb. I] – Lat. confundare.

cufundac
CUFUNDÁC, cufundaci, s.m. (Ornit.) Cufundar. – Cufunda + suf. -ac.

cufundar
CUFUNDÁR, cufundari, s.m. Numele a două păsări palmipede, înotătoare: a) pasăre mai mare decât rața, cu pene negre strălucitoare, cu puncte albe pe spate, cu ciocul ascuțit și cu aripile înguste; cufundac (Gavia arctica); b) pasăre de mărimea raței, cu penele castanii închise pe spate și albe pe burtă, cu un smoc de pene în formă de guleraș; bodârlău, corcodel (Podiceps cristatus). – Cufunda + suf. -ar.

cufundare
CUFUNDÁRE, cufundări, s.f. Acțiunea de a (se) cufunda și rezultatul ei; afundare, scufundare, adâncire. – V. cufunda.

cufundatura
CUFUNDĂTÚRĂ, cufundături, s.f. 1. Faptul de a (se) cufunda. 2. (Concr.) Loc cufundat; adâncitură, scufundătură. – Cufunda + suf. -ătură.

cuget
CÚGET, cugete, s.n. 1. Capacitate de a gândi; gândire. 2. Gând, idee, părere. ♦ Imaginație, fantezie. 3. Minte, intelect. 4. (Înv.) Intenție, plan, proiect. 5. Conștiință. ♢ Expr. A-l mustra (pe cineva) cugetul sau a avea mustrări de cuget = a fi chinuit de remușcări, a-l chinui (pe cineva) remușcarea, regretul. – Din cugeta (derivat regresiv).

cugeta
CUGETÁ, cúget, vb. I. Intranz. A urmări o idee, a medita; a se gândi. ♦ Refl. (Rar) A sta pe gânduri; a chibzui, a cumpăni. ♦ A-și da seama, a ține seamă de..., a lua în considerare. – Lat. cogitare.

cugetare
CUGETÁRE, cugetări, s.f. Acțiunea de a cugeta și rezultatul ei; gândire, gând, idee. ♦ Judecată, raționament. ♦ Meditație, reflecție. – V. cugeta.

cugetator
CUGETĂTÓR, -OÁRE, cugetători, -oare, s.m. și f. Gânditor. – Cugeta + suf. -ător.

cuguar
CUGUÁR, cuguari, s.m. Animal mamifer carnivor din familia pisicilor, de talie mare, care trăiește în America; puma (Felis concolor). [Pr.: -gu-ar] – Din fr. couguar.

cuhne
CÚHNE s.f. v. cuhnie.

cuhnie
CÚHNIE, cuhnii, s.f. (Reg.) 1. Bucătărie. ♦ Bucătăria principală a mănăstirilor și cea de vară a gospodăriilor țărănești. 2. Clădire modestă; cameră sărăcăcioasă. [Var.: cúhne, cúină, cúine, cuiníe s.f.] – Din ucr. kuhnja.

cui
CUI, cuie, s.n. 1. Piesă mică, cilindrică sau în patru muchii, de metal sau de lemn, turtită la un capăt și ascuțită la celălalt, cu care se fixează între ele diferite piese, care se bate în zid sau în lemn pentru a servi ca suport etc. ♢ (Tehn.) Cui spintecat = piesă de siguranță formată dintr-o bucată de sârmă îndoită, cu un ochi la un capăt, care împiedică desfacerea piulițelor. ♢ Expr. Cui pe (sau cu) cui se scoate = un rău face să uiți răul anterior. (Fam.) A face (sau a tăia) cuie = a simți frigul, a dârdâi de frig. A-i intra cuiva un cui în inimă = a se strecura în sufletul cuiva o teamă, o bănuială, o îndoială, o grijă etc. Cuiul lui Pepelea = drept abuziv pe care și-l ia cineva, legându-se de un pretext, pentru a stingheri pe altul. ♦ Cuier simplu de perete. ♢ Expr. A-și pune pofta în cui = a renunța la o dorință, la un lucru râvnit. 2. Nume dat mai multor piese de metal sau de lemn asemănătoare ca formă cu un cui (1). – Lat. cuneus.

cuib
CUIB, cuiburi, s.n. 1. Culcuș făcut de păsări, de unele mamifere etc. pentru a se adăposti, pentru a depune ouăle, a cloci și a scoate pui. 2. Fig. Locuință, sălaș; reședință. 3. Fig. (Peior.; urmat de determinări) Loc (ascuns) unde se ticluiește și de unde se propagă o acțiune potrivnică, dușmănoasă intereselor unei colectivități. ♦ Focar. 4. (În sintagma) Cuibul albinelor = fagurii ocupați cu puiet și cu hrană, în care trăiește și se dezvoltă familia de albine. 5. Groapă mică făcută în pământ, în care se seamănă legume sau cereale. ♦ Mușuroi de pământ făcut, prin prășit, în jurul firelor de porumb, de cartofi etc. ♦ Spațiu restrâns în care se dezvoltă o îngrămădire de plante de același fel. Cuib de lăcrimioare. 6. Mulțime de fermenți de același fel care provoacă înăcrirea vinului, a borșului, a laptelui etc. 7. Loc adăpostit care asigură unei arme automate condiții bune de tragere. ♢ Cuibul corbului = post de observație situat în vârful catargului la anumite nave (de pescuit, de război etc.), în care stă marinarul de veghe. – Lat. *cubium.

cuiba
CUIBÁ, pers. 3 cuibeáză, vb. I. Intranz. A-și avea, a-și așeza cuibul. – Din cuib.

cuibar
CUIBÁR, cuibare, s.n. 1. Loc pregătit în paie, în fân sau pe pământ unde păsările de curte își depun ouăle. ♦ Instalație specială în crescătoriile de păsări de unde se strâng ouăle. ♦ Ou care se lasă în cuibar (1) pentru ca păsările ouătoare să-și găsească locul. ♦ Cuib (1). ♦ Fig. Culcuș. 2. Fig. Sălaș, locuință; cuib (2). – Cuib + suf. -ar.

cuibari
CUIBĂRÍ, cuibăresc, vb. IV. 1. Refl. (Despre păsări) A-și face cuibul undeva; a-și face loc în cuibar. ♦ Fig. (Despre oameni și despre animale) A se așeza cât mai bine într-un loc; a se ghemui. ♦ Fig. A se adăposti. ♦ Fig. A se aciua, a se pripăși. 2. Tranz. (Rar) A așeza găinile în cuibar. 3. Tranz. A mușuroi porumbul, cartofii etc. – Din cuibar.

cuibarire
CUIBĂRÍRE, cuibăriri, s.f. Acțiunea de a (se) cuibări și rezultatul ei. – V. cuibări.

cuibarit
CUIBĂRÍT^1 s.n. Faptul de a (se) cuibări; perioadă când (se) cuibăresc păsările. – V. cuibări.

CUIBĂRÍT^2, cuibăriți, -te, adj. (Despre păsări) Care și-a făcut cuib (1) undeva; care și-a făcut loc în cuibar. ♦ Fig. (Despre oameni și animale) Care s-a așezat cât mai bine într-un loc; care s-a ghemuit într-un loc. ♦ Fig. Care s-a aciuit, s-a pripășit undeva, pe lângă cineva. – V. cuibări.

cuibulet
CUIBULÉȚ, cuibulețe, s.n. Cuibușor. – Cuib + suf. -uleț.

cuibusor
CUIBUȘÓR, cuibușoare, s.n. Diminutiv al lui cuib; cuibuleț. – Cuib + suf. -ușor.

cuier
CUIÉR, cuiere, s.n. Suport de lemn sau metal, mobil sau fixat în perete, prevăzut cu mai multe cârlige sau brațe, de care se atârnă diverse obiecte și accesorii de îmbrăcăminte. [Pr.: cu-ier] – Cui + suf. -er.

cuina
CÚINĂ s.f. v. cuhnie.

cuine
CÚINE s.f. v. cuhnie.

cuinie
CUINÍE s.f. v. cuhnie.

cuirasa
CUIRASÁ, cuiraséz, vb. I. Tranz. 1. A prevedea cu o cuirasă; a îmbrăca, a proteja cu o cuirasă. 2. Fig. A întări, a fortifica, a oțeli, a înarma. [Pr.: cu-i-] – Din fr. cuirasser.

cuirasare
CUIRASÁRE, cuirasări, s.f. Acțiunea de a cuirasa. – V. cuirasa.

cuirasat
CUIRASÁT, -Ă, cuirasați, -te, s.n., adj. 1. S.n. Navă de război de mare tonaj, protejată de o cuirasă și înarmată cu artilerie grea. 2. Adj. (Despre nave de război) Protejat de o cuirasă și înarmat cu artilerie grea. [Pr.: cu-i-. – Var.: chiurasát s.n.] – Din fr. cuirassé.

cuirasa
CUIRÁSĂ, cuirase, s.f. 1. Armătură formată din plăci de oțel special, cu care se blindează cuirasatele pentru a le face să reziste împotriva mijloacelor moderne de luptă. 2. Îmbrăcăminte de piele, din zale de fier sau plăci de metal care proteja pieptul și spatele războinicilor din antichitate și din evul mediu și păstrată până în sec. XIX; platoșă. [Pr.: cu-i-. – Var.: chiurásă s.f.] – Din fr. cuirasse.

cuirasier
CUIRASIÉR, cuirasieri, s.m. Soldat din cavalerie îmbrăcat în platoșă. [Pr.: cu-i-ra-si-er. – Var.: chiurasiér s.m.] – Din fr. cuirassier.

cuisor
CUIȘÓR, cuișoare, s.n. 1. Diminutiv al lui cui; cuiuț. 2. (La pl.) Condiment alimentar obținut prin uscare din mugurii aromatici florali ai unui arbust exotic. [Pr.: -cu-i-] – Cui + suf. -ișor.

cuisorita
CUIȘÓRIȚĂ, cuișorițe, s.f. Plantă erbacee cu flori alburii sau roșcate și cu fructe capsule (Holosteum umbellatum). [Acc. și: cuișoríță. – Pr.: cu-i-] – Cuișor + suf. -iță.

cuiut
CUIÚȚ, cuiuțe, s.n. (Reg.) Cuișor (1). [Pr.: cu-iuț] – Cui + suf. -uț.

cujba
CÚJBĂ, cujbe, s.f. 1. Bucată de lemn bifurcată la capăt, care se fixează în pământ sau într-un zid și de care se leagă sau se atârnă, cu un lanț, ceaunul deasupra focului. 2. (Reg.) Nuia bine răsucită și pârlită în foc, întrebuințată în loc de frânghie. – Din scr. gužba.

culac
CULÁC, culaci, s.m. (Rusism) Chiabur. – Din rus. kulak.

culant
CULÁNT, -Ă, culanți, -te, adj. Cu care te poți înțelege ușor, care dovedește amabilitate, dărnicie; amabil, generos, mărinimos, darnic. ♦ (Înv.; despre stil) Curgător. – Din fr. coulant.

culanta
CULÁNȚĂ s.f. Însușirea de a fi culant; atitudine, comportare culantă. – Cf. germ. K u l a n z.

culasa
CULÁSĂ, culase, s.f. 1. Piesă de metal care închide cilindrii unui motor cu ardere internă. 2. Partea de dinapoi a țevii unei arme de foc (pe unde se încarcă arma). [Var.: chiulásă s.f.] – Din fr. culasse.

culastra
CULÁSTRĂ s.f. v. coraslă.

culata
CULÁTĂ, culate, s.f. Partea dinapoi a țevii unei arme de foc, în care se află locașul închizătorului. – Din it. culatta.

cula
CÚLĂ, cule, s.f. 1. Clădire în formă de turn, cu baza dreptunghiulară (care servea, în trecut, și ca loc de apărare). 2. (Înv.) Turn circular; cupolă, boltă. ♦ Turn boltit în palatul domnesc, în care se păstra vistieria; p. ext. vistierie, tezaur. 3. (Înv.) Beci boltit; subterană. 4. (Înv.) Conac boieresc, casă (fortificată) a proprietarului unei moșii. – Din tc. kula. Cf. bg., scr. k u l a.

culacime
CULĂCÍME s.f. (Rar) Chiaburime. – Culac + suf. -ime.

culbec
CULBÉC, culbeci, s.m. (Reg.) Melc. [Var.: cubélc s.m.] – Et. nec.

culbuta
CULBUTÁ, culbutéz, vb. I. Tranz. A descărca vagonetul prin răsturnare cu ajutorul culbutorului. – Din fr. culbuter.

culbutare
CULBUTÁRE, s.f. Acțiunea de a culbuta și rezultatul ei. – V. culbuta.

culbutat
CULBUTÁT, -Ă, culbutați, -te, adj. (Despre vagonete) Care a fost descărcat cu culbutorul. – V. culbuta.

culbutor
CULBUTÓR, culbutoare, s.n. 1. Basculator. 2. Element al mecanismului de distribuție, format dintr-o pârghie articulată care transmite mișcarea de la arborele cu came la supapele unui motor cu ardere internă. – Din fr. culbuteur.

culca
CULCÁ, culc, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) întinde, a (se) așeza în poziție orizontală (spre a dormi, a se odihni sau a face să adoarmă sau să se odihnească). ♢ Expr. (Refl.) A se culca pe-o ureche (sau pe urechea aceea) = a nu se sinchisi de nimic, a fi nepăsător. Culcă-te sau poți să te culci pe o (sau pe acea) ureche = ia-ți nădejdea; e în zadar să mai păstrezi vreo speranță. ♦ Refl. recipr. (Fam.) A avea raporturi sexuale cu cineva. ♦ Tranz. A adăposti peste noapte; a găzdui. ♦ A pune pe cineva să se întindă sau a se întinde la pământ cu fața în jos (în cadrul unor exerciții militare). 2. Tranz. A pune, a așeza un obiect, o parte a corpului etc. pe ceva sau pe cineva. 3. Tranz. (În expr.) A culca la pământ = a doborî; a ucide. ♦ Refl. (Despre plante) A se pleca, a se îndoi spre pământ. – Lat. collocare.

culcare
CULCÁRE, culcări, s.f. Acțiunea de a (se) culca; culcat. 1. Așezare în poziție orizontală. ♦ Momentul când cineva se duce (sau este dus) să se culce. 2. (Adesea art., cu valoare de interjecție) Întindere la pământ a soldaților, la un ordin dat. – V. culca.

culcat
CULCÁT^1 s.n. Culcare. – V. culca.

CULCÁT^2, -Ă, culcați, -te, adj. Așezat în poziție orizontală. – V. culca.

culcus
CULCÚȘ, culcușuri, s.n. 1. Locul de culcare sau de adăpost al animalelor și al păsărilor. 2. Loc (improvizat) de odihnă sau de dormit pentru oameni. ♦ Adăpost, sălaș pentru oameni; locuință. ♦ Ascunzătoare. 3. (Rar) Strat moale de paie, de frunze etc. pe care se așază lucruri fragile sau alterabile. 4. Strat din baza unei formațiuni geologice. – Culca + suf. -uș.

culee
CULÉE, culee, s.f. 1. Canal prin care curge metalul de turnat din pâlnia de turnare în cavitatea formei. 2. Materialul solidificat în piciorul și pâlnia de turnare. 3. Infrastructura care se execută la capătul unui pod pentru a prelua sarcinile transmise de suprastructura acestuia și a susține calea de acces pe pod. – Din fr. culée.

culegar
CULEGÁR, culegare, s.n. Instrument de metal de forma unei cutii alungite, cu trei pereți, dintre care unul mobil, care servește tipografului să așeze una câte una literele în rânduri egale, formând textul de imprimat; vingalac. – Culege + suf. -ar.

culegator
CULEGĂTÓR, -OÁRE, culegători, -oare, s.m. și f. 1. S.m. și f. Persoană care adună recolta. 2. S.m și f. (Cu determinări) Colecționar. Culegător de folclor. 3. S.m. Zețar. 4. S.f. Mașină de cules. – Culege + suf. -ător.

culegatorie
CULEGĂTORÍE, culegătorii, s.f. Atelier într-o întreprindere poligrafică în care se efectuează operațiile de culegere a textelor; zețărie. – Culegător + suf. -ie.

culege
CULÉGE, culég, vb. III. Tranz. 1. A aduna, a strânge cereale, fructe, flori etc. ♢ Expr. A culege (pe cineva) de pe drumuri = a ajuta pe cineva căzut în mizerie, oferindu-i mijloace de trai și adăpost. ♦ Fig. A dobândi, a obține, a căpăta. A culege aplauze. 2. A ridica, a strânge ceva de pe jos. 3. A aduna laolaltă; a colecționa. ♢ Expr. Alege până culege, se spune despre cineva foarte pretențios, care, tot alegând, rămâne cu partea cea mai proastă. 4. A aduna din casete literele necesare și a le așeza în culegar; a zețui. ♢ Mașină de cules = mașină cu ajutorul căreia se execută operațiile de culegere și de turnat litere (monotip) sau rânduri (linotip). [Perf. s. culeséi, part. cules] – Lat. colligere.

culegere
CULÉGERE, culegeri, s.f. Acțiunea de a culege și rezultatul ei; strângere, adunare; colecție. – V. culege.

cules
CULÉS^2, -EÁSĂ, culeși, -se, adj. (Despre plante, fructe, flori etc.) Care este luat, desprins din locul unde crește; recoltat. – V. culege.

CULÉS^1, culesuri, s.n. 1. Strângere a cerealelor, a fructelor etc.; recoltare. ♦ Timpul când se strânge recolta. 2. Operație de pregătire a unei forme de tipar înalt în vederea imprimării. – V. culege.

culevrina
CULEVRÍNĂ, culevrine, s.f. (Înv.) Tun de tip vechi, cu țeava foarte lungă. – Din fr. couleuvrine.

culi
CÚLI, culi, s.m. (Rar) Muncitor asiatic sau african necalificat, care lucrează (cu ziua) pentru o remunerație mică. – Din fr., engl. coolie.

culic
CULÍC, culici, s.m. (La pl.) Gen de păsări de mlaștină cu ciocul lung și îndoit în jos, cu penajul brun închis sau brun-ruginiu (Numenius); (și la sg.) pasăre din acest gen. – Et. nec.

culinar
CULINÁR, -Ă, culinari, -e, adj. Care ține de bucătărie, privitor la prepararea mâncării. ♢ Arta culinară = pricepere deosebită, meșteșug în pregătirea și aranjarea mâncărurilor. – Din fr. culinaire, lat. culinarius.

culion
CULIÓN, culioane, s.n. (Înv.) Potcap mic, rotund, de catifea, fără boruri. [Pr.: -li-on] – Din ngr. kukúl(l)i.

culisa
CULISÁ, culiséz, vb. I. Tranz. A pune în mișcare, de obicei alternativă, o piesă mobilă de-a lungul unui canal făcut într-o bară dreaptă sau curbă. V. glisa. ♢ Intranz. Ușa culisează. – Din fr. coulisser.

culisare
CULISÁRE, s.f. Acțiunea de a culisa și rezultatul ei; alunecare pe culise (3). – V. culisa.

culisa
CULÍSĂ, culise, s.f. 1. Spațiu scenic situat în spatele decorurilor, de unde intră actorii în scenă. 2. Fig. (La pl.; peior.) Dedesubturile unor acțiuni sau ale unei stări de fapt; mașinație, înscenare, intrigă. ♢ Loc. adv. În culise = în ascuns, în secret. 3. Scobitură rectilinie de-a lungul căreia alunecă o piesă mobilă; p. ext. piesa care alunecă de-a lungul acestei scobituri. – Din fr. coulisse.

culisor
CULISÓR, culisoare, s.n. Piesă mobilă a mecanismului cu culisă, care efectuează o mișcare rectilinie alternativă în raport cu culisa (3), de-a lungul canalului interior al acesteia. – Din culisă. Cf. fr. c o u l i s s e u r.

culm
CULM, -Ă, culmi, -e, s.n., adj. (Geol.) 1. S.n. Carboniferul inferior din vestul Europei, caracterizat prin depozite de argilă și de gresie. 2. Adj. Care se referă la culm (1). – Din fr. Culm, germ. Kulm.

culme
CÚLME, culmi, s.f. 1. Partea cea mai de sus, prelungită orizontal, a unui munte sau a unui deal; vârf, culmiș. ♦ Punctul cel mai înalt în drumul parcurs de un corp ceresc. 2. Fig. Gradul cel mai înalt la care se poate ajunge; apogeu. ♦ Expr. Culmea culmilor! sau asta-i culmea! = asta întrece orice margini, e nemaipomenit. 3. (Pop.) Prăjină lungă în casele țărănești, fixată orizontal de grinzi, de care se atârnă haine, obiecte casnice etc. – Lat. culmen.

culmina
CULMINÁ, pers. 3 culmineáză, vb. I. Intranz. 1. (Despre aștri) A atinge punctul de culminație. 2. Fig. A atinge stadiul cel mai înalt al unei situații, a ajunge la apogeu. – Din fr. culminer, lat. culminare.

culminant
CULMINÁNT, -Ă, culminanți, -te, adj. Care culminează. ♢ Punct culminant = momentul cel mai important în desfășurarea unei acțiuni, a unui fenomen etc. – Din fr. culminant.

culminare
CULMINÁRE, culminări, s.f. Acțiunea de a culmina și rezultatul ei. – V. culmina.

culminatie
CULMINÁȚIE, culminații, s.f. Trecere a unui astru la meridianul unui loc. ♢ Punct de culminație = punctul cel mai înalt deasupra orizontului atins de un astru pe bolta cerească. – Din fr. culmination.

culminarita
CULMINĂRÍȚĂ s.f. (Reg.) Pânză lungă și lată țesută în diferite culori, cu care se împodobesc pereții caselor țărănești pe lângă tavan. – Et. nec. Cf. c u l m e.

culmis
CULMÍȘ, culmișuri, s.n. (Pop.) Culme (1). – Culme + suf. -iș.

culmita
CULMÍȚĂ, culmițe, s.f. Diminutiv al lui culme (1). – Culme + suf. -iță.

culoar
CULOÁR, culoare, s.n. 1. Încăpere îngustă și lungă în interiorul unei clădiri, care servește ca loc de trecere între încăperile situate pe același plan. 2. Spațiu îngust și liber de-a lungul unui vagon de cale ferată, prin care se circulă și din care se intră în compartimente. 3. Fiecare dintre spațiile înguste și delimitate de-a lungul unei piste de atletism sau al unui bazin de natație, pe care aleargă sau înoată un singur concurent sau o singură echipă. 4. Spațiu delimitat pe o șosea pentru un anumit tip de circulație. 5. (Geogr.; în sintagma) Culoar depresionar = depresiune alungită și îngustă, semiînchisă, care separă masive sau culmi de dealuri și munți. – Din fr. couloir.

culoare
CULOÁRE, culori, s.f. 1. Totalitatea radiațiilor de lumină de diferite frecvențe pe care le reflectă corpurile și care creează asupra retinei o impresie specifică; aspectul colorat al corpurilor. ♢ Culoare caldă = culoare aflată în prima jumătate a domeniului radiațiilor luminoase (spre infraroșu). Culoare rece = culoare aflată în cea de a doua jumătate a domeniului radiațiilor luminoase (spre ultraviolet). Culoare fundamentală = fiecare dintre culorile (roșu, galben și albastru) care nu pot fi obținute prin amestecul altor culori. ♢ Loc. adj. (Despre oameni) De culoare = care are pigmentație neagră, galbenă etc. ♢ Expr. A avea culoare = a avea obrajii rumeni, arăta bine. A-și pierde culoarea = a) (despre fața omului) a deveni palid; b) (despre țesuturi) a se decolora. 2. Fig. Fel de a descrie sau de a prezenta pe cineva sau ceva. ♢ Culoare locală = trăsăturile caracteristice ale unei țări, ale unei epoci etc., redate într-o operă literară, artistică. Culoare istorică = evocare a unei epoci istorice prin ceea ce are ea mai caracteristic. Culoare politică = apartenență la un partid politic. 3. Substanță întrebuințată pentru a vopsi, a picta etc., materie colorantă. 4. Fiecare dintre cele patru categorii în care se împart cărțile de joc după culoare (1) și forma punctelor. [Var.: coloáre s.f.] – Din lat. color, -oris, fr. couleur.

culoglu
CULÓGLU, culogli, s.m. (Înv.) Soldat pedestru (la turci). – Din tc. kuloğlu.

culot
CULÓT, culote, s.n. Piesă izolantă montată la partea inferioară a unui tub electronic, în care sunt prinse rigid piciorușele conectate ca electrozi. – Din fr. culot.

culpabil
CULPÁBIL, -Ă, culpabili, -e, adj. (Despre o persoană) Care a săvârșit un delict, care se află în culpă; vinovat. – Din fr. coupable, lat. culpabilis.

culpabilitate
CULPABILITÁTE s.f. Situația unei persoane care a comis un delict; vinovăție. – Din fr. culpabilité.

culpabiliza
CULPABILIZÁ, culpabilizez, vb. I. Tranz. A face pe cineva să se simtă vinovat. – Din fr. culpabiliser.

culpabilizare
CULPABILIZÁRE, culpabilizări, s.f. Acțiunea de a culpabiliza. – V. culpabiliza.

culpabilizat
CULPABILIZÁT, -Ă, culpabilizați, -te, adj. Care a fost considerat vinovat. – V. culpabiliza.

culpas
CULPÁȘ, -Ă, culpași, -e, s.m. și f. (Înv.) Persoană vinovată de o infracțiune; vinovat. ♢ (Adjectival) Persoană culpașă. [Var.: cúlpeș, -ă s.m. și f.] – Culpă + suf. -aș

culpa
CÚLPĂ, culpe, s.f. (Jur.) Greșeală care constă în îndeplinirea neconformă a unei obligații sau în neîndeplinirea ei; greșeală care constă în săvârșirea unui fapt păgubitor sau pedepsit de lege. ♦ Greșeală, vină, vinovăție. – Din lat. culpa.

culpes
CÚLPEȘ, -Ă s.m. și f. v. culpaș.

cult
CULT^1, culte, s.n. 1. Omagiu care se aduce divinității prin acte religioase; manifestare a sentimentului religios prin rugăciuni și prin acte rituale; totalitatea ritualurilor unei religii. 2. Sentiment exagerat de admirație, de respect, de venerație, de adorație față de cineva sau de ceva. 3. Religie, confesiune. – Din fr. culte, lat. cultus.

CULT^2, -Ă, culți, -te, adj. 1. Care are un nivel înalt de cultură și de cunoștințe; instruit. 2. (Despre manifestări ale oamenilor) De care dă dovadă omul cult (1); care are caracter savant, cărturăresc. 3. (În opoziție cu popular; despre muzică, poezie, literatură etc.) Creat de un autor instruit. – Din lat. cultus.

cultic
CÚLTIC, -Ă, cultici, -ce, adj. (Rar) De cult^1. – Cult^1 + suf. -ic.

cultism
CULTÍSM, cultisme, s.n. Afectare, bogăție căutată, artificială a stilului. ♦ Greșeală de limbă a cărei origine o constituie dorința de a se exprima mai literar, mai puțin banal. – Din fr. cultisme.

cultist
CULTÍST, -Ă, cultiști, -ste, adj. Care adoptă cultismul; de cultism. – Din fr. cultiste.

cultiva
CULTIVÁ, cultív, vb. I. 1. Tranz. A lucra pământul spre a-l face să dea roade. ♦ A semăna plante; a îngriji și a recolta plante agricole. 2. Tranz. Fig. A se ocupa cu râvnă de ceva; a face să crească, să se dezvolte. ♦ A căuta să câștige sau să mențină prietenia, bunăvoința, încrederea cuiva. 3. Refl. și tranz. A (se) instrui. – Din fr. cultiver, lat. cultivare.

cultivabil
CULTIVÁBIL, -Ă, cultivabili, -e, adj. (Despre pământ și despre plante) Care poate fi cultivat. – Din fr. cultivable.

cultivare
CULTIVÁRE, cultivări, s.f. Acțiunea de a (se) cultiva; lucrarea pământului; educare, instruire, dezvoltare. – V. cultiva.

cultivat
CULTIVÁT, -Ă, cultivați, -te, adj. 1. (Despre plante) Care se cultivă. 2. Educat, instruit, cult. – V. cultiva. Cf. fr. c u l t i v é.

cultivator
CULTIVATÓR, -OÁRE, cultivatori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care se ocupă cu cultivarea pământului, care seamănă și îngrijește plante de cultură. 2. S.n. Mașină agricolă care servește la mărunțirea și afânarea pământului, la distrugerea buruienilor din culturile de plante prășitoare etc. – Din fr. cultivateur.

cultural
CULTURÁL, -Ă, culturali, -e, adj. Care aparține culturii (1), privitor la cultură, care ajută la răspândirea culturii. ♦ Cămin cultural = instituție de culturalizare, care organizează conferințe și spectacole artistice, popularizează cărți și reviste etc. – Din fr. culturel.

culturaliceste
CULTURALICÉȘTE adv. (Rar) Din punct de vedere cultural. – Cultural + suf. -icește.

culturaliza
CULTURALIZÁ, culturalizez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) ridica din punct de vedere cultural; a (se) instrui. – Cultural + suf. -iza.

culturalizare
CULTURALIZÁRE, culturalizări, s.f. Acțiunea de a (se) culturaliza și rezultatul ei; răspândire a culturii; instruire. – V. culturaliza.

cultura
CULTÚRĂ, culturi, s.f. 1. Totalitatea valorilor materiale și spirituale create de omenire și a instituțiilor necesare pentru comunicarea acestor valori. ♦ Faptul de a poseda cunoștințe variate în diverse domenii; totalitatea acestor cunoștințe; nivel (ridicat) de dezvoltare intelectuală la care ajunge cineva. ♢ Om de cultură = persoană cu un nivel intelectual ridicat, care posedă cunoștințe universale multe și temeinice. 2. Totalitatea lucrărilor agrotehnice necesare plantelor agricole pentru a se realiza producții mari și constante; știința, priceperea de a lucra pământul, de a îngriji plantele. ♢ Cultura plantelor = ramură a agriculturii care are ca obiect cultivarea plantelor în vederea obținerii de alimente, furaje sau materii prime. Plante de cultură = plante cultivate de om pentru folosul pe care îl aduc. ♦ Teren cultivat cu un anumit fel de plante. ♦ Creștere, prăsire a unor animale. Cultura viermilor de mătase. 3. Creștere, în laborator, a bacteriilor; colonie de bacterii obținută pe această cale. 4. (În sintagma) Cultură fizică = dezvoltare armonioasă a corpului prin sport și gimnastică, atât pentru întărirea și menținerea sănătății, cât și pentru formarea calităților fizice necesare în muncă, sport etc., la care se adaugă baza materială, cercetarea științifică, procesul de formare a specialiștilor; disciplină care se ocupă cu această dezvoltare; educație fizică. – Din fr. culture, lat. cultura.

culturism
CULTURÍSM s.n. Disciplină sportivă bazată pe exerciții complexe, care urmărește dezvoltarea armonioasă și viguroasă a corpului. – Cultură + suf. -ism.

culturist
CULTURÍST, -Ă, culturiști, -ste, s.m. și f. Persoană care practică culturismul. – Din fr. culturiste, engl. culturist.

culturolog
CULTUROLÓG, -Ă, culturologi, -ge, s.m. și f. Specialist în culturologie. – Din culturologie (derivat regresiv).

culturologie
CULTUROLOGÍE s.f. Știință generală despre cultură și civilizație. – Din engl. culturology.

culucciu
CULUCCÍU, culuccii, s.m. (Turcism înv.) Paznic de noapte. – Din tc. kullukçu.

cum
CUM adv., conj. A. Adv. I. (Interogativ). 1. În ce mod? Cum ai făcut de ai venit? ♢ Expr. Cum și în ce chip sau cum și ce fel = în ce fel. A nu avea (sau a nu ști) cum = a nu avea posibilitate de a... ♦ (Repetat, în propoziții enunțiative) Într-un fel oarecare. ♦ De ce? Cum nu m-ai înștiințat? ♢ Expr. Cum de... = cum se face că..., cum e posibil ca... (Da) cum (să sau de) nu! = a) desigur! firește!; b) (ir.) vorbă să fie! dá de unde! nici gând! Apoi (sau, pop., păi) cum! = desigur! firește! se înțelege! 2. (Exprimă părerea de rău, contrarietatea, surpriza, mirarea, indignarea etc.) Se poate? adevărat să fie? 3. Ce? poftim? 4. Cu cât? cu ce preț? Cum dai merele? II. (Explicativ) Cât de (mare, mult, bine, tare etc.) Cum îți plac florile! B. Conj. (Stabilește raporturi de subordonare) 1. (Introduce o completivă directă sau indirectă) Privind în urma lor cum se duceau, rămase gânditor. ♢ Loc. adj. și adv. Nu știu cum = într-un fel oarecare; (în mod) ciudat, bizar. 2. (Introduce o propoziție modală) M-au văzut cum dormeam. ♦ (Introduce o propoziție comparativă) Precum. Va râde cum a râs și altă dată. ♢ Expr. Cum nu este (sau nu se mai află), se spune, despre cineva sau ceva care posedă în cel mai înalt grad anumite calități. Cum s-ar zice = adică, va să zică. 3. (Introduce o propoziție cauzală) Deoarece, întrucât; fiindcă. Băiatul, cum e muncitor, va obține nota maximă. 4. (Introduce o propoziție concesivă) Cu toate că, deși. 5. În așa fel, încât. Să se facă un palat cum seamăn pe lume să nu aibă. 6. În măsura în care, pe cât. Nu mă vreți voi, cum înțeleg? 7. Îndată ce. ♦ (Arată că două acțiuni se petrec aproape simultan) Cum vor vedea că vii cu daruri, îndată vor alerga. 8. (Introduce o propoziție atributivă) În care. Din ceasul cum te-am văzut, te-am recunoscut. 9. (Înv.; introduce o propoziție finală) Pentru că. Își va pune toate puterile cum să-și sfârșească slujba. 10. (Introduce o propoziție subiectivă) Cum te porți nu e bine. – Lat. quomo[do].

cuman
CUMÁN, -Ă, cumani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană aparținând unei populații de neam turcic care, migrând dinspre est, în sec. XI s-a așezat pe teritoriul țărilor românești, unde, în parte a fost asimilată de populația românească. 2. Adj. Care aparține cumanilor (1), privitor la cumani. – Din fr. Cumanes.

cumarina
CUMARÍNĂ, cumarine, s.f. Produs cristalin cu miros de fân proaspăt, extras din fructele unor plante sau preparat sintetic și folosit pentru esențe, parfumuri și aromatizarea tutunurilor. – Din fr. cumarine.

cumas
CUMÁȘ, (1) s.n., (2) cumași, -e, s.m. și f. 1. S.n. (Înv. și reg.) Stofă (de mătase) pentru rochii. 2. S.m. și f. Soi rău de om; poamă, pramatie. – Din tc. kumaș.

cumatrie
CUMĂTRÍE s.f. v. cumetrie.

cumatrita
CUMĂTRÍȚĂ s.f. v. cumetriță.

cumatru
CUMẮTRU, -Ă, cumetri, -e, s.m. și f. 1. Nașul sau nașa în raport cu părinții copilului botezat ori cu alte rude. 2. Termen de adresare la țară între bărbați și femei de aceeași vârstă (sau mai în vârstă). ♦ (În basme, în fabule) Termen de adresare în lumea animalelor. ♦ P. ext. (Fam.) Bărbat sau femeie. – Din sl. kŭmotra.

cumas
CUMẤS s.n. Băutură preparată din lapte de iapă fermentat, foarte răspândit în unele regiuni din Asia Centrală. [Var.: cumís s.n.] – Din rus. kumâs.

cumbara
CUMBARÁ, cumbarale, s.f. (Înv.) Obuz. [Var.: bumbará s.f.] – Din tc. kumbara.

cumen
CÚMEN s.n. Amestec de hidrocarburi benzenice care se găsește în uleiul gudroanelor cărbunilor de pământ și în anumite fracțiuni de petrol. – Din fr. cumène.

cumetrel
CUMETRÉL, cumetrei, s.m. (Pop.) Diminutiv al lui cumătru. – Cumătru + suf. -el

cumetri
CUMETRÍ, cumetresc, vb. IV. Refl. recipr. (Pop.) A se înrudi cu cineva printr-o relație de cumetrie, a deveni cumătru (1) cu cineva. – Din cumătru.

cumetrie
CUMETRÍE, cumetrii, s.f. (Pop.) 1. Relație de înrudire între cumetri sau cumetre; calitatea de cumătru sau de cumătră. 2. Petrecerea, ospățul de la botez. [Var.: (reg.) cumătríe s.f.] – Cumătru + suf. -ie.

cumetrita
CUMETRÍȚĂ, cumetrițe, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui cumătră. [Var.: (reg.) cumătríță s.f.] – Cumătră + suf. -iță.

cumincior
CUMINCIÓR, -OÁRĂ, cuminciori, -oare, adj. Diminutiv al lui cuminte. – Cuminte + suf. -ior.

cumineca
CUMINECÁ, cumínec, vb. I. Refl. și tranz. (În practicile religiei creștine) A primi sau a da cuminecătura; a (se) împărtăși, a (se) griji. ♦ Tranz. A anula, a face să fie iertate prin cuminecătură un păcat, o greșeală. [Var.: cuminicá vb. I] – Lat. *comminicare (= communicare).

cuminecare
CUMINECÁRE, cuminecări, s.f. Acțiunea de a (se) cumineca. – V. cumineca.

cuminecatura
CUMINECĂTÚRĂ, cuminecături, s.f. (În practicile religiei creștine) Ritual care constituie una dintre cele șapte taine și care constă în gustarea de către credincioși a vinului și a pâinii sfințite de preot, simbol al sângelui și trupului lui Hristos; euharistie, împărtășanie, grijanie. ♦ (Concr.) Vinul și pâinea care servesc în acest scop. – Cumineca + suf. -ătură.

cuminica
CUMINICÁ vb. I v. cumineca.

cuminte
CUMÍNTE, cuminți, adj. 1. Cu purtări bune; așezat, liniștit. 2. Cu judecată; deștept, înțelept. ♢ (Substantivat, m.) Un nebun arunc-o piatră-n baltă și zece cuminți n-o pot scoate. ♦ Prevăzător, prudent. – Cu + minte.

cumintenie
CUMINȚÉNIE s.f. 1. Calitatea de a fi cuminte, purtare bună; seriozitate, cuminție. 2. Înțelepciune, deșteptăciune. ♦ Prevedere, prudență. – Cuminte + suf. -enie.

cuminti
CUMINȚÍ, cumințesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) liniști, a (se) potoli; a deveni sau a face să devină mai serios, mai înțelept. – Din cuminte.

cumintie
CUMINȚÍE s.f. (Rar) Cumințenie (1). – Cuminte + suf. -ie.

cumintit
CUMINȚÍT, -Ă, cumințiți, -te, adj. Care a devenit mai așezat, mai serios; care s-a făcut mai înțelept, mai cu judecată. – V. cuminți.

cumis
CUMÍS s.n. v. cumâs.

cumnat
CUMNÁT, -Ă, cumnați, -te, s.m. și f. Fratele sau sora unuia dintre soți în raport cu celălalt soț. ♦ (La pl.) Persoane (femei sau bărbați) înrudite în acest fel. – Lat. cognatus.

cumnatel
CUMNĂȚÉL, cumnăței, s.m. (Fam.) Diminutiv al lui cumnat. – Cumnat + suf. -el.

cumnatica
CUMNĂȚÍCĂ, cumnățele, s.f. (Fam.) Diminutiv al lui cumnată. – Cumnată + suf. -ică.

cumnatie
CUMNĂȚÍE s.f. (Rar) Calitatea de cumnat sau de cumnată; înrudire între cumnați și cumnate. – Cumnat + suf. -ie.

cumpana
CÚMPĂNĂ, cumpene, s.f. 1. Dispozitiv format dintr-o bârnă mobilă de lemn așezată pe un stâlp înalt, având legată la un capăt o greutate pentru echilibru și la celălalt o găleată, cu ajutorul căruia se scoate apa din fântână. 2. Cântar format dintr-o pârghie cu brațe egale și o limbă care oscilează la cea mai mică aplecare a talerelor. ♢ Expr. A arunca (ceva) în cumpănă = a aduce (ceva) ca argument decisiv în rezolvarea unei probleme. A trage (greu) în cumpănă = a avea importanță (mare). A fi (sau a sta) în cumpănă = a șovăi în luarea unei hotărâri. (Înv.) A pune (pe cineva) în cumpănă = a pune (pe cineva) în încurcătură. ♦ Echilibru. ♢ Loc. adj. și adv. (Despre arme) În cumpănă = în cumpănire. ♢ Expr. A ține (ceva) în cumpănă = a ține ceva în poziție suspendată, făcând să balanseze. ♦ Fig. Limită, măsură; moderație. Trebuie să aibă omul, în ființa lui, buna cumpănă a înțelepciunii. 3. Simbol al justiției, reprezentat printr-o balanță. ♦ Una dintre constelațiile zodiacului, reprezentată printr-o balanță. 4. (În sintagmele) Cumpăna apelor sau cumpănă de ape = punct înalt de teren de unde apele își trag izvorul și de unde se separă, pornind la vale pe unul dintre cele două versante. Cumpăna nopții = miezul nopții. 5. Nume dat unor instrumente folosite la verificarea direcției orizontale sau verticale a unui obiect; nivelă cu bulă de aer. 6. Fig. Soartă (rea); primejdie, nenorocire; încercare la care este supus cineva. ♦ Ploaie mare, rupere de nori. – Din sl. konpona.

cumpaneala
CUMPĂNEÁLĂ, cumpăneli, s.f. Cumpănire, chibzuială, socotință, cumpătare. – Cumpăni + suf. -eală.

cumpani
CUMPĂNÍ, cumpănesc, vb. IV. 1. Tranz. A cântări (cu cumpăna). ♦ A aprecia greutatea sau alte calități ale unui obiect. 2. Tranz. A pune în stare de echilibru; a echilibra. 3. Refl. și tranz. A (se) clătina, a (se) legăna. 4. Tranz. și intranz. Fig. A cântări cu mintea, a chibzui, a socoti. ♦ Refl. A sta la îndoială înainte de a lua o hotărâre; a șovăi. 5. Refl. Fig. A lua o hotărâre; a se decide. 6. Tranz. Fig. (Reg.) A îndemna, a sfătui. 7. Tranz. Fig. A fi mai presus de...; a întrece; a precumpăni. – Din cumpănă.

cumpanire
CUMPĂNÍRE, cumpăniri, s.f. Acțiunea de a (se) cumpăni și rezultatul ei. 1. Echilibru. ♢ Expr. (A ține arma) în cumpănire = (a ține arma) de mijloc (sprijinindu-și mâna de șold). 2. Fig. Măsură justă; chibzuială (în vorbe sau în fapte). – V. cumpăni.

cumpanit
CUMPĂNÍT, -Ă, cumpăniți, -te, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Chibzuit, echilibrat, măsurat. – V. cumpăni.

cumpara
CUMPĂRÁ, cúmpăr, vb. I. Tranz. 1. A intra în posesiunea unui lucru, plătind contravaloarea lui cu bani. ♢ Expr. Cum am cumpărat-o, așa o vând = cum mi s-a povestit mie, așa povestesc și eu altora. 2. Fig. A câștiga de partea sa pe cineva, plătindu-l; a mitui. – Lat. comparare.

cumparare
CUMPĂRÁRE s.f. Acțiunea de a cumpăra și rezultatul ei. ♢ (Ec. pol.) Putere de cumpărare = capacitate de plată a unității bănești sau a populației; cantitate de mărfuri și de servicii care poate fi obținută în schimbul unei unități bănești (putere de cumpărare a banilor) sau care poate fi plătită de populație (putere de cumpărare a populației). Vânzare-cumpărare = strămutarea proprietății unui lucru de la vânzător la cumpărător, în schimbul unui preț. – V. cumpăra.

cumparator
CUMPĂRĂTÓR, -OÁRE, cumpărători, -oare s.m. și f. Persoană (fizică sau juridică) care cumpără. – Cumpăra + suf. -ător.

cumparatura
CUMPĂRĂTÚRĂ, cumpărături, s.f. Faptul de a cumpăra; (concr.) obiect cumpărat; târguială. – Cumpăra + suf. -ătură.

cumpat
CÚMPĂT, s.n. 1. Echilibru sufletesc, judecată dreaptă, stăpânire de sine; cumpătare. 2. (Rar) încercare grea la care este supus cineva. 3. (Înv.; în expr.) Pe sub cumpăt = pe ascuns; cu vicleșug. – Lat. compitus (= computus „socoteală”).

cumpata
CUMPĂTÁ, cumpătez, vb. I. Tranz. și refl. 1. (Rar) A (se) restrânge, a (se) modera, a (se) tempera. ♦ Tranz. (Reg.) A cruța, a economisi; a menaja. 2. (Înv. și reg.) A (se) îndruma; a (se) decide. – Lat. *compitare (=computare).

cumpatare
CUMPĂTÁRE, cumpătări, s.f. Măsură, moderație (la mâncare și la băutură); sobrietate. – V. cumpăta.

cumpatat
CUMPĂTÁT, -Ă, cumpătați, -te, adj. (Despre oameni și despre manifestările lor) Cu măsură, stăpânit, sobru, așezat. – V. cumpăta.

cumplit
CUMPLÍT, -Ă, cumpliți, -te, adj. 1. Groaznic, teribil; crud, nemilos, feroce. ♦ (Fam.; despre mâncăruri și băuturi) Foarte bun, gustos. ♦ (Adverbial; cu valoare de superlativ) Tare, mult, extraordinar, strașnic. 2. (Înv.) Zgârcit. – Din cumpli (înv. „a ucide” < lat. ).

cumsecade
CUMSECÁDE adj. invar. (Adesea adverbial) 1. (Despre oameni) Cu purtări bune; de treabă, onest, cinstit. 2. Care este așa cum se cuvine, cum se cere, cum trebuie; potrivit, bun. – Cum + se + cade.

cumsecadenie
CUMSECĂDÉNIE s.f. Calitatea unui om de a fi cumsecade. – Cumsecade + suf. -enie.

cumul
CÚMUL, cumuluri, s.n. Deținere de către o persoană a mai multor funcții sau atribuții (remunerate) în același timp. [Acc. și: cumúl] – Din fr. cumul.

cumula
CUMULÁ, cumulez, vb. I. Tranz. 1. A deține în același timp mai multe funcții sau atribuții (remunerate). 2. A face un singur tot din două sau mai multe situații, sume de bani etc. – Din fr. cumuler.

cumulard
CUMULÁRD, -Ă, cumularzi, -de, s.m. și f. Persoană care deține mai multe funcții sau atribuții (remunerate) în același timp. – Din fr. cumulard.

cumulare
CUMULÁRE, cumulări, s.f. Acțiunea de a cumula și rezultatul ei; cumulație. – V. cumula.

cumulativ
CUMULATÍV, -Ă, cumulativi, -e, adj. Care cumulează. ♦ (Adverbial) Concomitent, în același timp, simultan. – Din fr. cumulatif.

cumulatie
CUMULÁȚIE, cumulații, s.f. (Rar) Cumulare. – Din lat. cumulatio, fr. cumulation.

cumulonimbus
CUMULONÍMBUS s.m. Formație de nori denși de culoare cenușie-plumburie, de mari dimensiuni, care se dezvoltă pe verticală de la suprafața pământului până la altitudinea de 1000 m și care aduce furtună cu ploaie, zăpadă și grindină. – Din fr. cumulo-nimbus.

cumulostratus
CUMULOSTRÁTUS s.m. Formație de nori compusă din cumulus și stratus. – Din fr. cumulo-stratus.

cumulus
CÚMULUS s.m. Formație de nori groși, albicioși, cu aspect de grămezi izolate, al căror contur se modifică neîncetat și care apar la înălțimi de peste 1000 m, semnalând timp frumos. – Din fr., lat. cumulus.

cumva
CUMVÁ adv. 1. Într-un fel oarecare; oarecum. 2. Din întâmplare, eventual, poate. – Cum + va (= vrea).

cuneiform
CUNEIFÓRM, -Ă, cuneiformi, -e, adj. Care este în formă de cui. ♢ Scriere cuneiformă = sistem de scriere cu litere în formă de cuie săpate în piatră sau imprimate pe tăblițe de argilă, folosit de unele popoare orientale antice. ♦ (Substantivat, f.) Literă folosită în acest sistem de scriere. [Pr.: -ne-i-] – Din fr. cunéiforme.

cuneta
CUNÉTĂ, cunete, s.f. Mică rigolă amenajată în interiorul unui canal cu secțiune mare, pentru a ușura scurgerea apelor cu debite mici. – Din fr. cunette.

cuniculicultura
CUNICULICULTÚRĂ s.f. Ramură a zootehniei care se ocupă cu creșterea iepurilor de casă. – Din fr. cuniculiculture.

cunoaste
CUNOÁȘTE, cunósc, vb. III. 1. Tranz. A lua cunoștință de obiectele și de fenomenele înconjurătoare, reflectate în conștiință; a stabili în chip obiectiv natura, proprietățile unui lucru, relațiile dintre fenomene, a le da o interpretare conformă cu adevărul. 2. Tranz. A avea sau a dobândi cunoștințe pe baza studiului, experienței; a fi luat cunoștință de ceva. 3. Tranz. A ști, a afla cine este cineva, a identifica ceva; a fi făcut (personal) cunoștință cu cineva. ♢ Expr. A nu cunoaște moarte = (despre obiecte) a fi trainic, durabil. A-și cunoaște (sau a nu-și cunoaște) lungul nasului = a-și da (sau a nu-și da) seama de ce i se cuvine sau i se poate permite. A face cunoscut (cuiva ceva) = a da de știre, a preveni, a avertiza. ♦ A ști felul de a fi al cuiva. ♢ Expr. A cunoaște lumea = a avea experiența vieții. ♦ A recunoaște, a identifica. ♦ A distinge, a deosebi pe cineva sau ceva. ♦ A avea de-a face cu ceva, a fi în deplină cunoștință de cauză. Cunosc eu bunătatea ta. 4. Refl. A se băga de seamă, a se remarca, a se descoperi. ♦ A avea efect, a nu se întâmpla în zadar. Pe unde a trecut se cunoaște. ♢ Expr. (Tranz.) A cunoaște ceva = a se alege cu un profit. 5. Tranz. A admite adevărul; a nu tăgădui. 6. Intranz. (Rar) A-și arăta recunoștința pentru ceva; a răsplăti. 7. Tranz. A admite calitatea sau titlul cuiva. 8. Tranz. A-și da seama de ceva; a înțelege, a ști. – Lat. pop. connoscere (= cognoscere).

cunoastere
CUNOÁȘTERE, cunoașteri, s.f. Acțiunea de a cunoaște și rezultatul ei. 1. Reflectare în conștiință a realității existente independent de subiectul cunoscător. ♢ Teoria cunoașterii = ramură a filosofiei care studiază posibilitatea, izvoarele, formele și legitățile cunoașterii; gnoseologie. 2. Faptul de a poseda cunoștințe, informații, date asupra unui subiect, asupra unei probleme; cunoștință (1). – V. cunoaște.

cunoscator
CUNOSCĂTÓR, -OÁRE, cunoscători, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care posedă cunoștințe speciale, temeinice într-un domeniu; expert. ♦ (Persoană) care are un gust rafinat. – Cunoaște + suf. -ător.

cunoscut
CUNOSCÚT, -Ă, cunoscuți, -te, adj. (Adesea substantivat) 1. Care se cunoaște, care este știut. ♦ Care a mai fost văzut, care poate fi ușor recunoscut. 2. (Despre oameni) Care a legat cunoștință cu cineva, pe care cineva îl cunoaște. ♦ Care se bucură de o anumită reputație; renumit. – V. cunoaște.

cunostinta
CUNOȘTÍNȚĂ, cunoștințe, s.f. 1. Cunoaștere (2). ♦ Expr. A avea (sau a lua) cunoștință de ceva = a ști, a fi informat. A aduce (ceva) la cunoștința cuiva = a informa pe cineva (despre ceva). A aduce la cunoștința publică = a da de știre tuturor. În cunoștință de cauză = cunoscând bine ceva. A-și pierde cunoștința = a nu mai ști de sine, a leșina. ♦ (Rar) A-și veni în cunoștință = a se trezi din leșin. ♦ (Rar) Minte, rațiune. 2. (La pl.) Totalitatea noțiunilor, ideilor, informațiilor pe care le are cineva într-un domeniu oarecare. 3. Persoană pe care vorbitorul o cunoaște. ♦ Expr. A face cunoștință cu cineva = a lega relații sociale cu o persoană. (Fam.) A face cuiva cunoștință cu cineva = a prezenta pe cineva cuiva. 4. (Înv.) Mulțumire, recunoștință. – Cunoaște + suf. -ință (cu sensul 3 după fr. connaissance).

cununa
CUNUNÁ, cunún, vb. I. 1. Refl. recipr. A se căsători (religios). 2. Tranz. A declara pe miri căsătoriți din punct de vedere religios. ♦ A asista pe cineva în timpul serviciului religios al cununiei, în calitate de naș. ♦ (Despre părinți) A-și căsători (după ritualul religios) fiul sau fiica. – Lat. coronare.

cununat
CUNUNÁT, -Ă, cununați, -te, adj. Căsătorit (după ritualul religios). – V. cununa.

cununa
CUNÚNĂ, cununi, s.f. 1. Împletitură în formă circulară, făcută din flori, frunze sau ramuri (care se pune pe cap). ♢ Expr. A sta cunună împrejurul cuiva = (despre un grup de persoane) a sta împrejurul cuiva, formând un cerc închis. Cunună de raze (sau de lumină) = aureolă. Cunună de munți (sau de dealuri, de păduri) = lanț, șir de munți sau de dealuri, de păduri, dispuse în cerc. 2. Coroană care se acorda în antichitate învingătorilor (în război și la concursurile sportive sau literare). ♦ Fig. Glorie, faimă, renume. 3. Coroană care se așază pe capul celor care se căsătoresc după ritualul religios. 4. Funie, împletitură de ceapă, de usturoi etc. 5. Grindă principală cu care se închide în partea de sus un perete de lemn și pe care se reazemă celelalte grinzi ale tavanului și ale acoperișului. – Lat. corona.

cununie
CUNUNÍE, cununii, s.f. 1. Căsătorie (religioasă). ♢ Loc. adj. Cu cununie = (despre soț sau soție) căsătorit religios. ♢ Expr. A lua (pe cineva) cu cununie = a se căsători cu cineva (religios). 2. (Concr.) Cunună (3). ♢ Expr. A(-și) pune cununiile (pe cap) = a (se) cununa. – Cununa + suf. -ie.

cununita
CUNUNÍȚĂ, cununițe, s.f. 1. Diminutiv al lui cunună. 2. (Bot.) Ciritel. – Cunună + suf. -iță.

cupaj
CUPÁJ, cupaje, s.n. Operație de amestecare a mai multor varietăți de vin, după anumite metode, în vederea obținerii unui anumit tip de vin; cupajare. – Din fr. coupage.

cupajare
CUPAJÁRE, cupajări, s.f. Cupaj. – Din cupaj.

cupar
CUPÁR, cupari, s.m. Dregător domnesc, în evul mediu, în Moldova, care avea funcția de ajutor al paharnicului; titlu purtat de acest dregător. – Cupă^1 + suf. -ar.

cupa
CÚPĂ^1, cupe, s.f. 1. Vas de băut mai mult larg decât adânc (cu picior); pahar cu picior, în formă de potir cu gura largă, din care se beau băuturi alcoolice. ♦ Conținutul unui astfel de vas sau de pahar. ♦ Fig. Caliciu. 2. (Pop.) Unitate de măsură pentru lichide (mai mare de un litru). ♦ Cană, vas având această capacitate. 3. Trofeu în formă de cupă^1 (1), care se atribuie câștigătorului unei competiții sportive; p. ext. competiție sportivă desfășurată în vederea câștigării unui astfel de premiu. ♦ Sistem de organizare și de desfășurare a unor competiții sportive, în care câștigătorul final este desemnat prin eliminarea succesivă a adversarilor, primind drept trofeu o cupă^1 (3). 4. Piesă metalică (în formă de vas deschis) montată la elevatoare și la alte mașini și în care se pot încărca materiale lichide, pulverulente, pământ sau piatră. 5. Plantă cu tulpina foarte scurtă, care face o singură floare albastră-azurie (Gentiana acantis). ♢ Compus: cupa-vacii = plantă agățătoare cu frunze în formă de săgeată și cu flori mari, albe, asemănătoare cu ale zorelelor (Calystegia sepium). – Lat. cuppa (cu sensuri după fr. coupe), (2) magh. kupa.

CÚPĂ^2, cupe, s.f. Una dintre culorile cărților de joc (în formă de inimă de culoare roșie). – Din ngr. kúpa.

CÚPĂ^3, cupe, s.f. Tăietură în croitorie; croială. – Din fr. coupe.

cupea
CUPEÁ s.f. v. cupeu.

cupelatie
CUPELÁȚIE s.f. Procedeu industrial de extragere a aurului și argintului din minereurile bogate în plumb, constând în topirea minereului într-un curent puternic de aer și în separarea plumbului sub formă de zgură. – Din fr. coupellation.

cupela
CUPÉLĂ, cupele, s.f. Vas confecționat dintr-un material refractar poros, folosit la extragerea metalelor prin cupelație. – Din fr. coupelle.

cuperos
CUPERÓS, -OÁSĂ, cuperoși, -oase, s.m. și f., adj. (Persoană) care suferă de cuperoză. – După fr. couperosé.

cuperoza
CUPERÓZĂ, cuperoze, s.f. Inflamație cronică a glandelor cutanate ale feței. ♦ Nume dat vinișoarelor roșii sau vinete care apar la oamenii în vârstă în jurul nasului și pe umerii obrajilor. – Din fr. couperose.

cupet
CUPÉȚ, cupeți, s.m. (Reg.) Negustor. – Din sl. kupĩcĩ.

cupeu
CUPÉU, cupeuri, s.n. 1. Trăsură (sau, în trecut, automobil) de lux, închisă, în general cu două locuri, în care vizitiul stă în exteriorul caroseriei. 2. Compartiment de călători într-un vagon de cale ferată. [Var.: (rar) cupeá s.f.] – Din fr. coupé.

cupid
CUPÍD, -Ă, cupizi, -de, adj. (Livr.) Apucător, avid de câștig; lacom, hrăpăreț. – Din fr. cupide, lat. cupidus.

cupiditate
CUPIDITÁTE s.f. (Livr.) Lăcomie mare de bani, sete de câștig. – Din fr. cupidité, lat. cupiditas, -atis.

cupit
CUPÍT, -Ă, cupiți, -te, adj. (Reg.) Zgârcit. – Din cupi (puțin folosit, „a strânge” < scr.).

cupiu
CUPÍU, cupiuri, s.n. Bilet de hârtie cu imprimare specială (emis ca monedă sau ca ban cu anumită valoare nominală). – Et. nec.

cupla
CUPLÁ, cupléz, vb. I. Tranz. (Tehn.) A lega, a reuni două sau mai multe elemente într-un sistem pentru a face posibil un transfer de energie între acestea; a acupla. ♦ Refl. recipr. Fig. (Despre oameni) A forma un cuplu, o pereche. – Din fr. coupler.

cuplaj
CUPLÁJ, cuplaje, s.n. 1. Faptul de a cupla; legătură realizată între două sau mai multe circuite electrice prin rezistoare, bobine, condensatoare etc. sau prin intermediul câmpului electromagnetic variabil. 2. Organ de mașină care face legătura între doi arbori coaxiali pentru a transmite rotația și puterea de la arborele conducător la arborele condus. 2. Manifestație sportivă alcătuită din două sau mai multe meciuri (de același fel) care se desfășoară în continuare pe același teren. – Din fr. couplage.

cuplare
CUPLÁRE, cuplări, s.f. Acțiunea de a cupla și rezultatul ei. – V. cupla.

cuplat
CUPLÁT, -Ă, cuplați, -te, adj. (Tehn.) Legat, reunit într-un sistem. – V. cupla.

cupla
CÚPLĂ, cuple, s.f. Dispozitiv demontabil de legare a două elemente ale unui sistem tehnic sau a două vehicule. ♦ Piesă de legare între două vehicule de cale ferată. – Din fr. couple.

cuplator
CUPLĂTÓR, cuplători, s.m. Lucrător miner însărcinat cu cuplarea vagonetelor. – Cupla + suf. -tor.

cuplet
CUPLÉT, cuplete, s.n. 1. Scurtă piesă muzicală vocală, cu conținut vesel sau satiric inspirat din actualitățile zilei, în care toate strofele textului se cântă cu același refren. ♦ Cântec intercalat între scenele unui vodevil. ♦ Secțiune intercalată între refrenele unui rondo. 2. Poezie satirică alcătuită din mai multe strofe și un refren. 3. Strofă a unui cântec sau a unei poezii terminată printr-un refren. – Din fr. couplet.

cupletist
CUPLETÍST, -Ă, cupletiști, -ste, s.m. și f. Persoană care cântă, recită sau compune cuplete. – Cuplet + suf. -ist.

cuplor
CUPLÓR, cuploare, s.n. (Elt.; în sintagma) Cuplor optic = dispozitiv format dintr-un emițător și un receptor de lumină izolate electric, folosit pentru transmisia unor semnale prin intermediul luminii; optoizolator, optocuplor. – Din engl. coupler.

cuplu
CÚPLU, cupluri, s.n. 1. Pereche formată din persoane (de sex opus). 2. (Fiz.) Sistem compus din două forțe antiparalele. – Din fr. couple.

cupola
CUPÓLĂ, cupole, s.f. Partea de formă semisferică, poligonală sau eliptică care alcătuiește acoperământul unui dom, unei turle sau unui mare edificiu; boltă. – Din fr. coupole.

cupon
CUPÓN, cupoane, s.n. 1. Parte a unui titlu de rentă sau a unei acțiuni bancare care se decupează la scadență pentru a-i servi titularului la încasarea dobânzii sau a dividendelor. 2. Parte detașabilă dintr-un bilet, de pe un cotor etc. care conferă deținătorului anumite drepturi. 3. Bucată mică de metraj, rămasă dintr-un val de material textil. – Din fr. coupon.

cupra
CUPRÁ, cupréz, vb. I. Tranz. A arămi. – Din cupru.

cuprare
CUPRÁRE, cuprări, s.f. Acțiunea de a cupra și rezultatul ei; arămire. – V. cupra.

cuprat
CUPRÁT, -Ă, cuprați, -te, adj. Acoperit cu un strat (subțire) de cupru. – V. cupra.

cupresacee
CUPRESACÉE, cupresacee, s.f. (La pl.) Familie de plante rășinoase, cu frunze persistente, aciculare sau în formă de solzi și cu flori unisexuate mici; (și la sg.) plantă (arbore sau arbust) care face parte din această familie. – Din fr. cupressacées.

cupric
CÚPRIC, -Ă, cuprici, -ce, adj. Care conține cupru, privitor la cupru. – Din fr. cuprique.

cuprifer
CUPRIFÉR, -Ă, cupriferi, -e, adj. Care conține cupru. – Din fr. cuprifère.

cuprinde
CUPRÍNDE, cuprínd, vb. III. I. Tranz. 1. A prinde, a apuca ceva de jur împrejur cu mâinile sau cu brațele. ♦ Tranz. și refl. recipr. A (se) îmbrățișa. ♦ (Înv.) A lua prizonier; a captura. 2. Fig. A îmbrățișa cu privirea; a vedea; a înțelege, a cunoaște. ♦ A închide în sine; a îngloba. 3. (Despre o haină) A fi potrivită pentru corpul cuiva. 4. (Reg.) A bara, a bloca, a închide un drum. I-a cuprins calea. II. 1. Tranz. (Și fig.) A acoperi din toate părțile; a învălui. 2. Tranz. A pune stăpânire; a cuceri. ♦ Fig. (Despre idei, mișcări sociale) A pătrunde în...; a atrage. ♦ Fig. (Despre stări fizice sau sufletești) A apuca, a stăpâni. 3. Refl. A-și mări averea; a se îmbogăți. III. Tranz. 1. (Despre corpuri) A umple un spațiu cu volumul sau cu dimensiunile sale; a ocupa. 2. (Despre numere) A include, a conține în valoarea, în mărimea pe care o reprezintă. Numărul patru cuprinde de două ori numărul doi. ♦ Refl. A intra de... ori (în alt număr). Numărul doi se cuprinde de două ori în numărul patru. ♦ (Despre texte) A fi alcătuit din..., a îngloba în structura sa...; a avea în compoziția sa... ♦ (Despre epoci istorice sau geologice) A se întinde pe o perioadă de... [Perf. s. cuprinséi, part. cuprins. – Var.: coprínde vb. III] – Lat. comprendere (= comprehendere).

cuprindere
CUPRÍNDERE, cuprinderi, s.f. Acțiunea de a (se) cuprinde și rezultatul ei. ♦ Încadrare, atragere într-un domeniu de activitate. ♦ (Înv.) Conținut (al unei opere). ♦ (Rar) Interior. [Var.: copríndere s.f.] – V. cuprinde.

cuprins
CUPRÍNS^1, (I 2, II) cuprinsuri, s.n. I. 1. Conținut. Cuprinsul cărții. ♦ Sumar (II 2). 2. Întindere, suprafață. ♦ Spațiu înconjurător. ♦ (Înv.) Loc, ținut. II. (Înv.) 1. Stăpânire. ♦ (Concr.) Proprietate. 2. Curte întărită a unui castel. [Var.: copríns s.n.] – V. cuprinde.

CUPRÍNS^2, -Ă, cuprinși, -se, adj. 1. (Rar) Îmbrățișat (unul cu altul). 2. (Pop.) Înstărit, bogat. – V. cuprinde.

cuprinzator
CUPRINZĂTÓR, -OÁRE, cuprinzători, -oare, adj. Care cuprinde mult; care are un conținut bogat; care conține esențialul. ♢ Expr. Scurt și cuprinzător = a) formulă prin care se arată că o expunere este redusă la esențial; b) fără nici o discuție, categoric, e în zadar să mai lungim vorba. [Var.: coprinzătór, -oáre adj.] – Cuprinde + suf. – ător.

cuprism
CUPRÍSM s.n. Otrăvire provocată de consumarea unor alimente fierte sau prăjite în vase de aramă. – Din fr. cuprisme.

cuprit
CUPRÍT s.m. Oxid de cupru natural. – Din fr. cuprite.

cupronichel
CUPRONÍCHEL s.n. Denumire dată aliajelor de cupru și nichel. – Din germ. Kupronickel, fr. cupro-nickel.

cupros
CUPRÓS, -OÁSĂ, cuproși, -oase,adj. (Chim.) Cu cupru (monovalent). – Cupru + suf. -os.

cuproxid
CUPROXÍD, cuproxizi, s.m. Oxid de cupru. ♦ Redresor folosit în radio, compus din mai multe discuri de cupru acoperite cu un strat de oxid de cupru. – Din fr. cuproxyde.

cupru
CÚPRU s.n. Element chimic, metal de culoare roșiatică, foarte maleabil, ductil și bun conducător de căldură și de electricitate, cu numeroase întrebuințări în industria tehnică, în fotogravură, galvanoplastie, la obținerea de aliaje etc.; aramă. – Din lat. cuprum.

cuptor
CUPTÓR, cuptoare, s.n. 1. Construcție de cărămidă, de piatră, de metal sau de lut, pentru copt pâinea și alte produse de panificație. ♦ Cantitate de pâine, de plăcinte etc. care se poate coace o dată. ♦ Platformă zidită în prelungirea vetrei și pe care se doarme la țară. ♢ Expr. A sta (sau a zăcea) pe cuptor sau a se muta de pe vatră pe cuptor = a trândăvi. A aduce (părinților) noră pe cuptor = a se însura. ♦ Despărțitură la mașina de gătit, în care se coc prăjituri, pâine sau se rumenesc mâncărurile. 2. Construcție specială de încălzire, constituită dintr-o cameră cu pereți metalici căptușiți cu material refractar în vederea supunerii unui material la tratamente termice, de topire sau la alte operații tehnologice. ♢ Cuptor de cărămizi = cantitate de cărămizi brute (din argilă) așezate în așa fel încât să poată fi încălzite până la incandescență de un foc central înăbușit. Cuptor de var = varniță. 3. Fig. Căldură mare; arșiță. ♢ (Pop.; în sintagma) Luna lui cuptor = (luna) iulie. – Lat. *coctorium.

cuptorar
CUPTORÁR, cuptorari, s.m. 1. Lucrător la un cuptor (2). 2. Meseriaș care face cuptoare (1). – Cuptor + suf. -ar.

cuptoras
CUPTORÁȘ, cuptorașe, s.n. Diminutiv al lui cuptor (1). – Cuptor + suf. -aș.

cupula
CÚPULĂ, cupule, s.f. Organ în formă de cupă^1 mică, aflat la baza ghindei și a altor fructe. – Din fr. cupule, lat. cupula.

cupulifera
CUPULIFÉRĂ, cupulifere, s.f. (La pl.) Familie de plante al căror fruct are cupulă; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. cupulifères.

cupura
CUPÚRĂ, cupuri, s.f. Tăietură; spec. articol, parte dintr-un articol, anunț etc. decupate dintr-o publicație [Pr.: cupüră] = Din fr. coupure.

cur
CUR, cururi, s.n. (Pop.) Șezut, popou. – Lat. culus.

cura
CURÁ^1, curéz, vb. I. Tranz. (Rar) A îngriji, a trata un bolnav sau o boală. ♦ Refl. A se supune unui tratament medical, unei cure. – Din germ. kurieren.

CURÁ^2, curéz, vb. I. Tranz. (Reg.) A desface frunzele sau boabele de pe știuleții porumbului. – Lat. curare „a îngriji, a curăța”.

curabil
CURÁBIL, -Ă, curabili, -e, adj. Care se poate vindeca. – Din fr. curable, lat. curabilis.

curaçao
CURAÇÁO s.n. Băutură făcută din coji de portocale amare, din zahăr și alcool. [Pr.: cürasáo] – Cuv. fr.

curagios
CURAGIÓS, -OÁSĂ adj. v. curajos.

curaj
CURÁJ s.n. Forța morală de a înfrunta cu îndrăzneală primejdiile și neajunsurile de orice fel; îndrăzneală, fermitate în acțiuni sau în manifestarea convingerilor; tărie de caracter, temeritate, bărbăție. ♢ (Cu valoare de interjecție) Fii îndrăzneț, tare! nu te lăsa!; [Var.: (pop.) coráj s.n.] – Din fr. courage.

curajos
CURAJÓS, -OÁSĂ, curajoși, -oase, adj. Plin de curaj; îndrăzneț, ferm. [Var.: curagiós, -oásă adj.] – Din fr. courageux.

curama
CURAMÁ s.f. (Înv.) Colectă. – Din ngr. kuramás.

curant
CURÁNT, -Ă, curanți, -te, adj. (În sintagma) Medic (sau doctor) curant = medicul sub îngrijirea directă a căruia se află un bolnav. – Din cura^1.

curanta
CURÁNTĂ, curante, s.f. Vechi dans francez cu mișcări vioaie; melodie după care se execută acest dans. ♦ Parte dintr-o suită instrumentală. – Din fr. courante.

curara
CURÁRA s.f. Substanță rășinoasă, de culoare neagră, cu gust amar și miros plăcut, care se extrage din unele plante exotice, având o acțiune toxică foarte puternică, iar ca preparat sintetic este utilizat ca anestezic și împotriva contracțiilor musculare. – Din fr. curare.

curarisi
CURARISÍ, curarisesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Înv. și fam.) A (se) supune unui tratament medical; p. ext. a (se) vindeca. – Din ngr. kuráro.

curarisire
CURARISÍRE, curarisiri, s.f. (Înv. și fam.) Acțiunea de a (se) curarisi și rezultatul ei. – V. curarisi.

curarizare
CURARIZÁRE s.f. Administrare de curara la animalele folosite pentru experiență sau ca tratament la om în caz de convulsii, în tetanos, spasme laringiene etc. – Din curara.

curat
CURÁT, -Ă, curați, -te, adj., adv. I. Adj. 1. Lipsit de murdărie, de praf, de pete etc. ♢ Expr. (Substantivat) A trece (sau a scrie etc.) pe curat = a transcrie ceva, fără greșeală sau corectură, pe altă foaie sau pe alt caiet. ♦ (Despre aer) Lipsit de impurități; proaspăt. ♦ (Despre o încăpere, o casă) Bine întreținut; îngrijit. ♦ (Despre vase) Din care se poate mânca sau bea. ♦ (Despre ființe) Care iubește curățenia. 2. Fig. Fără vină, decent, ireproșabil (ca ținută, comportare). 3. Fig. Cinstit, sincer, leal. ♦ Pur, nevinovat, cast. 4. (Despre cer, văzduh) Fără nori; senin, clar. ♦ (Despre apă, lacrimi, pietre prețioase etc.) Transparent, cristalin, limpede. 5. Pur, neamestecat. Grâu curat. 6. Fig. (Despre voce, glas etc.) Sonor, clar, cristalin. 7. Fig. Lămurit, deslușit, clar, deschis. ♢ Expr. (Fam.) Vorbă curată = vorbă spusă fără înconjur, în mod categoric. 8. Veritabil, autentic, adevărat. 9. (În superstiții) Asupra căruia nu apasă un blestem sau o vrajă; care nu este sub influența diavolului. ♢ Expr. Nu-i lucru curat = este ceva la mijloc, a intervenit ceva anormal, nefiresc. II. Adv. Chiar, precis, întocmai, exact. – V. cura^2.

curatela
CURATÉLĂ, curatele, s.f. Instituție legală pentru ocrotirea unei persoane care are capacitatea civilă, dar care, din cauza bătrâneții, a unei boli ori infirmități fizice sau a lipsei îndelungate de la domiciliu, nu-și poate administra singură bunurile și apăra interesele. – Din fr. curatelle, lat. curatela.

curativ
CURATÍV, -Ă, curativi, -e, adj. Care lecuiește, vindecă. ♢ Medicină curativă = parte a medicinii care se ocupă cu tratarea și cu vindecarea bolilor. – Din fr. curatif.

curator
CURATÓR, curatori, s.m. Persoană care exercită drepturile și execută obligațiile decurgând din curatelă. – Din fr. curateur, lat. curator.

cura
CÚRĂ, cure, s.f. Tratament medical constând din aplicarea metodică a unor mijloace terapeutice (băi, regim etc.). ♢ Cură balneoclimatică = folosire în scop terapeutic a apelor minerale, a nămolurilor, a factorilor climatici etc. – Din fr. cure, lat. cura.

curatura
CURĂTÚRĂ, curături, s.f. 1. Loc într-o pădure curățat de arbori, de mărăcini etc. pentru a putea fi cultivat; runc. 2. Deal sau povârniș acoperit cu vii. – Cura^2 + suf. -ătură.

curata
CURĂȚÁ, cúrăț, vb. I. I. 1. Tranz. și refl. A face să dispară murdăria, a înlătura impuritățile de pe ceva sau de pe sine. ♦ Tranz. A îndepărta coaja, pielița de pe fructe, legume sau de pe ouă. 2. Tranz. și refl. A (se) vindeca de o boală (de piele). 3. Tranz. A îndepărta asperitățile, depunerile, materialele nefolositoare de pe o piesă, de pe un obiect, de pe un teren etc., în vederea recondiționării, îmbunătățirii aspectului său pentru unele operații tehnologice ulterioare. II. Fig. 1. Tranz. și refl. A (se) scăpa, a (se) salva, a (se) descotorisi (de ceva rău). 2. Refl. (În limbajul bisericesc) A se mântui, a se purifica. 3. Tranz. (Fam.) A omorî. ♦ Refl. A muri. 4. Tranz. și refl. A face să rămână sau a rămâne fără nici un ban. [Var.: (pop.) curățí vb. IV] – Din curat.

curatare
CURĂȚÁRE, curățări, s.f. Acțiunea de a (se) curăța și rezultatul ei. [Var.: curățíre s.f.] – V. curăța.

curatat
CURĂȚÁT s.n. Faptul de a (se) curăța. [Var.: curățít s.n.] – V. curăța.

curatatorie
CURĂȚĂTORÍE, curățătorii, s.f. 1. Atelier în care se curăță (chimic) obiecte de îmbrăcăminte sau de uz casnic confecționate din țesături; spălătorie chimică. 2. Atelier în care se efectuează curățarea pieselor turnate. [Var.: curățitoríe s.f.] – Curățat + suf. -orie.

curatel
CURĂȚÉL, -EÁ, -ÍCĂ, curăței, -ele, adj. Diminutiv al lui curat; destul de curat, îngrijit; p. ext. (despre oameni) frumușel, drăguț, simpatic. ♦ Lucrat îngrijit; bunicel. – Curat + suf. -el, -ea, -ică.

curatenie
CURĂȚÉNIE, curățenii, s.f. 1. Calitatea de a fi curat; starea, înfățișarea unei ființe curate sau a unui lucru curat. 2. Dereticare. 3. Purgativ, laxativ. – Curat + suf. -enie.

curati
CURĂȚÍ vb. IV. v. curăța.

curatie
CURĂȚÍE s.f. (Înv.) Cinste; nevinovăție, castitate. – Curat + suf. -ie.

curatire
CURĂȚÍRE s.f. v. curățare.

curatit
CURĂȚÍT s.n. v. curățat.

curatitor
CURĂȚITÓR, -OÁRE, curățitori, -oare, adj., subst. 1. Adj. Care curăță. 2. S.f. Mașină sau instalație folosită la separarea corpurilor străine dintr-un material pulverulent, granular etc. 3. S.n. Unealtă, aparat sau dispozitiv utilizat la desprinderea depunerilor, impurităților etc. de pe suprafața pieselor. 4. S.n. Aparat pentru separarea dintr-un fluid a unei faze formate din particule de lichid sau de solid. – Curăți + suf. -tor.

curatitorie
CURĂȚITORÍE s.f. v. curățătorie.

curand
CURẤND adv. 1. (Temporal) Peste puțin timp; îndată, imediat, numaidecât. ♢ În curând = în scurt timp, nu peste mult timp. Pe curând = în scurtă vreme, la scurt interval de timp (în raport cu prezentul). De curând = cu puțin timp înainte, nu demult. ♢ (Adjectival; înv.) În curândă vreme. 2. (Modal) Degrabă, repede. Zilele treceau curând. ♢ Mai curând = a) mai repede, mai degrabă; b) mai ușor, mai bucuros. – Lat. currendo.

curb
CURB, -Ă, curbi, -e, adj., s.f. I. Adj. (Despre linii) În formă de arc; arcuit, încovoiat; (despre un plan) boltit. II. S.f. 1. Figură geometrică având o singură dimensiune; linie care nu este dreaptă. 2. Linie care reprezintă grafic o relație între două mărimi variabile, trecute una în abscise și cealaltă în ordonate. 3. Porțiune din traseul unei căi de comunicație terestră cu axa curbă (I), care racordează două aliniamente continuative ale căii respective. ♢ Expr. A lua curba = (despre vehicule) a vira, a coti. 4. Linie care descrie grafic fazele succesive ale variațiilor unui fenomen. Curbă de temperatură. 5. (În sintagmele) Curbă de nivel = linie de pe o hartă care unește punctele de egală altitudine, căpătând valoare în raport cu un anumit plan de referință (de obicei nivelul mării). Curbă batimetrică = linie de pe o hartă care unește punctele de egală adâncime ale reliefului fundului apelor (oceane, mări, lacuri). 6. (Ec. pol.; în sintagma) Curbă de sacrificiu = denumire dată în 1931 – 1933, în România, reducerii salariilor și pensiilor muncitorilor și funcționarilor publici. – Din fr. courbe.

curba
CURBÁ, curbez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face curb (I), a (se) încovoia, a (se) îndoi, a (se) arcui. – Din fr. courber.

curbare
CURBÁRE, curbări, s.f. Acțiunea de a (se) curba; arcuire, încovoiere. – V. curba.

curbat
CURBÁT, -Ă, curbați, -te, adj. Încovoiat, arcuit, îndoit. – V. curba.

curbatura
CURBATÚRĂ, curbaturi, s.f. Durere musculară provocată de o boală sau de o oboseală mare. – Din fr. courbature.

curbeta
CURBÉTĂ, curbete, s.f. Săritură a calului cu picioarele din față ridicate. – Din fr. courbette.

curbiliniu
CURBILÍNIU, -IE, curbilinii, adj. Care urmează o linie curbă; alcătuit din (sau închis între) linii curbe. – Curb(ă) + linie (după fr. curviligne).

curbimetru
CURBIMÉTRU, curbimetre, s.n. Instrument cartografic folosit pentru măsurarea pe hartă a lungimilor curbelor de nivel. – Curbă + metru (după fr. curvimètre).

curbura
CURBÚRĂ, curburi, s.f. Îndoitură în formă de arc; loc unde se găsește o astfel de îndoitură. – Din fr. courbure.

curcan
CURCÁN, curcani, s.m. 1. Pasăre domestică mare, originară din America, cu coada lată care se desfășoară în formă de evantai (Meleagris gallopavo); p. rest. masculul curcii. ♢ Expr. A se umfla în pene ca un curcan = a se îngâmfa, a-și da aere. ♦ (Depr.; în trecut) Sergent de stradă; vardist. 2. Fig. Poreclă dată dorobanților români din războiul de la 1877 – 1878. – Curcă + suf. -an.

curca
CÚRCĂ, curci, s.f. Femela curcanului; p. ext. curcan. ♢ Curcă bronzată = rasă de curci crescută și în țara noastră, cu greutate corporală mare. ♢ Expr. A fi (sau a sta, a umbla) ca o curcă plouată (sau beată) = a fi (sau a sta, a umbla) abătut, dezorientat, zăpăcit. Nici curcă, nici curcan, se spune despre cel care nu are o situație precisă. Râd și curcile = e din cale-afară de caraghios. – Din bg. kurka.

curcanas
CURCĂNÁȘ, curcănași, s.m. Diminutiv al lui curcan. – Curcan + suf. -aș.

curcanie
CURCĂNÍE, curcănii, s.f. (Fam.) Furtișag, potlogărie. – Curcan + suf. -ie.

curcubata
CURCUBẮTĂ s.f. v. curcubetă.

curcubeta
CURCUBÉTĂ, curcubete, s.f. (Reg.) 1. Dovleac (Cucurbita pepo maxima). 2. Tigvă. [Var.: curcubắtă s.f.] – Lat. cucurbita.

curcubeu
CURCUBÉU, curcubeie, s.n. 1. Fenomen optic care se datorește refracției, reflexiei totale și dispersiei luminii solare în picăturile de apă din atmosferă și care are aspectul unui imens arc multicolor desfășurat pe cer. ♦ Fascicul de raze luminoase care apar uneori noaptea pe bolta cerească. 2. Plantă erbacee cu frunzele și cu tulpina păroase, cu flori mari, roșii-purpurii și cu fructele capsule (Lychnis coronaria). – Et. nec.

cure
CÚRE vb. III v. curge.

curea
CUREÁ, curele, s.f. 1. Fâșie lungă din piele, cânepă, material plastic etc.; spec. o astfel de fâșie folosită ca cingătoare. ♢ Expr. A-l ține (pe cineva) cureaua (sau curelele) = a avea curaj; a cuteza; a fi în stare (să...). 2. (În sintagma) Curea de transmisie = a) bandă de piele sau de pânză continuă, flexibilă și rezistentă, cu ajutorul căreia se poate transmite mișcarea de rotație și puterea corespunzătoare de la un scripete (sau un arbore) de mașină la altul; b) fig. ceea ce servește ca intermediar pentru a transmite ceva. 3. (Înv. și pop.) Măsură de lungime egală cu circa 16 picioare; p. ext. fâșie lungă și îngustă de pământ. – Lat. corrigia.

curechi
CURÉCHI s.m. 1. (Reg.) Varză. 2. (În sintagma) Curechi-de-munte = plantă erbacee din familia compozeelor, cu flori galbene-aurii și cu fructe achene prevăzute cu peri (Ligularia glauca). – Lat. colic(u)lus (= cauliculus).

curelar
CURELÁR, curelari, s.m. Meșter care face și întreține curele, hamuri și alte articole de piele. – Curea + suf. -ar.

curelarie
CURELĂRÍE^1 s.f. Meșteșugul sau meseria curelarului. – Curelar + suf. -ie.

CURELĂRÍE^2, curelării, s.f. 1. Atelierul curelarului sau secție dintr-o întreprindere unde se lucrează și se repară curele și alte articole de piele; magazin unde se vând astfel de articole. 2. Obiecte fabricate din piele; p. ext. mulțime de curele. – Curea + suf. -ărie.

curelusa
CURELÚȘĂ, curelușe, s.f. Diminutiv al lui curea (1). – Curea + suf. -ușă.

curent
CURÉNT, -Ă, curenți, -te, adj., s.m., s.n. I. Adj. 1. (Despre vorbire) Curgător, ușor, fluent. 2. (Despre an, lună) Care este în curs; prezent. ♦ De fiecare zi, zilnic; actual. Lucrări curente. ♢ Cont curent = cont deschis la bancă de o întreprindere, de o instituție sau de persoane particulare, unde se depun și de unde se ridică sumele pentru a fi utilizate după nevoie. 3. (Despre prețuri) Existent într-un moment dat; în curs. ♢ Monedă curentă = monedă cu valoare circulatorie. ♦ Care circulă; obișnuit, uzual. Expresii curente. 4. (În sintagma) Apă curentă = instalație de apă potabilă care poate fi folosită în permanență în locuințe. II. S.m. 1. (Și în sintagma curent de aer) Deplasare, mișcare a unei mase de aer dintr-un loc într-altul, cauzată de o diferență de temperatură; flux. 2. Mișcare a apei în direcția pantei; curs. ♢ Curent marin (sau oceanic) = mișcare a apei în mări și oceane. 3. (Și în sintagma curent electric) Deplasare ordonată, într-o anumită direcție, a purtătorilor de sarcină electrică. ♢ Curent electric continuu = curent electric al cărui sens și a cărui intensitate nu variază periodic în timp. Curent electric alternativ = curent electric al cărui sens și a cărui intensitate variază periodic în timp. ♦ Intensitate a curentului electric. III. S.n. Ansamblu de idei, opinii (politice, științifice, artistice) care sunt adoptate la un moment dat de un număr mai mare de oameni. ♢ Curent literar (sau artistic) = mișcare artistică sau literară care reunește un număr de scriitori sau de artiști în baza unui program estetic și a unor înclinații (relativ) comune. ♢ Expr. A pune (sau a ține pe cineva) în (sau la) curent = a informa (pe cineva) despre mersul unui lucru. A se pune (sau a se ține, a fi) în (sau la) curent = a se informa despre mersul unui lucru. A se pune (sau a se ține, a fi) în (sau la) curent (cu ceva) = a se informa cu privire la un lucru. – Din fr. courant.

curenta
CURENTÁ, pers. 3 curentează, vb. I. Tranz. (Despre un conductor de electricitate) A provoca cuiva un șoc (mai ușor) prin atingere. ♦ Refl. (Despre ființe) A atinge un conductor electric suportând un șoc (mai ușor). – Din curent.

curentare
CURENTÁRE, curentări, s.f. Acțiunea de a (se) curenta și efectul ei. – V. curenta.

curentat
CURENTÁT, -Ă, curentați, -te, adj. (Despre ființe) Care a suferit un șoc (ușor) atingând un conductor electric. – V. curenta.

curentmetru
CURENTMÉTRU s.n. v. curentometru.

curentometru
CURENTOMÉTRU, curentometre, s.n. Aparat pentru măsurarea intensității curenților apei. [Var.: curentmétru s.n.] – Din fr. courantomètre.

curgator
CURGĂTÓR, -OÁRE, curgători, -oare, adj. 1. (Despre ape) Care curge necontenit. 2. Fig. (Despre vorbire, frază, stil) Cu debit bogat, ușor și plăcut; fluent; cursiv. 3. (Înv.; despre an, lună) Curent (I 2). – Curge + suf. -ător.

curge
CÚRGE, pers. 3 cúrge, vb. III. Intranz. I. 1. (Despre ape) A se mișca necontenit în direcția pantei. ♢ Expr. A curge gârlă = a veni din belșug. Va curge multă apă pe gârlă (sau pe Dunăre) = va trece mult timp. Dacă (sau de) nu curge, pică = chiar dacă câștigul nu este mare, tot te alegi cu ceva. ♦ (Despre ploaie) A cădea din abundență, întruna. 2. A pluti. Curgeau pe râu scânduri rupte. 3. (Despre sânge) A circula. 4. (Despre lacrimi, sudoare; p. ext. despre sânge) A se scurge, a picura. ♦ A supura. ♦ (Despre unele materii trecute în stare lichidă) A se prelinge. A curs lumânarea. ♦ A lăsa să se scurgă lichidul dinăuntru. Curge butoiul. 5. A se desprinde din ceva, căzând succesiv, bucată după bucată. 6. A atârna, a spânzura. Părul lung curgea în vițe până pe spate. ♢ Expr. A-i curge (cuiva) peticele = a fi îmbrăcat în haine zdrențăroase. 7. (Despre grupuri de ființe sau de vehicule) A se succeda necontenit, a veni mereu; a năpădi. II. Fig. 1. (Despre vorbe, discursuri, stil etc.) A se înșira cu ușurință. 2. (Despre timp, viață, zile etc.) A trece, a se desfășura. 3. (Despre termene, dobânzi) A se socoti, a începe de la... 4. (Înv.; despre apariția unui fenomen) A rezulta, a proveni, a decurge. [Perf. s. curse, part. curs. – Var.: (înv. și reg.) cúre vb. III] – Lat. currere (după merge).

curgere
CÚRGERE, curgeri, s.f. I. Acțiunea de a curge. II. Fig. 1. Desfășurare, trecere de timp; răstimp. 2. Evoluție istorică, înlănțuire a evenimentelor. ♦ Schimbare continuă; devenire. – V. curge.

curial
CURIÁL, -Ă, curiali, -e, adj. Care aparține aceleiași curii^1; referitor la o curie^1; de curie^1. [Pr.: -ri-al] – Din lat. curialis, fr. curial.

curiat
CURIÁT, -Ă, curiați, -te, adj. Care este compus din curii^1; format pe curii^1, pe adunări. [Pr.: -ri-at] – Din lat. curiatus.

curie
CÚRIE^1, curii, s.f. 1. Diviziune a tribului la romani. 2. Administrație pontificală a bisericii romano-catolice. – Din lat. curia.

CURIE^2 s.m. Unitate de măsură pentru radioactivitate. [Pr.: cü-ri] – Din fr. curie.

curiepunctura
CURIEPUNCTÚRĂ, curiepuncturi, s.f. Tratament aplicat în cancer, care constă în introducerea în țesuturi a unor ace cu radiu. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. curiepuncture.

curier
CURIÉR, -Ă, (1) curieri, -e, s.m. și f., (2) s.n., (3) curiere, s.n. 1. S.m. și f. Factor poștal. ♦ Persoană (în serviciul unei instituții) însărcinată să ducă la destinație corespondență, mesaje etc. ♦ Ștafetă. 2. S.n. (Înv.) Corespondență care se trimite sau se primește deodată; poștă. 3. S.n. (Înv.) Nume dat unor publicații periodice (cu caracter informativ) sau unor rubrici din aceste publicații. [Pr.: -ri-er] – Din fr. courrier.

curierat
CURIERÁT, curierate, s.n. Activitate a curierului. [Pr.: -ri-e-] – Curier + suf. -at.

curieterapie
CURIETERAPÍE s.f. Radioterapie. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. curiethérapie.

curion
CURIÓN, curioni, s.m. Șeful unei curii^1 romane. ♦ Preot care oficia sacrificiile unei curii^1 romane. [Pr.: -ri-on] – Din fr. curion, lat. curio.

curios
CURIÓS, -OÁSĂ, curioși, -oase, adj. 1. Care manifestă curiozitate. ♦ Indiscret. 2. Care stârnește curiozitate; ciudat, straniu; surprinzător, neobișnuit; original. [Pr.: -ri-os] – Din fr. curieux, lat. curiosus, it. curioso.

curiozitate
CURIOZITÁTE, (2) curiozități, s.f. 1. Dorință de a cunoaște (amănunțit) ceva nou sau neobișnuit; manifestare a interesului pentru un lucru deosebit. ♦ Indiscreție. 2. Caracterul ciudat al unui lucru sau al unei ființe; (concr.) lucru interesant care se întâlnește rar; ciudățenie, raritate. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. curiosité, lat. curiositas, -atis.

curiu
CÚRIU s.n. Element chimic radioactiv sintetic, metal de culoare argintie. [Pr.: cürĩu – Var.: cúrium s.n.] – Din fr. curium.

curium
CÚRIUM s.n. v. curiu.

curm
CURM, curmuri, s.n. (Reg.) Curmei. – Cf. alb. k u r m.

curma
CURMÁ, curm, vb. I. I. 1. Tranz. (Despre sfori, frânghii, legături) A strânge tare, a pătrunde în carne; a strangula. 2. Tranz. A tăia un lemn de-a curmezișul. ♦ Tranz. și refl. A (se) frânge, a (se) rupe. 3. Refl. (Despre oameni) A se apleca de mijloc. II. Fig. 1. Tranz. și refl. A (se) întrerupe brusc; a (se) termina. ♦ A(-și) pune capăt vieții, zilelor; a (se) omorî. 2. Tranz. A încheia sau a întrerupe o conversație. – Cf. alb. k u r m u e.

curmal
CURMÁL, curmali, s.m. Arbore exotic din familia palmierilor, cu trunchiul înalt până la 25 m, cu frunze mari de 2 -3 m și cu fructe comestibile (Phoenix dactylifera). – Din curmală (derivat regresiv).

curmala
CURMÁLĂ, curmale, s.f. Fructul curmalului, comestibil, brun-roșcat, oval, bogat în zahăr, cu gust dulce și plăcut. – Cf. ngr. k u r m á s.

curmare
CURMÁRE, curmări, s.f. Acțiunea de a (se) curma; încetare, contenire. – V. curma.

curmat
CURMÁT, -Ă, curmați, -te, adj. 1. (Despre o parte a corpului încinsă cu o legătură) Strâns prea tare. ♦ (Despre membrele copiilor grași) Cu îndoituri, cu cute la încheieturi. ♦ (Despre corpul unor insecte) Sugrumat la mijloc. 2. (Despre un drum sau o cărare) Întrerupt. 3. (Despre un munte, un plai etc.) Care prezintă o adâncitură. – V. curma.

curmatura
CURMĂTÚRĂ, curmături, s.f. Depresiune, adâncitură pe culmea unui deal sau a unui munte; prăpastie între doi munți sau două dealuri; șa (4). – Curma + suf. -ătură.

curmei
CURMÉI, curmeie, s.n. 1. Bucată, capăt de funie sau de frânghie, întrebuințate pentru a lega ceva sau pentru a priponi vitele; curm; funie de calitate proastă (făcută din coajă de tei sau de răchită). 2. (Reg.) Mlădiță care crește din tulpina viței de vie. – Curm + suf. -ei.

curmezis
CURMEZÍȘ adv. De-a latul, transversal; pieziș. ♢ În lungiș și (în) curmeziș sau și (în) cruciș și (în) curmeziș = în lung și (în) lat, peste tot, pretutindeni. ♢ Loc. prep. În (sau de-a) curmezișul = în lat, în diagonală. ♢ Expr. A se pune în cruciș și în curmeziș (sau în curmeziș, de-a curmezișul) = a încerca prin orice mijloace să zădărnicească ceva, a împiedica pe cineva în acțiunile sale; a se opune. [Formă gramaticală; (substantivat) curmezișul] – Probabil din curma + suf. -iș, sub influența sinonimului pieziș.

curopalat
CUROPALÁT, curopalați, s.m. Înalt demnitar bizantin care administra palatul imperial. – Din fr. curopalate.

curpen
CÚRPEN, curpeni, s.m. 1. Mlădiță lungă și subțire a viței de vie sau a altei plante agățătoare, care se încolăcește sau se agață de alte plante, de araci etc.; tulpina unor plante târâtoare ca dovleacul, pepenele etc.; p. ext. ramură tânără și flexibilă. 2. Arbust cu tulpina subțire, agățătoare și ramificată, cu frunze compuse, cu flori mari, violete sau albe, în panicule (Clematis vitalba). – Cf. alb. k u r p e n.

curs
CURS^1, cursuri, s.n. I. 1. Mișcare a unei ape curgătoare în direcția pantei; p. ext. albia, întinderea sau direcția unei ape curgătoare. 2. (Înv.) Mers (repede). II. Fig. 1. Trecere, durată, interval (de timp). ♢ Loc. prep. În cursul... = în timpul cât durează ceva. În curs de... = în timp de... 2. Desfășurare, mers, direcție a unor evenimente. ♢ Expr. A da curs unei cereri = a lua în considerare, a rezolva o cerere. III. Preț sau cost, la un moment dat, al unei hârtii de valoare în raport cu altă hârtie de valoare. ♢ Cursul acțiunilor = prețul la care se vând și se cumpără acțiunile la un moment dat. Cursul bursei = prețul la care este cotată la un moment dat, la bursă, o hârtie de valoare, o valută străină etc. ♦ Putere de circulație a unei monede. – Lat. cursus (cu unele sensuri după fr. cours).

CURS^2, cursuri, s.n. 1. Expunere, predare a unei materii de studiu sub forma unui ciclu de lecții sau de prelegeri; p. ext. oră sau totalitatea orelor de program destinate acestei expuneri. 2. Ciclu de lecții tipărite, șapirografiate sau dactilografiate în volum (și servind ca manual). – Din fr. cours.

cursant
CURSÁNT, -Ă, cursanți, -te, s.m. și f. Cursist. – Din rus. kursant.

cursa
CÚRSĂ^1, curse, s.f. 1. Distanță parcursă regulat de un vehicul pe același itinerar și conform unui orar stabilit. ♦ (Concr.) Vehicul care parcurge o astfel de distanță. 2. Distanță parcursă de o piesă între punctele extreme într-o mișcare rectilinie alternativă. 3. (Fam.) Drum, alergătură. 4. (Sport) Întrecere care constă în parcurgerea rapidă a unei anumite distanțe, pe un traseu dinainte stabilit, alergând pe jos, călare, cu bicicleta, cu automobilul etc. ♦ Întrecere în cadrul căreia sunt programate mai multe alergări de cai. 5. (În sintagma) Cursa înarmărilor = efort intens de militarizare a industriei unui stat în vederea unui război. – Din fr. course.

CÚRSĂ^2, curse, s.f. 1. Dispozitiv de diferite forme pentru prinderea animalelor sălbatice; teren anume pregătit pentru ca animalul care pășește în limitele lui să fie prins; capcană. 2. Fig. Mijloc viclean pentru a prinde pe cineva spre a-l demasca sau pentru a-i face rău; uneltire, manevră. ♢ Expr. A întinde (sau a pune) cuiva o cursă (sau cursa) = a căuta să ademenească pe cineva pentru a-l prinde sau pentru a-l da de gol. A atrage (pe cineva) în cursă = a momi, a ademeni, a ispiti. A cădea (sau a se prinde) în cursă = a intra într-o mare încurcătură. – Cf. alb. k u r t h ë.

CÚRSĂ^3, curse, s.f. (Înv.) Un fel de pastilă aromatică, importată din Orient, întrebuințată pentru a parfuma încăperile. – Din ngr. kúrsi.

cursier
CURSIÉR, cursieri, s.m. (Franțuzism) Armăsar, cal de curse. [Pr.: -si-er] – Din fr. coursier.

cursist
CURSÍST, -Ă, cursiști, -ste, s.m. și f. Persoană care urmează un curs^2 special (de scurtă durată); cursant. – Curs^2 + suf. -ist.

cursiv
CURSÍV, -Ă, cursivi, -e, adj. 1. (Despre scriere sau vorbire; adesea adverbial) Curgător, ușor, fluent. 2. (Despre caractere de tipar) Care imită scrisul de mână, aplecat spre dreapta; italic. ♦ (Substantivat, f.) Text tipărit cu caractere de tipar cursive. – Din fr. cursif, lat. cursivus.

cursivitate
CURSIVITÁTE s.f. Caracterul curgător, fluent al vorbirii, al scrierii, al formării ideilor. – Cursiv + suf. -itate.

cursoare
CURSOÁRE, cursori, s.f. (Înv.) Curent, flux; forță. – Lat. cursoria.

cursor
CURSÓR, cursoare, s.n. Dispozitiv mic (de metal) care alunecă de-a lungul unei rigle sau al unei tije gradate sau care se învârtește în jurul unei piese circulare gradate, permițând citirea gradațiilor. – Din fr. curseur, lat. cursor.

curta
CURTÁ, curtez, vb. I. Tranz. A face curte (III) unei femei, a căuta să-i câștigi favoarea, dragostea; a curteni. – Din curte (după fr. courtiser).

curtaj
CURTÁJ, curtaje, s.n. Ocupația curtierului. ♦ Remunerație acordată curtierului la încheierea unei tranzacții. – Din fr. courtage.

curte
CÚRTE, curți, s.f. I. 1. Spațiu (împrejmuit) în jurul unei clădiri, al unei gospodării etc. care ține de această clădire, gospodărie etc.; ogradă. ♢ Loc. adj. De curte = care trăiește pe lângă casa omului. Păsări de curte. 2. (În trecut) Locuința de la țară a moșierului; conac; totalitatea acareturilor împreună cu această locuință. 3. Palatul de reședință al unui suveran; (înv.) reședința întărită a domnitorului și a boierilor, unde se refugia și populația în timpul războaielor. ♦ Totalitatea persoanelor cu funcții înalte la palatul unui suveran; suita unui suveran sau a membrilor familiei sale. II. (Cu determinări; în trecut) Numele unor instanțe (superioare) judecătorești și administrative. Curtea de casație. Curtea de apel. Curtea de juri. ♦ Totalitatea membrilor unor astfel de instanțe. III. Omagiu măgulitor adresat unei femei în semn de afecțiune, spre a-i câștiga favoarea, simpatia, dragostea. – lat. *curtis (= cohors, -tis), cu unele sensuri (II, III) după fr. cour.

curtean
CURTEÁN, -Ă, curteni, -e, s.m. și f. Persoană care îndeplinea o anumită slujbă la curtea unui monarh sau care făcea parte din suita unui suveran. ♦ (Înv.; la m.) Oștean care depindea de o curte domnească, prestând unele slujbe și bucurându-se de anumite privilegii. – Curte + suf. -ean.

curteanca
CURTEÁNCĂ, curtence, s.f. Curteană – Curtean + suf. -că.

curtenesc
CURTENÉSC, -EÁSCĂ, curtenești, adj. De (la) curte (I 3), ca de la curte, de curtean. – Curtean + suf. -esc.

curteni
CURTENÍ, curtenesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A curta. – Din curtean.

curtenie
CURTENÍE s.f. (Rar) Amabilitate, politețe; curtoazie. – Curtean + suf. -ie.

curtenitor
CURTENITÓR, -OÁRE, curtenitori, -oare, adj. Politicos, amabil (față de femei). – Curteni + suf. -tor.

curtezan
CURTEZÁN, curtezani, s.m. 1. (Azi ir.) Persoană care face curte (III) unei femei; p. ext. bărbat neserios, ușuratic. 2. (Înv.) Curtean (lingușitor, intrigant). – Din fr. courtisan (după curte).

curtezana
CURTEZÁNĂ, curtezane, s.f. Femeie de moravuri ușoare, care trăia la curtea unui suveran sau a unui nobil; p. gener. femeie cu conduită imorală; prostituată. – Din fr. courtisane (după curte).

curticica
CURTICÍCĂ s.f. Diminutiv al lui curte (I 1). – Curte + suf. -icică.

curtier
CURTIÉR, curtieri, s.m. Persoană care are ca ocupație mijlocirea tranzacțiilor de bursă. [Pr.: -ti-er] – Din fr. courtier.

curtina
CURTÍNĂ, curtine, s.f. Porțiune de zid care unește flancurile a două bastioane. ♦ Fiecare dintre părțile pavilionului care înconjură un blazon regal. – Din fr. courtine.

curtoazie
CURTOAZÍE, curtoazii, s.f. Politețe (exagerată); amabilitate, complezență, curtenie; etichetă. – Din fr. courtoisie.

curul
CURÚL, -Ă, curuli, -e, adj. (În sintagmele) Scaun curul = scaun de onoare, incrustat cu fildeș, pe care stăteau consulul și înalții magistrați romani. Magistratură curulă = magistratură care dădea dreptul la un scaun curul. Edil curul = magistrat din vechea Romă, care se ocupa cu construcțiile. – Din lat. curulus, fr. curule.

curvar
CURVÁR, curvari, s.m. (Pop.) Afemeiat. – Curvă + suf. -ar. Cf. v. sl. k u r ŭ v a r i.

curva
CÚRVĂ, curve, s.f. 1. (Pop.) Femeie care duce o viață desfrânată. ♦ Prostituată. 2. Fig. Om ipocrit, josnic; cutră. – Din v. sl. kurŭva.

curvasari
CURVĂSĂRÍ, curvăsăresc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A duce o viață desfrânată; a curvi. – De la curvăsărie.

curvasarie
CURVĂSĂRÍE, curvăsării, s.f. (Pop.) Curvie. – De la curvă.

curvasarit
CURVĂSĂRÍT s.n. (Pop.) Faptul de a curvăsări. – V. curvăsări.

curvi
CURVÍ, curvesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A duce o viață desfrânată; (pop.) a curvăsări. – De la curvă.

curvie
CURVÍE, curvii, s.f. (Înv. și pop.) Viață desfrânată, desfrâu; (pop.) curvăsărie. – Curvă + suf. -ie.

curvit
CURVÍT s.n. (Pop.) Faptul de a curvi. – V. curvi.

cusatoreasa
CUSĂTOREÁSĂ, cusătorese, s.f. (Rar) Croitoreasă; lenjereasă. – Cusător (puțin folosit „croitor” < coase) + suf. -easă.

cusatorie
CUSĂTORÍE^1 s.f. (Rar) Meșteșugul de a coase; meseria cusătoresei. – Cusător (puțin folosit „croitor” < coase) + suf. -ie.

CUSĂTORÍE^2, cusătorii, s.f. Atelier unde se cos rufe, haine etc. – Cusători (puțin folosit „a croi” din coase) + suf. -ie.

cusatura
CUSĂTÚRĂ, cusături, s.f. 1. Cusut. ♦ Faptul de a coase între ele marginile unei plăgi, după o intervenție chirurgicală. 2. Locul unde se îmbină, prin cusut, două bucăți de stofă, de pânză etc.; ața cu care s-a cusut. ♦ Linie de asamblare, prin nituire sau prin sudare, a două plăci sau piese metalice. ♦ Loc unde s-a efectuat o cusătură (1), după o intervenție chirurgicală. 3. Felul cum este cusut ceva, modelul, punctul cu care se coase; p. ext. ornamentele cusute pe o pânză, pe o stofă etc. 4. Lucru la care coase cineva. [Var.: (reg.) cusutúră s.f.] – Cusut + suf. -ură.

cuscra
CÚSCRĂ, cuscre, s.f. Mama unuia dintre soți în raport cu părinții celuilalt soț. – Probabil din cuscru.

cuscrenie
CUSCRÉNIE, cuscrenii, s.f. Cuscrie. ♦ (Fam.) Legătură îndepărtată (sau îndoielnică) de rudenie. – Cuscru + suf. -enie.

cuscrie
CUSCRÍE, cuscrii, s.f. Înrudire prin alianță între părinții a doi soți; cuscrenie. – Cuscru + suf. -ie.

cuscrisor
CUSCRIȘÓR, cuscrișori, s.m. (Bot.) Plămânărică. – Cuscru + suf. -ișor.

cuscru
CÚSCRU, cuscri, s.m. Tatăl unuia dintre soți în raport cu părinții celuilalt soț; (la pl.) părinții unuia dintre soți în raport cu părinții celuilalt soț. – Lat. consoc(e)rum.

cuscuta
CUSCÚTĂ, cuscute, s.f. Nume dat mai multor specii de plante parazite care se răsucesc pe tulpinile plantelor-gazdă, din care își extrag hrana; torțel. – Din fr. cuscute.

custode
CUSTÓDE, custozi, s.m. 1. Persoană însărcinată cu paza și cu păstrarea unor bunuri (mobile). Custode de bibliotecă. ♦ (Jur.) Persoană însărcinată cu paza unui obiect pus sub sechestru. 2. Cuvânt sau silabă însemnată pe ultima pagină a fiecărei coli sau pe fiecare pagină, în partea dreaptă sub ultimul rând, și repetată la începutul paginii următoare, pentru a arăta ordinea colilor și a paginilor manuscriselor. – Din fr. custode, lat. custos, -odis.

custodie
CUSTODÍE, custodii, s.f. Pază, păstrare (și administrare) a unui obiect (pus sub sechestru). – Din lat. custodia. Cf. sl. k u s t o d i j a.

custura
CUSTÚRĂ, custuri, s.f. 1. (Pop.) Lamă, tăiș de cuțit; cuțit rudimentar (fără plăsele); cuțit. 2. (Reg.) Creastă de munte stâncoasă, ascuțită, zimțată, specifică epocii glaciare. – Et. nec.

cusur
CUSÚR, cusururi, s.n. 1. Imperfecțiune, defect, meteahnă, hibă; p.ext. viciu 2. (Înv.) Rest, lipsă dintr-o sumă de bani (datorată) 3. (Înv.) Aluzie – Din tc. kusur

cusurgioaica
CUSURGIOÁICĂ, cusurgioaice, s.f. (Fam.) Femeie înclinată să găsească cusururi (1) la orice, femeie care are chef de ceartă; cusurgie. – Cusurgiu + suf. -oaică.

cusurgiu
CUSURGÍU, -ÍE, cusurgii, s.m. și f., adj. (Fam.) (Persoană) înclinată să găsească cusururi (1) la orice; (persoană) care are chef de ceartă. – Cusur + suf. -giu.

cusut
CUSÚT s.n. Acțiunea de a coase; operație de prindere prin coasere a unor țesături sau bucăți de piele. ♦ (Reg.; concr.) Cusătură (2). ♦ Asamblare prin sudare sau prin nituire a materialelor metalice. ♢ Mașină de cusut = mașină folosită pentru coaserea confecțiilor, încălțămintei etc. – V. coase.

cusutura
CUSUTÚRĂ s.f. v. cusătură.

cusac
CUȘÁC, cușacuri, s.n. Piesă de lemn cu secțiune pătrată sau dreptunghiulară folosită în construcții; riglă. [Pl. și: (m.) cușaci] – Din scr. kušak.

cuscaie
CUȘCÁIE, cușcăi, s.f. Instalație simplă (în formă de jgheab) pentru scoaterea lemnului de foc din pădurile de munte. – Et. nec. Cf. c u ș c ă.

cusca
CÚȘCĂ, cuști, s.f. 1. Adăpost în formă de căsuță sau de cutie, cu sau fără gratii, pentru unele animale (domestice sau sălbatice). ♦ Fig. Încăpere strâmtă. 2. Încăpere mică, sub nivelul scenei, rezervată sufleorului în timpul spectacolului. – Din ucr. kučka.

cuschebap
CUȘCHEBÁP, cușchebapuri, s.n. (Înv.) Chebap. – Din tc. kușkebab.

cuscus
CUȘCÚȘ s.n. Pastă făinoasă în formă de bobite (întrebuințată în supă, ca garnitură la carne etc.) – Din tc. kuskus. Cf. fr. c o u s c o u s.

cuser
CÚȘER adj. invar. (Despre mâncări și băuturi, în practica religiei mozaice) Pregătit după ritual. ♦ Fig. (Fam.) Foarte bun, excelent. – Cf. ebr. k â s c h e r „curat, ritual”.

cuseta
CUȘÉTĂ, cușete, s.f. Pat pentru o persoană amenajat special în cabinele vagoanelor de dormit sau în cabinele de vapor; p. ext. cabină în care se află unul sau mai multe paturi. – Din fr. couchette.

cusma
CÚȘMĂ, cușme, s.f. (Reg.) 1. Căciulă. 2. Pătură groasă de lână. – Din ucr. kučma.

cusmelie
CUȘMELÍE s.f. v. coșmelie.

cusnita
CÚȘNIȚĂ, cușnițe, s.f. (Reg.) Vatră (de piatră) pe care lucrează fierarul sau potcovarul și pe care își așază uneltele de lucru; p. ext. fierărie. – Din bg. kužnica.

cuta
CUTÁ, cutez, vb. I. 1. Tranz. A încreți, a îndoi (adânc) un material textil, a-i face falduri, cute, crețuri; a plia, a drapa. ♦ Refl. (Despre scoarța pământului) A suferi o cutare^2. 2. Refl. (Despre piele, mai ales despre cea de pe obraz) A se zbârci; a se rida; p. ext. (despre oameni) a îmbătrâni. – Din cută.

cutanat
CUTANÁT, -Ă, cutanați, -te, adj. Care ține de piele, privitor la piele; (despre tratamente medicale) care se aplică pe piele. [Var.: cutanéu, -ée adj.] – Din fr. cutané.

cutaneic
CUTANÉIC, -Ă, cutaneici, -ce, adj. De piele. [Pr.: -ne-ic] – Cutaneu + suf. -ic.

cutaneu
CUTANÉU, -ÉE adj. v. cutanat.

cutare
CUTÁRE^1 pron. nehot. (Înlocuiește numele unei persoane sau al unui lucru atunci când nu vrem, nu putem sau nu e necesar să le numim) Sunt cutare, îi răspund eu. ♦ (Adjectival) Cutare persoană. ♦ (Repetat) Unul... altul, acesta... acela. Lat. eccu-talis.

CUTÁRE^2 cutări, s.f. Acțiunea de a (se) cuta și rezultatul ei. ♦ Proces de îndoire a stratelor și de formare a cutelor sub acțiunea mișcărilor scoarței terestre. – V. cuta.

cutat
CUTÁT, -Ă, cutați, -te adj. Cu cute. – V. cuta.

cuta
CÚTĂ, cute, s.f. 1. Îndoitură (adâncă) într-un obiect de îmbrăcăminte; încrețitură, fald, creț, pliu. ♦ Urmă, dungă rămasă pe o țesătură sau pe o hârtie în locul unde au fost îndoite. ♦ Încrețitură a scoarței pământului, formată sub acțiunea forțelor tectonice. 2. Zbârcitură (a obrazului); rid, creț. – Din bg. kuta.

cutarica
CUTĂRÍCĂ pron. nehot. (Fam.) Diminutiv al lui cutare^1; cutăriță. – Cutare^1 + suf. -ică.

cutarita
CUTĂRÍȚĂ pron. nehot. (Fam.) Cutărică. – Cutare^1 + suf. -iță.

cute
CÚTE, cute, s.f. Piatră de gresie pentru ascuțit uneltele tăioase (mai ales coasa); arcer. – Lat. cos, cotis.

cuter
CÚTER, cutere, s.n. 1. Ambarcație mică, construită din lemn, acționată mecanic sau cu pânze, cu un singur catarg și cu bompres, având formă alungită pentru a se deplasa rapid (folosită la sport sau pentru pescuit). 2. Mașină de tocat utilizată la fabricarea mezelurilor. – Din engl., fr. cutter.

cuterizare
CUTERIZÁRE s.f. Sistem de clasare și de depozitare a cărților într-o bibliotecă. – După n. pr. Cutter.

cuteza
CUTEZÁ, cutez, vb. I. Tranz. A îndrăzni, a se încumeta. – Lat. pop. cottizare.

cutezanta
CUTEZÁNȚĂ, cutezanțe, s.f. Îndrăzneală, curaj, temeritate. – Cuteza + suf. -anță.

cutezare
CUTEZÁRE, cutezări, s.f. (Rar) Faptul de a cuteza; cutezanță, temeritate. – V. cuteza.

cutezator
CUTEZĂTÓR, -OÁRE, cutezători, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care cutează; (om) îndrăzneț, curajos, temerar. – Cuteza + suf. -ător.

cuticula
CUTÍCULĂ, cuticule, s.f. 1. Strat subțire și rezistent care acoperă și protejează suprafața unei celule epiteliale. Cuticulă dentară. 2. Partea superficială, chitinoasă a tegumentului la artropode, servind drept schelet extern. 3. Strat ceros la suprafața fructelor, a frunzelor și a tulpinilor tinere. – Din fr. cuticule, lat. cuticula.

cutie
CUTÍE, cutii, s.f. 1. Obiect de lemn, de metal, de carton etc. în formă de cub, de paralelipiped etc., gol în interior, în care se păstrează sau care protejează diverse lucruri. ♢ Expr. (Scos) ca din cutie = foarte îngrijit îmbrăcat sau prezentat. (Fam.) (Bagă) capul la cutie! = (la jocul „de-a capra”) ferește-ți capul, proptește-l în piept! fig. fii prudent, păzește-te! Cutie de scrisori = cutie specială, plasată pe stradă de către organele poștale, în care expeditorii introduc scrisorile; cutie particulară în care factorii poștali depun corespondența adusă la domiciliu. 2. Aparat, dispozitiv, organ special etc. având forma unei cutii (1). Cutie de viteze. Cutie de rezonanță. 3. (În sintagma) Cutie craniană = cavitate osoasă în care se află creierul; țeasta capului, craniu. 4. Sertar. 5. (Înv.) Casă de bani; casetă. – Din tc. kutu, ngr. kutí, bg., scr. kutija.

cutioara
CUTIOÁRĂ, cutioare, s.f. Cutiuță. [Pr.: -ti-oa-] – Cutie + suf. -ioară.

cutireactie
CUTIREÁCȚIE, cutireacții, s.f. Test care constă în provocarea unei reacții cutanate inflamatorii, utilizat pentru diagnosticarea diferitelor boli. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. cuti-réaction.

cutiuta
CUTIÚȚĂ, cutiuțe, s.f. Diminutiv al lui cutie (1). [Pr.: -ti-u-] – Cutie + suf. -uță.

cutnie
CÚTNIE, cutnii, s.f. (Înv.) Țesătură din mătase și bumbac. – Din tc. kutni.

cutra
CÚTRĂ, cutre, s.f. Persoană prefăcută, fățarnică, intrigantă; lichea, secătură. – Din bg. kutra.

cutreier
CUTRÉIER s.n. (Rar) Cutreierat. [Pr.: -tre-ier. – Var.: (reg.) cutríer s.n.] – Din cutreiera (derivat regresiv).

cutreiera
CUTREIERÁ, cutréier, vb. I. 1. Tranz. A străbate, a colinda (în lung și în lat), a umbla (din loc în loc); p. ext. a hoinări, a vagabonda. ♦ A umbla adesea prin...; a frecventa. Cutreiera parcurile. 2. Refl. (Neobișnuit) A se perinda. [Pr.: -tre-ie-. – Var.: (reg.) cutrierá vb. I] – Lat. contribulare.

cutreierat
CUTREIERÁT s.n. Faptul de a cutreiera (1). [Pr.: -tre-ie-. – Var.: (reg.) cutrierát s.n.] – V. cutreiera.

cutremur
CUTRÉMUR, cutremure, s.n. 1. Mișcare puternică și bruscă, verticală, orizontală sau de torsiune a scoarței pământului, provocată de dislocări subterane, de erupții vulcanice etc.; seism. 2. Fig. Înfiorare, cutremurare, fior; p. ext. teamă, frică, groază; panică. – Din cutremura (derivat regresiv).

cutremura
CUTREMURÁ, cutrémur, vb. I. 1. Refl. (Despre pământ) A se zgudui din cauza unui cutremur (1). ♦ Refl. și tranz. A (se) clătina, a (se) scutura. 2. Refl. și tranz. Fig. A (se) înfiora, a tresări sau a face să tresară; p. ext. a (se) îngrozi, a (se) înspăimânta. – Din lat. *contremulare.

cutremurare
CUTREMURÁRE, cutremurări, s.f. Acțiunea de a (se) cutremura și rezultatul ei; cutremur. – V. cutremura.

cutremurator
CUTREMURĂTÓR, -OÁRE, cutremurători, -oare, adj. Care zguduie, înfioară, impresionează profund; îngrozitor, groaznic. – Cutremura + suf. -ător.

cutrier
CUTRÍER s.n. v. cutreier.

cutriera
CUTRIERÁ vb. I. v. cutreiera.

cutrierat
CUTRIERÁT s.n. v. cutreierat.

cutuma
CUTÚMĂ, cutume, s.f. Normă de drept consfințită printr-o practică îndelungată: consuetudine, obicei. ♦ (În vechiul drept) Obiceiul pământului. – Din fr. coutume.

cutumiar
CUTUMIÁR, -Ă, cutumiari, -e, adj. Care ține de cutumă, privitor la cutumă; tradițional. [Pr.: -mi-ar] – Din fr. coutumier.

cutit
CUȚÍT, cuțite, s.n. 1. Instrument de tăiat, format dintr-o lamă metalică și dintr-un mâner, având numeroase și variate întrebuințări în gospodărie, în atelier etc. ♢ Expr. A avea pâinea și cuțitul (în mână) = a avea la îndemână toată puterea, toate mijlocele. A fi (certat) la cuțite sau a se avea la cuțite (cu cineva) = a fi sau a ajunge dușman neîmpăcat (cu cineva), a se urî (cu cineva). A pune (cuiva) cuțitul în gât = a sili (pe cineva) să facă ceva. A-i ajunge (cuiva) cuțitul la os = a ajunge la capătul puterilor; a fi într-o situație dificilă, precară. (A fi) pe (o) muchie de cuțit = (a se afla) într-o situație gravă, dificilă, la un pas de nenorocire. A-i da (cuiva) un cuțit prin inimă = a simți o durere adâncă. ♦ Instrument de os, de metal etc. asemănător cu un cuțit (1), cu care se taie hârtie sau foile unei cărți. ♦ Bisturiu; p. ext. operație, intervenție chirurgicală. 2. Piesă tăioasă de metal la diverse mașini sau unelte. ♢ Cuțit de plug = parte a plugului, care taie brazda în plan vertical, fiind situată înaintea trupiței. 3. Piesă principală a cântarului, sensibilă la cea mai ușoară atingere, care indică greutatea unui corp. 4. Piesă componentă a unor aparate de conectare, care realizează o legătură electrică. 5. (Zool.: în sintagma) Cuțit-de-mare = lamelibranhiat cu valvele de forma plăselelor de briceag, care trăiește în Marea Neagră (Solen marginatus). – Probabil lat. acutitus (< acutire < actutus).

cutitar
CUȚITÁR, cuțitari, s.m. 1. Persoană care face sau vinde cuțite sau alte instrumente de tăiat. 2. (Fam.) Scandalagiu gata să scoată cuțitul în timpul unei certe sau al unei încăierări; bătăuș. – Cuțit + suf. -ar.

cutitas
CUȚITÁȘ, cuțitașe, s.n. Diminutiv al lui cuțit. ♢ Cuțit cu lamă de dimensiuni mici, folosit la desprinderea de așchii sau în lucrări de gravare, retușare etc. ♦ (Pop.) Briceag. – Cuțit + suf. -aș.

cutitarie
CUȚITĂRÍE, cuțitării, s.f. 1. Atelier sau prăvălie unde se ascut sau se vând cuțite sau alte instrumente de tăiat. 2. Diferite feluri de cuțite. – Cuțit + suf. -ărie.

cutitoaie
CUȚITOÁIE, cuțitoaie, s.f. 1. Instrument format dintr-o lamă ascuțită de oțel (cu două mânere la capete), folosit în tâmplărie, dogărie, tăbăcărie etc. pentru cioplit, curățat, îndreptat, răzuit. 2. Unealtă tăietoare de oțel având o lamă plană sau curbă, prevăzută cu un mâner, folosită de potcovar pentru îndreptarea și curățirea copitelor. [Pr.: -toa-ie] – Cuțit + suf. -oaie.

cutovlah
CUȚOVLAH, -Ă, cuțovlahi, -e, s.m. și f. (La pl.) Nume dat populației aromâne din Macedonia de către populația greacă localnică; (și la sg.) aromân din Macedonia. – Din ngr. kutsóvlahos.

cutu
CÚȚU interj. Strigăt cu care se cheamă câinii (mici). ♦ (Substantivat, m.) Cățel. ♢ Expr. (Fam.) Să-mi zici (mie) cuțu dacă... = să mă tratezi ca pe un câine dacă... – Cf. bg., scr. k u č e, magh. k u s z i.

cutulache
CUȚULÁCHE s.m. (Fam) Cățeluș. – Cuțu + suf. -ulache.

cutulan
CUȚULÁN, cuțulani, s.m. (Rar) Câine (tânăr); cățelandru. – Cuțu+ suf. -ulan.

cuva
CÚVĂ, cuve, s.f. 1. Vas special din metal, lemn, beton, material plastic, sticlă etc., de diferite forme si mărimi, folosit în operații tehnice. ♢ Cuvă de ulei = rezervor de metal umplut cu ulei, în care se cufundă transformatoarele, reostatele etc. 2. Porțiunea superioară a cuptorului metalurgic vertical. – Din fr. cuve.

cuvant
CUVẤNT, cuvinte, s.n. 1. Unitate de bază a vocabularului, care reprezintă asocierea unui sens (sau a unui complex de sensuri) și a unui complex sonor; vorbă. ♢ Cuvânt simplu = cuvânt care conține un singur morfem radical. Cuvânt primitiv = cuvânt care servește ca element de bază pentru formarea altor cuvinte. Cuvânt compus = cuvânt format prin compunere. Cuvânt derivat = cuvânt format prin derivare. Cuvânt-matcă = cuvânt care se află în fruntea unui articol de dicționar, sub care se grupează și se glosează toate variantele și expresiile, uneori și derivatele și compusele. ♢ (Lingv.; în compusul) Cuvânt-titlu = cuvântul definit în articolul de dicționar respectiv. ♢ Expr. A nu găsi (sau a nu avea) cuvinte = a nu fi în stare (sub impulsul unor stări afective puternice) să exprimi ceea ce gândești. Cu alte cuvinte = a) exprimând același lucru altfel; b) deci, prin urmare, așadar. Într-un (sau cu un) cuvânt = pe scurt, în concluzie, deci, așadar. În puține cuvinte = pe scurt, în rezumat. Cuvânt cu (sau de) cuvânt = fără nici o modificare, exact, fidel. Dintr-un cuvânt = imediat, numaidecât. ♦ Joc de cuvinte = glumă bazată pe asemănarea cuvintelor, calambur. Cuvinte încrucișate = joc distractiv-educativ în care trebuie găsite, pe baza unor indicații date, o serie de cuvinte astfel aranjate într-o figură geometrică împărțită în pătrățele, încât cuvintele citite orizontal să aibă o literă comună cu cele citite vertical. 2. Gând, idee exprimată prin vorbe; spusă. ♢ Cuvânt greu = vorbă hotărâtoare; (la pl.) vorbe de dojană, de ocară. Cuvânt introductiv sau cuvânt înainte = prefață, introducere (la o lucrare). Purtător de cuvânt = persoană autorizată să exprime în mod public păreri care arată punctul de vedere al forului pe care îl reprezintă. ♢ Expr. A pune un cuvânt (bun) = a interveni (favorabil) pentru cineva. În (toată) puterea cuvântului = în înțelesul adevărat, pe deplin, cu desăvârșire. A tăia (sau a curma) cuiva cuvântul = a întrerupe pe cineva din vorbă. (Reg.) A începe cuvânt = a începe vorba, a spune. ♦ Subiect de vorbă, de povestire, istorisire. 3. Cuvântare, discurs, conferință. ♢ Expr. A cere (sau a da, a avea) cuvântul (într-o sedință, într-o adunare) = a cere (sau a da cuiva etc.) dreptul de a vorbi. A lua cuvântul = a vorbi (într-o adunare). A-i lua cuiva cuvântul = a interzice cuiva să-și mai continue afirmațiile (într-o adunare). 4. Învățătură, îndrumare, sfat: p. ext. dispoziție, ordin. ♢ Expr. A înțelege (sau a ști) de cuvânt = a asculta de spusele, de sfaturile cuiva. Cuvânt de ordine = dispoziție dată de un superior. 5. Promisiune, făgăduială: angajament. ♢ Expr. Om de cuvânt = om care își ține făgăduielile. Cuvânt de onoare (sau de cinste, de om) = promisiune sau asigurare care angajează cinstea cuiva. A(-și) da cuvântul (de onoare) = a se angaja în mod hotărât că va face cu orice preț ceva. (A crede) pe cuvânt = (a crede) fără a mai controla exactitatea spuselor. A-și ține cuvântul sau a se ține de cuvânt = a-și îndeplini o promisiune făcută. 6. Părere, opinie exprimată: punct de vedere. ♦ Libertate, drept de a revendica ceva. 7. (Mai ales la pl.) Discuție, ceartă, ciorovăială. ♢ Expr. Schimb de cuvinte = discuție aprinsă, ceartă, sfadă. (Reg.) Nu-i cuvânt = e indiscutabil. 8. Motiv, rațiune, cauză. ♢ Expr. Cu drept cuvânt = pe bună dreptate, la drept vorbind. 9. (Înv.) Știre, veste, informație: zvon. 10. (Înv.) Înțelegere, pact, acord, convenție. 11. (Rar) Facultatea de a vorbi; voce, grai. 12. (În sintagmele) Cuvânt-cheie = a) termen folosit pentru a marca o diviziune într-un catalog (de bibliotecă); b) termen al unei unități frazeologice pe care cade accentul semantic. Cuvânt-vedetă = termen ales din titlul unei lucrări sau al unei publicații, care foloseste la orânduirea alfabetică a lucrării în catalogul general sau în catalogul pe materii. 13. (Inform.) Format standard în care se înscriu datele și instrucțiunile la (mini)calculatoare. – Lat. conventus „adunare, întrunire”, conventum „înțelegere”.

cuvanta
CUVÂNTÁ, cuvântez, vb. I. (Rar) 1. Tranz. A vorbi, a grăi, a zice; a declara. 2. Tranz. A ține un discurs. ♦ A recita. 3. Intranz. A avea facultatea de a articula cuvinte. [Prez. ind. și: cuvintez] – Lat. conventare „a se întruni mereu”.

cuvantare
CUVÂNTÁRE, cuvântări, s.f. Acțiunea de a cuvânta și rezultatul ei; vorbire în public desfășurată cu oarecare solemnitate; discurs. – V. cuvânta.

cuvantaret
CUVÂNTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, cuvântăreți, -e, adj. (Rar) Cuvântător (1); care vorbește frumos, meșteșugit. – Cuvânta + suf. -ăreț.

cuvantator
CUVÂNTĂTÓR, -OÁRE, cuvântători, -oare, adj., s.m. si f. 1. Adj. Care cuvântă (1), cuvântăreț; care are însușirea de a vorbi. 2. (Rar) S.m. si f. Orator, vorbitor. – Cuvânta + suf. -ător.

cuvelaj
CUVELÁJ s.n. Tip de susținere sau de căptușire etanșă a puțurilor de mină cu secțiune circulară care străbat roci acvifere cu debite mari de apă. – Din fr. cuvelage.

cuveni
CUVENÍ, pers. 3 cuvíne, vb. IV. Refl. unipers. 1. A-i reveni cuiva ceva, a avea drept la ceva; a merita. 2. A fi conform cu cerințele morale; a se cădea. – Lat. convenire.

cuvenit
CUVENÍT, -Ă, cuveniți, -te, adj. Care se cuvine, meritat; corespunzător, potrivit. – V. cuveni.

cuverta
CUVÉRTĂ, cuverte, s.f. Email transparent cu care se acoperă obiectele de faianță și de ceramică; glazură. – Din fr. couverte.

cuvertura
CUVERTÚRĂ, cuverturi, s.f. Învelitoare cu care se acoperă o masă, un pat sau cu care se învelește cineva (când doarme). – Din fr. couverture.

cuveta
CUVÉTĂ, cuvete, s.f. Sinclinal în formă de căldare, cu lungimea și lățimea aproape egale și cu secțiunea orizontală aproximativ rotundă. ♢ Cuveta lacului = teren ocupat de un lac de acumulare până la nivelul crestei barajului. – Din fr. cuvette.

cuviincios
CUVIINCIÓS, -OÁSĂ, cuviincioși, -oase. adj. 1. Care respectă regulile bunei cuviințe, care corespunde acestor reguli; decent, politicos; cuvios (2). 2. (Înv.) Potrivit, corespunzător, convenabil. [Pr.: -vi-in-] – Cuviință + suf. -ios.

cuviinta
CUVIÍNȚĂ, cuviințe, s.f. Regulă de bună conduită, atitudine sau purtare cuviincioasă; politețe, decență. ♢ Loc. adv. După cuviință = așa cum trebuie. ♢ Expr. A găsi (sau a crede, a socoti) de cuviință = a găsi, a crede etc. că e bine, potrivit. Cele de cuviință = cele trebuincioase, cele ce se cuvin. [Pr.: -vi-in-] – Lat. convenientia.

cuvintel
CUVINȚÉL, cuvințele, s.n. Diminutiv al lui cuvânt. – Cuvânt + suf. -el.

cuvios
CUVIÓS, -OÁSĂ, cuvioși, -oase. adj. 1. Cucernic, evlavios, pios. ♦ (Adesea substantivat) Titlu care se dă călugărilor și călugărițelor. ♦ (Substantivat: în religia creștină) Nume dat sfinților proveniți din călugări care nu au fost martiri. 2. (Înv.) Cuviincios (1). [Pr.: -vi-os] – Cuveni + suf. -os.

cuviosie
CUVIOȘÍE, cuvioșii, s.f. Bună-cuviință; omenie; cucernicie, evlavie. ♦ (Însoțit de un pronume posesiv) Titlu dat călugărilor și altor slujitori ai bisericii. [Pr.: -vi-o-] – Cuvios + suf. -ie.

cuzinet
CUZINÉT, cuzineți, s.m. 1. Piesă inelară sau din două bucăți semiinelare din metal moale, care îmbracă în interior lagărul și vine în contact direct cu fusul sau axul unei mașini. 2. Element de construcție confecționat din beton armat, piatră dură etc. așezat între un bloc de fundație si un stâlp și având ca scop transmiterea greutății la blocul de fundație respectiv. – Din fr. coussinet.

cuzism
CUZÍSM s.n. Curent ideologic și politic interbelic de extremă dreaptă, al cărui promotor a fost A.C. Cuza. – Cuza (n. pr.) + suf. -ism.

cvadragenar
CVADRAGENÁR, -Ă, cvadragenari, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care a împlinit patruzeci de ani, care are între patruzeci și cincizeci de ani. – Din fr. quadragénaire, lat. quadragenarius.

cvadrant
CVADRÁNT, cvadrante, s.n. 1. Instrument alcătuit dintr-un sfert de cerc gradat și o lunetă, folosit în trecut pentru determinarea înălțimii aștrilor. ♦ Instrument de precizie format dintr-un sfert de cerc gradat, întrebuințat pentru măsurarea unghiurilor. 2. Organ metalic al unui aparat, instrument de măsură etc. în formă de sector de cerc apropiat de un sfert de cerc. [Var.: cuadránt s.n.] – Din fr. quadrant, lat. quadrans, -ntis.

cvadrat
CVADRÁT^1, cvadrate, s.n. (Latinism înv.) Pătrat. – Din lat. quadratus.

CVADRÁT^2, cvadrați, s.m. Unitate de măsură pentru lungime, egală cu 18,04 milimetri, folosită în tipografie. ♦ Albitură tipografică având această lungime. – Din germ. Quadrat, fr. quadrat.

cvadratura
CVADRATÚRĂ s.f. 1. Construire exclusiv cu rigla și cu compasul a unui pătrat care să aibă aria egală cu aria unei figuri date. ♢ Cvadratura cercului = problemă (nesoluționabilă) care constă în găsirea unui pătrat care să aibă aceeași suprafață cu un cerc dat și a cărui latură să aibă un raport rațional cu raza cercului; fig. problemă imposibil de rezolvat. 2. Poziție aparentă în care doi aștri priviți de pe pământ au o diferență de longitudine de 90º. [Var.: cuadratúră s.f.] – Din fr. quadrature.

CVADRATÚRĂ s.f. 1. Construire exclusiv cu rigla și cu compasul a unui pătrat care să aibă aria egală cu aria unei figuri date. ♢ Cvadratura cercului = problemă (nesoluționabilă) care constă în găsirea unui pătrat care să aibă aceeași suprafață cu un cerc dat și a cărui latură să aibă un raport rațional cu raza cercului; fig. problemă imposibil de rezolvat. 2. Poziție aparentă în care doi aștri priviți de pe pământ au o diferență de longitudine de 90^0. [Var.: cuadratúră s.f.] – Din fr. quadrature.

cvadricolor
CVADRICOLÓR, -Ă, cvadricolori, -e, adj. Care are patru culori. – Din fr. quadricolore.

cvadridimensional
CVADRIDIMENSIONÁL, -Ă, cvadridimensionali, -e, adj. Cu patru dimensiuni. [Pr.: -si-o-] – Din it. quadridimensionale.

cvadrienal
CVADRIENÁL, -Ă, cvadrienali, -e, adj. Care durează patru ani. [Pr.: -dri-e-] – Din fr. quadriennal.

cvadriga
CVADRÍGĂ, cvadrige, s.f. Car antic pe două roți, tras de patru cai înhămați unul lângă altul, folosit de romani la cursele de circ și la triumfuri. – Din lat. quadriga.

cvadrigemeni
CVADRIGÉMENI adj. m. pl. (În sintagma) Tuberculi cvadrigemeni = cele patru părți ridicate ale bulbului rahidian. – Din lat. quadrigeminus.

cvadrilateral
CVADRILATERÁL, -Ă, cvadrilaterali, -e, adj. Care are patru laturi; p. ext. pe patru părți. – Din fr. quadrilatéral.

cvadrilion
CVADRILIÓN, cvadrilioane, s.n. O mie de trilioane. [Pr.: -li-on] – Din fr. quadrillion.

cvadrimotor
CVADRIMOTÓR, cvadrimotoare, s.n. Avion echipat cu patru motoare cu ardere internă. [Var.: cuadrimotór s.n.] – Din fr. quadrimoteur.

cvadripartit
CVADRIPARTÍT, -Ă, cvadripartiți, -te, adj. (Rar) Cu patru părți; făcut, construit, format din patru părți. ♦ La care participă reprezentanții a patru țări. Conferință cvadripartită. – Din fr. quadripartite.

cvadripetal
CVADRIPETÁL, -Ă, cvadripetali, -e, adj. Cu patru petale. – Din fr. quadripétale.

cvadripol
CVADRIPÓL, cvadripoluri, s.n. Rețea electrică cu două borne de intrare și cu două borne de ieșire. – Din fr. quadripôle.

cvadrirema
CVADRIRÉMĂ, cvadrireme, s.f. Navă folosită în antichitate, care avea patru rânduri de vâsle sau patru vâslași la o vâslă. – Din lat. quadriremis, fr. quadrirème.

cvadruman
CVADRUMÁN, -Ă, cvadrumani, -e, adj. (Despre maimuțe) Care se servește de cele patru membre ca de mâini. ♦ (Substantivat, f. pl.) Maimuțe. – Din fr. quadrumane, lat. quadrumanus.

cvadrupla
CVADRUPLÁ, cvadruplez, vb. I. Tranz. A împătri. – Din fr. quadrupler, lat. quadruplare.

cvadruplet
CVADRUPLÉT, cvadrupleți, s.m. Unul din patru gemeni. – Din fr. quadruplets.

cvadruplex
CVADRUPLÉX s.n. Sistem de transmisie telegrafică care asigură transmiterea simultană a patru mesaje diferite. [Var.: cuadrupléx s.n.] – Din fr., lat. quadruplex.

cvadruplu
CVADRÚPLU, -Ă, cvadrupli, -e, adj. Împătrit. ♦ (Substantivat, pl.) Grup de patru gemeni. – Din fr. quadruple, lat. quadruplus.

cvanta
CVÁNTĂ s.f. v. cuantă.

cvantic
CVÁNTIC, -Ă adj. v. cuantic.

cvantum
CVÁNTUM s.n. v. cuantum.

cvartal
CVARTÁL, cvartale, s.n. I. 1. (Înv.) A patra parte dintr-un oraș. ♢ Cartier, mahala. 2. Porțiune unitară dintr-o localitate, reprezentând o suprafață de teren străbătută de străzi pe care sunt construite locuințe, magazine sau alte clădiri, grădini etc. cu caracter social-cultural; microraion. 3. Parte administrativă a unui oraș; sector. II. Trimestru. [Var.: cuartál s.n.] – Din rus. kvartal, germ. Quartal.

cvarta
CVÁRTĂ, cvarte, s.f. 1. (Muz.) Intervalul dintre patru note consecutive. 2. Grup de patru conducte electrice, izolate între ele și răsucite, utilizat la cablurile electrice de telecomunicații. 3. (La scrimă) A patra dintre cele opt poziții principale de apărare [Var.: cuártă s.f.] – Din it. quarto, fr. quarte.

cvartet
CVARTÉT, cvartete, s.n. Formație muzicală alcătuită din patru voci sau din patru instrumente care execută împreună o compoziție muzicală; compoziție scrisă pentru o asemenea formație. ♢ Cvartet de coarde = formație fundamentală a muzicii de cameră (două viori, violă și violoncel). [Var.: cuartét s.n.] – Din it. quartetto, fr. quartette.

cvartir
CVARTÍR, cvartiruri, s.n. Locuință temporară a unui grup de oameni în trecere pe undeva; p. ext. locul unde cineva își așază locuința. ♦ (Reg.) Locuință cu caracter provizoriu (într-o familie străină); gazdă. – Din rus. kvartira.

cvart
CVARȚ s.n. v. cuarț.

cvas
CVAS, cvasuri, s.n. Băutură răcoritoare, cu gust acrișor, obișnuită la ruși, preparată prin fermentare din fructe sau din apă, pâine și malț. – Din rus. kvas.

cvasi
CVÁSI adj. invar., adv. (Livr.; precedă adjective și substantive) Pe jumătate; aproximativ, cam; aproape. – Din lat., fr. quasi.

cvasistelar
CVASISTELÁR, -Ă, cvasistelari, -e, adj. (Astron.; despre corpuri cerești) A cărui structură este asemănătoare stelelor. – Cvasi + stelar.

cvasiuman
CVASIUMÁN, -Ă, cvasiumani, -e, adj. Aproape omenesc. [Pr.: -si-u-] – Cvasi + uman.

cvasiunanim
CVASIUNANÍM, -Ă, cvasiunanimi, -e, adj. Care este aproape unanim. [Pr.: -si-u-] – Cvasi + unanim.

cvasiunanimitate
CVASIUNANIMITÁTE s.f. Ceea ce constituie enorma majoritate. [Pr.: -si-u-] – Cvasi + unanimitate.

cver
CVER s.n. Ansamblu de linii orizontale dintr-o tabelă sau dintr-un formular. – Din germ. Quer[stellung].

cvietism
CVIETÍSM s.n. v. chietism.

cvietist
CVIETÍST, -Ă s.m. și f. v. chietist.

cvinta
CVÍNTĂ, cvinte, s.f. 1. (Muz.) Intervalul dintre cinci note consecutive. 2. (La scrimă) A cincea dintre cele opt poziții principale de apărare. 3. Formație de cinci cărți consecutive, de aceeași culoare, la jocul de cărți. 4. (În forma chintă) Acces prelungit de tuse violentă. [Var.: chíntă s.f.] – Din it. quinta, fr. quinte.

cvintesenta
CVINTESÉNȚĂ s.f. v. chintesență.

cvintet
CVINTÉT, cvintete, s.n. 1. Formație muzicală alcătuită din cinci voci sau din cinci intrumentiști care execută împreună o compoziție muzicală; compoziție scrisă pentru o asemenea formație. ♢ Cvintet cu pian = cvintet de coarde și pian. Cvintet de suflători = ansamblu alcătuit din flaut, oboi, clarinet, corn și fagot. 2. Strofă alcătuită din cinci versuri. 3. Linie de înaintare, formată din cinci jucători, a unei echipe sportive (mai ales la fotbal). – Din it. quintetto, fr. quintette.

cvintilion
CVINTILIÓN, cvintilioane, s.n. O mie de cvadrilioane. [Pr.: -li-on] – Din fr. quintillion.

cvintuplu
CVINTÚPLU, -Ă, cvintupli, -e, adj. Încincit. ♦ (Substantivat, pl.) Grup de cinci gemeni. – Din fr. quintuple.

cvorum
CVÓRUM, cvorumuri, s.n. Număr minim de membri necesar, potrivit legii, pentru ca o adunare să fie valabil constituită sau să poată lua o hotărâre valabilă. – Cuv. lat.

cyborg
CYBORG s.n. Personaj din literatura de anticipație sub forma unui hibrid creier-mașină-microprocesor; robot^1. [Pr.: sí-] – Cuv. engl.

d
D s.m. invar. A șasea literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (consoană oclusivă dentală sonoră (4)). [Pr.: de].

da
DA^1 adv. Cuvânt care se întrebuințează pentru a răspunde afirmativ la o întrebare sau pentru a exprima o afirmație, un consimțământ. ♢ Loc. adv. Ba da, exprimă răspunsul afirmativ la o întrebare negativă. – Din bg., rus., scr. da.

DA^2, dau, vb. I. I. Tranz. 1. A întinde, a înmâna cuiva ceva; a oferi. ♢ Expr. A da o masă, o petrecere etc. = a oferi o masă, a organiza o petrecere etc. A(-și) da bună ziua (sau bună seara, binețe etc.) = a (se) saluta. ♦ A pune cuiva ceva la dispoziție, la îndemână, a preda cuiva ceva; a-i face rost de ceva. ♢ Loc. vb. A da cu chirie = a închiria. A da cu (sau în) arendă = a arenda. A da (cu) împrumut = a împrumuta. A da înapoi = a înapoia, a restitui. A da în primire = a) a preda; b) (fam.) a muri. 2. A distribui ceea ce revine cuiva ca parte. ♢ Expr. A da ceva în (sau pe din) două = a împărți în două părți egale; a înjumătăți. A(-i) da (cuiva) un număr (oarecare) de ani = a(-i) atribui cuiva o anumită vârstă; a aprecia (cu aproximație) câți ani mai are cineva de trăit. ♦ A atribui, a repartiza cuiva ceva ca sarcină spre executare. A da cuiva o problemă de rezolvat. ♢ Expr. A da cuiva de lucru = a) a însărcina pe cineva cu o muncă; a procura cuiva o ocupație; b) a cere cuiva un mare efort. 3. A încredința pe cineva în seama, în paza, în grija, pe mâna cuiva. ♢ Expr. A da în judecată = a chema o persoană în fața unei instanțe judecătorești în calitate de pârât. 4. A pune pe cineva în posesiunea unui lucru, a preda ceva cuiva; a-i dărui. 5. A pune pe cineva la dispoziția cuiva. ♢ Expr. (Pop.) A da o fată după cineva (sau cuiva) sau a(-i) da cuiva de bărbat (respectiv de soție) pe cineva = a căsători cu... 6. A renunța la ceva sau la cineva în schimbul a..., a oferi în locul..., a schimba cu... ♢ Expr. (Fam.) A nu da pe cineva pe (sau pentru) altul, se spune pentru a arăta că prețuim mai mult pe unul decât pe celălalt. (Refl.) A nu se da pe cineva = a se considera superior cuiva. (Refl.; rar) A nu se da pentru mult = a se declara mulțumit cu... ♦ A oferi, a plăti. 7. A vinde. Cum dai merele? 8. A jertfi, a sacrifica. ♢ Expr. A-și da viața = a-și jertfi viața din devotament (pentru cineva sau pentru ceva). Îmi dau capul, spune cineva pentru a-și arăta deplina certitudine asupra unui lucru. 9. A arunca, a azvârli. Să dai sticlele astea sparte la gunoi. ♢ Expr. A da (pe cineva sau ceva) dracului (sau la dracu, naibii, în plata Domnului etc.) ori a-l da încolo = a nu voi să știe (de cineva sau de ceva), a renunța la... A da pe gât (sau peste cap) = a bea (lacom, dintr-o dată, în cantități mari). ♦ A trimite sau a așeza pe cineva într-un loc pentru o anumită îndeletnicire. L-a dat la școală. ♦ A mâna, a duce un animal la păscut, la iarbă etc. 10. A așeza, a orienta ceva într-un anumit mod, poziție sau direcție. Își dăduse pe ochi pălăria rotundă. ♢ Expr. A da la (sau într-o) o parte = a îndepărta. A da ușa (sau poarta etc.) de perete = a împinge în lături, a deschide larg ușa (sau poarta etc.). A da (ceva) peste cap = a) a lucra superficial; b) a nimici, a distruge, a desființa. 11. (În expr. și loc.) A da pe piatră = a ascuți. A da la rindea = a netezi cu ajutorul rindelei. A da găuri = a găuri. (Reg.; despre țesături) A da în undă = a spăla, a clăti. A da lecții (sau meditații) = a preda lecții în afara școlii. A da o telegramă = a expedia o telegramă. A da la ziar = a publica sau a face să se publice în ziar. A da la lumină (sau la iveală, în vileag etc) = a descoperi, a arăta; a publica o scriere. A da viață = a naște; a făuri; fig. a anima, a însufleți. A da însemnătate = a acorda atenție. A-și da (cu) părerea = a-și expune punctul de vedere. A da foc = a aprinde. A da bici = a lovi cu biciul; fig. a grăbi, a zori. A da la mână = a pune la dispoziția cuiva, a înmâna cuiva ceva. A da o luptă, o bătălie = a purta o luptă, o bătălie; (refl., despre lupte) a se desfășura. A da un spectacol = a reprezenta un spectacol. A da (pe cineva) dezertor = a face cunoscut în mod oficial că cineva este dezertor. A da gata = a termina, a lichida; a impresiona puternic, a cuceri (pe cineva). 12. (Despre sol, plante, animale etc.) A produce, a face. ♦ (Despre oameni) A produce, a crea. ♢ Expr. A da un chiot, un strigăt etc. = a scoate, a emite un chiot, un strigăt etc. 13. A provoca, a prilejui, a cauza. 14. (Urmat de verb ca: „a cunoaște”, „a înțelege” etc. la conjunctiv sau la moduri nepredicative) A îngădui, a permite, a lăsa. ♢ Expr. A-i da (cuiva) mâna să... = a dispune de mijloace materiale pentru a..., a avea posibilitatea să...; a-i veni (cuiva) bine la socoteală, a-i conveni (cuiva). 15. (Despre Dumnezeu, soartă, noroc etc.) A rândui, a destina, a sorti. ♢ Expr. Ș-apoi dă, Doamne, bine! = apoi a fost strașnic! Ce-o (sau cum a) da târgul și norocul = cum se va nimeri. (Bine că) a dat Dumnezeu! = în sfârșit, în cele din urmă. ♦ Intranz. (În practicile superstițioase; în expr.) A da în cărți (sau cu cărțile) = a prezice viitorul. 16. (Împreună cu obiectul formează locuțiuni verbale) A da sfaturi = a sfătui. A da răspuns = a răspunde. A-și da sfârșitul (sau sufletul, duhul sau obștescul sfârșit) = a muri. A da raportul = a raporta. ♢ Expr. A da (un) examen = a susține un examen în fața unui examinator; fig. a trece cu succes printr-o încercare. A da seamă (sau socoteală) = a răspunde de ceva. A-și da seama = a se lămuri, a pricepe. II. Intranz. 1. (Urmat de determinări introduse prin prep. „din” sau „cu”) A face o mișcare (repetată) conștientă sau reflexă. Dă din mâini. ♢ Expr. A da din umeri = a înălța din umeri în semn de nedumerire, de neștiință, de nepăsare. A da din gură = a vorbi mult. ♦ Intranz. și tranz. A o ține întruna, a nu se mai opri (din mers, din vorbă etc.). ♢ Expr. (Intranz.; fam.) Dă-i cu..., se spune pentru a arăta o succesiune de acțiuni. 2. A spăla, a unge, a vopsi, cu... 3. A lovi, a izbi, a bate. ♢ Expr. (Despre două sau mai multe persoane) A-și da cu cotul sau (tranz.) a-și da coate = a (se) atinge cu cotul pentru a(-și) atrage atenția, a-și face semne. A-i da (cuiva) peste nas = a pune pe cineva la locul lui printr-o vorbă usturătoare. A da (cuiva sau la ceva) cu piciorul = a respinge (pe cineva sau ceva); a scăpa un prilej favorabil. ♢ Tranz. I-a dat o palmă. ♦ A trage cu o armă de foc. Am învățat să dau cu pușca. ♦ A se lovi, a se atinge (de ceva), a ajunge până la... Calul fugea de da cu burta de pământ. 4. (Urmat de determinări locale sau modale) A se duce către..., a o lua, a porni spre..., a apuca. ♢ Expr. A da încolo, încoace (sau pe ici, pe colo, la deal, la vale) = a merge de colo până colo; fig. a se frământa, a încerca în toate chipurile. A nu ști încotro să (sau, tranz., s-o) deie (sau dea) = a nu ști ce să mai facă, cum să mai procedeze. (Tranz.) A o da pe... = a nu o aduce altfel, a o întoarce, a o schimba. ♦ A se abate, a trece (pe la...). ♢ Expr. A-i da cuiva ceva în (sau prin) gând (sau cap, minte) = a-i veni sau a-i trece cuiva ceva prin gând (sau prin cap, minte). 5. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de” sau „peste”) A ajunge la..., a găsi, a afla, a întâlni. ♢ A da de fund = a ajunge până în fund; p. ext. a ajunge la capăt, la sfârșit^1. A-i da (cuiva) de urmă = a găsi pe cel căutat. A da de dracu = a o păți. A da de rușine (sau de necaz, de primejdie etc.) = a întâmpina o rușine (sau un necaz etc.) ♦ Tranz. (Reg.) A prinde de veste, a băga de seamă, a observa. 6. (Despre o nenorocire, un necaz etc.) A veni peste cineva pe nepregătite; a-l surprinde. 7. (Despre oameni) A ajunge într-un anumit punct, a nimeri într-un anumit loc; (despre drumuri) a se împreuna cu alt drum, a ajunge la... ♦ (Despre terenuri, locuri) A se întinde până la... ♦ (Despre ferestre, uși, încăperi etc.) A avea vederea spre..., a se deschide spre... 8. A nimeri în..., a intra, a cădea în... ♢ Expr. A da în gropi (de prost ce e) = a fi foarte prost. ♦ (Despre păr) A intra, a ajunge în... Îi dă părul în ochi. ♢ (Despre lumină) A cădea într-o direcție oarecare. 9. (În expr.) A da în clocot (sau în undă) = a începe să fiarbă, să clocotească. A da în copt (sau în pârg) = a începe să se coacă, să se pârguiască. (Despre frunze, muguri etc.) A ieși, a se ivi, a apărea. ♢ Expr. A-i da (cuiva) lacrimile = a i se umezi ochii, a începe să plângă. A(-i) da (cuiva) sângele = a începe să sângereze. A da inima (sau duhul din cineva), se spune despre acela care este gata să se sufoce din cauza unui efort prea mare. ♦ (Despre lichide; determinat prin „afară” sau „pe din afară”) A ieși afară din vas din cauza cantității prea mari. ♢ Expr. (Despre lichide în fierbere) A da în foc = a se umfla, a curge afară din vas. 10. (Despre anotimpuri, fenomene atmosferice etc.) A veni, a se lăsa, a se face. 11. A începe să..., a se apuca de...; a fi pe punctul de a..., a se pregăti să... Dă să plece. III. 1. Refl. și intranz. (Urmat de determinări locale) A se duce, a merge, a veni. ♢ Expr. A (se) da îndărăt (sau înapoi) = a se retrage; fig. a se codi, a se sustrage de la ceva, a ezita. (Refl. și tranz.) A (se) da jos = a (se) coborî. ♦ Refl. A se așeza undeva. 2. Refl. și intranz. (Urmat de determinări introduse prin prep „la”) A se năpusti, a se arunca asupra cuiva. 3. Intranz. A se deda la..., a fi înclinat spre... 4. Refl. (Urmat de determinări ca: „pe gheață”, „de-a rostogolul”, „în leagăn” etc.) A se deplasa într-o anumită direcție, a aluneca, a se rostogoli, a se legăna. ♢ Expr. A se da în vânt după... = a-și da toată osteneala să obțină ceva; fig. a ține foarte mult la cineva sau la ceva. 5. Refl. A se lua cu binele pe lângă cineva, a încerca să intre sub pielea cuiva. 6. Refl. A trece de partea sau în partea..., a se alătura cuiva, a adera la ceva. ♦ A se acomoda cu cineva, a se lua după cineva sau după ceva. 7. Refl. A se lăsa în voia cuiva; a se lăsa stăpânit, copleșit de... 8. Refl. A nu opune rezistență; a ceda. ♢ Expr. A se da bătut = a se lăsa convins; a ceda. ♦ (Înv. și fam.; despre armate, cetăți, comandanți) A se preda, a se supune. 9. Refl. (Reg.; urmat de determinări introduse prin prep. „la” sau, rar, „spre”) A se apuca de..., a se pune... S-a dat la muncă. ♢ Expr. A se da în vorbă cu cineva = a intra în vorbă cu cineva. 10. Refl. (În expr.) A se da drept cineva = a voi să treacă drept altcineva. [Forme gramaticale: prez. ind. dau, dai, dă, dăm, dați, dau; imperf. dădeam și dam; perf. s. dădui (reg. dedei și detei); m.m. ca perf. dădusem și dasem (reg. dedesem și detesem); prez. conjunctiv pers. 3 să dea (reg. să deie). – Lat. dare.

DA^3 conj. v. dar^1.

dabila
DÁBILĂ, dabile, s.f. (Înv.) Impozit, dare, bir. – Et. nec.

dac
DAC, -Ă, daci, -ce, adj. s.m. și f. 1. Adj. Care se referă la Dacia sau la populația ei, privitor la Dacia sau la populația ei; dacic. 2. S.m. și f. Persoană care făcea parte din populația de bază a Daciei. – Din lat. Dacus.

dacapo
DA CÁPO loc. adv. (Indică repetarea unei lucrări muzicale sau, p. ext., a unei acțiuni, operații din alte domenii) De la început, din nou, încă o dată. ♢ Da capo al fine, indică repetarea unei lucrări muzicale, p. ext. și a altor acțiuni, de la început la sfârșit. – Din it. da capo.

daca
DÁCĂ conj. 1. (Introduce o propoziție condițională) În cazul că..., presupunând că..., de... Doar dacă. Numai dacă. 2. (Introduce o propoziție optativă) Numai de... Dacă nu m-ar vedea cineva. 3. (Introduce o propoziție temporală, având uneori și o nuanță condițională sau cauzală) Când, în (sau din) momentul când, de îndată ce, după ce. 4. (Introduce o propoziție cauzală) Fiindcă, pentru că, deoarece. Dacă nu știa să scrie, umbla de la unul la altul. ♦ De vreme ce. 5. (Introduce o propoziție concesivă) Cu toate că, deși. 6. (Introduce o propoziție interogativă indirectă) Că, de... 7. (Cu valoare adverbială) Cu greu, abia. 8. (În expr.) Las' dacă = a) desigur că nu; b) (în construcții negative) nu mai încape îndoială că... – De^4 + că.

dacian
DACIÁN, -Ă, dacieni, -e, s.n., adj. 1. S.n. Al treilea etaj al pliocenului din sud-estul Europei, caracterizat prin anumite specii de lamelibranhiate, gasteropode și mamifere, precum și printr-un complex de nisipuri, argile, gresii etc., conținând zăcăminte bogate de petrol și de lignit. 2. Adj. Care aparține dacianului (1), privitor la dacian. [Pr.: -ci-an] – Din fr. dacien.

dacic
DÁCIC, -Ă, dacici, -ce, adj. Dac (1). – Din lat. dacicus.

dacism
DACÍSM s.n. 1. (Livr.) Caracter specific dacilor. 2. Element lexical din limba dacilor. – Dac + suf. -ism.

dacit
DACÍT s.n. Rocă vulcanică alcătuită din cuarț, andezin, biotit, hornblendă, feldspat etc., de obicei cenușie, folosită ca piatră de construcție. – Din fr. dacite.

dacita
DACÍTĂ s.f. Exploziv din grupul dinamitelor, folosit în minele de cărbuni negrizutoase sau în cariere. – Din fr. dacite.

dacnomanie
DACNOMANÍE s.f. Tendință patologică de a mușca. – Din fr. dacnomanie.

dacoroman
DACOROMẤN, -Ă, dacoromâni, -e, adj., s.m. 1. Adj. (Despre dialecte, graiuri, cuvinte) Care aparține românilor sau privitor la românii din nordul Dunării. ♦ (Substantivat, f.) Dialect vorbit de dacoromâni, cel mai răspândit și mai dezvoltat dintre dialectele limbii române. 2. S.m. (De obicei la pl.) Român din nordul Dunării. – Dac + român.

dacriocistita
DACRIOCISTÍTĂ, dacriocistite, s.f. Inflamație a canalului și a sacului lacrimal. [Pr.: -cri-o-] – Din fr. dacryocystite.

dacrioree
DACRIORÉE s.f. Lăcrimare abundentă. [Pr.: -cri-o-re-e] – Din fr. dacryorrhée.

dacron
DACRÓN s.n. Fibră sintetică de proveniență americană. – Cuv. engl.

dactil
DACTÍL, dactili, s.m. (În metrică modernă) Picior de vers format dintr-o silabă accentuată urmată de două silabe neaccentuate; (în metrica greco-latină) picior compus din trei silabe, prima lungă și celelalte două scurte. [Pl. și: (n.) dactile] – Din fr. dactyle, lat. dactylys.

dactilic
DACTÍLIC, -Ă, dactilici, -ce, adj. (Despre versuri) Alcătuit din dactili. – Din fr. dactylique.

dactilioteca
DACTILIOTÉCĂ s.f. Colecție de inele sau de pietre prețioase. ♦ Casetă, sipet pentru păstrarea inelelor sau a pietrelor prețioase. [Pr.: -li-o-] – Din germ. Daktyliothek.

dactilofazie
DACTILOFAZÍE s.f. (Psih.) Dactilologie. – Din fr. dactylophasie.

dactilograf
DACTILOGRÁF, -Ă, dactilografi, -e, s.m. și f. Persoană care are ca ocupație de bază dactilografia. – Din fr. dactylographe.

dactilografia
DACTILOGRAFIÁ, dactilografiez, vb. I. Tranz. A scrie la mașina de scris. [Pr.: -fi-a] – Din fr. dactylographier.

dactilografiat
DACTILOGRAFIAT^1 s.n. Faptul de a dactilografia; dactilografiere. [Pr.: -fi-at] – V. dactilografia.

DACTILOGRAFIÁT^2 -Ă, dactilografiați, -te, adj. Scris la mașina de scris. [Pr.: -fi-at] – V. dactilografia.

dactilografic
DACTILOGRÁFIC, -Ă, dactilografici, -ce, adj. Care se referă la dactilografie; care se obține prin dactilografiere. – Din fr. dactylographique.

dactilografie
DACTILOGRAFÍE s.f. Tehnica sau meseria de a scrie la mașina de scris. – Din fr. dactylographie.

dactilografiere
DACTILOGRAFIÉRE, dactilografieri, s.f. Acțiunea de a dactilografia și rezultatul ei. [Pr.: -fi-e-] – V. dactilografia.

dactilograma
DACTILOGRÁMĂ, dactilograme, s.f. Urmă lăsată de deget, folosită ca mijloc de identificare în antropometrie. – Din fr. dactylogramme.

dactilologic
DACTILOLÓGIC, -Ă, dactilologici, -ce, adj. Referitor la dactilologie. – De la dactilologie.

dactilologie
DACTILOLOGÍE s.f. Mijloc de comunicare între surdomuți prin semne convenționale făcute cu degetele; dactilofazie. – Din fr. dactylologie.

dactilomegalie
DACTILOMEGALÍE, dactilomegalii, s.f. (Med.) Hipertrofie a degetelor. – Din fr. dactylomégalie.

dactiloscopic
DACTILOSCÓPIC, -Ă, dactiloscopici, -ce, adj. Privitor la dactiloscopie. – Din fr. dactiloscopique.

dactiloscopie
DACTILOSCOPÍE s.f. Procedeu de identificare a persoanelor pe baza amprentelor digitale, folosit în antropologie și în medicina judiciară. – Din fr. dactiloscopie.

dada
DADÁ s.n. (Rar) Dadaism. – Din fr. [l'école] dada.

dadaism
DADAÍSM s.n. Curent literar și artistic apărut în 1916 în Europa, caracterizat prin negarea oricărui raport între gândire și expresia artistică, prin ridicarea hazardului la rangul de principiu de creație; dada. – Din fr. dadaïsme.

dadaist
DADAÍST, -Ă, dadaiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Alcătuit după principiile dadaismului; privitor la dadaism. 2. S.m. și f. Adept al dadaismului. – Din fr. dadaïste.

dada
DÁDĂ, dade, s.f. (Reg.) Termen de respect folosit de oamenii de la țară pentru a se adresa unei femei mai în vârstă sau unei surori mai mari; leliță, daică. – Din bg., scr. dada.

dadofor
DADOFÓR, dadofori, s.m. Purtător de faclă în trecut. – Din ngr. dadophóros.

dafie
DÁFIE, dafii, s.f. (Reg.) Snoavă. – Din scr. davija.

dafin
DÁFIN, dafini, s.m. Mic arbore din sudul Europei, cu frunze persistente, lucioase și aromatice și cu fructe ovale; laur (Laurus nobilis). ♢ Foi de dafin = frunzele uscate ale arborelui descris mai sus, folosite drept condiment. ♦ (La pl. sau, rar, în sintagma foi de dafin) Frunzele acestui arbore cu care se împodobeau în antichitate învingătorii; fig. glorie, succes. – Din scr. dafina.

dafnie
DÁFNIE, dafnii, s.f. Gen de crustaceu de apă dulce; purice-de-apă (Daphnia). – Din fr. daphnie.

daga
DÁGĂ, dăgi, s.f. (Franțuzism înv.) Pumnal cu lama scurtă și groasă, în trei muchii și cu vârf ascuțit. – Din fr. dague.

daghereotip
DAGHEREOTÍP, daghereotipuri, s.n. 1. Aparat de daghereotipie. 2. Imagine obținută prin daghereotipie. [Pr.: -re-o-. – Var.: dagherotíp s.n.] – Din fr. daguerréotype.

daghereotipie
DAGHEREOTIPÍE, daghereotipii, s.f. Vechi procedeu de fotografiere, astăzi abandonat, care fixa imaginile cu ajutorul unei camere obscure pe o placă de cupru argintată, sensibilizată cu vapori de iod și de brom. [Pr.: -re-o-. – Var.: dagherotipíe s.f.] – Din fr. daguerréotypie.

dagherotip
DAGHEROTÍP s.n. v. daghereotip.

dagherotipie
DAGHEROTIPÍE s.f. v. daghereotipie.

daiac
DAÍAC, daiaci, s.m. (La pl.) Populație a insulei Kalimantan; (la sg.) persoană din această populație. – Din fr. dayak.

daiboj
DAIBÓJ s.n. (Fam.; în expr.) Pe daiboj = pe nimica toată, pe gratis, degeaba. A umbla cu daibojul = a cere de pomană, a umbla cu cerșitul. – Din bg. daj bože.

daica
DÁICĂ, daici, s.f. (Reg.) Dadă. – Din scr. dajka.

daira
DAIRÁ s.f. v. dairea.

dairea
DAIREÁ, dairele, s.f. Instrument muzical popular oriental de percuție, asemănător cu tamburina, format dintr-o piele de tobă întinsă pe un cerc de lemn, prevăzut în interior cu discuri metalice, și folosit la marcarea ritmului. [Var.: dairá s.f.] – Din tc. daire.

dajdie
DÁJDIE, dajdii, s.f. (Înv.) Impozit, dare, bir. [Pl. și: dăjdii] – Din sl. dažda.

dajnic
DÁJNIC, -Ă, dajnici, -ce, adj., s.m. și f. (Înv.) (Persoană) care plătea dajdie; birnic, contribuabil. – Dajdie + suf. -nic.

dakotas
DAKÓTAS subst. Populație amerindiană din America de Nord, care locuia în bazinul fluviului Missouri și în prerii până aproape de Munții Stâncoși. – Cuv. fr.

dalac
DALÁC s.n., s.m. 1. S.n. (Med.) Antrax. 2. S.m. Plantă erbacee otrăvitoare din familia liliaceelor, cu tulpina dreaptă, terminată cu o unică floare verzuie și cu fructul o boabă neagră-albăstrie de mărimea unui bob de mazăre; frunzele acestei plante sunt întrebuințate în popor pentru vindecarea dalacului (1) (Paris quadrifolia). – Din tc. dalak „splină”.

dalailama
DÁLAI-LÁMA s.m. invar. Șeful suprem al religiei

dalaj
DALÁJ, dalaje, s.n. Ansamblu de dale care alcătuiesc o pardoseală sau un pavaj. – Din fr. dalage.

dala
DÁLĂ, dale, s.f. Placă poligonală subțire de piatră, marmură, beton, material plastic etc., folosită la executarea unor pardoseli, pavaje sau placaje de zidărie. ♦ Placă de beton armat a unui planșeu, a unei bolți etc. – Din fr. dalle.

dalb
DALB, -Ă, dalbi, -e, adj. 1. Alb, curat, imaculat. ♢ Fig. Neprihănit; gingaș, grațios. 2. Luminos, limpede; strălucitor. 3. Atrăgator, minunat. – De^4 + alb.

dalcauc
DALCAÚC s.m. v. dălcăuc.

dalie
DÁLIE, dalii, s.f. Plantă decorativă din familia compozeelor, cu florile în capitule mari albe, galbene, roșii sau violete; gherghină (Dahlia cultorum). – Din fr. dahlia.

dalmat
DALMÁT, -Ă, dalmați, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană născută și crescută în Dalmația. 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din Dalmația. ♦ (Substantivat, f.) Limbă romanică ce s-a vorbit în Dalmația. – Din fr. dalmate.

dalmatic
DALMÁTIC, -Ă, dalmatici, -ce, adj. Care aparține Dalmației, privitor la această regiune. ♢ Țărm dalmatic = țărm format din pătrunderea apelor mării printre culmile paralele cu linia litorală a unor regiuni muntoase; țărm de canale. – Din fr. dalmatique.

dalmatian
DALMAȚIÁN, -Ă, dalmațieni, -e, s.m. și f. Specie de câine de talie mijlocie cu părul scurt de culoare albă cu numeroase pete mici negre sau maro-închis. ♦ (Adjectival) Câine dalmațian. [Pr.: -ți-an] – Din fr. dalmatien.

dalta
DÁLTĂ, dălți, s.f. Unealtă de oțel în formă de pană tăioasă, cu sau fără mâner, folosită de fierari, dulgheri, sculptori etc. la crestat, la cioplit, la scobit sau la tăiat. – Din sl. dlato.

daltonism
DALTONÍSM s.n. Defect al vederii care constă în incapacitatea de a distinge culorile, în special roșul de verde. – Din fr. daltonisme.

daltonist
DALTONÍST, -Ă, daltoniști, -ste, s.m. și f. Persoană care suferă de daltonism. – Din fr. daltoniste.

dam
DAM^1, dami, s.m. (Rar) Specie de cerb cu coarnele lățite în formă de lopeți, cerb-lopătar. – Din lat. dama.

DAM^2, damuri, s.n. (Reg.) Bordei pentru vite. ♦ Dam de case = clădiri mărețe, palate. – Din tc. dam.

damasc
DAMÁSC s.n. Țesătură de in, bumbac, mătase sau lână, cu desene mari în relief, folosită la confecționarea fetelor de masă, a albiturilor de pat etc. – Din it. damasco, lat. (a)damascus.

damaschina
DAMASCHINÁ, damaschinez, vb. I. Tranz. 1. A îmbrăca în damasc. 2. A încrusta, într-un obiect de oțel sau de fier, firicele de aur sau de argint. – Din fr. damasquiner.

damaschinaj
DAMASCHINÁJ s.n. Procedeu (de origine orientală) de încrustare a unor fire de aur sau de argint într-un obiect de fier sau de oțel. – Din fr. damasquinage.

damaschinare
DAMASCHINÁRE, damaschinări, s.f. Acțiunea de a damaschina și rezultatul ei. – V. damaschina.

damaschinat
DAMASCHINÁT, -Ă, damaschinați, -te, adj. 1. (Rar; despre mobile) Îmbrăcat în damasc. 2. (Despre cuțite, casete etc.) Încrustat cu firicele de aur sau de argint. ♦ (Despre oțeluri

dama
DÁMĂ, dame, s.f. I. 1. (Înv.) Doamnă, cucoană. ♢ Loc. adj. De damă = femeiesc. 2. Femeie cu

dambla
DAMBLÁ s.f. 1. (Pop.) Apoplexie, paralizie. ♦ Acces de furie, năbădăi. 2. Fig. (Fam.) Chef, poftă, pasiune. – Din tc. dambla.

damblagi
DAMBLAGÍ, damblagesc, vb. IV. Intranz. și refl. (Pop.) A paraliza. ♦ Refl. A se afla într-o situație sanitară precară. – Din damblagiu (derivat regresiv).

damblagire
DAMBLAGÍRE, damblagiri, s.f. Acțiunea de a (se) damblagi și rezultatul ei; paralizare. – V. damblagi.

damblagit
DAMBLAGÍT, -Ă, damblagiți, -te, adj. Paralizat. ♦ Bolnav, cu o sănătate șubredă. – V. damblagi.

damblagiu
DAMBLAGÍU, -ÍE, damblagii, s.m. și f. 1. Paralitic. 2. Fig. (Fam.) Ahtiat (după ceva) – Dambla + suf. -giu.

damf
DAMF, damfuri, s.n. (Fam.) Miros dezagreabil, caracteristic (de alcool) pe care îl exală cineva sau ceva. – Din germ. Dampf.

damigeana
DAMIGEÁNĂ, damigene, s.f. Vas mare de sticlă cu gâtul scurt, îmbrăcat, de obicei, într-o împletitură de nuiele, de răchită, de papură, de material plastic etc. și folosit la transportul sau la păstrarea unor lichide. – Din it. damigiana.

damna
DAMNÁ, damnez, vb. I. Tranz. (Livr.; în mitologia greco-romană și în religia creștină) A condamna la chinurile infernului. ♦ A blestema. – Din fr. damner, lat. damnare.

damnabil
DAMNÁBIL, -Ă, damnabili, -e, adj. Demn de condamnat, demn de blestemat. – Din fr. damnable, lat. damnabilis.

damnare
DAMNÁRE, damnări, s.f. Acțiunea de a damna. – V. damna.

damnat
DAMNÁT, -Ă, damnați, -te, adj. (Livr.; adesea substantivat) Osândit la chinurile infernului. ♦ Blestemat, reprobat, care și-a atras oprobriul opiniei publice, al societății. – Din fr. damné, lat. damnatus.

damnatie
DAMNÁȚIE, s.f. v. damnațiune.

damnatiune
DAMNAȚIÚNE, damnațiuni, s.f. (Livr.; în mitologia greco-romană și în religia creștină) Osândire la muncile infernului. [Pr.: -ți-u-. – Var.: damnáție s.f.] – Din fr. damnation, lat. damnatio, -onis.

dana
DÁNĂ, dane, s.f. 1. Loc situat de-a lungul cheiurilor sau, mai rar, în mijlocul apei navigabile și amenajate pentru scoaterea vaselor și manipularea mărfurilor într-un port. 2. Magazie pentru depozitarea mărfurilor (într-un port sau la vamă). 3. Șlep sau grup de șlepuri

danci
DANCI, danci, s.m. Copil de țigan. – Din țig. den ci „dă-mi ceva”.

dancing
DÁNCING, dancinguri, s.n. (Rar) Local de petrecere unde se dansează. [Pr.: dánsing] – Din fr., engl. dancing.

dandana
DANDANÁ, dandanale, s.f. (Fam.) 1. Întâmplare neplăcută; belea, bucluc, încurcătură. 2. Zgomot mare, tărăboi; petrecere gălăgioasă. ♢ (Înv.) Clopot de dandana = clopot de alarmă. – Din tc. tantana.

dandanaie
DANDANÁIE s.f. v. dăndănaie.

dandi
DÁNDI s.m. Tânăr elegant, îmbrăcat după ultimul jurnal de modă; om de o eleganță prea rafinată, uneori exagerată și ușor ridicolă. [Scris și: dandy. – Pr.: déndi] – Din fr., engl. dandy.

dandism
DANDÍSM s.n. Comportare de dandi, ținută de dandi. [Pr.: dendism] – Din fr. dandysme.

danez
DANÉZ, -Ă, danezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Danemarcii sau este originară din Danemarca. 2. Adj. Care aparține Danemarcii sau populației ei; privitor la Danemarca sau la populația ei. ♦ (Substantivat, f.) Limbă germanică vorbită de danezi. – Din it. danese.

dang
DANG interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită sunetul unui clopot sau alt sunet metalic; bang. – Onomatopee.

danga
DANGÁ, dangale, s.f. Semn (literă, cifră) făcut cu fierul roșu sau cu substanțe corosive pe pielea cailor sau a vitelor, pentru a le identifica. – Din tc. danga.

dangat
DÁNGĂT, dangăte, s.n. Sunetul prelung al clopotului; bangăt. – Dang + suf. -ăt.

danian
DANIÁN, subst., adj. 1. Subst. Ultimul etaj al cretacicului, caracterizat prin anumte specii de lamelibranhiate, reptile, palmieri etc. 2. Adj. Care se referă la vârsta și la etajul danianului (1). [Pr.: -ni-an] – Din fr. danien.

danie
DÁNIE, danii, s.f. (Înv.) Faptul de a dărui (avere, bani etc.); (concr.) dar^2, donație. ♢ Hrisov (sau act) de danie = act prin care se întărește în scris o donație. ♢ Expr. A face danie (cuiva) = a dărui averea (cuiva). – Din sl. danije.

dans
DANS, dansuri, s.n. 1. Ansamblu de mișcări ritmice, variate ale corpului omenesc, executate în ritmul unei melodii și având caracter religios, de artă sau de divertisment. Dans ritual. Dans popular. Dans de caracter. Dans de salon. Dans modern. Dans clasic (sau academic) = ansamblu de mișcări artistice convenționale care constituie baza tenhică a coregrafiei, a spectacolelor de balet etc. 2. Acțiunea de a dansa. Îi place muzica și dansul. 3. (În sintagma) Dans macabru = temă alegorică simbolizând egalitatea în fața morții prin reprezentarea unui schelet cu coasa în mână care atrage în horă oameni de diferite vârste și condiții sociale și-i omoară. 4. (În sintagma) Dansul albinelor = mijloc de semnalizare prin care albinele, făcând anumite mișcări, își comunică găsirea unei surse de hrană, direcția și distanța acestei surse. [Var.: (pop.) danț s.n.] – Din fr. danse. Cf. it. d a n z a, germ. T a n z.

dansa
DANSÁ, dansez, vb. I. Intranz. A executa, după muzică, un dans (1) ♢ Tranz. A dansa un vals. ♦ Fig. A sălta în mișcări ușoare ca de dans (1), a se mișca necontenit, a nu avea astâmpăr. ♦ Tranz. A executa un dans cu cineva, a lua, a invita la dans pe cineva. A dansat toate fetele. [Var.: (pop.) danțá vb. I] – Din fr. danser.

dansant
DANSÁNT, -Ă, dansante, adj. Care se dansează. ♦ (Despre serate, petreceri etc.) Cu dans (1), unde se dansează. – Din fr. dansant.

dansator
DANSATÓR, -OÁRE, dansatori, -oare, s.m. și f. 1. Persoană care dansează. 2. Persoană a cărei profesiune este dansul (1). – Dansa + suf. -tor.

dantela
DANTELÁ, dantelez, vb. I. Tranz. A tăia, a cresta marginea unui lucru, dându-i aspectul unei dantele. – Din fr. denteler.

dantelare
DANTELARE, dantelări, s.f. Acțiunea de a dantela și rezultatul ei. – V. dantela.

dantelat
DANTELÁT, -Ă, dantelați, -te, adj. Împodobit cu dantelă. ♦ Cu marginile dințate (sau

dantela
DANTÉLĂ, dantele, s.f. Împletitură fină și ușoară cu găurele, reprezentând modele variate, executată (manual sau mecanic) din fire subțiri de ață, de mătase sau de fibre sintetice și folosită ca garnitură la lenjerie, rochii, perdele etc.; horbotă. – Din fr. dentelle.

dantelarie
DANTELĂRÍE, dantelării, s.f. Cantitate mare de dantele; diferite feluri de dantele. ♦ Fig. Contur sinuos care seamănă cu o dantelă. – Dantelă + suf. -ărie.

dantelura
DANTELÚRĂ, danteluri, s.f. 1. Ornamentație arhitectonică constând din crestături, colțișori, zimți etc. ♦ P. gener. Margine dințată. 2. Totalitatea crestăturilor de pe marginea frunzelor. – Din fr. dentelure.

danteluta
DANTELÚȚĂ, danteluțe, s.f. Diminutiv al lui dantelă. – Dantelă + suf. -uță.

dantesc
DANTÉSC, -Ă, dantești, adj. Care aparține lui Dante, caracteristic operei sau concepției lui Dante, în genul operei lui Dante. – Din it. dantesco, fr. dantesque.

dantolog
DANTOLÓG, -Ă, dantologi, -ge, s.m. și f. Specialist în dantologie. – Din it. dantologo.

dantologie
DANTOLOGÍE s.f. Studiu al vieții și operei lui Dante. – Din fr. dantologie, it. dantologia.

dantura
DANTURÁ, danturez, vb. I. Tranz. A tăia dinții unei roți cu ajutorul unei freze speciale. – Din dantură.

danturare
DANTURÁRE, danturări, s.f. Acțiunea de a dantura și rezultatul ei; tăiere la freză a dinților unei roți. – V. dantura.

dantura
DANTÚRĂ, danturi, s.f. 1. Totalitatea dinților unei persoane; p. ext. felul în care sunt înșirați și alcătuiți dinții; dentiție. ♢ Dantură (falsă) = proteză dentară. 2. Ansamblu format din dinții unor organe de mașini sau scule (roți dințate, freze, broșe etc.). – Din fr. denture.

dant
DANȚ s.n. v. dans.

danta
DANȚÁ vb. I. v. dansa.

danubian
DANUBIÁN, -Ă, danubieni, -e, adj. Din regiunea Dunării; dunărean. [Pr.: -bi-an] – Din fr. danubien.

daoism
DAOÍSM s.n. v. taoism.

dar
DAR^1 conj., adv. A. Conj. I. (Leagă propoziții sau părți de propoziție adversative) 1. (Arată o opoziție) Cu toate acestea, totuși. ♢ Expr. D-apoi (bine) sau dar cum să nu, se spune ca răspuns negativ la o propunere. ♦ Ci. Nu că zic, dar așa este. 2. (Arată o piedică) Însă. Ascult, dar nu înțeleg. ♢ Expr. Dar aș! = însă, nici vorbă, nici gând! 3. (Adaugă o idee nouă la cele spuse mai înainte) Mai mult decât atât, cu atât mai mult, darămite. Munte cu munte se întâlnește, dar om cu om. ♢ Expr. D-apoi = darămite. ♦ (După o propoziție optativă urmată de o construcție negativă) Nicidecum, nici gând, ♢ Expr. Nici... dar nici... = nici..., cu atât mai puțin... ♦ Altfel, altminteri. Sunt om bun, dar ți-aș arăta eu! II. (În propoziții conclusive) Prin urmare, așadar, deci. Revin dar la primele idei. ♦ (În legătură cu un imperativ, exprimă nerăbdarea, încurajarea, dojana etc.) Ci. Dar deschide odată! III. (Introduce o propoziție interogativă) Oare? Dar ce vreți voi de la mine? IV. (Înaintea unui cuvânt care de obicei se repetă, întărește înțelesul acestuia) Mă voi apuca serios de lucru, dar serios! ♦ (Exprimă surprinderea, uimirea, mirarea) Dar frumos mai cânți! B. Adv. (Înv. și reg.) Da, așa, astfel. ♢ Expr. (Pop.) Păi dar = cum altfel? ♦ Firește, desigur; negreșit. [Var.: da, dáră conj.] – Et. nec.

DAR^2, daruri, s.n. I. 1. Obiect primit de la cineva sau oferit fără plată cuiva, în semn de prietenie sau ca ajutor etc.; cadou. ♢ Loc. adj. De dar = primit gratis, dăruit. ♢ Loc. adv. În dar = fără plată, gratis; degeaba. ♦ Plocon. ♦ Donație. 2. (Bis.) Prinos, ofrandă. ♢ Sfintele daruri = pâinea și vinul sfințite pentru cuminecătură. II. 1. Însușire (cu care se naște cineva); aptitudine, vocație, talent. ♢ Expr. A avea darul să... (sau de a...) = a avea puterea, posibilitatea să..., a fi în stare să..., a fi de natură să... A avea darul vorbirii = a vorbi frumos, a fi un bun orator. (Ir.) A avea (sau a lua) darul beției = a fi (sau a deveni) bețiv. 2. Avantaj, binefacere. 3. (În concepția creștină) Ajutor pe care îl acordă Dumnezeu omului; milă, har divin. ♢ Darul preoției = dreptul de a exercita funcțiile preoțești. – Din sl. darú.

dara
DARÁ s.f. Greutatea ambalajului, a recipientului, a vehiculului etc. în care se păstrează, se transportă sau se cântărește o marfă. ♢ Expr. Mai mare daraua decât ocaua sau nu face daraua cât ocaua = prea multă osteneală pentru obținerea unui lucru neînsemnat. – Din tc. dara.

daraban
DARABÁN s.m. v. dorobanț.

darabana
DARABÁNĂ, darabane, s.f. 1. Tobă (mică). ♢ Expr. A bate darabana = a divulga, a da în vileag un secret; a bate toba. A bate darabana în (sau pe) ceva = a bate ritmic în ceva. A vinde (sau a cumpăra) la darabană = a vinde (sau a cumpăra) la mezat. A face (cuiva) spatele darabană = a bate zdravăn (pe cineva). 2. Roată de transmisie făcută din lemn, folosită în anumite instalații de săpare a sondelor. – Din ucr., pol. taraban.

darabant
DARABÁNT s.n. v. dorobanț.

darac
DARÁC, darace, s.n. 1. Unealtă de pieptănat și de scărmănat lâna, cânepa sau inul, formată dintr-un sistem de piepteni cu dinți mari de oțel, fixați pe un suport. 2. Mașină de lucru alcătuită din două piese cu suprafețe cilindrice concentrice și cu dinți în formă de cuie, folosită pentru scărmănatul lânii și al altor materiale textile. [Var.: dărác s.n.] – Din tc. tarak, bg, darak.

daravela
DARAVÉLĂ s.f. v. daraveră.

daravera
DARAVÉRĂ, daraveri, s.f. 1. Pățanie; încurcătură; bucluc, belea. 2. Treburi, interese; afaceri (comerciale), negustorie. [Var.: daravélă s.f.] – Dare + avere (după it. dare et avere).

dara
DÁRĂ conj. v. dar^1.

daramite
DÁRĂMITE conj. (Adaugă o idee nouă la cele spuse mai înainte) Mai mult decât atâta, cu atât mai mult; dar^1, dar încă. [Var.: dármite conj.] – Dar(ă) + mi + te.

darda
DÁRDĂ, darde, s.f. (Înv.) Suliță scurtă, armată cu un vârf de oțel, pentru împuns sau pentru aruncat, folosită în evul mediu. ♦ (Rar) Săgeată. – Din pol. darda.

dare
DÁRE, dări, s.f. Acțiunea de a da^2. ♢ Loc. adj. (Despre oameni) Cu dare de mână = înstărit, bogat. ♦ Dare de seamă = raport, referat asupra unei activități, unei gestiuni etc. într-o anumită perioadă; prezentare critică a unei scrieri literare sau științifice, recenzie; relatare (în ziare) a unor fapte, întâmplări etc. Dare la semn = tragere la țintă. Dare în judecată = chemare a unei persoane în fața unei instanțe judecătorești în calitate de pârât. Dare la lumină = publicare, tipărire. Dare pe față (sau în vileag) = divulgare, demascare. ♦ (În evul mediu, la români) Nume generic pentru obligațiile în bani și în natură; impozit. – V. da^2.

darie
DÁRIE, darii, s.f. Plantă erbacee cu tulpină simplă, cu flori galbene dispuse în spic lung și cu fructe capsule (Pedicularis campestris). – Et. nec.

darmite
DÁRMITE conj. v. darămite.

darn
DARN adv. (Înv.; în loc.) În darn = în zadar, degeaba. – Din it. indarnó.

darnic
DÁRNIC, -Ă, darnici, -ce, adj. 1. Căruia îi place să dea, să facă daruri; generos, mărinimos. 2. Fig. Bogat, roditor, mănos. – Dar^2 + suf. -nic.

darwinian
DARWINIÁN, -Ă, darwinieni, -e, adj. (Rar) Darwinist. [Pr.: -ni-an] – Din fr. darwinien.

darwinism
DARWINÍSM s.n. Concepție evoluționistă, formulată de naturalistul englez Darwin, care explică originea și evoluția speciilor de animale și de plante prin transformarea treptată a altor specii care au trăit odinioară pe pământ, ca urmare a interacțiunii dintre variabilitate, ereditate, suprapopulație, lupta pentru existență și selecția naturală. – Din fr. darwinisme.

darwinist
DARWINÍST, -Ă, darwiniști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține darwinismului (1); (rar) darwinism. 2. S.m. și f. Adept al darwinismului. – Din fr. darwiniste.

dascaleci
DASCALÉCI s.m. v. dăscălici.

dascal
DÁSCĂL, dascăli, s.m. 1. (Înv.) Învățător (la țară); p. ext. profesor. ♦ (Rar) Om de știință; învățat, savant. 2. Fig. Inițiator sau propagator al unei doctrine; îndrumător într-un anumit domeniu. 3. Cântăreț de biserică, diac, psalt, cantor. – Din bg., scr. daskal, Cf ngr. d i d á s k a l o s.

dasupra
DASÚPRA adv. v. deasupra.

dat
DAT^1, daturi, s.n. I. Faptul de a da^2; (urmat de determinări introduse prin prep. „la”) efectuare a anumitor operații de prelucrare. Datul la rindea. II. 1. Realitate ca punct de la care se pleacă într-un raționament, într-o discuție; fapt din care rezultă sau se deduc altele; noțiune fundamentală. 2. (În superstiții) Boală care s-ar datora vrăjilor, farmecelor. 3. (În expr.) Așa e datul (cuiva) = așa e soarta (cuiva). – V. da^2.

DAT^2, -Ă, dați, -te, adj., s.f. I. Adj. Pus la dispoziție, oferit; înmânat, transmis, prezentat, dăruit. ♢ Expr. La un moment dat = într-un anumit moment; în clipa aceea. În cazul dat = în acest caz, în cazul de față. Dat fiind (că...) = ținând seama de... (sau că...), având în vedere (că...); deoarece. Dat dracului (sau naibii) = deștept, isteț; șmecher, șiret. Dat uitării = uitat, părăsit. II. S.f. 1. Momentul, împrejurarea (repetabilă) când se produce un fapt; oară, rând. ♢ Loc. adv. Data trecută = cu prilejul anterior. Data viitoare = într-o împrejurare ulterioară. De data aceasta (sau asta) ori de astă dată = de rândul acesta, acum. Pe dată ce... (sau cum...) = îndată; pe loc, numaidecât. O dată = într-un singur caz. Nu o dată = de multe ori. Încă o dată = din nou. 2. (La pl.) Fapte stabilite (de știință), elemente care constituie punctul de plecare în cercetarea unei probleme, în luarea unei hotărâri etc. III. S.f. (Reg.) Soartă, destin. ♢ Cum (sau precum) e data = după cum e obiceiul, datina. – V. da^2.

data
DATÁ, datez, vb. I. 1. Tranz. A stabili data exactă a unui eveniment sau a unui fapt din trecut. ♦ A pune data pe o scrisoare, pe un act etc. 2. Intranz. (Cu determinări introduse prin prep. „de la ”, „de” sau „din”) A se fi produs, a se fi făcut, a fi început să existe. – Din fr. dater.

databil
DATÁBIL, -Ă, databili, -e, adj. Care poate fi datat. Un document databil. – Din fr. datable.

datare
DATÁRE, datări, s.f. Acțiunea de a data. – V. data.

datat
DATÁT, -Ă, datați, -te, adj. (Despre fapte, evenimente etc.) Căruia i s-a stabilit data. ♦ (Despre acte, scrisori etc.) Care poartă dată. – V. data.

data
DÁTĂ, date, s.f. I. Timpul precis (exprimat în termeni calendaristici) când s-a produs sau urmează să se producă un eveniment. ♦ Indicația acestui timp pe un act, pe o scrisoare etc. (pusă la întocmirea lor). II. Fiecare dintre numerele, mărimile, relațiile etc. care servesc pentru rezolvarea unei probleme sau care sunt obținute în urma unei cercetări și urmează să fie supuse unei prelucrări. – Din fr. date.

datina
DÁTINĂ, datini, s.f. 1. Obicei sau deprindere

dativ
DATÍV s.n. Caz al declinării care exprimă, de obicei, destinația acțiunii unui verb, având mai ales valoare de complement indirect și răspunzând la întrebarea „cui?” ♢ Dativ etic = dativul unui pronume care indică pe cel interesat în acțiune. – Din fr. datif, lat. dativus.

dator
DATÓR, -OÁRE, datori, -oare, adj. 1. Care are de plătit cuiva o datorie (bănească). ♢ Expr. Dator vândut = plin de datorii. A scoate pe cineva dator = a-i pretinde cuiva achitarea unei sume pe care nu o datorează. ♦ Îndatorat fața de cineva pentru un serviciu, un sprijin etc. 2. Obligat (moralicește sau prin lege, printr-o învoială) să facă ceva. – Lat. debitorius (după da^2).

datora
DATORÁ, datorez, vb. I. 1. Tranz. A avea de plătit cuiva o sumă de bani sau, p. ext., altceva; a fi dator cuiva ceva. 2. Tranz. A avea o datorie morală sau legală față de cineva, a-i fi îndatorat pentru ceva; a fi obligat la ceva față de cineva. 3. Refl. A avea drept cauză. [Var.: datorí vb. IV] – Din dator.

datorat
DATORÁT, -Ă adj. v. datorit.

datori
DATORÍ vb. IV. v. datora.

datorie
DATORÍE, datorii, s.f. 1. Sumă de bani sau orice alt bun datorat cuiva. ♢ Loc. adv. Pe datorie = pe credit. ♢ Expr. A se băga în datorii = a face datorii, a se îndatora. A se îngloda (sau a se îneca) în datorii = a se împrumuta cu sume mari, care nu mai pot fi

datorinta
DATORÍNȚĂ, datorințe, s.f. (Înv.) Obligație (morală); îndatorire. – Datori + suf. -ință.

datorit
DATORÍT, -Ă, datoriți, -te, adj. 1. (Despre o sumă de bani sau un bun) Care trebuie plătit, restituit cuiva. ♦ Cuvenit. 2. Provenit din sau de la..., cauzat, pricinuit de... ♦ (Cu valoare de prepoziție, în forma datorită) Mulțumită, grație; din cauza, din pricina. [Var.: datorát, -ă adj.] – V. datori.

datornic
DATÓRNIC, -Ă, datornici, -ce, s.m. și f. 1. Persoană care are de plătit o datorie; debitor. 2. (Rar) Persoană care are de primit o datorie; creditor. – Dator + suf. -nic.

dauna
DÁUNĂ, daune, s.f. 1. Pagubă, vătămare, prejudiciu (material sau moral). ♢ Loc. prep. În dauna (cuiva sau a ceva) = în paguba, în detrimentul (cuiva sau a ceva). 2. Despăgubire. [Pr.: da-u-] – Din lat. damnum.

da
DĂ interj. v. de^2.

dabalat
DĂBĂLÁT, -Ă, adj. v. dăbălăzat.

dabalaza
DĂBĂLĂZÁ, dăbălăzez, vb. I. (Reg.) 1. Tranz. (Despre animale) A-și lăsa să atârne în jos capul, gura sau urechile; a pleoști. 2. Refl. (Despre oameni) A slăbi, a se moleși. – Probabil din dăbălăzat.

dabalazat
DĂBĂLĂZÁT, -Ă, dăbălăzați, -te, adj. (Reg.; despre buze, urechi etc.) Lăsat în jos, pleoștit. [Var.: dăbălát, -ă adj.] – Et. nec.

dabilar
DĂBILÁR, dăbilari, s.m. (Înv.) Strângător de biruri. – Dabilă + suf. -ar.

dadaca
DĂDÁCĂ, dădace, s.f. Femeie angajată pentru creșterea și îngrijirea copiilor mici. ♢ Expr. A face pe dădaca = a-și asuma rolul de a asista, de a îndruma și de a îngriji pe cineva, în special pe un copil. – Din ngr. dadá, tc. dad (influențat de neneacă, babacă, duducă etc.).

dadaceala
DĂDĂCEÁLĂ, dădăceli, s.f. (Fam.) Faptul de a dădăci (2). – Dădăci + suf. -eală.

dadaci
DĂDĂCÍ, dădăcesc, vb. IV. Tranz. 1. A fi dădaca unui copil, a-l îngriji în calitate de dădacă. 2. (Fam.) A servi, a îngriji pe cineva ca pe un copil, a-l asista în orice acțiune. – Din dădacă.

dahula
DĂHULÁ vb. I. v. dăula.

dahulat
DĂHULÁT, -Ă, adj. v. dăulat.

dainui
DĂINUÍ, dăinuiesc, vb. IV. Intranz. 1. (La pers. 3) A continua să existe, să se mențină; a ține, a dura, a persista. 2. (Rar; despre ființe) A trăi, a exista. [Prez. ind. și: dắinui] – Din scr. danovati.

dainuire
DĂINUÍRE s.f. Faptul de a dăinui; persistență; menținere. – V. dăinui.

dainuitor
DĂINUITÓR, -OÁRE, dăinuitori, -oare, adj. Care dăinuiește; durabil, trainic, persistent. [Pr.: -nu-i-] – Dăinui + suf. -tor.

dalbior
DĂLBIÓR, -OÁRĂ, dălbiori, -oare, adj. Diminutiv al lui dalb. [Pr.: -bi-or] – Dalb + suf. -ior.

dalcauc
DĂLCĂÚC, dălcăuci, s.m. Bătăuș, scandalagiu; om de nimic, haimana. ♦ Poreclă dată agenților electorali de pe vremuri. [Var.: dalcaúc s.m.] – Din tc. dalkavuk.

dalcaut
DĂLCĂÚȚ, dălcăuți, s.m. (Fam.) Prieten; ortac. – Et. nec.

daltita
DĂLTÍȚĂ, dăltițe, s.f. Diminutiv al lui daltă; dăltuță. ♦ Daltă mică folosită la cizelare și în lucrările de gravare în lemn, linoleum, piatră, celuloid, material plastic etc. – Daltă + suf. -iță.

daltui
DĂLTUÍ, dăltuiesc, vb. IV. Tranz. A lucra (tăind, cioplind, scobind etc.) un obiect, un material etc. cu dalta. – Daltă + suf. -ui.

daltuire
DĂLTUÍRE, dăltuiri, s.f. Acțiunea de a dăltui și rezultatul ei; săpare cu dalta în piatră, în lemn etc. – V. dăltui.

daltuit
DĂLTUÍT, -Ă, dăltuiți, -te, adj. Lucrat, cioplit, sculptat cu dalta. – V. dăltui.

daltuitor
DĂLTUITÓR, -OÁRE, dăltuitori, -oare, s.m. și f. (Rar) Persoană care dăltuiește. [Pr.: -tu-i-] – Dăltui + suf. -tor.

daltuitura
DĂLTUITÚRĂ, dăltuituri, s.f. (Rar) Scobitură, crestătură făcută cu dalta. [Pr.: -tu-i-] – Dăltui + suf. -tură.

daltuta
DĂLTÚȚĂ, dăltuțe, s.f. (Rar) Dăltiță. – Daltă + suf. -uță.

dananaie
DĂNĂNÁIE, dănănăi, s.f. (Reg.) 1. Ciudățenie, năzdrăvănie; bazaconie. 2. Belea, pacoste, năpastă. 3. Gălăgie, zarvă. – Din dandanaie.

danciuc
DĂNCIÚC, dănciuci, s.m. Diminutiv al lui danci. – Danci + suf. -uc.

dandanaie
DĂNDĂNÁIE, dăndănăi, s.f. (Reg.) 1. Tărăboi, tămbălău. 2. Poznă, boroboață; dănănaie (1). [Var.: dandanáie s.f.] – Dandana + suf. -aie.

dangani
DĂNGĂNÍ, pers. 3 dăngănește, vb. IV. Intranz. (Despre clopote) a suna. – Dang + suf. -ăni.

danganire
DĂNGĂNÍRE, dăngăniri, s.f. Acțiunea de a dăngăni și rezultatul ei. – V. dăngăni.

danganit
DĂNGĂNÍT s.n. Faptul de a dăngăni. – V. dăngăni.

dantui
DĂNȚUÍ, dănțuiesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A dansa. ♢ Isaia dănțuiește = numele unei cântări bisericești care se cântă la sfârșitul cununiei; fig. căsătorie. ♦ Fig. A sălta. – Danț + suf. -ui.

dantuire
DĂNȚUÍRE, dănțuiri, s.f. Acțiunea de a dănțui și rezultatul ei; dănțuit. – V. dănțui.

dantuit
DĂNȚUÍT, dănțuituri, s.n. Dănțuire. – V. dănțui.

dantuitor
DĂNȚUITÓR, -OÁRE, dănțuitori, -oare, s.m. și f. (Pop.) Dansator. [Pr.: -țu-i-] – Dănțui + suf. -tor.

daoli
DĂOLÍ vb. IV. v. dăuli.

dapara
DĂPĂRÁ, dápăr, vb. I. Tranz. și refl. (Pop.) 1. A-și smulge părul din cap (de jale, de desperare etc.). 2. (Fam.) a (se) părui. – Lat. depilare.

darab
DĂRÁB, dăraburi, s.n. (Reg.) Bucată (1, 2). [Pl. și: dărabe. – Var.: dărắb s.n., dărábă s.f.] – Din magh. darab.

daraba
DĂRÁBĂ s.f. v. dărab.

darac
DĂRÁC s.n. v. darac.

darab
DĂRẮB s.n. v. dărab.

daraban
DĂRĂBÁN s.m. v. dorobanț.

darabut
DĂRĂBÚȚ, dărăbuțe, s.n. Diminutiv al lui dărab. – Dărab + suf. -uț.

daraci
DĂRĂCÍ, dărăcesc, vb. IV. Tranz. A scărmăna, a destrăma, a pieptăna lâna, cânepa etc. cu daracul; a da la darac, a trece prin darac. – Din darac.

daracire
DĂRĂCÍRE, dărăciri, s.f. Acțiunea de a dărăci și rezultatul ei; dărăcit. – V. dărăci.

daracit
DĂRĂCÍT^1 s.n. Dărăcire. – V. dărăci.

DĂRĂCÍT^2, -Ă, dărăciți, -te, adj. (Despre lână, cânepă) Care a fost scărmănat cu daracul. – V. dărăci.

daracitor
DĂRĂCITÓR, -OÁRE, dărăcitori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Muncitor specializat în dărăcit, care lucrează la dărăcit. 2. S.n. Perie cu dinți rari de oțel, folosită pentru dărăcit; darac. – Dărăci + suf. -tor.

daracitura
DĂRĂCITÚRĂ s.f. Material textil dărăcit. – Dărăci + suf. -tură.

darapana
DĂRĂPĂNÁ, dărápăn, vb. I. 1. Refl. (La pers. 3) A se ruina, a se distruge; p. ext. a se nărui, a se surpa. 2. Tranz. (Reg.) A-și smulge părul (de jale, de desperare). – Probabil din lat. *derapinare.

darapanare
DĂRĂPĂNÁRE s.f. Acțiunea de a se dărăpăna; ruinare, năruire, surpare. – V. dărăpăna.

darapanat
DĂRĂPĂNÁT, -Ă, dărăpănați, -te, adj. (Despre construcții) Gata să se dărâme, deteriorat; p. ext. năruit, surpat. – V. dărăpăna.

darapanator
DĂRĂPĂNĂTÓR, -OÁRE, dărăpănători, -oare, adj. (Rar) Care ruinează, distruge. – Dărăpăna + suf. -ător.

darapanatura
DĂRĂPĂNĂTÚRĂ, dărăpănături, s.f. Construcție dărăpănată, în ruină. – Dărăpăna + suf. -ătură.

darama
DĂRÂMÁ, dărấm, vb. I. Tranz. 1. A doborî, a culca la pământ, fig. a distruge, a nimici, a risipi. ♦ Refl. A se prăbuși, a se surpa; a se ruina, a se dărăpăna (1). ♦ A demola o clădire (veche). 2. (Rar) A rupe, a da jos ramuri, frunze dintr-un copac. ♦ (Reg.) A cosi iarbă, cereale etc. [Var.: (reg.) dărmá vb. I] – Lat. *deramare.

daramare
DĂRÂMÁRE, dărâmări, s.f. Acțiunea de a (se) dărâma și rezultatul ei; doborâre; distrugere, nimicire, surpare, ruinare. [Var.: (reg.) dărmáre s.f.] – V. dărâma.

daramat
DĂRÂMÁT, -Ă, dărâmați, -te, adj. 1. Prăbușit, surpat; ruinat; fig. nimicit, distrus. 2. (Despre copaci) Cu ramurile, cu frunzele rupte. [Var.: (reg.) dărmát, -ă adj.] – V. dărâma.

daramator
DĂRÂMĂTÓR, -OÁRE, dărâmători, -oare, s.m. și f. (Rar) Persoană care dărâmă. – Dărâma + suf. -ător.

daramatura
DĂRÂMĂTÚRĂ, dărâmături, s.f. 1. Zid, clădire

darma
DĂRMÁ vb. I. v. dărâma.

darmare
DĂRMÁRE s.f. v. dărâmare.

darmat
DĂRMÁT, -Ă adj. v. dărâmat.

darmatura
DĂRMĂTÚRĂ s.f. v. dărâmătură.

darnicie
DĂRNICÍE, dărnicii, s.f. 1. Însușirea de a fi darnic; generozitate, mărinimie. 2. Fig. Abundență, belșug; rodnicie, fertilitate. Dărnicia solului. – Darnic + suf.. -ie.

darui
DĂRUÍ, dăruiesc, vb. IV. 1. Tranz. A da în dar^2 ceva cuiva; a face cuiva un dar^2; a cinsti pe cineva cu ceva. ♦ A înzestra pe cineva cu ceva; a dota. 2. Tranz. A da, a acorda. 3. Tranz. și refl. A (se) consacra, a (se) dedica (unei idei, unui scop). [Prez. ind. și: dắrui] – Din sl. darovati.

daruiala
DĂRUIÁLĂ, dăruieli, s.f. (Rar) Dăruire. ♢ Loc. adj. De dăruială = dat în dar^2, dăruit. [Pr.: -ru-ia-] – V. dărui.

daruinta
DĂRUÍNȚĂ, dăruințe, s.f. (Rar) Dar^2, donație. – Dărui + suf. -ință.

daruire
DĂRUÍRE, dăruiri, s.f. Acțiunea de a (se) dărui și rezultatul ei; dăruială; (concr.) dar^2. ♦ Fig. Devotament, abnegație, sacrificiu. – V. dărui.

daruitor
DĂRUITÓR, -OÁRE, dăruitori, -oare, s.m. și f. (Rar) Persoană care face un dar^2; p. ext. persoană generoasă. [Pr.: -ru-i-] – Dărui + suf. -tor.

dascalas
DĂSCĂLÁȘ, dăscălași, s.m. (Peior.) Diminutiv al lui dascăl; dăscălici. – Dascăl + suf. -aș.

dascaleala
DĂSCĂLEÁLĂ, dăscăleli, s.f. Faptul de a dăscăli (2); cicăleală, dăscălitură. – Dăscăli + suf. – -eală.

dascalesc
DĂSCĂLÉSC, -EÁSCĂ, dăscălești, adj. De dascăl, al dascălului, caracteristic pentru dascăl; dăscălicesc. – Dascăl + suf. -esc.

dascaleste
DĂSCĂLÉȘTE adv. Ca dascălii. – Dascăl + suf. -ește.

dascali
DĂSCĂLÍ, dăscălesc, vb. IV. 1. Tranz. A învăța, a povățui, a sfătui; p. ext. a mustra, a dojeni, 2. Tranz. A bate capul (cuiva); a cicăli. 3. Intranz. (Rar) A exercita profesiunea de dascăl, a funcționa ca dascăl. – Din dascăl.

dascalicesc
DĂSCĂLICÉSC, -EÁSCĂ, dăscălicești, adj. (Rar) Dăscălesc. – Dascăl + suf. -icesc.

dascalici
DĂSCĂLÍCI, dăscălici, s.m. (Rar) Dăscălaș. [Var.: dascaléci s.m.] – Dascăl + suf. -ici.

dascalie
DĂSCĂLÍE, (2, 3) dăscălii, s.f. 1. Profesiunea de dascăl. 2. Povață; p. ext. dojană, mustrare. 3. (Înv.) Iscusință, pricepere. – Dascăl + suf. -ie.

dascalime
DĂSCĂLÍME s.f. (Pop.) Mulțime de dascăli (1), totalitatea dascălilor. ♦ (Înv.) Elevi care urmau o școală de preoți. – Dascăl + suf. -ime.

dascalire
DĂSCĂLÍRE, dăscăliri, s.f. Acțiunea de a dăscăli și rezultatul ei. – V. dăscăli.

dascalit
DĂSCĂLÍT, -Ă, dăscăliți, -te, adj. Învățat, povățuit, sfătuit; (despre animale) dresat. – V. dăscăli.

dascalitura
DĂSCĂLITÚRĂ, dăscălituri, s.f. (Rar) Dăscăleală. – Dăscăli + suf. -tură.

dascalita
DĂSCĂLÍȚĂ, dăscălițe, s.f. (Pop.; rar) Învățătoare (la țară); p. ext. (fam.) profesoară. ♦ Soție de dascăl (1). – Dascăl + suf. -iță.

datator
DĂTĂTÓR, -OÁRE, dătători, -oare, adj. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Care dă (ceva). – Dat^2 + suf. -ător.

daula
DĂULÁ, dăulez, vb. I. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) slei de puteri; a (se) istovi, a (se) speti, a (se) prăpădi. [Pr.: dă-u-. – Var.: dăhulá, dehulá vb. I] – Et. nec.

daulare
DĂULÁRE, dăulări, s.f. (Reg.) Acțiunea de a (se) dăula și rezultatul ei. [Pr.: dă-u-] – V. dăula.

daulat
DĂULÁT, -Ă, dăulați, -te, adj. (Reg.) Sleit de puteri, istovit, spetit, prăpădit. ♦ (Despre lucruri) Stricat, ruinat. [Pr.: dă-u-. – Var.: dăhulát, -ă, dehulát, -ă adj.] – V. dăula.

dauli
DĂULÍ, dăulesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A jeli, a plânge, a boci pe cineva. [Pr.: dă-u-. Var.: dăolí vb. IV] – Et. nec.

dauna
DĂUNÁ, dăunez, vb. I. Intranz. A pricinui (cuiva) o pagubă, o stricăciune; a prejudicia. [Pr.: dă-u-] – Din daună.

daunas
DĂUNÁȘ, -Ă, dăunași, -e, s.m. și f. (Reg.) Persoană care a suferit o pierdere; păgubaș. [Pr.: dă-u-] – Daună + suf. -aș.

daunator
DĂUNĂTÓR, -OÁRE, dăunători, -oare, adj. Care dăunează; păgubitor, dăunos. ♦ (Substantivat. m.) Ființă care atacă plante sau animale ori produse vegetale sau animale, provocând pagube. [Pr.: dă-u-] – Dăuna + suf. -ător.

daunazi
DĂÚNĂZI adv. v. deunăzi.

daunos
DĂUNÓS, -OÁSĂ, dăunoși, -oase, adj. (Rar) Dăunător; p. ext. lacom. [Pr.: dă-u-] – Daună + suf. -os.

daldora
DẤLDORĂ s.f. v. dârdoră.

dalma
DẤLMĂ, dâlme, s.f. (Reg.) Formă de relief cu aspect de deal scund, izolat și cu vârful rotunjit. – Probabil contaminare între dâmb și gâlmă.

damb
DÂMB, dâmburi, s.n. Formă de relief mai mică decât dealul; colină. ♦ Ridicătură mică de pământ înălțată la marginea unui șanț, a unei gropi etc. – Din magh. domb.

dambovitean
DÂMBOVIȚEÁN, -Ă, dâmbovițeni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în județul Dâmbovița. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din județul Dâmbovița. – Dâmbovița (n. pr.) + suf. -ean.

damboviteanca
DÂMBOVIȚEÁNCĂ, dâmbovițence, s.f. Femeie născută și crescută în județul Dâmbovița. ♦ Locuitoare din județul Dâmbovița. – Dâmbovițean + suf. -că.

dambulet
DÂMBULÉȚ, dâmbulețe, s.n. Diminutiv al lui dâmb; dâmbușor. – Dâmb + suf. -uleț.

dambusor
DÂMBUȘÓR, dâmbușoare, s.n. Dâmbuleț. – Dâmb + suf. -ușor.

dansul
DẤNSUL, DẤNSA, dânșii, dânsele, pron. pers., subst. 1. Pron. pers. (Ca pronume de politețe) El, ea. ♢ Loc. adv. (Pop.) Ca pe dânsul (sau ca pe dânsa) = strașnic, grozav. 2. S.m. și f. (Pop.) Soț, soție. 3. S.f. pl. art. (Pop.; în superstiții) Ielele. [Gen.-dat.: dânsului, dânsei, dânșilor, dânselor] – De^4 + însul.

dara
DẤRĂ, dâre, s.f. 1. Urmă îngustă și continuă lăsată pe pământ, pe nisip, pe zăpadă pe iarbă etc. de un obiect târât sau de o cantitate mică de lichid, de grăunțe etc. vărsate; p. gener. urmă. ♢ Expr. (Fam.) A face dâră prin barbă = a face începutul, a stabili un obicei (rău), a crea un precedent. 2. Dungă, linie; spec. dungă, rază de lumină. – Din sl. dira.

dardala
DÂRDÁLĂ, dârdale, s.f. (Reg.) 1. Om flecar; p. ext. om de nimic. 2. Mârțoagă, gloabă, dârloagă. ♢ Expr. (Fam.) A ajunge slugă la dârdală = a ajunge slugă la dârloagă, v. dârloagă. – Dârd[âi] + suf. -ală.

dardai
DÂRDĂÍ vb. IV. v. dârdâi.

dardai
DÂRDÂÍ , dấrdâi, vb. IV. Intranz. 1. (Despre ființe) A tremura de frig, de frică etc. ♦ (Despre dinți) A clănțăni de frig, de frică 2. (Despre pământ, ferestre etc.) A se cutremura, a se clătina, a dudui. 3. Fig. (Rar; despre oameni) A trăncăni, a flecări. [Var.: (reg.) dârdăí vb. IV.] – Onomatopee.

dardaiala
DÂRDÂIÁLĂ, dârdâieli, s.f. Faptul de a dârdâi; dârdâit. [Pr.: -dâ-ia-] – Dârdâi + suf. -eală.

dardait
DÂRDÂÍT s.n. Dârdâială. – V. dârdâi.

dardora
DẤRDORĂ s.f. (Pop.) 1. Toi (în desfășurarea unei acțiuni, a unei proces); zor ♢ Expr. A fi in dârdora însurătorii = a) a ține cu orice preț să se însoare; b) a fi în plină desfășurare a căsătoriei. 2. Belea, bucluc, necaz. ♦ Spaimă. [Var.: dấldoră s.f.] – Din bg. dărdoja.

darjenie
DÂRJÉNIE s.f. v. dârzenie.

darloaga
DÂRLOÁGĂ, dârloage, s.f. Cal slab, prăpădit și bătran; mârțoagă, gloabă, dârdală. ♢ Expr. A fi (sau se băga, a ajunge) slugă la dârloagă = a fi (sau a ajunge) sub conducerea unui om neînsemnat, nevrednic, nepriceput, a ajunge slugă la dârdală. [Var.: (rar) dârlóg s.m.] – Et. nec.

darlog
DÂRLÓG^1, dârlogi, s.m. Cureaua frâului la calul de călărie, cu care se conduce animalul; ștreang legat de căpăstru, pe care îl ține de mână cel care duce calul de aproape, mergând alături de el. – Et. nec.

DÂRLÓG^2 s.m. v. dârloagă.

darlogel
DÂRLOGÉL, dârlogei, s.m. (Pop.) Diminutiv al lui dârlog^1. – Dârlog^1 + suf. -el.

darmon
DÂRMÓN, dârmoane, s.n. Ciur cu găuri mari pentru cernut semințele (de cereale). ♦ Conținutul unui astfel de ciur. – Din ngr. dromóni, bg. dărmon.

darmox
DÂRMÓX s.m. v. dârmoz.

darmoz
DÂRMÓZ, dârmoji, s.m. Arbust cu frunze late, cu flori albe și cu fructe în formă de boabe roșii-negricioase (Viburnum lantana). [Var. dârmóx s.m.]. – Et. nec.

darsta
DẤRSTĂ, dârste, s.f. Piuă rudimentară acționată de o apă curgătoare, în care se bat dimia, postavul etc. cu ajutorul unor ciocane de lemn. – Cf. bg. d r ă s t j a.

darvala
DÂRVÁLĂ, dârvale, s.f. (Pop.) Muncă grea și istovitoare; corvoadă. ♢ Loc. adj. De dârvală = a) (despre oameni) care îndeplinește muncile fizice cele mai grele, mai neplăcute; b) (despre haine, îmbrăcăminte) care se poartă la lucru, care poate fi rupt, murdărit; c) (despre cai) prost. ♢ Expr. A rămâne de dârvală = a rămâne pe drumuri, a nu mai avea posibilități de trai. A face (pe cineva) de dârvală = a ocărî, a batjocori, a face de două parale. – Et. nec.

darz
DÂRZ, -Ă, dârji, -ze, adj. (Despre ființe sau mănifestările lor) 1. Îndrăzneț, curajos, cutezător. ♢ Aprig, înverșunat. Luptă dârză. 2. Neînduplecat, neclintit; p. ext. îndărătnic, încăpățânat. 3. Mândru, semeț, țanțoș. [Pl. și: (m.) dârzi, (f.) dârze] – Din sl. drúzú.

darzenie
DÂRZÉNIE s.f. Faptul de a fi dârz; fire sau manifestare dârză. 1. Îndrăzneală, curaj, hotărâre, cutezanță. ♦ Înverșunare. 2. Neînduplecare, perseverență; p. ext. îndărătnicie, încăpățânare. 3. Mândrie, semeție. [Var.: (reg.) dârjénie s.f.]. – Dârz + suf. -enie.

darzie
DÂRZÍE s.f. (Pop.) Dârzenie. – Dârz + suf. -ie.

de
DE^1 conj. I. (Exprimă raporturi de subordonare) 1. (Introduce o propoziție condițională) În cazul că, dacă. 2. (Precedat de „și” introduce o propoziție concesivă) Cu toate că, deși, și dacă. Obraznicul, și de-i cu obraz, tot fără obraz se poartă. ♦ Chiar dacă. 3. (Introduce o propoziție finală) Ca (să), pentru ca (să). 4. (Introduce o propoziție consecutivă) Încât, că. 5. (În legătură cu „ce”, introduce o propoziție cauzală) Fiindcă, pentru că. 6. (Introduce o propoziție subiectivă) Dacă. ♦ Că. 7. (Introduce o propoziție interogativă indirectă) Dacă. 8. (Introduce o propoziție completivă directă sau indirectă) Să. 9. (Introduce o propoziție atributivă) Are obicei de aruncă scrisorile. 10. (Introduce o propoziție predicativă) În așa fel încât, în situația să... II. (Exprimă raporturi de coordonare) 1. (Pop.: leagă două propoziții copulative) Și. 2. (În corelație cu sine însuși, introduce propoziții disjunctive) Sau... sau, ori... ori. III. (Introduce propoziții optative) O, dacă...! IV. (În expr.) De ce... de ce sau de ce... de aceea..., de ce... tot... = cu cât... cu atât... – Cf. alb. d e.

DE^2 interj. 1. Introduce afirmații și replici, exprimând: a) nedumerire, șovăială, nesiguranță; b) resemnare; c) nepăsare față de cineva. Apoi de! ce să-ți fac!; d) supărare; e) ironie. 2. (Introduce replici care exprimă o atitudine de negare sau de dezaprobare) Ia te uită, asta-i acum. [Var.: (1, reg.) dă, (2, pop.) dec interj.] – Onomatopee.

DE^3 interj. Exclamație cu care se îndeamnă caii la mers. – Onomatopee.

DE^4 prep. I. (Introduce un atribut) 1. (Atributul exprimă natura obiectului determinat) Spirit de inițiativă. Vinde țesături de cele mai noi. ♦ (În titlurile de noblețe) Ducele de Burgundia. 2. (Atributul exprimă materia) a) (Materia propriu-zisă din care este confecționat un lucru) Făcut din... Căsuța lui de paiantă. b) (Determinând un substantiv cu înțeles colectiv, atributul arată elementele constitutive) Compus din... Roiuri de albine. 3. (Atributul arată conținutul) Care conține, cu. Un pahar de apă. 4. (Atributul exprimă un raport de filiație) Un pui de căprioară. 5. (Atributul arată apartenența) Crengi de copac. 6. (Atributul arată autorul) Un tablou de Țuculescu. 7. (Atributul determinând substantive de origine verbală sau cu sens verbal, arată:) a) (Subiectul acțiunii) Început de toamnă; b) (Obiectul acțiunii) Constructor de vagoane. 8. (Atributul exprimă relația) În ce privește. Prieten de joacă. 9. (Atributul arată locul) a) (locul existenței) Care se găsește (în, la), din partea... ♢ (În nume topice) Filipeștii de Pădure; b) (punctul de plecare în spațiu) Plecarea de acasă; c) (atributul exprimă concomitent și natura obiectului determinat) Aer de munte. 10. (Atributul arată timpul) Care trăiește sau se petrece în timpul..., care datează din... Plănuiau amândoi viața lor de mâine. ♢ Loc. adj. De zi cu zi = zilnic. 11. (Atributul arată proveniența) Cizme de împrumut. 12. (Atributul arată destinația obiectului determinat) Sală de dans. 13. (Atributul reprezintă termenul care în realitate este determinat de calificativul precedent) Primi o frumusețe de cupă. ♢ Loc. adj. Fel de fel de... = felurite. II (Introduce un nume predicativ) 1. (Numele predicativ exprimă natura obiectului determinat) Cine e de vină? ♢ Expr. A fi de... = a avea... Suntem de aceeași vârstă. ♦ (Numele predicativ arată materia) Făcut din... Haina e de tergal. ♦ (Numele predicativ exprimă apartenența) Era de-ai noștri. 2. (Predicatul nominal, alcătuit din verbul „a fi” și un supin, exprimă necesitatea) E de preferat să vii. III (Introduce un complement circumstanțial de loc) 1. (Complementul arată locul de plecare al acțiunii) Din locul... (sau dintr-un loc). Se ridică de jos. 2. Complementul arată locul unde se petrece acțiunea) În, la. IV (Introduce un complement circumstanțial de timp) 1. (Complementul arată momentul intițial al acțiunii) Începând cu... De mâine. 2. (Complementul arată timpul în care se petrece acțiunea) La, cu ocazia... De Anul Nou merg la mama. 3. (Leagă elemente de același fel care se succedă în timp) După, cu: a) (în construcții cu funcțiune de complement circumstanțial de timp) Zi de zi. An de an; b) (în construcții cu funcțiune de complement circumstanțial de mod) Fir de fir; c) (în construcții cu funcțiune de complement circumstanțial de loc) Casă de casă = (în toate casele, pretutindeni); d) (în construcții cu funcțiune de complement direct) Om de om (= pe toți oamenii); e) în construcții cu funcțiune de subiect) Trece spre miazănoapte nor de nor. 4. (Complementul are sens iterativ) A văzut filmul de trei ori. V. (Introduce un complement circumstanțial de cauză) Din cauza... ♦ (Complementul este exprimat prin adjective) Din cauză că sunt (ești etc.) sau eram (am fost etc.)... Și plângeam de supărată. VI. (Introduce un complement circumstanțial de scop) Pentru. Roșii de salată. ♦ (Complementul este exprimat printr-un verb la supin) Ca să..., pentru a... VII (Introduce un complement circumstanțial de mod) 1. (În loc. adv.) De fapt. De bună seamă. 2. (Complementul arată cantitatea, măsura) Ușă înaltă de trei metri. ♦ (Complementul arată mijlocul de schimbare, de cumpărare sau de vânzare) În schimbul a..., cu..., pentru... 3. (Complementul are și sens consecutiv; în loc. adj. și adv.) De moarte = îngrozitor, teribil. De minune = admirabil. De mama focului = cu mare intensitate, în gradul cel mai înalt. 4. (Complementul determină un adjectiv sau un adverb la gradul pozitiv) Aud cât se poate de bine. ♦ (Determinând un adverb la gradul comparativ, complementul exprimă gradul de comparație) Mai presus de toate îmi place muzica. VIII. (Introduce un complement circumstanțial de relație) În ce privește, cât despre, privitor la...: a) (complementul determină un adjectiv) Bun de gură; b) (complementul determină o construcție folosită ca termen de comparație) De iute, e iute ca focul; c) (complementul determină un verb) De foame aș răbda, dar mi-e somn. IX. (Introduce un complement de agent) Aceste adunări se convocau de sindicatul întreprinderii. X. (Introduce un complement indirect) 1. (După verbe) S-a apropiat de mine. 2. (După expresii verbale ca „e bine” si după interjeții ca „vai”) Pentru. ♢ Expr. A fi ceva (sau a nu fi nimic) de cineva (sau de capul cuiva) = a avea o oarecare valoare (sau a nu avea nici una). 3. (După verbe ca „a lua”, „a lăsa” etc.) Ca, drept. M-a luat de nebun. 4. (În legătură cu construcții distributive) Pentru. S-au împărțit câte trei cărți de om. 5. (După adjective ca „vrednic”, „demn”, „bucuros”, etc.) Bucuros de oaspeți. ♦ (Complementul este exprimat printr-un verb la infinitiv) Capabil de a învăța. XI. (În construcții cu funcțiune de complement direct) 1. (Complementul are sens partitiv) Ceva din, o parte din... Învățăm de toate. 2. (Complementul este exprimat printr-un subiect) În ce privește, cu. Am terminat de scris. ♢ Expr. A avea de (+ supin) = a trebui să..., a voi... 3. (Pop.; înaintea unui verb la infinitiv) A încetat de a plânge. 4. (În imprecații) Bat-o Dumnezeu de babă. XII. (În construcții cu funcțiune de subiect) 1. (Pop.; Construcția prepozițională are sens partitiv) Scrie cu argințel, Că de-acela-i puțintel. 2. (Subiectul este exprimat printr-un verb la supin) E ușor de văzut. XIII. 1. (Face legătura dintre numerale cardinale și substantivele determinate) a) (după majoritatea numeralelor cardinale de la 20 în sus) O mie de lei; b) (după numeralele cu valoare nehotărâtă, ca „zeci”, „sute” etc.) Mii de fluturi mici albaștri; c) (în structura numeralelor cardinale de la 20.000 în sus, înaintea pluralului „mii”) O sută de mii. 2. (face legătura dintre articolul adjectival „cel, cea” și numeralul ordinal, începând de la „al doilea”, „a doua”) Celui de-al treilea lan. XIV. Element de compunere, formând cuvinte care se scriu împreună, locuțiuni care se scriu în două sau mai multe cuvinte. 1. În adverbe sau locuțiuni adverbiale, ca: deasupra, dedesubt, de aceea, de cu seară etc; 2. În prepoziții sau locuțiuni prepoziționale, ca: despre, dintre, dinaintea, de dindărătul etc. 3. În conjuncții sau locuțiuni conjuncționale, ca: de cum, de când, de vreme ce, deoarece etc. 4. (Rar) Formează substantive, adjective și verbe, ca: decurge, dedulci, demâncare, deplin. – Lat. de.

DE^5 pron. rel. invar. (Pop.) Care, ce. Omul de-l văzuși. – Et. nec.

deadweight
DEADWEIGHT s.n. Capacitatea maximă de încărcare a unei nave comerciale, reprezentând rezervele de combustibil, de ulei și de apă, proviziile și încărcătura utilă (inclusiv echipajul și pasagerii cu bagajele lor). [Pr.: dédueit] – Cuv. engl.

deal
DEAL, dealuri, s.n. 1. Formă de relief pozitivă care se prezintă ca o ridicătură a scoarței pământului mai mică decât muntele, dar mai mare decât colina. ♢ Loc. adv. La deal = în sensul urcușului, în sus. ♢ Loc. prep. (De) la deal de... = mai sus de..., în sus de... ♢ Expr. (Fam.) Dă la deal, dă la vale = se silește în toate chipurile, încearcă toate posibilitățile. Greu la deal și greu la vale = oricum faci, e tot greu. Ce mai la deal, la vale = a) ce să mai lungim vorba de pomană, ce mai încoace și încolo, e inutil să mai discutăm; b) să spunem lucrurilor pe nume. Deal cu deal se întâlnește, dar (încă) om cu om, se spune cu ocazia unei întâlniri neașteptate, sau în nădejdea unei revederi posibile. 2. (Reg.) Regiune de vii; vie, podgorie. ♢ Zonă a ogoarelor. – Din sl. dĕlŭ.

deambulatoriu
DEAMBULATÓRIU, -IE, deambulatorii, adj., s.n. 1. Adj. De plimbare, care este în legătură cu plimbarea. 2. S.n. Loc de circulație în prelungirea navelor laterale, în spatele altarului din absida centrală a unei biserici romane sau gotice. [Pr.: de-am-] – Din fr. déambulatoire.

deambulatie
DEAMBULÁȚIE s.f. (Rar) Mers; plimbare. [Pr.: de-am-. – Var.: deambulațiúne s.f.] – Din fr. déambulation.

deambulatiune
DEAMBULAȚIÚNE s.f. v. deambulație.

deasupra
DEASÚPRA adv. În partea de sus, în partea imediat superioară; sus, peste (ceva). ♢ Pe deasupra = a) peste ceva; b) în plus, în afară de...; c) fără a adânci lucrurile, superficial. ♢ (Cu valoare de prepoziție, cu determinări în genitiv) Deasupra casei. ♢ Expr. A fi deasupra nevoii = a fi scăpat de o nevoie, a fi ieșit (cu bine) dintr-un moment sau dintr-o situație (materială) grea, a se afla în afară de pericol. [Var.: (reg.) dasúpra adv.] – De^4 + asupra.

debaclu
DEBÁCLU, debacluri, s.n. Rupere și pornire a gheții prinse între malurile unui curs de apă; zăpor. – Din fr. débâcle.

debalasta
DEBALASTÁ, debalastez, vb. I. Tranz. A descărca o navă de balast. – Des^1- + balast.

debandada
DEBANDÁDĂ s.f. Neorânduială, dezordine; dezorientare, zăpăceală. – Din fr. débandade.

debara
DEBARÁ, debarale, s.f. Încăpere mică, anexă într-o locuință, întrebuințată pentru depozitarea obiectelor care se folosesc mai rar, a vechiturilor etc. – Din fr. débarras.

debarasa
DEBARASÁ, debarasez, vb. I. Refl. A se degaja, a se descotorosi de ceva sau de cineva (care incomodează, care supără). – Din fr. débarrasser.

debarasare
DEBARASÁRE, debarasări, s.f. Acțiunea de a debarasa. – V. debarasa.

debarasat
DEBARASÁT, -Ă, debarasați, -te, adj. (Despre suprafețe) Degajat. – V. debarasa.

debarasor
DEBARASÓR, -OÁRE, debarasori, -oare, s.m. și f. Persoană care degajează mesele într-un local de consum de tacâmurile folosite, de resturile alimentare etc. – Din fr. débarrasseur.

debarca
DEBARCÁ, debárc, vb. I. 1. Intranz. și tranz. A (se) da jos, a coborî pe mal de pe o navă; p. ext. a coborî din tren sau din alt vehicul. ♦ Intranz. A ataca țărmul inamic cu trupe aduse pe nave (speciale). ♦ (Rar; glumeț) A descinde (într-o localitate sau într-un loc). 2. Tranz. A înlătura (pe cineva) dintr-un post de conducere, de răspundere; a da afară, a concedia. – Din fr. débarquer.

debarcader
DEBARCADÉR, debarcadere, s.n. Loc pe malul unei ape sau pe un chei, într-un port, amenajat special și prevăzut cu un utilaj adecvat pentru

debarcare
DEBARCÁRE, debarcări, s.f. Acțiunea de a debarca și rezultatul ei. ♢ Stație de debarcare = punct final al unei călătorii. Navă de debarcare = navă special construită, cu prora plată și dreaptă, pentru a permite apropierea maximă de uscat în vederea debarcării de trupe și de materiale. – V. debarca.

debavura
DEBAVURÁ, debavurez, vb. I. Tranz. A îndepărta prin ștanțare, dăltuire, polizare etc. bavura de pe piesele

debavurare
DEBAVURÁRE, debavurări, s.f. Acțiunea de a debavura și rezultatul ei. – V. debavura.

debil
DEBÍL, -Ă, debili, -e, adj. (Despre ființe) Lipsit de rezistență la eforturi fizice și la boli; firav, plăpând, slăbuț. ♢ (Substantivat) Debil mintal = persoană care suferă de debilitate mintală. – Din fr. débile, lat. debilis.

debilita
DEBILITÁ, debilitez, vb. I. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină debil. – Din fr. débiliter, lat. debilitare.

debilitant
DEBILITÁNT, -Ă, debilitanți, -te, adj. Care debilitează, care slăbește. – Din fr. débilitant.

debilitare
DEBILITÁRE, debilitări, s.f. Faptul de a (se) debilita; debilitate. – V. debilita.

debilitat
DEBILITÁT, -Ă, debilitați, -te, adj. Slăbit, anemiat, firav. – V. debilita.

debilitate
DEBILITÁTE, debilități, s.f. Faptul de fi debil; stare de slăbiciune a organismului, însoțită de scăderea rezistenței la eforturi și la boli, datorită subnutriției, unor boli cronice etc. ♢ Debilitate mintală = formă de înapoiere mintală, mai puțin gravă decât

debit
DÉBIT^1, debite, s.n. 1. Tutungerie. ♦ (Înv.) Debit de băuturi spirtoase = cârciumă. 2. (Înv.) Vânzare, desfacere continuă de mărfuri cu amănuntul. 3. Cantitatea de fluid sau de pulbere fină care trece, într-o unitate de timp, printr-o secțiune a unei albii, a unei conducte sau a unui canal. ♢ Debit instalat = valoare maximă a debitului de apă care poate fi utilizat în scopuri energetice de turbinele unei centrale hidroelectrice. ♦ Cantitate de material sau de obiecte produse de o mașină sau de o instalație într-o unitate de timp. Debit de energie = energie debitată de o instalație într-o unitate de timp. ♦ (Med.) Debit cardiac = cantitatea de sânge expulzată de ventriculul stâng în aortă la fiecare contracție a inimii sau în cursul unui minut. ♦ (Mil.) Debit de foc = numărul de lovituri care poate fi tras de o gură într-o anumită cantitate de timp. ♦ Fig. Afluență (precipitată), torent de cuvinte în vorbirea cuiva. – Din fr. débit.

DÉBIT^2, debite, s.n. 1. Datorie pe care o are o persoană creditată. 2. Coloană într-un registru de contabilitate sau într-un extras dintr-un asemenea registru, în care se înscriu sporurile de activ sau, respectiv, reducerile de pasiv; (concr.) sumă înscrisă în această coloană. – Din fr. débit, lat. debitum.

debita
DEBITÁ^1, debitez, vb. I. Tranz. 1. A vinde marfă cu amănuntul. 2. A furniza o cantitate de fluid, de material pulverulent, de energie etc. ♦ Fig. A spune, a rosti ceva (neînsemnat, plictisitor); a recita, a declama. 3. A tăia un material în bucăți cu formele și dimensiunile adecvate pentru folosirea și prelucrarea lor ulterioară. – Din fr. débiter.

DEBITÁ^2, debitez, vb. I. Tranz. 1. A trece, a înregistra în contul unei persoane, al unei întreprinderi etc. mărfurile care i-au fost predate sau sumele de bani care i-au fost plătite. – Din fr. débiter.

debitant
DEBITÁNT, -Ă, debitanți, -te s.m. și f. Persoană care vinde într-un debit^1 (1). ♦ (Înv.) Persoană care desface marfă cu amănuntul. – Din fr. débitant.

debitare
DEBITÁRE^1, debitări, s.f. Acțiunea de a debita^1 și rezultatul ei. V. debita^1.

DEBITÁRE^2, debitări, s.f. Faptul de a debita^2; înscriere a unei sume în coloana de debit^2 a unui cont. – V. debita^2.

debiteza
DEBITÉZĂ, debiteze, s.f. Piesă din material refractar prin care se trage sticla topită la fabricarea geamurilor. – Din fr. débiteuse.

debitmetru
DEBITMÉTRU, debitmetre, s.n. Instalație sau instrument pentru măsurarea debitului^1 (3) unui fluid care curge printr-o conductă. – Din fr. débitmètre.

debitor
DEBITÓR, -OÁRE, debitori, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Despre sume de bani) Care se găsește la debitul^2 unui cont; datorat. 2. Adj., s.m. și f. (Persoană fizică sau juridică) care datorează creditorului mărfuri sau sume de bani; datornic. – Din fr. débiteur, lat. debitor.

debleiere
DEBLEÍERE, debleieri, s.f. Ansamblul de operații efectuate pentru realizarea unui debleu. [Pr.: -ble-ie-] – Din debleu (după fr. déblayage).

debleu
DEBLÉU, debleuri, s.n. Săpătură făcută sub nivelul terenului natural în vederea executării platformei unui drum ori a unei căi ferate sau a construirii unui canal deschis. – Din fr. déblai.

debloca
DEBLOCÁ, deblochez, vb. I. Tranz. 1. A degaja un drum de obstacole, de oameni, de vehicule etc. spre a-l reda circulației. ♦ A pune, a aduce o mașină, un aparat blocat etc. în stare de funcționare. 2. A scoate de sub blocare bani sau valori bănești. 3. A scoate un ofițer din cadrul activ al armatei. – Din fr. débloquer.

deblocare
DEBLOCÁRE, deblocări, s.f. Acțiunea de a (se) debloca și rezultatul ei. – V. debloca.

deborda
DEBORDÁ, debordez, vb. I. 1. Intranz. (Despre ape curgătoare, la pers. 3) A ieși din albie; a se revărsa; (despre lichidul dintr-un vas) a da pe dinafară; (despre vase) a nu mai cuprinde conținutul, a lăsa să curgă pe dinafară; a fi prea plin. 2. Intranz. și tranz. A vărsa, a vomita. – Din fr. déborder.

debordant
DEBORDÁNT, -Ă, debordanți, -te, adj. (Adesea fig.) Care se revarsă. – Din fr. débordant.

debordare
DEBORDÁRE, debordări, s.f. Acțiunea de a deborda. – V. deborda.

debreia
DEBREIÁ, debreiez, vb. I. Tranz. A desface legătura dintre două mecanisme cuplate printr-un ambreiaj. – Din fr. débrayer.

debreiaj
DEBREIÁJ, debreiaje, s.n. Debreiere. – Din fr. débrayage.

debreiere
DEBREIÉRE, debreieri, s.f. Acțiunea de a debreia și rezultatul ei; debreiaj. – V. debreia.

debretin
DEBREȚÍN, debrețini, s.m. Cârnat preparat dintr-un amestec de carne tocată de vită și de porc, introdus în intestine subțiri de porc și segmentat prin răsucirea unor bucăți de circa 10 cm. – Din germ. Debreziner.

deburaj
DEBURÁJ s.n. 1. Deburare. 2. Deșeurile obținute în urma deburajului (1). – Din fr. débourrage.

deburare
DEBURÁRE s.f. Operație de curățare a cardelor de impuritățile și de fibrele scurte rămase în urma cardării; deburaj (1). – Cf. fr. d é b o u r r e r.

deburbaj
DEBURBÁJ s.n. 1. Deburbare. 2. Spălare a minereului. – Din fr. débourbage.

deburbare
DEBURBÁRE, deburbări, s.f. Operație de limpezire a mustului de struguri și de separare a lui de resturile solide; deburbaj. – Cf. fr. d é b o u r b e r.

debursa
DEBURSÁ, debursez, vb. I. Tranz. A cheltui, a plăti (din buzunar). – Din fr. débourser.

debusola
DEBUSOLÁ, debusolez, vb. I. Tranz. (Franțuzism) A dezorienta. – Din fr. déboussoler.

debusolare
DEBUSOLÁRE, debusolări, s.f. Acțiunea de a debusola și rezultatul ei. – V. debusola.

debusolat
DEBUSOLÁT, -Ă, debusolați, -te, adj. Dezorientat. – V. debusola.

debusa
DEBUȘÁ, debușez, vb. I. Intranz. A ieși dintr-un loc îngust, dintr-un loc acoperit. – Din fr. déboucher.

debusare
DEBUȘÁRE s.f. Acțiunea de a debușa. – V. debușa.

debuseu
DEBUȘÉU, debușeuri, s.n. 1. Piață pe care producătorii își pot desface produsele ușor și în mari cantități. 2. (În sintagma) Debușeul podului = debitul maxim de apă care poate curge pe sub un pod, astfel încât, de la nivelul apei până la partea de jos a podului, să rămână un anumit spațiu liber de siguranță. [Pl. și: debușee] – Din fr. débouché.

debut
DEBÚT, debuturi, s.n. Începutul (primele manifestări, primii pași ai) cuiva într-o profesiune, într-o activitate (artistică, literară etc.); operă, lucrare ce constituie acest început. – Din fr. début.

debuta
DEBUTÁ, debutez, vb. I. Intranz. A-și face debutul într-o carieră, pe scenă etc.; (despre un autor) a publica prima lucrare. – Din fr. débuter.

debutant
DEBUTÁNT, -Ă, debutanți, -te, s.m. și f. Persoană care se găsește la începutul unei cariere (artistice); p. ext. persoană fără experiență; începător, novice. – Din fr. débutant.

debye
DEBYE s.m. (Fiz.) Unitate de măsură a momentului electric. [Pr.: debái – Abr.: D] – Din engl., fr. debye.

dec
DEC interj. v. de^2.

deca
DECA- Element de compunere care înseamnă „zece” și servește la formarea unor substantive și adjective. – Din ngr. déka.

decabrist
DECABRÍST, -Ă, decabriști, -ste, s.m. și f. Decembrist. – Din rus. dekabrist.

decacord
DECACÓRD, decacorduri, s.n. Vechi instrument muzical, asemănător cu harpa, având zece coarde. – Din fr. décachorde.

decadal
DECADÁL, -Ă, decadali, -e, adj. Care se referă la o perioadă de zece zile. – Decadă + suf. -al.

decada
DECÁDĂ, decade, s.f. 1. Perioadă de zece zile consecutive. ♦ (Urmat de determinări în genitiv) Perioadă de zece zile consecutive dedicată unui eveniment sau unei activități de seamă. Decada cărții. 2. Deceniu. – Din fr. décade.

decadent
DECADÉNT, -Ă, decadenți, -te, adj. 1. Care se găsește în decadență, în declin. 2. Care prezintă caracterele decadentismului; propriu decadentismului. – Din fr. décadent.

decadentism
DECADENTÍSM s.n. Denumire generică dată tendințelor unor curente literar-artistice de la sfârșitul sec. XIX și începutul sec. XX de către propriii protagoniști, care opun realității o lume a stărilor de spirit subiective, considerată ca singura autentică. V. simbolism. – Din fr. décadentisme.

decadenta
DECADÉNȚĂ, decadențe, s.f. 1. Declin, regres. 2. Decădere, degradare morală. – Din fr. décadence, lat. decadentia.

decadraj
DECADRÁJ, decadraje, s.n. Defect survenit la proiecția unui film, care constă în apariția pe ecran a două imagini vecine despărțite printr-o dungă neagră. – Din fr. décadrage.

decaedru
DECAÉDRU, decaedre, s.n. Poliedru cu zece fețe. [Pr.: -ca-e-] – Din fr. décaèdre.

decafeiniza
DECAFEINIZÁ, decafeinizez, vb. I. Tranz. A extrage cafeina din boabele verzi de cafea sau din reziduurile de ceai în vederea obținerii cafeinei sau a cafelei dietetice fără cafeină. [Pr.: -fe-i-] – După fr. décaféiner.

decafeinizare
DECAFEINIZÁRE, decafeinizări, s.f. Acțiunea de a decafeiniza și rezultatul ei. [Pr.: -fe-i-] – V. decafeiniza.

decafeinizat
DECAFEINIZÁT, -Ă, decafeinizați, -te, adj. Care nu mai conține cafeină, căruia i s-a extras cafeina. [Pr.: -fe-i-] – V. decafeiniza.

decagon
DECAGÓN, decagoane, s.n. Poligon cu zece laturi. – Din fr. décagone.

decagonal
DECAGONÁL, -Ă, decagonali, -e, adj. (Despre suprafețe) În formă de decagon; (despre corpuri geometrice) care are ca bază un decagon. – Din fr. décagonal.

decagram
DECAGRÁM, decagrame, s.n. Unitate de măsură pentru greutăți, egală cu zece grame. – Din fr. décagramme.

decala
DECALÁ, decalez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) distanța în spațiu sau în timp în raport cu ceva, de obicei în raport cu ceva stabilit inițial; a (se) produce un decalaj. ♦ Tranz. A distanța două sau mai multe sisteme tehnice ori organe ale aceluiași sistem tehnic în vederea asigurării condițiilor optime de funcționare. – Din fr. décaler.

decalaj
DECALÁJ, decalaje, s.n. Distanțare în spațiu a două obiecte în raport cu poziția inițială a unuia față de celălalt; distanțare în timp a două sau mai multe fapte sau evenimente. ♦ Fig. Dezacord, nepotrivire între situații, concepții, evenimente sau fapte. – Din fr. décalage.

decalare
DECALÁRE, decalări, s.f. Acțiunea de a (se) decala și rezultatul ei; distanțare în spațiu sau în timp; rămânere în urmă; fig. nepotrivire, dezacord între situații, evenimente, concepții etc. – V. decala.

decalc
DECÁLC, decalcuri, s.n. 1. Procedeu care permite

decalca
DECALCÁ, decálc, vb. I. Tranz. 1. A copia, a transpune un desen copiat pe o hârtie transparentă, pe o altă hârtie, pe o placă, pe o stofă etc. 2. (Lingv.) A calchia. – Din fr. décalquer.

decalcare
DECALCÁRE, decalcări, s.f. Acțiunea de a decalca și rezultatul ei. – V. decalca.

decalcifia
DECALCIFIÁ, decalcifiez, vb. I. Refl. și tranz. A pierde sau a face ca organismul să piardă calciul din țesutul osos sau din dinți. ♦ (Despre țesuturi) A-și pierde o cantitate de săruri de calciu. [Pr.: -fi-a-. – Var.: decalcificá, vb. I.] – Din fr. décalcifier.

decalcifiant
DECALCIFIÁNT, decalcifianți, s.m. 1. Substanță alcătuită din acizi organici, acizi anorganici, săruri,

decalcifiat
DECALCIFIÁT, -Ă, decalcifiați, -te, adj. Care a pierdut calciul, care are o cantitate insuficientă de calciu. [Pr.: -fi-at – Var.: decalcificát, -ă adj.] – V. decalcifia.

decalcifica
DECALCIFICÁ vb. I. v. decalcifia.

decalcificare
DECALCIFICÁRE s.f. v. decalcifiere.

decalcificat
DECALCIFICÁT, -Ă, adj. v. decalcifiat.

decalcifiere
DECALCIFIÉRE, decalcifieri, s.f. Acțiunea de a (se) decalcifia și rezultatul ei. 1. Demineralizare a țesutului osos și a dinților, urmată de scăderea rezistenței oaselor și de

decalcomanie
DECALCOMANÍE s.f. Procedeu de decorare a unor obiecte de sticlă, porțelan etc. prin

decalibra
DECALIBRÁ, pers. 3 decalibrează, vb. I. Refl. (Despre țeava armelor de foc) A se lărgi în urma uzurii sau a unui accident de tragere, a-și deforma calibrul. – Des-1 + calibru.

decalibrare
DECALIBRÁRE, decalibrări, s.f. Acțiunea de a se decalibra și rezultatul ei. – V. decalibra.

decalibrat
DECALIBRÁT, -Ă, decalibrați, -te, adj. (Despre țeava armelor de foc) Lărgit în urma uzurii sau a unui accident de tragere. – V. decalibra.

decalitru
DECALÍTRU, decalitri, s.m. Unitate de măsură pentru volum egală cu zece litri. – Din fr. décalitre.

decalog
DECALÓG s.n. Cele zece porunci religioase și morale din Vechiul Testament,

decalvant
DECALVÁNT, -Ă, decalvanți, -te, adj. Care provoacă căderea părului. – Din fr. décalvant.

decalvatie
DECALVÁȚIE, decalvații, s.f. 1. (Rar) Calviție. 2. Pedeapsă, în vechiul drept, care consta în raderea părului de pe capul condamnaților. – Din fr. décalvation, lat. decalvatio.

decameron
DECAMERÓN, decameroane, s.n. Operă literară epică conținând povestiri

decametru
DECAMÉTRU, decametri, s.m. Unitate de măsură pentru lungime egală cu zece metri. ♦ Instrument de măsură pentru lungime, format dintr-o panglică sau un lanț de zece metri, care servește la măsurători de teren. – Din fr. décamètre.

decan
DECÁN, -Ă, decani, -e, subst. 1. S.m. și f. Membru al corpului profesoral universitar însărcinat cu conducerea unei facultăți; grad deținut de această persoană. 2. S.m. Persoană (aleasă dintre avocați) care conducea baroul avocaților. 3. S.m. Persoana cea mai în vârstă sau cu vechimea cea mai mare în anumite corpuri constituite. 4. S.m. (În biserica anglicană) Conducător al unui colegiu de preoți, al unei instituții religioase sau al unui local de cult. Decanul de Canterbury. 5. Decurion. – Din lat. decanus, germ. Dekan.

decanal
DECANÁL, -Ă, decanali, -e, adj., s.f. 1. Adj. De decanat; de decan. 2. S.f. Lucrare scrisă la facultățile tehnice, echivalând cu un examen parțial. – Din fr. décanal.

decanat
DECANÁT, decanate, s.n. 1. Demnitatea de decan; birourile unde lucrează decanul (și personalul ajutător). 2. Organul de conducere al unei facultăți. – Din fr. décanat, lat. decanatus. Cf. germ. D e k a n a t.

decanta
DECANTÁ, decantez, vb. I. Tranz. A limpezi un lichid tulbure, în care se află particule solide în suspensie, scurgând lichidul limpezit după sedimentarea particulelor pe fundul vasului. ♦ A curăța de impurități, a înlătura murdăria. ♦ Fig. A limpezi, a clarifica, a lămuri. – Din fr. décanter.

decantare
DECANTÁRE, decantări, s.f. Faptul de a decanta; limpezirea unui lichid care conține particule solide în suspensie; decantație. – V. decanta.

decantatie
DECANTÁȚIE, decantații, s.f. Decantare. – Din fr. décantation.

decantor
DECANTÓR, decantoare, s.n. Aparat care servește la decantare, format dintr-un recipient sau bazin, camere de colectare și evacuare și conducte de deservire. – Din fr. décanteur.

decapa
DECAPÁ, decapez, vb. I. Tranz. 1. A curăța de acizi sau de grăsimi o suprafață metalică în vederea operațiilor ulterioare. 2. A nivela un teren sau un pavaj de asfalt prin înlăturarea unui strat subțire de la suprafață. 3. A trata pieile sau blănurile cu soluții ale unor acizi sau săruri în vederea conservării lor temporare sau pentru prelucrarea ulterioară. – Din fr. décaper.

decapaj
DECAPÁJ, decapaje, s.n. Decapare. – Din fr. décapage.

decapant
DECAPÁNT, decapante, s.n. Amestec de substanțe chimice cu acțiune dizolvantă asupra oxizilor, grăsimilor etc., folosit la operația de decapare. – Din fr. décapant.

decapare
DECAPÁRE, decapări, s.f. Acțiunea de a decapa și rezultatul ei; curățire, nivelare, decapaj. V. decapa.

decapator
DECAPATÓR, decapatori, s.m. (Chim.) Decapant. – Decapa + suf. -tor.

decapita
DECAPITÁ, decapitez, vb. I. Tranz. A ucide sau a executa pe cineva prin tăierea capului; a tăia capul cuiva. ♢ A separa capul bovinelor de corpul lor la abator. – Din fr. décapiter, lat. decapitare.

decapitare
DECAPITÁRE, decapitări, s.f. Acțiunea de a decapita și rezultatul ei; decapitație. – V. decapita.

decapitat
DECAPITÁT, -Ă, decapitați, -te, adj. Ucis, executat prin tăierea capului; căruia i s-a tăiat capul. – V. decapita.

decapitatie
DECAPITÁȚIE, decapitații, s.f. Decapitare. – Din fr. décapitation.

decapod
DECAPÓD, decapode, s.n. 1. (La pl.) Ordin de crustacee cu zece picioare; (și la sg.) crustaceu care face parte din acest ordin. 2. (La pl.) Ordin de cefalopode care au zece tentacule și un rudiment de cochilie; (și la sg.) moluscă din acest ordin. 3. (Tehn.) Locomotivă cu aburi cu cinci osii motoare cuplate, folosită la trenurile de marfă. – Din fr. décapodes.

decapota
DECAPOTÁ, decapotez, vb. I. Tranz. A ridica sau a strânge capota unui automobil. – Din fr. décapoter.

decapotabil
DECAPOTÁBIL, -Ă, decapotabili, -e, adj. (Despre automobile) A cărui capotă se poate strânge sau ridica după necesitate. – Din fr. décapotable.

decapotare
DECAPOTÁRE, decapotări, s.f. Acțiunea de a decapota. – V. decapota.

decapsula
DECAPSULÁ, decapsulez, vb. I. Tranz. 1. A separa capsulele de pe tulpinile de in recoltate și uscate, în vederea obținerii semințelor de in și a fibrelor textile; a decortica. 2. A îndepărta, pe cale chirurgicală, membrana care învelește rinichiul. – Din fr. décapsuler.

decapsulare
DECAPSULÁRE, decapsulări, s.f. Acțiunea de a decapsula și rezultatul ei. – V. decapsula.

decapsulator
DECAPSULATÓR, decapsulatoare, s.n. Mașină cu care se efectuează decapsularea inului. – Decapsula + suf. -tor.

decapsulatie
DECAPSULÁȚIE, decapsulații, s.f. Decapsulare. – Din fr. décapsulation.

decar
DECÁR^1, decari, s.m. Unitate de măsură pentru suprafețe de pământ, egală cu zece ari. – Deca- + ar.

DECÁR^2, decari, s.m. Carte de joc marcată de cifra zece. – Din ngr. dekári.

decarbura
DECARBURÁ, decarburez, vb. I. Tranz. A micșora procentul de carbon dintr-un aliaj al fierului; a realiza o decarburare. – Din fr. décarburer.

decarburare
DECARBURÁRE, decarburări, s.f. 1. Operație de reducere prin oxidare a conținutului de carbon din topitura metalică la elaborarea oțelului; decarburație. 2. Micșorare a conținutului de carbon din stratul superficial al pieselor de oțel încălzite în cuptoare pentru tratamente termice. – V. decarbura.

decarburatie
DECARBURÁȚIE, decarburații, s.f. Decarburare. – Din fr. décarburation.

decasilab
DECASILÁB, -Ă, decasilabi, -e, adj., s.m. (Vers) care are zece silabe, despărțite de cezură în două grupe după silaba a patra sau a cincea. – Din fr. décassyllabe.

decasilabic
DECASILÁBIC, -Ă, decasilabici, -ce, adj. (Despre versuri) Alcătuit din zece silabe – Din fr. décassyllabique.

decaster
DECASTÉR, decasteri, s.m. Unitate de măsură egală cu zece steri, folosită pentru volumul lemnelor. – Din fr. décastère.

decastil
DECASTÍL, decastiluri, s.n. Templu grecesc decorat cu zece coloane în față. – Din fr. décastyle.

decata
DECATÁ, decatez, vb. I. Tranz. A aplica țesăturilor de lână un tratament prin supunerea lor la acțiunea aburului sau a apei fierbinți, în vederea îmbunătățirii calității și a măririi stabilității dimensionale. – Din fr. décatir.

decatare
DECATÁRE, decatări, s.f. Acțiunea de a decata și rezultatul ei. – V. decata.

decatlon
DECATLÓN, decatloane, s.n. Probă sportivă combinată, alcătuită din zece probe atletice, selecționate din alergări, aruncări și sărituri care se dispută în cursul a două zile consecutive și la care trebuie să participe fiecare concurent. – Din fr. décathlon.

decatlonist
DECATLONÍST, -Ă, decatloniști, -ste, s.m. și f. Sportiv care participă la probele din cadrul decatlonului. – Decatlon + suf. -ist.

decatron
DECATRÓN, decatroane, s.n. Tub cu descărcare electrică în gaze, utilizat în tehnica calculatoarelor electronice, în tehnica nucleară, a dispozitivelor de comunicație și de comandă etc. ca dispozitiv de comandă. – Din fr. décatron.

decava
DECAVÁ, decavez, vb. I. Refl. și tranz. (Fam.) A pierde sau a face să piardă toți banii, a da sau a lua (cuiva) toți banii, a rămâne sau a lăsa pe cineva fără un ban, a (se) ruina (la jocul de cărți sau la alte jocuri de noroc). – Din fr. décaver.

decavare
DECAVÁRE, decavări, s.f. Acțiunea de a (se) decava și rezultatul ei. – V. decava.

decavat
DECAVÁT, -Ă, decavați, -te, adj. (Fam.) Care a pierdut toți banii (la joc). – V. decava. Cf. fr. d é c a v é.

decadea
DECĂDEÁ, decád, vb. II. Intranz. 1. A ajunge într-o stare mai rea, a fi în declin; a regresa. ♦ A ajunge într-o stare morală degradantă, a se degrada moralicește; a se declasa, a se deprava. 2. (În expr.) A decădea din drepturi = a pierde un drept prin neîndeplinirea în termenul prevăzut de lege a unor condiții sau formalități. – De^4- + cădea (după fr. déchoir). Cf. it. d e c a d e r e.

decadere
DECĂDÉRE, decăderi, s.f. Faptul de a decădea; declin, regres. ♦ Degradare morală; declasare, depravare. ♦ Decădere din drepturi = lipsire a unei persoane de unele din drepturile sale civile sau politice ca urmare a săvârșirii anumitor infracțiuni. – V. decădea.

decali
DECĂLÍ, decălesc, vb. IV. Tranz. A micșora duritatea unui metal sau a unui aliaj metalic cu ajutorul unui tratament metalurgic special. – De(s)- + căli.

decalire
DECĂLÍRE, decăliri, s.f. Acțiunea de a decăli și rezultatul ei. – V. decăli.

decazut
DECĂZÚT, -Ă, decăzuți, -te, adj. 1. Care a ajuns în decădere, în declin. ♦ Depravat, declasat, stricat. 2. (Urmat de determinări introduse prin prep. „din”) Care a pierdut un drept prin neîndeplinirea în termenul prevăzut de lege a unor condiții sau formalități. – V. decădea.

decat
DECẤT adv., conj. I. Adv. 1. (Comparativ de inegalitate) Era mai mare decât mine. 2. (Restrictiv, în construcții negative) Numai. ♦ Expr. N-am (sau n-ai etc.) decât să... = a) singurul lucru care îmi (sau îți etc.) rămâne de făcut...; b) sunt (sau ești etc.) liber să, dacă vreau (sau vrei etc.) să... N-ai (sau n-are) decât! = poți (sau poate) s-o faci (sau s-o facă), puțin îmi pasă! II. Conj. 1. (Introduce o propoziție circumstanțială comparativă de inegalitate) Mai mult bănuia decât știa. 2. (Introduce o propoziție circumstanțială de excepție) Nu făcea altceva decât să citească. 3. (Introduce o propoziție circumstanțială opozițională cu nuanță comparativă) În loc să... 4. (Pop.; adversativ) Însă, dar, numai că. – De^4 + cât.

deceda
DECEDÁ, decedez, vb. I. Intranz. (Despre oameni) A înceta din viață; a muri, a răposa. – Din fr. décéder, lat. decedere.

decedat
DECEDÁT, -Ă, decedați, -te, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Mort, răposat. – V. deceda.

decela
DECELÁ, decelez, vb. I. Tranz. A distinge, a pune în evidență existența unei substanțe aflate în cantitate foarte mică sau a unui fenomen sau proces foarte puțin intens. – Din fr. déceler.

decelabil
DECELÁBIL, -Ă, decelabili, -e, adj. Care poate fi decelat. – Din fr. décelable.

decelare
DECELÁRE, decelări, s.f. Acțiunea de a decela și rezultatul ei. – V. decela.

deceleratie
DECELERÁȚIE, decelerații, s.f. Scădere a vitezei unui mobil, raportată la unitatea de timp; accelerație negativă. – Din fr. décélération.

decembrie
DECÉMBRIE s.m. A douăsprezecea lună a anului; îndrea. [Var.: decémvrie, (înv.) dechémbrie, dechémvrie s.m.] – Din lat. december, -bris, fr. décembre.

decembrist
DECEMBRÍST, -Ă, decembriști, -ste, s.m. și f. Nume dat revoluționarilor ruși de origine nobiliară care au organizat, la Sankt Petersburg, răscoala armată din decembrie 1825 împotriva absolutismului țarist; decabrist. – Decembrie + suf. -st. (după rus. dekabrist).

decemvir
DECEMVÍR, decemviri, s.m. Fiecare dintre cei zece magistrați romani ce au alcătuit comisia care a dat Romei (în anii 451 și 450 a. Cr.) un cod de legi („cele 12 table”). – Din lat. decemvir, fr. décemvir.

decemviral
DECEMVIRÁL, -Ă, decemvirali, -e, adj. În legătură cu decemvirii, care emană de la decemviri. – Din lat. decemviralis, fr. décemviral.

decemvirat
DECEMVIRÁT, decemvirate, s.n. Formă de guvernământ politic prin care conducerea statului era exercitată de o comisie alcătuită din zece persoane (decemviri) – Din lat. decemviratus, fr. décemvirat.

decemvrie
DECÉMVRIE s.m. v. decembrie.

decenal
DECENÁL, -Ă, decenali, -e, adj. Care durează zece ani. ♦ Care are loc din zece în zece ani. – Din fr. décennal, lat. decenalis.

deceniu
DECÉNIU, decenii, s.n. Perioadă de zece ani. – Din lat. decennium, it. decennio.

decent
DECÉNT, -Ă, decenți, -te, adj. Cuviincios, pudic. – Din fr. décent, lat. decens, -ntis.

decenta
DECÉNȚĂ s.f. Respect al bunelor moravuri, bună-cuviință; pudoare. – Din fr. décence, lat. decens.

deceptie
DECÉPȚIE, decepții, s.f. Înșelare a speranțelor cuiva, dezamăgire, deziluzie; amărăciune. [Var.: (înv.) decepțiúne s.f.] – Din fr. déception, lat. deceptio, -onis.

deceptiona
DECEPȚIONÁ, decepționez, vb. I. Tranz. A înșela speranțele sau încrederea cuiva, a cauza cuiva o decepție; a dezamăgi, a deziluziona. [Pr.: -ți-o-] – Din decepție.

deceptionant
DECEPȚIONÁNT, -Ă, decepționanți, -te, adj. Care decepționează; dezamăgitor. [Pr.: -ți-o-] – Decepționa + suf. -ant.

deceptionat
DECEPȚIONÁT, -Ă, decepționați, -te, adj. Care a suferit o decepție; dezamăgire, deziluzionat. [Pr.: -ți-o-] – V. decepționa.

deceptionism
DECEPȚIONÍSM s.n. Atitudine pesimistă manifestată (în sec. XIX), în artă și în literatură, prin expresia unei dezamăgiri permanente și a unui sentiment de neîncredere față de progres. [Pr.: -ți-o-] –

deceptionist
DECEPȚIONÍST, -Ă, decepționiști, -ste, adj. (Despre literatură) Care are caracterele decepționismului; (despre oameni, în special despre scriitori; adesea substantivat) care se lasă stăpânit de decepționism, care a adoptat decepționismul ca atitudine în viață, în literatură. [Pr.: -ți-o-] – Decepțiune + suf. -ist.

deceptiune
DECEPȚIÚNE s.f. v. decepție.

decerebrare
DECEREBRÁRE s.f. Îndepărtare a emisferelor cerebrale efectuată experimental pe animale, în scopul studierii funcțiunilor diferitelor părți ale creierului. – Cf. fr. d é c é r é b r a t i o n.

decerna
DECERNÁ, decérn, vb. I. Tranz. A acorda, a da, a conferi (un premiu, o decorație, o răsplată). [Var.: (înv.) decérne vb. III.] – Din fr. décerner, lat. decernere.

decernare
DECERNÁRE, decernări, s.f. Acțiunea de a decerna și rezultatul ei. – V. decerna.

decerne
DECÉRNE vb. III v. decerna.

deces
DECÉS, decese, s.n. Încetare din viață, moarte a unei persoane. [Pl. și: (rar) decesuri] – Din fr. décès, lat. decessus.

dechembrie
DECHÉMBRIE s.m. v. decembrie.

dechemvrie
DECHÉMVRIE s.m. v. decembrie.

deci
DECI^2 conj. Prin urmare, în consecință, drept care, așa fiind. – De^4 + aci.

DECI^1- Element de compunere savantă care intră în denumirea submultiplilor unităților de măsură pentru a exprima a zecea parte din întreg. – Din fr. déci-.

decibel
DECIBÉL, decibeli, s.m. Unitate de măsură a intensității sonore, egală cu o zecime dintr-un bel. – Din fr. décibel.

decibelmetru
DECIBELMÉTRU, decibelmetre, s.n. Voltmetru de curent alternativ gradat în decibeli în raport cu un nivel de referință, utilizat pentru măsurarea nivelului de transmisiune a semnalelor, a atenuării, a câștigului și a amplificării în instalațiile de telecomunicații. – Din fr. décibelmètre.

decide
DECÍDE, decíd, vb. III. 1. Intranz. și refl. A lua o hotărâre; a alege (între mai multe alternative), a se fixa (între mai multe posibilități). ♦ Tranz. A hotărî, a soluționa în mod definitiv. 2. Tranz. A determina, a convinge, a îndupleca pe cineva să facă ceva. – Din fr. décider, lat. decidere.

decigrad
DECIGRÁD, decigrade, s.n. Unitate subdivizionară de

decigram
DECIGRÁM, decigrame, s.n. Unitate subdivizionară de

decilitru
DECILÍTRU, decilitri, s.m. Unitate subdivizionară de

decima
DÉCIMA^1 s.f. (În evul mediu, în Transilvania) Dijmă plătită Bisericii catolice de către țăranii liberi, iobagi, târgoveți și micii nobili. – Cuv. lat.

DECIMÁ^2, decimez, vb. I. Tranz. 1. (În Roma antică și evul mediu) A pedepsi o unitate militară, executând pe fiecare al zecelea soldat. 2. (Despre războaie, epidemii etc.) A omorî oameni în număr mare. – Din fr. décimer, lat. decimare.

decimal
DECIMÁL, -Ă, decimali, -e, adj., s.n. 1. Adj. (Rar) Zecimal. 2. S.n. Basculă în care echilibrarea greutății corpurilor se realizează cu greutăți-etalon de zece ori mai mici. – Din fr. décimal.

deciman
DECIMÁN, -Ă, decimani, -e, adj. (Despre febră) Care revine în mod intermitent la zece zile. – Din fr. décimane.

decimare
DECIMÁRE, decimări, s.f. Acțiunea de a decima și rezultatul ei; ucidere în masă; decimație. – V. decima.

decimatie
DECIMÁȚIE, decimații, s.f. Decimare. – Din lat. decimatio, fr. décimation.

decima
DÉCIMĂ, decime, s.f. (Muz.) Interval care cuprinde zece trepte, format dintr-o octavă și o terță. ♦ Treapta a zecea de la o treaptă dată. – Din it. decima.

decimetric
DECIMÉTRIC, -Ă, decimetrici, -ce, adj. De ordinul decimetrului. – Din fr. décimétrique.

decimetru
DECIMÉTRU, (1) decimetri, s.m., (2) decimetre, s.n. 1. S.m. Unitate de măsură pentru lungime, egală cu a zecea parte dintr-un metru. 2. S.n. Riglă gradată cu lungimea de zece centimetri. – Din fr. décimètre.

decis
DECÍS, -Ă, deciși, -se, adj. Ferm în principiile sau în convingerile sale; hotărât. – V. decide.

decisiv
DECISÍV, -Ă, decisivi, -e, adj. Care hotărăște, care este de natură a determina o concluzie definitivă, care face să înceteze orice îndoială; hotărâtor. – Din fr. décisif, lat. decisivus.

decister
DECISTÉR, decisteri, s.m. Unitate subdivizionară de măsură pentru volumul lemnelor, egală cu a zecea parte dintr-un ster. – Din fr. décistère.

decizie
DECÍZIE, decizii, s.f. 1. Hotărâre luată în urma examinării unei probleme, a unei situații etc., soluție adoptată (dintre mai multe posibile); rezoluție. ♦ Hotărâre luată de un organ al administrației de stat sau de un organ de jurisdicție. 2. (Rar) Calitatea de a fi ferm, hotărât; fermitate. [Var.: deciziúne s.f.] – Din fr. décision, lat. decisio, -onis.

decizional
DECIZIONÁL, -Ă, decizionali, -e, adj. Care ia decizii; de decizie. [Pr.: -zi-o-] – Din engl. decisional.

deciziune
DECIZIÚNE s.f. v. decizie.

deck
DECK, deckuri, s.n. Magnetofon, casetofon etc. fără amplificator de putere. – Din engl. deck.

declama
DECLAMÁ, declám, vb. I. Tranz. A rosti cu voce tare, cu ton și cu gesturi adecvate, un text literar (în versuri). ♦ (Peior.) A vorbi cu ton declamator, emfatic, retoric. – Din fr. déclamer, lat. declamare.

declamare
DECLAMÁRE, declamări, s.f. Faptul de a declama; declamație. – V. declama.

declamativ
DECLAMATÍV, -Ă, declamativi, -e, adj. (Rar) Declamator; emfatic. – Din fr. déclamatif.

declamativism
DECLAMATIVÍSM s.n. (Rar) Caracter declamativ. – Declamativ + suf. -ism.

declamator
DECLAMATÓR, -OÁRE, declamatori, -oare, adj. (Despre cuvinte, expresii, stil) Pompos, bombastic, emfatic. [Var.: declamatóriu, -ie adj.] – Din fr. déclamatoire.

declamatoriu
DECLAMATÓRIU, -IE adj. v. declamator.

declamatie
DECLAMÁȚIE, declamații, s.f. 1. Artă de a declama. 2. Vorbire cu ton și cu gesturi exagerate, teatrale, emfatice. [Var.: declamațiúne s.f.] – Din fr. déclamation, lat. declamatio, -onis.

declamatiune
DECLAMAȚIÚNE s.f. v. declamație.

declansa
DECLANȘÁ, declanșez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) dezlănțui, a (se) stârni, a (se) porni. 2. Tranz. A provoca, prin comandă, intrarea rapidă în funcție a unui mecanism sau a unui dispozitiv (înlăturând o piedică). ♢ Refl. Aparat care se declanșează automat. – Din fr. déclencher.

declansare
DECLANȘÁRE, declanșări, s.f. Faptul de a (se) declanșa; dezlănțuire. – V. declanșa.

declansator
DECLANȘATÓR, declanșatoare, s.n. Dispozitiv, acționat manual sau automat, care provoacă suprimarea unei piedici și declanșarea mecanismelor; declanșor. – Declanșa + suf. -tor.

declansor
DECLANȘÓR, declanșoare, s.n. Declanșator. – Din fr. déclencheur.

declara
DECLARÁ, declár, vb. I. 1. Tranz. A anunța ceva prin grai sau în scris; a spune, a afirma deschis, a face cunoscut. ♦ A face o comunicare cu caracter oficial în fața unei autorități, ♦ A da pe față, a mărturisi cuiva un sentiment intim. 2. Tranz. A considera, a califica drept...; spec. a pronunța asupra cuiva o sentință judecătorească. A declara pe cineva repetent. ♦ Refl. A mărturisi despre sine că..., a se recunoaște ca... Mă declar învins. 3. Tranz. (În expr.) A declara război = (despre state) a anunța în mod oficial începerea stării de război; fig. a lua o atitudine ostilă, combativă față de cineva sau de ceva. A declara grevă = a anunța în mod oficial începerea unei greve. (Jur.) A declara apel = a face apel. 4. Refl. (Despre procese, fenomene) A lua naștere, a apărea, a se ivi, a începe. 5. Refl. A lua atitudine, a se pronunța pentru sau contra cuiva sau a ceva. – Din fr. déclarer, lat. declarare.

declarabil
DECLARÁBIL, -Ă, declarabili, -e, adj. Care trebuie sau poate să fie declarat. – Din fr. déclarable.

declarant
DECLARÁNT, -Ă, declaranți, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care face o declarație (la ofițerul stării civile). – Din fr. déclarant.

declarare
DECLARÁRE, declarări, s.f. Faptul de a (se) declara; declarație. – V. declara.

declarat
DECLARÁT, -Ă, declarați, -te, adj. Mărturisit, vădit. Un dușman declarat. – V. declara.

declarativ
DECLARATÍV, -Ă, declarativi, -e, adj. Care conține o declarație. ♢ Ton declarativ = ton ferm, sentențios, categoric. – Din fr. déclaratif.

declarativist
DECLARATIVÍST, -Ă, declarativiști, -ste, adj. (Rar) Declarativ (exagerat). – Declarativ + suf. -ist.

declaratie
DECLARÁȚIE, declarații, s.f. 1. Mărturisire, afirmare deschisă a unor convingeri, opinii sau sentimente; ceea ce afirmă cineva cu un anumit prilej. ♢ Verb de declarație = verb care denumește acțiunea de a vorbi sau de a gândi. ♦ Act oficial prin care se aduce la cunoștință, se întărește o măsură luată; notificare. ♦ Mărturie, depoziție a unui martor. ♦ Relatare făcută în scris de către o persoană către un organ al administrației de stat, prin completarea unui formular; (concr.) formularul pe care se face această relatare. ♦ Formă de tratat internațional. 2. (În sintagma) Declarație de război = încunoștințare prealabilă și oficială făcută de un stat către alt stat cu privire la începerea războiului împotriva acestuia. [Var.: declarațiúne s.f.] – Din fr. déclaration, lat. declaratio, -onis.

declaratiune
DECLARAȚIÚNE s.f. v. declarație.

declasa
DECLASÁ, declasez, vb. I. Refl. A decădea din punct de vedere moral sau social; a se degrada. – Din fr. déclasser.

declasare
DECLASÁRE, declasări, s.f. Acțiunea de a se declasa și rezultatul ei. – V. declasa.

declasat
DECLASÁT, -Ă, declasați, -te, adj., s.m. și f. (Om) decăzut sub raport moral sau social. – Din fr. declassé.

declic
DECLÍC, declicuri, s.n. Dispozitiv format dintr-o pârghie cu un cârlig la capăt, care permite eliberarea unei piese imobilizate în raport cu o alta. – Din fr. déclic.

declimata
DECLIMATÁ, declimatez, vb. I. Tranz. (Livr.) A scoate o plantă, un animal din clima obișnuită, din condițiile climatice normale. – Din fr. déclimater.

declimatare
DECLIMATÁRE, declimatări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a declimata. – V. declimata.

declin
DECLÍN, declinuri, s.n. Coborâre a unui astru pe bolta cerului înspre apus; asfințire, scăpătare. Fig. Sfârșitul unei glorii, al unei puteri aparținând unei persoane, unui popor, unei civilizații etc.; decădere. – Din fr. déclin.

declina
DECLINÁ, declín, vb. I. 1. Tranz. A trece un substantiv, un adjectiv, un pronume, un numeral sau un articol prin toate cazurile gramaticale. 2. Tranz. (Rar; în expr.) A-și declina numele, calitatea etc. = a-și spune numele, calitatea etc.; a se prezenta. 3. Tranz A refuza să-și asume o sarcină, o răspundere, o funcție, a nu vrea să soluționeze un litigiu etc. 4. Tranz. A pune la îndoială, a nu admite, a nu recunoaște competența cuiva sau a ceva. 5. Intranz. (Rar; despre aștri) A coborî spre asfințit; a apune, a scăpăta. – Din fr. décliner, lat. declinare.

declinabil
DECLINÁBIL, -Ă, declinabili, -e. adj. Care se poate declina (1). – Din fr. déclinable, lat. declinabilis.

declinare
DECLINÁRE, declinări, s.f. Acțiunea de a declina și rezultatul ei. 1. Totalitatea modificărilor suferite de forma unui substantiv, adjectiv, pronume, numeral sau articol pentru exprimarea cazurilor la singular și la plural. ♦ Clasă sau categorie de substantive sau de adjective care folosesc aceleași mijloace în realizarea flexiunii. 2. (În sintagma) Declinare de competență = trimitere a unei pricini spre soluționare la organul de jurisdicție competent de către organul sesizat cu soluționarea ei, care constată incompetența sa. – V. declina.

declinat
DECLINÁT, -Ă, declinați, -te, adj. (Gram.; despre părți de vorbire flexibile) Trecut prin toate cazurile. – V. declina.

declinator
DECLINATÓR, declinatoare, s.n. Busolă care servește pentru a orienta pe teren o planșetă, o hartă etc. – Din fr. déclinateur.

declinatoriu
DECLINATÓRIU, -ÓRIE, declinatorii, adj. Care respinge competența unei instanțe sau contestă o jurisdicție. ♦ (Substantivat, n.; în sintagma) Declinatoriu de competență = hotărâre prin care o instanță constată necompetența ei și trimite cauza la o instanță competentă. – Din fr. déclinatoire.

declinatie
DECLINÁȚIE, declinații, s.f. 1. (Gram.; înv.) Declinare. 2. Unghiul format de ecuatorul ceresc cu rază vizuală care duce spre un astru sau spre un punct de pe cer. ♢ Declinație magnetică = unghiul format de direcția acului magnetic al busolei cu direcția geografică nord-sud, datorită faptului că polii magnetici nu corespund cu cei geografici. [Var.: declinațiúne s.f.] – Din fr. déclinaison, lat. declinatio, -onis.

declinatiune
DECLINAȚIÚNE s.f. v. declinație.

declinograf
DECLINOGRÁF, declinografe, s.n. Instrument care înregistrează variația declinației magnetice. – Din fr. déclinographe.

declinometru
DECLINOMÉTRU, declinometre, s.n. Aparat pentru determinarea declinației magnetice. – Din fr. déclinomètre.

declivitate
DECLIVITÁTE, declivități, s.f. 1. Unghi format de o dreaptă înclinată cu planul orizontal. 2. Înclinare a unui teren, a unei șosele sau a unei căi ferate pe o porțiune uniformă. – Din fr. déclivité, lat. declivitas, -atis.

declivometru
DECLIVOMÉTRU, declivometre, s.n. Instrument cu care se măsoară panta unui teren sau a unei suprafețe plane înclinate. – Din fr. déclivomètre.

decloriza
DECLORIZÁ, declorizez, vb. I. Tranz. A curăța apa de clorul rămas după dezinfecția ei. – Din fr. déchloriser.

declorizare
DECLORIZÁRE, declorizări, s.f. Acțiunea de a decloriza și rezultatul ei. – V. decloriza.

decoafa
DECOAFÁ, decoafez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) strica coafura, a (se) ciufuli. – Din fr. décoiffer.

decoct
DECÓCT, decocturi, s.n. Soluție apoasă obținută prin fierberea anumitor plante alimentare sau medicinale, în vederea extragerii principiilor active din acestea. [Var.: (reg.) dicóct s.n.] – Din germ. Dekokt, lat. decoctum.

decoctie
DECÓCȚIE, decocții. s.f. Fierbere a unor plante alimentare sau medicinale în apă, procedeu prin care se obține un decoct; (concr.) decoct. – Din fr. décoction, lat. decoctio.

decoda
DECODÁ, decodez, vb. I. Tranz. A descifra un cod; a descifra un mesaj pe baza unui cod. – Din fr. décoder.

decodaj
DECODÁJ, decodaje, s.n. Transformare a semnalelor de telecomunicație, inversă codajului, prin care se urmărește reproducerea semnalelor inițiale; decodare. – Din fr. décodage.

decodare
DECODÁRE, decodări, s.f. Acțiunea de a decoda și rezultatul ei; decodaj. – V. decoda.

decodifica
DECODIFICÁ, decodífic, vb. I. Tranz. A decoda. – De^4 + codifica.

decodificare
DECODIFICÁRE, decodificări, s.f. Decodare. – V. decodifica.

decodificat
DECODIFICÁT, -Ă, decodificați, -te, adj. Decodat. – V. decodifica.

decofra
DECOFRÁ, decofrez, vb. I. Tranz. A demonta cofrajul în care s-a turnat o piesă, elementele unei construcții de beton etc. – Din fr. décoffrer.

decofraj
DECOFRÁJ, decofraje, s.n. Decofrare. – Din fr. décoffrage.

decofrare
DECOFRÁRE, decofrări, s.f. Acțiunea de a decofra și rezultatul ei. – V. decofra.

decola
DECOLÁ, decolez, vb. I. Intranz. (Despre aeronave) A se desprinde de pământ sau de pe suprafața unei ape și a-și lua zborul. – Din fr. décoller.

decolare
DECOLÁRE, decolări, s.f. Acțiunea de a decola și rezultatul ei. – V. decola.

decoleta
DECOLETÁ, decoletez, vb. I. Tranz. 1. A prelucra (la strung) un material de forma unei bare în piese, care, atunci când sunt gata, sunt tăiate succesiv din aceasta. 2. A executa operația de decoletare. – Din fr. décolleter.

decoletare
DECOLETÁRE, decoletări, s.f. Acțiunea de a decoleta și rezultatul ei. ♦ Operație de îndepărtare a frunzelor de sfeclă la recoltarea rădăcinilor destinate fabricării zahărului. – V. decoleta.

decolmata
DECOLMATÁ, decolmatez, vb. I. Tranz. A curăța canale, bazine etc. de materialul aluvionar depus de apele curgătoare. – Din fr. décolmater.

decolmataj
DECOLMATÁJ, decolmataje, s.n. (Franțuzism) Decolmatare. – Din fr. décolmatage.

decolmatare
DECOLMATÁRE, decolmatări, s.f. Acțiunea de a decolmata și rezultatul ei. – V. decolmata.

decolmatat
DECOLMATÁT, -Ă, decolmatați, -te, adj. (Despre canale, bazine etc.) Care a fost curățat de aluviuni. – V. decolmata.

decoloniza
DECOLONIZÁ, decolonizez, vb. I. Tranz. A înlătura regimul colonial; a acorda independență popoarelor din colonii. – Din fr. décoloniser.

decolonizare
DECOLONIZÁRE, decolonizări, s.f. Acțiunea de a decoloniza și rezultatul ei; proces social-economic, specific epocii contemporane, care constă în destrămarea sistemului colonial și obținerea independenței de către fostele colonii, consecință a luptei de eliberare națională. – V. decoloniza.

decolonizat
DECOLONIZÁT, -Ă, decolonizați, -te, adj. (Despre teritorii, state) Devenit independent. – V. decoloniza.

decolora
DECOLORÁ, decolorez, vb. I. 1. Refl. (Despre țesături) A-și pierde culoarea, a ieși (6) (de soare, la spălat etc.) ♦ A căpăta o culoare ștearsă, mai deschisă; fig. (despre abstracte) a se șterge, a păli. 2. Tranz. A înlătura total sau parțial culoarea de pe o țesătură, un tablou etc. – Din fr. décolorer, lat. decolorare.

decolorant
DECOLORÁNT, -Ă, decoloranți, -te, adj., s.m. 1. Adj. Care decolorează (2). 2. S.m. Material, substanță sau agent fizic care are proprietatea de a decolora (2). – Din fr. décolorant.

decolorare
DECOLORÁRE, decolorări, s.f. 1. Faptul de a (se) decolora; pierderea culorii (vii). 2. Operație care are ca scop îndepărtarea unei substanțe colorante sau colorate cu ajutorul decoloranților, în vederea purificării, albirii, vopsirii și imprimării a diferite produse. – V. decolora.

decolorat
DECOLORÁT, -Ă, decolorați, -te, adj. Care și-a pierdut total sau parțial culoarea; care are o culoare ștearsă, deschisă; fig. (despre abstracte) palid, șters. – V. decolora.

decolta
DECOLTÁ, decoltez, vb. I. Tranz. A răscroi mult un obiect de îmbrăcăminte (feminină) în jurul gâtului, adâncind uneori tăietura în față, în spate sau peste umeri. – Din fr. décolleter.

decoltat
DECOLTÁT, -Ă, decoltați, -te, adj. 1. (Despre obiecte de îmbrăcăminte) Cu decolteu (mare); (despre persoane) care poartă rochii, haine etc. cu decolteu. 2. (Fam.) Indecent, necuviincios. – Din fr. décolleté.

decolteu
DECOLTÉU, decolteuri, s.n. Răscroială de diferite forme făcută în jurul gâtului, la o rochie, la o bluză etc. ♦ Parte a corpului care apare descoperită din răscroiala de la gât a unei haine femeiești. – Din fr. décolleté.

decomanda
DECOMANDÁ, decománd, vb. I. Tranz. A anula o comandă, o invitație, un ordin; a contramanda. – Din fr. décommander.

decomandare
DECOMANDÁRE, decomandări, s.f. Acțiunea de a decomanda. – V. decomanda.

decomandat
DECOMANDÁT, -Ă, decomandați, -te, adj. (Despre comenzi, invitații, ordine) La care s-a renunțat; contramandat. – V. decomanda.

decompensa
DECOMPENSÁ, decompensez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și modifice sau a-și modifica starea de echilibru funcțional. – Din fr. décompenser.

decompensare
DECOMPENSÁRE, decompensări, s.f. Stare de epuizare sau de depășire a resurselor funcționale ale unui organ bolnav; decompensație. – V. decompensa.

decompensatie
DECOMPENSÁȚIE, decompensații, s.f. Decompensare. – Din fr. décompensation.

decompozitie
DECOMPOZIȚÍE, decompoziții, s.f. Determinare, prin analiză sau prin calcul, a caracteristicilor tehnice ale materiei prime folosite la confecționarea unui obiect dintr-o țesătură sau dintr-un tricot. [Var.: decompozițiúne s.f.] – Din fr. décomposition.

decompozitiune
DECOMPOZIȚIÚNE s.f. v. decompoziție.

decompresiune
DECOMPRESIÚNE, decompresiuni, s.f. 1. Decomprimare. 2. Reducere a presiunii din cilindrul unei mașini, al unui recipient etc. prin stabilirea unei comunicații cu mediul înconjurător. 3. Micșorare treptată, în timp, a presiunii exercitate asupra unui scafandrier sau asupra unui echipaj submarin scufundat, la ieșirea acestuia la suprafață, pentru a evita embolia gazoasă. – Din fr. décompression.

decomprima
DECOMPRIMÁ, decomprím, vb. I. Tranz. A reduce (lent) o suprapresiune; a micșora sau a anula o comprimare. – Din fr. décomprimer.

decomprimare
DECOMPRIMÁRE, decomprimări, s.f. Acțiunea de a decomprima și rezultatul ei; decompresiune. – V. decomprima.

deconcerta
DECONCERTÁ, deconcertez, vb. I. Tranz. (Franțuzism) A face pe cineva să-și piardă cumpătul, siguranța de sine; a tulbura, a zăpăci. – Din fr. déconcerter.

deconcertant
DECONCERTÁNT, -Ă, deconcertanți, -te, adj. (Franțuzism) Care deconcertează; tulburător. – Din fr. déconcertant.

deconcertat
DECONCERTÁT, -Ă, deconcertați, -te, adj. (Franțuzism) Tulburat, dezorientat, năucit. – V. deconcerta.

deconecta
DECONECTÁ, deconectez, vb. I. 1. Tranz. A suprima o conexiune a două conducte electrice. 2. Tranz. A desface o legătură dintre o mașină sau un aparat electric și un circuit sau o rețea electrică; a decupla. 3. Refl. Fig. A se relaxa, a se destinde, a se calma. – Din fr. déconnecter.

deconectant
DECONECTÁNT, -Ă, deconectanți, -te, adj. s.n. (Medicament) cu acțiune calmantă asupra sistemului nervos central. – Din fr. déconnectant.

deconectare
DECONECTÁRE, deconectări, s.f. Acțiunea de a (se) deconecta și rezultatul ei. – V. deconecta.

decongela
DECONGELÁ, decongelez, vb. I. Tranz. 1. A topi un corp sub temperatura ambiantă. 2. A aduce un corp congelat la starea pe care a avut-o înainte de congelare. – Din fr. décongeler.

decongelare
DECONGELÁRE, decongelări, s.f. Acțiunea de a decongela și rezultatul ei. ♦ Operație sau proces prin care se restabilesc proprietățile inițiale ale produselor alimentare congelate, pentru a putea fi consumate; decongelație. – V. decongela.

decongelatie
DECONGELÁȚIE, decongelații, s.f. Decongelare. [Var.: decongelațiúne s.f.] – Din fr. décongélation.

decongelatiune
DECONGELAȚIÚNE s.f. v. decongelație.

decongestiv
DECONGESTÍV, -Ă, decongestivi, -e, adj., s.n. (Medicament) care decongestioneză. – Din fr. décongestif.

deconsilia
DECONSILIÁ, deconsiliez, vb. I. Tranz. A sfătui pe cineva să nu facă un anumit lucru. [Pr.: -li-a] – Din fr. déconseiller, prin apropiere de consiliu.

deconsiliere
DECONSILIÉRE, deconsilieri, s.f. Acțiunea de a deconsilia și rezultatul ei. [Pr.: -li-e-] – V. deconsilia.

deconsolida
DECONSOLIDÁ, deconsolidez, vb. I. Tranz. A face ca ceva să-și piardă soliditatea, rezistența. – Din fr. déconsolider.

deconsolidare
DECONSOLIDÁRE, deconsolidări, s.f. Acțiunea de a deconsolida și rezultatul ei. ♦ Spec. Pierdere a legăturilor solide de coeziune dintre particulele unei roci. – V. deconsolida.

deconspira
DECONSPIRÁ, deconspír, vb. I. Tranz. A demasca o conspirație; a divulga un secret. ♦ Refl. A se trăda. – Des^1- + conspira.

deconspirare
DECONSPIRÁRE, deconspirări, s.f. Faptul de a (se) deconspira. – V. deconspira.

deconspirat
DECONSPIRÁT, -Ă, deconspirați, -te, adj. (Despre secrete, conspirații etc.) Care a devenit cunoscut. – V. deconspira.

decont
DECÓNT, deconturi, s.n. Justificare amănunțită, pe bază de acte, a folosirii unei sume (primite); (concr.) document, formular cu ajutorul căruia se face justificarea unor cheltuieli. – Din fr. décompte.

deconta
DECONTÁ, decontez, vb. I. Tranz. A justifica în mod detaliat, pe bază de acte, întrebuințarea unei sume (primite). – Din fr. décompter.

decontamina
DECONTAMINÁ, decontaminez, vb. I. Tranz. A elimina radioactivitatea nocivă prin îndepărtarea (spălarea, filtrarea etc.) materialelor radioactive (pulberi, picături etc.) aflate în încăperi, pe obiecte etc. – Des^1- + contamina.

decontaminare
DECONTAMINÁRE, decontaminări, s.f. Acțiunea de a decontamina și rezultatul ei. – V. decontamina.

decontare
DECONTÁRE, decontări, s.f. Faptul de a deconta; operație contabilă prin care se justifică întrebuințarea unei sume primite; decont. – V. deconta.

decontracta
DECONTRACTÁ, decontractez, vb. I. Refl. (Despre mușchi) A-și reveni după o contracție. ♦ Fig. (Despre oameni) A se destinde. – Din fr. décontracter.

decontractare
DECONTRACTÁRE, decontractări, s.f. Faptul de a se decontracta. – V. decontracta.

decontractat
DECONTRACTÁT, -Ă, decontractați, -te, adj. 1. (Despre mușchi) Care a revenit din contracție. 2. (Despre oameni) Destins. – V. decontracta.

decoperta
DECOPERTÁ, decopertez, vb. I. Tranz. A desface acoperișul unei construcții. ♦ Spec. A dezveli un zăcământ (care se exploatează la suprafață). [Var.: descopertá vb. I] – Des^1- + coperta.

decopertare
DECOPERTÁRE, decopertări, s.f. Acțiunea de a decoperta. [Var.: descopertáre s.f.] – V. decoperta.

decopertat
DECOPERTÁT, -Ă, decopertați, -te, adj. 1. (Despre construcții) Care are acoperișul scos. 2. (Despre zăcăminte) Care a rămas descoperit. [Var.: descopertát, -ă adj.] – V. decoperta.

decoperta
DECOPÉRTĂ, decoperte, s.f. Decopertare. [Var.: descopértă s.f.] – Des^1- + copertă.

decor
DECÓR, decoruri, s.n. 1. Ansamblu de obiecte care servesc la crearea cadrului în care se desfășoară un spectacol de teatru, balet, film. ♦ Fig. Cadru, ambianță în care se petrece o acțiune; peisaj, tablou. 2. Ceea ce servește pentru a decora ceva; ornament, podoabă; ornamentația interioară sau exterioară a unei clădiri, a unei săli, a unui obiect etc. – Din fr. décor.

decora
DECORÁ, decorez, vb. I. Tranz. 1. A împodobi o clădire, o cameră etc. cu diverse obiecte, ornamente, zugrăveli etc., destinate să le înfrumusețeze. 2. A acorda, a conferi cuiva o decorație. – Din fr. décorere, lat. decorare.

decorare
DECORÁRE, decorări, s.f. Acțiunea de a decora și rezultatul ei. – V. decora.

decorat
DECORÁT, -Ă, decorați, -te, adj. 1. Împodobit, ornat. 2. Care a fost distins cu o decorație. – V. decora.

decorativ
DECORATÍV, -Ă, decorativi, -e, adj. Care decorează; care servește la decorare; ornant, ornamental. ♦ Care produce efecte de suprafață, exterioare, superficiale. ♦ Artă decorativă = artă de a decora (1), cu mijloacele artelor plastice, exteriorul și interiorul unei case, al obiectelor de uz curent, al mobilierului, costumelor etc. – Din fr. décoratif.

decorativism
DECORATIVÍSM s.n. Tendință picturală spre elemente pur decorative; exces de ornamentare. – Din fr. décorativisme.

decorativitate
DECORATIVITÁTE s.f. Caracter decorativ al unui obiect sau al unor lucrări arhitectonice. – Decorativ + suf. -itate.

decorator
DECORATÓR, -OÁRE, decoratori, -oare, s.m. și f. Persoană care are profesiunea de a decora clădiri, interioare, vitrine etc. ♦ Persoană care face decoruri pentru teatru, film etc. – Din fr. décorateur.

decoratie
DECORÁȚIE, decorații, s.f. 1. Distincție (ordin, medalie) ce se acordă cuiva pentru merite deosebite într-un anumit domeniu de activitate, pentru o faptă eroică sau pentru servicii excepționale aduse statului. 2. (Rar) Acțiunea, arta de a decora, de a orna; (concr.) totalitatea obiectelor care servesc la împodobire, la ornamentație. [Var.: (înv.) decorațiúne s.f.] – Din fr. décoration, lat. decoratio, -onis.

decoratiune
DECORAȚIÚNE s.f. v. decorație.

decoromanie
DECOROMANÍE s.f. (Rar) Manie pentru decoruri sau pentru decorații excesive. – Din fr. décoromanie.

decortica
DECORTICÁ, decortichez, vb. I. Tranz. 1. A desprinde și a înlătura cojile de pe unele semințe în vederea consumului. ♦ A curăța de coajă arborii, cu scopul de a stârpi insectele dăunătoare și ouăle lor. 2. (Med.) A îndepărta chirurgical, total sau parțial, o membrană îngroșată care învelește un organ (creier, rinichi etc.). – Din fr. décortiquer, lat. decorticare.

decorticare
DECORTICÁRE, decorticări, s.f. Acțiunea de a decortica și rezultatul ei; decorticație. 1. Operație de desprindere și de înlăturare a cojilor de pe unele semințe în vederea consumului sau prelucrării ulterioare a acestora. 2. Îndepărtare chirurgicală, totală sau parțială, a părții corticale a unui organ (creier, rinichi etc.) – V. decortica.

decorticat
DECORTICÁT, -Ă, decorticați, -te, adj. (Despre semințe, fructe) Decojit^2. – V. decortica.

decorticator
DECORTICATÓR, decorticatoare, s.n. Mașină cu ajutorul căreia se realizează decorticarea (1). – Decortica + suf. -tor.

decorticatie
DECORTICÁȚIE, decorticații, s.f. Decorticare. – Din fr. décortication, lat. decorticatio.

decovil
DECOVÍL, decovile, s.n. Cale ferată îngustă, provizorie, alcătuită din panouri de șine care se așază direct pe teren și care pot fi ușor montate sau demontate, folosită pentru exploatări locale și temporare. ♦ (Impr.) Tren care circulă pe o asemenea linie. ♦ (Impr.) Cale ferată îngustă stabilă. [Pl. și: decoviluri] – Din fr. décauville.

decozina
DECOZÍNĂ, decozine, s.f. Alcaloid extras din planta nemțișor, care ajută la scăderea tensiunii arteriale și la rărirea ritmului cardiac. – Din fr. décozine.

decrement
DECREMÉNT, decremente, s.n. (Mat.) Diminuare a valorii unei mărimi variabile. – Din fr. décrément.

decrepit
DECREPÍT, -Ă, decrepiți, -te, adj. Atins de decrepitudine; ramolit. – Din fr. décrépit, lat. decrepitus.

decrepita
DECREPITÁ, decrepitez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) produce o decrepitare. – Din fr. décrépiter.

decrepitare
DECREPITÁRE, decrepitări, s.f. Acțiunea de a (se) decrepita și rezultatul ei; rupere a cristalelor prin ridicarea bruscă a temperaturii lor, datorită dilatării inegale pe diferite direcții. – V. decrepita.

decrepitudine
DECREPITÚDINE s.f. Stare de bătrânețe înaintată, caracterizată prin slăbire excesivă și prin pierderea aproape totală a forțelor vitale; ramolire, ramolisment. ♢ Fig. Decădere extremă, ruină. – Din fr. décrépitude.

decrescendo
DECRESCÉNDO adv., s.n. 1. adv. (Indică modul de executare a unei lucrări muzicale) Descrescând, scăzând treptat în intensitate; diminuendo. 2. S.n. Scădere progresivă a intensității sunetelor produse cu vocea sau de un instrument muzical; parte dintr-o compoziție muzicală cântată în acest fel. – Cuv. it.

decret
DECRÉT, decrete, s.n. Act prin care se stabilesc dispoziții obligatorii sau prin care se reglementează anumite situații individuale, emanat de la organul suprem al puterii de stat. – Din fr. décret, lat. decretum.

decreta
DECRETÁ, decretez, vb. I. Tranz. A da un decret, a hotărî, a ordona prin decret. ♦ Fig. A declara ceva în mod sentențios; a emite o părere categorică. – Din fr. décréter.

decretare
DECRETÁRE, decretări, s.f. (Rar) Acțiunea de a decreta și rezultatul ei. – V. decreta.

decripta
DECRIPTÁ, decriptez, vb. I. Tranz. A descifra, a traduce o corespondență cifrată. – Din fr. décrypter.

decriptare
DECRIPTÁRE, decriptări, s.f. Acțiunea de a decripta. – V. decripta.

decriptat
DECRIPTÁT, -Ă, decriptați, -te, adj. (Despre texte cifrate) Al cărui înțeles este deslușit. – V. decripta.

decrispare
DECRISPÁRE, decrispări, s.f. (Rar) Deconectare (psihică). – După fr. décrispation.

decroma
DECROMÁ, decromez, vb. I. Tranz. A înlătura stratul de crom depus pe o formă de tipar. – De(s)- + croma.

decromare
DECROMÁRE, decromări, s.f. Acțiunea de a decroma. – V. decroma.

decromat
DECROMÁT, -Ă, decromați, -te, adj. (Despre forme de tipar) De pe care a fost înlăturat stratul de crom depus. – V. decroma.

decrosa
DECROȘÁ, decroșez, vb. I. 1. Tranz. A desprinde ceva care a fost agățat. 2. Refl. (Despre o mașină electrică) A se desprinde. 3. Refl. (Despre strate geologice) A se deplasa în plan orizontal de-a lungul unei spărturi. – Din fr. décrocher.

decrosaj
DECROȘÁJ s.n. (Franțuzism) Decroșare. – Din fr. décrochage.

decrosare
DECROȘÁRE, decroșări, s.f. Acțiunea de a (se) decroșa și rezultatul ei. ♦ (Geol.) Fractură în scoarța terestră de-a lungul căreia se decroșează (3) stratele. – V. decroșa.

decubit
DECUBÍT s.n. Poziție a corpului când este întins la orizontală. ♦ Rană cangrenată care apare uneori la bolnavii siliți să stea mult timp culcați. – Din fr. décubitus, lat. decubitus.

decupa
DECUPÁ, decupez, vb. I. Tranz. A tăia bucăți dintr-o hârtie, dintr-o stofă etc. urmând linia unui desen sau conturul unui model; a tăia o parte dintr-un întreg. – Din fr. découper.

decupaj
DECUPÁJ, decupaje, s.n. 1. Decupare. 2. Operație care constă în împărțirea unui scenariu cinematografic într-un anumit număr de scene, prevăzute cu indicațiile tehnice respective. 3. Scenariu regizoral. – Din fr. découpage.

decupare
DECUPÁRE, decupări, s.f. Acțiunea de a decupa și rezultatul ei; decupat^1, decupaj (1). ♦ (Tehn.) Tăiere a unei piese în două bucăți; tăiere a unui obiect după o formă dată. – V. decupa.

decupat
DECUPÁT^1 s.n. Decupare. – V. decupa.

DECUPÁT^2, -Ă, decupați, -te, adj. Tăiat dintr-un tot, dintr-un întreg; din care s-a tăiat o parte. ♢ Pantofi decupați = pantofi care au călcâiul descoperit, fără ștaif. – V. decupa. Cf. fr. d é c o u p é.

decupator
DECUPATÓR, decupatoare, s.n. Mașină pentru decupat. – Decupa + suf. -tor.

decupla
DECUPLÁ, decuplez, vb. I. Tranz. A dezlega, a desface elementele unui cuplu, ale unui sistem tehnic. ♦ A deconecta (2). – Din fr. découpler.

decuplare
DECUPLÁRE, decuplări, s.f. Acțiunea de a decupla și rezultatul ei; dezlegare, desfacere. – V. decupla.

decupra
DECUPRÁ, decuprez, vb. I. Tranz. A înlătura stratul de cupru depus pe stereotipe. – De(s)- + cupru.

decurent
DECURÉNT, -Ă, decurenți, -te, adj. (Despre frunze) Cu limbul continuat și pe tulpină. – Din fr. décurrent.

decurge
DECÚRGE, pers. 3 decúrge, vb. III. Intranz. 1. A urma, a rezulta din..., a-și avea izvorul în... 2. A se petrece, a se desfășura. – De^4 + curge (după fr. découler).

decurie
DECÚRIE, decurii, s.f. 1. Subunitate de cavalerie în armata romană, formată din zece soldați. 2. Colegiu de mici funcționari la Roma și în municipiile romane. – Din lat. decuria.

decurion
DECURIÓN, decurioni, s.m. Ofițer roman de cavalerie care comanda o decurie (1). [Pr.: -ri-on] – Din lat. decurio, -onis.

decurs
DECÚRS s.n. (Cu referire la o perioadă de timp, în loc. prep.) În decurs de... sau în decursul... = în curgerea..., pe durata..., în desfășurarea... – V. decurge.

decusatie
DECUSÁȚIE, decusații, s.f. Încrucișare în formă de X a două fascicule simetrice de fibre nervoase. – Din fr. décussation.

decuscuta
DECUSCUTÁ, decuscút, vb. I. Tranz. A separa semințele de cuscută aflate în amestec cu semințe de lucernă, trifoi, in, cânepă etc. – Din fr. décuscuter.

decuscutare
DECUSCUTÁRE, decuscutări, s.f. Acțiunea de a decuscuta și rezultatul ei. – V. decuscuta.

decuscutator
DECUSCUTATÓR, decuscutatoare, s.n. Mașină electromagnetică folosită pentru separarea semințelor de cuscută de semințele altor plante. – Decuscuta + suf. -tor.

decuva
DECUVÁ, decuvez, vb. I. Tranz. A trage vinul din cada de fermentație în butoaie. – Din fr. décuver.

decuvaj
DECUVÁJ, decuvaje, s.n. Tragere a vinului, după fermentare, din tocitoare în vasele în care trebuie păstrat. – Din fr. décuvage.

deda
DEDÁ, dedáu, vb. I. Refl. 1. A se deprinde, a se obișnui, a se familiariza (cu ceva), a se acomoda. 2. A se consacra, a se dedica la ceva. ♦ A se obișnui cu fapte rele; a se nărăvi. – Din lat. dedere (după da^2).

dedal
DEDÁL, dedaluri, s.n. (Rar) Labirint. ♦ Fig. Încurcătură, învălmășeală. – Din fr. dédale.

dedat
DEDÁT, -Ă, dedați, -te, adj. 1. (Construit cu prep. „cu”, „la”, sau cu un verb la conjunctiv sau la infinitiv) Deprins, obișnuit. 2. (Construit cu prep. „la” sau cu dativul) Care se ocupă cu..., înclinat la...; consacrat... – V. deda.

dedentitie
DEDENTÍȚIE, dedentiții, s.f. (Med.) Pierdere a dinților (la bătrânețe). – Din fr. dédentition.

dedesubt
DEDESÚBT, (1) dedesubturi, s.n., (2) adv. 1. S.n. Partea cea mai de jos, cea mai adâncă; fig. partea ascunsă, tăinuită. 2. Adv. În partea de jos, din jos, jos, sub (ceva). ♦ (Adjectival) De jos, inferior. Etajul de dedesubt. – De^4 + de^4 + subt.

dedesubtul
DEDESÚBTUL prep. (Urmat de un genitiv) Sub, din jos. – De^4 + de^4 + subt.

dedetel
DEDEȚÉL s.m. v. dedițel.

dedica
DEDICÁ, dedíc, vb. I. 1. Tranz. A închina (cuiva) o operă proprie, în semn de omagiu sau de afecțiune; a hărăzi. 2. Tranz. și refl. A (se) consacra unei idei, unei activități sau unei îndeletniciri. – Din lat. dedicare, fr. dédier.

dedicare
DEDICÁRE, dedicări, s.f. Acțiunea de a (se) dedica. – V. dedica.

dedicat
DEDICÁT, -Ă, dedicați, -te, adj. (Despre oameni) Care se consacră unei îndeletniciri. – V. dedica.

dedicatoriu
DEDICATÓRIU, -IE, dedicatorii, adj. Care conține o dedicație. – Din fr. dédicatoire, lat. dedicatorius.

dedicatie
DEDICÁȚIE, dedicații, s.f. Text scris pentru cineva pe o carte, pe un album etc. în semn de omagiu sau de afecțiune. [Var.: (înv.) dedicațiúne s.f.] – Din lat. dedicatio, -onis, it. dedicazione.

dedicatiune
DEDICAȚIÚNE s.f. v. dedicație.

dedita
DEDÍȚĂ, dedițe, s.f. (Bot.) Dedițel. – Din sl. dedica.

deditel
DEDIȚÉL, dediței, s.m. 1. Plantă erbacee otrăvitoare, cu frunze păroase și cu flori mari, albastre-violete, cu proprietăți colorante și farmaceutice; adormițele, dediță (Pulsatilla pratensis). 2. (Zool.; în sintagma) Dediței-de-mare = actinii. [Var.: dedețél s.m.] – Dediță + suf. -el.

dedoi
DEDÓI subst. Dans popular românesc, răspândit în Banat, cu mișcare rapidă; melodie după care se execută acest dans. – De^4 + doi.

dedubla
DEDUBLÁ, dedublez, vb. I. Refl. A se împărți în două; a căpăta (simultan sau succesiv) două stări, două aspecte sau două forme deosebite. – Din fr. dédoubler.

dedublare
DEDUBLÁRE, dedublări, s.f. Acțiunea de a se dedubla și rezultatul ei; împărțire în două. ♢ Dedublarea personalității = tulburare psihică ce constă în disocierea personalității, la același individ, în una normală și altă morbidă, fiecare dominând alternativ și determinând caracterul comportamentului. – V. dedubla.

dedublat
DEDUBLÁT, -Ă, dedublați, -te, adj. Dublu; (despre persoane și manifestările lor) cu două aspecte, cu două înfățișări diferite. – V. dedubla.

deduce
DEDÚCE, dedúc, vb. III. Tranz. A deriva, a desprinde o judecată particulară din alta generală sau un fapt din altul; a trage o concluzie, pe calea deducției, din două sau mai multe premise. – Din lat. deducere. Cf. (pt. sens) fr. d é d u i r e.

deducere
DEDÚCERE, deduceri, s.f. Faptul de a deduce. – V. deduce.

deductibil
DEDUCTÍBIL, -Ă, deductibili, -e, adj.Care se poate deduce. – Din fr. déductible.

deductiv
DEDUCTÍV, -Ă, deductivi, -e, adj. Care procedează prin deducție, care folosește deducția. ♦ Formă fundamentală de raționament în care gândirea se mișcă exclusiv în planul conceptelor, concluzia decurgând cu necesitate din premise. – Din fr. déductif, lat. deductivus.

deductie
DEDÚCȚIE, deducții, s.f. Consecință, concluzie a unui raționament. ♢ Prin deducție = procedeu prin care se ajunge la o concluzie. [Var.: deducțiúne s.f.] – Din fr. déduction, lat. deductio, -onis.

deductiune
DEDUCȚIÚNE s.f. v. deducție.

dedulci
DEDULCÍ, dedulcesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A se deprinde, a se îndulci cu sau la ceva; a prinde gust de ceva, a se deda cu binele. – De^4 + dulce.

deduriza
DEDURIZÁ, dedurizez, vb. I. Tranz. A efectua dedurizarea apei. – De(s) + dur + suf. -iza.

dedurizare
DEDURIZÁRE, dedurizări, s.f. (În sintagma) Dedurizarea apei = eliminarea din apă a sărurilor de calciu și de magneziu, care dau apei duritate. – V. deduriza.

dedus
DEDÚS, -Ă, deduși, -se, adj. (Despre o idee, un principiu) Stabilit prin deducție. – V. deduce.

defalca
DEFALCÁ, defalchez, vb. I. Tranz. 1. A desprinde sau a scoate una sau mai multe părți; a împărți un teren în loturi. 2. A repartiza o lucrare, un proiect etc. pe etape, pe oameni etc. [Prez. ind. și.: defálc] – Din fr. défalquer, lat. defalcare.

defalcare
DEFALCÁRE, defalcări, s.f. Acțiunea de a defalca și rezultatul ei. – V. defalca.

defavoare
DEFAVOÁRE s.f. (În sintagma) În defavoarea (cuiva) = împotriva interesului (cuiva), în dezavantajul (cuiva). – Din fr. défaveur.

defavorabil
DEFAVORÁBIL, -Ă, defavorabili, -e, adj. Contrar intereselor cuiva, în dezavantajul cuiva; nefavorabil, neprielnic. – Din fr. défavorable.

defavoriza
DEFAVORIZÁ, defavorizez, vb. I. Tranz. A dezavantaja. – Din fr. défavoriser.

defavorizare
DEFAVORIZÁRE, defavorizări, s.f. Acțiunea de a defavoriza. – V. defavoriza.

defavorizat
DEFAVORIZÁT, -Ă, defavorizați, -te, adj. Dezavantajat. – V. defavoriza.

defaza
DEFAZÁ, defazez, vb. I. Tranz. A realiza un defazaj. – Din defazaj.

defazaj
DEFAZÁJ, defazaje, s.n. Diferența dintre fazele a două mărimi sinusoidale de aceeași frecvență. – Din fr. déphasage.

defazare
DEFAZÁRE, defazări, s.f. (Elt.) Acțiunea de a defaza. – V. defaza.

defazor
DEFAZÓR, defazoare, s.n. (Elt.) Cvadripol care introduce un defazaj anumit între semnalul de la ieșire și cel de la intrare. – Din fr. déphaseur.

defaima
DEFĂIMÁ, defăimez, vb. I. Tranz. 1. A vorbi de rău pe cineva sau a vorbi rău despre ceva; a ponegri, a calomnia. ♦ (Rar) A se face de râs, a se compromite. 2. (Înv.) A disprețui, a subaprecia; a umili, a înjosi. [Prez. ind. și.: defáim] – Din lat. *diffamiare.

defaimare
DEFĂIMÁRE, defăimări, s.f. Acțiunea de a defăima și rezultatul ei; bârfire, ponegrire, calomniere; dispreț, desconsiderare; umilire, batjocură. – V. defăima.

defaimat
DEFĂIMÁT, -Ă, defăimați, -te, adj. 1. Bârfit, ponegrit, calomniat, blamat (2). 2. (Rar) Cu reputație proastă, cu nume rău. ♦ (Înv.; despre fapte) Care strică reputația; infamant. – V. defăima.

defaimator
DEFĂIMĂTÓR, -OÁRE, defăimători, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care defăimează; de ocară. – Defăima + suf. -ător.

defeca
DEFECÁ, defechez, vb. I. Tranz. 1. A limpezi un lichid, provocând depunerea substanțelor care se află în suspensie. ♦ A precipita albuminele dintr-o soluție cu ajutorul unui reactiv chimic pentru a purifica soluția. ♦ A purifica zemurile din industria zahărului prin tratare cu lapte de var. 2. A evacua materiile fecale din intestin. – Din fr. déféquer, lat. defaecare.

defecant
DEFECÁNT, defecanți, s.m. Reactiv chimic de precipitare a substanțelor proteice din soluții. – Din fr. déféquant.

defecare
DEFECÁRE, defecări, s.f. Acțiunea de a defeca și rezultatul ei. – V. defeca.

defecator
DEFECATÓR, defecatoare, s.n. Aparat pentru limpezirea lichidelor. – Din fr. défécateur.

defecatie
DEFECÁȚIE, defecații, s.f. Evacuare a materiilor fecale din intestin. – Din fr. défécation, lat. defaecatio.

defect
DEFÉCT, -Ă, defecți, -te, s.n., adj. 1. S.n. Lipsă, scădere, imperfecțiune materială, fizică sau morală; cusur, meteahnă, neajuns, beteșug, hibă. ♦ Deranjament, stricăciune care împiedică funcționarea unei mașini, a unui aparat. ♦ Ceea ce nu este conform anumitor reguli stabilite într-un anumit domeniu. ♦ Dezavantaj, inconvenient. 2. Adj. Care s-a defectat, s-a stricat; care are un defect (1). – Din lat. defectus, germ. Defekt.

defecta
DEFECTÁ, defectez, vb. I. Refl. (Despre mecanisme, aparate, mașini etc.) A avea un defect (1) sau o defecțiune, a nu mai funcționa; a se strica. ♦ Tranz. A produce un defect (1) la o mașină, la un aparat, la un mecanism etc. – Din defect.

defectare
DEFECTÁRE, defectări, s.f. Acțiunea de a (se) defecta și rezultatul ei. – V. defecta.

defectat
DEFECTÁT, -Ă, defectați, -te, adj. Cu defect (1), care nu mai funcționează (bine); stricat. – V. defecta.

defectiv
DEFECTÍV, -Ă, defectivi, -e, adj. (Despre cuvintele flexibile) Care are flexiunea incompletă, lipsit de unele forme gramaticale, care nu se întrebuințează la toate formele gramaticale. – Din fr. défectif, lat. defectivus.

defectolog
DEFECTOLÓG, -Ă, defectologi, -ge, s.m. și f. Specialist în defectologie. – Din defectologie (derivat regresiv).

defectologie
DEFECTOLOGÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu studiul psihologic și pedagogic al persoanelor cu deficiențe senzoriale, intelectuale etc. – Din rus. defektologhiia.

defectoscop
DEFECTOSCÓP, defectoscoape, s.n. Aparat folosit în defectoscopie, cu ajutorul căruia se examinează piesele metalice pentru a descoperi defectele din material. – Din fr. défectoscope.

defectoscopie
DEFECTOSCOPÍE, defectoscopii, s.f. Ansamblu de procedee folosite pentru examinarea materialelor și a pieselor în vederea descoperirii defectelor acestora. – Din fr. défectoscopie.

defectuos
DEFECTUÓS, -OÁSĂ, defectuoși, -oase, adj. Cu defecte, cu lipsuri. [Pr.: -tu-os] – Din fr. défectueux, lat. defectuosus.

defectuozitate
DEFECTUOZITÁTE, defectuozități, s.f. (Rar) Stare a ceea ce este defectuos, stare de defecțiune; defect. [Pr.: -tu-o-] – Din fr. défectuosité, lat. defectuositas, -atis.

defectiune
DEFECȚIÚNE, defecțiuni, s.f. Deranjament, defect care împiedică buna funcționare a unui mașini, a unui aparat, a unui mecanism, desfășurarea normală a unei acțiuni etc. [Pr.: -ți-u-] – Din defect. Cf. fr. d é f e c t i o n, lat. d e f e c t i o,  - o n i s.

defel
DEFÉL adv. Deloc, nicidecum. – De^4 + fel.

defeminiza
DEFEMINIZÁ, defeminizez, vb. I. Tranz. A face să-și piardă natura, aptitudinile, însușirile de femeie. – Din fr. déféminiser.

defeminizare
DEFEMINIZÁRE, defeminizări, s. f. Acțiunea de a defeminiza. – V. defeminiza.

defeminizata
DEFEMINIZÁTĂ, defeminizate, adj. Care și-a pierdut feminitatea. – V. defeminiza.

defendor
DEFENDÓR, defendori, s.m. (Rar) Pârât, acuzat. – Din fr. défendeur.

defensiv
DEFENSÍV, -Ă, defensivi, -e. adj. Făcut pentru apărare, de apărare, care apără. – Din fr. défensif.

defensiva
DEFENSÍVĂ, defensive, s.f. Stare sau poziție de apărare. – Din fr. défensive.

defensor
DEFENSÓR, defensori, s.m. (Rar) Apărător. – Din fr. défenseur, lat. defensor.

deferent
DEFERÉNT, -Ă, deferenți, -te, adj. Plin de deferență; care arată deferență; respectuos; condescendent. – Din fr. déférent, lat. deferens, -ntis.

deferenta
DEFERENȚĂ s.f. Respect, stimă, considerație deosebită; condescendență. – Din fr. déférence.

deferi
DEFERÍ, defér, vb. IV. Tranz. 1. (Determinat prin „justiției”, „tribunalului” etc.) A trimite (pe cineva) înaintea unui organ de judecată sau de urmărire penală; a supune o cauză unui for judecătoresc. 2. (Neobișnuit) A acorda, a conferi (o cinste, o demnitate, o distincție). – Din fr. déférer, lat. deferre.

deferire
DEFERÍRE, deferiri, s.f. Acțiunea de a deferi și rezultatul ei. – V. deferi.

deferiza
DEFERIZÁ, deferizez, vb. I. Tranz. A îndepărta excesul de fier din apele feruginoase spre a le face proprii consumului. – Din fr. déferriser.

deferizare
DEFERIZÁRE, deferizări, s.f. Acțiunea de a deferiza și rezultatul ei. – V. deferiza.

defertiliza
DEFERTILIZÁ, defertilizez, vb. I. Tranz. A face ca un teren să devină neproductiv, a provoca pierderea fertilității unui teren. – Din fr. défertiliser.

defertilizare
DEFERTILIZÁRE, defertilizări, s.f. Acțiunea de a defertiliza și rezultatul ei. – V. defertiliza.

defertilizat
DEFERTILIZÁT, -Ă, defertilizați, -te, adj. (Despre terenuri) Făcut neproductiv, nefertil. – V. defertiliza.

defervescenta
DEFERVESCÉNȚĂ s.f. Perioadă de scădere a temperaturii în cursul unei boli febrile. – Din fr. défervescence.

defetism
DEFETÍSM s.n. 1. Opinia, părerea, atitudinea celui ce nu are încredere în reușita unei acțiuni; lipsă de încredere. 2. Infracțiune care constă în lansarea, răspândirea sau publicarea, în timp de război, de zvonuri sau informații false, exagerate sau tendențioase, relative la situația economică, politică și socială a țării. – Din fr. défaitisme.

defetist
DEFETÍST, -Ă, defetiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de defetism, referitor la defetism. 2. S.m. și f. Partizan al defetismului. – Din fr. défaitiste.

defetisiza
DEFETIȘIZÁ, defetișizez, vb. I. Tranz. A face ca un obiect, o idee etc. să-și piardă caracterul de fetiș. – De^4- + fetișiza.

defetisizant
DEFETIȘIZÁNT, -Ă, defetișizanți, -te, adj. Care defetișizează. – Defetișiza + suf. -ant.

defetisizare
DEFETIȘIZÁRE, defetișizări. s.f. Acțiunea de a defetișiza și rezultatul ei. – V. defetișiza.

defetisizat
DEFETIȘIZÁT, -Ă, defetișizați, -te, adj. (Despre obiecte, idei etc.) Care și-a pierdut caracterul de fetiș. – V. defetișiza.

defibra
DEFIBRÁ, defibrez, vb. I. Tranz. A efectua operație de mărunțire și de desfacere în fibre a foilor de alcaliceluloză în procesul de obținere a viscozei; a desface un material în fibre. ♦ A transforma lemnele în fibre pentru a obține pasta de lemn din care se fabrică hârtia sau pasta pentru plăci fibrolemnoase. – Din fr. défibrer.

defibrare
DEFIBRÁRE, defibrări, s.f. Acțiunea de a defibra și rezultatul ei. – V. defibra.

defibrator
DEFIBRATÓR, defibratoare, s.n. Aparat sau mașină folosite pentru operația de defibrare. – Defibra + suf. -tor (după fr. défibreur).

defibrilator
DEFIBRILATÓR, defibrilatoare, s.n. (Med.; și în sintagma defibrilator cardiac) Aparat electronic folosit în tratamentul fibrilației atriale sau ventriculare. – Din fr. défibrillateur.

deficient
DEFICIÉNT, -Ă, deficienți, -te, adj. Care are o insuficiență organică sau mintală. ♦ Care produce mai puțin decât trebuie, decât e planificat. ♦ (Substantivat) Persoană lipsită de anumite facultăți fizice sau psihice. Un deficient mintal. [Pr.: -ci-ent] – Din fr. déficient.

deficienta
DEFICIÉNȚĂ, deficiențe, s.f. Scădere, lipsă, greșeală; rămânere în urmă. ♦ Lipsă în integritatea anatomică și funcțională a unui organ; absență a anumitor facultăți fizice sau psihice. [Pr.: -ci-en-] – Din fr. déficience, lat. deficientia.

deficit
DEFICÍT, deficite, s.n. Plus de cheltuieli față de venituri; lipsă (bănească) la un bilanț financiar; pierdere; p. gener. orice lipsă la o socoteală. ♢ Expr. A fi în deficit = a fi în pierdere, a avea cheltuieli mai mari decât veniturile. – Din fr. déficit.

deficitar
DEFICITÁR, -Ă, deficitari, -e, adj. Care este în deficit. – Din fr. déficitaire.

defila
DEFILÁ, defilez, vb. I. Intranz. (Despre trupe sau despre o mulțime) A trece în pas cadențat în coloană (de marș) prin față comandanților sau reprezentanților autorităților, pentru a da onorul, cu ocazia unei parade, a unei serbări sau a unei inspecții; (despre persoane, cortegii) a trece în șir (prin față cuiva). ♦ Fig. A se succeda. – Din fr. défiler.

defilare
DEFILÁRE, defilări, s.f. Acțiunea de a defila și rezultatul ei. – V. defila.

defileu
DEFILÉU, defileuri, s.n. Vale transversală îngustă, adâncă și lungă, cu versanți abrupți, săpată de o apă curgătoare în regiunile muntoase. – Din fr. défilé.

defini
DEFINÍ, definesc, vb. IV. Tranz. A da o definiție. ♦ A determina, a delimita, a stabili cu precizie, a preciza; a contura, a caracteriza pe cineva. ♦ Refl. A se autocaracteriza. – Din fr. définir, lat. definire.

definibil
DEFINÍBIL, -Ă, definibili, -e, adj. Care poate fi definit. – Defini + suf. -bil.

definire
DEFINÍRE, definiri, s.f. Acțiunea de a (se) defini și rezultatul ei; definiție; determinare, precizare; caracterizare (a cuiva). – V. defini.

definit
DEFINÍT, -Ă, definiți, -te, adj. 1. (Despre cuvinte, noțiuni) Cuprins într-o definiție; explicat. 2. Hotărât, precizat; determinat. ♢ (Gram.) Articol definit = articol hotărât. – V. defini.

definitiv
DEFINITÍV, -Ă, definitivi, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu mai e supus modificărilor, stabilit pentru totdeauna; irevocabil, absolut, categoric. ♢ Hotărâre definitivă = hotărâre a unui organ de jurisdicție împotriva căreia nu mai există nici o cale ordinară de atac (apel, recurs). Profesor (sau învățător) definitiv = profesor (sau învățător) care a obținut definitivatul. ♢ Loc. adv. În definitiv = în cele din urmă, la urma urmelor. – Din fr. définitif, lat. definitivus.

definitiva
DEFINITIVÁ, definitivez, vb. I. Tranz. A da o formă definitivă; a încheia ceva. ♦ A face ca cineva să fie sau să rămână definitiv într-un post. – Din definitiv.

definitivare
DEFINITIVÁRE, definitivări, s.f. Acțiunea de a definitiva și rezultatul ei; (rar) definitivat. – V. definitiva.

definitivat
DEFINITIVÁT s.n. (Rar) Definitivare. ♦ Examen dat în scopul obținerii numirii definitive în învățământul elementar sau mediu. – V. definitiva.

definitoriu
DEFINITÓRIU, -IE, definitorii, adj. Care definește, care caracterizează, de definiție; p. ext. caracteristic. – Din fr. définitoire.

definitie
DEFINÍȚIE, definiții, s.f. Operație de determinare a însușirilor proprii unui lucru, unei noțiuni etc.; enunțul prin care se exprimă această operație. ♢ Expr. Prin definiție = prin însăși natura lucrului, decurgând în mod necesar din totalitatea notelor sale caracteristice. – Din fr. définition, lat. definitio, -onis.

deflagrant
DEFLAGRÁNT, -Ă, deflagranți, -te, adj. (Despre un combustibil sau un exploziv) Care arde prin deflagrație. – Din fr. déflagrant.

deflagratie
DEFLAGRÁȚIE, deflagrații, s.f. Ardere explozivă a unui corp (cu flacără sau cu scântei), care se propagă cu viteză relativ mică. ♦ Fig. (Rar) Deflagrație mondială = război (mondial). – Din fr. déflagration, lat. deflagratio.

deflatie
DEFLÁȚIE, deflații, s.f. 1. Retragere din circulație a unei cantități de bancnote în timpul unei inflații, pentru a face să crească puterea de cumpărare a banului. 2. Proces de răspândire prin intermediul vântului a materialului rezultat în urma eroziunii. – Din fr. déflation.

deflationist
DEFLAȚIONÍST, -Ă, deflaționiști, -ste, adj. Care aparține deflației, care se referă la deflație. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. déflationniste.

deflector
DEFLECTÓR, deflectoare, s.n., adj. I. S.n. 1. Dispozitiv utilizat pentru modificarea direcției unui curent de fluid. 2. Dispozitiv pentru ventilația naturală din încăperi, montat în exteriorul clădirilor, care folosește energia cinetică a vântului. II. Adj. Care servește în producerea deflexiunii. – Din fr. déflecteur.

deflegma
DEFLEGMÁ, deflegmez, vb. I. Tranz. A efectua o deflegmare. – Din fr. déflegmer.

deflegmare
DEFLEGMÁRE, deflegmări, s.f. Operație de condensare parțială a vaporilor rezultați dintr-o distilare, pentru a îndepărta o parte din componenții grei din vapori. – V. deflegma.

deflegmator
DEFLEGMATÓR, deflegmatoare, s.n. Aparat cu care se realizează deflegmarea. – Deflegma + suf. -tor.

deflexiune
DEFLEXIÚNE, deflexiuni, s.f. 1. Abatere a unui curent de fluid din direcția lui de curgere, cu ajutorul unui deflector. 2. Schimbare a traiectoriei unui fascicul de particule, încărcate electric, care se mișcă în vid sau într-un gaz rarefiat, cu ajutorul unui câmp electric sau magnetic exterior; deviere. [Pr.: -xi-u-] – Din fr. déflexion.

deflora
DEFLORÁ, deflorez, vb. I. Tranz. A rupe membrana himenului în urma unui act sexual, a unui examen ginecologic sau a unei intervenții chirurgicale, a face să-și piardă virginitatea; a dezvirgina.

deflorare
DEFLORÁRE, deflorări, s.f. Acțiunea de a deflora.

defolia
DEFOLIÁ, defoliez, vb. I. Tranz. A provoca uscarea și căderea frunzelor cu ajutorul substanțelor chimice în vederea grăbirii coacerii și mecanizării lucrărilor de recoltare; a desfrunzi. [Pr.: -li-a] – Din lat. defoliare.

defoliatie
DEFOLIÁȚIE s.f. Cădere înainte de vreme a frunzelor arborilor sau ale altor plante; defoliere. [Pr.: -li-a-] – Din fr. défoliation.

defoliere
DEFOLIÉRE, defolieri, s.f. Faptul de a defolia; defoliație. [Pr.: -li-e-] – V. defolia.

deforma
DEFORMÁ, deformez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) modifica, a(-și) strica forma; a (se) sluți, a (se) urâți, a (se) poci. ♦ Tranz. Fig. A prezenta altfel decât este de fapt, a reproduce inexact, a denatura, a falsifica, a altera. 2. Tranz. A modifica forma sau dimensiunile unui corp solid, fără a desprinde material din el, ci numai prin influența unor mișcări interioare sau exterioare. [Var.: diformá vb. I] – Din fr. déformer, lat. deformare.

deformabil
DEFORMÁBIL, -Ă, deformabili, -e, adj. (Despre un corp) Care se poate deforma. – Din fr. déformable.

deformant
DEFORMÁNT, -Ă, deformanți, -te, adj. (Adesea fig.) Care deformează. – Din fr. déformant.

deformare
DEFORMÁRE, deformări, s.f. Acțiunea de a (se) deforma și rezultatul ei; deformație. ♢ Deformare plastică = procedeu de prelucrare a unui material, bazat pe producerea unor modificări plastice în scopul obținerii de forme și dimensiuni dorite. Deformare profesională = folosire mecanică în viața de toate zilele a cunoștințelor și a deprinderilor căpătate prin exercitarea profesiunii sale. [Var.: diformáre s.f.] – V. deforma.

deformat
DEFORMÁT, -Ă, deformați, -te, adj. Cu forma originară, naturală schimbată; urîțit, pocit. [Var.: diformát, -ă adj.] – V. deforma.

deformatie
DEFORMÁȚIE, deformații, s.f. Deformare. [Var.: deformațiúne s.f.] – Din fr. déformation, lat. deformatio, -onis.

deformatiune
DEFORMAȚIÚNE s.f. v. deformație.

defosfora
DEFOSFORÁ, defosforez, vb. I. Tranz. A elimina fosforul din topitura metalică în procesul de elaborare a oțelului în cuptoarele cu căptușeală bazică. – Din fr. déphosphorer.

defosforare
DEFOSFORÁRE, defosforări, s.f. Acțiunea de a defosfora și rezultatul ei. – V. defosfora.

defrauda
DEFRAUDÁ, defraudez, vb. I. Tranz. A-și însuși prin fraudă banii unei instituții publice; a delapida, a frauda, a frustra. [Pr.: -fra-u-] – Din lat. defraudare. Cf. it. d e f r a u d a r e.

defraudare
DEFRAUDÁRE, defraudări, s.f. Acțiunea de a defrauda și rezultatul ei; delapidare, fraudă, fraudare, frustrare. [Pr.: -fra-u-] – V. defrauda.

defraudat
DEFRAUDÁT, -Ă, defraudați, -te, adj. (Despre bani) Însușit prin fraudă: sustras, delapidat; (despre instituții sau oameni) păgubit, frustrat. [Pr.: -fra-u-] – V. defrauda.

defraudator
DEFRAUDATÓR, -OÁRE, defraudatori, -oare, s.m. și f. Persoană care defraudează; delapidator. [Pr.: -fra-u-] – Defrauda + suf. -tor.

defrisa
DEFRIȘÁ, defrișez, vb. I. Tranz. A înlătura (prin tăiere sau prin ardere) arborii și alte plante lemnoase spre a face un teren propriu pentru agricultură, pășunat, construcții etc. sau pentru a-l împăduri din nou; a despăduri. – Din fr. défricher.

defrisabil
DEFRIȘÁBIL, -Ă, defrișabili, -e, adj. Care poate fi defrișat. – Defrișa + suf. -bil.

defrisare
DEFRIȘÁRE, defrișări, s.f. Acțiunea de a defrișa și rezultatul ei. – V. defrișa.

defrisat
DEFRIȘÁT, -Ă, defrișați, -te, adj. (Despre terenuri) Redat agriculturii, pășunatului etc., prin tăierea și înlăturarea arborilor și a plantelor lemnoase. – V. defrișa.

defrisator
DEFRIȘATÓR, defrișatoare, s.n. Mașină de defrișat. – Defrișa + suf. -tor.

defrisor
DEFRIȘÓR, -OÁRE, defrișori, -oare, s.m. și f. Persoană care efectuează sau lucrează la defrișări. – Din fr. défricheur.

defula
DEFULÁ, defulez, vb. I. Tranz. (Psih.) A da curs liber ideilor sau tendințelor

defulare
DEFULÁRE, defulări, s.f. Acțiunea de a defula și rezultatul ei. – V. defula.

defulat
DEFULÁT, -Ă, defulați, -te, adj. (Adesea substantival) Care a dat curs liber ideilor sau tendințelor sale refulate înainte. – V. defula.

defunct
DEFÚNCT, -Ă, defuncți, -te, adj., s.m. și f. (Om) mort, răposat, decedat. – Din lat. defunctus, fr. défunt.

degaja
DEGAJÁ, degajez, vb. I. Tranz. 1. A răspândi, a împrăștia, a emana căldură, miros etc.; a exala. ♦ Refl. (Despre mirosuri, căldură etc.) A se desprinde. ♦ A elimina, a scoate un gaz dintr-o combinație chimică. 2. A elibera, a scăpa pe cineva de o sarcină, de o îndatorire; a elibera ceva de un obstacol. 3. A îndepărta surplusul de material de pe o piesă pentru a înlesni o operație ulterioară sau pentru a obține o suprafață curată; a elibera un teren de diverse lucruri care stânjenesc utilizarea lui. 4. (La fotbal, hochei etc.) A trimite mingea departe de propria poartă pentru a evita o acțiune periculoasă a adversarului. ♦ (La scrimă) A-și desprinde floreta de floreta adversarului. [Prez. ind. pers. 3 și: degájă] – Din fr. dégager.

degajament
DEGAJAMÉNT, degajamente, s.n. 1. Încăpere care servește ca spațiu de comunicație între încăperile unui apartament ori ale unei clădiri publice sau între interiorul unei clădiri și exteriorul ei. 2. Porțiune situată în fundul și pe marginile scenei, care servește pentru depozitarea decorurilor, recuzitei etc. – Din fr. dégagement.

degajare
DEGAJÁRE, degajări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) degaja și rezultatul ei; răspândire, exalare; eliberare de o sarcină, de un obstacol. ♦ Libertate în mișcări, în comportare; nonșalanță. 2. Operație de îndepărtare a unei porțiuni de material de pe o piesă, de pe un teren etc. în vederea unei operații ulterioare. ♢ Unghi de degajare = unghi pe care îl formează fața de așchiere a unei unelte de tăiat cu planul perpendicular pe suprafața pe care o prelucrează. 3. (Concr.) Canelură circulară realizată prin așchiere la exteriorul sau în interiorul unei piese cilindrice. – V. degaja.

degajat
DEGAJÁT, -Ă, degajați, -te, adj. 1. Eliberat de o îndatorire, de un obstacol; (despre oameni și gesturile lor) cu mare libertate în mișcări; nestânjenit, nonșalant. 2. (Despre o coloană sau un pilastru) Situat în apropierea unui zid. – V. degaja.

degaza
DEGAZÁ, degazez, vb. I. Tranz. 1. A îndepărta gazele dintr-un spațiu închis sau de pe o suprafață solidă. 2. A îndepărta substanțele toxice de luptă din adăposturi, din încăperi, de pe îmbrăcăminte etc. prin ventilație sau cu ajutorul substanțelor neutralizante. – De^4 + gaza. Cf. fr. d é g a z e r.

degazare
DEGAZÁRE, degazări, s.f. Acțiunea de a degaza și rezultatul ei. – V. degaza.

degazator
DEGAZATÓR, degazatori, s.m. Substanță cu ajutorul căreia se degazează. – Degaza + suf. -tor (după fr. dégazeur).

degazifica
DEGAZIFICÁ, degazífic, vb. I. Tranz. 1. A îndepărta substanțele volatile din cărbuni prin distilare, la temperaturi înalte, în afara contactului cu aerul. 2. A îndepărta gazele dintr-un lichid prin agitare, împroșcare etc. 3. A îndepărta gazele din noroiul de foraj pentru a-l putea folosi din nou. – De^4 + gazifica.

degazificare
DEGAZIFICÁRE, degazificări, s.f. Acțiunea de a degazifica și rezultatul ei. – V. degazifica.

degazolina
DEGAZOLINÁ, degazolinez, vb. I. Tranz. A separa, printr-un procedeu special, gazolina din gazele obținute în exploatările petroliere. – Din fr. dégasoliner.

degazolinare
DEGAZOLINÁRE, degazolinări, s.f. Acțiunea de a degazolina și rezultatul ei; operație la care sunt supuse gazele după extragerea lor din sondele de țiței și de gaze, pentru a separa și a recupera gazolina; dezbenzinare. – V. degazolina.

degazor
DEGAZÓR, degazoare, s.n. Aparat folosit pentru eliminarea gazelor din apa de alimentare a cazanelor de abur, a rețelelor termice. – Din fr. dégazeur.

degeaba
DEGEÁBA adv. l. În zadar, fără nici un folos, zadarnic. 2. Fără plată, pe gratis. – De^4 + geaba.

degenera
DEGENERÁ, degenerez, vb. I. Intranz. 1. A pierde total sau parțial unele însușiri morfologice sau funcționale (caracteristice genului sau speciei), în urma acțiunii unor factori de mediu sau ereditari. 2. Fig. A se schimba, a se preface în ceva (mai) rău, (mai) grav, pierzând aspectul sau caracterul inițial; a decădea. – Din fr. dégénérer, lat. degenerare.

degenerare
DEGENERÁRE, degenerări, s.f. Faptul de a degenera; decădere, stricare, degenerescență, degenerație. – V. degenera.

degenerat
DEGENERÁT, -Ă, degenerați, -te, adj. Care și-a pierdut însușirile morfologice sau funcționale (caracteristice genului sau speciei). – V. degenera.

degenerativ
DEGENERATÍV, -Ă, degenerativi, -e, adj. Care degenerează; cu caracter de degenerescență. – Din fr. dégénératif.

degeneratie
DEGENERÁȚIE, degenerații, s.f. (Rar) Degenerare. – Din fr. dégénération.

degenerescent
DEGENERESCÉNT, -Ă, degenerescenți, -te, adj. Pe cale de a degenera, cu tendință spre degenerare. – Din fr. dégénérescent.

degenerescenta
DEGENERESCÉNȚĂ, degenerescențe, s.f. Modificarea patologică regresivă, anatomică și funcțională, a unui țesut sau a unui organ, ca urmare a

degera
DEGERÁ, déger, vb. I. Intranz. 1. A suferi o degerătură; a amorți de frig. 2. (Prin exagerare) A-i fi cuiva foarte frig, a tremura de frig. 3. (Despre plante, fructe, legume) A se strica prin înghețare; a îngheța. – Lat. degelare.

degerare
DEGERÁRE, degerări, s.f. Acțiunea de a degera și rezultatul ei. – V. degera.

degerat
DEGERÁT, -Ă, degerați, -te, adj. 1. (Despre oameni și animale sau despre părți ale corpului lor) Cu degerături; înghețat. 2. (Despre plante, fructe, legume) Atins, stricat de ger. – V. degera.

degeratura
DEGERĂTÚRĂ, degerături, s.f. Inflamație, iritație, rană, leziune provocată de acțiunea frigului asupra țesuturilor. – Degera + suf. -ătură.

degermina
DEGERMINÁ, degerminez, vb. I. Tranz. A separa embrionii boabelor de cereale în procesul de obținere a mălaiului, a crupelor și a făinurilor. – De^4 + germina (după fr. dégermer).

degerminare
DEGERMINÁRE, degerminări, s.f. Acțiunea de a degermina și rezultatul ei. – V. degermina.

deget
DEGET, degete, s.n. 1. Fiecare dintre prelungirile mobile, alcătuite din falange, cu care se sfârșește mâna sau talpa piciorului la om ori laba la unele animale. Îi dai un deget și-ți ia mâna toată. Sunt cinci degete la o mână și nu seamănă unul cu altul. ♢ Expr. A se ascunde (sau a se da) după deget = a căuta în zadar să-și ascundă o vină evidentă, a fugi de răspundere. A ști sau a cunoaște (ceva) (ca) pe degete = a ști sau a cunoaște ceva foarte bine. Îi numeri (sau îi poți număra) pe degete = sunt foarte puțini. A purta sau a învârti, a juca (pe cineva) pe degete = a face ce vrei din cineva, a duce pe cineva de nas. A-și da cu degetul în ochi (din cauza întunericului) = a nu vedea nimic. A aluneca sau a scăpa, a (se) strecura printre degete = a scăpa, a (se) strecura pe neobservate, pe nesimțite. A sta cu degetul în gură = a pierde vremea. A pune degetul = a aplica amprenta digitală în loc de iscălitură. A pune degetul pe rană = a găsi punctul sensibil al unei chestiuni. A umbla (sau a păși, a merge) în vârful degetelor = a umbla pe furiș, tiptil, fără zgomot. A încerca marea cu degetul = a încerca imposibilul. A-și linge degetele =a-i plăcea foarte mult (ceva de mâncare). (Rar) A avea (sau a fi) în degetul cel mic (al cuiva) = a cunoaște foarte bine. A nu-i putea ajunge (cuiva) nici la degetul cel mic = a nu se putea compara cu cineva în privința capacității, comportării etc. 2. Compus: cinci-degete = plantă erbacee târâtoare, ale cărei frunze au cinci foliole (Potentilla reptans). 3. Piesă componentă a aparatelor de tăiere la cositori, secerători, combine de cereale etc., care separă și sprijină plantele în momentul tăierii. 4. Veche unitate de măsură pentru lungimi, având aproximativ lățimea unui deget (1). [Var.: (pop.) deșt. s.n.] – Lat. digitus.

degetar
DEGETÁR, degetare, s.n. 1. Căpăcel din metal sau din material plastic, care se poartă, la cusut, pe degetul cu care se împinge acul pentru a-l feri de înțepături. 2. Plantă erbacee veninoasă, cu frunze acoperite cu peri moi, cu flori mari, galbene sau roșii-purpurii; degetariță, degețel (Digitalis ambigua). – Deget + suf. -ar.

degetarita
DEGETÁRIȚĂ, degetarițe, s.f. (Bot.) 1. Degetar (2). 2. Degețel-roșu. – Degetar + suf. -iță.

degetarut
DEGETĂRÚȚ, degetăruți, s.m. Plantă erbacee din familia primulaceelor, cu flori albastre-violete, în formă de clopot, dispuse câte 1-8 în vârful tulpinii, care crește în regiunile muntoase (Soldanella montana). – Degetar + suf. -uț.

degetut
DEGETÚȚ, degetuțe, s.n. (Rar) Degețel (I). – Deget + suf. -uț.

degetel
DEGEȚÉL, degețele, s.n. I. Diminutiv al lui deget. II. 1. (Bot.) Degetar (2). 2. Compus: degețel-roșu = plantă erbacee foarte veninoasă, cu flori roșii-purpurii în formă de tub, din care se extrage digitalina, un puternic tonic cardiovascular (Digitalis purpurea). – Deget + suf. -el.

deghiza
DEGHIZÁ, deghizez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) îmbrăca în așa fel, încât să nu poată fi recunoscut; a (se) travesti. ♦ Tranz. Fig. A prezenta ceva sub altă formă decât cea adevărată; a ascunde, a masca, a disimula, a camufla. – Din fr. déguiser.

deghizare
DEGHIZÁRE, deghizări, s.f. Acțiunea de a (se) deghiza și rezultatul ei; travestire. – V. deghiza.

deghizat
DEGHIZÁT, -Ă, deghizați, -te, adj. 1. Travestit. 2. Fig. Mascat, camuflat. – V. deghiza.

degivra
DEGIVRÁ vb. I v. dejivra.

degivrare
DEGIVRÁRE s.f. v. dejivrare.

degivror
DEGIVRÓR s.n. v. dejivror.

deglutitie
DEGLUTÍȚIE, deglutiții, s.f. Act fiziologic reflex prin care bolul alimentar trece din gură, prin esofag, în stomac; înghițire. [Var.: degluțiúne s.f.] – Din fr. déglutition.

deglutiune
DEGLUȚIÚNE s.f. v. deglutiție.

degoma
DEGOMÁ, degomez, vb. I. Tranz. A face operația de eliminare totală sau parțială a sericinei din firele sau țesăturile de mătase, pentru ca acestea să capete caracteristici superioare de prelucrare și de calitate. – Din fr. dégommer.

degomare
DEGOMÁRE, degomări, s.f. Acțiunea de a degoma și rezultatul ei. – V. degoma.

degonfla
DEGONFLÁ, degonflez, vb. I. Tranz. și refl. (Franțuzism; mai ales fig.) A (se) dezumfla. – Din fr. dégonfler.

degraba
DEGRÁBĂ adv. 1. La repezeală, repede, iute. 2. De timpuriu, curând, devreme. ♢ Expr. Mai degrabă = mai ușor, mai curând. – De^4 + grabă.

degrada
DEGRADÁ, degradez, vb. I. 1. Tranz. A înjosi. 2. Tranz. (Mil.) A pedepsi prin luarea gradului, a lua gradele. 3. Refl. A ajunge într-o stare de decădere. 4. Refl. (Despre sisteme tehnice, obiecte, materiale) A se strica, a se deteriora, a se ruina. 5. Tranz. și refl. (Despre terenuri) A deveni sau a face să devină neproductiv. – Din fr. dégrader, lat. degradare.

degradant
DEGRADÁNT, -Ă, degradanți, -te, adj. Care degradează; înjositor, umilitor, degradator. – Din fr. dégradant.

degradare
DEGRADÁRE, degradări, s.f. Acțiunea de a (se) degrada și rezultatul ei; degradație. 1. Înjosire. 2. (Și în sintagma degradare militară) Pedeapsă militară care constă în luarea gradului, excluderea din armată etc. ♦ (În sintagma) Degradare civică = pierdere juridică a unor drepturi cetățenești. 3. Proces de schimbare în rău; stricare, deteriorare, ruinare. ♦ Micșorare a valorii agricole a unui sol, a unui teren, a unui zăcământ etc. ♢ Degradarea solului = totalitatea schimbărilor produse în solurile spălate intens prin apa de infiltrație, care determină schimbarea fertilității acestora. – V. degrada.

degradat
DEGRADÁT, -Ă, degradați, -te, adj. (Despre persoane) Care a pierdut gradul pe care l-a avut. ♦ Decăzut sub raport moral sau social; înjosit; stricat, corupt, vicios. ♦ (Despre obiecte, materiale etc.) Care și-a pierdut calitățile; stricat, deteriorat, ruinat. ♦ (Despre terenuri) Care și-a pierdut calitățile, devenit neproductiv. – V. degrada.

degradator
DEGRADATÓR, -OÁRE, degradatori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Degradant. 2. S.n. Hârtie neagră decupată astfel încât să permită obținerea unei imagini cu anumite contururi la copierea filmului. – Din fr. dégradateur.

degradatie
DEGRADÁȚIE, degradații, s.f. (Înv.) Degradare. – Din fr. dégradation.

degrade
DEGRADÉ, degradeuri, s.n. Descreștere treptată a intensității unei culori. ♦ (Adjectival) Ață degrade. [Var.: degradéu s.n.] – Din fr. dégradé.

degradeu
DEGRADÉU s.n. v. degrade.

degras
DEGRÁS, degrasuri, s.n. Amestec de grăsimi emulsionabile, folosit în industria pielăriei la ungerea pieilor pentru a le face mai suple, pliabile, cu un tușeu moale etc. – Din fr. dégras.

degresa
DEGRESÁ, degresez, vb. I. Tranz. 1. A îndepărta petele de grăsime de pe suprafața unor obiecte (metalice) prin diverse procedee chimice. 2. A extrage grăsimea dintr-un aliment în scopuri dietetice sau tehnologice. – Din fr. dégraisser.

degresaj
DEGRESÁJ, degresaje, s.n. Degresare. – Din fr. dégraissage.

degresant
DEGRESÁNT, -Ă, degresanți, -te, adj., s.m. 1. Adj. Care degresează. 2. S.m. Substanță întrebuințată pentru degresare. – Din fr. dégraissant.

degresare
DEGRESÁRE, degresări, s.f. Acțiunea de a degresa și rezultatul ei; degresaj. – V. degresa.

degresat
DEGRESÁT, -Ă, degresați, -te, adj. (Despre alimente) Căruia i s-a extras grăsimea. – V. degresa.

degresiune
DEGRESIÚNE, degresiuni, s.f. Micșorare treptată, gradată. [Pr.: -si-u-] – Din fr. dégression, lat. degressio, -onis.

degresiv
DEGRESÍV, -Ă, degresivi, -e, adj. Care scade, care se reduce, care descrește treptat; descrescător. – Din fr. dégressif.

degresor
DEGRESÓR, -OÁRE, degresori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care degresează. 2. S.n. Aparat cu care se face degresarea anumitor materiale. – Din fr. dégraisseur.

degreva
DEGREVÁ, degrevez, vb. I. Tranz. A scădea, a reduce sarcinile sau obligațiile impuse unei persoane fizice sau unei instituții. – Din fr. dégrever.

degrevant
DEGREVÁNT, -Ă, degrevanți, -te, adj. (Rar) Care degrevează. – Din fr. dégrevant.

degrevare
DEGREVÁRE, degrevări, s.f. Acțiunea de a degreva și rezultatul ei. – V. degreva.

degrevat
DEGREVÁT, -Ă, degrevați, -te, adj. Scutit, descărcat de o parte din sarcini. – V. degreva.

degringolada
DEGRINGOLÁDĂ, degringolade, s.f. Prăbușire, rostogolire rapidă, cădere. ♦ Fig. Decădere treptată, degradare progresivă, ruinare. – Din fr. dégringolade.

degrosisor
DEGROSISÓR, degrosisoare, s.n. Sistem de filtre alcătuit din pietriș mărunt, folosit într-o instalație de limpezire parțială, preliminară a apei, pentru reținerea impurităților de dimensiuni mari. – Din fr. dégrossisseur.

degrosa
DEGROȘÁ, degroșéz, vb. I. Tranz. A efectua operația de prelucrare prin așchiere a unei piese brute, spre a o aduce la dimensiunile apropiate de cele finale. – Din fr. dégrossir (prin apropiere de îngroșa).

degrosare
DEGROȘÁRE, degroșări, s.f. Acțiunea de a degroșa și rezultatul ei. – V. degroșa.

degudrona
DEGUDRONÁ, degudronéz, vb. I. Tranz. A separa gudroanele de gazele produse la distilarea cărbunilor fosili. – Din fr. dégoudronner.

degudronare
DEGUDRONÁRE, degudronări, s.f. Acțiunea de a degudrona și rezultatul ei. – V. degudrona.

degudronator
DEGUDRONATÓR, degudronatoare, s.n. Aparat sau utilaj folosit la degudronare. – Degudrona + suf. -tor. Cf. fr. d é g o u d r o n n e u r.

degusta
DEGUSTÁ, degúst, vb. I. Tranz. A aprecia cu ajutorul gustului, mirosului, văzului calitățile unui produs alimentar (mai ales vin); p. ext. a savura. – Din fr. déguster, lat. degustare.

degustare
DEGUSTÁRE, degustări, s.f. Acțiunea de a degusta și rezultatul ei; degustație. – V. degusta.

degustatie
DEGUSTÁȚIE, degustații, s.f. Faptul de a degusta; degustare. – Din fr. dégustation.

degustator
DEGUSTĂTÓR, -OÁRE, degustători, -oare, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu degustarea vinurilor, lichiorurilor, fructelor și a altor produse alimentare. – Degusta + suf. -ător.

dehidrogena
DEHIDROGENÁ, dehidrogenéz, vb. I. Tranz. A elimina hidrogenul din molecula compușilor organici. – Din fr. déshydrogéner.

dehidrogenare
DEHIDROGENÁRE, dehidrogenări, s.f. Acțiunea de a dehidrogena și rezultatul ei. – V. dehidrogena.

dehiscent
DEHISCÉNT, -Ă, dehiscenți, -te, adj. (Despre fructe, antere etc.) Care se deschide spontan când ajunge la maturitate, punând în libertate semințele. – Din fr. déhiscent, lat. dehiscens, -ntis.

dehiscenta
DEHISCÉNȚĂ s.f. (Bot.) Deschidere de la sine a unui fruct, a unei antere sau a unui sporange când ajung la maturitate. – Din fr. déhiscence.

dehula
DEHULÁ vb. I v. dăula.

dehulat
DEHULÁT, -Ă adj. v. dăulat.

deictic
DEÍCTIC, -Ă, deictici, -ce, adj. Care arată, care demonstrează, care întărește un sens. – Din fr. déictique.

deifica
DEIFICÁ, deífic, vb. I. Tranz. A atribui putere divină unei ființe sau unui lucru; a zeifica.[Pr.:-de-i-] – Din lat. deificare, fr. déifier.

deificare
DEIFICÁRE, deificări, s.f. Faptul de a deifica. [Pr.: de-i-] – V. deifica.

deism
DEÍSM s.n. Credință în existența lui Dumnezeu (fără recunoașterea revelațiilor). – Din fr. déisme.

deist
DEÍST, -Ă, deiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care susține deismul, privitor la deism. 2. S.m. și f. Adept al deismului. – Din fr. déiste.

deimpartit
DEÎMPĂRȚÍT s.n. sg. (Mat.) Primul termen al unei împărțiri, număr care urmează să fie împărțit la cel de-al doilea termen. – De^4 + împărțit.

deinmultit
DEÎNMULȚÍT s.n. sg. (Mat.) Primul factor al unei înmulțiri, număr care urmează să fie înmulțit cu cel de-al doilea termen. – De^4 + înmulțit.

deja
DEJÁ adv. În acest (sau acel) moment, de pe acum (sau pe atunci), încă de pe acum (sau de pe atunci). – Din fr. déjà.

dejalen
DEJALÉN, dejalenuri, s.n. Țesătură de bumbac mercerizat, de calitate superioară, din care se confecționează cămăși bărbătești, bluze etc.; (la pl.) varietăți din această țesătură. [Pl. și: dejalene. – Var.; dejalénă s.f.] – Cf. engl. d e l a i n e.

dejalena
DEJALÉNĂ s.f. v. dejalen.

dejecta
DEJECTÁ, dejectéz, vb. I. Tranz. (Rar) A evacua dejecții. – Din dejecție.

dejectare
DEJECTÁRE s.f. Acțiunea de a dejecta. – V. dejecta.

dejectie
DEJÉCȚIE, dejecții, s.f. 1. Evacuare a excrețiilor din organism, în special a materiilor fecale; (concr.) materia fecală evacuată. ♦ Apă murdară provenită din fabrici sau din gospodării, care degradează apele naturale în care se scurge. 2. (În sintagma) Con de dejecție = formă de relief cu aspect de evantai, alcătuită din bolovănișuri, pietrișuri, nisip și argilă depozitate de torenți și râuri acolo unde se produce o schimbare de pantă. [Var.: dejecțiúne s.f.] – Din fr. déjection, lat. dejectio, -onis.

dejectiune
DEJECȚIÚNE s.f. v. dejecție.

dejivra
DEJIVRÁ, dejivréz, vb. I. Tranz. A înlătura stratul de gheață sau de chiciură format pe suprafețele care vin în contact cu aerul umed la temperaturi scăzute. [Var.: degivrá vb. I] – Din fr. dégivrer.

dejivrare
DEJIVRÁRE, dejivrări, s.f. Acțiunea de a dejivra și rezultatul ei. [Var.: degivráre s.f.] – V. dejivra.

dejivror
DEJIVRÓR, dejivroare, s.n. Instalație de protecție a unui avion contra formării straturilor de gheață pe aripi, ampenaje, elice etc. în cursul zborului prin mase de aer umed și subrăcit. [Var.: degivrór s.n.] – Din fr. dégivreur.

dejojare
DEJOJÁRE, dejojări, s.f. Desprindere de apă a unui hidroavion în cursul decolării. – După fr. déjaugeage.

dejuca
DEJUCÁ, dejóc, vb. I. Tranz. A zădărnici planurile sau uneltirile cuiva. [Var.: (înv.) desjucá vb. I] – De(s) + juca.

dejucare
DEJUCÁRE, dejucări, s.f. Acțiunea de a dejuca și rezultatul ei; zădărnicire. – V. dejuca.

dejuga
DEJUGÁ, dejúg, vb. I. 1. Tranz. A scoate boul din jug. 2. Intranz. Fig. (Rar) A ajunge sau a se opri undeva; a poposi, a se așeza. – Lat. *disjugare.

dejugare
DEJUGÁRE, dejugări, s.f. Acțiunea de a dejuga; scoaterea boilor din jug; dejugat. – V. dejuga.

dejugat
DEJUGÁT s.n. Dejugare. – V. dejuga.

dejugatoare
DEJUGĂTOÁRE, dejugători, s.f. (Rar) Loc de popas unde se dejugă boii pentru a-i lăsa să se odihnească. – Dejuga + suf. -ătoare.

dejun
DEJÚN, dejunuri, s.n. Masa de amiază; (și în sintagma micul dejun) mâncare de dimineață. – Cf. fr. d é j e u n e r.

dejuna
DEJUNÁ, dejunéz, vb. I. Tranz. A lua masa de prânz; a prânzi. – Din fr. déjeuner.

dejurna
DEJÚRNĂ adv. invar. (Rar; despre elevi și, înv., despre militari) De serviciu (pe timp de o zi). – Din rus. dejurnâi.

dejurstva
DEJÚRSTVĂ, dejurstve s.f. (Înv.) Corp de gardă; comandament militar [Var.: djúrstvă s.f.] – Din rus. dĕzurstvo.

delabora
DELABORÁ, delaboréz, vb. I. Tranz. A demonta dintr-un loc instalațiile, mașinile și munițiile devenite inutilizabile sau periculoase. – Din lat. delaborare.

delaborare
DELABORÁRE, delaborări, s.f. Acțiunea de a delabora. – V. delabora.

delabra
DELABRÁ, delabréz, vb. I. Tranz. (Franțuzism) A deteriora, a strica, a ruina. – Din fr. délabrer.

delaolalta
DELAOLÁLTĂ adv. (Rar) Împreună. [Pr.: -la-o-] – De^4 + laolaltă.

delapida
DELAPIDÁ, delapidéz, vb. I. Tranz. A sustrage, a fura, bani sau alte bunuri din avutul statului. – Din fr. dilapider, lat. dilapidare.

delapidare
DELAPIDÁRE, delapidări, s.f. Acțiunea de a delapida și rezultatul ei; infracțiune care constă în

delapidator
DELAPIDATÓR, -OÁRE, delapidatori, -oare, s.m. și f. Persoană care delapidează. – Din fr. dilapidateur.

delator
DELATÓR, -OARE, delatori, -oare, s.m. și f. Persoană care face o delațiune; denunțător, pârâtor. – Din fr. délateur, lat. delator.

delatiune
DELAȚIÚNE, delațiuni, s.f. Denunțare, denunț; pâră. [Pr.: -ți-u] – Din fr. délation, lat. delatio, -onis.

delasa
DELĂSÁ, delás, vb. I. Refl. (Folosit mai ales la perf. c.) A dovedi nepăsare, neglijență față de o muncă începută, a abandona o treabă începută. – Din fr. délaisser.

delasare
DELĂSÁRE, delăsări, s.f. Faptul de a se delăsa; nepăsare, neglijență față de o muncă începută. – V. delăsa.

delasator
DELĂSĂTÓR, -OÁRE, delăsători, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care se delasă; neglijent, indolent. – Delăsa + suf. -tor.

delatura
DELĂTURÁ, delắtur, vb. I. Tranz. (Reg.) A înlătura. – De^4 + latură.

delco
DÉLCO s.n. Cap distribuitor la motoarele cu aprindere electrică. – Din fr. delco.

deleatur
DELEÁTUR s.n. Nume dat semnului de corectură tipografică prin care se indică suprimarea unei litere, a unui grup de litere etc. [Pr.: -le-a-] – Cuv. lat.

delebil
DELÉBIL, -Ă, delebili, -e, adj. (Livr.) Care poate fi șters. – Din fr. délébile.

delecta
DELECTÁ, delectéz, vb. I. Tranz. și refl. A (se) desfăta, a (se) încânta, a (se) bucura. – Din fr. délecter, lat. delectare.

delectabil
DELECTÁBIL, -Ă, delectabili, -e, adj. Plăcut, agreabil, încântător. – Din fr. délectable, lat. delectabilis.

delectare
DELECTÁRE, delectări, s.f. Faptul de a (se) delecta; desfătare, încântare; distracție. – V. delecta.

delega
DELEGÁ, delég, vb. I. Tranz. A transmite cuiva dreptul de a acționa ca reprezentant al unei persoane sau al unei instituții. ♦ A însărcina pe cineva, pe timp limitat, cu executarea, supravegherea sau organizarea unei lucrări. – Din fr. déléguer, lat. delegare.

delegat
DELEGÁT, -Ă, delegați, -te, s.m. și f. 1. Persoană care a primit o delegație. 2. Reprezentant sau trimis al unui stat ori al unui guvern la o conferință, la un congres sau la o organizație națională sau internațională. – Din fr. délégué, lat. delegatus.

delegatar
DELEGATÁR, -Ă, delegatari, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care deleagă, (persoană) care dă o delegație. – Din fr. délégataire.

delegatie
DELEGÁȚIE, delegații, s.f. 1. Misiune sau însărcinare de-a se prezenta sau de a acționa în numele cuiva ♦ (Concr.) Act prin care cineva este desemnat ca delegat. 2. Grup de persoane împuternicit cu o misiune specială. – Din fr. délégation, lat. delegatio.

delesta
DELESTÁ, delestéz, vb. I. Tranz. A arunca lestul din corăbii, din baloane pentru a le ușura. – Din fr. délester.

delestare
DELESTÁRE, delestări, s.f. Acțiunea de a delesta. – V. delesta.

deleter
DELETÉR, -Ă, deleteri, -e, adj. (Livr.) Vătămător. – Din fr. délétère.

delexicaliza
DELEXICALIZÁ, pers. 3 delexicalizează, vb. I. Tranz. și refl. (Lingv.) A face să piardă sau a pierde conținutul semantic. – Des^1- + lexical + suf. -iza.

delexicalizare
DELEXICALIZÁRE, delexicalizări, s.f. Faptul de a (se) delexicaliza. – V. delexicaliza.

delexicalizat
DELEXICALIZÁT, -Ă, delexicalizați, -te, adj. Care nu mai are conținut semantic. – V. delexicaliza.

delfin
DELFÍN^1, delfini, s.m. 1. Mamifer marin cu corpul în formă de fus, care atinge mărimea de trei metri, cu botul alungit, prevăzut cu numeroși dinți conici, și care trăiește în grupuri compacte în toate mările; porc-de-mare (Delphinus delphis). 2. (Art.) Constelație din emisfera boreală, în vecinătatea Căii-Laptelui. 3. Procedeu tehnic de înot în care sportivul, culcat cu fața în jos, înaintează la suprafața apei prin mișcarea simultană și simetrică a brațelor, dinainte spre înapoi, coordonată cu bătaia simultană în plan vertical a picioarelor. – Din lat. delphinus, it. delfino.

DELFÍN^2, delfini, s.m. 1. Titlu feudal purtat de unii conți din Franța. 2. Titlu purtat de fiul cel mai mare al regilor Franței, moștenitorul prezumtiv al tronului (și suzeran al provinciei Dauphiné). – Din delfin^1 (după fr. dauphin).

delfinariu
DELFINÁRIU, delfinarii, s.n. 1. Bazin amenajat pentru delfini^1 (1). 2. Sală sau clădire care adăpostește un delfinariu (1) în care au loc reprezentații cu delfini^1 (1). – Delfin^1 + suf. -ariu.

delfinist
DELFINÍST, -Ă, delfiniști, -ste, s.m. și f. Înotător în stilul delfin^1 (3). – Din it. delfinista.

delibasa
DELIBÁȘĂ, delibași, s.m. (În evul mediu, în epoca fanariotă) Șeful gărzii domnești, căpetenia deliilor. – Din tc. delibașa.

delibera
DELIBERÁ, deliberéz, vb. I. 1. Intranz. (Despre membrii unei instanțe judecătorești, ai unei adunări legiuitoare) A chibzui în comun și a discuta (în secret) asupra luării unei hotărâri. 2. Tranz. A decide, a rezolva. – Din fr. délibérer, lat. deliberare.

deliberant
DELIBERÁNT, -Ă, deliberanți, -te, adj. Care deliberează. – Din fr. délibérant.

deliberare
DELIBERÁRE, deliberări, s-f. Acțiunea de a delibera și rezultatul ei; consfătuire, chibzuire; dezbatere, deliberație. – V. delibera.

deliberat
DELIBERÁT, -Ă, deliberați, -te, adj. (Adesea adverbial) Care a fost făcut în mod intenționat, din proprie voință. – V. delibera. Cf. fr. d é l i b é r é.

deliberativ
DELIBERATÍV, -Ă, deliberativi, -e, adj. Care deliberează având dreptul de a lua o hotărâre. ♢ Vot deliberativ = vot al cărui rezultat este obligatoriu. – Din fr. délibératif, lat. deliberativus.

deliberatie
DELIBERÁȚIE, deliberații, s.f. (Înv.) Deliberare. – Din fr. délibération, lat. deliberatio.

delicat
DELICÁT, -Ă, delicați, -te, adj. 1. (Despre ființe și lucruri, cu privire la forma, la aspectul lor) Fin, gingaș, subțirel, grațios; p. ext. fragil; (despre ființe) plăpând, șubred, slăbuț. ♦ (Despre culori, nuanțe) Discret, atenuat, pal, estompat. 2. De calitate bună (în ceea ce privește finețea materialului și a execuției). ♦ (Despre mâncăruri, băuturi, parfumuri) Fin, ales. 3. (Despre oameni și despre manifestările lor; adesea adverbial) Plin de atenție, de grijă; lipsit de asprime, de brutalitate, prevenitor. 4. (Despre probleme, situații etc.) Care cere mare băgare de seamă, prudență, rezervă, subtilitate; gingaș. – Din fr. délicat, lat. delicatus.

delicatesa
DELICATÉSĂ, delicatese, s.f. (Mai ales la pl.) Aliment fin, ales (îndeosebi prăjituri și specialități culinare). – Din germ. Delikatesse.

delicateta
DELICATÉȚĂ s.f. v. delicatețe.

delicatete
DELICATÉȚE, delicateți, s.f. Însușirea a ceea ce este delicat; finețe, gingășie; discreție, subtilitate. [Var.: delicatéță s.f.] – Din fr. délicatesse.

delicios
DELICIÓS, -OÁSĂ, delicioși, -oase, adj. (Despre mâncăruri și băuturi) Foarte gustos, savuros. ♦ Fig. Extrem de plăcut, încântător, fermecător. – Din fr. délicieux, lat. deliciosus.

deliciu
DELÍCIU, delicii, s.n. Plăcere deosebit de mare; desfătare. ♦ Fig. (Fam.) Lucru, ființă încântătoare. – Din lat. delicium, fr. délice.

delict
DELÍCT, delicte, s.n. Fapt nepermis de legea penală; infracțiune de mai mică gravitate, care se sancționează cu amendă penală sau cu închisoare corecțională. – Din lat. delictum. Cf. fr. d é l i t.

delictual
DELICTUÁL, -Ă, delictuali, -e, adj. Delictuos. [Pr.: -tu-al] – Cf. d e l i c t.

delictuos
DELICTUÓS, -OÁSĂ, delictuoși, -oase, adj. (Despre fapte) Care prezintă caracterele unui delict, care ține de delict; delictual. [Pr.: -tu-os] – Din fr. délictueux.

delicvent
DELICVÉNT, -Ă s.m. și f. V. delincvent.

delicventa
DELICVÉNȚĂ s.f. v. delincvență.

delicvescent
DELICVESCÉNT, -Ă, delicvescenți, -te, adj. (Despre substanțe chimice) Care absoarbe vaporii de apă din atmosferă până la solubilizare. – Din fr. déliquescent, lat. deliquescens.

delicvescenta
DELICVESCÉNȚĂ s.f. Proprietate a unor substanțe solide de a fi delicvescente. ♦ Fig. Decadență, degenerare, degenerescență. – Din fr. déliquescence.

deligatie
DELIGÁȚIE s.f. Aplicație a unui bandaj, a unui aparat sau a unui medicament extern. – Din fr. déligation.

delimita
DELIMITÁ, delimitez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) stabili, a (se) fixa limitele unui lucru; a (se) mărgini, a (se) limita. ♦ A (se) contura.

delimitabil
DELIMITÁBIL, -Ă, delimitabili, -e, adj. Care poate fi delimitat. – Din fr. délimitable.

delimitare
DELIMITÁRE, delimitări, s.f. Acțiunea de a (se) delimita și rezultatul ei; fixare a limitelor unui lucru. – V. delimita.

delimitativ
DELIMITATÍV, -Ă, delimitativi, -e, adj. (Rar) Care delimitează, care servește pentru a delimita; delimitator. – Delimita + suf. -ativ.

delimitator
DELIMITATÓR, -OÁRE, delimitatori, -oare, adj. Delimitativ. – Delimita + suf. -tor.

delincvent
DELINCVÉNT, -Ă, delincvenți, -te, s.m. și f. Persoană care a săvârșit un delict penal. [Var.: delicvént, -ă s.m. și f.] – Din lat. delinquens, -ntis. Cf. fr. d é l i n q u a n t.

delincventa
DELINCVÉNȚĂ, delincvențe, s.f. 1. Fenomen social care constă în săvârșirea de delicte. 2. Totalitatea delictelor săvârșite, la un moment dat, într-un anumit mediu sau de către persoane de o anumită vârstă. [Var.: delicvénță s.f.] – Din fr. délinquance.

delineavit
DELINEÁVIT s.n. Cuvânt care însoțește, într-unul din colțurile de jos ale unei gravuri, numele autorului. [Pr.: -ne-a-] – Cuv. lat.

delintersa
DELINTERSÁ, delinterséz, vb. I. Tranz. A îndepărta, pe cale chimică sau mecanică, firele scurte de pe semințele de bumbac egrenate, înainte de decorticarea lor. – Des^1- + linters.

delintersare
DELINTERSÁRE, delintersări, s.f. Acțiunea de a delintersa și rezultatul ei. – V. delintersa.

delir
DELÍR, deliruri, s.n. 1. Tulburare a conștiinței, manifestată prin halucinații, aiurări, iluzii etc., întâlnită în unele boli mintale, în stări febrile etc. 2. Fig. Stare de exaltare, de extaz, de frenezie; entuziasm excesiv. – Din fr. délire.

delira
DELIRÁ, delirez, vb. I. Intranz. A fi în stare de delir; a aiura. – Din fr. délirer, lat. delirare.

delirant
DELIRÁNT, -Ă, deliranți, -te, adj. Care este în stare de delir, ca de delir. ♦ Fig. Care se manifestă într-o formă asemănătoare delirului; excesiv, exaltat, frenetic. – Din fr. délirant.

delirare
DELIRÁRE, delirări, s.f. Acțiunea de a delira și rezultatul ei. – V. delira.

deliricizare
DELIRICIZÁRE, deliricizări, s.f. Pierdere sau înlăturare a lirismului. – Des^1- + liricizare.

deliriumtremens
DELÍRIUM TRÉMENS, s.n. Criză caracterizată prin delir (1), halucinații vizuale sau auditive și tremurături ale feței și ale membrelor, care apare la alcoolicii cronici. [Pr.: -ri-um] – Cuv. lat.

delitescenta
DELITESCÉNȚĂ, delitescențe, s.f. Dispariție subită a unei tumori sau a unei inflamații. – Din fr. délitescence.

deliu
DELÍU, -ÍE, delii, s.m., adj. (Înv.) 1. S.m. Soldat din călărimea ușoară turcă. ♦ (În Țara Românească și în Moldova) Soldat din corpul de călăreți înființat de Minai Viteazul o dată cu corpul beșliilor; (în perioada fanariotă) soldat din garda domnească. 2. Adj., s.m. (Om) voinic, viteaz, îndrăzneț. 3. Adj. Furios, vehement, nebun. – Din tc. deli.

delnita
DÉLNIȚĂ, delnițe, s.f. 1. (În evul mediu, în Țara Românească) Parte din hotarul moșiei satului care se afla în stăpânirea ereditară a unei familii de țărani ce locuiau în satul respectiv; jirebie. 2. (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Parte dintr-o anumită subîmpărțire structurală a pământului satului. Patru delnițe de fânaț. 3. (Înv. și reg.) Fâșie îngustă și lungă de teren situată într-o luncă sau pe un delușor; p. ext. moșie, proprietate. – Cf. ucr. d i l ' n y c' a.

deloc
DELÓC adv. Nicidecum. – De^4 + loc.

delta
DÉLTA s.m. invar. A patra literă a aflabetului grecesc (în formă de triunghi). ♦ Fig. Simbol al adevărului; p. ext. adevăr. – Cuv. gr.

deltaic
DELTÁIC, -Ă, deltaici, -ce, adj. Care ține de deltă, privitor la deltă. [Pr.: -ta-ic] – Din fr. deltaïque.

deltaplan
DELTAPLÁN, deltaplane, s.n. 1. Aparat de zbor foarte ușor (de forma literei grecești delta) care poate plana în curentul dinamic de pantă sau pluti în curentul termic ascensional. 2. Deltaplanism. – Din fr. deltaplan.

deltaplanism
DELTAPLANÍSM s.n. Sport aviatic practicat cu deltaplanul (1); deltaplan (2). – Din fr. deltaplanisme.

deltaplanist
DELTAPLANÍST, deltaplaniști, s.m. Pilot sportiv al deltaplanului. – Din fr. deltaplaniste.

delta
DÉLTĂ, delte, s.f. Formă de relief rezultată din depunerea de mâl și de nisip la vărsarea unei ape curgătoare într-un lac, în mare sau în ocean, pe un teren cu panta lină, în condițiile lipsei mareelor și a acțiunii curenților litorali. – Din fr. delta.

deltoid
DELTOÍD, -Ă, deltoizi, -de, adj., s.m. 1. Adj. În formă de triunghi. 2. S.m. Mușchi al articulației umărului, în forma literei delta, fixat pe omoplat, claviculă și capătul humerusului, care determină rotația internă și externă a brațului. – Din fr. deltoïde.

delulet
DELULÉȚ, delulețe, s.n. (Rar) Delușor. – Deal + suf. -uleț.

deluros
DELURÓS, -OÁSĂ, deluroși, -oase, adj. Cu multe dealuri (1); accidentat. – Deal + suf. -os.

delusor
DELUȘÓR, delușoare, s.n. Diminutiv al lui deal; deluț, deluleț. – Deal + suf. -ușor.

delut
DELÚȚ, deluțe, s.n. (Pop.) Delușor. – Deal + suf. -uț.

deluviu
DELÚVIU, deluvii, s.n. Material sedimentar provenit din alterarea și dezagregarea rocilor, aliat în curs de scurgere sub influența apelor de șiroire pe pantele diferiților versanți. – Din lat. diluvium.

deluzoriu
DELUZÓRIU, -IE, deluzorii, adj. (Livr.) Înșelător, iluzoriu. – Din fr. délusoire, lat. delusorius.

demachia
DEMACHIÁ, demachiéz, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) șterge machiajul sau fardul. [Pr.: -chi-a] – Din fr. démaquiller.

demachiant
DEMACHIÁNT, -Ă, demachianți, -te, adj., s.m. (Produs cosmetic) care demachiază. [Pr.: -chi-ant] – Din fr. démaquillant.

demachiat
DEMACHIÁT^1 s.n. Demachiere. [Pr.: -chi-at] – V. demachia.

DEMACHIÁT^2, -Ă, demachiați, -te, adj. Cu machiajul sau fardul șters de pe obraz, ochi etc. [Pr.: -chi-at] – V. demachia.

demachiere
DEMACHIÉRE, demachieri, s.f. Acțiunea de a (se) demachia și rezultatul ei. [Pr.: -chi-e-] – V. demachia.

demagnetiza
DEMAGNETIZÁ, demagnetizéz, vb. I. Tranz. și refl. A pierde sau a face ca un corp să-și piardă proprietățile magnetice. – Din fr. démagnétiser.

demagnetizant
DEMAGNETIZÁNT, -Ă, demagnetizanți, -te, adj. Care produce demagnetizare. – Din fr. démagnétisant.

demagnetizare
DEMAGNETIZÁRE, demagnetizări, s.f. Acțiunea de a (se) demagnetiza și rezultatul ei. – V. demagnetiza.

demagnetizat
DEMAGNETIZÁT, -Ă, demagnetizați, -te, adj. Care și-a pierdut proprietățile magnetice. – V. demagnetiza.

demagnetizor
DEMAGNETIZÓR, demagnetizoare, s.n. Dispozitiv electromagnetic folosit pentru demagnetizare. – Din fr. démagnétiseur.

demagog
DEMAGÓG, demagogi, s.m. Persoană care caută să-și creeze o popularitate prin discursuri bombastice, prin promisiuni mincinoase etc. – Din fr. démagogue.

demagogic
DEMAGÓGIC, -Ă, demagogici, -ce, adj. Propriu demagogilor sau demagogiei, privitor la demagogi sau la demagogie; în spiritul demagogiei. – Din fr. démagogique.

demagogie
DEMAGOGÍE, demagogii, s.f. Înșelare a opiniei publice prin promisiuni mincinoase, discursuri bombastice etc., practicată de cineva pentru a-și crea popularitate; purtare de demagog. – Din fr. démagogie.

demara
DEMARÁ, demarez, vb. I. 1. Intranz. (Despre autovehicule, motoare etc.) A se pune în mișcare, a porni. 2. Tranz. A dezlega odgoanele unei corăbii (în vederea plecării). 3. Intranz. Fig. (Sport) A-și lua avânt, a porni în viteză (într-o cursă). – Din fr. démarrer.

demaraj
DEMARÁJ, demaraje, s.n. 1. Demarare. 2. Dezlegare a odgoanelor unei corăbii (în vederea plecării). 3. Început al unei activități. 4. Fig. (Sport) Avânt, forță, viteză cu care se pornește într-o cursă, într-o întrecere etc. – Din fr. démarrage.

demarare
DEMARÁRE, demarări, s.f. Acțiunea de a demara și rezultatul ei; demaraj. – V. demara.

demarca
DEMARCÁ, demarchéz, vb. I. 1. Tranz. A însemna printr-o linie de demarcație; a delimita, a despărți, a hotărnici. 2. Refl. (Sport) A scăpa de sub supravegherea adversarului. – Din fr. démarquer.

demarcaj
DEMARCÁJ, demarcaje, s.n. Demarcare. ♦ Luare a unor pasaje dintr-o carte spre a le transpune în alta. – Din fr. démarquage.

demarcare
DEMARCÁRE, demarcări, s.f. Acțiunea de a (se) demarca și rezultatul ei. – V. demarca.

demarcat
DEMARCÁT, -Ă, demarcați, -te, adj. 1. (Despre suprafețe, spații etc.) Care este delimitat printr-o linie de demarcație. 2. (Despre sportivi angajați într-un meci, într-o întrecere) Care a scăpat de sub urmărirea adversarului. – V. demarca.

demarcativ
DEMARCATÍV, -Ă, demarcativi, -e, adj. De demarcație. – Din fr. démarcatif.

demarcatie
DEMARCÁȚIE, demarcații, s.f. Delimitare, despărțire, separare. ♦ Operație prin care se stabilește frontiera dintre două state sau linia despărțitoare dintre două suprafețe de teren. ♢ Linie de demarcație = linie care desparte două țări sau două suprafețe de teren. [Var.: demarcațiúne s.f.] – Din fr. démarcation.

demarcatiune
DEMARCAȚIÚNE s.f. v. demarcație.

demaror
DEMARÓR, demaroare, s.n. Mecanism, motor sau instalație cu ajutorul cărora se pornesc motoarele cu ardere internă. – Din fr. démarreur.

demasca
DEMASCÁ, demásc, vb. I. Tranz. și refl. 1. A(-și) scoate masca. 2. Fig. A (se) arăta în adevărata lumină, a(-și) da pe față planurile, acțiunile, gândurile ascunse. 3. A descoperi inamicului, prin nerespectarea regulilor de mascare, un obiectiv sau o acțiune ascunsă. – Din fr. démasquer.

demascabil
DEMASCÁBIL, -Ă, demascabili, -e, adj. (Rar) Care poate fi demascat. – Demasca + suf. -bil.

demascare
DEMASCÁRE, demascări, s.f. Acțiunea de a (se) demasca și rezultatul ei; dezvăluire, dare în vileag. – V. demasca.

demasculiniza
DEMASCULINIZÁ, demasculinizéz, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde caracterele de bărbat. – Din fr. démasculiniser.

demasculinizare
DEMASCULINIZÁRE, demasculinizări, s.f. Faptul de a (se) demasculiniza. – V. demasculiniza.

demasculinizat
DEMASCULINIZÁT, -Ă, demasculinizați, -te, adj. Care și-a pierdut trăsăturile bărbătești. – V. demasculiniza.

dematerializa
DEMATERIALIZÁ, dematerializéz, vb. I. Tranz. și refl. A face să piardă sau a pierde caracteristicile materiei sau chiar materia. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. dématérialiser.

dematerializare
DEMATERIALIZÁRE, dematerializări, s.f. Acțiunea de a (se) dematerializa și rezultatul ei. [Pr.: -ri-a-] – V. dematerializa.

dematerializat
DEMATERIALIZÁT, -Ă, dematerializați, -te, adj. Care a pierdut caracterele evidente ale materiei. [Pr.: -ri-a-] – V. dematerializa.

dema
DÉMĂ, deme, s.f. Unitate administrativ-teritorială în Grecia antică și în Imperiul Bizantin. – Din fr. dème.

demancare
DEMÂNCÁRE s.f. Mâncare, hrană, bucate; demâncat. – De^4 + mâncare.

demancat
DEMÂNCÁT s.n. (Rar) Demâncare. – De^4 + mâncat.

dement
DEMÉNT, -Ă, demenți, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. Alienat mintal, nebun. 2. Adj. De om nebun; nebunesc. – Din fr. dément, lat. demens, -ntis.

dementa
DEMÉNȚĂ, demențe, s.f. Alienație mintală; nebunie. Demență precoce = formă de schizofrenie care apare la tineri. Demență senilă = demență care progresează odată cu vârsta. ♦ Fig. Surescitare intensă. – Din fr. démence, lat. dementia.

demential
DEMENȚIÁL, -Ă, demențiali, -e, adj. Caracteristic unui nebun, care denotă nebunie. [Pr.: -ți-al] – Din fr. démentiel.

demers
DEMÉRS, demersuri, s.n. Acțiune întreprinsă (pe lângă cineva) în susținerea unei cauze; intervenție în scopul obținerii unui anumit rezultat. – De^4 + mers (după fr. démarche).

demilitariza
DEMILITARIZÁ, demilitarizéz, vb. I. Tranz. A desființa total sau parțial, în urma unei convenții internaționale, forțele armate, armamentul, instalațiile și orice activitate cu caracter militar, într-o regiune, o țară etc. ♦ A reda caracterul civil unor instituții, întreprinderi etc. militarizate. – Din fr. démilitariser.

demilitarizare
DEMILITARIZÁRE, demilitarizări, s.f. Acțiunea de a demilitariza și rezultatul ei. – V. demilitariza.

demilitarizat
DEMILITARIZÁT, -Ă, demilitarizați, -te, adj. (Despre o țară, un teritoriu etc.) Care a fost lipsit de armată, de fortificații sau de industrie militară. ♢ Zonă demilitarizată = fâșie de teritoriu (de-a lungul graniței dintre două state) în care se interzice, prin convenții internaționale, să se construiască fortificații, instalații militare etc. sau să se țină forțe armate. – V. demilitariza.

demimonda
DEMIMÓNDĂ, demimonde, s.f. (Franțuzism) Demimondenă. – Din fr. demi-monde.

demimonden
DEMIMONDÉN, -Ă, demimondeni, -e, s.f., adj. 1. S.f. Femeie cu purtări ușuratice; cochetă. 2. Adj. Care se referă la o demimondenă (1) sau la apucăturile ei. – Din fr. démi-mondaine.

demina
DEMINÁ, deminéz, vb. I. Tranz. A înlătura, a curăța un loc de mine explozive. – Din fr. déminer.

deminare
DEMINÁRE, deminări, s.f. Acțiunea de a demina și rezultatul ei. – V. demina.

demineraliza
DEMINERALIZÁ, demineralizez, vb. I. Tranz. A elimina componenții minerali dintr-o substanță de natură organică. ♦ (Despre substanțe organice) A-și pierde componenții minerali. – Din fr. déminéraliser.

demineralizare
DEMINERALIZÁRE, demineralizări, s.f. Eliminare a componenților minerali dintr-o substanță de natură organică. ♦ Sărăcire a organismului, mai ales a articulațiilor, de sărurile anorganice proprii. – V. demineraliza.

demisie
DEMÍSIE, demisii, s.f. Act, cerere (scrisă) prin care un salariat, un demnitar se retrage dintr-o funcție, dintr-o slujbă etc. [Var.: (înv.) dimísie s.f.] – Din fr. démission.

demisiona
DEMISIONÁ, demisionéz, vb. I. Intranz. A-și prezenta demisia. [Pr.: -si-o-] – Din fr. démissionner.

demisionar
DEMISIONÁR, -Ă, demisionari, -e, adj. Care demisionează sau a demisionat (recent). [Pr.: -si-o-] – Din fr. démissionnaire.

demisionare
DEMISIONÁRE, demisionări, s.f. Acțiunea de a demisiona. [Pr.: -si-o-] – V. demisiona.

demisionat
DEMISIONÁT, -Ă, demisionați, -te, adj. (Despre oameni) Care s-a retras prin cerere dintr-o funcție, o activitate etc.; care și-a prezentat demisia. [Pr.: -si-o-] – V. demisiona.

demisol
DEMISÓL, demisoluri, s.n. Parte a unei clădiri situată pe jumătate sub nivelul solului, sub parter. – Din fr. demi „jumătate” + sol.

demistifica
DEMISTIFICÁ, demistífic, vb. I. Tranz. A face ca un lucru, o idee să-și piardă caracterul mistificator. ♦ A demitiza. – După fr. démystifier.

demistificare
DEMISTIFICÁRE, demistificări, s.f. Acțiunea de a demistifica și rezultatul ei. – V. demistifica.

demistificat
DEMISTIFICÁT, -Ă, demistificați, -te, adj. Care a fost readus la ipostaza reală, după ce fusese denaturat. – V. demistifica.

demistificator
DEMISTIFICATÓR, -OÁRE, demistificatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care demistifică. – Demistifica + suf. -tor.

demite
DEMÍTE, demít, vb. III. Tranz. A scoate pe cineva dintr-o demnitate, dintr-o funcție etc.; a destitui, a concedia. – Din fr. démettre, lat. demittere.

demitenta
DEMITÉNTĂ s.f. Tentă între luminos și întunecat într-o pictură sau gravură. – Din fr. demi-teinte.

demitere
DEMÍTERE, demiteri, s.f. Acțiunea de a demite și rezultatul ei; destituire, concediere. – V. demite.

demitiza
DEMITIZÁ, demitizéz, vb. I. Tranz. A face ca un lucru, o idee să-și piardă caracterul mitic. ♦ P. gener. A face să dispară o afirmație falsă, o scorneală; a demistifica. – Cf. it. d e m i t i z z a r e.

demitizant
DEMITIZÁNT, -Ă, demitizanți, -te, adj. Care demitizează; demitizator. – Demitiza + suf. -ant.

demitizare
DEMITIZÁRE, demitizări, s.f. Acțiunea de a demitiza. – V. demitiza.

demitizat
DEMITIZÁT, -Ă, demitizați, -te, adj. Care și-a pierdut caracterul mitic. – V. demitiza.

demitizator
DEMITIZATÓR, -OÁRE, demitizatori, -oare, adj. Demitizant. – Demitiza + suf. -tor.

demiu
DEMÍU, demiuri, s.n. Pardesiu gros, mai puțin călduros decât paltonul. – Din fr. demi „jumătate”.

demiurg
DEMIÚRG s.m. Nume dat în filosofia lui Platon, creatorului divin care a făurit lumea; creatorul universului; p. ext. principiu activ și creator. [Pr.: -mi-urg] – Din lat. demiurgus, fr. démiurge.

demiurgic
DEMIÚRGIC, -Ă, demiurgici, -ce, adj. De demiurg. [Pr.: -mi-ur-] – Din fr. démiurgique.

demivoleu
DEMIVOLÉU, demivoleuri, s.n. Lovitură (la tenis) prin care mingea este expediată imediat după contactul ei cu solul. – Din fr. demi-volée.

demixta
DEMIXTÁ, demixtez, vb. I. Tranz. A despărți în școli sau clase diferite fetele de băieți. – Des^1- + mixt.

demixtare
DEMIXTÁRE, demixtări, s.f. Acțiunea de a demixta. – V. demixta.

demixtat
DEMIXTÁT, -Ă, demixtați, -te, adj. (Despre clase, școli etc.) Care grupează separat fetele și băieții. – V. demixta.

demn
DEMN, -Ă, demni, -e, adj. 1. Vrednic (de...). ♦ Capabil, destoinic. 2. (Despre oameni sau purtarea lor) Care impune respect; respectabil; rezervat, sobru. Formație savantă din lat. dignus (modificat după lemn < lignum, semn < signum, etc.).

demnitar
DEMNITÁR, demnitari, s.m. Înalt funcționar al statului. – Din fr. dignitaire (după demn).

demnitate
DEMNITÁTE, (2) demnități, s.f. 1. Calitatea de a fi demn, atitudine demnă (2); autoritate morală, prestigiu. ♦ Gravitate, măreție. 2. (Mai ales la pl.) Funcție sau însărcinare înaltă în stat; rang. – Din lat. dignitas, -atis (după demn).

demoazela
DEMOAZÉLĂ, demoazele, s.f. (Franțuzism înv.) Domnișoară, fată nemăritată. – Din fr. demoiselle.

demobiliza
DEMOBILIZÁ, demobilizez, vb. I. Tranz.. 1. A lăsa la vatră trupele mobilizate, a trece armata la starea de pace. 2. Fig. A face să slăbească forța combativă, vigoarea, tenacitatea cuiva; a descuraja. – Din fr. démobiliser.

demobilizare
DEMOBILIZÁRE, demobilizări, s.f. Acțiunea de a demobiliza și rezultatul ei. – V. demobiliza.

demobilizat
DEMOBILIZÁT, -Ă, demobilizați, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Lăsat la vatră. 2. Fig. Cu puterea de luptă slăbită, lipsit de energie. – V. demobiliza.

demobilizator
DEMOBILIZATÓR, -OÁRE, demobilizatori, -oare, adj. Care demobilizează (2); descurajant. – Demobiliza + suf. -tor.

democrat
DEMOCRÁT, -Ă, democrați, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Adept) al democrației. 2. Adj. Democratic. – Din fr. démocrate.

democratic
DEMOCRÁTIC, -Ă, democratici, -ce, adj. Care aparține democrației, caracteristic, propriu democrației; bazat, organizat pe principiile democrației; democrat (2). – Din fr. démocratique.

democratism
DEMOCRATÍSM s.n. Totalitatea principiilor care exprimă, garantează și asigură realizarea libertăților democratice. – Din fr. démocratisme. Cf. rus. d e m o k r a t i z m.

democratiza
DEMOCRATIZÁ, democratizez, vb. I. Tranz. A reorganiza un stat, o instituție etc. pe baze democratice; a introduce un regim democratic. – Din fr. démocratiser.

democratizabil
DEMOCRATIZÁBIL, -Ă, democratizabili, -e, adj. Care poate fi democratizat. – Democratiza + suf. -bil.

democratizare
DEMOCRATIZÁRE, democratizări, s.f. Acțiunea de a democratiza și rezultatul ei. – V. democratiza.

democratie
DEMOCRAȚÍE, democrații, s.f. Formă de organizare și de conducere a unei societăți, în care poporul își exercită (direct sau indirect) puterea. – Din fr. démocratie.

demoda
DEMODÁ, demodez, vb. I. Refl. A înceta să mai fie la modă. – Din fr. démoder.

demodare
DEMODÁRE, demodări, s.f. Faptul de a se demoda; învechire, perimare. – V. demoda.

demodat
DEMODÁT, -Ă, demodați, -te, adj. Care nu mai este la modă; învechit, perimat. – V. demoda. Cf. fr. d é m o d é.

demodulator
DEMODULATÓR, demodulatoare, s.n. Parte a unui aparat de radio în care are loc demodulația. – Din germ. Demodulator, fr. démodulateur.

demodulatie
DEMODULÁȚIE, demodulații, s.f. Separare a oscilației de frecvență joasă de unda purtătoare de înaltă frecvență. – Din germ. Démodulation, fr. démodulation.

demograf
DEMOGRÁF, demografi, s.m. Specialist în demografie. – Din fr. démographe.

demografic
DEMOGRÁFIC, -Ă, demografici, -ce, adj. Care aparține demografiei, privitor la demografie. ♢ Factor demografic = element constitutiv al societății, exprimat de densitatea populației, ritmul de creștere, structura și mobilitatea ei. Explozie demografică = accelerare a ritmului de creștere a populației. – Din fr. démographique.

demografie
DEMOGRAFÍE, demografii, s.f. Știință care, prin metode cantitative, studiază fenomene și procese privitoare la numărul, repartiția geografică, structura, densitatea, mișcarea populației umane și compoziția ei pe grupe de vârstă, pe sexe etc. – Din fr. démographie.

demola
DEMOLÁ, demolez, vb. I. Tranz. A dărâma o construcție sau un element de construcție (desfăcând piesă cu piesă). – Din fr. démolir.

demolare
DEMOLÁRE, demolări, s.f. Acțiunea de a demola și rezultatul ei; dărâmare, demolițiune. – V. demola.

demolitie
DEMOLÍȚIE s.f. v. demolițiune.

demolitiune
DEMOLIȚIÚNE, demolițiuni, s.f. (Rar) Demolare, dărâmare. [Pr.: -ți-u-. – Var.: demolíție s.f] – Din fr. démolition.

demon
DÉMON, demoni, s.m. 1. Diavol, drac. ♦ Fig. Om rău. ♦ Ființă imaginară considerată ca spirit al răului. 2. (În scrierile romanticilor) Personificare a eroismului, a curajului, a răzvrătirii și uneori a frumuseții fizice. ♦ (În gândirea mitică și în poezie) Geniu al neliniștii, care stârnește dorințe, pasiuni etc. [Var.: (reg.) dímon s.m.] – Din ngr. démonas. Cf. fr. démon.

demonetiza
DEMONETIZÁ, demonetizez, vb. I. 1. Tranz. A scoate, a retrage din circulație anumite monede. 2. Refl. (Despre monede) A se devaloriza. ♦ Fig. A-și pierde, a-și reduce valoarea; a se deprecia, a se banaliza. – Din fr. démonétiser.

demonetizare
DEMONETIZÁRE, demonetizări, s.f. Acțiunea de a (se) demonetiza și rezultatul ei. – V. demonetiza.

demoniac
DEMONIÁC, -Ă, demoniaci, -ce, adj. Demonic. [Pr.: -ni-ac] – Din fr. démoniaque.

demonic
DEMÓNIC, -Ă, demonici, -ce, adj. De demon; drăcesc, diabolic, demoniac, satanic. – Din lat. daemonicus.

demonie
DEMONÍE, demonii, s.f. (Rar) Demonism. – Demon + suf. -ie.

demonism
DEMONÍSM s.n. Credință în demoni; demonie. ♦ Atitudine diabolică. – Din fr. démonisme.

demonolatrie
DEMONOLATRÍE s.f. Adorație a demonilor. – Din fr. démonolatrie.

demonolatru
DEMONOLÁTRU, demonolatri, adj., s.m. (Care este) adorator al demonilor. – Din fr. démonolâtre.

demonologie
DEMONOLOGÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu studiul demonilor. – Din fr. démonologie.

demonomanie
DEMONOMANÍE s.f. Formă de nebunie care constă în credința de a fi stăpânit de demon – Din fr. démonomanie.

demonstra
DEMONSTRÁ, demonstrez, vb. I. 1. Tranz. A arăta în mod convingător, prin argumente, prin raționamente logice sau prin exemple concrete, adevărul sau neadevărul unei afirmații, al unui fapt etc.; a proba, a dovedi. ♦ A face dovada, prin calcule și prin raționamente, a adevărului exprimat într-o teoremă, într-o formulă etc. 2. Intranz. (Despre mulțimi de oameni) A manifesta. – Din fr. démontrer, lat. demonstrare.

demonstrabil
DEMONSTRÁBIL, -Ă, demonstrabili, -e, adj. Care poate fi demonstrat. – Din fr. démontrable, lat. demonstrabilis.

demonstrabilitate
DEMONSTRABILITÁTE s.f. (Rar) Însușirea de a fi demonstrabil. – Din fr. démonstrabilité.

demonstrant
DEMONSTRÁNT, -Ă, demonstranți, -te, s.m. și f. Persoană care participă la o demonstrație (2); manifestant. – Din rus. demonstrant.

demonstrare
DEMONSTRÁRE, demonstrări, s.f. Acțiunea de a demonstra și rezultatul ei; dovedire, argumentare. – V. demonstra.

demonstrativ
DEMONSTRATÍV, -Ă, demonstrativi, -e, adj. 1. Care demonstrează sau servește la o demonstrație; ilustrativ. 2. (Despre gesturi, manifestări etc.) Care exprimă, în mod ostentativ, un sentiment, o părere etc. 3. (În sintagmele) Pronume demonstrativ = pronume care arată locul în timp sau în spațiu al unui obiect față de vorbitor. Adjectiv demonstrativ = adjectiv care arată depărtarea sau apropierea unui obiect. – Din fr. démonstratif, lat. demonstrativus.

demonstratie
DEMONSTRÁȚIE, demonstrații, s.f. 1. Dovedire, pe bază de argumente și de exemple concrete, a realității unui fapt; demonstrare, argumentare. ♦ Șir de calcule, de raționamente etc. prin care se dovedește adevărul unei teoreme sau conținutul unei formule. 2. Procedeu de adâncire deductivă a adevărului unui enunț. 3. Manifestație publică cu caracter politic-social. 4. Exteriorizare a unui sentiment. ♦ Demonstrație de forță = concentrare și desfășurare a unor forțe militare cu scopul de a intimida. – Din fr. démonstration, lat. demonstratio, (3) după rus. demonstrațiia.

demonta
DEMONTÁ, demontez, vb. I. Tranz. A desface un aparat, un mecanism, un instrument etc. în părțile lui componente. ♦ Fig. A descuraja, a deprima, a dezorienta pe cineva; a obosi, a extenua pe cineva. – Din fr. démonter.

demontabil
DEMONTÁBIL, -Ă, demontabili, -e, adj. Care poate fi demontat. – Din fr. démontable.

demontare
DEMONTÁRE, demontări, s.f. Acțiunea de a demonta și rezultatul ei; demontat. – V. demonta.

demontat
DEMONTÁT s.n. Faptul de a demonta; demontare. – V. demonta.

demoraliza
DEMORALIZÁ, demoralizez, vb. I. Tranz. și refl. A face pe cineva să-și piardă sau a-și pierde încrederea în sine; a (se) descuraja, a (se) deprima. – Din fr. démoraliser.

demoralizant
DEMORALIZÁNT, -Ă, demoralizanți, -te, adj. Care demoralizează; deprimant, demoralizator, descurajator. – Din fr. démoralisant.

demoralizare
DEMORALIZÁRE, demoralizări, s.f. 1. Faptul de a (se) demoraliza; descurajare, deprimare; demoralizație. 2. (Înv.) Imoralitate, desfrâu, corupție. – V. demoraliza.

demoralizat
DEMORALIZÁT, -Ă, demoralizați, -te, adj. 1. Descurajat, deprimat. 2. (Înv.) Imoral. – V. demoraliza.

demoralizator
DEMORALIZATÓR, -OÁRE, demoralizatori, -oare, adj. Care demoralizează; demoralizant. – Din fr. démoralisateur.

demoralizatie
DEMORALIZÁȚIE, demoralizații, s.f. (Înv.) Demoralizare. – Din fr. démoralisation.

demorfism
DEMORFÍSM s.n. Proces de descompunere și de distrugere a rocilor solide. – Din fr. démorphisme.

demos
DÉMOS s.n. (În Grecia antică) Denumire dată păturilor de oameni liberi dintr-un oraș, cu drepturi politice depline. – Cuv. gr.

demotica
DEMÓTICĂ, adj. (În sintagma) Scriere demotică = scriere cursivă simplificată, folosită în vechiul Egipt. – Din fr. démotique.

demula
DEMULÁ, demulez, vb. I. Tranz. A scoate dintr-un tipar în care a fost modelat. – Din fr. démouler.

demulare
DEMULÁRE, demulări, s.f. Acțiunea de a demula și rezultatul ei. – V. demula.

demult
DEMÚLT adv. Cu mult timp înainte, de multă vreme. ♢ Mai demult = odinioară. De demult = din trecut, de altădată. – [De^4] + mult.

demultiplica
DEMULTIPLICÁ, démultíplic, vb. I. Tranz. A transforma cu ajutorul unui angrenaj o mișcare de rotație în altă mișcare de rotație mai înceată. – Din fr. démultiplier (prin apropiere de multiplica).

demultiplicare
DEMULTIPLICÁRE, demultiplicări, s.f. Acțiunea de a demultiplica și rezultatul ei. – V. demultiplica.

demultiplicator
DEMULTIPLICATÓR, demultiplicatoare, s.n. Sistem de transmisie care asigură reducerea vitezei. – Din fr. démultiplicateur.

demultisor
DEMULTIȘÓR adv. Diminutiv al lui demult. – Demult + suf. -ișor.

demutiza
DEMUTIZÁ, demutizez, vb. I. Tranz. A educa pe surdomuți spre a înțelege limbajul oral. – De la mut.

demutizare
DEMUTIZÁRE, demutizări, s.f. Acțiunea de a demutiza și rezultatul ei. – V. demutiza.

demutizat
DEMUTIZÁT, -Ă, demutizați, -te, adj. (Despre surdomuți) Care a fost educat pentru a înțelege limbajul oral. – V. demutiza.

denar
DENÁR, denari, s.m. Monedă romană, de obicei de argint, în greutate de circa patru grame. ♦ Unitate monetară în unele țări europene, în evul mediu. [Var.: dinár s.m.] – Din lat. denarius, it denaro.

denatalitate
DENATALITÁTE s.f. (Rar) Scădere a natalității. – Din fr. dénatalité.

denatura
DENATURÁ, denaturez, vb. I. Tranz. 1. A schimba (intenționat) înțelesul, natura sau caracterul unor cuvinte, al unor idei etc.; a deforma, a altera, a falsifica. 2. A adăuga unui produs o substanță străină, spre a-l face impropriu scopurilor pentru care a fost destinat inițial. – Din fr. dénaturer.

denaturant
DENATURÁNT, -Ă, denaturanți, -te, adj., s.n. (Substanță) folosită pentru

denaturare
DENATURÁRE, denaturări, s.f. Acțiunea de a denatura și rezultatul ei. – V. denatura.

denaturat
DENATURÁT, -Ă, denaturați, -te, adj. 1. Lipsit de sentimente firești. ♢ Părinte (sau copil) denaturat = părinte (sau copil) care dovedește sentimente contrare celor care caracterizează în mod normal raporturile dintre părinți și copii. 2. Prezentat altfel decât este în realitate; falsificat, alterat. 3. (În sintagma) Spirt denaturat = alcool destinat întrebuințării industriale și făcut impropriu pentru consumație, prin adăugarea unor substanțe dăunătoare sănătății. – V. denatura. Cf. fr. d é n a t u r é.

denationalizare
DENAȚIONALIZÁRE, denaționalizări, s.f. Trecere a unei întreprinderi sau a unei ramuri economice naționalizate în proprietate privată. [Pr.: -ți-o-] – După fr. dénationaliser.

denazaliza
DENAZALIZÁ, denazalizez, vb. I. Tranz. și refl. A pierde sau a face să-și piardă timbrul, caracterul nazal. – Din fr. dénasaliser.

denazalizare
DENAZALIZÁRE, denazalizări, s.f. Acțiunea de a (se) denazaliza și rezultatul ei. – V. denazaliza.

denazifica
DENAZIFICÁ, denazífic, vb. I. Tranz. A supune acțiunii de denazificare. – După fr. dénazifier, engl. denazify.

denazificare
DENAZIFICÁRE s.f. Acțiune de desființare a nazismului (fascismului) și a urmărilor lui din viața socială, politică și economică a Germaniei. – Cf. fr. d é n a z i f i c a t i o n.

dendrariu
DENDRÁRIU, dendrarii, s.n. Parc în care sunt prezentate colecții de plante vii, în condiții naturale sau în seră. – Din rus. dendrarii.

dendrita
DENDRÍTĂ, dendrite, s.f. 1. Prelungire ramificată a protoplasmei celulei nervoase, prin care influxul nervos se propagă în regiunea opusă cilindrului ax. 2. (La pl.) Pojghiță arborescentă, de substanță minerală, pe fisurile și planurile de stratificare ale rocilor. – Din fr. dendrite.

dendritic
DENDRÍTIC, -Ă, dendritici, -ce, adj. Care aparține dendritei, cu dendrită, de dendrită. – Din fr. dendritique.

dendrografic
DENDROGRÁFIC, -Ă, dendrografici, -ce, adj. Care ține de dendrografie, privitor la dendrografie. – Din fr. dendrographique.

dendrografie
DENDROGRAFÍE s.f. Parte a botanicii care se ocupă cu studiul arborilor; dendrologie. – Din fr. dendrographie.

dendrolog
DENDROLÓG, -Ă, dendrologi, -ge, s.m. și f. Specialist în dendrologie. – Din dendrologie (derivat regresiv).

dendrologic
DENDROLÓGIC, -Ă, dendrologici, -ce, adj. Referitor la dendrologie, care aparține dendrologiei. – Din fr. dendrologique.

dendrologie
DENDROLOGÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu studierea arborilor. – Din fr. dendrologie.

dendrometric
DENDROMÉTRIC, -Ă, dendrometrici, -ce, adj. De dendrometrie. – Din fr. dendrométrique.

dendrometrie
DENDROMETRÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu studierea metodelor de măsurare a volumului arborilor; taxație forestieră. – Din fr. dendrométrie.

dendrometrist
DENDROMETRÍST, -Ă, dendrometriști, -ste, s.m. și f. Specialist în dendrometrie. – Din fr. dendrométriste.

dendrometru
DENDROMÉTRU, dendrometre, s.n. Instrument special pentru

denega
DENEGÁ, denég, vb. I. Tranz. (Înv.) 1. A nega, a tăgădui. 2. A refuza. – Din lat., it. denegare. Cf. fr. d é n i e r.

denegare
DENEGÁRE, denegări, s.f. Acțiunea de a denega și rezultatul ei. ♦ Denegare de dreptate = refuzul nejustificat al unui organ de jurisdicție de a soluționa o pricină cu care a fost sesizat; denegație, tăgăduială. – V. denega.

denegatie
DENEGÁȚIE, denegații, s.f. Denegare. – Din fr. dénégation.

denichela
DENICHELÁ, denichelez, vb. I. Tranz. A înlătura stratul de nichel depus pe plăcile de stereotipie. – De^4 + nichela.

denichelare
DENICHELÁRE, denichelări, s.f. Acțiunea de a denichela și rezultatul ei. – V. denichela.

denicotiniza
DENICOTINIZÁ, denicotinizez, vb. I. Tranz. A reduce conținutul de nicotină din tutun prin trecerea ei în combinații mai puțin nocive. – Din fr. dénicotiniser.

denicotinizare
DENICOTINIZÁRE, denicotinizări, s.f. Acțiunea de a denicotiniza și rezultatul ei. – V. denicotiniza.

denicotinizat
DENICOTINIZÁT, -Ă, denicotinizați, -te, adj. (Despre tutun) – Din care s-a redus conținutul de nicotină. – V. denicotiniza.

denie
DÉNIE, denii, s.f. (În ritualul creștin ortodox) Slujbă religioasă de seară în fiecare zi a săptămânii dinaintea Paștilor. – Din sl. [bŭ]dĕnije, scr. denije.

denier
DENIÉR, denieri, s.m. Unitate de măsură pentru greutatea liniară a firelor și a fibrelor de mătase naturală și vegetală sau a celor sintetice, cu ajutorul căreia se apreciază finețea acestora. – Din fr. denier.

denigra
DENIGRÁ, denigrez, vb. I. Tranz. A ponegri, a defăima, a calomnia, a discredita. – Din fr. dénigrer, lat. denigrare.

denigrant
DENIGRÁNT, -Ă, denigranți, -te, adj. (Rar) Denigrator. – Din fr. dénigrant.

denigrare
DENIGRÁRE, denigrări, s.f. Acțiunea de a denigra și rezultatul ei; ponegrire, defăimare, discreditare. – V. denigra.

denigrator
DENIGRATÓR, -OÁRE, denigratori, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care denigrează, prin care se denigrează. 2. S.m. și f. Persoană care denigrează. – Din lat. denigrator, -oris, it. denigratore.

denisipator
DENISIPATÓR, denisipatoare, s.n. Bazin pentru curățarea apei, în care se rețin aluviuni de dimensiuni mijlocii. – Cf. n i s i p.

denitrificare
DENITRIFICÁRE, denitrificări, s.f. Descompunere, de către bacteriile din sol, a protidelor și nitraților, având drept consecință eliberarea azotului, proces care duce la scăderea fertilității solurilor. – Cf. fr. d é n i t r i f i c a t i o n.

denivela
DENIVELÁ, denivelez, vb. I. Refl. (Despre un teren, un pavaj, un drum etc.) A-și pierde netezimea, nivelarea, prin formarea de gropi și de ridicaturi. – Din fr. déniveler.

denivelare
DENIVELÁRE, denivelări, s.f. Acțiunea de a denivela și rezultatul ei. ♦ Diferență de nivel între două unități morfologice limitrofe. ♦ Accident de teren ridicat sau coborât pe o suprafață relativ plană. – V. denivela.

denivelat
DENIVELÁT, -Ă, denivelați, -te, adj. (Despre terenuri, drumuri etc.) Care prezintă gropi sau ridicături. – V. denivela.

denominaliza
DENOMINALIZÁ, pers. 3 denominalizează, vb. I. Refl. (Despre semnele bănești) A se reduce valoarea nominală. – De^4 + nominaliza.

denominalizare
DENOMINALIZÁRE, denominalizări, s.f. Acțiunea de a (se) denominaliza și rezultatul ei; reducere a valorii nominale a semnelor bănești. – V. denominaliza.

denominativ
DENOMINATÍV, -Ă, denominativi, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care denumește. ♢ Verb denominativ = verb derivat de la un substantiv sau de la un adjectiv. 2. S.n. Cuvânt derivat de la un substantiv sau de la un adjectiv. – Din fr. dénominatif, lat. denominativus.

denominatie
DENOMINÁȚIE, denominații, s.f. (Livr.) Denumire, numire. – Din fr. dénomination.

denota
DENOTÁ, pers. 3 denótă, vb. I. Tranz. 1. A dovedi (2), a vădi, a indica. 2. A exprima un anumit sens. – Din fr. dénoter, lat. denotare.

denotat
DENOTÁT s.n. Obiect denumit de un nume; semnificat. – Din fr. dénoté.

denotativ
DENOTATÍV, -Ă, denotativi, -e, adj. (Despre sensul cuvintelor) Corespunzător denotației; precis; comun, obișnuit. ♦ (Despre stil) Neutru, obiectiv, lipsit de conotații. – Din fr. dénotatif.

denotatie
DENOTÁȚIE, denotații, s.f. 1. (

dens
DENS, -Ă, denși, -se, adj. (Despre corpuri, substanțe, soluții) Cu densitate mare; cu părțile componente strâns unite; compact, des. – Din fr. dense, lat. densus.

densifica
DENSIFICÁ, densífic, vb. I. Tranz. și refl. A (se) condensa. – Din fr. densifier.

densificare
DENSIFICÁRE, densificări, s.f. Acțiunea de a (se) densifica și rezultatul ei. – V. densifica.

densificat
DENSIFICÁT, -Ă, densificați, -te, adj. Condensat. – V. densifica.

densigrama
DENSIGRÁMĂ, densigrame, s.f. Scară gradată care servește la corelarea valorilor densităților exprimate în diferite unități de măsură. – Din fr. densigramme.

densimetric
DENSIMÉTRIC, -Ă, densimetrici, -ce, adj. Referitor la densimetrie. – Din fr. densimétrique.

densimetrie
DENSIMETRÍE s.f. Ansamblul metodelor de măsurare a densității substanțelor, mai ales a lichidelor. – Din fr. densimétrie.

densimetru
DENSIMÉTRU, densimetre, s.n. Areometru cu greutate constantă, care indică direct densitatea lichidului în care a fost cufundat. – Din fr. densimètre.

densitate
DENSITÁTE, densități, s.f. 1. Mărime fizică definită prin raportul dintre masa și volumul unui corp; masă specifică. ♢ Densitate relativă = raportul dintre densitatea unei substanțe și densitatea apei. ♦ Numărul de obiecte sau de ființe de pe o unitate de arie sau de lungime. ♢ Densitate de curent electric = raportul dintre intensitatea curentului electric care trece printr-un conductor și secțiunea transversală a acestuia. Densitatea (medie) a populației = numărul de locuitori care revin (în medie) pe o unitate de suprafață a unui anumit teritoriu. Densitatea rețelei hidrografice = raportul dintre lungimea rețelei de râuri și canale și suprafața dată. 2. Faptul de a fi dens; desime. – Din fr. densité, lat. densitas, -atis.

dentala
DENTÁLĂ, dentale, adj.f. (În sintagma) Consoană dentală (și substantivat, f.) = consoană care se articulează prin apropierea vârfului limbii de dinții incisivi superiori sau inferiori. – Din fr. dental.

dentar
DENTÁR, -Ă, dentari, -e, adj. 1. De dinte, al dinților, privitor la dinți. 2. De dentist, care aparține dentistului, privitor la dentist. – Din fr. dentaire, lat. dentarius.

dentai
DENTẮI adj. invar. v. dintâi.

denticul
DENTÍCUL, denticule, s.n. Element decorativ în relief de forma unui dinte, folosit la ornamentarea cornișelor. – Din fr. denticule.

dentiform
DENTIFÓRM, -Ă, dentiformi, -e, adj. Care are forma unui dinte. – Din fr. dentiforme.

dentina
DENTÍNĂ s.f. Substanță proteică, bogat mineralizată, care formează masa principala a dintelui; ivoriu. – Din fr. dentine.

dentist
DENTÍST, -Ă, dentiști, -ste, s.m. și f., adj. (Medic) specializat în dentistică; stomatolog. – Din fr. dentiste, germ. Dentist.

dentistica
DENTÍSTICĂ s.f. Specialitate a medicinii care se ocupă cu bolile și cu îngrijirea dinților; stomatologie. – Dentist + suf. -ică.

dentita
DENTÍȚĂ, dentițe, s.f. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu flori galbene și cu fructe achene cu câte doi dinți, care crește în locuri umede (Bidens tripartitus). – Cf. d i n t e.

dentitie
DENTÍȚIE, dentiții, s.f. Totalitatea dinților mamiferelor, caracteristică, după structură și număr, unui tip de regim alimentar. Dentiție de carnivor. ♦ Proces de formare și de apariție a dinților la copii și la puii animalelor mamifere. Dentiție întârziată. ♢ Dentiție de lapte = dentiție formata din 20 de dinți, care apare, la copii, între 6 luni și 3 am. Dentiție definitivă = dentiție formată din 8 incisivi, 4 canini, 4 premolari și 16 molari, care apare începând de la 6-7 ani. ♦ Modul în care sunt așezați dinții. [Var.: dentițiúne s.f.] – Din fr. dentition, lat. dentitio, -onis.

dentitiune
DENTIȚIÚNE s.f. v. dentiție.

denucleariza
DENUCLEARIZÁ, denuclearizez, vb. I. Tranz. A interzice, pe baza unui tratat internațional, producerea, stocarea, instalarea, experimentarea și folosirea armelor nucleare într-un spațiu, teritoriu, într-o zonă, țară sau într-un grup de țări. [Pr.: -cle-a-] – Des^1- + nuclear.

denuclearizare
DENUCLEARIZÁRE, denuclearizări, s.f. Acțiunea de a denucleariza și rezultatul ei. [Pr.: -cle-a-] – V. denucleariza.

denuclearizat
DENUCLEARIZÁT, -Ă, denuclearizați, -te, adj. Scos de sub acțiunea armelor nucleare. [Pr.: -cle-a-] – V. denucleariza.

denudare
DENUDÁRE, denudări, s.f. Denudație. – Cf. fr. d é n u d a t i o n.

denudatie
DENUDÁȚIE, denudații, s.f. 1. Proces complex de nivelare a scoarței terestre, sub acțiunea agenților geografici externi, prin dezagregarea, alterarea și erodarea rocilor, îndepărtarea materialelor rezultate și acumularea lor ulterioară în regiuni mai joase; denudare. 2. Stare a unui dinte sau a unui os dezvelit, descoperit. – Din fr. dénudation, lat. denudatio.

denumi
DENUMÍ, denumesc, vb. IV. Tranz. A da nume unei ființe sau unui lucru; a numi. ♦ (Înv.) A desemna. – De^4 + numi (după fr. dénommer).

denumire
DENUMÍRE, denumiri, s.f. Faptul de a denumi; numire. ♦ Nume dat unei ființe sau unui lucru; cuvânt cu care numim ceva. – V. denumi.

denunt
DENÚNȚ, denunțuri, s.n. Informare adresată unui organ de jurisdicție sau de urmărire penală cu privire la săvârșirea unei infracțiuni de către o persoană; denunțare. – Din denunța (derivat regresiv).

denunta
DENUNȚÁ, denunț, vb. I. Tranz. 1. A aduce la cunoștința unei autorități săvârșirea unei infracțiuni, a face un denunț. ♦ A pârî. 2. A comunica oficial că un contract, un act încetează de a mai fi în vigoare; a rezilia unilateral un contract. – Din fr. dénoncer, lat. denuntiare.

denuntare
DENUNȚÁRE, denunțări, s.f. Acțiunea de a denunța și rezultatul ei. 1. Desfacere a unui contract sau a unui tratat prin manifestarea de voință unilaterală a uneia dintre părți. 2. Denunț (2). – V. denunța.

denuntator
DENUNȚĂTÓR, -OÁRE, denunțători, -oare, s.m. și f. Persoană care denunță. – Denunța + suf. -ător (după fr. dénonciateur).

denutritie
DENUTRÍȚIE, denutriții, s.f. Stare a unui organism viu în care, datorită faptului că asimilația este întrecută de dezasimilație, se produce o scădere mare în greutate. – Din fr. dénutrition.

deoarece
DEOARECÉ conj. (Indică un raport de cauză între o propoziție regentă și una subordonată) Fiindcă, pentru că, de vreme ce. [Pr.: de-oa-] – De^4 + oare + ce.

deocamdata
DEOCAMDÁTĂ adv. Pentru moment, în mod provizoriu. – De^4 + o + cam + dată.

deochea
DEOCHEÁ, deóchi, vb. I. 1. Tranz. (În superstiții) A vătăma sănătatea sau bunăstarea cuiva printr-o privire rea sau invidioasă. 2. Refl. A se îmbolnăvi de deochi. ♦ Fig. (Despre vreme) A se strica. [Pr.: -de-o-] [Var.: diocheá, vb. I.] – Din deochi.

deocheat
DEOCHEÁT, -Ă, deocheați, -te, adj. 1. (În superstiții) Bolnav din cauza deochiului (1). 2. Fig. Indecent, necuviincios. ♦ Cu reputație proastă; compromis. ♦ Exagerat. [Pr.: de-o-. – Var.: (reg.) diocheát, -ă. adj.] – V. deochea.

deochetura
DEOCHETÚRĂ, deocheturi, s.f. (Rar) Deochi (2). [Pr.: de-o-. – Var.: diochetúră s.f.] – Deochea + suf. -ătură.

deochi
DEÓCHI (rar, 2) deochiuri, s.n. 1. Putere (magică) pe care superstițioșii o atribuie unor oameni, de a îmbolnăvi pe cei asupra cărora își fixează privirea (cu răutate, invidie etc.). 2. Efectul privirii care deoache; boală pricinuită de această privire; deochetură. ♢ Expr. De-a deochiul = cu admirație. (Astăzi, mai ales în glumă) Să nu(-i) fie (cuiva) de deochi! formulă de admirație pentru calitățile fizice ori pentru inteligența cuiva (care nu trebuie deocheat). [Var.: (reg.) dióchi s.n.] – De^4 + ochi^1.

deodata
DEODÁTĂ adv. 1. Pe neașteptate, brusc, subit. 2. În același timp, simultan, concomitent. ♢ Expr. (Reg.) A fi deodată cu cineva = a fi de aceeași vârstă cu cineva. 3. (Reg.) Deocamdată. – De^4 + o + dată.

deodorant
DEODORÁNT, -Ă, deodoranți, -te, adj., s.n. Dezodorizant. [Pr.: de-o-] – Din fr. déodorant.

deontologic
DEONTOLÓGIC, -Ă, deontologici, -ce, adj. Referitor la deontologie. [Pr.: de-on-] – Din fr. déontologique.

deontologie
DEONTOLOGÍE s.f. Doctrină privitoare la normele de conduită și la obligațiile etice ale unei profesiuni (mai ales a celei medicale). [Pr.: de-on-] – Din fr. déontologie.

deoparte
DEOPÁRTE adv. La o oarecare depărtare de vorbitor sau de alt punct fix; într-o parte, izolat. – De^4 + o + parte.

deopotriva
DEOPOTRÍVĂ adv. În mod egal, la fel, fără deosebire. [Var.: (reg.) dopotrívă adv.] – De^4 + o + potrivă.

deosebi
DEOSEBÍ, deosebesc, vb. IV. 1. Refl. A se diferenția (de cineva sau de ceva), a nu (mai) fi la fel. ♦ Tranz. A da unei ființe sau unui lucru o notă aparte, specifică, a face să se deosebească de alții. 2. Refl. A se ridica deasupra (celorlalți); a se distinge, a se remarca, a se evidenția. 3. Tranz. A recunoaște un lucru sau o ființă dintre altele asemenea; a desluși, a discerne, a distinge. [Pr.: de-o-] – De^4 + osebi.

deosebire
DEOSEBÍRE, deosebiri, s.f. Acțiunea de a (se) deosebi și rezultatul ei; lipsă de asemănare, diferență. ♦ Loc. adv. Cu deosebire = a) în mod deosebit, special; b) mai ales. Cu deosebire de... = cât se poate de..., foarte... Cu deosebire(a) că... = cu diferența că... Fără deosebire = fără excepție. Spre deosebire de... = în opoziție, în contrast cu... [Pr.: -de-o-] – V. deosebi.

deosebit
DEOSEBÍT, -Ă, deosebiți, -te, adj., adv. I. Adj. 1. Care este altfel, care nu este asemenea (cu altul); diferit. 2. (La pl., precedând substantivul) Felurite, diverse. 3. Care iese din comun; neobișnuit, special. ♦ Distins, remarcabil. 4. Separat, despărțit. II. Adv. 1. Cât se poate de..., foarte. 2. În afară de..., pe lângă. – V. deosebi.

depalataliza
DEPALATALIZÁ, pers. 3 depalatalizează, vb. I. Refl. (Fon.; despre consoane) A-și pierde caracterul palatal. – Din fr. dépalataliser.

depalatalizare
DEPALATALIZÁRE, depalatalizări, s.f. Faptul de a se depalatiza. – V. depalatiza.

depalatalizat
DEPALATALIZÁT, -Ă, depalatalizați, -te, adj. Care și-a pierdut caracterul palatal. – V. depalataliza.

depana
DEPANÁ, depanez, vb. I. Tranz. A repune în stare de funcționare un autovehicul, o mașină, în urma unei pene^2; a repara. – Din fr. dépanner.

depanare
DEPANÁRE, depanări, s.f. Acțiunea de a depana și rezultatul ei. – V. depana.

depanator
DEPANATÓR, depanatori, s.m. Muncitor calificat care repară autovehicule, mașini, aparate etc. aflate în pană^2. – Depana + suf. -tor.

depanor
DEPANÓR, depanoare, s.n. Aparat pentru descoperirea penelor^2 la anumite aparate, mașini etc. – Din fr. dépanneur.

deparafina
DEPARAFINÁ, deparafinez, vb. I. Tranz. A înlătura hidrocarburile parafinoase solide din uleiurile minerale. – Din fr. déparaffiner.

deparafinare
DEPARAFINÁRE, deparafinări, s.f. Acțiunea de a deparafina și rezultatul ei. – V. deparafina.

deparafinat
DEPARAFINÁT, -Ă, deparafinați, -te, adj. Care nu mai conține parafină; curățat de parafină. – V. deparafina.

deparaia
DEPARAIÁ vb. I v. depareia.

deparazita
DEPARAZITÁ, deparazitez, vb. I. Tranz. A distruge sau a înlătura paraziții de pe plante sau de pe animale, prin metode chimice, fizice sau biologice. – De^4 + parazit.

deparazitare
DEPARAZITÁRE, deparazitări, s.f. 1. Acțiunea de a deparazita și rezultatul ei; distrugere a paraziților; despăduchere. 2. (Tehn.; în sintagma) Deparazitare radioelectrică = combatere a perturbațiilor radioelectrice produse de instalațiile tehnice (paraziți industriali) prin acționarea directă asupra surselor care le provoacă. – V. deparazita.

depareia
DEPAREIÁ, depareiéz, vb. I. Tranz. (Filatelie) A descompleta o serie de mărci poștale. [Var.: deparaiá vb. I] – Din fr. dépareiller.

depareiat
DEPAREIÁT, -Ă, depareiați, -te, adj. (Filatelie; despre serii de mărci poștale) Care a fost descompletat. – V. depareia.

depareiere
DEPAREIÉRE, depareieri, s.f. Acțiunea de a depareia. – V. depareia.

departaja
DEPARTAJÁ, departajez, vb. I. Tranz. A pune capăt unui balotaj, a arbitra între două opinii. – Din fr. départager.

departajare
DEPARTAJÁRE, departajări, s.f. Acțiunea de a departaja și rezultatul ei. – V. departaja.

departament
DEPARTAMÉNT, departamente, s.n 1. Subdiviziune a unui minister. 2. (În unele state, de ex. în S.U.A.) Minister. 3. (În unele state, de ex. în Franța) Unitate administrativ-teritorială. – Din fr. département.

departamental
DEPARTAMENTÁL, -Ă, departamentali, -e, adj. Care ține de un departament, privitor la un departament. – Din fr. départemental.

departe
DEPÁRTE adv. 1. (Cu sens local) La mare distanță. ♢ Loc. prep. Departe de... = la mare distanță de... ♢ Expr. Departe de mine gândul = nici nu mă gândesc... Până departe = pe o distanță mare. Pe departe = pe ocolite, nu de-a dreptul; indirect. Nici pe departe = nici măcar puțin; deloc. ♦ Într-un loc îndepărtat; în depărtare. A plecat departe. ♢ Expr. Mai departe = dincolo de...; în continuare, înainte. De departe = de la mare distanță, din depărtare. Rudă de departe = persoană aparținând unei ramuri îndepărtate a familiei cuiva. 2. (Cu sens temporal) Într-un moment depărtat de timpul prezent (în trecut sau în viitor). ♢ Expr. Mai departe, exprimă continuarea unei acțiuni sau dăinuirea în timp a unei situații. Nu mai departe = a) (în legătură cu un adverb de timp) nu a trecut sau nu va trece mai mult timp decât..., nu mai târziu decât... Nu mai departe de ieri; b) (rar, întărind un pronume personal) nu altul, chiar cu (tu, el etc.). Eu, nu mai departe, te-am văzut. – De^4 + parte.

depava
DEPAVÁ, depavez, vb. I. Tranz. A scoate pavajul. ♦ A strica caldarâmul. – Din fr. dépaver.

depavare
DEPAVÁRE, depavări, s.f. Acțiunea de a depava. – V. depava.

depana
DEPĂNÁ, deápăn, vb. I. Tranz. 1. A înfășura firele textile dintr-un scul pe un mosor, pe o țeavă etc. sau de pe un fus într-un scul ori a face firele scul. ♢ Expr. A lua (pe cineva) la depănat = a mustra, a lua din scurt (pe cineva). ♦ Fig. A desfășura, a înșira amintiri, gânduri etc. ♢ Refl. Toată întâmplarea i se depăna pe dinaintea ochilor. 2. Fig. A parcurge (un drum, o distanță). ♢ Expr. (Intranz.) A depăna din picioare = a umbla mișcând repede picioarele. [Prez. ind. și: dépăn] – Lat. *depanare.

depanare
DEPĂNÁRE, depănări, s.f. Acțiunea de a depăna. – V. depăna.

depanat
DEPĂNÁT^1, depănáturi, s.n. Faptul de a depăna; depănare. – V. depăna.

DEPĂNÁT^2, -Ă, depănați, -te, adj. (Despre fire) Strâns în scul, în ghem sau pe mosor. – V. depăna.

depanator
DEPĂNĂTÓR, -OÁRE, depănători, -oare, subst. 1. S.m. și f. Muncitor specializat în depănat. 2. S.n. Organ al mașinii de cusut care servește la depănarea aței pe mosorelul suveicii. 3. S.f. Dispozitiv pe care sunt așezate sculurile la mașinile de depănat; (în industria casnică) vârtelniță. – Depăna + suf. -ător.

depanatura
DEPĂNĂTÚRĂ, depănături, s.f. Ceea ce este depănat. – Depăna + suf. -tură.

depanusa
DEPĂNUȘÁ, depănușéz, vb. I. Tranz. A desface, manual sau mecanic, pănușile de pe știuleții de porumb. – Des^1 + pănușă.

depanusator
DEPĂNUȘĂTÓR, depănușătoare, s.n. Mașină pentru desfacerea pănușilor de pe știuleții de porumb. – Depănușa + suf. -tor.

depara
DEPĂRÁ, dépăr, vb. I. 1. Tranz. și refl. (Reg.) A(-și) smulge părul de pe cap (de jale.de desperare etc.); fig. a (se) necăji. 2. (Fam.) A (se) părui. [Var.: dăpărá vb. I] – Lat. depilare.

deparcior
DEPĂRCIÓR adv. (Reg.) Depărtișor. – Departe + suf. -ior.

departa
DEPĂRTÁ, depărtez, vb. I. 1. Refl. A mări distanța față de locul unde se află cineva sau ceva, a se retrage din preajma cuiva sau a ceva, a se așeza sau a pleca (mai) departe. ♦ Fig. A se înstrăina de cineva sau de ceva. 2. Tranz. A duce, a muta ceva mai departe, a distanța de ceva; a trimite sau a ține pe cineva departe. ♦ Fig. A înlătura pe cineva de undeva, a izgoni, a alunga. 3. Refl. A se abate, a devia (de la subiect). – Din departe.

departare
DEPĂRTÁRE, depărtări, s.f. 1. Faptul de a (se) depărta. ♦ (Concr.) Loc situat la mare distanță de vorbitor. 2. Distanță. ♢ Loc. adj. și adv. Din depărtare (sau depărtări) = de departe, de la mare distanță. – V. depărta.

departat
DEPĂRTÁT, -Ă, depărtați, -te, adj. 1. Care este departe în spațiu, care se află la (mare) distanță. 2. Care este departe în timp de momentul actual. – V. depărta.

departator
DEPĂRTĂTÓR, depărtătoare, s.n. Instrument chirurgical utilizat pentru îndepărtarea țesuturilor dintr-o plagă operatorie. – Depărta + suf. -ător.

departisor
DEPĂRTIȘÓR adv. Diminutiv al lui departe; depărcior. – Departe + suf. -ișor.

depasi
DEPĂȘÍ, depășesc, vb. IV. Tranz. 1. A întrece pe cineva sau ceva care merge în același sens; a lăsa în urmă. 2. A trece peste o anumită limită, a întrece o anumită măsură, un anumit nivel. ♦ A întrece puterile sau competența cuiva. Această problemă mă depășește. – Din fr. dépasser (după păși).

depasire
DEPĂȘÍRE, depășiri, s.f. Acțiunea de a depăși și rezultatul ei; trecere peste o anumită limită. – V. depăși.

depasit
DEPĂȘÍT, -Ă, depășiți, -te, adj. Învechit, perimat. – V. depăși.

dependent
DEPENDÉNT, -Ă, dependenți, -te, adj. Care depinde (de cineva sau de ceva); care nu este autonom. – Din fr. dépendant.

dependenta
DEPENDÉNȚĂ, dependențe, s.f. Situația de a fi dependent; stare de subordonare, de supunere. – Din fr. dépendance.

dependinta
DEPENDÍNȚĂ, dependințe, s.f. Încăpere accesorie a unei case de locuit (bucătărie, baie etc.); (la pl.), ansamblul acestor încăperi. – Din fr. dépendances.

depersonaliza
DEPERSONALIZÁ, depersonalizéz, vb. I. Tranz. A face să-și piardă personalitatea. [Var.: despersonalizá vb. I] – Din fr. dépersonnaliser.

depersonalizare
DEPERSONALIZÁRE, depersonalizări, s.f. Acțiunea de a depersonaliza și rezultatul ei. ♦ Simptom caracterizat prin dispariția conștiinței propriei persoane, care apare mai ales în unele boli psihice. [Var.: despersonalizáre s.f.] – V. depersonaliza.

depersonalizat
DEPERSONALIZÁT, -Ă, depersonalizați, -te, adj. Care și-a pierdut personalitatea; fără personalitate. [Var.: despersonalizát, -ă adj.] – V. depersonaliza.

depesa
DEPEȘÁ, depeșéz, vb. I. Tranz. (Rar) A expedia o depeșă; a telegrafia. – Din fr. dépêcher.

depesa
DEPÉȘĂ, depeșe, s.f. (Ieșit din uz) Înștiințare transmisă prin mijloacele cele mai rapide; (în special) telegramă. – Din fr. dépêche.

depigmenta
DEPIGMENTÁ, depigmentéz, vb. I. Refl. (Despre piele sau păr) A se decolora din cauza scăderii sau dispariției pigmentului melanic. – Din fr. dépigmenter.

depigmentare
DEPIGMENTÁRE, depigmentări, s.f. Acțiunea de a se depigmenta și rezultatul ei. – V. depigmenta.

depila
DEPILÁ, depiléz, vb. I. Tranz. 1. A îndepărta părul de pe pielea pregătită pentru tăbăcit. 2. A îndepărta părul de pe corp sau de pe față (smulgându-l sau distrugându-l cu ajutorul razelor Roentgen, al unor pensete speciale sau al substanțelor depilatoare), în scop igienic sau estetic; a epila. – Din fr. dépiler, lat. depilare.

depilant
DEPILÁNT, -Ă, depilanți, -te, adj., s.n. (Substanță) care servește la depilare. – Din fr. dépilant.

depilare
DEPILÁRE, depilări, s.f. Acțiunea de a depila și rezultatul ei; îndepărtare a părului de pe piele. – V. depila.

depilat
DEPILÁT, -Ă, depilați, -te, adj. (Despre suprafețe ale corpului) De pe care a fost îndepărtat părul. – V. depila.

depilator
DEPILATÓR, -OÁRE, depilatori, -oare, s.n., adj. (Substanță) cu ajutorul căreia se înlătură părul de pe pielea omului; epilator. – Din fr. dépilatoire.

depilatie
DEPILÁȚIE, depilații, s.f. Depilare. [Var.: depilațiúne s.f.] – Din fr. dépilation.

depilatiune
DEPILAȚIÚNE s.f. v. depilație.

depinde
DEPÍNDE, depínd, vb. III. Intranz. 1. (Despre lucruri, fapte, atitudini) A fi legat cu necesitate de..., a fi în funcție de..., a atârna de... ♢ (Ca răspuns neprecis la o întrebare) Când se termină lucrarea? – Depinde! 2. (Despre persoane, instituții, ținuturi etc.) A fi sub autoritatea sau sub conducerea cuiva, a fi subordonat cuiva. [Perf. s. depinséi, part. depíns] – Din fr. dépendre, lat. dependere.

depista
DEPISTÁ, depistéz, vb. I. Tranz. A da de urma unui lucru ascuns, tăinuit, necunoscut. – Din fr. dépister.

depistare
DEPISTÁRE, depistări, s.f. Acțiunea de a depista și rezultatul ei. – V. depista.

deplanare
DEPLANÁRE, deplanări, s.f. Curbare a unei secțiuni plane a unui corp elastic sub acțiunea sarcinilor exterioare. – Des^1- + plan.

deplanta
DEPLANTÁ, deplantéz, vb. I. Tranz. 1. A scoate un copac dintr-un loc pentru a-l planta în altă parte. 2. A dezgropa, a ridica minele explozive de pe un teren minat. – Din fr. déplanter.

deplantare
DEPLANTÁRE, deplantări, s.f. Acțiunea de a deplanta și rezultatul ei. ♢ Deplantarea minelor = operația de dezgropare și de ridicare a minelor explozive. – V. deplanta.

deplasa
DEPLASÁ, deplaséz, vb. I. 1. Tranz. A lua ceva sau pe cineva dintr-un loc și a-l pune în altul, a-i schimba locul; a muta. ♦ Refl. A se mișca din poziția inițială; a aluneca; a se disloca. 2. Refl. A se duce undeva (în interes de serviciu). – Din fr. déplacer.

deplasabil
DEPLASÁBIL, -Ă, deplasabili, -e, adj. Care poate fi (ușor) deplasat. – Din fr. déplaçable.

deplasament
DEPLASAMÉNT, deplasamente, s.n. Greutatea volumului de apă dezlocuit de o navă care plutește; greutatea totală a unei nave. – Din fr. déplacement.

deplasare
DEPLASÁRE, deplasări, s.f. Acțiunea de a (se) deplasa și rezultatul ei. ♢ Loc. adv. În deplasare = în călătorie pentru interes de serviciu. – V. deplasa.

deplasat
DEPLASÁT, -Ă., deplasați, -te, adj. Care nu se află la locul lui. ♦ (Despre oameni și manifestările lor) Care nu este așa cum se cuvine în raport cu situația, cu momentul dat; nepotrivit, nelalocul lui; necuviincios. – V. deplasa. Cf. fr. d é p l a c é.

deplastifiant
DEPLASTIFIÁNT, deplastifianți, s.m. Material care, adăugat unei materii prime plastice, îi micșorează plasticitatea; deplastificator. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. déplastifiant.

deplastificator
DEPLASTIFICATÓR, deplastificatori, s.m. Deplastifiant. – Cf. fr. d é p l a s t i f i a n t.

deplange
DEPLẤNGE, deplấng, vb. III. Tranz. A simți milă, părere de rău față de cineva sau de ceva; a găsi, a socoti pe cineva vrednic de compătimire; a deplora. [Perf. s. deplânséi, part, deplấns] – De^4 + plânge (după fr. déplorer).

depletiune
DEPLEȚIÚNE, deplețiuni, s.f. (Med.) Golire. ♦ Suprimare sau micșorare a unei obstrucții, a unei piedici în circulația fluidelor. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. déplétion, lat. depletio.

deplia
DEPLIÁ, depliez, vb. I. Tranz. A desface ceva pliat, împăturit. [Pr.: -pli-a]

depliere
DEPLIÉRE, deplieri, s.f. Acțiunea de a deplia și rezultatul ei. [Pr.: -pli-e-] – V. deplia.

deplin
DEPLÍN, -Ă, deplini, -e, adj., adv. 1. Adj. Întreg, complet^2 (1); desăvârșit, perfect. 2. Adv. De tot, în întregime, pe de-a-ntregul, complet. (Pop.) Așa cum trebuie, cum se cuvine. Face slujba deplin. – De^4 + plin.

deplinatate
DEPLINĂTÁTE s.f. Faptul de a fi deplin, desăvârșit; perfecțiune, plenitudine. – Deplin + suf. -ătate.

deplora
DEPLORÁ, deplór, vb. I. Tranz. (Rar) A deplânge. – Din fr. déplorer.

deplorabil
DEPLORÁBIL, -Ă, deplorabili, -e, adj. Vrednic de plâns, de compătimit; care produce o impresie penibilă; jalnic, lamentabil. – Din fr. déplorable.

deploratie
DEPLORÁȚIE, deplorații, s.f. (Rar) Plângere, lamentare, lamentație. ♦ Cântec popular medieval cu subiect tragic sau religios. – Din fr. déploration, lat. deploratio.

depolariza
DEPOLARIZÁ, depolarizez, vb. I. Tranz. 1. A împiedica sau a face să dispară polarizarea chimică a electrozilor. 2. A face să dispară polarizarea unui fascicul de lumină. – Din fr. dépolariser.

depolarizant
DEPOLARIZÁNT, -Ă, depolarizanți, -te, adj., s.m. 1. Adj. Care depolarizează (1). 2. S.m. Depolarizator. – Din fr. dépolarisant.

depolarizare
DEPOLARIZÁRE, depolarizări, s.f. Acțiunea de a depolariza și rezultatul ei. – V. depolariza.

depolarizator
DEPOLARIZATÓR, depolarizatori, s.m. Substanță care se introduce într-un element galvanic pentru a împiedica polarizarea; depolarizant (2) – Depolariza + suf. -tor.

depolimeriza
DEPOLIMERIZÁ, depolimerizéz, vb. I. Tranz. (Chim.) A supune depolimerizării. – Din fr. dépolymériser.

depolimerizare
DEPOLIMERIZÁRE, depolimerizări, s.f. Reacție prin care un polimer trece în polimeri cu greutăți moleculare mai mici, sub acțiunea căldurii, a luminii, a radiațiilor, a catalizatorilor, a oxigenului. – Cf. fr. d é p o l y m é r i s a t i o n.

depolitiza
DEPOLITIZÁ, depolitizéz, vb. I. Tranz. A face să-și piardă caracterul politic. – Din fr. dépolitiser.

depolitizare
DEPOLITIZÁRE, depolitizări, s.f. Acțiunea de a depolitiza și rezultatul ei. – V. depolitiza.

depolitizat
DEPOLITIZÁT, -Ă, depolitizați, -te, adj. Care nu mai are caracter politic. – V. depolitiza.

depolua
DEPOLUÁ, depoluéz, vb. I. Tranz. A reduce sau a înlătura poluarea ori sursele care o provoacă. [Pr.: -lu-a] – Din fr. dépolluer.

depoluant
DEPOLUÁNT, -Ă, depoluanți, -te, adj., s.m. și f. (Substanță, bacterie, procedeu) care servește la depoluare. [Pr.: -lu-ant] – Din fr. dépolluant.

depoluare
DEPOLUÁRE, depoluări, s.f. Acțiunea de a depolua și rezultatul ei: purificare. [Pr.: -lu-a-] – V. depolua.

depoluat
DEPOLUÁT, -Ă, depoluați, -te, adj. (Despre atmosferă, medii etc.) – Din care a fost înlăturată poluarea, care a fost purificat. [Pr.: -lu-at] – V. depolua.

deponent
DEPONÉNT^1, -Ă, deponenți, -te, adj. (În gramatica latină, despre verbe și forme verbale) Cu formă pasivă și înțeles activ. – Din fr. déponent, lat. deponens, -ntis.

DEPONÉNT^2, -Ă, deponenți, -te s.m. și f. Persoană care încredințează unei alte persoane un lucru în temeiul unui contract de depozit; depunător. – Din lat. deponens, -ntis, it. deponente.

deponta
DEPONTÁ, depontéz, vb. I. Tranz. A demonta un pod militar. – Din fr. dépointer.

depopula
DEPOPULÁ, depopulez, vb. I. Tranz. (Despre calamități) A reduce numeric sau a distruge în mare parte populația unei țări, a unei regiuni. – Din lat. depopulare. Cf. fr. d é p e u p l e r, it. d e p o p o l a r e.

depopulare
DEPOPULÁRE, depopulări, s.f. Acțiunea de a depopula și rezultatul ei; reducere a populației unei țări, a unei regiuni etc. – V. depopula.

deporta
DEPORTÁ, deportéz, vb. I. Tranz. A trimite forțat pe cineva într-o regiune îndepărtată ca măsură represivă, a condamna pe cineva la exil politic. – Din fr. déporter, lat. deportare.

deportare
DEPORTÁRE, deportări, s.f. Acțiunea de a deporta și rezultatul ei. – V. deporta.

deportat
DEPORTÁT, -Ă, deportați, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care se află în deportare. – V. deporta. Cf. fr. d é p o r t é.

deposeda
DEPOSEDÁ, deposedéz, vb. I. Tranz. A lipsi pe cineva de posesiunea unui lucru sau a unui drept. – Din fr. déposséder.

deposedare
DEPOSEDÁRE, deposedări, s.f. Acțiunea de a deposeda și rezultatul ei. – V. deposeda.

depou
DEPÓU, depouri, s.n. Clădire în care se adăpostesc, se întrețin și se repară locomotive, vagoane de tren sau de tramvai etc.

depozit
DEPÓZIT, depozite, s.n. 1. Loc, clădire în care se păstrează materiale de construcție, mărfuri etc., magazie. ♦ Formație militară care aprovizionează unitățile armatei cu materiale, muniții etc. 2. Ceea ce se depune spre păstrare; (în special) bani sau hârtii de valoare depuse în păstrare la o instituție bancară. ♢ Loc. adv. În depozit = în păstrare. ♦ Depozit legal = fond de cărți constituit prin predarea obligatorie de către tipografii și edituri a unui număr de exemplare din fiecare volum tipărit marilor biblioteci publice din țară. 3. Strat format prin

depozita
DEPOZITÁ, depozitéz, vb. I. 1. Tranz. A pune ceva în depozit (1). 2. Tranz. A pune ceva la loc sigur; a lăsa, a încredința cuiva un lucru spre păstrare. 3. Refl. A se depune, a se sedimenta. – Din depozit.

depozitar
DEPOZITÁR, -Ă, depozitari, -e, s.m. și f. Persoană căreia i se lasă ceva în păstrare. – Din fr. dépositaire.

depozitare
DEPOZITÁRE, depozitări, s.f. Acțiunea de a depozita și rezultatul ei; înmagazinare, păstrare. – V. depozita.

depozitie
DEPOZÍȚIE, depoziții, s.f. Declarație a unui martor în fața unui organ de jurisdicție sau de urmărire penală cu privire la fapte ce-i sunt cunoscute prin propriile-i simțuri (văz, auz) și de natură să aducă lămuriri în pricina respectivă; mărturie. [Var.: depozițiúne s.f.] – Din fr. déposition, lat. depositio, -onis.

depozitiune
DEPOZIȚIÚNE s.f. v. depoziție.

deprava
DEPRAVÁ, depravez, vb. I. Refl. (Despre oameni) A ajunge, a deveni depravat; a se corupe. – Din fr. dépraver, lat. depravare.

depravare
DEPRAVÁRE, depravări, s.f. Faptul de a se deprava; corupție (2), blestemăție, desfrâu, depravațiune. – V. deprava.

depravat
DEPRAVÁT, -Ă, depravați, -te, adj. Descompus din punct de vedere moral; corupt, decăzut, desfrânat. – V. deprava.

depravatiune
DEPRAVAȚIÚNE, depravațiuni, s.f. Depravare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. dépravation, lat. depravatio, -onis.

deprecatoriu
DEPRECATÓRIU, -IE, deprecatorii, adj. (Despre formule, părți dintr-un discurs) Care are forma unei deprecații. – Din fr. déprécatoire, lat. deprecatorius.

deprecatie
DEPRECÁȚIE, deprecații, s.f. Figură retorică prin care este implorat cel pe care vrem să-l înduplecăm; implorare. [Var.: deprecațiúne s.f.] – Din fr. déprécation.

deprecatiune
DEPRECAȚIÚNE s.f. v. deprecație.

deprecia
DEPRECIÁ, depreciéz, vb. I. 1. Tranz. A aprecia ceva sub valoarea sa reală; p. ext. a nesocoti, a minimaliza valoarea unui lucru. 2. Tranz. și refl. A(-și) micșora, a(-și) pierde valoarea sau calitatea; a (se) devaloriza; a (se) degrada. [Pr.: -ci-a] – Din fr. déprécier.

depreciat
DEPRECIÁT, -Ă, depreciați, -te, adj. Care nu este apreciat la justa valoare; desconsiderat, devalorizat. ♦ Cu valoare scăzută. [Pr.: -ci-at] – V. deprecia.

depreciativ
DEPRECIATÍV, -Ă, depreciativi, -e, adj. Care dovedește lipsă de considerație sau dispreț, care conține o notă de batjocură. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. dépréciatif.

depreciator
DEPRECIATÓR, -OÁRE, depreciatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care depreciază. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. dépréciateur.

depreciere
DEPRECIÉRE, deprecieri, s.f. Faptul de a (se) deprecia; nesocotire a valorii; devalorizare. [Pr.: -ci-e-] – V. deprecia.

depresa
DEPRESÁ, depreséz, vb. I. Tranz. 1. A desface cu presa un ansamblu de două piese care au contact forțat. 2. A rări puieții crescuți prea des, pentru a se dezvolta normal. 3. A modifica proprietățile superficiale ale minereurilor cu ajutorul depresantelor. – Din fr. dépresser.

depresaj
DEPRESÁJ, depresaje, s.n. 1. Desfacere cu ajutorul presei a unui ansamblu de două piese care au contact forțat. 2. Acțiune de rărire a puieților dintr-o pepinieră. 3. Modificare a proprietăților superficiale ale minerurilor cu ajutorul depresantelor. – Din fr. dépressage.

depresant
DEPRESÁNT, depresante, s.n. Substanță prin care se împiedică flotația unui minereu. – Din fr. dépressant, engl. depressant.

depresiometru
DEPRESIOMÉTRU, depresiometre, s.n. Manometru cu care se măsoară depresiunea din lucrările miniere subterane. [Pr.: -si-o-] – Din fr. dépressiomètre.

depresionar
DEPRESIONÁR, -Ă, depresionari, -e, adj. f. (În sintagma) Zonă depresionară = zonă din atmosferă cu presiune atmosferică scăzută, proprie formării ciclonilor. [Pr.: -si-o-] – Depresiune + suf. -ar.

depresiune
DEPRESIÚNE, depresiuni, s.f. I. 1. Formă de relief situată la un nivel mai jos decât regiunile înconjurătoare. 2. Vârtej de aer în care presiunea aerului este mai mică decât în regiunile vecine și care aduce timp nefavorabil în locurile pe unde trece. II. Fig. Stare sufletească (patologică) de tristețe (asociată cu neliniște); descurajare, deprimare. III. (Ec. pol.) Fază a ciclului economic, posterioară crizei economice, în care producția se menține la un nivel scăzut, mărfurile se vând greu și la prețuri scăzute, în condițiile în care rămâne redusă și puterea de cumpărare a populației. [Pr.: -si-u-] – Din fr. dépression, lat. depressio, -onis.

depresiv
DEPRESÍV, -Ă, depresivi, -e, adj. 1. Care provoacă starea de depresiune neuropsihică sau scăderea tensiunii arteriale. 2. De depresiune (II). 3. (Despre persoane) Înclinat spre tristețe, descurajare. – Din fr. dépressif.

depresor
DEPRESÓR, depresori, adj. m. (În sintagma) Nerv depresor = nerv senzitiv prin intermediul căruia excitațiile de la receptorii nervoși din pereții sinusului carotidei se transmit la centrii nervoși și determină, pe cale reflexă, scăderea tensiunii arteriale. – Din fr. dépresseur.

depresuriza
DEPRESURIZÁ, pers. 3 depresurizează, vb. I. Refl. (Despre presiunea atmosferică) A scădea, a slăbi. – Din fr. dépressuriser.

depresurizare
DEPRESURIZÁRE, depresurizări, s.f. Acțiunea de a se depresuriza și rezultatul ei. – V. depresuriza. Cf. fr. d é p r e s s u r i s a t i o n.

depresurizat
DEPRESURIZÁT, -Ă, depresurizați, -te, adj. (Despre presiunea atmosferică) Care a slăbit, a scăzut. – V. depresuriza.

depreuna
DEPREÚNĂ adv. Împreună. – De^4 + pre + una.

deprima
DEPRIMÁ, deprím, vb. I. Tranz. A provoca (cuiva) o stare de depresiune sau de descurajare; a mâhni, a întrista, a descuraja (pe cineva). – Din fr. déprimer.

deprimant
DEPRIMÁNT, -Ă, deprimanți, -te, adj. Care deprimă; descurajant, întristător. – Din fr. déprimant.

deprimare
DEPRIMÁRE, deprimări, s.f. Stare a celui descurajat; depresiune (II), descurajare, mâhnire. – V. deprima.

deprimat
DEPRIMÁT, -Ă, deprimați, -te, adj. Descurajat, abătut, demoralizat. – V. deprima. Cf. fr. d é p r i m é.

deprinde
DEPRÍNDE, deprínd, vb. III. 1. Refl. și tranz. A (se) obișnui, a (se) învăța. ♦ Refl. A se familiariza cu cineva. 2. Tranz. A-și însuși cunoștințe (temeinice) într-un domeniu prin învățătură sau prin practică organizată, sistematică. ♦ A dresa. [Perf. s. deprinséi, part, deprins]. – Lat. depre(he)ndere.

deprindere
DEPRÍNDERE, deprinderi, s.f. 1. Faptul de a (se) deprinde. 2. Obișnuință, obicei. 3. Ușurință căpătată de-a lungul timpului într-o îndeletnicire oarecare; pricepere, destoinicie, dexteritate. 4. (Rar) Practică obișnuită într-o îndeletnicire oarecare; exercițiu. – V. deprinde.

deprins
DEPRÍNS, -Ă, deprinși, -se, adj. Experimentat, învățat, obișnuit. – V. deprinde.

deproteinizat
DEPROTEINIZÁT, -Ă, deproteinizați, -te, adj. (Despre alimente) Fără proteine. [Pr.: -te-i-] – De la proteină.

depunator
DEPUNĂTÓR, -OÁRE, depunători, -oare, s.m. și f. Persoană care depune spre păstrare o sumă de bani, hârtii de valoare etc. – Depune + suf. -ător.

depuncta
DEPUNCTÁ, depunctéz, vb. I. Tranz. A reduce în funcție de erori punctajul unui candidat sau concurent la o competiție, la un examen. – Des^1- + puncta.

depunctare
DEPUNCTÁRE, depunctări, s.f. Acțiunea de a depuncta și rezultatul ei. – V. depuncta.

depunctat
DEPUNCTÁT, -Ă, depunctați, -te, adj. Căruia i s-a redus punctajul la o competiție sau la un examen. – V. depuncta.

depune
DEPÚNE^1, depún, vb. III. 1. Tranz. A lăsa un obiect din mână, punându-l undeva. ♢ Expr. A depune bani (la o instituție bancară) = a lăsa o sumă de bani (în păstrare la o instituție bancară). A depune mandatul = a renunța la o însărcinare încredințată, invocând drept motivare imposibilitatea de a continua îndeplinirea ei. A depune un act (sau o cerere, un memoriu etc.) = a înainta, a preda forului competent un act (sau o cerere, un memoriu etc.). A depune muncă (sau efort, osteneală etc.) = a munci, a se strădui. (Rar) A depune un examen = a da un examen. A depune jurământ(ul) = a) (despre o parte în litigiu sau despre un martor) a se angaja să spună tot adevărul în legătură cu faptele unui proces; b) (despre unele categorii de oameni și despre militari) a se angaja solemn să-și îndeplinească îndatoririle cu respectarea legilor țării. A depune mărturie = (despre un martor) a face declarații în fața unui organ de jurisdicție sau de urmărire penală în legătură cu faptele unui proces. 2. Tranz. (Despre animale care se înmulțesc prin ouă) A elimina ouăle (la loc potrivit). 3. Refl. (Despre substanțe solide aflate în stare de suspensie sau dizolvate într-un lichid) A se așeza la fund, formând sedimente; a se sedimenta. [Perf. s. depusei, part. depus] – Din lat. deponere (cu sensurile fr. déposer).

DEPÚNE^2, pers. 3 depúne, vb. III. Intranz. (Reg.; despre vaci, bivolițe etc.) A-și mări ugerul (ca urmare a secreției abundente de lapte), a fi aproape să fete. [Perf. s. depuse, part. depus] – Lat. deponere.

depunere
DEPÚNERE, depuneri, s.f. Acțiunea de a (se) depune^1 și rezultatul ei. 1. Sumă de bani depusă la o instituție bancară. 2. Sediment, depozit pe o suprafață sau pe fundul unui vas. – V. depune^1.

depurativ
DEPURATÍV, -Ă, depurativi, -e, s.n., adj. (Substanță) care curăță organismul de substanțele vătămătoare și favorizează eliminarea toxinelor și a produșilor de dezasimilație^2. – Din fr. dépuratif.

depurator
DEPURATÓR^1, depuratoare, s.n. Substanță care favorizează eliminarea toxinelor din organism. – Din fr. dépuratoire.

DEPURATÓR^2, -OÁRE, depuratori, -oare, adj. Depurativ. ♢ Aparat depurator = totalitatea organelor de excreție prin care se face curățarea sângelui de toxinele rezultate din activitatea organismului. – Din fr. dépurateur.

depuratie
DEPURÁȚIE, depurații, s.f. Curățare, purificare (mai ales a sângelui). – Din fr. dépuration.

deputat
DEPUTÁT, -Ă, deputați, -te, s.m. și f. 1. Persoană aleasă pentru a face parte, pe o anumită perioadă, dintr-un organ reprezentativ al statului. 2. (Înv.) Persoană aleasă și trimisă într-o misiune importantă; delegat, sol. – Din fr. député, it. deputato.

deputatie
DEPUTĂȚÍE, deputății, s.f. 1. Demnitate, sarcină, funcție de deputat (1). 2. Delegație de deputați (2); solie. – Deputat + suf. -ie.

deraia
DERAIÁ, deraiéz, vb. I. Intranz. 1. (Despre mijloace de transport care circulă pe șine) A sări de pe șine. 2. Fig. A vorbi aiurea, a bate câmpii, a divaga; a se abate, a devia de la subiect. [Pr.: -ra-ia] – Din fr. dérailler.

deraiere
DERAIÉRE, deraieri, s.f. Acțiunea de a deraia și rezultatul ei. [Pr.: -ra-ie-] – V. deraia.

deranj
DERÁNJ, deranjuri, s.n. 1. Dezordine, neorânduială. 2. Fig. Tulburare a liniștii (cuiva), stânjenire, incomodare. – Din deranja (derivat regresiv).

deranja
DERANJÁ, deranjéz, vb. I. Tranz. 1. A strica rânduiala, ordinea unor obiecte; a răvăși, a răscoli. ♢ Expr. A-și deranja stomacul = a avea o indigestie. 2. Fig. A tulbura liniștea sau activitatea cuiva, a stânjeni, a stingheri, a incomoda pe cineva. ♦ Refl. (În formule de politețe sau ir.) A se osteni. – Din fr. déranger.

deranjament
DERANJAMÉNT, deranjamente, s.n. 1. Perturbare în bunul mers al unei mașini, al unei instalații etc.; defectare. 2. Indigestie; diaree. – Din fr. dérangement.

deranjare
DERANJÁRE, deranjări, s.f. Acțiunea de a (se) deranja și rezultatul ei. – V. deranja.

deranjat
DERANJÁT, -Ă, deranjați, -te, adj. Care este în dezordine, în neorânduială; răvășit, răscolit; mutat de la loc. – V. deranja.

derapa
DERAPÁ, pers. 3 derapează, vb. I. Intranz. (Despre roți de cauciuc și despre vehicule cu asemenea roți) A aluneca într-o direcție înclinată față de direcția normală de mers. – Din fr. déraper.

derapaj
DERAPÁJ, derapaje, s.n. Faptul de a derapa; derapare. – Din fr. dérapage.

derapare
DERAPÁRE, derapări, s.f. 1. Faptul de a derapa. 2. Deplasare a ancorei pe fundul apei datorită vântului, valurilor etc. care acționează asupra navei. 3. Deplasare laterală a unui avion în timpul aterizării sau al unui viraj cu înclinare laterală prea mică. – V. derapa.

deratiza
DERATIZÁ, deratizéz, vb. I. Tranz. A stârpi șoarecii sau șobolanii prin otrăvire cu substanțe chimice sau prin culturi microbiene. – Din fr. dératiser.

deratizant
DERATIZÁNT, -Ă, deratizanți, -te, adj., s.n. (Substanță) cu ajutorul căreia se deratizează. – Deratiza + suf. -ant.

deratizare
DERATIZÁRE, deratizări, s.f. Acțiunea de a deratiza și rezultatul ei. – V. deratiza.

derateca
DERĂTECÁ vb. I v. deretica.

deradere
DERẤDERE s.f. Bătaie de joc, luare în râs; zeflemisire. – De^4 + râdere (după fr. dérision).

derbedeu
DERBEDÉU, derbedei, s.m. Om fără căpătâi, om de nimic; pierde-vară, vagabond, haimana. – Din tc. derbeder.

derbi
DÉRBI, derbiuri, s.n. 1. Cursă specială de trap sau de galop a celor mai buni cai de trei ani, care are loc o dată pe an. 2. Întrecere sportivă de mare importanță și prestigiu între două echipe, pentru stabilirea clasamentului. – Din engl., fr. derby.

derdelus
DERDELÚȘ, derdelușuri, s.n. Loc în pantă unde se dau copiii cu săniuța; săniuș. – Et. nec.

derdica
DERDICÁ vb. I. v. deretica.

derege
DERÉGE vb. III v. drege.

deregla
DEREGLÁ, deregléz, vb. I. Tranz. și refl. A face să iasă sau a ieși din regimul normal, din funcționarea normală; a (se) defecta, a (se) deranja, a (se) strica. – Din fr. dérégler.

dereglaj
DEREGLÁJ, dereglaje, s.n. Dereglare. – Din fr. déréglage.

dereglare
DEREGLÁRE, dereglări, s.f. Acțiunea de a (se) deregla și rezultatul ei; stricare, deranjare. – V. deregla.

deres
DÉREȘ, -Ă, dereși, -e, adj. (Reg.; despre cai; și substantivat) Cu părul roșu amestecat cu alb și negru. – Din magh. deres.

dereteca
DERETECÁ vb. I v. deretica.

deretica
DERETICÁ, derétic, vb. I. Intranz. A face ordine și curățenie prin casă. ♦ Tranz. A pune ceva în ordine; a aranja. [Var.: derătecá, derdicá, deretecá vb. I] – Lat. de-radicare.

dereticare
DERETICÁRE, dereticări, s.f. Acțiunea de a deretica și rezultatul ei. – V. deretica.

dereticat
DERETICÁT s.n. Faptul de a deretica. – V. deretica.

deriva
DERIVÁ, derív, vb. I. 1. Intranz. (mai ales la pers. 3) A se trage, a proveni, a rezulta din... ♦ (Lingv.) a) (Despre limbă, cuvinte și sensul lor) A-și trage originea din...; (tranz.) a arăta proveniența unui cuvânt din altul, b) (Despre cuvinte, de obicei cu determinări introduse prin prep. „de la”) A se forma cu ajutorul unui sufix sau al unui prefix. 2. Tranz. A abate o apă curgătoare din albia ei naturală în altă albie sau într-un canal. ♦ A îndrepta vehiculele de pe o cale de comunicație pe altă cale. ♦ A ramifica o cale de comunicație sau un canal de la traseul principal pentru a forma un traseu secundar. 3. Tranz. (Mat.) A calcula derivata unei funcții. 4. Intranz. (Despre un vas plutitor) A se abate, a se depărta din drumul său normal sub acțiunea vântului sau a unui curent; a devia. – Din fr. dériver, lat. derivare.

derivare
DERIVÁRE, derivări, s.f. Acțiunea de a deriva și rezultatul ei. 1. Provenire, rezultare a unui lucru din... ♦ (Lingv.) a) Provenire a unui cuvânt din altul, arătare a provenienței unui cuvânt din altul, b) Procedeu prin care se formează un cuvânt din altul cu ajutorul sufixelor sau al prefixelor; derivație (3). ♦ (Lingv.: în sintagmele) Derivare regresivă (sau inversă) = derivare prin suprimarea unor afixe de la cuvinte deja existente. 2. Operație folosită în calculul diferențial pentru obținerea unei derivate. – V. deriva.

derivat
DERIVÁT, -Ă, derivați, -te, adj., (II 1) derivați, s.m., (II 2, 3, 4) derivate, s.n. I. 1. Adj. Care derivă (1) din ceva. ♦ Format prin derivare (1 b). 2. (Despre cursul unei ape) Abătut din albia sa naturală. ♦ (Despre vehicule) Abătut de pe o cale de comunicație pe alta. ♦ (Despre căi de comunicație, canale) Abătut, ramificat din traseul principal. II. 1. S.m. (Chim.) Substanță preparată din alta și care de obicei păstrează structura de bază a substanței din care provine. 2. S.n. Produs industrial extras dintr-o materie primă. 3. S.n. Cuvânt care derivă din alt cuvânt. 4. S.n. Lucru care rezultă, derivă (1) din altul. – V. deriva.

derivata
DERIVÁTĂ, derivate, s.f. (Mat.) Limita raportului dintre creșterea funcției și creșterea variabilei, când creșterea variabilei tinde către zero. – Din fr. derivée.

derivativ
DERIVATÍV, -Ă, derivativi, -e, adj. Care trage sau abate ceva în altă parte. ♦ (Med.; adesea substantivat, n.) Care se referă la evacuarea surplusului de sânge dintr-un organ bolnav, în scopul favorizării unei funcționări normale a inimii, și la evacuarea substanțelor toxice din organism. – Din fr. dérivatif, lat. derivativus.

derivatograf
DERIVATOGRÁF, derivatografe, s.n. Aparat pentru înregistrarea variației greutății unui corp supus încălzirii treptate în anumite medii ambiante. – Din fr. dérivatographe.

derivatie
DERIVÁȚIE, derivații, s.f. 1. Ramificație secundară, temporară sau permanentă, a unui curs de apă, a unei canalizări, a unui circuit electric, a unei conducte de fluid sau a unei căi de comunicație. 2. Abatere a unui proiectil din planul de tragere, cauzată de rotația în jurul axei sale. 3. Derivare (1). 4. Operație în cadrul analizei matematice, folosită pentru a găsi derivata unei funcții. [Var.: (înv.) derivațiúne s.f.] – Din fr. dérivation, lat. derivatio, -onis.

derivatiune
DERIVAȚIÚNE s.f. v. derivație.

deriva
DERÍVĂ, derive, s.f. 1. Unghiul dintre direcția de deplasare dorită a unui avion sau a unei nave și direcția reală de deplasare determinată de vânt (la avioane) sau de curenții maritimi (la nave). ♢ Expr. A merge (sau a fi) în derivă = a pluti în voia vântului și a valurilor. (Rar) A fi la deriva unei puteri = a fi dependent de..., a fi la cheremul... 2. (Tehn.) Abatere într-un singur sens a valorii unei mărimi față de valoarea inițială. 3. Unghi format de planul de tragere cu planul de ochire, servind la tragerile indirecte. 4. Partea fixă a ampenajului vertical al unui avion, al unui planor etc. – Din fr. dérive.

derivometru
DERIVOMÉTRU, derivometre, s.n. Aparat de bord pentru măsurarea derivei (1) unui avion în zbor normal. – Din fr. dérivomètre.

derivor
DERIVÓR, derivoare, s.n. (Mar.) 1. Placă de lemn sau de metal prinsă de chila unei ambarcații cu pânze în scopul împiedicării deplasării laterale a ambarcației și micșorării mișcării. 2. Pânză pentru vreme rea, pentru furtună. – Din fr. dériveur.

deriziune
DERIZIÚNE, deriziuni, s.f. (Franțuzism) Luare în râs, derâdere. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. dérision, lat. derisio, -onis.

derizoriu
DERIZÓRIU, -IE, derizorii, adj. (Despre valori) Neînsemnat, de nimic, ridicol. – Din fr. dérisoire, lat. derisorius.

dermatalgie
DERMATALGÍE, dermatalgii, s.f. Nevralgie a pielii, care apare în diferite forme de reumatism, de gută etc. – Din fr. dermatalgie.

dermatina
DERMATÍNĂ s.f. Înlocuitor sintetic al pielii, obținut prin

dermatita
DERMATÍTĂ, dermatite, s.f. 1. Inflamație a pielii; (la pl.) nume generic dat unei grupe de maladii inflamatorii ale pielii; dermită. 2. Boală de piele periodică, la cabaline, ce se manifestă sub formă de răni care apar vara, se închid iarna și reapar, în același loc, la revenirea căldurilor. – Din fr. dermatite.

dermatofitie
DERMATOFIȚÍE, dermatofiții, s.f. Boală de piele provocată de ciuperci microscopice parazite, localizate în pielea capului, în țesutul subcutanat și la rădăcina părului. – Din fr. dermatophitie.

dermatograf
DERMATOGRÁF dermatografe, s.n., adj. (Creion colorat) care are o compoziție specială și servește la machiaj. – Din fr. dermatographe.

dermatolog
DERMATOLÓG, -Ă, dermatologi, -ge, s.m. și f. Medic specialist în boli de piele. – Din fr. dermatologue.

dermatologic
DERMATOLÓGIC, -Ă, dermatologici, -ce, adj. Care aparține dermatologiei, privitor la dermatologie. – Din fr. dermatologique.

dermatologie
DERMATOLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care se ocupă cu studiul pielii și al bolilor ei. – Din fr. dermatologie.

dermatom
DERMATÓM, dermatomuri, s.n. Instrument chirurgical cu care se taie fâșii subțiri de piele pentru

dermatomicoza
DERMATOMICÓZĂ, dermatomicoze, s.f. Infecție provocată de ciuperci microscopice, localizată la suprafața pielii și la unghii, păr etc. – Din fr. dermatomycose.

dermatonevroza
DERMATONEVRÓZĂ, dermatonevroze, s.f. Boală de piele determinată de anumite tulburări ale sistemului nervos. – Din fr. dermatonévrose.

dermatoree
DERMATORÉE s.f. Transpirație abundentă care apare în anumite boli febrile. – Din fr. dermatorrhée.

dermatovenerologie
DERMATOVENEROLOGÍE s.f. Parte a medicinii care studiază bolile de piele și bolile venerice. – Din fr. dermatovénérologie.

dermatoza
DERMATÓZĂ, dermatoze, s.f. Nume generic dat bolilor de piele. ♢ Dermatoze profesionale = boli de piele datorate contactului cu substanțe toxice în timpul procesului de muncă. – Din fr. dermatose.

dermatozoonoza
DERMATOZOONÓZĂ, dermatozoonoze, s.f. Boală de piele foarte contagioasă, provocată de localizarea unor artropode parazitare de dimensiuni foarte reduse. – Din fr. dermatozoonose.

derma
DÉRMĂ, derme, s.f. Țesut fibros conjunctiv, care constituie partea cea mai groasă și mai adâncă a pielii vertebratelor, așezat sub epidermă. – Din fr. derme.

dermic
DÉRMIC, -Ă, dermici, -ce, adj. Care ține de dermă, privitor la dermă; p. ext. de piele, al pielii. – Din fr. dermique.

dermita
DERMÍTĂ, dermite, s.f. Inflamație a pielii provocată de diferite cauze mecanice, fizice, infecții etc.; dermatită (1). – Din fr. dermite.

dermografism
DERMOGRAFÍSM s.n. Roșeață intensă a pielii, precis localizată și de durată, apărută în urma unei excitații ușoare. – Din fr. dermographisme.

dermopunctura
DERMOPUNCTÚRĂ s.f. (Med.) Metodă de acupunctură simplificată. – Din engl. dermopuncture.

dermotrop
DERMOTRÓP, -Ă, dermotropi, -e, adj. (Despre bacterii sau virusuri) Care prezintă afinitate pentru mucoase sau tegumente. – Din fr. dermotrope.

deroba
DEROBÁ, derobez, vb. I. Refl. (Despre cai) A părăsi brusc direcția impusă de călăreț în momentul când nu poate trece de un obstacol; a se întoarce în loc. ♦ Fig. A se sustrage, a se eschiva de la ceva. – Din fr. dérober.

derobare
DEROBÁRE s.f. Acțiunea de a se deroba. – V. deroba.

deroca
DEROCÁ, derochéz, vb. I. Tranz. A curăța albia unui râu de mâl, de nisip etc. – Din fr. dérocher.

derocare
DEROCÁRE, derocări, s.f. Acțiunea de a deroca și rezultatul ei. – V. deroca.

derocat
DEROCÁT, -Ă, derocați, -te, adj. (Despre albia râurilor) Care a fost curățată de mâl, de nisip etc. – V. deroca.

deroga
DEROGÁ, deróg, vb. I. Intranz. A se abate (în mod excepțional) de la o lege, de la un regulament etc. în temeiul unei aprobări speciale. – Din fr. déroger, lat. derogare.

derogare
DEROGÁRE, derogări, s.f. Acțiunea de a deroga și rezultatul ei; abatere (excepțională) de la o lege, de la un regulament etc. – V. deroga.

derogatoriu
DEROGATÓRIU, -IE, derogatorii, adj. Care conține o derogare, cu caracter de derogare. – Din fr. dérogatoire, lat. derogatorius.

derogatiune
DEROGAȚIÚNE, derogațiuni, s.f. Derogare. [Pr.: ți-u-] – Din fr. dérogation.

derula
DERULÁ, deruléz, vb. I. Tranz. 1. A desface, a desfășura, a întinde ceva care a fost rulat. 2. A tăia furnir dintr-un buștean căruia i se dă o mișcare lentă de învârtire în fața ferăstrăului. – Din fr. dérouler.

derulare
DERULÁRE, derulări, s.f. Acțiunea de a derula și rezultatul ei. – V. derula.

derulator
DERULATÓR, derulatoare, s.n. Dispozitiv folosit pentru

derulor
DERULÓR, deruloare, s.n. Mașină de derulat furnire. – După fr. dérouleuse.

deruta
DERUTÁ, derutez, vb. I. Tranz. A face pe cineva să se încurce, să se zăpăcească, astfel încât să nu mai știe ce să facă sau încotro să o apuce; a dezorienta, a zăpăci. – Din fr. dérouter.

derutant
DERUTÁNT, -Ă, derutanți, -te, adj. Care derutează. – Din fr. déroutant.

derutare
DERUTÁRE, derutări, s.f. Acțiunea de a deruta și rezultatul ei. – V. deruta.

derutat
DERUTÁT, -Ă, derutați, -te, adj. Încurcat, zăpăcit, dezorientat. – V. deruta.

deruta
DERÚTĂ, derute, s.f. Stare de zăpăceală, de dezorientare. – Din fr. déroute.

dervis
DERVÍȘ, derviși, s.m. Călugăr musulman (cerșetor). – Din tc. derviș.

dervisesc
DERVIȘÉSC, -EÁSCĂ, dervișești, adj. (Înv.) De derviș. – Derviș + suf. -esc.

des
DES^1- (Înaintea vocalelor și consoanelor sonore, în forma dez-) Element de compunere cu sens privativ, care servește la formarea unor substantive, a unor adjective și a unor verbe. [Var.: dez-, dis-] – Lat. dis-, fr. des-.

DES^2, DEÁSĂ, deși, -se, adj. I. 1. (Despre colectivități sau corpuri compuse din unități identice) Cu elementele, cu părțile componente apropiate, cu intervale foarte mici sau cu foarte puține goluri între părți. ♦ (Despre țesături) Țesut strâns: bătut. 2. (Despre părțile componente ale unei colectivități sau unități) Așezat unul lângă altul sau foarte aproape unul de altul: strâns. 3. (Despre ploaie, ceață, umbră etc.) Compact, dens: de nepătruns. II. 1. Despre întâmplări, fenomene sau acțiuni: adesea adverbial) Care se repetă de (mai) multe ori la intervale mici de timp, urmând mereu unul după altul: repetat, frecvent. ♦ (Despre mișcări care se repetă: adesea adverbial) Repede, iute, grăbit. – Lat. densus.

desacraliza
DESACRALIZÁ, desacralizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde caracterul sacru. – Din fr. désacraliser.

desacralizare
DESACRALIZÁRE, desacralizări, s.f. Acțiunea de a (se) desacraliza. – V. desacraliza.

desacralizat
DESACRALIZÁT, -Ă, desacralizați, -te, adj. Care și-a pierdut caracterul sacru. – V. desacraliza.

desag
DESÁG s.m. v. desagă.

desaga
DESÁGĂ, desagi, s.f. Traistă formată din două părți, care se poartă pe umăr sau pe șa. ♦ Fiecare dintre cele două părți ale acestui obiect; p. ext. traistă. [Var.: deság s.m.] – Din ngr. disákki(on), bg. disagi.

desaliniza
DESALINIZÁ, desalinizéz, vb. I. Tranz. A desăra; a face mai puțin sărat. – Cf. fr. d e s s a l e r.

desalinizare
DESALINIZÁRE, desalinizări, s.f. Acțiunea de a desaliniza și rezultatul ei; desărare. – V. desaliniza.

desalinizat
DESALINIZÁT, -Ă, desalinizați, -te, adj. Care a fost supus procesului de desalinizare, care este mai puțin sărat; desărat. – V. desaliniza.

desant
DESÁNT, desanturi, s.n. 1. Trupe parașutate sau debarcate în spatele frontului inamic în vederea îndeplinirii unor misiuni de luptă. 2. Trupe de infanterie transportate, în timpul luptei, pe tancuri. – Din fr. descente, rus. desant.

desanta
DESANTÁ, desantéz, vb. I. Tranz. A lansa un desant. – Din desant.

desantare
DESANTÁRE, desantări, s.f. Acțiunea de a desanta. – V. desanta.

desagarita
DESĂGĂRÍȚĂ, desăgărițe, s.f. (Rar) Călugăriță care umblă cu desaga pentru a strânge daruri. – Desagă + suf. -ăriță.

desagel
DESĂGÉL, desăgei, s.m. (Pop.) Desăguță. – Desag + suf. -el.

desagi
DESĂGÍ, desăgésc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A îndesa. – Din desagă.

desagior
DESĂGIÓR, desăgiori, s.m. (Pop.) Desăguță. – Desag + suf. -ior.

desaguta
DESĂGÚȚĂ, desăguțe, s.f. Diminutiv al lui desagă; desăgel, desăgior. – Desag + suf. -uță.

desara
DESĂRÁ, desăréz, vb. I. Tranz. A îndepărta, total sau parțial, sarea (dintr-un aliment); a face mai puțin sărat; a desaliniza. – Des^1- + săra.

desarare
DESĂRÁRE, desărări, s.f. Acțiunea de a desăra și rezultatul ei; desalinizare. – V. desăra.

desarat
DESĂRÁT, -Ă, desărați, -te, adj. Din care s-a eliminat, total sau parțial, sarea; desalinizat. – V. desăra.

desarcina
DESĂRCINÁ, desărcinéz, vb. I. Tranz. A elibera pe cineva de o îndatorire, de o misiune, dintr-o funcție. – Des^1- + [

desarcinare
DESĂRCINÁRE, desărcinări, s.f. Acțiunea de a desărcina și rezultatul ei. – V. desărcina.

desavarsi
DESĂVÂRȘÍ, desăvârșesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A deveni sau a face să devină desăvârșit, perfect; a (se) perfecționa. 2. Tranz. A face ca o acțiune să capete formă definitivă. ♦ (Rar) A duce la îndeplinire; a realiza, a săvârși, a termina. – De + săvârși.

desavarsire
DESĂVÂRȘÍRE, desăvârșiri, s.f. Acțiunea de a (se) desăvârși și rezultatul ei. ♢ Loc. adv. Cu desăvârșire = cu totul, în întregime, pe deplin; absolut. – V. desăvârși.

desavarsit
DESĂVÂRȘÍT, -Ă, desăvârșiți, -te, adj. (Adesea adverbial) 1. Perfect. 2. (Despre fapte, stări, procese etc.) Deplin, complet, absolut. – De^4 + săvârșit.

descalifica
DESCALIFICÁ, descalífic, vb. I. Tranz. 1. A declara pe cineva nedemn de stima, de respectul altora (din cauza unei fapte reprobabile pe care a săvârșit-o); a dezonora. 2. A elimina o persoană sau o echipă dintr-o competiție sportivă pentru abateri de la regulament sau pentru comportare nesportivă. 3. Refl. A-și pierde calificarea (profesională). – Des^1- + califica.

descalificare
DESCALIFICÁRE, descalificări, s.f. Acțiunea de a (se) descalifica și rezultatul ei. – V. descalifica.

descalificat
DESCALIFICÁT, -Ă, descalificați, -te, adj. Care a suferit o descalificare; dezonorat. – V. descalifica.

descalca
DESCĂLCÁ, descálc, vb. I. Tranz. A înlătura cu fierul de călcat o cută sau o îndoitură a unei țesături. – Des^1- + călca.

descalcare
DESCĂLCÁRE, descălcări, s.f. Acțiunea de a descălca și rezultatul ei. – V. descălca.

descaleca
DESCĂLECÁ, descálec, vb. I. Intranz. 1. A coborî, a se da jos de pe cal. 2. (Termen folosit mai ales de cronicari în legătură cu întemeierea țărilor românești) A se așeza într-un loc, întemeind o țară. [Var.: descălicá vb. I] – Lat. 'discaballicare.

descalecare
DESCĂLECÁRE, descălecări, s.f. Acțiunea de a descăleca și rezultatul ei; coborâre de pe cal. ♦ (Termen folosit mai ales de cronicari) Așezare, statornicire într-un loc pentru a întemeia o țară; descălecat, descălecătoare. [Var.: descălicáre s.f.] – V. descăleca.

descalecat
DESCĂLECÁT, descălecáturi, s.n. Descălecare. [Var.: descălicát s.n.] – V. descăleca.

descalecatoare
DESCĂLECĂTOÁRE s.f. (Termen folosit mai ales de cronicari) Descălecare. [Var.: descălicătoáre s.f.] – Descăleca + suf. -ătoare.

descalecator
DESCĂLECĂTÓR, descălecători, s.m. (Înv.) Întemeietor de țară. [Var.: descălicătór s.m.] – Descăleca + suf. -ător.

descalica
DESCĂLICÁ vb. I v. descăleca.

descalicare
DESCĂLICÁRE s.f. v. descălecare.

descalicat
DESCĂLICÁT s.n. v. descălecat.

descalicatoare
DESCĂLICĂTOÁRE s.f. v. descălecătoare.

descalicator
DESCĂLICĂTÓR s.m. v. descălecător.

descalta
DESCĂLȚÁ, descálț, vb. I. Refl. și tranz. A(-și) scoate încălțămintea din picioare. – Lat. discalciare.

descaltare
DESCĂLȚÁRE, descălțări, s.f. Acțiunea de a (se) descălța și rezultatul ei; descălțat^1. – V. descălța.

descaltat
DESCĂLȚÁT^1, descălțaturi, s.n. Descălțare. – V. descălța.

DESCĂLȚÁT^2, -Ă, descălțați, -te, adj. Care și-a scos sau căruia i s-a scos încălțămintea din picioare; desculț. – V. descălța.

descapatana
DESCĂPĂȚÂNÁ, descăpățânéz, vb. I. Tranz. (Înv.) A decapita. – Des^1- + căpățână.

descarca
DESCĂRCÁ, descárc, vb. I. Tranz. 1. A goli, parțial sau în întregime, un vehicul de transport; a da jos încărcătura. 2. A suprima sau a micșora forțele care acționează asupra unei piese, unei construcții, unui sistem tehnic etc. care ar putea produce deformarea acestuia. 3. A scoate încărcătura dintr-o armă de foc. ♦ A face să ia foc, a declanșa o armă; a trage, a slobozi un foc de armă. ♦ A consuma energia înmagazinată de un acumulator electric. ♦ Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde încărcătura electrică. ♦ Refl. (Despre trăsnet sau furtună) A se dezlănțui. 4. Fig. A da curs liber unor stări sufletești, a se elibera sufletește (împărtășind ceva cuiva). ♦ Refl. A se ușura de o vină, de un păcat etc. ♢ Expr. (Tranz.) A-și descărca conștiința (sau inima) = a-și ușura conștiința, făcând confidențe cuiva. 5. A declara în mod oficial că o gestiune a fost corectă și că nu e nimic de imputat gestionarului. – Lat. discarricare.

descarcare
DESCĂRCÁRE, descărcări, s.f. Acțiunea de a (se) descărca și rezultatul ei; descărcat. – V. descărca.

descarcat
DESCĂRCÁT s.n. Descărcare. – V. descărca.

descarcator
DESCĂRCĂTÓR, -OÁRE, descărcători, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care descarcă, care provoacă descărcarea; (despre acte) care eliberează de răspundere; justificativ. 2. S.n. Dispozitiv pentru descărcarea benzii de cauciuc a unui transport în diferite puncte de pe traseul său. ♦ Dispozitiv de descărcare prin răsturnare a vagoanelor de mină, a vagoanelor de marfă etc. 3. S.n. (În sintagma) Descărcător electric = aparat de protecție a instalațiilor electrice împotriva supratensiunilor, destinat limitării valorilor acestora. – Descărca + suf. -ător.

descarcatura
DESCĂRCĂTÚRĂ, descărcaturi, s.f. 1. Ceea ce se descarcă dintr-un vehicul de transport. 2. Declanșare a unei arme de foc; zgomotul produs de ea. – Descărca + suf. -ătură.

descarna
DESCĂRNÁ, descărnéz, vb. I. 1. Refl. A slăbi, a fi foarte slab. 2. Tranz. A curăța pieile de stratul de carne care rămâne pe ele după cenușărit, în industria pielăriei. – Des^1- + carne (după fr. décharner).

descarnare
DESCĂRNÁRE, descărnări, s.f. Acțiunea de a (se) descărna și rezultatul ei. – V. descărna.

descarnat
DESCĂRNÁT, -Ă, descărnați, -te, adj. Foarte slab, numai piele și oase. – V. descărna.

descatarama
DESCĂTĂRĂMÁ, descătărăméz, vb. I. Tranz. A desprinde din catarame. ♦ Refl. (Rar) A-și scoate hainele (încheiate cu catarame). – Des^1- + cataramă.

descataramare
DESCĂTĂRĂMÁRE, descătărămări, s.f. Acțiunea de a (se) descătărăma și rezultatul ei. – V. descătărăma.

descatusa
DESCĂTUȘÁ, descătușéz, vb. I. Tranz. și refl. A (se) elibera din lanțuri sau din cătușe; fig. a (se) elibera dintr-o constrângere, dintr-o apăsare, din robie. – Des^1- + cătușă.

descatusare
DESCĂTUȘÁRE, descătușări, s.f. Acțiunea de a (se) descătușa și rezultatul ei. – V. descătușa.

descatusat
DESCĂTUȘÁT, -Ă, descătușați, -te, adj. Care a fost eliberat din lanțuri, din constrângere, din apăsare etc.; dezrobit, liber. – V. descătușa.

descazut
DESCĂZÚT, descăzuturi, s.n. Primul termen al unei scăderi, numărul din care se scade alt număr. – De^4 + scăzut.

descalci
DESCÂLCÍ, descâlcésc, vb. IV. Tranz. A desface fire de ață, de păr etc. încâlcite, încurcate. ♦ Fig. A descurca, a lămuri, a limpezi. – Des^1- + [în]câlci.

descalcire
DESCÂLCÍRE, descâlciri, s.f. Acțiunea de a descâlci și rezultatul ei. – V. descâlci.

descalcit
DESCÂLCÍT^1, descâlcíturi, s.n. Faptul de a descâlci. – V. descâlci.

DESCÂLCÍT^2, -Ă, descâlciți, -te, adj. (Despre fire de păr, de ață etc.). Care a fost descurcat. – V. descâlci.

descanta
DESCÂNTÁ, descấnt, vb. I. 1. Intranz. A rosti descântece însoțite de anumite gesturi magice pentru a obține îndepărtarea unui farmec, vindecarea de o boală. ♦ Tranz. A fermeca, a vrăji (rostind descântece). 2. Tranz. A certa, a mustra, a bate la cap. – Lat. discantare.

descantat
DESCÂNTÁT, descântaturi, s.n. Faptul de a descânta. – V. descânta.

descantator
DESCÂNTĂTÓR, -OÁRE, descântători, -oare, s.m. și f., adj. (Persoană) care descântă, care face vrăji. – Descânta + suf. -ător.

descantatura
DESCÂNTĂTÚRĂ, descântături, s.f. Descântec. – Descânta + suf. -ătură.

descantec
DESCẤNTEC, descântece, s.n. Faptul de a descânta. ♦ Formulă magică (în versuri) însoțită de gesturi, cu care se descântă; vrajă, descântătură. – Des^1- + cântec.

descendent
DESCENDÉNT, -Ă, descendenți, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care coboară; coborâtor. 2. S.m. și f. Persoană care coboară din..., care se trage din...; urmaș. – Din fr. descendant, lat. descendens, -ntis.

descendenta
DESCENDÉNȚĂ, descendențe, s.f. 1. Înrudire în linie coborâtoare; filiație. 2. (Cu sens colectiv) Posteritate, urmași. – Din fr. descendance.

descensiune
DESCENSIÚNE, descensiuni, s.f. (Livr.) Coborâre, scădere. – Din lat. descensio, -onis.

descensiv
DESCENSÍV, -Ă, descensivi,-e, adj. (Livr.) Descendent. – Din descensiune.

descentra
DESCENTRÁ, descentréz, vb. I. Tranz. (Despre piesele unui aparat) A face să-și piardă poziția simetrică față de centru, a deplasa astfel încât axa piesei să nu mai coincidă cu axa dată. ♢ Refl. Roata s-a descentrat. – Des^1- + centru (după fr. décentrer).

descentraliza
DESCENTRALIZÁ, descentralizéz, vb. I. Tranz. A acorda autonomie administrativă organelor locale. – Din fr. décentraliser.

descentralizare
DESCENTRALIZÁRE, descentralizări, s.f. Acțiunea de a descentraliza și rezultatul ei; autonomie administrativă acordată organelor locale. – V. descentraliza.

descentralizat
DESCENTRALIZÁT, -Ă, descentralizați, -te, adj. (Despre organele locale ale administrației de stat, ale unor instituții, organizații) Căruia i s-a acordat autonomie (administrativă). – V. descentraliza.

descentralizator
DESCENTRALIZATÓR, -OÁRE, descentralizatori, -oare, adj. Care descentralizează. – Descentraliza + suf. -tor.

descentrare
DESCENTRÁRE, descentrări, s.f. Acțiunea de a (se) descentra. – V. descentra.

descentrat
DESCENTRÁT, -Ă, descentrați, -te, adj. (Tehn.; despre piesele unui aparat) Care și-a pierdut poziția simetrică față de centru, care s-a deplasat în așa fel încât axa piesei nu mai coincide cu axa dată. – V. descentra.

descheia
DESCHEIÁ, deschéi, vb. I. 1. Tranz. A scoate un nasture din butonieră, a face să nu mai fie încheiat. 2. Refl. (Despre obiecte compuse din bucăți; p. ext. despre bucățile care alcătuiesc un întreg) A se desface din încheieturi. [Pr.: -che-ia. – Var.: deschiá vb. I] – Lat. disclavare.

descheiat
DESCHEIÁT, -Ă, descheiați, -te, adj. (Despre haine) Cu nasturii scoși din butonieră; neîncheiat; (despre persoane) cu haina neîncheiată. [Pr.: -che-iat. – Var.: deschiát, -ă adj.] – V. descheia.

deschia
DESCHIÁ vb. I v. descheia.

deschiaburi
DESCHIABURÍ, deschiaburésc, vb. IV. Tranz. (În trecut) A scoate pe cineva din rândul chiaburilor. – Des^1- + chiabur.

deschiaburire
DESCHIABURÍRE, deschiaburiri, s.f. Acțiunea de a deschiaburi și rezultatul ei. – V. deschiaburi.

deschiat
DESCHIÁT, -Ă adj. v. descheiat.

deschide
DESCHÍDE, deschíd, vb. III. 1. Tranz. A da la o parte, a împinge în lături o ușă, o fereastră, un capac etc. care închide ceva. ♢ Expr. A(-i) deschide (cuiva) porțile = a(-i) da (cuiva) acces (la ceva), a-i acorda (cuiva) liberă trecere. ♦ A descoperi deschizătura de acces într-o încăpere sau într-un spațiu, dând la o parte ușa sau capacul care o închide. ♢ Expr. A-și deschide sufletul (sau inima) = a face destăinuiri, a spune tot ce are pe suflet; a se confesa. A deschide (sau, refl., a i se deschide) cuiva pofta de mâncare = a provoca cuiva (sau a căpăta) poftă de mâncare. ♦ A descuia. ♦ Refl. (Despre ferestre și uși) A lăsa liber accesul sau vederea în... sau spre..., a da spre... ♦ A îndepărta terenurile sterile situate deasupra unui zăcământ, în vederea exploatării lui. 2. Tranz. A desface, a face să nu mai fie împreunat sau strâns. ♢ Expr. A deschide gura = a) a îndepărta buzele și fălcile una de alta pentru a sorbi, a mânca sau a vorbi; b) a vorbi. A deschide cuiva gura = a face, a sili pe cineva să vorbească. A deschide ochii = a) a ridica pleoapele, descoperind ochii; p. ext. a se deștepta din somn; b) a se naște. A deschide (sau, refl., a i se deschide) cuiva ochii = a face pe cineva (sau a ajunge) să-și dea seama de ceva. A-și deschide ochii (bine) = a fi foarte atent la ceva; a înțelege bine ceva. A deschide ochii mari = a se mira tare de ceva. A deschide mâna = a desface degetele strânse în pumn; fig. a fi darnic. A deschide brațele = a întinde brațele în lături pentru a îmbrățișa pe cineva; fig. a primi pe cineva cu bucurie. 3. Tranz. A desface, a dezlipi un plic, a scoate din plic, a despături o scrisoare (pentru a lua cunoștință de conținut). ♦ A întoarce coperta (împreună cu una sau mai multe file ale) unei cărți, a unui caiet, a desface o carte sau un caiet la o anumită pagină. ♦ A face o incizie sau o intervenție chirurgicală într-o rană, într-un organ al corpului. 4. Refl. (Despre pământ sau formații ale lui; p. anal. despre valuri) A se despica, a se crăpa. ♦ (Despre găuri sau crăpături) A se forma. ♦ (Despre răni) A începe să sângereze sau să supureze; a înceta să mai fie închis. ♦ (Despre flori) A-și desface petalele. ♦ (Despre peisaje, priveliști) A se înfățișa vederii, a se desfășura. 5. Tranz. (Adesea fig.) A săpa, a tăia, a croi un drum, o șosea, o cărare. ♢ Expr. A deschide cuiva carieră = a face cuiva posibilă o carieră bună. 6. Tranz. A porni o acțiune (juridică), a face începutul; a începe. ♢ Expr. A deschide vorba despre ceva = a începe, a aborda un subiect. ♦ A face prima mișcare într-o partidă de șah. ♦ A trece mingea unui coechipier pentru ca acesta să întreprindă o acțiune ofensivă. 7. Tranz. A face să ia naștere, să funcționeze, a înființa, a organiza o școală, o instituție etc. 8. Tranz. (În expr.) A deschide o paranteză = a pune primul dintre cele două semne care formează o paranteză; fig. a face o digresiune în cursul unei expuneri. 9. Refl. (Despre culori sau obiecte colorate) A căpăta o nuanță mai luminoasă, mai apropiată de alb. ♦ Tranz. și refl. Fig. A da sau a căpăta o înfățișare luminoasă, prietenoasă. 10. Refl. (Despre vocale) A trece din seria vocalelor închise în seria vocalelor deschise. [Prez. ind. și: (reg.) deschiz; perf. s. deschisei, part. deschis. – Var.: (pop.) deșchíde vb. III] – Lat. discludere.

deschidere
DESCHÍDERE, deschideri, s.f. I. Acțiunea de a (se) deschide și rezultatul ei. ♦ (La șah) Primele mișcări cu care începe o partidă. ♦ (Sport) Trecere a mingii de către un jucător unui coechipier, pentru a întreprinde o acțiune ofensivă. ♢ Expr. În deschidere = în primul meci dintr-un cuplaj sportiv. II. 1. Distanța, depărtarea dintre fălcile (2) unei unelte de prindere, ale unei piese de apucat sau ale unui dispozitiv (1) de fixare pentru prelucrarea pieselor. ♦ Distanța orizontală dintre marginile spațiului unui gol. 2. Spațiu liber într-un zid, într-un perete etc., pentru iluminare și aerisire sau pentru circulație. ♦ Locul unde apare sau unde se formează o deschizătură, o gaură, o intrare. 3. Loc unde apar la suprafață rocile de adâncime în urma eroziunii (1) scoarței pământului. ♢ Deschidere geologică = loc unde apar, la suprafața pământului, rocile sau mineralele; afloriment. 4. (Lingv.) Lărgimea canalului fonator în timpul articulării unui sunet. [Var.: (pop.) deșchídere s.f.] – V. deschide.

deschinga
DESCHINGÁ, deschíng, vb. I. Tranz. A scoate sau a slăbi chinga. – Des^1- + [în]chinga.

deschis
DESCHÍS, -Ă, deschiși, -se, adj. 1. (Despre uși, porți, capace etc.) Dat la o parte spre a lăsa descoperită o deschizătură. 2. (Despre încăperi, lăzi etc.) Cu ușa sau capacul neînchise sau neîncuiate. ♢ Expr. Aplauze la scenă deschisă = aplauze în timpul desfășurării unui spectacol. A avea (sau a ține) casă deschisă = a avea mereu musafiri; a fi primitor. ♦ (Despre vehicule) Neacoperit. Camion deschis. ♦ (În sintagmele) Scrisoare deschisă = specie de scrisoare cu conținut polemic, destinată publicității. Vot deschis sau alegere deschisă = vot sau alegere pe față, prin ridicare de mâini. Sedință(sau adunare) deschisă = ședință (sau adunare) la care sunt invitate și persoane din afara organizației respective. 3. Fig. (Adesea adverbial) Lipsit de ascunzișuri, de fățărnicie; franc, sincer. ♢ Expr. Deschis la vorbă sau cu sufletul deschis, cu inima deschisă = sincer, fără ascunzișuri. Deschis la minte (sau la cap) = deștept, receptiv. Cu pieptul deschis = fără teamă, plin de curaj. ♦ (Despre războaie, certuri etc.) Declarat, manifest. 4. (Despre obiecte care se pot închide) Cu marginile (sau cu părțile componente) desfăcute, îndepărtate; care nu mai e împreunat sau strâns. A lăsa foarfecele deschis. ♦ (Despre ochi) Cu pleoapele ridicate, cu vederea liberă; fig. care nu doarme, care e treaz, vigilent. ♢ Expr. A avea ochii deschiși = a privi cu multă atenție; a fi vigilent. ♦ (Despre mână) Cu degetele întinse, răsfirate; fig. darnic. ♦ (Despre brațe) Desfăcut în lături pentru a cuprinde ceva sau pentru a îmbrățișa pe cineva. ♦ (Despre aripi) Desfăcut, întins pentru zbor. ♦ (Despre răni) Care sângerează sau supurează, care nu este vindecat. 5. (Despre terenuri) Neîngrădit, neîmprejmuit; p. ext. care se întinde pe o mare distanță; (despre drumuri) pe care se poate circula nestingherit, fără obstacole. ♢ Oraș deschis = oraș nefortificat sau neapărat, care, potrivit dreptului internațional, nu poate fi bombardat sau atacat în timp de război. Port deschis = port în care au acces navele de orice naționalitate. 6. (În sintagmele) Vocală deschisă = vocală pronunțată cu gura mai deschisă decât în cazul vocalelor închise. Silabă deschisă = silabă terminată în vocală. 7. (Despre circuite electrice) Care este întrerupt; (despre aparate electrice de conectare) cu contactele separate. 8. (Despre culori) Cu nuanță mai apropiată de alb decât de negru; pal, luminos, clar. [Var.: (pop.) deșchís, -ă adj.] – V. deschide.

deschizator
DESCHIZĂTÓR, -OÁRE, deschizători, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care deschide uși, ferestre, lăzi etc. ♢ Deschizător de drumuri = inițiator, inovator. 2. S.n. Ustensilă folosită pentru desfacerea capsulelor, căpăcelelor etc. la sticlele închise ermetic; destupător. – Deschide + suf. -ător.

deschizatura
DESCHIZĂTÚRĂ, deschizături, s.f. Loc liber prin care se poate pătrunde în interiorul unui lucru sau prin care se poate vedea. – Deschide + suf. -ătură.

descifra
DESCIFRÁ, descifréz, vb. I. Tranz. 1. A desluși un text neciteț sau scris într-o limbă străină, cu caractere complicate sau cu semne convenționale. ♦ A interpreta un plan, o hartă etc. ♦ A citi și a interpreta, la prima vedere, o partitură muzicală. 2. Fig. A înțelege ceva obscur, a-i prinde sensul; a ghici, a desluși. – Des^1- + cifra (după fr. déchiffrer).

descifrabil
DESCIFRÁBIL, -Ă, descifrabili, -e, adj. Care poate fi (ușor) descifrat. – Descifra + suf. -bil (după fr. déchiffrable).

descifrare
DESCIFRÁRE, descifrări, s.f. Acțiunea de a descifra și rezultatul ei. – V. descifra.

descinde
DESCÍNDE, descínd, vb. III. Intranz. 1. A-și avea originea, a se trage din cineva. 2. A se da jos, a coborî. 3. A ajunge (și a se opri) într-un loc; a trage (la un hotel, la o gazdă). 4, (Despre organele forței publice) A se deplasa, a sosi la fața locului în vederea unei investigații sau a unei percheziții. [Perf. s. descinséi, part. descíns] – Din lat. descendere, fr. descendre.

descindere
DESCÍNDERE, descinderi, s.f. Acțiunea de a descinde și rezultatul ei. ♦ Deplasare a unui organ de urmărire penală la locul săvârșirii infracțiunii, pentru a face constatări și a strânge probe de natură a duce la lămurirea pricinii. – V. descinde.

descinge
DESCÍNGE, descíng, vb. III. Tranz. și refl. A(-și) dezlega, a(-și) desface, a(-și) scoate cureaua, brâul, cingătoarea. ♢ Refl. (Despre cingătoare) I s-a descins centura. [Perf. s. descinséi, part. descíns] – Lat. discingere.

descins
DESCÍNS, -Ă, descinși, -se, adj. Cu brâul, cingătoarea sau cureaua dezlegată. – V. descinge.

descintra
DESCINTRÁ, descintréz, vb. I. Tranz. A îndepărta cintrele care au servit la construirea unei bolți sau a unui arc. – După fr. décintrer.

descintrare
DESCINTRÁRE, descintrări, s.f. Acțiunea de a descintra și rezultatul ei. – V. descintra.

descleia
DESCLEIÁ, descleiéz, vb. I. Tranz. 1. A dezlipi ceea ce este lipit (cu clei). ♢ Refl. S-au descleiat scaunele. 2. A spăla și a curăța de substanțe cleioase firele de mătase naturală sau țesăturile de bumbac. – Des^1- + clei.

descleiere
DESCLEIÉRE, descleieri, s.f. Acțiunea de a (se) descleia și rezultatul ei. ♦ Operație de finisare a țesăturilor prin eliminarea apretului de încleiere aplicat pe firele de urzeală înainte de începerea țeserii. – V. descleia.

desclesta
DESCLEȘTÁ, descleștéz, vb. I. Tranz. și refl. 1. A (se) desface, a (se) degaja dintr-o strânsoare, dintr-o încleștare. ♢ Expr. (Tranz.) A-i descleșta cuiva fălcile = a face pe cineva să vorbească. (Refl.) A i se descleșta cuiva fălcile = a începe, în sfârșit, să vorbească. 2. A (se) desprinde, a (se) smulge cu greu din locul unde se află fixat. – Des^1- + [în]cleșta.

desclestare
DESCLEȘTÁRE, descleștări, s.f. Acțiunea de a (se) descleșta și rezultatul ei. – V. descleșta.

desclestat
DESCLEȘTÁT, -Ă, descleștați, -te, adj. Desfăcut dintr-o încleștare; degajat. – V. descleșta.

descloci
DESCLOCÍ, desclocésc, vb. IV. Tranz. A face ca o cloșcă să înceteze să mai clocească. – Des^1- + cloci.

descoase
DESCOÁSE, descós, vb. III. 1. Tranz. și refl. A (se) desface din cusături. 2. Tranz. Fig. A pune cuiva întrebări multe și insistente pentru a afla anumite lucruri; a iscodi. ♦ A analiza amănunțit o problemă sau o situație pentru a o înțelege. [Perf. s. descusúi, part. descusút] – Des^1- + coase.

descoasere
DESCOÁSERE, descoaseri, s.f. Acțiunea de a (se) descoase și rezultatul ei. – V. descoase.

descoji
DESCOJÍ, descojesc, vb. IV. Tranz. A curăța de coajă. – Des^1- + coji.

descojire
DESCOJÍRE, descojiri, s.f. Acțiunea de a descoji și rezultatul ei. – V. descoji.

descojit
DESCOJÍT^1, descojituri, s.n. Faptul de a descoji. – V. descoji.

DESCOJÍT^2, -Ă, descojiți, -te, adj. Care este curățat de coajă, fară coajă. – V. descoji.

descojitor
DESCOJITÓR, descojitoare, s.n. Mașină pentru decorticat boabele de cereale înainte de măcinare. – Descoji + suf. -tor.

descolaci
DESCOLĂCÍ, descolăcesc, vb. IV. Refl. A se desface din încolăcire. – Des^1- + [

descolacire
DESCOLĂCÍRE, descolăciri, s.f. Acțiunea de a se descolăci și rezultatul ei. – V. descolăci.

descolacit
DESCOLĂCÍT, -Ă, descolăciți, -te, adj. Care nu mai este încolăcit. – V. descolăci.

descomplecta
DESCOMPLECTÁ vb. I. v. descompleta.

descomplectare
DESCOMPLECTÁRE s.f. v. descompletare.

descompleta
DESCOMPLETÁ, descompletez, vb. I. Tranz. A lua ceva dintr-un tot, lăsându-l incomplet. ♦ Refl. A nu mai fi complet. [Var.: descomplectá vb. I] – Des^1- + completa (după fr. décompléter).

descompletare
DESCOMPLETÁRE, descompletări, s.f. Acțiunea de a (se) descompleta și rezultatul ei. [Var.: descomplectáre s.f.] – V. descompleta.

descompune
DESCOMPÚNE, descompún, vb. III. l.Tranz. A desface în părțile componente. ♦ Refl. Fig. A se destrăma, a se dezmembra. 2. Refl. (Despre materii și corpuri organice) A se altera, a se strica; a putrezi. 3. Refl. Fig. (Despre oameni) A-și schimba prin deformare caracterul, înfățișarea morală sau fizică; (despre față, trăsături etc.) a se crispa, a se contracta. [Perf. s. descompusei, part. descompus] – Des^1- + compus (după fr. décomposer).

descompunere
DESCOMPÚNERE, descompuneri, s.f. Faptul de a (se) descompune. ♦ Reacție chimică în urma căreia o substanță constituită din molecule cu structură mai complicată trece în mai multe substanțe constituite din molecule cu structură mai simplă. – V. descompune.

descompus
DESCOMPÚS, -Ă, descompuși, -se, adj. 1. Desfăcut în părțile componente. 2. (Despre materii organice) Alterat, stricat, putrezit. 3. Fig. Care are înfățișarea morală sau fizică deformată; (despre fața omului) crispat, contractat. – V. descompune.

desconcentra
DESCONCENTRÁ, desconcentrez, vb. I. Tranz. A lăsa la vatră un ostaș concentrat. – Des^1- + concentra.

desconcentrare
DESCONCENTRÁRE, desconcentrări, s.f. Acțiunea de a se desconcentra și rezultatul ei. – V. desconcentra.

desconcentrat
DESCONCENTRÁT, -Ă, desconcentrați, -te, adj. (Despre militari concentrați) Lăsat la vatră. – V. desconcentra.

descongestiona
DESCONGESTIONÁ, descongestionez, vb. I. Tranz. A elibera un organ de un aflux de sânge, a face să se împrăștie sângele îngrămădit; a face să dispară congestia. ♦ Fig. A elibera o regiune sau o localitate de un surplus de populație; a face ca o cale de comunicație să nu mai fie aglomerată. [Pr.: -ti-o] – Des^1- + congestiona (după fr. décongestionner).

descongestionare
DESCONGESTIONÁRE, descongestionări, s.f. Acțiunea de a descongestiona și rezultatul ei; dezaglomera. [Pr.: -ti-o-] – V. descongestiona.

descongestionat
DESCONGESTIONÁT, -Ă, descongestionați, -te, adj. Care nu mai este congestionat. [Pr.: -ti-o-] – V. descongestiona.

desconsidera
DESCONSIDERÁ, desconsíder, vb. I. Tranz. A nu da cuiva considerația, stima, atenția cuvenită; a disprețui. – Des^1- + considera (după fr. déconsidérer).

desconsiderare
DESCONSIDERÁRE, desconsiderări, s.f. Faptul de a desconsidera; lipsă de considerație, de stimă față de cineva; dispreț, discreditare. – V. desconsidera.

desconsiderat
DESCONSIDERÁT, -Ă, desconsiderați, -te, adj. Disprețuit, discreditat. – V. desconsidera.

desconsideratie
DESCONSIDERÁȚIE, desconsiderații, s.f. Desconsiderare. [Var.: desconsiderațiúne s.f.] – După fr. déconsidération.

desconsideratiune
DESCONSIDERAȚIÚNE s.f. v. desconsiderație.

descoperi
DESCOPERÍ, descópăr, vb. IV. Tranz. 1. A lua, a ridica de pe un obiect sau de pe o persoană ceea ce le acoperă. ♦ Refl. A-și scoate pălăria, căciula etc. ♦ Fig. A lăsa neocrotit, neapărat, expus unui atac. A descoperi aripa dreaptă a unei armate. ♦ A face să nu aibă acoperire legală. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) da pe față, a (se) dezvălui, a (se) da de gol, a (se) trăda. 2. A găsi un lucru căutat, necunoscut sau ascuns; a afla. ♢ Expr. A descoperi America, se spune în bătaie de joc cuiva care face caz de un lucru știut, cunoscut de toată lumea. ♦ A pătrunde o taină, un mister. – Lat. disco(o)perire.

descoperire
DESCOPERÍRE, descoperiri, s.f. Acțiunea de a (se) descoperi și rezultatul ei; (concr.) ceea ce a fost descoperit, aflat. – V. descoperi.

descoperit
DESCOPERÍT, -Ă, descoperiți, -te, adj. 1. Dezvelit, neacoperit; expus vederii. ♦ (Despre cap, p. ext. despre oameni) Fără pălărie, căciulă etc., cu capul gol. ♦ (Despre plafoane) Parțial neacoperit (pentru aerisire și răcoare). ♦ Fig. Fără apărare. Aripa descoperită a armatei. 2. Fără acoperire legală; p. ext. (fam.) cu lipsuri financiare, fără bani. – V. descoperi.

descoperitor
DESCOPERITÓR, -OÁRE, descoperitori, -oare, s.m. și f. Persoană care face o descoperire. – Descoperi + suf. -tor.

descoperta
DESCOPERTÁ vb. I v. decoperta.

descoperta
DESCOPÉRTĂ s.f. v. decopertă.

descotorosi
DESCOTOROSÍ, descotorosesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) degaja, a (se) elibera, a scăpa de cineva sau de ceva care supără, care incomodează; a (se) dezbăra. – Des^1- + cotorosi.

descotorosire
DESCOTOROSÍRE, descotorosiri, s.f. Acțiunea de a (se) descotorosi și rezultatul ei. – V. descotorosi.

descotosmana
DESCOTOȘMĂNÁ vb. I v. descotoșmăni.

descotosmani
DESCOTOȘMĂNÍ, descotoșmănesc, vb. IV. Tranz. și refl. A(-și) scoate hainele (prea groase și prea multe); a (se) dezbrăca de lucruri care incomodează. [Var.: descotoșmăná vb. I] – Des^1- + [

descovoia
DESCOVOIÁ, descovói, vb. l.Tranz. și refl. A (se) îndrepta un obiect încovoiat, arcuit sau curbat; a (se) dezdoi. [Pr.: -vo-iá] – Des^1- + [

descovoiere
DESCOVOIÉRE, descovoieri, s.f. Acțiunea de a (se) descovoia și rezultatul ei. – V descovoia.

descreierat
DESCREIERÁT, -Ă, descreierați, -te, adj. (Despre oameni și manifestările lor; adesea substantivat) Lipsit de rațiune, fără minte; smintit, nebun, nesăbuit. – Des^1- + creier + suf. -at (după fr. écervelé).

descrescator
DESCRESCĂTÓR, -OÁRE, descrescători, -oare, adj. Care descrește; degresiv. – Descrește + suf. -ător.

descrescand
DESCRESCẤND, -Ă, descrescânzi, -de, adj. Care descrește. – V. descrește.

descreste
DESCRÉȘTE, descresc, vb. III. Intranz. A scădea, a se reduce, a se micșora, a se împuțina. – Des^1- + crește(după fr. décroître).

descrestere
DESCRÉȘTERE, descreșteri, s.f. Faptul de a descrește; scădere, reducere, micșorare, împuținare. – V. descrește.

descreti
DESCREȚÍ, descrețesc, vb. IV. Tranz. A netezi o țesătură, o haină încrețită; a desface crețurile. ♦ Tranz. și refl. A face să nu mai fie sau a nu mai fi încruntat; fig. a (se) destinde, a (se) însenina. ♦ (Rar) A deschide un obiect legat cu șnur. – Des^1-+ [

descretire
DESCREȚÍRE, descrețiri, s.f. Acțiunea de a (se) descreți și rezultatul ei. – V. descreți.

descretit
DESCREȚÍT, -Ă, descrețiți, -te, adj. Cu crețurile desfăcute, netezite. – V. descreți.

descrie
DESCRÍE, descriu, vb. III. Tranz. 1. A prezenta, a înfățișa, a zugrăvi pe cineva sau ceva. 2. A trasa o linie curbă, un arc sau un arc de cerc. 3. A parcurge o traiectorie. – Din fr. décrire (după scrie).

descriere
DESCRÍERE, descrieri, s.f. Acțiunea de a descrie și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Scriere sau pasaj dintr-o scriere în care este înfățișat prin enumerarea detaliilor, un aspect, un cadru, o situație etc. – V. descrie.

descriptibil
DESCRIPTÍBIL, -Ă, descriptibili, -e, adj. Care poate fi descris. – Din fr. descriptible.

descriptiv
DESCRIPTÍV, -Ă, descriptivi, -e, adj. 1. Care descrie; care conține o descriere. 2. (În sintagma) Geometrie descriptivă = ramură a geometriei care folosește metode de cercetare bazate pe reprezentarea unui punct din spațiu cu ajutorul proiecțiilor pe două planuri. – Din fr. descriptif, lat. descriptivus.

descriptivism
DESCRIPTIVÍSM s.n. Curent lingvistic care folosește metode mecaniciste de descriere a limbilor din punct de vedere formal și fiziologic, fără cercetarea dezvoltării lor istorice. – Descriptiv + suf. -ism.

descriptivist
DESCRIPTIVÍST, -Ă, descriptiviști, -ste, s.m. și f., adj. (Adept) al descriptivismului. – Din fr. descriptiviste.

descriptie
DESCRÍPȚIE, descripții, s.f. (Rar) Descriere. [Var.: (înv.) descripțiúne s.f.] – Din fr. description, lat. descriptio, -onis.

descriptiune
DESCRIPȚIÚNE s.f. v. descripție.

descrucisa
DESCRUCIȘÁ, descrucișez, vb. I. Tranz. (Rar) A face să nu mai fie așezat cruciș. – Des^1 + [în]crucișa.

descrucisare
DESCRUCIȘÁRE, descrucișări, s.f. Acțiunea de a descrucișa și rezultatul ei. – V. descrucișa.

descrunta
DESCRUNTÁ, descrunt, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A(-și) descreți fruntea; a(-și) îmblânzi privirea, expresia aspră, încruntată a feței. – Des^1- + [în]crunta.

descuama
DESCUAMÁ, pers. 3 descuamează, vb. I. Refl. (Despre epidermă) A se coji în urma unei boli contagioase eruptive sau de piele. – Din fr. desquamer, lat. desquamare.

descuamare
DESCUAMÁRE, descuamări, s.f. Faptul de a se descuama; fenomen patologic de cojire a epidermei. – V. descuama.

descuamat
DESCUAMÁT, -Ă, dcscuamați, -ie, adj. (Despre piele) Care s-a cojit în urma unei boli contagioase eruptive sau de piele. – V. descuama.

descuamatie
DESCUAMÁȚIE, descuamații, s.f. (Rar) Descuamare. ♦ Scuamă. – Din fr. desquamation.

descuia
DESCUIÁ, descúi, vb. I. Tranz. A deschide cu cheia. [Pr. -cu-ia] – Lat. discuneare.

descuiat
DESCUIÁT, -Ă, descuiați, -te, adj. (Despre uși, încăperi etc.) Care nu (mai) este încuiat; care a fost deschis cu cheia. ♦ Fig. (Despre oameni, despre caracterul lor etc.) Care se adaptează ușor la împrejurări, la situații noi; receptiv, deschis; deștept, ager. – V. descuia.

descult
DESCÚLȚ, -Ă, desculți, -e, adj. Cu picioarele goale; descălțat. ♦ Fig. (Substantivat) Om sărac. – Din lat. *disculceus (= disculceatus).

desculta
DESCULȚÁ, descúlț, vb. I. Refl. și tranz. (Reg.) A (se) descălța. – Lat. *discuiciare sau din rom. desculț.

descultat
DESCULȚÁT, -Ă, desculțați, -te, adj. (Reg.) Descălțat, desculț. – V. desculța.

descumpani
DESCUMPĂNÍ, descumpănesc, vb. IV. Tranz. A face pe cineva să-și piardă echilibrul sufletesc; a dezorienta, a dezechilibra; a zăpăci. – Des^1- + cumpăni.

descumpanire
DESCUMPĂNÍRE, descumpăniri, s.f. Faptul de a descumpăni; dezorientare, dezechilibrare. – V. descumpăni.

descumpanit
DESCUMPĂNÍT, -Ă, descumpăniți, -te, adj. Care și-a pierdut, și-a zdruncinat echilibrul sufletesc; dezorientat, dezechilibrat. – V. descumpăni.

descuraja
DESCURAJÁ, descurajez, vb. I. Refl. și tranz. A-și pierde sau a face pe cineva să-și piardă curajul, entuziasmul, nădejdea; a (se) demoraliza. – După fr. décourager.

descurajant
DESCURAJÁNT, -Ă, descurajanți, -te, adj. Descurajator. – Descuraja + suf. -ant.

descurajare
DESCURAJÁRE, descurajări, s.f. Faptul de a (se) descuraja; p. ext. starea celui care și-a pierdut curajul; deprimare, demoralizare. – V. descuraja.

descurajat
DESCURAJÁT, -Ă, descurajați, -te, adj. Care și-a pierdut curajul, entuziasmul, nădejdea; deprimat, demoralizat. – V. descuraja.

descurajator
DESCURAJATÓR, -OÁRE, descurajatori, -oare, adj. Care te face să-ți pierzi curajul; demoralizant, deprimant. – Descuraja + suf. -tor.

descurca
DESCURCÁ, descúrc, vb. I. 1. Tranz. A face să nu mai fie încurcat; a descâlci. 2. Refl. și tranz. A ieși sau a scoate pe cineva dintr-o situație încurcată, dificilă, neobișnuită. 3. Tranz. A lămuri, a limpezi, a clarifica o problemă, o situație confuză, încurcată. – Des^1- +

descurcaret
DESCURCĂREȚ, -EÁȚĂ, descurcăreți, -țe, adj. Care știe să se descurce (2) (cu abilitate). – Descurca + suf. -ăreț.

descusut
DESCUSÚT, -Ă, descusuți, -te, adj. (Despre o cusătură; p. ext. despre un lucru cusut) Cu ața ruptă, destrămat în locul unde a fost cusut; a cărui cusătură este desfăcută. – V. descoase.

desdauna
DESDĂUNÁ, desdăunez, vb. I. Tranz. A despăgubi. [Pr.: -dă-u-] – Des^1- + dăuna.

desdaunare
DESDĂUNÁRE, desdăunări, s.f. Acțiunea de a desdăuna și rezultatul ei; despăgubire. [Pr. -dă-u-] – V. desdăuna.

desdaunat
DESDĂUNÁT, -Ă, desdăunați, -te, adj. Despăgubit. [Pr.: -dă-u-] – V. desdăuna.

desdedimineata
DES-DE-DIMINEÁȚĂ adv. v. dis-de-dimineață.

desdimineata
DES-DIMINEÁȚĂ adv. v. dis-de-dimineață.

deseara
DESEÁRĂ adv. În seara zilei curente; astă-seară. ♢ În deseară = spre seară, pe înserat; (fiind vorba de poziția soarelui) aproape de asfințit. [Pr.: (reg.) desară. – Var.: diséară adv.] – De^4 + seară.

deseatina
DESEÁTINĂ s.f. v. desetină.

deseca
DESECÁ, deséc vb. I. Tranz. 1. A elimina excesul de apă de la suprafața terenurilor joase în vederea cultivării lor sau din motive sanitare profilactice. 2. A elimina apa din diferite materiale. – De^4 + seca (după fr. dessécher).

desecare
DESECÁRE, desecări, s.f. Acțiunea de a deseca și rezultatul ei. ♦ Secare a surplusului de apă dintr-un teren umed pentru a-l face cultivabil sau apt pentru construcții. ♦ Operație de eliminare mecanică a apei din cărbune. – V. deseca.

desecat
DESECÁT, -Ă, desecați, -te, adj. (Despre terenuri) Din care s-a eliminat surplusul de apă. – V. deseca.

desegregatie
DESEGREGÁȚIE, desegregații, s.f. Faptul de a înlătura segregația rasială. – Din fr. déségrégation.

desemn
DESÉMN s.n. v. desen.

desemna
DESEMNÁ^1, desemnez, vb. I. Tranz. A indica, a numi o persoană considerând-o cea mai potrivită pentru desfășurarea unei activități, pentru ocuparea unei demnități sau a unei funcții. ♦ (Rar) A indica unei persoane un anumit lucru. ♦ A numi într-o funcție. – Din fr. désigner, lat. designare (după semn).

DESEMNÁ^2 vb. I. v. desena.

desemnare
DESEMNÁRE, desemnări, s.f. Faptul de a desemna. – V. desemna.

desen
DESÉN, desene, s.n. l. Reprezentare grafică a unui obiect, a unei figuri, a unui peisaj pe o suprafață plană sau curbă, prin linii, puncte, pete, simboluri etc. 2. Arta sau tehnica de a desena. ♦ Desen tehnic (sau liniar) = reprezentare a obiectelor tehnice (piese, organe de mașini etc.) prin desen (1), în scopul fabricării lor. 3. Planul unei construcții. 4. Ornamentația unei cusături. [Pl. și: desenuri. – Var.: desémn s.n.] – Din fr. dessin.

desena
DESENÁ, desenez, vb. I. 1. Tranz. A executa un desen (1). 2. Refl. A apărea, a ieși în evidență; a se profila, a se contura. 3. Tranz. Fig. (Rar) A schița, a contura o problemă, o chestiune. [Var.: desemná, (înv.) desiná vb. I] – Din fr. dessiner.

desenare
DESENÁRE, desenări, s.f. Acțiunea de a desena (1) și rezultatul ei; desenat. – V. desena.

desenat
DESENÁT s.n. Desenare. – V. desena.

desenator
DESENATÓR, -OÁRE, desenatori, -oare, s.m. și f. Persoană care desenează; artist care practică arta desenului, în special a desenului decorativ sau tehnic. – Din fr. dessinateur.

desenatura
DESENATÚRĂ, desenaturi, s.f. Proiectare și creare de mostre și desene noi pentru țesătorie. – Desena + suf. -tură.

desensibiliza
DESENSIBILIZÁ, desensibilizez, vb. I. Tranz. 1. A preveni sau a înlătura sensibilitatea unei persoane față de anumite medicamente, vaccinuri, seruri etc. 2. A micșora sensibilitatea unei emulsii fotografice. – Din fr. désensibiliser.

desensibilizant
DESENSIBILIZÁNT, -Ă, desensibilizanți, -te, adj. Care desensibilizează. – Desensibiliza + suf. -ant.

desensibilizare
DESENSIBILIZÁRE, desensibilizări, s.f. Acțiunea de a desensibiliza și rezultatul ei. ♦ Metodă terapeutică prin care se previne sau se înlătură sensibilitatea unui organism față de un agent patogen sau față de medicamente, seruri, vaccinuri. – V. desensibiliza.

desensibilizat
DESENSIBILIZÁT, -Ă, desensibilizați, -te, adj. Lipsit de sensibilitate. – V. desensibiliza.

desensibilizator
DESENSIBILIZATÓR, desensibilizatoare, s.n. Substanță care se adaugă în soluțiile developatoare pentru a micșora sensibilitatea la lumină a emulsiilor fotografice. – Din fr. désensibilisateur.

deseori
DÉSEORI adv. Adeseori. [Pr.: -se-ori] – Des^2 + oară.

desert
DESÉRT, deserturi, s.n. Fel de mâncare, de obicei dulciuri, fructe, brânzeturi etc., care se servește la sfârșitul mesei; timpul când se servește această mâncare. – Din fr. dessert.

desertiza
DESERTIZÁ, desertizez, vb. I. Tranz. 1. A scoate din montură o piatră prețioasă. 2. A efectua o desertizare. – Cf. fr. d e s s e r t i r.

desertizare
DESERTIZÁRE, desertizări, s.f. Acțiunea de a desertiza și rezultatul ei. ♦ Operație de desfacere a elementelor unui mecanism îmbinate prin sertizare. – V. desertiza.

deservent
DESERVÉNT, deservenți, s.m. (Rar) Persoană care deservește. – Din fr. desservant.

deservi
DESERVÍ^1, deservesc, vb. IV. Tranz. A face cuiva un rău serviciu, a acționa în dauna cuiva, a nu servi cum trebuie. – Din fr. desservir.

DESERVÍ^2, deservesc, vb. IV. Tranz. 1. A presta un serviciu în folos public, a servi o colectivitate. 2. A avea în grijă supravegherea și dirijarea funcționării unei mașini. – Din fr. desservir, lat. deservire.

deserviciu
DESERVÍCIU, deservicii, s.n. Faptă neconvenabilă, dezavantajoasă; contraserviciu (2). – Des^1- + serviciu.

deservire
DESERVÍRE^1, deserviri, s.f. Acțiunea de a deservi^1 și rezultatul ei. – V. deservi^1.

DESERVIRE^2, deserviri, s.f. Acțiunea de a deservi^2 și rezultatul ei. – V. deservi^2.

desesiza
DESESIZÁ, desesizez, vb. I. Refl. (Despre autorități) A se declara incompatibil pentru cercetarea și soluționarea unui litigiu. – Din fr. dessaisir.

desesizare
DESESIZÁRE, desesizări, s.f. Faptul de a se desesiza. – V. desesiza.

deset
DÉSET s.n. (Rar) 1. Desiș de tufe sau de copăcei. 2. Îngrămădire de oameni sau de lucruri; înghesuială, aglomerație. – Des^2 + suf. -et.

desetina
DESETÍNĂ, desetine, s.f. 1. (În sec. XV-XVIII, în Moldova) Impozit de zece la sută din produse, mai ales din recolta de la stupii de albine; zeciuială, dijmă. 2. Măsură agrară rusească, folosită odinioară și la noi, egală cu 1,09 ha. [Acc. și: desétină. – Var.: (2) deseátină s.f.] – Din bg., scr. desetina.

desface
DESFÁCE, desfác, vb. III. 1. Tranz. și refl. A (se) descompune în părțile componente. ♦ Tranz. A face ca ceva efectuat să revină la starea anterioară. ♦ Tranz. A anula o învoială, un contract etc. 2. Tranz. și refl. A (se) desprinde din locul sau din legătura în care este prins, fixat. 3. Refl. și tranz. A (se) despărți, a (se) separa de cineva sau de ceva. 4. Tranz. A deschide un obiect, dezlegându-l, tăindu-l, ridicându-i capacul etc. ♦ A desfășura, deschizând, întinzând, răsfirând; a despături. ♢ Expr. A desface patul = a pregăti patul pentru dormit. ♦ Refl. (Despre flori) A-și deschide petalele. 5. Tranz. A vinde produse; a lichida prin vânzare. 6. Intranz. (În superstiții; construit cu dativul persoanei) A înlătura vraja sau farmecul care apasă asupra cuiva. – Din lat. dis-facere.

desfacere
DESFÁCERE, desfaceri, s.f. Acțiunea de a (se) desface și rezultatul ei; desfăcut^1, descompunere, despărțire, dezorganizare; anulare; vânzare. ♦ Lichidare. – V. desface.

desfacut
DESFĂCÚT^2, -Ă, desfăcuți, -te, adj. 1. (Despre un obiect formând un tot) Descompus, desprins (în bucăți); răsfirat, împrăștiat, demontat. 2. (Jur.) Anulat. 3. (Despre haine) Descheiat, dezlegat. ♦ (Despre scrisori, pachete etc.) Deschis. – V. desface.

DESFĂCÚT^1 s.n. Desfacere. – V. desface.

desfasa
DESFĂȘÁ, desfắș, vb. I. Tranz. A desface un copil de fașă sau, p. ext., de scutecele cu care este înfășat. [Prez. ind.: desfăș, desfeși, desfașă, desfășăm etc.] – Din lat. disfasciare.

desfasare
DESFĂȘÁRE, desfășări, s.f. Acțiunea de a desfășa și rezultatul ei. – V. desfășa.

desfasat
DESFĂȘÁT, -Ă, desfășați, -te, adj. Cu fașa sau cu scutecele desfăcute. – V. desfășa.

desfasura
DESFĂȘURÁ, desfășór, vb. I. 1. Tranz. A face ca un obiect să nu mai fie înfășurat sau ghemuit, a desface, a întinde în toată lungimea sau suprafața. ♢ Refl. Un sul de hârtie se desfășoară. ♦ Refl. (Despre unități militare) A trece la o formație de luptă. 2. Refl. și tranz. Fig. (Despre locuri și priveliști din natură) A (se) înfățișa, a (se) arăta treptat (în toată amploarea); a (se) întinde, a (se) așterne până departe. ♦ Refl. (Despre fapte, evenimente etc.) A se petrece, a decurge; a evolua în fazele sale succesive. 3. Tranz. A înfăptui o acțiune de durată, pe etape succesive și pe un plan larg. ♢ Refl. Ce viață trepidantă trebuie să se desfășoare acolo! [Prez. ind. și: desfắșur] – Lat. disfasciolare sau rom. des^1- + [în]fășura.

desfasurare
DESFĂȘURÁRE, desfășurări, s.f. Acțiunea de a (se) desfășura și rezultatul ei. ♦ Întindere în plan a suprafeței anumitor corpuri geometrice (con. cilindru etc.). ♦ (În literatură și în reprezentări scenice, în sintagma) Desfășurarea acțiunii = evoluția acțiunii, succesiunea diferitelor ei momente în vederea deznodământului. – V desfășura

desfasurat
DESFĂȘURÁT, -Ă, desfășurați, -te, adj. (Despre obiecte înfășurate) Întins, desfăcut. ♦ (Despre un grup compact) Răsfirat într-o anumită ordine. ♦ (În sintagma) Plan desfășurat = plan (de muncă, de activitate) defalcat pe perioade de timp. – V. desfășura.

desfat
DESFẮT, desfături, s.n. (Rar) Desfătare. – Din desfăta (derivat regresiv).

desfata
DESFĂTÁ, desfắt, vb. I. Refl. A-și petrece timpul într-o stare de mulțumire, de bucurie, de încântare; a petrece, a se distra; a simți o mare plăcere, a se delecta. ♦ Tranz. A încânta, a fermeca. [Prez. ind. și: desfătez] – Et. nec.

desfatare
DESFĂTÁRE, desfătări, s.f. Faptul de a (se) desfăta: plăcere mare; încântare, delectare; petrecere, veselie. ♦ Desfrâu. – V. desfăta.

desfatat
DESFĂTÁT, -Ă, desfătați, -te, adj. (Înv.) 1. Desfătător, ♦ (Despre locuri) Plăcut la vedere; deschis, larg, frumos. 2. (Despre oameni) Bucuros, vesel; înclinat spre plăceri senzuale. – V. desfăta.

desfatator
DESFĂTĂTÓR, -OÁRE, desfătători, -oare, adj. Care-ți desfată ochii sau simțurile; încântător, plăcut. – Desfăta + suf. -ător.

desfatui
DESFĂTUÍ, desfătuiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A sfătui pe cineva să nu facă ceea ce avea de gând; a abate, a opri de la... – Des^1- + sfătui (după fr. déconseiller).

desfatuire
DESFĂTUÍRE, desfătuiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a desfătui și rezultatul ei. – V. desfătui.

desfata
DESFĂȚÁ, desfắț, vb. I. Tranz. 1. A scoate fețele sau învelitorile de pânză de pe perne sau de pe plăpumi. 2. (Reg.) A deschide, a întinde la vedere; a expune. – Des^1- + [în]făța.

desfatat
DESFĂȚÁT, -Ă, desfățați, -te, adj. 1. (Despre perne sau plăpumi) Fără față, neînfățat. 2. (Reg.) Larg deschis, expus vederii. – V. desfăța.

desfereca
DESFERECÁ, desférec, vb. I. 1. Refl. (Despre roți, p. ext. despre car; la pers. 3) A pierde șinele de fier. 2. Tranz. și refl. A (se) desface din fiare, din cătușe, din lanțuri. 3. Refl. (Despre pietrele de moară, la pers. 3) A-și toci zimții de pe fețele interioare, între care sunt zdrobite boabele. – Des^1- + fereca.

desferecare
DESFERECÁRE, desferecări, s.f. Acțiunea de a (se) desfereca și rezultatul ei. – V. desfereca.

desferecat
DESFERECÁT, -Ă, desferecați, -te, adj. 1. (Despre roți, p. ext. despre car) Care și-a pierdut șinele de fier. 2. Desfăcut din fiare, din cătușe, din lanțuri. 3. (Despre pietrele de moară) Cu zimții tociți. – V. desfereca.

desfia
DESFIÁ, desfiez, vb. I. Tranz. A anula o înfiere. [Pr.: -fi-a] – Des^1- + [în]fia.

desfiat
DESFIÁT, -Ă, desfiați, -te, adj. (Despre minori) Căruia i-a fost anulată înfierea. [Pr.: -fi-at] – V. desfia.

desfid
DESFÍD s.n. (Înv.) Sfidare, înfruntare. – Din desfide (derivat regresiv).

desfide
DESFÍDE, desfid, vb. III. Tranz. 1. A chema, a provoca pe cineva să dovedească un lucru, știut fiind că nu va reuși. ♦ A spune cuiva că nu este crezut sau că este considerat incapabil. 2. A înfrunta, a nesocoti o primejdie; a sfida, a brava. [Forme gramaticale: nu are timpuri trecute] – Din fr. défier, lat. diffidere (după sfida).

desfidere
DESFÍDERE, desfideri, s.f. (Rar) Faptul de a desfide; provocare, sfidare. – V. desfide.

desfiere
DESFIÉRE, desfieri, s.f. Acțiunea de a desfia. [Pr.: -fi-e-] – V. desfia.

desfigura
DESFIGURÁ, desfigurez, vb. I. Tranz. A strica fața, forma, înfățișarea firească a cuiva, urâțind-o; a poci, a sluți. – După fr. défigurer.

desfigurare
DESFIGURÁRE, desfigurări, s.f. Faptul de a desfigura; urâțire, pocire, sluțire. – V. desfigura.

desfigurat
DESFIGURÁT, -Ă, desfigurați, -te, adj. Urâțit, pocit, sluțit, deformat. – V. desfigura.

desfiinta
DESFIINȚÁ, desființez, vb. I. Tranz. A face ca ceva să nu mai existe; a suprima; a distruge, a nimici. ♦ A abroga, a anula un contract, o convenție etc. – Des^1 + [în]ființa.

desfiintare
DESFIINȚÁRE, desființări, s.f. Acțiunea de a desființa și rezultatul ei; suprimare, distrugere, nimicire, înlăturare; abrogare, anulare. – V. desființa.

desfiintat
DESFIINȚÁT, -Ă, desființați, -te, adj. Suprimat, înlăturat; distras, nimicit. ♦ (Jur.) Abrogat, anulat. – V. desființa.

desfira
DESFIRÁ, desfír, vb. I. Refl. (Rar; despre fire înfășurate, p. ext. despre obiectul pe care sunt înfășurate aceste fire) A se desfășura (1). – Lat. disfilare.

desfoia
DESFOIÁ, desfói, vb. I. 1. Tranz. A desprinde, a smulge petalele unei flori. 2. Refl. (Despre flori sau boboci) A înflori, a se deschide. – Des^1- + [în]foia.

desfoiat
DESFOIÁT, -Ă, desfoiați, -te, adj. (Despre flori) Cu petalele desprinse, căzute. – V. desfoia.

desfoiere
DESFOIÉRE, desfoieri, s.f. Acțiunea de a (se) desfoia și rezultatul ei. – V. desfoia.

desfrana
DESFRÂNÁ, desfrânez, vb. I. Refl. (Rar) A se deda destrăbălării, a duce o viață necumpătată, de plăceri ușoare. – Des^1- + [în]frâna.

desfranare
DESFRÂNÁRE, desfrânări, s.f. Faptul de a se desfrâna, de a fi desfrânat; destrăbălare, stricăciune, depravare. – V. desfrâna.

desfrau
DESFRẤU, desfrâuri, s.n. Purtare, atitudine desfrânată; corupție, depravare; imoralitate. – Des^1- + frâu.

desfrunzi
DESFRUNZÍ, desfrunzesc, vb. IV. Refl. (Despre copaci sau despre pădure) A-și pierde frunzele. ♦ Tranz. A despuia de frunze. – Des^1- + [

desfrunzire
DESFRUNZÍRE, desfrunziri, s.f. Acțiunea de a (se) desfrunzi și rezultatul ei. – V. desfrunzi.

desfrunzit
DESFRUNZÍT, -Ă, desfrunziți, -te, adj. Care și-a pierdut frunzele, fără frunze. – V. desfrunzi.

desfunda
DESFUNDÁ, desfúnd, vb. I. Tranz. 1. A deschide un butoi scoțându-i fundul sau dându-i cep; p. ext. a deschide o sticlă astupată, scoțându-i dopul; a destupa. ♦ Refl. (Rar; despre torente de apă) A se revărsa. 2. A curăța sau a goli un canal; o conductă, un șanț înfundat etc. 3. A face ca un drum, un teren să devină impracticabile din cauza ploii, a apei revărsate, a noroiului etc. 4. A ara adânc, a desțeleni un teren, de obicei pentru pregătirea unei plantații viticole sau pomicole. – Des^1- + [în]funda.

desfundare
DESFUNDÁRE, desfundări, s.f. Faptul de a (se) desfunda. – V. desfunda.

desfundat
DESFUNDÁT, -Ă, desfundați, -te, adj. 1. (Despre butoaie, sticle sau alte recipiente închise) Cu fundul (sau capacul, dopul) scos; deschis, destupat. 2. (Despre canale, țevi etc.) Curățat, golit de impuritățile care îl obturau. 3. (Despre artere de circulație sau terenuri) Impracticabil (din cauza ploilor). – V. desfunda.

deshama
DESHĂMÁ, deshám, vb. I. Tranz. A scoate hamul de pe cal; a desprinde calul de la un vehicul. – Des^1- + [

deshamare
DESHĂMÁRE, deshămări, s.f. Acțiunea de a deshăma și rezultatul ei. – V. deshăma.

deshidrata
DESHIDRATÁ, deshidratez, vb. I. Tranz. și refl. (Despre corpuri) A pierde sau a face să-și piardă, total sau parțial, apa pe care o conține. – Din fr. déshydrater.

deshidratant
DESHIDRATÁNT, -Ă, deshidratanți, -te, s.m. adj. (Substanță) care deshidratează. – Din fr. déshydratant

deshidratare
DESHIDRATÁRE, deshidratări, s.f. Acțiunea de a (se) deshidrata și rezultatul ei; eliminare totală sau parțială a apei pe care o conține un corp în mod normal. ♦ (Med.) Pierdere anormală a apei din țesuturile organice prin transpirație, prin vomă repetată sau prin scaune diareice. – V. deshidrata.

deshidratator
DESHIDRATATÓR, deshidratatoare, s.n. Ventilator pentru uscarea fructelor și a legumelor. – Deshidrata + suf. -tor. Cf. fr. d e s h y d r a t e u r.

deshidrogena
DESHIDROGENÁ, deshidrogenez, vb. I. Tranz. A înlătura hidrogenul dintr-o substanță. – Din fr. deshydrogener.

deshidrogenare
DESHIDROGENÁRE, deshidrogenări, s.f. Acțiunea de a deshidrogena. – V. deshidrogena.

deshuma
DESHUMÁ, deshumez, vb. I. Tranz. A dezgropa osemintele unui mort; a exhuma. – Des^1- + [în]huma.

deshumare
DESHUMÁRE, deshumări, s.f. Acțiunea de a deshuma și rezultatul ei; exhumare. – V. deshuma.

desigila
DESIGILÁ, desigilez, vb. I. Tranz. A deschide o încăpere sau un obiect sigilat prin scoaterea sigiliului; a despecetlui. – Des^1- + sigila.

desigilare
DESIGILÁRE, desigilări, s.f. Acțiunea de a desigila și rezultatul ei; desfacere a unui sigiliu; despecetluire. – V. desigila.

design
DESIGN s.n. Domeniu multidisciplinar interesat de ansamblul factorilor (social-economici, funcționali, tehnici, ergonomici, estetici etc.) care contribuie la aspectul și calitatea produsului de mare serie. 2. Aspect exterior, fel în care se prezintă un lucru (din punct de vedere estetic). [Pr.: dizáin] – Din engl., fr. design.

designa
DESIGNÁ, designez, vb. I. Tranz. (Franțuzism) A desemna^1, a indica. – Din fr. désigner.

designare
DESIGNÁRE, designări, s.f. (Franțuzism) Acțiunea de a designa. – V. designa.

designer
DESIGNER, designeri, s.m. Specialist în design. [Pr.: dizáiner] – Din engl., fr. designer.

desigur
DESÍGUR adv. 1. Da. 2. Fără îndoială, cu siguranță, negreșit, bineînțeles. – De^4 + sigur.

desime
DESÍME, desimi, s.f. Însușirea de a fi des^2, compact sau îndesat; (concr.) desiș (2). – Des^2 + suf. -ime.

desina
DESINÁ vb. I. v. desena.

desincroniza
DESINCRONIZÁ, desincronizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde sincronismul. – Des^1- + sincroniza.

desinenta
DESINÉNȚĂ, desinențe, s.f. Element morfologic care, adăugat la tema unui cuvânt, exprimă în flexiunea nominală cazul, numărul (la adjectiv și genul), iar în flexiunea verbală persoana, numărul (și diateza). – Din fr. désinence.

desinential
DESINENȚIÁL, -Ă, desinențiali, -e, adj. (Lingv.) De desinență. [Pr.: -ți-al] – Din fr. désinentiel.

desinit
DÉSINIT s.n. Termen folosit la descrierea lucrărilor sau a manuscriselor, pentru a indica cuvintele care încheie un text. – Cuv. lat.

desista
DESISTÁ, desistez, vb. I. Tranz. (Jur.) A renunța la o acțiune sau la un drept care urma să fie valorificat pe cale de acțiune. – Din fr. désister.

desistare
DESISTÁRE, desistări, s.f. Acțiunea de a desista și rezultatul ei. – V. desista.

desis
DESÍȘ, desișuri, s.n. 1. Grup de arbuști, de tufe, de buruieni etc.; p. ext. pădure tânără foarte deasă. 2. Fig. (Rar) Mulțime mare, îngrămădeală, îmbulzeală (de oameni). – Des^2 + suf. -iș.

desjuca
DESJUCÁ vb. I. v. dejuca.

deslusi
DESLUȘÍ, deslușesc, vb. IV. 1. Tranz. A distinge, a deosebi un sunet sau un zgomot (dintr-o larmă de zgomote); a auzi. 2. Tranz. A distinge, a recunoaște, a observa, a vedea (în semiîntuneric sau într-un spațiu slab luminat). ♦ (Despre lumină) A face să apară clar conturul lucrurilor. 3. Tranz. A desprinde dintr-un complex de idei, a limpezi, a lămuri, a clarifica o problemă, o idee etc. ♦ Refl. (Despre idei, probleme) A deveni limpede, explicit; a se clarifica. ♦ Tranz. A explica, a da lămuriri, a face pe cineva să priceapă ceva. ♦ Refl. A se lămuri, a se edifica (asupra unui lucru); a înțelege. – Din bg. doslušam.

deslusire
DESLUȘÍRE, deslușiri, s.f. Acțiunea de a (se) desluși și rezultatul ei; lămurire, explicație. – V. desluși.

deslusit
DESLUȘÍT, -Ă, deslușiți, -te, adj. (Adesea adverbial) 1. Care se aude limpede. 2. Care se vede precis. 3. Pe înțeles, lămurit, răspicat. – V. desluși.

deslusitor
DESLUȘITÓR, -OÁRE, deslușitori, -oare, adj. (Înv.) Care lămurește, care explică. – Desluși + suf. -tor.

desman
DESMÁN, desmani, s.m. Mamifer insectivor acvatic, de circa 20 cm lungime, cu blană prețioasă; șobolan moscat (Desmana moschata). – Din fr. desman.

desmin
DESMÍN s.n. Alumosilicat hidratat de sodiu și de calciu, alb, gălbui sau roșiatic, sticlos, cu cristale grupate în formă de snopi, întâlnit la unele roci bazice și în filoane termale. – Din fr. desmine.

desmodrom
DESMODRÓM, -Ă, desmodromi, -e, adj. (Despre un mecanism) La care legăturile dintre elemente asigură o mișcare univocă și complet determinată a oricărui element condus. – Din fr. desmodrome.

desofisticare
DESOFISTICÁRE, desofisticări, s.f. Eliminare a sofisticării. – De^4 + sofisticare.

desolidariza
DESOLIDARIZÁ, desolidarizez, vb. I. Refl. A se despărți de ideile, de acțiunile, de atitudinile unor persoane sau ale unui grup de persoane; a nu mai simți, a nu mai activa solidar cu cineva; a rupe legăturile de solidaritate cu cineva. – Din fr. désolidariser.

desolidarizare
DESOLIDARIZÁRE, desolidarizări, s.f. Faptul de a se desolidariza. – V. desolidariza.

desolvata
DESOLVATÁ, desolvatez, vb. I. Tranz. A elimina lichidul reținut de anumite substanțe prin îmbibare. – Din fr. désolvater.

desolvatare
DESOLVATÁRE, desolvatări, s.f. Acțiunea de a desolvata și rezultatul ei. – V. desolvata.

desonorizant
DESONORIZÁNT, -Ă, desonorizanți, -te, adj. Care atenuează sau înlătură zgomotul. – Desonoriza + suf. -ant.

desorbtie
DESÓRBȚIE, desorbții, s.f. Îndepărtare a unei substanțe adsorbite de pe suprafața unui adsorbant. – Din germ. Desorption, fr. désorption.

despacheta
DESPACHETÁ, despachetez, vb. I. Tranz. A desface, a scoate un obiect din ambalajul în care se află împachetat. ♦ A deschide, a desface un pachet, o ladă etc. pentru a scoate obiectele din interior. – Des^1- + [

despachetare
DESPACHETÁRE, despachetări, s.f. Acțiunea de a despacheta și rezultatul ei. – V. despacheta.

despaduchea
DESPĂDUCHEÁ, despăduchez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) curăța de păduchi. – Des^1- + păduche.

despaduchere
DESPĂDUCHÉRE, despăducheri, s.f. Acțiunea de a (se) despăduchea și rezultatul ei. – V. despăduchea.

despaduri
DESPĂDURÍ, despăduresc, vb. IV. Tranz. A tăia (în mod nerațional) pădurea de pe un anumit teren. ♦ A defrișa. – Des^1- + [

despadurire
DESPĂDURÍRE, despăduriri, s.f. Acțiunea de a despăduri și rezultatul ei. ♦ Defrișare. – V. despăduri.

despadurit
DESPĂDURÍT, -Ă, despăduriți, -te, adj. (Despre un teren, o regiune etc.) De pe care s-au tăiat pădurile. – V. despăduri.

despagubi
DESPĂGUBÍ, despăgubesc, vb. IV. Tranz. și refl. A plăti cuiva sau a lua de undeva echivalentul unei pierderi (materiale, morale) suferite. – Des^1- + păgubi.

despagubire
DESPĂGUBÍRE, despăgubiri, s.f. Acțiunea de a (se) despăgubi și rezultatul ei; compensare a unei pagube. ♦ (Concr.) Sumă ce urmează a fi plătită unei persoane pentru repararea prejudiciului ce i-a fost cauzat printr-o infracțiune; desdăunare, daună, compensație. ♢ Despăgubire de război = sumă pe care un stat răspunzător de dezlănțuirea unui război de agresiune este obligat s-o plătească statului victimă a agresiunii, pentru repararea prejudiciilor cauzate. – V. despăgubi.

despagubit
DESPĂGUBÍT, -Ă, despăgubiți, -te, adj. Care a primit despăgubire; dezdăunat. – V. despăgubi.

despaienjeni
DESPĂIENJENÍ, despăienjenesc, vb. IV. Refl. (Despre ochi sau privire) A începe să zărească, să vadă bine; a se limpezi. [Pr.: -pă-ien-] – Des^1- + [

despartamant
DESPĂRȚĂMẤNT, despărțăminte, s.n. (Înv.) Despărțitură; secție. – Despărți + suf. -ământ (după fr. département).

despartenie
DESPĂRȚÉNIE, despărțenii, s.f. (Înv.) Despărțire (2), divorț. – Despărți + suf. -enie.

desparti
DESPĂRȚÍ, despárt, vb. IV. l. Refl. A se îndepărta de cineva sau de ceva plecând în altă parte, a părăsi, vremelnic sau definitiv, pe cineva sau ceva; (despre mai multe persoane) a se separa, plecând în direcții diferite. ♦ Refl. Fig. A se înstrăina, a se detașa sufletește de cineva sau de ceva; a rupe legăturile cu cineva. ♦ Refl. A se lipsi de ceva de care e legat sufletește; a renunța la... 2. Refl. A divorța. 3. Tranz. (Despre bariere, obstacole etc.; adesea fig.) A separa, a izola, a pune între... ♦ Tranz. și refl. A (se) împărți (în două sau mai multe părți); a (se) separa, a (se) segmenta. – Lat. *dispartire.

despartire
DESPĂRȚÍRE, despărțiri, s.f. Faptul de a (se) despărți. 1. Separare; momentul când cineva se desparte de altcineva sau de ceva; timpul cât cineva stă despărțit; despărțit^1. 2. Divorț. 3. Diviziune, împărțire, segmentare. ♦ (Concr.) Despărțitură. ♦ (Înv.) Circumscripție (polițienească sau administrativă); p. ext. localul unde erau instalate birourile unei circumscripții. – V. despărți.

despartit
DESPĂRȚÍT^1 s.n. Despărțire (1). ♢ Despărțitul oilor = desfacerea tovărășiei de stână, toamna, când se împart proprietarilor oile și produsele lor. – V. despărți.

DESPĂRȚÍT^2, -Ă, despărțiți, -te, adj. 1. Separat (unul de altul). 2. Divorțat. 3. Fără legătură, izolat (de ceilalți). 4. (Înv.) Deosebit, diferit. – V. despărți.

despartitor
DESPĂRȚITÓR, -OÁRE, despărțitori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care desparte. 2. S.n. (În sintagma) Despărțitor de lan = organ al mașinilor agricole de recoltat destinat separării de restul lanului a plantelor care urmează a fi tăiate. – Despărți + suf. -tor.

despartitura
DESPĂRȚITÚRĂ, despărțituri, s.f. 1. Parte despărțită dintr-un vas, dintr-o încăpere, dintr-o ladă etc.; încăpere mică despărțită din una mai mare; compartiment. 2. Construcție făcută cu scopul de a separa, de a delimita ceva. 3. (Înv.) Grup, ceată izolată. – Despărți + suf. -tură.

despatura
DESPĂTURÁ vb. I v. despături.

despaturare
DESPĂTURÁRE s.f. v. despăturire.

despaturi
DESPĂTURÍ, despăturesc, vb. IV. Tranz. A desface ceva care fusese îndoit, strâns sau împăturit. [Var.: despăturá vb. I] – Des^1- + [

despaturire
DESPĂTURÍRE, despăturiri, s.f. Acțiunea de a despături și rezultatul ei. [Var.: despăturáre s.f.] – V. despături.

despecetlui
DESPECETLUÍ, despecetluiesc, vb. IV. Tranz. A rupe, a scoate pecețile de pe o învelitoare, o scrisoare, un pachet (pentru a desface, a deschide); a desigila. – Des^1- + pecetlui.

despecetluire
DESPECETLUÍRE, despecetluiri, s.f. Acțiunea de a despecetlui și rezultatul ei; despecetluit. – V. despecetlui.

despecetluit
DESPECETLUÍT s.n. Despecetluire. – V. despecetlui.

despecializare
DESPECIALIZÁRE, despecializări, s.f. Pierdere a specializării. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. déspécialisation.

despera
DESPERÁ, despér, vb. I. 1. Intranz. A-și pierde orice speranță, a deznădăjdui. 2. Tranz. (Rar) A face pe cineva să-și piardă nădejdile, răbdarea; a exaspera. [Prez. ind. și: desperez. – Var.: disperá vb. I] – Din lat. desperare.

desperant
DESPERÁNT, -Ă, desperanți, -te, adj. Care provoacă desperare; dezesperant. – Despera + suf. -ant.

desperare
DESPERÁRE, desperări, s.f. Faptul de a despera; desperație. ♢ Loc. adv. Cu desperare = (în mod) desperat, deznădăjduit; fig. (în legătură cu modul de a munci, de a se strădui etc. pentru ceva) din toate puterile, aprig. ♢ Expr. A duce (sau a împinge pe cineva) la desperare = a face (pe cineva) să-și piardă nădejdea; a exaspera. [Var.: disperáre s.f.] – V. despera.

desperat
DESPERÁT, -Ă, desperați, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Ajuns la desperare; deznădăjduit. 2. (Despre manifestări sau atitudini) Care exprimă, care dovedesc desperare. 3. Care provoacă desperare; care prezintă puține posiblități de scăpare; periculos, grav. [Var.: disperát, -ă adj.] – V. despera.

desperatie
DESPERÁȚIE, desperații, s.f. (Înv.) Desperare. – Din lat. desperatio.

desperechea
DESPERECHEÁ, desperechez, vb. I. Tranz. 1. A despărți, a desface două elemente, lucruri, ființe etc. care formează o pereche. 2. A scoate o parte dintr-o serie de lucruri care alcătuiesc o totalitate; a descompleta. – Des^1- + [

desperecheat
DESPERECHEÁT, -Ă, desperecheați, -te, adj. 1. Despărțit, separat (de perechea lui). 2. Care nu (mai) face parte dintr-un tot sau dintr-o serie; izolat, stingher. – V. desperechea.

desperechere
DESPERECHÉRE, desperecheri, s.f. Acțiunea de a desperechea și rezultatul ei. – V. desperechea.

despersonaliza
DESPERSONALIZÁ vb. I v. depersonaliza.

despersonalizare
DESPERSONALIZÁRE s.f. v. depersonalizare.

despersonalizat
DESPERSONALIZÁT, -Ă adj. v. depersonalizat.

despica
DESPICÁ, despíc, vb. I. 1. Tranz. A tăia, a sparge de-a lungul, desfăcând în două sau în mai multe bucăți. ♢ Expr. A despica părul (sau firul) în patru = a cerceta prea cu de-amănuntul, cu minuțiozitate exagerată. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) frânge, a (se) sfâșia. 2. Tranz. și refl. A (se) crăpa, a (se) spinteca (pe o anumită porțiune). ♦ Refl. (Despre muguri) A plesni, a se deschide. ♦ Tranz. (Rar) A despărți, a separa. 3. Tranz. A străbate de-a curmezișul (văzduhul, o mulțime compactă etc.). 4. Tranz. Fig. A pătrunde cu perspicacitate un lucru complex; a analiza, a interpreta, a explica, a dezlega; p. ext. a expune amănunțit. – Lat. *despicare.

despicare
DESPICÁRE, despicări, s.f. Acțiunea de a (se) despica. – V. despica.

despicat
DESPICÁT, -Ă, despicați, -te, adj. Tăiat, desfăcut de-a lungul; crăpat. – V. despica.

despicatura
DESPICĂTÚRĂ, despicături, s.f. 1. Tăietură, crăpătură făcută în lungime. 2. Bucată despicată, mai ales dintr-un lemn. – Despica + suf. -ătură.

despiedeca
DESPIEDECÁ vb. I v. despiedica.

despiedica
DESPIEDICÁ, despiédic, vb. I. Tranz. 1. A scoate piedica de la picioarele unui animal sau de la roata unui vehicul. 2. A ridica piedica de la o armă de foc. [Var.: despiedecá vb. I] – Des^1- + [

despiedicare
DESPIEDICÁRE, despiedicări, s.f. Acțiunea de a despiedica și rezultatul ei. – V. despiedica.

despieptanat
DESPIEPTĂNÁT, -Ă, despieptănați, -te, adj. Cu pieptănătura desfăcută, cu părul deranjat. – Des^1- + pieptănat.

despinteca
DESPINTECÁ, despíntec, vb. I. Tranz. (Rar) A spinteca. – Des^1- + spinteca.

despironi
DESPIRONÍ, despironesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Rar) A (se) desprinde din piroane. – Des^1- + pironi.

despleti
DESPLETÍ, despletesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) desface din împletitură; a (se) deșira. ♦ Refl. și tranz. A(-și) desface cosițele. ♦ Refl. Fig. (Despre râuri, pâraie) A se răsfira. – Des^1- + [

despletire
DESPLETÍRE, despletiri, s.f. Acțiunea de a (se) despleti și rezultatul ei. – V. despleti.

despletit
DESPLETÍT, -Ă, despletiți, -te, adj. 1. Desfăcut din împletitură, neîmpletit, deșirat. 2. (Despre femei) Cu părul neîmpletit sau desfăcut din împletitură; p. ext. nepieptănat, zbârlit, neîngrijit. – V. despleti.

despodobi
DESPODOBÍ, despodobesc, vb. IV. Tranz. și refl. A(-și) scoate podoabele. – Des^1- + [

despoia
DESPOIÁ vb. I v. despuia.

despoiat
DESPOIÁT, -Ă adj. v. despuiat.

despoiere
DESPOIÉRE s.f. v. despuiere.

despot
DESPÓT, despoți, s.m. 1. (În antichitate și în evul mediu) Conducător cu puteri discreționare; tiran. ♦ Fig. Persoană excesiv de autoritară, care, în acțiunile sale, nu ține seama de alții, care vrea să-și impună cu orice preț voința. 2. (În Imperiul Bizantin) Guvernator autonom al unei provincii, al unui ținut. [Acc. și: déspot] – Din ngr. despótis, fr. despote.

despotat
DESPOTÁT, despotate, s.n. 1. Demnitatea de despot. 2. Teritoriu guvernat de un despot. – Din fr. despotat.

despotcovi
DESPOTCOVÍ, despotcovesc, vb. IV. Refl. (Despre cai) A-și pierde potcoavele. ♦ Tranz. A scoate unui animal potcoavele. – Des^1- + potcovi.

despotcovit
DESPOTCOVÍT, -Ă, despotcoviți, -te, adj. Căruia i-au căzut sau i-au fost scoase potcoavele; fără potcoave. – V. despotcovi.

despotic
DESPÓTIC, -Ă, despotici, -ce, adj. (Despre o faptă, un regim, o lege) De despot, caracteristic despoților; tiranic, dictatorial, samavolnic; (despre oameni) care se comportă ca un despot; absolut, arbitrar (2). – Din fr. despotique.

despotism
DESPOTÍSM s.n. Regim politic caracterizat prin puterea nelimitată și guvernarea arbitrară, neîngrădită de nici o lege, a despotului; absolutism, tiranie, autocrație; despoție (1). ♦ Fig. Comportare sau atitudine arbitrară; samavolnicie. – Din fr. despotisme.

despotmoli
DESPOTMOLÍ, despotmolesc, vb. IV. Tranz. A scoate un vehicul, o navă etc. din nămol; a scoate pe cineva din împotmolire. ♦ A curăța un șanț, un bazin etc. de nămolul depus la fund. – Des^1- + [

despotmolire
DESPOTMOLÍRE, despotmoliri, s.f. Acțiunea de a despotmoli. – V. despotmoli.

despotie
DESPOȚÍE, despoții, s.f. 1. Formă de guvernământ autocratică; despotism. 2. Țară condusă de un despot. – Despot + suf. -ie.

despovara
DESPOVĂRÁ, despovărez, vb. I. Tranz. A lua sau a ușura cuiva povara. – Des^1- + [

desprafui
DESPRĂFUÍ, desprăfuiesc, vb. IV. Tranz. A executa operația de desprăfuire. – Des^1- + prăfui.

desprafuire
DESPRĂFUÍRE, desprăfuiri, s.f. Operație de separare și de eliminare a prafului dintr-un curent de aer sau de gaz în scopul curățirii acestora sau al recuperării particulelor solide valoroase. – V. desprăfui.

desprafuitor
DESPRĂFUITÓR, desprăfuitoare, s.n. Aparat sau instalație folosite la desprăfuire. [Pr.: -fu-i-] – Desprăfui + suf. -tor.

despre
DÉSPRE prep. 1. (Introduce un complement indirect, un complement circumstanțial de relație sau un atribut) În legătură cu..., privitor la..., referitor la..., de... Înțelegea că este vorba despre ei. ♦ (Înv.) Împotriva..., asupra... ♦ (Pop.) După, dinspre. Văr despre tată. 2. (Introduce un complement circumstanțial de loc) Din partea, din regiunea, de la. ♦ (Pop.) Spre, înspre, către. 3. (Introduce un complement circumstanțial de timp) Aproape de..., către....înspre. Eră despre ziuă. 4. (Introduce un atribut) – Din partea de..., dinspre... Peretele despre curte. 5. (Înv.; introduce un complement de agent, indicând autorul unei acțiuni) De, de către, din partea. – De^4 + spre.

desprejmui
DESPREJMUÍ, desprejmuiesc, vb. IV. Tranz. A scoate, a desființa împrejmuirea unei curți, a unui loc etc. – Des^1- + [

desprejmuire
DESPREJMUÍRE, desprejmuiri, s.f. Acțiunea de a desprejmui și rezultatul ei. – V. desprejmui.

despresura
DESPRESURÁ, despresór, vb. I. Tranz. A elibera o unitate militară împresurată sau o cetate asediată, îndepărtând armata asediatoare. [Prez. ind. și: desprésur] – Des^1- + [

despresurare
DESPRESURÁRE, despresurări, s.f. Acțiunea de a despresura și rezultatul ei. – V. despresura.

despret
DESPRÉȚ s.n. v. dispreț.

despretui
DESPREȚUÍ vb. IV v. disprețui.

despretuire
DESPREȚUÍRE s.f. v. disprețuire.

despreuna
DESPREUNÁ, despreunez, vb. I. Tranz. (Pop.) A despărți ființe sau lucruri care sunt împreună sau unite. [Pr.: -pre-u-] – Des^1- + [

despreunare
DESPREUNÁRE, despreunări, s.f. (Pop.) Acțiunea de a despreuna și rezultatul ei. [Pr.: -pre-u-] – V. despreuna.

desprimavara
DESPRIMĂVĂRÁ, pers. 3 desprimăvărează, vb. I. Refl. 1. A veni primăvara, a se face primăvară. 2. (Rar; despre elemente din natură) A lua aspect de primăvară. – Des^1- + primăvară.

desprimavarare
DESPRIMĂVĂRÁRE s.f. Faptul de a se desprimăvăra. ♦ Trecere de la iarnă la primăvară; început de primăvară. – V. desprimăvăra.

desprimavarat
DESPRIMĂVĂRÁT, -Ă, desprimăvărați, -te, adj. (Rar; despre elemente din natură) Care are aspect de primăvară (timpurie). – V. desprimăvăra.

desprinde
DESPRÍNDE, desprínd, vb. III. I. Tranz. 1. A desface un lucru de altul cu care este unit, prins; a separa. 2. A rupe, a dezlipi și a scoate sau a lua ceva din locul în care a fost prins, așezat, pus. ♦ A desface un obiect din balamalele, nasturii, copcile, șireturile etc. care îl susțin. ♦ A lua din cui sau din cuier. 3. A scoate din jug sau din hamuri un animal de tracțiune; a dejuga, a deshăma. II. Refl. 1. A se desface și a cădea sau a se îndepărta de la locul unde era prins, fixat; a se detașa. 2. A se desface dintr-un tot, a se separa; p. ext. a se contura, a se desluși. ♦ (Despre oameni) A ieși dintr-un grup sau dintr-o mulțime, a se detașa. ♦ (Rar) A se despărți, a se separa de cineva. 3. Fig. A rezulta, a reieși. ♦ A se distinge, a se înțelege, a se auzi. [Perf. s. desprinsei, part. desprins] – Des^1- + prinde.

desprindere
DESPRÍNDERE, desprinderi, s.f. Acțiunea de a (se) desprinde și rezultatul ei; desfacere, dezlipire, detașare. – V. desprinde.

desprins
DESPRÍNS, -Ă, desprinși, -se, adj. 1. Care a fost desfăcut, separat, rupt, dezlipit de altceva. 2. (Despre nasturi, capse) Descheiat. – V. desprinde.

despriponi
DESPRIPONÍ, despriponesc, vb. IV. Tranz. A dezlega un animal de la priponul de care fusese legat. – Des^1- + priponi.

despriponire
DESPRIPONÍRE, despriponiri, s.f. Acțiunea de a despriponi și rezultatul ei. – V. despriponi.

desproprietari
DESPROPRIETĂRÍ, desproprietăresc, vb. IV. Tranz. A lua cuiva dreptul de proprietate. [Pr.: -pri-e-] – Des^1- + [

desproprietarire
DESPROPRIETĂRÍRE, desproprietăriri, s.f. Acțiunea de a desproprietări și rezultatul ei. [Pr.: -pri-e-] – V. desproprietări.

despuia
DESPUIÁ, despói, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) dezbrăca în pielea goală. ♦ A (se) desfrunzi; a lăsa sau a rămâne fără verdeață. 2. Tranz. A-i lua cuiva tot ce are; a jefui, a prăda. 3. Tranz. A jupui de piele. ♦ (Rar) A curăța de coajă; a coji. 4. Tranz. A scoate dintr-o scriere, dintr-un dosar, dintr-o publicație etc. tot ce prezintă interes, dintr-un anumit punct de vedere; a excerpta. ♢ Expr. A despuia scrutinul = a scoate din urnă și a număra voturile obținute într-o alegere. [Pr.: -pu-ia. – Var.: despoiá vb. I] – Lat. dispoliare.

despuiat
DESPUIÁT, -Ă, despuiați, -te, adj. 1. Dezbrăcat, în pielea goală; p. ext. îmbrăcat foarte sumar sau decoltat. ♦ (Despre copaci sau plante) Lipsit de frunze, de verdeață. 2. Jefuit, prădat. 3. (Despre o carte, un dosar, o publicație etc.) Din care s-a extras tot ce interesează dintr-un anumit punct de vedere, care a fost excerptat. [Pr.: -pu-iat. – Var.: despoiát, -ă adj.] – V. despuia.

despuiere
DESPUIÉRE, despuieri, s.f. Acțiunea de a (se) despuia și rezultatul ei. ♢ Despuierea scrutinului = scoaterea din urnă a buletinelor de vot și numărarea lor. [Pr.: -pu-ie-. – Var.: despoiére s.f.] – V. despuia.

destabiliza
DESTABILIZÁ, destabilizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde stabilitatea. – Din engl. destabilize.

destabilizare
DESTABILIZÁRE, destabilizări, s.f. Acțiunea de a destabiliza și rezultatul ei. – V. destabiliza.

destabilizat
DESTABILIZÁT, -Ă, destabilizați, -te, adj. Care și-a pierdut stabilitatea. – V. destabiliza.

destabilizator
DESTABILIZATÓR, -OÁRE, destabilizatori, -oare, adj. Care destabilizează. – Destabiliza + suf. -tor.

destainui
DESTĂINUÍ, destăinuiesc, vb. IV. 1. Tranz. A spune cuiva, a da la iveală o taină, un gând ascuns; a mărturisi, a divulga. 2. Refl. A-și da pe față gândurile sau sentimentele. ♦ Fig. A se da pe față, a ieși la iveală; a se trăda. [Prez. ind. și: destắinui] – Des^1- + tăinui.

destainuire
DESTĂINUÍRE, destăinuiri, s.f. Acțiunea de a (se) destăinui și rezultatul ei; divulgare, mărturisire. – V. destăinui.

destarnita
DESTĂRNIȚÁ, destărnițez, vb. I. Tranz. (Reg.) A scoate tarnița de pe un animal de călărie; a deșeua. – Des^1- + [

destin
DESTÍN, destine, s.n. 1. Soartă, viitor. 2. Forță sau voință supranaturală despre care se crede că hotărăște în mod fatal și irevocabil tot ce se petrece în viața omului; fatalitate. – Din fr. destin.

destina
DESTINÁ, destinez, vb. I. Tranz. 1. A stabili, a hotărî (ceva) dinainte, în vederea unui scop; a hărăzi. 2. A hotărî dinainte soarta unei ființe sau a unui lucru; a ursi, a meni, a sorti, a predestina. – Din fr. destiner, lat. destinare.

destinare
DESTINÁRE, destinări, s.f. Acțiunea de a destina și rezultatul ei. – V. destina.

destinat
DESTINÁT, -Ă, destinați, -te, adj. 1. Stabilit, hotărât dinainte; hărăzit. 2. Ursit, menit, sortit, predestinat. – V. destina.

destinatar
DESTINATÁR, -Ă, destinatari, -e, s.m. și f. Persoană căreia i se încredințează sau i se trimite ceva; adresant. – Din fr. destinataire.

destinatoriu
DESTINATÓRIU, -IE, destinatorii, adj. Care fixează o destinație. – Din fr. destinatoire.

destinatie
DESTINÁȚIE, destinații, s.f. 1. Întrebuințare (hotărâtă dinainte). 2. Loc, persoană către care se îndreaptă cineva sau unde se trimite ceva. – Din fr. destination, lat. destinatio.

destinde
DESTÍNDE, destind, vb. VI. 1. Refl. A se desface din încordare; a se relaxa, a slăbi. ♦ Fig. (Despre nervi sau stări de surescitare) A se liniști, a se calma, a se descărca, a se deconecta. 2. Refl. (Despre ființe, corpul sau părți ale corpului lor) A se întinde, a se îndrepta (din închircire, din ghemuire). [Perf. s. destinsei, part. destins] – Des^1- + [în]tinde (după fr. détendre).

destindere
DESTÍNDERE, destinderi, s.f. 1. Faptul de a se destinde; slăbire, încetare a unei încordări; relaxare; fig. încetare a unei tensiuni nervoase, a unei stări de surescitare, de încordare; liniștire. 2. Creștere a volumului unui gaz; expansiune, detentă. – V. destinde.

destins
DESTÍNS, -Ă, destinși, -se, adj. Care a pierdut din încordare, care nu este întins; (despre nervi) relaxat, calmat, liniștit. – V. destinde.

destinzator
DESTINZĂTÓR, -OÁRE, destinzători, -oare, adj. (Neobișnuit) Care destinde. – Destinde + suf. -tor.

destitui
DESTITUÍ, destítui, vb. IV. Tranz. A scoate, a îndepărta pe cineva, dintr-un post, dintr-o funcție; a revoca. – Din fr. destituer, lat. destituere.

destituire
DESTITUÍRE, destituiri, s.f. Acțiunea de a destitui și rezultatul ei; scoatere din funcție. – V. destitui.

destoia
DESTOIÁ, destói, vb. I. Tranz. (Reg.) A-și ușura inima, a-și descărca necazul; a se răzbuna. ♦ Expr. A-și destoia foamea = a-și potoli foamea. – Des^1- + toi.

destoinic
DESTÓINIC, -Ă, destoinici, -ce, adj. (Despre oameni și acțiunile lor). 1. Vrednic, merituos. ♦ Isteț, îndemânatic. 2. (Urmat de un verb la infinitiv sau la conjunctiv) Capabil; p. ext. în măsură (să facă ceva); competent. – Cf. sl. d o s t o i n ŭ.

destoinicie
DESTOINICÍE s.f. Însușirea de a fi destoinic; aptitudine, capacitate, pricepere, iscusință. – Destoinic + suf. -ie.

destrabala
DESTRĂBĂLÁ, destrăbălez, vb. I. Refl. A duce o viață imorală, de desfrâu; a avea purtări dezmățate. – Probabil din destrăbălat.

destrabalare
DESTRĂBĂLÁRE, destrăbălări, s.f. Faptul de a se destrăbăla, de a fi destrăbălat; desfrâu, dezmăț. – V. destrăbăla.

destrabalat
DESTRĂBĂLÁT, -Ă, destrăbălați, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care duce o viață imorală; desfrânat. ♦ (Despre purtarea, ținuta oamenilor) Care denotă imoralitate, plin de imoralitate; dezmățat. 2. S.m. și f. Persoană desfrânată. – Et. nec.

destrama
DESTRĂMÁ, destrám, vb. I. 1. Refl. (Despre țesături sau obiecte țesute) A se zdrențui prin desfacerea neregulată și ruperea firelor datorită uzurii sau unei utilizări necorespunzătoare; a se rupe. ♢ Tranz. A destrăma o țesătură. ♦ Fig. A se răsfira, a se risipi. Niște nourași albi se destramă în aer. 2. Tranz. (Adesea fig.) A desface, a deșira un ghem, o împletitură etc. ♦ Tranz. A desfoia, a desface, a afâna un material textil fibros pentru a separa impuritățile și a-l pregăti pentru cardare. 3. Tranz. A mărunți semifabricatele fibroase (celuloza, maculatura etc.) în vederea transformării lor în paste de hârtie. 4. Tranz. și refl. (Adesea fig.), A (se) descompune, a (se) desface în elementele componente; a (se) dizolva, a (se) dezmembra, a (se) nimici; p. ext. a slăbi. – Des^1- + tramă.

destramare
DESTRĂMÁRE, destrămări, s.f. Acțiunea de a (se) destrăma și rezultatul ei. – V. destrăma.

destramat
DESTRĂMÁT, -Ă, destrămați, -te, adj. 1. Cu fire desfăcute; rărit, zdrențuit. 2. Fig. Răsfirat, împrăștiat. 3. (Rar) Distrus, nimicit. 4. (Înv.) Dezordonat, dezmățat, destrăbălat. – V. destrăma.

destramator
DESTRĂMĂTÓR, destrămătoare, s.n. Mașină folosită pentru destrămarea zdrențelor, în filatură, în industria hârtiei și a celulozei. – Destrăma + suf. -ător.

destramatura
DESTRĂMĂTÚRĂ s.f. Fire sau smocuri rupte, destrămate dintr-o țesătură; zdrențe. ♦ Ruptură, răritură. – Destrăma + suf. -atură.

destroieni
DESTROIENÍ, destroienesc, vb. IV. Tranz. A deszăpezi. – Des^1- + [în]troieni.

destroienire
DESTROIENÍRE, destroieniri, s.f. Acțiunea de a destroieni și rezultatul ei; deszăpezire. – V. destroieni.

destroienit
DESTROIENÍT, -Ă, destroieniți, -te, adj. Deszăpezit. – V. destroieni.

destructibil
DESTRUCTÍBIL, -Ă, destructibili, -e, adj. Care poate fi distrus. – Din fr. destructible.

destructiv
DESTRUCTÍV, -Ă adj. v. distructiv.

destructor
DESTRUCTÓR, -OÁRE, destructori, -oare, s.m. și f., adj. (Rar) (Persoană) care distruge. – Din fr. destructeur.

destructura
DESTRUCTURÁ, destructurez, vb. I. Tranz. A desființa structura a ceva. – Des^1- + structura.

destructurare
DESTRUCTURÁRE, destructurări, s.f. Acțiunea de a destructura și rezultatul ei. – V. destructura.

destructurat
DESTRUCTURÁT, -Ă, destructurati, -te, adj. Care are structura desființată. – V. destructura.

destruna
DESTRUNÁ, destrunez, vb. I. Tranz. (Rar) A slăbi, a destinde o strună încordată (la arc. la un instrument muzical etc.) – Des^1- + [în]struna.

destrunare
DESTRUNÁRE, destrunări, s.f. (Rar) Acțiunea de a destruna și rezultatul ei. – V. destruna.

destul
DESTÚL, -Ă, destui, -le, adj., adv. 1. Adj., adv. (Care este) în cantitate suficientă, atât cât trebuie. 2. Adj., adv. (Care este) în cantitate sau în număr mare; mult. ♢ (Substantivat, n. pl.) A suferit destule. 3. Adj., adv. (Care este) mai mult decât trebuie, prea mult. ♦ (Cu valoare de interjecție) Ajunge! încetează!. 4. Adv. (Urmat de un adjectiv sau de un adverb de care se leagă prin prep. „de”) a) (Exprimă ideea de diminuare a calității pozitive indicate de adjectivul sau adverbul pe care-l însoțește) Aproape..., suficient de..., relativ... S-au înțeles destul de bine. b) (Exprimă ideea de sporire a calității negative indicate de adjectivul sau adverbul pe care-l însoțește). Destul de puțin. Destul de rău. – De^4 + sătul.

destupa
DESTUPÁ, destúp, vb. I. Tranz. 1. A scoate dopul unei sticle sau capacul unui vas înfundat. 2. A da la o parte, a înlătura ceea ce acoperă un obiect, o gaură, o deschizătură; a descoperi, a dezveli; a deschide. ♢ Expr. (Fam.) A-și destupa urechile = a asculta cu atenție, a încerca să înțeleagă exact ceea ce aude. – Des^1- + [a]stupa.

destupare
DESTUPÁRE, destupări, s.f. Acțiunea de a destupa și rezultatul ei. – V. destupa.

destupator
DESTUPĂTÓR, destupătoare, s.n. Deschizător (2). – Destupa + suf. -ător.

desteleni
DESȚELENÍ, desțelenesc, vb. IV. 1. Tranz. A ara adânc un teren (multă vreme) necultivat sau cultivat cu plante perene, pentru a-l însămânța. 2. Refl. (Rar, despre copaci) A ieși din rădăcini (în urma unei lovituri, a unei furtuni etc.) – Des^1- + [în]țeleni.

destelenire
DESȚELENÍRE, desțeleniri, s.f. Acțiunea de a (se) desțeleni și rezultatul ei. – V. desțeleni.

destelenit
DESȚELENÍT, -Ă, desțeleniți, -te, adj. (Despre terenuri necultivate) Arat adânc în vederea însămânțării. – V. desțeleni.

desublima
DESUBLIMÁ, desublimez, vb. I. Intranz. și tranz. (Fiz.; despre substanțe) A trece sau a face să treacă direct din stare gazoasă în stare solidă. – Din fr. désublimer.

desublimare
DESUBLIMÁRE, desublimări, s.f. Acțiunea de a desublima și rezultatul ei. – V. desublima.

desublimat
DESUBLIMÁT, -Ă, desublimați, -te, adj. Care a trecut din stare gazoasă direct în stare solidă. – V. desublima.

desuet
DESUÉT, -Ă, desueți, -te, adj. Ieșit din uz, din modă, necorespunzător spiritului vremii; perimat. [Pr.: -su-et] – Din fr. désuet, lat. desuetus.

desuetudine
DESUETÚDINE s.f. (În expr.) A cădea în desuetudine = a ieși din uz, a nu se mai folosi, a nu mai fi obișnuit; a se perima. [Pr.: -su-e-] – Din fr. désuétude, lat. desutudo, -inis.

desulfita
DESULFITÁ, desulfitez, vb. I. Tranz. A îndepărta hipobisulfitul de sulf din must sau din unele vinuri. – Din fr. desulfiter.

desulfitare
DESULFITÁRE, desulfitări, s.f. Acțiunea de a desulfita și rezultatul ei. – V. desulfita.

desulfitat
DESULFITÁT, -Ă, desulfitați, -te, adj. (Despre must, vin) Căruia i s-a îndepărtat hipobisulful de suf. – V. desulfita.

desulfura
DESULFURÁ, desulfurez, vb. I. Tranz. A elimina sulful sau compușii sulfului din unele substanțe. – Din fr. désulfurer.

desulfurare
DESULFURÁRE, desulfurări, s.f. Acțiunea de a desulfura și rezultatul ei. – V. desulfura.

desulfurat
DESULFURÁT, -Ă, desulfurați, -te, adj. Din care a fost eliminat sulful sau compușii lui. – V. desulfura.

deszapezi
DESZĂPEZÍ, deszăpezesc, vb. I – V. Tranz. A curăța de zăpadă (redând circulației) un drum, un loc etc.; a destroieni. – Des^1- + [în]zăpezi.

deszapezire
DESZĂPEZÍRE, deszăpeziri, s.f. Acțiunea de a deszăpezi; destroienire. – V. deszăpezi.

deszapezit
DESZĂPEZÍT, -Ă, deszăpeziți, -te, adj. Care a fost curățat de zăpadă (și redat circulației); destroienit. – V. deszăpezi.

deszavorare
DESZĂVORẤRE, deszăvorâri, s.f. Acțiunea de a deszăvorî. – V. deszăvorî.

deszavori
DESZĂVORÎ, deszăvorăsc, vb. IV. Tranz. A da într-o parte zăvorul pentru a deschide o ușă, o poartă, o cameră etc. încuiată. – Des^1- + zăvorî.

deszice
DESZÍCE vb. III. v. dezice.

deszicere
DESZÍCERE s.f. v. dezicere.

desabloniza
DEȘABLONIZÁ, deșablonizez, vb. I. Tranz. (Rar) A elibera de șabloane (2); a desființa șabloanele (2). – Des^1- + șabloniza.

desantat
DEȘĂNȚÁT, -Ă, deșănțați, -te, adj. 1. Dezmățat; care încalcă limitele bunei-cuviințe. 2. Dezordonat, neglijent. 3. (Reg.; despre lucruri) Ciudat, curios, straniu. – Et. nec.

desca
DÉȘCĂ, dești, s.f. (Înv. și pop.) Termen familiar cu care un soldat se adresa altui soldat mai vechi în serviciu sau, p. gener., care denumea un ostaș în vârstă, cu experiență. [Pl. și: deșce] – Din scr. dečko „băiat”.

deschide
DEȘCHÍDE vb. III. v. deschide.

deschidere
DEȘCHÍDERE s.f. v. deschidere.

deschis
DEȘCHÍS, -Ă adj. v. deschis.

desela
DEȘELÁ^1, deșél, vb. I. Tranz. A îndoi, a vătăma, a frânge spinarea unui animal sau, p.ext., a unui om cu poveri ori cu eforturi prea mari sau cu lovituri puternice; a speti. ♢ Refl. S-a deșelat de atâta cărătură. – Des^1- + șale.

DEȘELÁ^2 vb. I. v. deșeua.

deselat
DEȘELÁT^1 s.n. Faptul de a (se) deșela^1. – V. deșela^1.

DEȘELÁT^2, -Ă deselați, -te, adj. (Despre animale, p. ext. despre oameni) Care are spinarea îndoită, vătămată, frântă de poveri, de eforturi prea mari sau de lovituri; spetit; p. ext. foarte obosit. – V. deșela^1.

DEȘELAT^3, -Ă adj. v. deșeuat.

desert
DEȘÉRT, -ÁRTĂ, (1) deșerți, -arte, adj., (II) deșerturi, s.n. I. Adj. 1. Care nu conține nimic în interior; gol. 2. (Despre terenuri, țări, regiuni) Lipsit de vietăți și de vegetație; pustiu. ♦ Nelocuit, nepopulat. 3. Fig. Lipsit de temei; amăgitor. 4. Fig. Fără rezultat; nefolositor, zadarnic. II. S.n. 1. Spațiu gol; pustietate. ♢ Loc. adv. În deșert = a) (în legătură cu privirea) în gol, fără țintă; b) în van, zadarnic. 2. Regiune cu climă aridă, cu ploi extrem de puține, în care viața vegetală și animală este foarte redusă, iar populația foarte rară; pustiu; 3. (În limbajul bisericesc; în expr.) A lua în deșert = a batjocori; a nesocoti. 4. (Pop.) Partea scobită a corpului la animale cuprinsă între ultima coastă și osul șoldului. – Lat. (I) desertus, (II) din lat. desertum, fr. désert.

deserta
DEȘERTÁ, deșért, vb. I. (Pop.) 1. Tranz. A scoate întregul conținut dintr-un recipient. ♢ Expr. A deșerta sacul (până la fund) = a spune tot ce știi (noutăți, glume, necazuri etc.). ♦ A bea până la fund băutura dintr-un vas; a da pe gât o băutură. 2. Refl. (Despre locuri populate de oameni) A deveni gol, pustiu. – Din deșert.

desertare
DEȘERTÁRE, deșertări, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) deșerta; golire, deșertat^1. – V. deșerta.

desertat
DEȘERTÁT^2, -Ă, deșertați, -te, adj. (Pop.; despre recipiente) Care este gol, care nu mai conține nimic în interior. – V. deșerta.

DEȘERTÁT^1 s.n. (Pop.) Deșertare. – V. deșerta.

desertaciune
DEȘERTĂCIÚNE, deșertăciuni, s.f. 1. Lipsă de valoare, de folos, de importanță; zădărnicie; p. ext. lucru lipsit de valoare. 2. Preocupare pentru lucruri nefolositoare; ușurință, vanitate. – Deșert + suf. -ăciune.

desertic
DEȘÉRTIC, -Ă, deșertici, -ce, adj. De deșert. – Deșert + suf. -ic (după fr. désertique).

desertificare
DEȘERTIFICÁRE, deșertificări, s.f. Transformare a unei regiuni în deșert. – De la deșert (după fr. désertification).

deseu
DEȘÉU, deșeuri, s.n. Rest dintr-un material rezultat dintr-un proces tehnologic de realizare a unui anumit produs, care nu mai poate fi valorificat direct pentru realizarea produsului respectiv. – Din fr. déchet.

deseua
DEȘEUÁ, deșeuez, vb. I. Tranz. A scoate șaua de pe spinarea unui animal de călărie. [Pr.: -șe-ua. – Var.: deșelá vb. I] – Des^1 + [în]șeua.

deseuat
DEȘEUÁT, -Ă, deșeuați, -te, adj. (Despre animalele de călărie) Care nu are șa, căruia i s-a scos șaua. [Pr.: -șe-uat. – Var.: deșelat, -ă adj.] – V. deșeua.

desi
DEȘÍ conj. (Introduce o propoziție concesivă) Cu toate că, măcar că. ♢ (În construcții eliptice, cu valoare de complement circumstanțial concesiv) Deși tânăr, e înțelept. – De^4 + și.

desira
DEȘIRÁ, deșir, vb. I. Refl. 1. (Despre obiecte înșirate pe ață, în special despre mărgele) A ieși de pe ața pe care au fost înșirate (adesea căzând și împrăștiindu-se). ♢ Tranz. Deșiră mărgele. 2. (Despre ața înfășurată pe ghem sau despre gheme) A se desfășura într-un fir lung continuu. ♢ Tranz. Deșiră ață de pe ghem. 3. (Despre împletituri sau obiecte împletite) A se desface, a se destrăma. ♢ Tranz. A deșirat dantela. 4. Fig. (Despre oameni sau corpul omenesc) A se destinde (2) în toată lungimea lui. 5. Fig. (Rar; despre locuri și peisaje din natură) A se desfășura în față privitorului. – Lat. diserrare. Cf. ș i r.

desirabil
DEȘIRÁBIL, -Ă, deșirabili, -e, adj. Care se poate deșira. – Deșira + suf. -bil.

desirare
DEȘIRÁRE, (rar) deșirări, s.f. Acțiunea de a (se) deșira și rezultatul ei. – V. deșira.

desirat
DEȘIRÁT, -Ă, deșirați, -te, adj. 1. (Despre obiecte înșirate pe ață) Care a ieșit de pe ața pe care au fost înșirate. 2. (Despre ață înfășurată pe ghem sau despre gheme) Care s-a desfășurat într-un fir lung continuu. 3. (Despre împletituri, țesături) Destrămat, desfăcut. 4. Fig. (Despre manifestări ale gândirii) Fără șir; dezordonat, dezlânat. 5. Fig. (Despre oameni; adesea substantivat) Excesiv de înalt și de slab. ♦ (Despre părți ale corpului omenesc) Prea lung și slab. – V. deșira.

desoca
DEȘOCÁ, deșochez, vb. I. Tranz. (Med.) A scoate pe cineva din starea de șoc (2). – Des 1- + șoca.

desocant
DEȘOCÁNT, -Ă, deșocant;, -te, adj. (Rar) Care deșochează. – Deșoca + suf. -ant.

desocare
DEȘOCÁRE, deșocări, s.f. Acțiunea de a deșoca și rezultatul ei. – V. deșoca.

desocat
DEȘOCÁT, -Ă, deșocați, -te, adj. Care a fost scos din starea de șoc. – V. deșoca.

desosa
DEȘOSÁ, pers. 3 deșosează, vb. I. Tranz. și refl. 1. (Despre dinți) A(-și) dezveli partea inferioară prin retragerea gingiei. 2. (Despre plante) A(-și) dezveli rădăcina. – Din fr. déchausser.

desosare
DEȘOSÁRE, deșosări, s.f. Acțiunea de a (se) deșosa. – V. deșosa.

desosat
DEȘOSÁT, -Ă, deșosați, -te, adj. 1. (Despre dinți) Care are dezvelită partea inferioară, prin retragerea gingiei. 2. (Despre plante) Care are rădăcina ieșită din pământ. – V. deșosa.

dest
DEȘT s.n. v. deget.

destept
DEȘTÉPT, DEȘTEÁPTĂ, deștepți, deștepte, adj. 1. Care nu doarme; treaz. ♦ Trezit din letargie, dintr-o stare de amorțeală. 2. (Adesea substantivat) Care înțelege cu ușurință și exact ceea ce citește, aude, vede; ager la minte, inteligent. ♦ (Fam.) Șiret, viclean, șmecher. – Lat. de-excitus.

destepta
DEȘTEPTÁ, deștépt, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) trezi din somn. ♦ A (se) trezi din letargie, dintr-o stare de amorțeală, de visare etc.; p. ext. a reveni sau a face să revină la viață. 2. Refl. (Despre sentimente, dorințe, idei etc.) A se ivi, a apărea; a se stârni, a se dezlănțui. 3. Refl. A deveni conștient, a ajunge să înțeleagă, să-și dea seama de realități. ♦ A deveni (mai) inteligent. – Probabil lat. de-excitare.

desteptare
DEȘTEPTÁRE, deșteptări, s.f. Faptul de a (se) deștepta; deșteptat. ♦ Momentul când se trezește cineva din somn. ♦ Semnal care anunță scularea de dimineață în internate, cazărmi etc. – V. deștepta.

desteptat
DEȘTEPTÁT s.n. Deșteptare. – V. deștepta.

desteptaciune
DEȘTEPTĂCIÚNE s.f. Însușirea de a fi deștept (2); inteligență. ♦ (Adesea ir.) Faptă sau vorbă de om deștept. – Deștept + suf. -ăciune.

desteptator
DEȘTEPTĂTÓR, -OÁRE, deșteptători, -oare, adj. Care deșteaptă din somn. ♦ Ceas deșteptător (și substantivat, n.) = ceasornic care sună automat la o oră spre a deștepta pe cineva din somn. – Deștepta + suf. -ător.

desterne
DEȘTÉRNE, deștérn, vb. III. (Rar) 1. Tranz. A strânge așternutul de pe pat sau fața de pe masă (cu obiectele rânduite pe ea). 2. Refl. A se întinde, a se desfășura, a se succeda (pe dinaintea ochilor). [Var.: diștérne vb. III] – Des^1- + [a]șterne.

desucheat
DEȘUCHEÁT, -Ă, deșucheați, -te, adj. (Pop. și fam.; despre oameni, despre sentimentele și acțiunile lor; adesea substantivat) 1. Nebun, smintit. 2. Dezmățat, destrăbălat, imoral. – Des^1- + șucheat (reg. „smintit” < magh.).

desuchetura
DEȘUCHETÚRĂ, deșucheturi, s.f. (Rar) Faptă deșucheată. – Deșucheat + suf. -ură.

desuruba
DEȘURUBÁ, deșurubez, vb. I. Tranz. A desface (prin învârtire) un șurub din locul în care se afla înșurubat. ♦ A desprinde, a desface un obiect din șuruburi. – Des^1- + [în]șuruba.

desurubare
DEȘURUBÁRE, deșurubări, s.f. Acțiunea de a deșuruba. – V. deșuruba.

desurubat
DEȘURUBÁT, -Ă, deșurubați, -te, adj. (Despre șuruburi) Desfăcut (total sau parțial) prin învârtire din locul în care se afla înșurubat. ♦ (Despre obiecte prinse în șuruburi) Cu șuruburile (total sau parțial) scoase. – V. deșuruba.

detaila
DETAILÁ vb. I v. detalia.

detailat
DETAILÁT, -Ă adj. v. detaliat.

detailist
DETAILÍST, -Ă, detailiști, -ste, s.m. și f. Persoană care vinde în detaliu, cu amănuntul, cu bucata. ♢ (Adjectival) Negustor detailist. – Din fr. détailiste.

detalia
DETALIÁ, detaliez, vb. I. Tranz. A arăta, a expune, a analiza, a demonstra ceva în mod amănunțit. ♦ Refl. (Rar) A ieși în evidență, a se contura în toate amănuntele. [Pr.: -li-a. – Var.: detailá vb. I] – Din it. dettagliare, fr. détailler.

detaliat
DETALIÁT, -Ă, detaliați, -te, adv., adj. (În mod) amănunțit. [Pr.: -li-at. – Var.: detailát, -ă adj.] – V. detalia.

detaliere
DETALIÉRE, detalieri, s.f. Acțiunea de a (se) detalia și rezultatul ei. [Pr.: -li-e-] – V. detalia.

detaliu
DETÁLIU, detalii, s.n. Amănunt. ♢ Loc. adv. În detaliu = a) în fiecare amănunt luat aparte; b) cu de-amănuntul, în mod detaliat. ♢ Expr. (A vinde) în detaliu = (a vinde) în cantități mici, cu bucata, cu amănuntul. ♦ Circumstanță de amănunt în care se petrece ceva. ♦ Lucru mărunt, lipsit de importanță, secundar (în ansamblul celorlalte). – Din it. dettaglio, fr. détail.

detartra
DETARTRÁ, détartrez, vb. I. Tranz. A curăța de tartru. – Din fr. détartrer.

detartraj
DETARTRÁJ, detartraje, s.n. (Franțuzism) Detartrare. – Din fr. détartrage.

detartrant
DETARTRÁNT, -Ă, detartranți, -te, s.n., adj. (Substanță) care detartrează. – Din fr. détartrant.

detartrare
DETARTRÁRE, detartrări, s.f. Acțiunea de a detartra. – V. detartra.

detasa
DETAȘÁ, detașez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) desprinde, a (se) desface, a (se) separa (dintr-un ansamblu unitar). ♦ Refl. (Sport) A se desprinde de ceilalți concurenți în timpul concursului, luând-o cu mult înainte. 2. Tranz. A deplasa un angajat în mod temporar și în interes de serviciu de la o unitate la alta sau dintr-o localitate în alta. 3. Refl. A ieși în evidență, a se evidenția. – Din fr. détacher.

detasabil
DETAȘÁBIL, -Ă, detașabili, -e, adj. Care poate fi detașat. – Din fr. détachable.

detasament
DETAȘAMÉNT, detașamente, s.n. 1. Grup de subunități sau de unități militare reunite temporar sub o comandă unică pentru a îndeplini o misiune cu caracter independent. 2. Echipă, grup. – Din fr. détachement.

detasare
DETAȘÁRE, detașări, s.f. Acțiunea de a (se) detașa. – V. detașa.

detasat
DETAȘÁT, -Ă, detașați, -te, adj. Desprins, separat, izolat (de cineva sau de ceva). ♦ (Sport; adverbial) în mod evident, categoric. A câștigat detașat cursa. – V. detașa. Cf. fr. d e t a c h é.

detecta
DETECTÁ, detectez, vb. I. Tranz. A identifica, a descoperi, a determina existența unui element care este ascuns (vederii). – Din fr. détecter.

detectabil
DETECTÁBIL, -Ă, detectabili, -e, adj. Care poate fi detectat. – Din fr. détectable.

detectare
DETECTÁRE, detectări, s.f. Faptul de a detecta. – V. detecta.

detectiv
DETECTÍV, detectivi, s.m. Agent secret aflat în serviciul poliției din unele țări sau în serviciul unei persoane particulare. – Din fr. détective.

detectivism
DETECTIVÍSM s.n. Aptitudine sau atitudine, manieră de detectiv. – Detectiv + suf. -ism.

detectivist
DETECTIVÍST, -Ă, detectiviști, -ste, adj. Caracteristic detectivului, de detectiv; detectivistic. – Detectiv + suf. -ist.

detectivistic
DETECTIVÍSTIC, -Ă, detectivistici, -ce, adj. Detectivist. – Din germ. detektivistisch.

detector
DETECTÓR, detectoare, s.n. Aparat sau dispozitiv folosit pentru a detecta ceva. ♢ (În sintagmele) Detector colorimetric = aparat pentru determinarea concentrației gazelor toxice în aer. Detector de metale = aparat electronic pentru detectarea obiectelor metalice ascunse vederii. Detector de proximitate = aparat electronic care detectează apropierea unei persoane sau a unui obiect de o zonă controlată. – Din fr. détecteur.

detectie
DETÉCȚIE, detecții, s.f. Operație de identificare a prezenței unui semnal util într-o recepție de unde electromagnetice. – Din fr. détection.

detensiona
DETENSIONÁ, detensionez, vb. I. Tranz. A elimina sau a reduce tensiunea. [Pr.: -si-o-] – Des^1- + tensiona.

detensionare
DETENSIONÁRE, detensionări, s.f. Acțiunea de a detensiona și rezultatul ei. [Pr.: -si-o-] – V. detensiona.

detensionat
DETENSIONÁT, -Ă, detensionați, -te, adj. Căruia i s-a eliminat sau i s-a redus tensiunea. [Pr.: -si-o-] – V. detensiona.

detenta
DETENTĂ, detente, s.f. 1. (Fiz.) Expansiune. 2. Calitate a unui sportiv prin care reușește să se desprindă de la sol în înălțime sau în lungime (prin combinarea forței și a vitezei). – Din fr. détente

detentor
DETENTÓR, detentori, s.m. (Jur.) Deținător. – Din fr. détenteur.

detentie
DETÉNȚIE s.f. v. detențiune.

detentiune
DETENȚIÚNE, detențiuni, s.f. (Jur.) 1. Reținere a cuiva în stare de arest, pentru cercetări. 2. Pedeapsă penală care privează pe cineva de libertate pentru o perioadă dată. 3. (Rar) Posedare, păstrare a unui bun, fără intenția de a deveni proprietarul lui. [Pr.: -ți-u-. – Var.: deténție s.f.] – Din fr. détention, lat. detentio, -onis.

detergent
DETERGÉNT, -Ă, detergenți, -te, s.m., adj. (Produs) care (dizolvat în apă) are proprietatea de a spăla, de a curăța, de a degresa. – Din fr. détergent.

deteriora
DETERIORÁ, deteriorez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) uza, a (se) strica (prin întrebuințare îndelungată, în urma unui accident etc.). [Pr.: -ri-o-] – Din fr. déteriorer, lat. deteriorare.

deteriorare
DETERIORÁRE, deteriorări, s.f. Acțiunea de a (se) deteriora și rezultatul ei; stricare, uzare. [Pr.: -ri-o-] – V. deteriora.

deteriorat
DETERIORÁT, -Ă, deteriorați, -te, adj.Uzat, stricat. [Pr.: -ri-o-] – V. deteriora.

determina
DETERMINÁ, determin, vb. I. Tranz. 1. A condiționa în mod necesar, a servi drept cauză pentru apariția sau dezvoltarea unui fapt, a unui fenomen; a cauza, a pricinui. 2. A fixa (cu precizie); a stabili, a hotărî (o dată, un termen etc.). ♦ Spec. A preciza însușirile unui corp, ale unei plante, ale unui fenomen (în vederea repartizării acestora în categorii). ♦ Spec. A calcula, a deduce pe baza unor date. 3. A face ca cineva să ia o anumită hotărâre. 4. (Despre cuvinte sau propoziții) A preciza sensul altui cuvânt sau altei propoziții. Adverbele determină verbele pe care le însoțesc. – Din fr. déterminer, lat. determinare.

determinabil
DETERMINÁBIL, -Ă, determinabili, -e, adj. Care poate fi determinat. – Din fr. déterminable.

determinant
DETERMINÁNT, -Ă, determinanți, -te, adj., s.m. I. Adj. 1. Care determină sau este de natură să determine ceva; hotărâtor. 2. (Despre cuvinte sau propoziții; adesea substantivat) Care precizează sensul altui cuvânt sau al altei propoziții cu care este în legătură, fiind subordonat acestora. II. S.m. Expresie matematică ale cărei elemente sunt așezate sub forma unui tabel și care servește la rezolvarea sistemelor de ecuații. – Din fr. déterminant.

determinare
DETERMINÁRE, determinări, s.f. Faptul de a determina. ♦ (Concr.) Cuvânt sau propoziție care precizează sensul altui cuvânt sau al altei propoziții cu care este în legătură, fiind subordonate acestora. – V. determina.

determinat
DETERMINÁT, -Ă, determinați, -te, adj. 1. Care a fost precizat.care a fost stabilit. 2. (Despre cuvinte sau propoziții) Al cărui sens este precizat de alt cuvânt sau de altă propoziție. – V. determina. Cf. fr. d é t e r m i n é.

determinativ
DETERMINATÍV, -Ă, determinativi, -e, adj. (Adesea substantivat, n.) Determinant. – Din fr. déterminatif.

determinator
DETERMINATÓR, determinatoare, s.n. Lucrare pe baza căreia se identifică diverse specii de plante și de animale. – Determina + suf. -tor.

determinism
DETERMINÍSM s.n. Teorie, concepție potrivit căreia fenomenele sunt generate de înlănțuiri de cauze și efecte, prin condiționări și legități prin interacțiuni necesare și repetitive. – Din fr. déterminisme.

determinist
DETERMINÍST, -Ă, determiniști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține determinismului, privitor la determinism. 2. S.m. și f. Adept al determinismului. – Din fr. déterministe.

detesta
DETESTÁ, detest, vb. I. Tranz. și refl. recipr. A nu (se) putea suferi, a (se) disprețui profund. – Din fr. détester, lat. detestari.

detestabil
DETESTÁBIL, -Ă, detestabili, -e, adj. Vrednic de ură, de dispreț. ♦ Care este foarte rău, care este cu mult sub nivelul așteptat sau cerut. – Din fr. détestable, lat. detestabilis.

detestare
DETESTÁRE, detestări, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) detesta. – V. detesta.

detona
DETONÁ, detonez, vb. I. Tranz. A declanșa o explozie. ♦ Intranz. A exploda. – Din fr. détoner.

detonabil
DETONÁBIL, -Ă, detonabili, -e, adj. Detonant. – Din it. détonabile

detonant
DETONÁNT, -Ă, detonanti, -te, adj. Care (poate) produce o detonație; detonabil. – Din fr. détoner.

detonator
DETONATÓR, detonatoare, s.n. Element, dispozitiv etc. care (poate) produce detonația unei substanțe explozive. – Din fr. détonateur.

detonatie
DETONÁȚIE, detonații, s.f. Explozie; zgomot produs de o explozie. – Din fr. détonation.

detorsiona
DETORSIONÁ, detorsionez, vb. I. Tranz. A înlătura o torsiune (1). [Pr.: -si-o-] – Din torsiune.

detorsionare
DETORSIONÁRE, detorsionări, s.f. Acțiunea de a detorsiona. [Pr.: -si-o-] – V. detorsiona.

detorsionat
DETORSIONÁT, -Ă, detorsionați, -te, adj. Care nu mai este răsucit. [Pr.: -si-o-] – V. detorsiona.

detoxifica
DETOXIFICÁ, detoxífic, vb. I. Tranz. A neutraliza acțiunea produselor toxice din organism, din spațiu etc. – Din fr. détoxifier.

detoxificare
DETOXIFICÁRE, detoxificări, s.f. Acțiunea de a detoxifica și rezultatul ei. – V. detoxifica.

detoxificat
DETOXIFICÁT, -Ă, detoxificați, -te, adj. Care a fost supus detoxificării. – V. detoxifica.

detraca
DETRACÁ vb. I. Refl. (Livr.; întrebuințat numai la timpurile compuse) A se sminti, a se țicni; a decădea din punct de vedere moral. – Din fr. détraquer.

detracare
DETRACÁRE, detracări, s.f. (Livr.) Faptul de a se detraca. – V. detraca.

detracat
DETRACÁT, -Ă, detracați, -te, adj. (Livr.; adesea substantivat) Smintit, țicnit, dezechilibrat; decăzut din punct de vedere moral. – V. detraca. Cf. fr. d é t r a q u é.

detracta
DETRACTÁ, detractez, vb. I. Tranz. (Livr.) A ponegri, a defăima pe cineva. – Din fr. détracter.

detractare
DETRACTÁRE, detractări, s.f. Acțiunea de a detracta. – V. detracta.

detractor
DETRACTÓR, -OÁRE, detractori, -oare, s.m. și f. (Livr.) Calomniator. – Din fr. détracteur, lat. detractor, -oris.

detriment
DETRIMÉNT s.n. (În loc. prep.) În detrimentul (cuiva sau a ceva) = în dauna, în paguba (cuiva sau a ceva). – Din fr. détriment, lat. detrimentum

detritic
DETRÍTIC, -Ă, detritici, -ce, adj. (Geol.) Clastic. – Din fr. détritique.

detritus
DETRÍTUS s.n. 1. Material rezultat din fărâmițarea rocilor prin acțiunea agenților externi. 2. Material granular mărunt rezultat în urma uzurii unui drum pietruit din cauza circulației. 3. (Rar) Tartru dentar. – Din fr. détritus, lat. detritus.

detrona
DETRONÁ, detronez, vb. I. Tranz. A înlătura de la domnie, a alunga de pe tron. ♦ (Ir.) A înlătura pe cineva dintr-o demnitate, dintr-o funcție. ♦ A deposeda pe cineva de titlul de campion. – Din fr. détrôner

detronare
DETRONÁRE, detronări, s.f. Acțiunea de a detrona. – V. detrona.

detronat
DETRONÁT, -Ă, detronați, -te, adj. Înlăturat de la domnie, alungat de pe tron. – V. detrona.

detuna
DETUNÁ, detun, vb. I. 1. Intranz. (La pers. 3) A face un zgomot ca al tunetului; a bubui; p. ext. a răsuna. ♦ Tranz. (Rar) A face să răsune. 2. Intranz. Fig. (Despre oameni) A-și manifesta mânia în mod zgomotos. 3. Intranz. și tranz. (La pers. 3) A trăsni. 4. Tranz. (Adesea fig.) A zdrobi, a nimici; a nărui. – Lat. detonare.

detunare
DETUNÁRE, detunări, s.f. Acțiunea de a detuna (1) și rezultatul ei; bubuit, detunătură. – V. detuna.

detunat
DETUNÁT, -Ă, detunați, -te, adj. (Rar) Lovit de trăsnet; trăsnit. – V. detuna.

detunator
DETUNĂTÓR, -OÁRE, detunător, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care răsună puternic; bubuitor. 2. S.n. Partea dindărăt a țevii unei arme de foc de infanterie, în care intră tubul cartușului. – Detuna + suf. -ător.

detunatura
DETUNĂTURĂ, detunături, s.f. Zgomot puternic (ca al tunetului) produs de o explozie, de o armă de foc etc.; bubuit, detunare, detunet. – Detuna + suf. -ătură.

detunet
DETÚNET, detunete, s.n. (Rar) Detunătură. – Detuna + suf. -et. (după tuna – tunet).

deturna
DETURNÁ, deturnez, vb. I. Tranz. A întrebuința fonduri bănești (sau alte bunuri) pentru altă destinație decât cea legal prevăzută. ♦ (Impr.) A delapida. ♢ A sili pe cineva să schimbe sau a schimba în mod ilegal ruta, direcția de zbor a unui avion. – Din fr. détourner.

deturnare
DETURNÁRE, deturnări, s.f. Faptul de a deturna. – V. deturna.

detinator
DEȚINĂTÓR, -OÁRE, deținători, -oare, s.m. și f. Persoană care are în păstrare bunuri materiale; persoană care posedă un lucru, un titlu, un premiu, o recompensă etc. – Deține + suf. -ător.

detine
DEȚÍNE, dețín, vb. III. Tranz. 1. A avea în stăpânire sau în păstrare un bun material. 2. A dispune de..., a poseda, a avea; spec. a poseda un titlu, un premiu etc.; a avea o funcție, un grad etc. 3. A ține pe cineva închis (pentru cercetări sau după ce a fost condamnat). – Din fr. détenir (după ține).

detinut
DEȚINÚT, -Ă, deținuți, -te, s.m. și f. Persoană ținută sub stare de arest (după ce a fost condamnată sau pentru cercetări); arestat. – V. deține.

deunazi
DEÚNĂZI adv. (Pop.) Zilele trecute, nu de mult, acum câteva zile. [Acc. și: deunăzí – Var.: dăúnăzi adv.] – De + ună (= una) + zi.

deuteriu
DEUTÉRIU s.n. Izotop al hidrogenului, folosit drept combustibil termonuclear în reactoarele nucleare. [Pr.: de-u-] – Din fr. deutérium, germ. Deuterium, engl. deuterium.

deuteron
DEUTERÓN, deuteroni, s.m. Nucleu al atomului de deuteriu, format dintr-un proton și un neutron. [Pr.: de-u-] – Din fr. deutéron.

deuxpieces
DEUX-PIECES s.n. Îmbrăcăminte feminină compusă din fustă și jachetă. [Pr.: dö-piés] – Cuv. fr.

devale
DEVÁLE adv. În jos, mai la vale; mai încolo. – De^4 + vale.

devaliza
DEVALIZÁ, devalizez, vb. I. Tranz. (Livr.) A prăda, a jefui pe cineva de bunuri. – Din fr. dévaliser.

devalizare
DEVALIZÁRE, devalizări, s.f. Faptul de a devaliza. – V. devaliza.

devaloriza
DEVALORIZÁ, devalorizez, vb. I. Tranz. (Adesea fig.) A reduce, a face să scadă valoarea monedei sau a altor valori (în raport cu aurul); a deprecia. ♢ Refl. Banii se devalorizează. – Din fr. dévaloriser.

devalorizare
DEVALORIZÁRE, devalorizări, s.f. (Adesea fig.) Acțiunea de a (se) devaloriza și rezultatul ei; scădere a valorii; (în special) reducere de către stat a valorii monedei în raport cu aurul, argintul sau cu valutele străine. – V. devaloriza.

devalorizat
DEVALORIZÁT, -Ă, devalorizați, -te, adj. (Despre monede și alte valori; adesea fig.) Care și-a micșorat valoarea; depreciat. – V. devaloriza.

devans
DEVÁNS, devansuri, s.n. Devansare. – Din devansa (derivat regresiv).

devansa
DEVANSÁ, devansez, vb. I. Tranz. 1. A întrece pe cineva, a o lua cuiva înainte; a depăși. 2. A săvârși sau a face să se petreacă ceva mai devreme decât era normal sau prevăzut; a grăbi (o acțiune, un fapt). – Din fr. devancer.

devansare
DEVANSÁRE, devansări, s.f. Faptul de a devansa. – V. devansa.

devasta
DEVASTÁ, devastez, vb. I. Tranz. A distruge, a ruina, a pustii o țară, o regiune, o casă. ♦ A jefui, a prăda. – Din fr. dévaster, lat. devastare

devastare
DEVASTÁRE, devastări, s.f. Acțiunea de a devasta. – V. devasta.

devastat
DEVASTÁT, -Ă, devastați, -te, adj. Distrus, ruinat, pustiit. ♦ Jefuit, prădat. – V. devasta.

devastator
DEVASTATÓR, -OÁRE, devastatori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care devastează; distrugător, pustiitor. – Din fr. dévastateur, lat. devastator, -oris.

devalmas
DEVĂLMÁȘ, devălmași, s.m. Persoană care stăpânea în devălmășie cu altele o suprafață de teren; p. ext. părtaș la o afacere. ♢ (Adjectival) Țăran devălmaș. = De-a valma + suf. -aș.

developa
DEVELOPÁ, developez, vb. I. Tranz. A trata cu un reactiv chimic un film, o placă sau hârtie fotografică care au fost expuse, pentru a face să apară imaginea. ♦ A face să apară (prin diverse procedee) semnele scrise cu cerneală simpatică. – Din fr. développer.

developant
DEVELOPÁNT, developanți, s.n. (Fot.) Developator. – Din fr. développante.

developare
DEVELOPÁRE, developări, s.f. Acțiunea de a developa. – V. developa.

developat
DEVELOPÁT, -Ă, developați, -te, adj. (Despre filme, plăci sau hârtie fotografică) Tratat cu un reactiv chimic, după expunere, pentru a face să apară imaginea. – V. developa.

developator
DEVELOPATÓR, developatoare, s.n. Substanță chimică cu ajutorul căreia se developează. ♦ Substanță chimică folosită pentru sintetizarea coloranților fixați pe fibrele textile. – Din fr. développateur.

deveni
DEVENÍ, devín, vb. IV. Intranz. 1. A se transforma, a se preface în..., a lua, a primi aspectul sau forma de... 2. A începe sau a ajunge să fie; a se face. A deveni profesor. 3. (Fam.; în expr.) Cum devine cazul (sau chestia) = cum stau lucrurile, ce s-a întâmplat. – Din fr. devenir.

devenire
DEVENÍRE, deveniri, s.f. Acțiunea de a deveni. ♢ Loc. adv. În devenire = în curs de transformare, de evoluție. – V. deveni.

dever
DÉVER s.n. sg. Volumul vânzărilor de mărfuri pe o perioadă dată (exprimat în bani). ♢ (Fam.) Cu dever (mare) = (despre magazine) cu vânzare intensă, cu afluență mare de cumpărători; cu vad. – Din tc. devir.

deverbal
DEVERBÁL, deverbale, adj., s.n. (Lingv.) (Cuvânt) derivat de la verb. – Din fr. déverbal.

deversa
DEVERSÁ, deversez, vb. I. Tranz. A scurge surplusul de apă dintr-un lac (de acumulare). ♦ (Tehn.) A face să se scurgă un lichid (rezidual) într-o apă naturală. – Din fr. déverser.

deversare
DEVERSÁRE, deversări, s.f. Acțiunea de a deversa. – V. deversa.

deversor
DEVERSÓR, deversoare, s.n. Parte a unei construcții hidrotehnice care asigură scurgerea dirijată a surplusului de apă dintr-o amenajare hidrotehnică. – Din fr. déversoire.

devia
DEVIÁ, deviez, vb. I. Intranz. 1. A se abate de la o direcție dată. 2. Fig. A se îndepărta de la subiectul în discuție; a se abate de la calea bună (comițând erori, fapte reprobabile). [Pr.: -vi-a] – Din fr. dévier, lat. deviare.

deviator
DEVIATÓR, -OÁRE, deviatori, -oare, s.m. și f. Membru al unui partid politic, care se abate de la linia politică a partidului; deviaționist. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. déviateur.

deviatie
DEVIÁȚIE, deviații, s.f. Abatere de la direcția dată sau normală, ♦ (Med.) Deviație de sept = deformare a peretelui despărțitor al cavității nazale. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. déviation.

deviationism
DEVIAȚIONÍSM s.n. Atitudine de deviaționist. [Pr.: -vi-a-ți-o-] – Din fr. déviationnisme.

deviationist
DEVIAȚIONÍST, -Ă, deviaționiști, -ste s.m. și f. Deviator. [Pr.: -vi-a-ți-o-] – Din fr. déviationniste.

deviere
DEVIÉRE, devieri, s.f. Faptul de a devia. [Pr.: -vi-e-] – V. devia.

devinatie
DEVINÁȚIE s.f. v. divinație.

devitaliza
DEVITALIZÁ, devitalizez, vb. I. Tranz. (Med.) A face să înceteze funcțiile vitale ale unui țesut, organ etc. A devitaliza un dinte. – Din fr. dévitaliser.

devitalizare
DEVITALIZÁRE, devitalizări. s.f. Faptul de a devitaliza. – V. devitaliza.

devitalizat
DEVITALIZÁT, -Ă, devitalizați, -te, adj. (Despre țesuturi, organe) Care nu mai are funcții vitale. – V. devitaliza.

devitrificare
DEVITRIFICÁRE s.f. Pierdere a transparenței unui obiect de sticlă din cauza acțiunii prelungite a căldurii în timpul procesului de fabricație. – După fr. dévitrification.

deviz
DEVÍZ, devize, s.n. Evaluare anticipată și amănunțită a cheltuielilor necesare pentru executarea unei lucrări proiectate. – Din fr. devis.

deviza
DEVÍZĂ, devize, s.f. Formulă care exprimă concis o idee călăuzitoare în comportarea sau în activitatea cuiva. – Din fr. devise.

devize
DEVÍZE s.n. pl. Documente de credit și de plată (cambii, cecuri etc.) emise în valută străină și pe baza cărora beneficiarul obține o anumită cantitate de valută dintr-o altă țară; mijloc de plată în valută străină. – Din fr. devises.

devla
DÉVLĂ, devle, s.f. (Fam.) Țeasta capului; căpățână; p. ext. cap (considerat de obicei ca sediu al inteligenței). – Et. nec.

devoltor
DEVOLTÓR, devoltoare. s.n. Mașină sau transformator electric folosit pentru reducerea tensiunii electrice alternative într-o rețea, prin producerea unei tensiuni în opoziție de fază cu tensiunea rețelei. – Din fr. dévolteur.

devolutiune
DEVOLUȚIÚNE, devoluțiuni, s.f. (În sintagma) Devoluțiune succesorală = transmitere a unei averi la moștenitori. – Din fr. dévolution.

devon
DEVÓN, devoni, s.m. Peștișor artificial de metal prevăzut cu cârlige, care servește ca momeală la prinderea peștilor răpitori. – Din fr. devon.

devonian
DEVONIÁN, -Ă, devonieni, -e, adj. l. (În sintagma) Perioada (sau era) devoniană (și substantival, n.) = a treia (sau a patra) perioadă a erei paleozoice, caracterizată prin existența plantelor cu organizare simplă, a tuturor claselor de nevertebrate etc. 2. Care aparține perioadei devoniene, privitor la această perioadă. [Pr.: -ni-an] – Din fr. dévonien.

devora
DEVORÁ, devorez, vb. I. Tranz. (Despre animale și, ir., despre oameni) A mânca cu lăcomie, a înghiți pe nemestecate. ♦ Fig. A consuma, a mistui, a înghiți. Focul a devorat casa. ♢ Expr. A devora o carte = a citi o carte de la un capăt la altul cu mare interes și fără a-și întrerupe o clipă lectura. – Din fr. dévorer, lat. devorare.

devorant
DEVORÁNT, -Ă, devoranți, -te, adj. Care devorează; fig. arzător, mistuitor; care nu poate fi potolit, stăpânit; devorator. – Din fr. dévorant.

devorator
DEVORATÓR, -OÁRE, devoratori, -oare, adj. Devorant. – Din fr. devorateur. Cf. d e v o r a.

devota
DEVOTÁ, devotez, vb. I. Refl. A se pune fără rezerve în serviciul cuiva sau a ceva; a se dedica, a se consacra în întregime. – Din lat. devotare, fr. dévouer.

devotament
DEVOTAMÉNT s.n. Atașament sincer față de o persoană sau față de o cauză și hotărârea de a o servi în orice împrejurare și fără rezerve; abnegație. – Din fr. dévouement (după devota).

devotat
DEVOTÁT, -Ă, devotați, -te, adj. Plin de devotament, de abnegație față de cineva sau de ceva; credincios. – V. devota.

devotiune
DEVOȚIÚNE s.f. (Livr.) Evlavie, cucernicie. ♦ (Rar) Devotament. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. dévotion.

devreme
DEVRÉME adv. De timpuriu, din timp. – De^4 + vreme.

dexter
DÉXTER, -Ă, dexteri, -e, adj. (Latinism) Abil, îndemânatic. – Din lat. dexter.

dexteritate
DEXTERITÁTE, (2) dexterități, s.f. 1. Abilitate, dibăcie, îndemânare (fizică). 2. (Ieșit din uz) Obiect de învățământ (desen, muzică, caligrafie, gimnastică, gospodărie, lucru de mână) având drept scop să dezvolte însușirile artistice și îndemânarea practică a elevilor. – Din fr. dextérité, lat. dexteritas, -atis.

dextrina
DEXTRÍNĂ, dextríne, s.f. Pulbere albă sau albă-gălbuie, amorfă, solubilă în apă, obținută prin degradarea amidonului și folosită ca material de apretare, la fabricarea unor cleiuri etc. – Din fr. dextrine.

dextrinizare
DEXTRINIZÁRE, dextrinizări, s.f. Transformare a amidonului în dextrină. – Cf. engl. d e x t r i n i z a t i o n.

dextrocardie
DEXTROCARDÍE s.f. Anomalie care constă în situarea inimii în (sau spre) partea dreaptă a toracelui. – Din fr. dextrocardie.

dextrogir
DEXTROGÍR, -Ă, dextrogiri,-e, adj. (Fiz.; despre substanțe) Care rotește planul de polarizare al luminii spre dreapta. Glucoza este dextrogiră. – Din fr. dextrogyre.

dextroza
DEXTRÓZĂ, dextroze, s.f. Tip de glucoză solubilă în apă, folosită în alimentația dietetică. – Din fr. dextrose.

dez
DEZ- v. des^1-.

dezabie
DEZABIÉ, dezabieuri, s.n. (Franțuzism) îmbrăcăminte ușoară (elegantă), purtată de femei în casă. – Din fr. deshabillé.

dezabona
DEZABONÁ, dezabonez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A(-și) anula un abonament. – Din fr. désabonner.

dezaburi
DEZABURÍ, dezaburesc, vb. IV. Tranz. A înlătura aburul de pe geamuri. – Dez- + aburi.

dezaburitor
DEZABURITÓR, dezaburitoare, s.n. Instalație împotriva aburirii geamurilor la autoturisme. – Dezaburi + suf. -tor.

dezabuza
DEZABUZÁ, dezabuzez, vb. I. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni blazat, dezamăgit. – Din fr. désabuser.

dezacord
DEZACÓRD, dezacorduri, s.n. Lipsă de acord, de armonie (între sunete sau, p. ext., între opinii, sentimente, fenomene). – Din fr. désaccord.

dezacorda
DEZACORDÁ, dezacordéz, vb. I. Refl. (Despre instrumente muzicale cu coarde) A-și pierde consonanța tonurilor (prin slăbirea coardelor); a se discorda. – Din fr. désaccorder.

dezacordare
DEZACORDÁRE, dezacordări, s.f. Faptul de a se dezacorda. – V. dezacorda.

dezacordat
DEZACORDÁT, -Ă, dezacordați, -te, adj. (Despre instrumente muzicale cu coarde) Care nu mai este acordat; discordat. – V. dezacorda.

dezactiva
DEZACTIVÁ, dezactivéz, vb. I. Tranz. A face inactive particulele unei substanțe; a îndepărta substanțele radioactive de undeva. – Din fr. désactiver.

dezactivare
DEZACTIVÁRE, dezactivări, s.f. Acțiunea de a dezactiva. – V. dezactiva.

dezactualiza
DEZACTUALIZÁ, dezactualizéz, vb. I. Refl. A-și pierde actualitatea. [Pr.: -tu-a-] – Dez- + actualiza.

dezactualizare
DEZACTUALIZÁRE, dezactualizări, s.f. Acțiunea de a se dezactualiza și rezultatul ei. [Pr.: -tu-a-]. – V. dezactualiza.

dezactualizat
DEZACTUALIZÁT, -Ă, dezactualizați, -te, adj. Care și-a pierdut actualitatea. [Pr.: -tu-a-] – V. dezactualiza.

dezafecta
DEZAFECTÁ, dezafectéz, vb. I. Tranz. A schimba destinația unui imobil. – Din fr. désaffecter.

dezaglomera
DEZAGLOMERÁ, dezaglomeréz, vb. I. Tranz. și refl. (Despre un loc, un spațiu) A (se) elibera de (o parte din) mulțimea înghesuită de oameni, de vehicule etc. – Dez- + aglomera.

dezaglomerare
DEZAGLOMERÁRE, dezaglomerări, s.f. Acțiunea de a (se) dezaglomera. – V. dezaglomera.

dezagreabil
DEZAGREÁBIL, -Ă, dezagreabili, -e, adj. Neplăcut, supărător; penibil. [Pr.: -gre-a-] – Din fr. désagréable.

dezagrega
DEZAGREGÁ, pers. 3 dezagrégă, vb. I. Refl. (Despre corpuri) A se desface în părțile constitutive. ♦ (Despre nucleul atomic al unui element; impr.) A se dezintegra. ♦ Fig. (Despre o comunitate) A-și pierde cu totul coeziunea. – După fr. désagréger.

dezagregabil
DEZAGREGÁBIL, – Ă, dezagregabili, -e, adj. Care se poate dezagrega. – Dezagrega + suf. -bil.

dezagregare
DEZAGREGÁRE, dezagregări, s.f. Acțiunea de a se dezagrega și rezultatul ei. – V. dezagrega.

dezagregat
DEZAGREGÁT, -Ă, dezagregați, -te, adj. (Despre corpuri) Desfăcut în părțile componente. ♦ (Despre nuclee atomice; impr.) Dezintegrat. ♦ Fig. (Despre o comunitate) Care și-a pierdut cu totul coeziunea. – V. dezagrega.

dezagrement
DEZAGREMÉNT, dezagremente, s.n. (Livr.) Neplăcere, neajuns. – Din fr. désagrément.

dezamagi
DEZAMĂGÍ, dezamăgésc, vb. IV. Tranz. A face pe cineva să-și piardă speranțele, iluziile; a deziluziona, a decepționa. – Dez- + amăgi.

dezamagire
DEZAMĂGÍRE, dezamăgiri, s.f. Faptul de a dezamăgi sau de a fi dezamăgit; deziluzie, decepție. – V. dezamăgi.

dezamagit
DEZAMĂGÍT, -Ă, dezamăgiți, -te, adj. Înșelat în așteptările sale; deziluzionat, decepționat. – V. dezamăgi.

dezamagitor
DEZAMĂGITÓR, -OÁRE, dezamăgitori, -oare, adj. Care dezamăgește. – Dezamăgi + suf. -tor.

dezambala
DEZAMBALÁ, dezambaléz, vb. I. Tranz. 1. A scoate din ambalaj. 2. A face ca un motor ambalat să revină la viteza nominală. ♦ Refl. Fig. A se elibera de griji; a se retrage dintr-o acțiune, a renunța la ceva. – Din fr. désemballer.

dezambalare
DEZAMBALÁRE, dezambalări, s.f. Acțiunea de a (se) dezambala. – V. dezambala.

dezambalat
DEZAMBALÁT, -Ă, dezambalați, -te, adj. Care a fost scos din ambalaj. – V. dezambala.

dezambreia
DEZAMBREIÁ, dezambreiéz, vb. I. Tranz. A scoate din ambreiaj. [Pr.: -bre-ia] – Dez- + ambreia.

dezambreiat
DEZAMBREIÁT, -Ă, dezambreiați, -te, adj. Care a fost scos din ambreiaj. [Pr.: -bre-iat] – V. dezambreia.

dezambreiere
DEZAMBREIÉRE, dezambreieri, s.f. Acțiunea de a dezambreia. [Pr.: -bre-ie-] – V. dezambreia.

dezamorsa
DEZAMORSÁ, dezamorséz, vb. I. Tranz. A scoate amorsa unui proiectil (pentru a-l împiedica să explodeze). – Din fr. désamorcer.

dezamorsare
DEZAMORSÁRE, dezamorsări, s.f. Faptul de a dezamorsa. – V. dezamorsa.

dezanamorfoza
DEZANAMORFÓZĂ s.f. (Cin.) Operație prin care se restabilesc proporțiile normale ale imaginilor proiectate pe ecran. – Din fr. désanamorphose.

dezanexa
DEZANEXÁ, dezanexéz, vb. I. Tranz. A retroceda un teritoriu. – Din fr. desannexer.

dezanexare
DEZANEXÁRE, dezanexări, s.f. Acțiunea de a dezanexa. – V. dezanexa.

dezanexat
DEZANEXÁT, -Ă, dezanexați, -te, adj. (despre teritorii) Retrocedat. – V. dezanexa.

dezangaja
DEZANGAJÁ, dezangajéz, vb. I. 1. Tranz. A face să înceteze un angajament. 2. Refl. A se retrage dintr-un angajament, dintr-un conflict, dintr-o confruntare etc. – Din fr. désengager.

dezangajare
DEZANGAJÁRE, s.f. 1. Încetare a unui angajament. 2. Acțiune, măsură menită să separe forțele armate opuse angrenate în incidente sau în ciocniri; situație care rezultă din această acțiune. – V. dezangaja.

dezangajat
DEZANGAJÁT, -Ă, dezangajați, -te, adj. Care s-a retras dintr-un angajament, o confruntare etc. – V. dezangaja.

dezangrena
DEZANGRENÁ, dezangrenéz, vb. I. Tranz. A scoate din angrenaj. – Din fr. désengrener.

dezangrenare
DEZANGRENÁRE, dezangrenări, s.f. Acțiunea de a dezangrena. – V. dezangrena.

dezangrenat
DEZANGRENÁT, -Ă, dezangrenați, -te, adj. Care a fost scos din angrenaj. – V. dezangrena.

dezaproba
DEZAPROBÁ, dezaprób, vb. I. Tranz. A se declara împotriva unui lucru (spus sau făcut de cineva), a găsi rău, reprobabil (ceva spus sau făcut de cineva). – Din fr. désapprouver (după aproba).

dezaprobare
DEZAPROBÁRE, dezaprobări, s.f. Acțiunea de a dezaproba; (concr.) cuvinte, act scris etc. prin care se dezaprobă ceva. – V. dezaproba.

dezaprobator
DEZAPROBATÓR, -OÁRE, dezaprobatori, -oare, adj. Care dezaprobă, care exprimă dezaprobare. – Din fr. désapprobateur.

dezarbora
DEZARBORÁ, dezarboréz, vb. I. Tranz. A demonta arborada unei nave. – Dez-+ arbora[dă].

dezarima
DEZARIMÁ, dezariméz, vb. I. Tranz. (Mar.) A goli magazia unei nave de mărfuri. – Din fr. désarimer.

dezarma
DEZARMÁ, dezarméz, vb. I. 1. Tranz. A lua cuiva armele, a sili pe cineva să predea armele. 2. Intranz. și tranz. (Despre sau cu privire la state) A(-și) lichida sau a(-și) limita forțele armate și armamentul. 3. Tranz. Fig. A face pe cineva să renunțe la o acțiune, a pune ce cineva în imposibilitate de a riposta. – Din fr. désarmer.

dezarmant
DEZARMÁNT, -Ă, dezarmanți, -te, adj. Care anihilează puterea de a reacționa sau de a riposta a cuiva; care face pe cineva să renunțe la luptă, să capituleze. – Din fr. désarmant.

dezarmare
DEZARMÁRE, dezarmări, s.f. Acțiunea de a dezarma; ansamblu de măsuri privind lichidarea sau limitarea armamentelor și a forțelor armate, în primul rând a armelor de distrugere în masă. – V. dezarma.

dezarmat
DEZARMÁT, -Ă, dezarmați, -te, adj. 1. Căruia i s-au luat armele, care nu mai este înarmat. 2. Fig. Lipsit de puterea de a riposta, de a reacționa; lipsit de apărare; care nu știe să se descurce în viață, care este învins de împrejurări. – V. dezarma.

dezarticula
DEZARTICULÁ, dezarticuléz, vb. I. 1. Tranz. A amputa un membru sau o parte a lui la nivelul unei articulații. 2. Refl. (Despre oase) A ieși din articulații; a se disloca. 3. Refl. Fig. A-și pierde coeziunea, unitatea. – Din fr. désarticuler.

dezarticulare
DEZARTICULÁRE, dezarticulări, s.f. Acțiunea de a (se) dezarticula; dezarticulație. – V. dezarticula.

dezarticulat
DEZARTICULÁT, -Ă, dezarticulați, -te, adj. 1. (Despre oase) Ieșit, sărit din articulații; dislocat. 2. Fig. Incapabil de mișcări coordonate; (despre mișcări) care arată, trădează lipsă de coordonare; dezordonat. 3. (Despre membre sau părți ale lor) Amputat la nivelul unei articulații. 4. (Rar; despre cuvinte și despre sunetele vorbirii) Rău articulat, pronunțat neclar. – V. dezarticula.

dezarticulatie
DEZARTICULÁȚIE, dezarticulații, s.f. Dezarticulare. – Din fr. désarticulation.

dezasambla
DEZASAMBLÁ, dezasambléz, vb. I. Tranz. A desface un asamblaj de piese. – Din fr. désassembler.

dezasamblare
DEZASAMBLÁRE, dezasamblări, s.f. Acțiunea de a dezasambla. – V. dezasambla.

dezasamblat
DEZASAMBLÁT, -Ă, dezasamblați, -te, adj. Care a fost desfăcut în mai multe piese. – V. dezasambla.

dezasimila
DEZASIMILÁ, pers. 3 dezasimilează, vb. I. Refl. A suporta un proces de dezasimilație. – Din fr. désassimiler.

dezasimilare
DEZASIMILÁRE, dezasimilări, s.f. Dezasimilație. – V. dezasimila.

dezasimilator
DEZASIMILATÓR, -OÁRE, dezasimilatori, -oare, adj. Care contribuie la dezasimilație. – Din fr. désasimilateur.

dezasimilatie
DEZASIMILÁȚIE, dezasimilații, s.f. Proces biologic de transformare a unor substanțe complexe, specifice organismului, în alte substanțe mai simple și nespecifice, pe care organismul le elimină; catabolism, dezasimilare. – Din fr. désassimilation.

dezasorta
DEZASORTÁ, dezasortéz, vb. I. Tranz. 1. A face ca magazinele să rămână lipsite de sortimente variate de mărfuri. 2. A desperechea (2). – După fr. désassortir.

dezasortare
DEZASORTÁRE, dezasortări, s.f. Acțiunea de a dezasorta și rezultatul ei. – V. dezasorta.

dezasortat
DEZASORTÁT, -Ă, dezasortați, -te, adj. 1. (Despre magazine) Care a rămas fără marfă. 2. (Despre mărfuri) Desperecheat. – V. dezasorta.

dezastros
DEZASTRÓS, -OÁSĂ adj. v. dezastruos.

dezastru
DEZÁSTRU, dezastre, s.n. Nenorocire mare; catastrofă. – Din fr. désastre.

dezastruos
DEZASTRUÓS, -OÁSĂ, dezastruoși, -oase, adj. Cu caracter de dezastru, de proporțiile unui dezastru; catastrofal. [Pr.: -tru-os. – Var.: dezastrós, -oásă adj.] – Din fr. désastreux.

dezavantaj
DEZAVANTÁJ, dezavantaje, s.n. Împrejurare neprielnică, nefavorabilă pentru cineva (în raport cu altcineva), aspect sau condiție care creează cuiva o situație de inferioritate; inconvenient. ♦ Prejudiciu, pagubă. – Din fr. désavantage.

dezavantaja
DEZAVANTAJÁ, dezavantajéz, vb. I. Tranz. A crea cuiva un dezavantaj, a pune pe cineva pe nedrept într-o situație defavorabilă, de inferioritate (în raport cu altcineva). – Din fr. désavantager.

dezavantajos
DEZAVANTAJÓS, -OÁSĂ, dezavantajoși, -oase, adj. Care dezavantajează, care pricinuiește un dezavantaj; defavorabil, nefavorabil, neprielnic, păgubitor. – Din fr. désavantageux.

dezavua
DEZAVUÁ, dezavuéz, vb. I. Tranz. (Livr.) A dezaproba, a condamna spusele sau faptele cuiva. ♦ A refuza să recunoască ceva. – Din fr. désavouer.

dezavuabil
DEZAVUÁBIL, -Ă, dezavuabili, -e, adj. Care poate sau trebuie să fie dezavuat. [Pr.: -vu-a-] – Din fr. désavouable.

dezavuare
DEZAVUÁRE, dezavuări, s.f (Livr.) Faptul de a dezavua. [Pr.: -vu-a-] – V. dezavua.

dezaxa
DEZAXÁ, dezaxéz, vb. I. 1. Tranz. A deplasa o axă din poziția ei normală. ♢ Refl. Osia s-a dezaxat. 2. Refl. Fig. (Despre oameni) A se abate de la linia normală de conduită; a-și pierde echilibrul moral (și mintal). – Din fr. désaxer.

dezaxare
DEZAXÁRE, dezaxări, s.f. Acțiunea de a (se) dezaxa și rezultatul ei. ♦ Fig. Dezechilibru moral (și mintal). – V. dezaxa.

dezaxat
DEZAXÁT, -Ă, dezaxați, -te, adj. 1. (Despre axe) Care s-a deplasat din poziția normală. 2. Fig. (Despre oameni; adesea substantivat) Dezechilibrat moral (și mintal). – V. dezaxa.

dezbalotare
DEZBALOTÁRE, dezbalotări, s.f. Desfacere a baloturilor de paie. – Dez- + balotare.

dezbate
DEZBÁTE^1, dezbát, vb. III. Tranz. A discuta pe larg și adesea în contradictoriu o chestiune, o problemă etc. cu una sau mai multe persoane; a supune ceva discuției. ♦ A examina o cauză, un proces (cu participarea ambelor părți). – Dez- + bate (după fr. débattre).

DEZBÁTE^2, dezbát, vb. III. Tranz. (Pop.) 1. A desface ceva care fusese bătut, fixat, prins în cuie; a desprinde ceva de unde fusese bătut, înțepenit (în cuie). 2. A afâna un pământ bătut, uscat, întărit. – Dez- + bate.

dezbatere
DEZBÁTERE, dezbateri, s.f. Faptul de a dezbate^1; analiză amănunțită, discutare, deliberare; discuție largă asupra unei probleme de interes general. – V. dezbate^1.

dezbaiera
DEZBĂIERÁ, dezbáier, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) dezlega, a(-și) desface, a(-și) deznoda băierile. [Pr.: -bă-ie-] – Dez- + [îm]băiera.

dezbara
DEZBĂRÁ, dezbár, vb. I. Refl. 1. A renunța la o deprindere rea, a se lăsa, a se dezobișnui de un nărav; a se dezvăța. 2. A reuși să scape de cineva sau de ceva care supără, incomodează; a se descotorosi. [Pr.: ind. și: dezbắr] – Et. nec.

dezbarare
DEZBĂRÁRE s.f. Acțiunea de a se dezbăra; dezvăț. – V. dezbăra.

dezbata
DEZBĂTÁ, dezbát, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) trezi din beție. ♦ Tranz. Fig. A face pe cineva să vadă adevărata realitate. – Dez- + [îm]băta.

dezbina
DEZBINÁ, dezbín, vb. I. 1. Tranz. și refl. recipr. A face să nu se mai înțeleagă, să se dușmănească, sau a nu se mai înțelege între ei, a se dușmăni; a (se) învrăjbi. 2. Refl. (Rar) A se desface, a se separa, a se rupe (de undeva). – Din lat. disglut[i]nare (refăcut după îmbina).

dezbinare
DEZBINÁRE, dezbinări, s.f. Faptul de a (se) dezbina; învrăjbire, neînțelegere, discordie; conflict, ceartă. – V. dezbina.

dezbinator
DEZBINĂTÓR, -OÁRE, dezbinători, -oare, adj. (Rar) Care dezbină; învrăjbitor. – Dezbina + suf. -ător.

dezbobina
DEZBOBINÁ, dezbobinéz, vb. I. Tranz. A desfășura, a scoate un fir, o sârmă de pe o bobină. – Dez- + bobina.

dezbobinare
DEZBOBINÁRE, dezbobinări, s.f. Acțiunea de a dezbobina. – V. dezbobina.

dezbraca
DEZBRĂCÁ, dezbrác, vb. I. 1. Refl. și tranz. A-și scoate sau a scoate cuiva îmbrăcămintea cu care se află îmbrăcat; a (se) despuia. 2. Tranz. Fig. A jefui, a prăda pe cineva (de tot ce are). – Lat. *disbracare.

dezbracare
DEZBRĂCÁRE s.f. Acțiunea de a (se) dezbrăca. – V. dezbrăca.

dezbracat
DEZBRĂCÁT, -Ă, dezbrăcați, -te, adj. Cu hainele scoase de pe el, fără haine; gol. ♦ (Adesea substantivat) Sărac, lipsit de mijloace materiale. – V. dezbrăca.

dezbrobodi
DEZBROBODÍ, dezbrobodésc, vb. IV. Refl. A-și scoate, a-și lua de pe cap broboada, basmaua, năframa etc. – Dez- + [îm]brobodi.

dezbrobodire
DEZBROBODÍRE s.f. Acțiunea de a se dezbrobodi. – V. dezbrobodi.

dezbrobodit
DEZBROBODÍT, -Ă, dezbrobodiți, -te, adj. Cu broboada scoasă de pe cap, cu capul fără broboadă. – V. dezbrobodi.

dezbumba
DEZBUMBÁ, dezbúmb, vb. I. Tranz. și refl. (Reg.) A(-și) descheia o haină încheiată cu nasturi; a(-și) descheia nasturii de la o haină. – Dez- + [îm]bumba.

dezdoi
DEZDOÍ, dezdói, vb. IV. 1. Tranz. A desface, a întinde, a despături un lucru îndoit. 2. Refl. A reveni în poziție dreaptă, întinsă (după ce a fost îndoit); a se îndrepta, a se destinde. [Prez. ind. și: dezdoiésc] – Dez- + [în]doi.

dezdoire
DEZDOÍRE s.f. Acțiunea de a (se) dezdoi. – V. dezdoi.

dezechilibra
DEZECHILIBRÁ, dezechilibrez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A-și pierde sau a face să-și piardă echilibrul. ♦ Fig. A-și pierde sau a face să-și piardă judecata clară. 2. Tranz. și refl. A face să nu existe sau a nu exista echilibre (între cheltuieli și venituri, între diverse ramuri economice etc.). – Din fr. déséquilibrer.

dezechilibrare
DEZECHILIBRÁRE, dezechilibrări, s.f. Acțiunea de a (se) dezechilibra și rezultatul ei. – V. dezechilibra.

dezechilibrat
DEZECHILIBRÁT, -Ă, dezechilibrați, -te, adj. 1. Care și-a pierdut echilibrul, care nu mai are echilibru. ♦ Fig. (Despre oameni) Care și-a pierdut judecata clară; tulburat (mintal). 2. Care este lipsit de proporție justă între diversele elemente componente. – V. dezechilibra. Cf. fr. d é s é q u i l i b r é.

dezechilibru
DEZECHILÍBRU s.n. Lipsă de echilibru. ♦ Fig. Tulburare mintală; lipsă de judecată clară. – Din fr. déséquilibre.

dezechipa
DEZECHIPÁ, dezechipéz, vb. I. Tranz. A lua înapoi unui soldat (care a terminat stagiul militar) sau unei unități militare echipamentul; a scoate echipamentul de pe un vas de război. ♦ Refl. A-și scoate echipamentul; p. gener. a se dezbrăca. – Dez- + echipa. Cf. fr. d é s é q u i p e r.

dezechipare
DEZECHIPÁRE, dezechipări, s.f. Acțiunea de a (se) dezechipa. – V. dezechipa.

dezechipat
DEZECHIPÁT, -Ă, dezechipați, -te, adj. Care nu mai are echipament sau care are echipamentul descompletat; care nu și-a pus (încă) echipamentul. – V. dezechipa.

dezemulsiona
DEZEMULSIONÁ, dezemulsionéz, vb. I. Tranz. A separa lichidele dintr-o emulsie. [Pr.: -si-o-] – Dez- + emulsiona.

dezemulsionant
DEZEMULSIONÁNT, -Ă, dezemulsionanți, -te, adj., s.n. (Substanță) care dezemulsionează. [Pr.: -si-o-] – Dez- + emulsionant.

dezeroiza
DEZEROIZÁ, dezeroizéz, vb. I. Tranz. A înlătura idealizarea unor fapte, personaje etc. [Pr.: -ro-i-] – Dez- + erou + suf. -iza.

dezeroizare
DEZEROIZÁRE, dezeroizări, s.f. Acțiunea de a dezeroiza. [Pr.: -ro-i-] – V. dezeroiza.

dezeroizat
DEZEROIZÁT, -Ă, dezeroizați, -te, adj. Care a pierdut calitatea de erou. [Pr.: -ro-i-] – V. dezeroiza.

dezerta
DEZERTÁ, dezertez, vb. I. Intranz. (Despre militari) A părăsi în mod nejustificat unitatea din care face parte, locul în care prestează serviciul sau câmpul de luptă (trecând uneori la inamic). ♦ Fig. A-și părăsi îndatoririle, obligațiile, a se sustrage de la îndeplinirea lor. – Din fr. déserter.

dezertare
DEZERTÁRE, dezertări, s.f. Faptul de a dezerta. – V. dezerta.

dezertor
DEZERTÓR, dezertori, s.m. Militar care dezertează. – Din fr. déserteur.

dezesperant
DEZESPERÁNT, -Ă, dezesperanți, -te, adj. Care te duce la desperare, care te face să desperi. – Din fr. désespérant.

dezesua
DEZEȘUÁ, dezeșuéz, vb. I. Tranz. A repune în stare de plutire o navă eșuată. [Pr.: -șu-a] – Din fr. déséschouer.

dezesuare
DEZEȘUÁRE, dezeșuări, s.f. Acțiunea de a dezeșua. [Pr.: -șu-a-] – V. dezeșua.

dezesuat
DEZEȘUÁT, -Ă, dezeșuați, -te, adj. (Despre nave) Care a fost pus în stare de plutire după o eșuare. [Pr.: -șu-at] – V. dezeșua.

dezgardina
DEZGĂRDINÁ, dezgărdinéz, vb. I. Tranz. A desprinde din gardină fundul unui butoi; p. gener. a desprinde, a scoate un lucru de la locul unde este fixat. – Dez- + gardină.

dezghet
DEZGHÉȚ, dezghețuri, s.n. Topire naturală a gheții sau a zăpezii (din cauza căldurii). – Din dezgheța (derivat regresiv).

dezgheta
DEZGHEȚÁ, dezghéț, vb. I. Refl. 1. (Despre lichide înghețate; la pers. 3) A redeveni lichid, a înceta de a mai fi înghețat; (despre corpuri îmbibate cu apă înghețată) a se muia la căldură (prin topirea lichidului pe care îl conțin). ♢ Tranz. Căldura a dezghețat râul. ♦ (Despre ființe înghețate) A se dezmorți; a se încălzi. 2. Fig. (Despre oameni) A-și pierde sfiala, stângăcia, neîndemânarea; a deveni vioi, îndrăzneț, priceput. – Lat. disglaciare.

dezghetare
DEZGHEȚÁRE, dezghețări, s.f. Acțiunea de a dezgheța. – V. dezgheța.

dezghetat
DEZGHEȚÁT, -Ă, dezghețați, -te, adj. 1. (Despre lichide înghețate) Care a redevenit lichid; (despre corpuri îmbibate cu apă înghețată) care s-a muiat la căldură (prin topirea lichidului). ♦ (Despre ființe înghețate) Dezmorțit; încălzit. 2. Fig. (Despre oameni; adesea adverbial) Isteț, vioi, priceput. – V. dezgheța.

dezghioca
DEZGHIOCÁ, dezghióc, vb. I. Tranz. A deschide, a desface și a îndepărta învelișul anumitor fructe sau legume; a scoate un fruct din coajă sau boabele dintr-o păstaie. ♦ A desface pănușile sau boabele de pe știuletele de porumb. – Lat. *disglubicare.

dezghiocare
DEZGHIOCÁRE, dezghiocări, s.f. Acțiunea de a dezghioca; dezghiocat^1. – V. dezghioca.

dezghiocat
DEZGHIOCÁT^1 s.n. Dezghiocare. – V. dezghioca.

DEZGHIOCÁT^2, -Ă, dezghiocați, -te, adj. (Despre unele fructe sau legume) Desfăcut din coajă sau din păstăi; (despre boabele de porumb) desfăcut de pe știuleți; (despre știuleți) scos din pănuși. – V. dezghioca.

dezghiocator
DEZGHIOCĂTÓR, dezghiocătoare, s.n. Mașină pentru scoaterea semințelor de plante leguminoase din păstăi. – Dezghioca + suf. -ător.

dezgoli
DEZGOLÍ, dezgolésc, vb. IV. Tranz. și refl. A lăsa sau a rămâne gol, a(-și) descoperi trupul sau o parte a lui; a (se) dezbrăca, a (se) despuia. – Dez- + goli.

dezgolire
DEZGOLÍRE, dezgoliri, s.f. Faptul de a (se) dezgoli. – V. dezgoli.

dezgolit
DEZGOLÍT, -Ă, dezgoliți, -te, adj. Dezbrăcat, gol. – V. dezgoli.

dezgoveala
DEZGOVEÁLĂ, dezgoveli, s.f. (Pop.) Faptul de a dezgovi. – Dezgovi + suf. -eală.

dezgovi
DEZGOVÍ, dezgovésc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A scoate găteala de pe capul miresei și a-i îmbrobodi capul cu maramă. – Dez- + govi (reg. „a ține de urât miresei” < sl.).

dezgradi
DEZGRĂDÍ, dezgrădesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A scoate gardul care împrejmuia un loc, a lăsa (un loc) fără îngrăditură. – Dez- + [în]grădi.

dezgradire
DEZGRĂDÍRE, dezgrădiri, s.f. (Rar) Faptul de a dezgrădi. – V. dezgrădi.

dezgradit
DEZGRĂDÍT, -Ă, dezgrădiți, -te, adj. (Rar) 1. (Despre un loc) Cu gardul scos sau stricat. 2. Desfăcut dintr-o împletitură. – V. dezgrădi.

dezgropa
DEZGROPÁ, dezgróp, vb. I. Tranz. 1. A scoate un cadavru sau osemintele cuiva din mormânt; a exhuma, a deshuma. ♦ Fig. A scoate la iveală (lucruri uitate). 2. A scoate din pământ, a aduce la suprafață, prin săpături, un obiect îngropat. – Dez- + [în]gropa.

dezgropare
DEZGROPÁRE, dezgropări, s.f. Acțiunea de a dezgropa; dezgropat. – V. dezgropa.

dezgropat
DEZGROPÁT, dezgropaturi, s.n. Dezgropare. – V. dezgropa.

dezgust
DEZGÚST s.n. Aversiune pentru mâncare sau, p. ext., pentru un lucru, o persoană etc.; scârbă, silă. – Dez- + gust (după fr. dégoût).

dezgusta
DEZGUSTÁ, dezgúst, vb. I. Tranz. și refl. A face pe cineva să-și piardă sau a-și pierde gustul, dorința pentru ceva. ♦ Tranz. A provoca, a inspira cuiva dezgust, scârbă, aversiune. – Dez- + gusta (după fr. dégoûter).

dezgustat
DEZGUSTÁT, -Ă, dezgustați, -te, adj. Cuprins de dezgust (pentru cineva sau ceva); scârbit. – V. dezgusta.

dezgustator
DEZGUSTĂTÓR, -OÁRE, dezgustători, -oare, adj. Care trezește dezgust; respingător, scârbos. – Dezgusta + suf. -ător.

dezice
DEZÍCE, dezíc, vb. III. Tranz. A contrazice, a nega, a tăgădui (o afirmație); a retracta. ♢ Refl. A nu mai recunoaște un lucru spus, a-și retrage cuvântul. [Var.: deszíce vb. III] – Din fr. dédire (după zice).

dezicere
DEZÍCERE s.f. Acțiunea de a (se) dezice; afirmație prin care se dezice ceva. [Var.: deszícere s.f.] – V. dezice.

deziderat
DEZIDERÁT, deziderate, s.n. Ceea ce ar fi de dorit să se întâmple, să se realizeze; cerință, dorință. – Din lat. desideratum.

deziluzie
DEZILÚZIE, deziluzii, s.f. Decepție, dezamăgire. – Din fr. désillusion.

deziluziona
DEZILUZIONÁ, deziluzionéz, vb. I. Tranz. A pricinui cuiva o deziluzie, a face (pe cineva) să-și piardă speranțele, încrederea, iluziile; a decepționa, a dezamăgi. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. desillusionner.

deziluzionat
DEZILUZIONÁT, -Ă, deziluzionați, -te, adj. Înșelat în așteptări; dezamăgit, decepționat. [Pr.: -zi-o-] – V. deziluziona.

dezincrimina
DEZINCRIMINÁ, dezincriminéz, vb. I. Tranz. (Jur.) A scoate de sub incriminare; a disculpa. – Dez- + incrimina.

dezincriminare
DEZINCRIMINÁRE, dezincriminări, s.f. (Jur.) Acțiunea de a dezincrimina. – V. dezincrimina.

dezincriminat
DEZINCRIMINÁT, -Ă, dezincriminați, -te, adj. Care a fost scos de sub incriminare. – V. dezincrimina.

dezincrusta
DEZINCRUSTÁ, dezincrustéz, vb. I. Tranz. A curăța de depunerile de piatră o căldare de aburi, o instalație termică etc. – Din fr. désincruster.

dezincrustant
DEZINCRUSTÁNT, dezincrustante, s.n. Substanță folosită pentru a împiedica depunerile de piatră în căldările de aburi, în instalațiile termice etc., sau pentru a dezincrusta o astfel de căldare, instalație etc. – Din fr. désinscrustant.

dezincrustare
DEZINCRUSTÁRE, dezincrustări, s.f. Faptul de a dezincrusta. – V. dezincrusta.

dezindividualiza
DEZINDIVIDUALIZÁ, dezindividualizéz, vb. I. Tranz. (Rar) A face să-și piardă individualitatea; a depersonaliza. [Pr.: -du-a-] – Dez- + individualiza.

dezindividualizare
DEZINDIVIDUALIZÁRE, dezindividualizări, s.f. (Rar) Acțiunea de a dezindividualiza. [Pr.: -du-a-] – V. dezindividualiza.

dezindividualizat
DEZINDIVIDUALIZÁT, -Ă, dezindividualizați, -te, adj. Care și-a pierdut individualitatea, care s-a depersonalizat. [Pr.: -du-a-] – V. dezindividualiza.

dezinfecta
DEZINFECTÁ, dezinfectez, vb. I. Tranz. A distruge germenii patogeni din afara organismului, pentru a împiedica orice contaminare. – Din fr. désinfecter.

dezinfectant
DEZINFECTANT, dezinfectante, s.n. Substanță sau agent fizic care are proprietatea de a dezinfecta. ♢ (Adjectival) Soluție dezinfectantă. – Din fr. désinfectant.

dezinfectare
DEZINFECTÁRE, dezinfectări, s.f. Acțiunea de a dezinfecta și rezultatul ei; dezinfecție. – V. dezinfecta.

dezinfectie
DEZINFÉCȚIE, dezinfecții, s.f. Dezinfectare. – Din fr. désinfection.

dezinfesta
DEZINFESTÁ, dezinfestéz, vb. I. Tranz. A curăța de paraziți o cultură, o casă etc. – Din fr. desinfester.

dezinfestant
DEZINFESTÁNT, dezinfestante, s.n. (Rar) Pesticid. – Din fr. desinfestant.

dezinfestare
DEZINFESTÁRE, dezinfestări, s.f. Acțiunea de a dezinfesta. – V. dezinfesta.

dezinfestat
DEZINFESTÁT, -Ă, dezinfestați, -te, adj. Care a fost curățat de paraziți. – V. dezinfesta.

dezinflama
DEZINFLAMÁ, dezinflaméz, vb. I. Tranz. și refl. (Med.) A (se) dezumfla (1). – Dez- + inflama.

dezinflamare
DEZINFLAMÁRE, dezinflamări, s.f. Acțiunea de a dezinflama. – V. dezinflama.

dezinflamat
DEZINFLAMÁT, -Ă, dezinflamați, -te, adj. Dezumflat^2. – V. dezinflama.

dezinforma
DEZINFORMÁ, dezinforméz, vb. I. Tranz. A informa (în mod intenționat) greșit. – Dez- + informa.

dezinformare
DEZINFORMÁRE, dezinformări, s.f. Faptul de a dezinforma. – V. dezinforma.

dezinformat
DEZINFORMÁT, -Ă, dezinformați, -te, adj. Care este greșit informat (de cei din jur). – V. dezinforma.

dezinhiba
DEZINHIBÁ, dezinhíb, vb. I. Tranz. și refl. A face să iasă sau a ieși din starea de inhibiție. – Dez- + inhiba.

dezinhibare
DEZINHIBÁRE, dezinhibări, s.f. Acțiunea de a (se) dezinhiba. – V. dezinhiba.

dezinhibat
DEZINHIBÁT, -Ă, dezinhibați, -te, adj. Care a ieșit din starea de inhibiție. – V. dezinhiba.

dezinhibitie
DEZINHIBÍȚIE s.f. Ieșirea din starea de inhibiție, înlăturare a inhibiției; dezinhibare. – Din fr. desinhibition.

dezinsectiza
DEZINSECTIZÁ, dezinsectizéz, vb. I. Tranz. A curăța de insecte dăunătoare o locuință, un spital etc. – Din fr. désinsectiser.

dezinsectizare
DEZINSECTIZÁRE, dezinsectizări, s.f. Acțiunea de a dezinsectiza. – V. dezinsectiza.

dezinsectizat
DEZINSECTIZÁT, -Ă, dezinsectizați, -te, adj. Care a fost curățat de insecte dăunătoare. – V. dezinsectiza.

dezinsectie
DEZINSÉCȚIE s.f. Distrugere a insectelor parazite (transmițătoare de boli) aflate în mediul uman. – Din fr. desinsection.

dezintegra
DEZINTEGRÁ, dezintegréz, vb. I. Refl. (Despre nucleele atomice) A se transforma spontan în alte nuclee atomice; (impr.) a se dezagrega. ♢ Tranz. A dezintegra un nucleu atomic. – Din fr. désintégrer.

dezintegrare
DEZINTEGRÁRE, dezintegrări, s.f. Acțiunea de a (se) dezintegra și rezultatul ei. – V. dezintegra.

dezintegrat
DEZINTEGRÁT, -Ă, dezintegrați, -te, adj. (Despre nucleele atomice) Care a suferit o dezintegrare; (impr.) dezagregat. – V. dezintegra.

dezinteres
DEZINTERÉS s.n. Lipsă de interes (față de cineva sau de ceva); indiferență, nepăsare. – Din dezinteresa (derivat regresiv).

dezinteresa
DEZINTERESÁ, dezintereséz, vb. I. Refl. A nu manifesta nici un interes pentru cineva sau ceva, a nu-i păsa, a nu se (mai) îngriji de cineva sau de ceva. – Din fr. désintéresser.

dezinteresare
DEZINTERESÁRE, dezinteresări, s.f. Faptul de a se dezinteresa; nepăsare. – V. dezinteresa.

dezinteresat
DEZINTERESÁT, -Ă, dezinterersați, -te, adj. (Adesea adverbial) Care nu are în vedere interesul, folosul personal, care nu caută un câștig pentru sine. – V. dezinteresa. Cf. fr. d é s i n t é r e s s é.

dezintoxica
DEZINTOXICÁ, dezintóxic, vb. I. Tranz. și refl. A scăpa, a (se) vindeca de o intoxicație. – Din fr. désintoxiquer.

dezintoxicare
DEZINTOXICÁRE, dezintoxicări, s.f. Acțiunea de a (se) dezintoxica. – V. dezintoxica.

dezintoxicat
DEZINTOXICÁT, -Ă, dezintoxicați, -te, adj. Care s-a vindecat de o intoxicație. – V. dezintoxica.

dezintoxicatie
DEZINTOXICÁȚIE, dezintoxicații, s.f. Dezintoxicare. – Din fr. désintoxication.

dezinvolt
DEZINVÓLT, -Ă, dezinvolți, -te, adj. (Livr.; despre oameni) Care se mișcă, se manifestă liber, degajat; (despre manifestări ale oamenilor) care arată degajare. – Din fr. désinvolte.

dezinvoltura
DEZINVOLTÚRĂ s.f. (Livr.) Atitudine sau comportare firească, degajată, plină de îndrăzneală. – Din fr. désinvolture.

deziotacizare
DEZIOTACIZÁRE, deziotacizări, s.f. (Fam.) Eliminare a iotacizării. – Dez- + iotacizare.

dezirabil
DEZIRÁBIL, -Ă, dezirabili, -e, adj. (Franțuzism) Care corespunde dorinței, care stârnește dorință. – Din fr. désirable.

dezlantui
DEZLĂNȚUÍ, dezlắnțui, vb. IV. Refl. și tranz. A porni sau a face să pornească cu violență, a(-și) da curs liber; a izbucni sau a face să izbucnească; a (se) declanșa. ♦ Refl. A năvăli cu furie, a se năpusti. – Dez- + lanț + suf. -ui (după fr. déchaîner).

dezlantuire
DEZLĂNȚUÍRE, dezlănțuiri, s.f. Acțiunea de a (se) dezlănțui și rezultatul ei. – V. dezlănțui.

dezlantuit
DEZLĂNȚUÍT, -Ă, dezlănțuiți, -te, adj. Care se manifestă cu o putere ce nu poate fi stăvilită. – V. dezlănțui.

dezlana
DEZLÂNÁ, pers. 3 dezlânează, vb. I. Refl. (Rar; despre fire textile răsucite) A-și pierde aspectul răsucit; a se scămoșa. ♦ Fig. (Despre stări sau manifestări ale oamenilor) A deveni fără șir, lipsit de logică. – Dez- + lână.

dezlanare
DEZLÂNÁRE, dezlânări, s.f. Faptul de a se dezlâna. – V. dezlâna.

dezlanat
DEZLÂNÁT, -Ă, dezlânați, -te, adj. 1. (Rar) Destrămat, rărit. 2. Fig. Care este fără șir, fără logică; prolix. – V. dezlâna.

dezlega
DEZLEGÁ, dezlég, vb. I. Tranz. 1. A deschide ceva desfăcând legătura cu care este închis; a desface. ♢ Expr. A dezlega sacul = a spune tot ce îl frământă, toate veștile pe care le știe. A dezlega punga = a da bani, a cheltui. ♦ A face să nu mai fie înnodat, legat. ♦ Tranz. și refl. A (se) desface din legături, a (se) elibera din strânsoare. ♢ Expr. (Tranz.) A(-i) dezlega (sau, refl., a i se dezlega cuiva) limba = a face pe cineva (sau a începe singur) să vorbească, să se destăinuiască. 2. (Mai ales în practicile religioase, în basme) A scuti de obligațiile avute sau asumate, de jurăminte etc., a da voie să nu facă un lucru. ♦ (În religia creștină) A face să i se ierte cuiva păcatele (prin rugăciuni). 3. A găsi soluția unei probleme, a unei ghicitori, a unei enigme etc.; a rezolva. ♦ A citi, a descifra (un scris neciteț). – Lat. disligare.

dezlegare
DEZLEGÁRE, dezlegări, s.f. Acțiunea de a (se) dezlega și rezultatul ei. ♦ Permisiune, voie (de a face ceva). – V. dezlega.

dezlegat
DEZLEGÁT, -Ă, dezlegați, -te, adj. 1. Care nu este legat, care a fost desfăcut din legături. ♢ Expr. A avea limba dezlegată = a fi extrem de vorbăreț, a spune tot ce știe. 2. Care a fost absolvit de un blestem, de păcate etc. 3. (Despre probleme) Rezolvat. – V. dezlega.

dezlegator
DEZLEGĂTÓR, -OÁRE, dezlegători, -oare, s.m. și f. Persoană care dezleagă (în mod sistematic) probleme, jocuri, enigme etc. – Dezlega + suf. -ător.

dezlipi
DEZLIPÍ, dezlipesc, vb. IV. Tranz. și refl. 1. A (se) desprinde din locul unde este lipit, prins sau fixat. 2. A se depărta sau a face să se depărteze de un loc sau de un obiect (de care se află adesea proptit). ♦ Refl. (Adesea fig.) A se depărta de o persoană; a se despărți. – Dez- + lipi.

dezlipire
DEZLIPÍRE, dezlipiri, s.f. Acțiunea de a (se) dezlipi. – V. dezlipi.

dezlipit
DEZLIPÍT, -Ă, dezlipiți, -te, adj. (Despre obiecte lipite, prinse, fixate strâns de altele) Desfăcut, desprins, cu lipitura stricată. – V. dezlipi.

dezlocui
DEZLOCUÍ, pers. 3 dezlocuiesc, vb. IV. Tranz. (Fiz.; despre corpuri) A scoate o parte egală cu volumul sau din fluidul în care a fost introdus; a disloca. – Dez- + [în]locui.

dezlocuit
DEZLOCUÍT, -Ă, dezlocuiți, -te, adj. (Despre lichide) Scos de la locul pe care-l ocupa, dat la o parte și înlocuit de un corp solid. – Dez- + [în]locuit.

dezmat
DEZMẮȚ, dezmățuri, s.n. 1. Purtare nerușinată, dezmățată, imorală; destrăbălare, deșănțare, dezmățare. 2. Fig. Debandadă, haos (2), anarhie. – Din dezmăța (derivat regresiv).

dezmata
DEZMĂȚÁ, dezmắț, vb. I. Refl. (Rar) A se destrăbăla. – Din dezmățat (derivat regresiv).

dezmatare
DEZMĂȚÁRE s.f. Dezmăț. – V. dezmăța.

dezmatat
DEZMĂȚÁT, -Ă, dezmățați, -te, adj. Lipsit de rușine, de bună-cuviință; destrăbălat, desfrânat, deșănțat, imoral. ♦ Cu înfățișare dezordonată, neglijentă. – Probabil din dez- + mațe + suf. -at (propriu: „căruia îi atârnă zdrențele ca mațele unei vite spintecate”).

dezmania
DEZMÂNIÁ, dezmấnii, vb. I. Refl. și tranz. A-și potoli sau a face să-și potolească mânia; a (se) îmblânzi, a (se) îmbuna. [Pr.: -ni-a. – Prez. ind. și: dezmâniez] – Dez- + mânia.

dezmembra
DEZMEMBRÁ, dezmembrez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) descompune, a (se) împărți, a (se) desface în mai multe părți; p. ext. a (se) desființa în urma unei împărțiri. – După fr. démembrer.

dezmembrabil
DEZMEMBRÁBIL, -Ă, dezmembrabili, -e, adj. Care poate fi desfăcut în părțile componente. – Dezmembra + suf. -bil.

dezmembrare
DEZMEMBRÁRE, dezmembrări, s.f. Faptul de a (se) dezmembra. – V. dezmembra.

dezmeteci
DEZMETECÍ vb. IV v. dezmetici.

dezmetecire
DEZMETECÍRE s.f. v. dezmeticire.

dezmetecit
DEZMETECÍT, -Ă adj. v. dezmeticit.

dezmetic
DEZMÉTIC, -Ă, dezmetici, -ce, adj. (Rar; adesea substantivat) Bezmetic. – Cf. b e z m e t i c.

dezmetici
DEZMETICÍ, dezmeticesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Adesea fig.) A-și reveni sau a face să-și revină dintr-o stare de amețeală, de spaimă etc., a (se) dezmeți. [Var.: dezmetecí vb. IV.] – Probabil lat. *dismatticire (< mattus „beat”).

dezmeticire
DEZMETICÍRE, dezmeticiri, s.f. (Adesea fig.) Faptul de a (se) dezmetici. [Var.: dezmetecíre s.f.] – V. dezmetici.

dezmeticit
DEZMETICÍT, -Ă, dezmeticiți, -te, adj. (Adesea fig.) Care și-a revenit după o amețeală, o spaimă etc. [Var.: dezmetecít, -ă adj.] – V. dezmetici.

dezmeti
DEZMEȚÍ, dezmețesc, vb. IV. Reu. și tranz. (Reg.) A (se) dezmetici. – Dez- + [a]meți.

dezmierda
DEZMIERDÁ, dezmiérd, vb. I. 1. Tranz. A mângâia pe cineva atingându-l ușor cu palma ori spunându-i vorbe drăgăstoase; a alinta. 2. Refl. (Rar) A se bucura de ceva; a se desfăta. ♦ A se răsfăța. [Var.: (reg.) dizmierdá vb. I] – Lat. *dismerdare.

dezmierdare
DEZMIERDÁRE, dezmierdări, s.f. Acțiunea de a (se) dezmierda și rezultatul ei; alintare; gest sau vorbă care dezmiardă. ♦ Răsfăț. [Var.: (reg.) dizmierdáre s.f.] – V. dezmierda.

dezmierdat
DEZMIERDÁT, -Ă, dezmierdați, -te, adj. 1. Căruia i se fac toate plăcerile, gusturile; alintat, răsfățat. 2. (Pop.) Plin de farmec; desfătător. [Var.: (reg.) dizmierdát, -ă adj.] – V. dezmierda.

dezmierdator
DEZMIERDĂTÓR, -OÁRE, dezmierdători, -oare, adj. Care dezmiardă; mângâietor, alintător. ♦ Care încântă, care desfată; desfătător. – Dezmierda + suf. -ător.

dezminti
DEZMINȚÍ, dezmínt, vb. IV. 1. Tranz. A declara că un fapt, o afirmație etc. nu corespunde adevărului; a nega, a contesta. ♦ A arăta că ceva este altfel decât pare; a fi în dezacord cu... ♦ A contrazice pe cineva. 2. Refl. A se arăta altfel decât se credea că este, a dovedi nestatornicie în fapte sau în idei; a înșela așteptările. ♦ A reveni asupra celor spuse înainte; a retracta. – Dez- + minți (după fr. démentir).

dezmintire
DEZMINȚÍRE, dezmințiri, s.f. Acțiunea de a (se) dezminți și rezultatul ei; afirmație, declarație prin care se dezminte ceva. – V. dezminți.

dezmiristi
DEZMIRIȘTÍ, dezmiriștesc, vb. IV. Tranz. A ara stratul superficial de la suprafața pământului, după recoltare. – Dez- + miriște.

dezmiristire
DEZMIRIȘTÍRE, dezmiriștiri, s.f. Acțiunea de a dezmiriști; dezmiriștire. – V. dezmiriști.

dezmiristit
DEZMIRIȘTÍT s.n. Dezmiriștire. – V. dezmiriști.

dezmiristitor
DEZMIRIȘTITÓR, dezmiriștitoare, s.n. Mașină agricolă folosită la dezmiriștire. – Dezmiriști + suf. -tor.

dezmorteala
DEZMORȚEÁLĂ, dezmorțeli, s.f. Faptul de a (se) dezmorți; revenire, trezire din amorțeală; dezmorțire. ♦ Starea celui dezmorțit. – Dezmorți + suf. -eală.

dezmorti
DEZMORȚÍ, dezmorțesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A ieși sau a scoate din amorțeala pricinuită de nemișcare, de frig sau de îngheț; fig. a (se) trezi din starea de pasivitate, a reveni sau a face să revină la viață. ♢ Expr. (Refl.) A i se dezmorți (cuiva) limba = a i se dezlega (cuiva) limba. v. dezlega. 2. Refl. (Despre un lichid foarte rece) A deveni mai puțin rece. ♦ (Despre pământ) A se dezgheța. – Dez- + [a]morți.

dezmortire
DEZMORȚÍRE s.f. Acțiunea de a (se) dezmorți; dezmorțeală; dezghețare; fig. reînviere. – V. dezmorți.

dezmortit
DEZMORȚÍT, -Ă, dezmorțiți, -te, adj. 1. (Despre ființe) Ieșit din amorțeală, trezit din toropeală; fig. trezit din starea de pasivitate; reînviat. 2. (Despre pământ) Dezghețat. – V. dezmorți.

dezmosteni
DEZMOȘTENÍ, dezmoștenesc, vb. IV. Tranz. A lipsi pe cineva de dreptul de moștenire, a înlătura pe cineva de la o moștenire. ♦ Fig. A priva pe cineva de un drept al său; a frustra. – Dez- + moșteni (după fr. déshériter).

dezmostenire
DEZMOȘTENÍRE, dezmoșteniri, s.f. Acțiunea de a dezmoșteni și rezultatul ei. – V. dezmoșteni.

dezmostenit
DEZMOȘTENÍT, -Ă, dezmoșteniți, -te, adj. 1. Care a fost înlăturat de la o moștenire. 2. Fig. (Adesea substantivat) Lipsit de bunurile, de bucuriile vieții; care se află în stare de sărăcie, de mizerie. – V. dezmoșteni.

deznationaliza
DEZNAȚIONALIZÁ, deznaționalizez, vb. I. Refl. (Despre grupuri etnice) A-și pierde particularitățile naționale. ♦ Tranz. A face ca un grup etnic să-și piardă particularitățile naționale. [Pr.: -ți-o-] – După fr. dénationaliser.

deznationalizare
DEZNAȚIONALIZÁRE, deznaționalizări, s.f. Acțiunea de a se deznaționaliza și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. deznaționaliza.

deznationalizat
DEZNAȚIONALIZÁT, -Ă, deznaționalizați, -te, adj. (Despre grupuri etnice) Care și-a pierdut particularitățile naționale. [Pr.: -ți-o-] – V. deznaționaliza.

deznadajdui
DEZNĂDĂJDUÍ, deznădăjduiesc, vb. IV. Intranz. și tranz. A-și pierde sau a face să-și piardă orice nădejde (în rezolvarea sau îndreptarea unei situații); a despera. – Dez- + nădăjdui.

deznadajduire
DEZNĂDĂJDUÍRE s.f. Faptul de a deznădăjdui; p. ext. deznădejde. ♢ Loc. vb. (Înv.) A aduce (pe cineva) la (sau în) deznădăjduire = a deznădăjdui; a exaspera. – V. deznădăjdui.

deznadajduit
DEZNĂDĂJDUÍT, -Ă, deznădăjduiți, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care și-a pierdut orice nădejde (în rezolvarea sau îndreptarea unei situații); desperat. 2. (Despre sentimente, manifestări ale omului etc.) Care trădează, exprimă deznădejde; provocat de deznădejde. – V. deznădăjdui.

deznadejde
DEZNĂDÉJDE, (rar) deznădejdi, s.f. Stare sufletească extrem de apăsătoare specifică omului care nu mai are nici o nădejde (în rezolvarea sau îndreptarea unei situații); desperare. – Dez- + nădejde.

deznisipa
DEZNISIPÁ, deznisipez, vb. I. Tranz. A curăța obiectele aflate în apă de nisipul depus prin decantare; a decolmata. – Dez- + nisip.

deznisipare
DEZNISIPÁRE, deznisipări, s.f. Acțiunea de a deznisipa. – V. deznisipa.

deznisipat
DEZNISIPÁT, -Ă, deznisipați, -te, adj. Care a fost curățat de nisipul depus prin decantare. – V. deznisipa.

deznoda
DEZNODÁ, deznód, vb. I. Tranz. 1. A face să nu mai fie înnodat, a desface un nod, o ață, o sfoară etc. fixate printr-un nod sau, p. ext. a desface obiectul legat în acest fel. ♢ Expr. A deznoda punga (sau băierile pungii) = a scoate banii, a da banii; a face o cheltuială. ♦ Fig. A clarifica, a soluționa o situație încurcată, un conflict. 2. Fig. A deșela, a speti pe cineva cu bătaia sau din cauza unor poveri prea grele. – Dez- + [în]noda.

deznodare
DEZNODÁRE, deznodări, s.f. Acțiunea de a deznoda și rezultatul ei. – V. deznoda.

deznodat
DEZNODÁT, -Ă, deznodați, -te, adj. 1. (Despre noduri, ațe, sfori etc.) Dezlegat, desfăcut. 2. Fig. (Fam.; despre corpul omului sau despre oameni) Înalt și slab; deșirat. 3. Fig. (Despre gânduri, imagini, stil etc.) Lipsit de concizie, fără șir; dezlânat. – V. deznoda.

deznodamant
DEZNODĂMẤNT, deznodăminte, s.n. Felul cum ia sfârșit, cum se rezolvă o situație, o încurcătură, un conflict etc. ♦ Spec. Parte finală a unei compoziții epice sau dramatice, care aduce soluția intrigii. – Deznoda + suf. -ământ (după fr. dénouement).

dezobisnui
DEZOBIȘNUÍ, dezobișnuiesc, vb. IV. Refl. și tranz. A-și pierde sau a face să-și piardă un obicei, un viciu; a (se) dezvăța; a (se) dezbăra. – Dez- + obișnui (după fr. déshabituer).

dezobisnuire
DEZOBIȘNUÍRE s.f. Faptul de a (se) dezobișnui. – V. dezobișnui.

dezodoriza
DEZODORIZÁ, dezodorizez, vb. I. Tranz. A îndepărta mirosul rău al unui corp sau de pe un corp, de pe un obiect etc. – Din fr. désodoriser.

dezodorizant
DEZODORIZÁNT, -Ă, dezodorizanți, -te, adj., s.n. (Substanță) care are proprietatea de a dezodoriza; deodorant. – Din fr. désodorisant.

dezodorizare
DEZODORIZÁRE, dezodorizări, s.f. Acțiunea de a dezodoriza și rezultatul ei. – V. dezodoriza.

dezodorizator
DEZODORIZATÓR, dezodorizatoare, s.n. Dispozitiv care conține o substanță dezodorizantă și care servește la dezodorizare. – Dezodoriza + suf. -tor.

dezola
DEZOLÁ, dezolez, vb. I. Tranz. (Livr.) A întrista, a mâhni profund; a deprima. – Din fr. désoler.

dezolant
DEZOLÁNT, -Ă, dezolanți, -te, adj. (Livr.) Care întristează, care mâhnește profund; jalnic, deprimant, dezolator. – Din fr. désolant.

dezolare
DEZOLÁRE, dezolări, s.f. Mâhnire adâncă; deprimare. ♦ Fig. Loc, mediu caracterizat printr-o singurătate tristă și apăsătoare; pustiu, pustietate. – V. dezola.

dezolat
DEZOLÁT, -Ă, dezolați, -te, adj. Cu o stare sufletească apăsătoare, dureroasă; adânc întristat, foarte mâhnit. – V. dezola. Cf. fr. d é s o l é.

dezolator
DEZOLATÓR, -OÁRE, dezolatori, -oare, adj. (Rar) Dezolant. – Dezola + suf. -tor.

dezongulare
DEZONGULÁRE, dezongulări, s.f. (Med. vet.) Desprindere și cădere a cornului, copitei la animale. – Din fr. désongler.

dezonoare
DEZONOÁRE s.f. Lipsă de onoare; necinste; p. ext. ocară, rușine. – Din fr. déshonneur.

dezonora
DEZONORÁ, dezonorez, vb. I. Tranz. și refl. A face pe cineva să-și piardă sau a-și pierde onoarea, a (se) face de rușine. – Din fr. déshonorer.

dezonorant
DEZONORÁNT, -Ă, dezonoranți, -te, adj. Care dezonorează; rușinos. – Din fr. déshonorant.

dezonorat
DEZONORÁT, -Ă, dezonorați, -te, adj. Care și-a pierdut onoarea; care s-a făcut de rușine. – V. dezonora.

dezordine
DEZÓRDINE, dezordini, s.f. 1. Lipsă de ordine; neorânduială. 2. Lipsă de organizare, de disciplină; debandadă. ♦ Tulburare (socială); revoltă, răscoală. – Dez- + ordine (după fr. désordre).

dezordonat
DEZORDONÁT, -Ă, dezordonați, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care nu este deprins cu ordinea; neglijent (în îmbrăcăminte, în modul de a-și păstra lucrurile, în muncă, în felul de viață, în gândire). ♦ (Despre manifestările omului) Care arată lipsă de ordine. 2. (Despre lucruri, încăperi, locuri) Lipsit de ordine; care se află în neorânduială. – Din fr. désordonné.

dezorganiza
DEZORGANIZÁ, dezorganizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde organizarea, funcționarea normală, bunul mers. – Din fr. désorganiser.

dezorganizare
DEZORGANIZÁRE, dezorganizări, s.f. Faptul de a (se) dezorganiza; lipsă de organizare. – V. dezorganiza.

dezorganizat
DEZORGANIZÁT, -Ă, dezorganizați, -te, adj. Care nu (mai) este organizat; care și-a pierdut organizarea, funcționarea normală. – V. dezorganiza.

dezorganizator
DEZORGANIZATÓR, -OÁRE, dezorganizatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care dezorganizează. – Din fr. désorganisateur.

dezorienta
DEZORIENTÁ, dezorientez, vb. I. Tranz. și refl. A face pe cineva să piardă sau a-și pierde simțul orientării, drumul pe care urma să meargă etc. ♦ Fig. A face pe cineva să piardă sau a-și pierde cumpătul, siguranța de sine, judecata rece și clară; a (se) zăpăci. [Pr.: -ri-en-] – Din fr. désorienter.

dezorientare
DEZORIENTÁRE, dezorientări, s.f. Faptul de a fi dezorientat, starea celui dezorientat; nesiguranță, șovăială; descumpănire. [Pr.: -ri-en-] – V. dezorienta.

dezorientat
DEZORIENTÁT, -Ă, dezorientați, -re, adj. Care nu se poate orienta în spațiu, care nu știe exact unde se găsește, pe unde trebuie să apuce. ♦ Fig. Care nu știe ce atitudine să ia în față unei situații; descumpănit. [Pr.: -ri-en-] – V. dezorienta. Cf. fr. d é s o r i e n t é.

dezosa
DEZOSÁ, dezosez, vb. I. Tranz. A desprinde carnea de pe oase. – Din fr. désosser.

dezosare
DEZOSÁRE, dezosări, s.f. Acțiunea de a dezosa. – V. dezosa.

dezosat
DEZOSÁT, -Ă, dezosați, -te, adj. (Despre carne) Care a fost desprinsă de pe oase. – V. dezosa.

dezoxida
DEZOXIDÁ, dezoxidez, vb. I. Tranz. A îndepărta (prin diferite procedee chimice) oxigenul dintr-o substanță. – Din fr. désoxyder.

dezoxidant
DEZOXIDÁNT, -Ă, dezoxidanți, -te, adj., s.m. (Substanță) care provoacă dezoxidarea, care dezoxidează. – Din fr. désoxydant.

dezoxidare
DEZOXIDÁRE, dezoxidări, s.f. Acțiunea de a dezoxida. – V. dezoxida.

dezoxiribonucleic
DEZOXIRIBONUCLÉIC adj. m. (În sintagma) Acid dezoxiribonucleic = substanță complexă care se găsește mai ales în nucleul celulelor vii, având un rol important în transmiterea ereditară a unor caractere și însușiri. – Din fr. désoxyribonucléique.

dezradacina
DEZRĂDĂCINÁ, dezrădăcinez, vb. I. Tranz. 1. A scoate o plantă din pământ cu rădăcină cu tot. 2. Fig. A face să dispară cu desăvârșire o idee, o deprindere (rea); a stârpi. – Dez- + rădăcină.

dezradacinare
DEZRĂDĂCINÁRE, dezrădăcinări, s.f. Acțiunea de a dezrădăcina. – V. dezrădăcina.

dezradacinat
DEZRĂDĂCINÁT, -Ă, dezrădăcinați, -te, adj. 1. (Despre plante) Care a fost scos din pământ cu rădăcină cu tot. 2. P. anal. (Despre oameni) Care și-a părăsit locul de naștere și se simte străin în noul loc; care nu se poate adapta (la noile condiții de mediu, de viață). – V. dezrădăcina.

dezrasuci
DEZRĂSUCÍ, dezrăsucesc, vb. IV. Tranz. A face ca un fir sau, p. gener., un obiect să nu mai fie răsucit; a desface. ♦ Tranz. și refl. A (se) desface din depănătură. – Dez- + răsuci.

dezrasucire
DEZRĂSUCÍRE, dezrăsuciri, s.f. Faptul de a (se) dezrăsuci. – V. dezrăsuci.

dezrasucit
DEZRĂSUCÍT, -Ă, dezrăsuciți, -te, adj. Care nu mai este răsucit; care s-a desfăcut din depănătură. – V. dezrăsuci

dezrobi
DEZROBÍ, dezrobesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) elibera din starea de robie; p. gener. a (se) elibera de sub o asuprire politică sau socială, de sub exploatare. ♦ Tranz. A elibera un stat, un popor de sub o ocupație militară sau de sub o asuprire străină; a asigura independența unei țări, unui popor. 2. Tranz. A elibera pe cineva din prizonierat sau dintr-o detențiune nedreaptă. 3. Tranz. Fig. A scăpa pe cineva dintr-o situație umilitoare, apăsătoare. – Dez- + robi.

dezrobire
DEZROBÍRE, dezrobiri, s.f. Acțiunea de a (se) dezrobi și rezultatul ei. – V. dezrobi.

dezrobit
DEZROBÍT, -Ă, dezrobiți, -te, adj. Care a fost eliberat din robie, de sub exploatare, din prizonierat etc.; care și-a căpătat independența. – V. dezrobi.

dezrobitor
DEZROBITÓR, -OÁRE, dezrobitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care dezrobește. – Dezrobi + suf. -tor.

dezumaniza
DEZUMANIZÁ, dezumanizez, vb. I. Tranz. și refl. A face pe cineva să-și piardă sau a-și pierde caracterele specific umane. – Din fr. déshumaniser.

dezumanizare
DEZUMANIZÁRE s.f. Acțiunea de a (se) dezumaniza și rezultatul ei. – V. dezumaniza.

dezumanizat
DEZUMANIZÁT, -Ă, dezumanizați, -te, adj. Care și-a pierdut caracterele specific umane. – V. dezumaniza.

dezumfla
DEZUMFLÁ, dezumflu, vb. I. 1. Tranz. A face ca un obiect umflat sau un organ inflamat să-și recapete volumul normal sau să-și scadă volumul. ♢ Refl. Cauciucul s-a dezumflat. ♢ Expr. (Refl.) A i se dezumfla buzunarele = a rămâne fără bani, cu buzunarele goale. 2. Refl. Fig. (Despre oameni) A-și reveni dintr-o stare de exaltare; (despre manifestări ale omului) a se potoli, a se tempera. – Dez- + umfla.

dezumflare
DEZUMFLÁRE, dezumflări, s.f. Acțiunea de a (se) dezumfla și rezultatul ei; dezumflat^1. – V. dezumfla.

dezumflat
DEZUMFLAT^1 s.n. Dezumflare. – V. dezumfla.

DEZUMFLAT^2, -Ă, dezumflați, -te, adj. Care nu mai e umflat, care și-a revenit la volumul normal sau care și-a scăzut volumul. ♦ Fig. (Despre oameni sau manifestările lor) Temperat, resemnat, potolit; dezamăgit. – V. dezumfla.

dezuni
DEZUNÍ, dezunesc, vb. IV.Tranz. și refl. (Rar) 1. A (se) desface, a (se) dezlipi, a (se) separa. 2. A (se) dezbina, a (se) învrăjbi. – Din fr. désunir.

dezunire
DEZUNÍRE, dezuniri, s.f. (Rar) 1. Desfacere, dezlipire, separare. 2. Dezbinare, neînțelegere, vrajbă. – V. dezuni.

dezvalui
DEZVĂLUÍ, dezvălui, vb. IV. 1. Tranz. A da la iveală, a face cunoscut (prin vorbe, scris, imagini etc.); a arăta. ♦ A destăinui, a divulga. 2. Refl. A ieși în evidență, a se arăta; a se desfășura. [Prez. ind. și: dezvăluiesc] – Dez- + [în]vălui (după fr. dévoiler).

dezvaluire
DEZVĂLUÍRE, dezvăluiri, s.f. Acțiunea de a (se) dezvălui și rezultatul ei; ceea ce (se) dezvăluie; destăinuire. – V. dezvălui.

dezvat
DEZVẮȚ s.n. Faptul de a (se) dezvăța; dezobișnuire. – Din dezvăța (derivat regresiv).

dezvata
DEZVĂȚÁ, dezvắț, vb. I. Tranz. și refl. A face pe cineva să-și piardă sau a-și pierde o deprindere, un obicei, un viciu; a (se) dezobișnui; a (se) dezbăra. – Dez- + [în]văța.

dezveli
DEZVELÍ, dezvelesc, vb. IV. L Tranz. și refl. A da la o parte, a îndepărta din jurul cuiva, de pe cineva sau ceva, sau de pe sine o învelitoare; a (se) descoperi. ♦ Tranz. Spec. A despacheta. ♦ Tranz. A da jos acoperișul de pe o casă. ♦ Tranz. A inaugura un monument, o statuie etc. (îndepărtând învelitoarea care le acoperea). 2. Tranz. Fig. A face să apară, a lasa să se vadă; a arăta. ♦ Refl. (Rar) A apărea în față cuiva; a se înfățișa. 3. Tranz. și refl. Fig. A (se) da în vileag; a (se) trăda. 4. Refl. (Despre mugurii și bobocii plantelor; p. ext. despre plante; adesea fig.) A se deschide. – Dez- + [în]veli.

dezvelire
DEZVELÍRE, dezveliri, s.f. Acțiunea de a (se) dezveli. ♦ Operație de îndepărtare a straturilor sterile care acoperă un zăcământ, în vederea exploatării acestuia. – V. dezveli.

dezvelit
DEZVELÍT, -Ă, dezveliți, -te, adj. 1. Care a fost scos din sau de sub învelitoare. 2. (Despre monumente) Care a fost inaugurat. 3. (Despre construcții) Care are acoperișul scos. – V. dezveli.

dezverga
DEZVERGÁ, dezvérg, vb. I. Tranz. (Mar.) 1. A desprinde o velă de pe vergă sau de pe strai^2. 2. A cobori vergile. – De la vergă.

dezvergare
DEZVERGÁRE, dezvergări, s.f. Acțiunea de a dezverga. – V. dezverga.

dezvinovati
DEZVINOVĂȚÍ, dezvinovățesc, vb. IV. Refl. A-și dovedi sau a căuta să-și dovedească nevinovăția; a se dezvinui, a se disculpa. ♦ Tranz. (Rar) A declara pe cineva nevinovat, a demonstra nevinovăția cuiva. – Dez- + [în]vinovăți.

dezvinovatire
DEZVINOVĂȚÍRE, dezvinovățiri, s.f. Acțiunea de a (se) dezvinovăți; cuvinte, argumente prin care cineva (se) dezvinovățește; dezvinuire, disculpare. – V. dezvinovăți.

dezvinui
DEZVINUÍ, dezvinuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Rar) A (se) dezvinovăți. - Dez- + [în]vinui.

dezvinuire
DEZVINUÍRE, dezvinuiri, s.f. (Rar) Dezvinovățire. – V. dezvinui.

dezvirgina
DEZVIRGINÁ, dezvirginez, vb. I. Tranz. A face ca o fată să-și piardă virginitatea; a deflora. – Dez- + virgin.

dezvirginare
DEZVIRGINÁRE s.f. Faptul de a dezvirgina; deflorare. – V. dezvirgina.

dezvolta
DEZVOLTÁ, dezvólt, vb. I. 1. Refl. (Despre materie și despre fenomenele naturii și ale societății) A trece de la o stare calitativă veche la alta nouă, de pe o treaptă inferioară la alta superioară, de la simplu la complex. ♦ Tranz. A amplifica în mod creator (o doctrină, o teorie, o idee), a completa cu idei noi. ♦ A se extinde dobândind proporții, însemnătate, forță; a crește, a se mări. ♦ (Despre ființe) A evolua crescând treptat (în sens fizic); a crește; (despre oameni) a evolua treptat (în ceea ce privește intelectul). 2. Tranz. A expune în mod amănunțit; a desfășura. Oratorul dezvoltă subiectul. 3. Tranz. A produce, a degaja. Unele fermentații dezvoltă căldură. – Et. nec.

dezvoltare
DEZVOLTÁRE, dezvoltări, s.f. Acțiunea de a (se) dezvolta și rezultatul ei. – V. dezvolta.

dezvoltat
DEZVOLTÁT, -Ă, dezvoltați, -te, adj. 1. (Despre ființe și însușirile lor) Care a ajuns la gradul normal de dezvoltare. ♦ Proeminent, mare. ♦ Ajuns într-un stadiu înaintat, superior. Cultură dezvoltată. 2. Expus în mod amănunțit; amplu. Plan dezvoltat. – V. dezvolta.

di
DI interj. (Adesea cu „i” prelungit) Cuvânt cu care se îndeamnă la mers animalele de tracțiune, mai ales caii. [Var.: díe interj.] – Onomatopee.

diabet
DIABÉT, diabeturi, s.n. Nume dat mai multor boli metabolice și endocrine caracterizate prin eliminare abundentă de urină, prin senzație continuă de sete, prin prezența glucozei în urină etc.; boală de zahăr. [Pr.: di-a-] – Din fr. diabète.

diabetic
DIABÉTIC, -Ă, diabetici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. Caracteristic diabetului; de natura diabetului. 2. S.m. și f., adj. (Persoană) care suferă de diabet. [Pr.: di-a-] – Din fr. diabétique.

diabetogen
DIABETOGÉN, -Ă, diabetogeni, -e, adj. (Med.) Care produce diabet. [Pr.: di-a-] – Din fr. diabétogène.

diabolic
DIABÓLIC, -Ă, diabolici, -ce, adj. 1. De diavol; care vine de la diavol; drăcesc. 2. Care denotă o mare cruzime, rău, crud; perfid, viclean; primejdios, funest. [Pr.: -di-a-] – Din fr. diabolique, lat. diabolicus.

diabolo
DIÁBOLO s.n. Jucărie formată dintr-un fel de mosoraș subțiat la mijloc, care se aruncă în sus și se prinde pe o sforicică întinsă între două bețisoare. – Din fr. diabolo.

diac
DIÁC^1, dieci, s.m. 1. Scriitor de cancelarie și slujbaș al vistieriei din țările române; grămătic, uricar; p. ext. copist. ♦ Cărturar, învățat. 2. (Reg.) Cântăreț bisericesc. – Din sl. dijakŭ.

DÍAC^2, diace, s.n. Diodă semiconductoare care permite trecerea curentului electric în ambele sensuri de conducție, sub acțiunea unei tensiuni de comandă aplicate la bornele ei. [Pr.: di-ac] – Din fr. diac.

diachena
DIACHÉNĂ, diachene, s.f. Fruct format din două achene lipite între ele. [Pr.: di-a-] – Din fr. diakène.

diaclaza
DIACLÁZĂ, diaclaze, s.f. Crăpătură formată de-a lungul unui depozit de roci prin presiune sau prin răcire. [Pr.: di-a-] – Din fr. diaclase.

diacon
DIÁCON, diaconi, s.m. Membru al clerului aflat pe prima treaptă a ierarhiei preoțești. [Pr.: di-a-] – Din sl. dijakonŭ.

diaconic
DIACÓNIC, (rar) diaconice, s.n. Loc în altar unde se păstrează veșmintele liturgice. [Pr.: di-a-] – Din sl. dijakonĩnikŭ.

diaconie
DIACONÍE s.f. Calitatea, funcția de diacon; timpul cât cineva exercită această funcție. [Pr.: di-a-] – Diacon + suf. -ie.

diacritic
DIACRÍTIC, diacritice, adj.n. (În sintagma) Semn diacritic = semn grafic care dă unei litere a alfabetului o valoare specială. [Pr.: di-a-] – Din fr. diacritique.

diacronic
DIACRÓNIC, -Ă, diacronici, -ce, adj. (Despre o metodă de studiu, un punct de vedere etc.) Care privește, expune, tratează fenomenele evolutiv, istoric. [Pr.: di-a-] – Din fr. diachronique.

diacronie
DIACRONÍE s.f. Evoluție, desfășurare istorică a unui fenomen; metodă care studiază evoluția în timp a unui fenomen. [Pr.: di-a-] – Din fr. diachronie.

diadem
DIADÉM s.n. v. diademă.

diadema
DIADÉMĂ, diademe, s.f. Podoabă în formă de cunună făcută din metal prețios și împodobită cu pietre scumpe, purtată pe cap de suverani, de unii reprezentanți ai bisericii și, în reprezentările plastice, de anumite divinități; podoabă făcută din diverse materiale și purtată de femei pe frunte, la numite ocazii. [Pr.: -di-a-] [Var.: (înv.): diadém s.n.] – Din fr. diadème, lat. diadema.

diadoh
DIADÓH, diadohi, s.m. 1. Titlu purtat de generalii lui Alexandru Macedon care și-au împărțit imperiul după moartea acestuia; persoană care avea acest titlu. 2. Titlu purtat de prințul moștenitor al Greciei moderne; persoană având acest titlu. [Pr.: di-a-] – Din fr. diadoque, germ. Diadoche.

diafan
DIAFÁN, -Ă, diafani, -e, adj. (În limbaj poetic) Foarte puțin dens, foarte subțire, lăsând să străbată lumina, fără a permite distingerea clară a formelor și a contururilor; (despre față și mâinile omului) cu pielea fină, delicată, palidă (lăsând să se străvadă vinișoarele albastre). [Pr.: di-a-] – Din fr. diaphane

diafaniza
DIAFANIZÁ, diafanizez, vb. I. Refl. și tranz. (Rar) A deveni sau a face să devină diafan, străveziu; a (se) subția. [Pr.: -di-a-] – Din fr. diaphaniser.

diafilm
DIAFÍLM, diafilme, s.n. Film fotografic care cuprinde o succesiune de diapozitive pe o temă dată și care poate fi proiectat pe un ecran. [Pr.: di-a-] – Din rus. diafilm.

diafiza
DIAFÍZĂ, diafize, s.f. (Anat.) Porțiunea din mijloc a unui os lung. [Pr.: di-a-] – Din fr. diaphyse.

diafonie
DIAFONÍE s.f. Trecere nedorită a semnalelor de pe un canal pe altul la sisteme audio cu două sau mai multe canale. [Pr.: di-a-] – Din fr. diaphonie.

diafora
DIAFÓRĂ, diafore, s.f. Figură de stil care constă în repetarea unui cuvânt, dar cu o altă semnificație. [Pr.: di-a-] – Din germ. Diaphora, fr. diaphore.

diaforetic
DIAFORÉTIC, -Ă, diaforetici, -ce, adj., s.n. (Medicament, substanță) care provoacă transpirația. [Pr.: di-a-] – Din fr. diaphorétique.

diaforeza
DIAFORÉZĂ, diaforeze, s.f. Transpirație abundentă (de natură fiziologică sau patologică). [Pr.: di-a-] – Din fr. diaphorèse.

diafotie
DIAFOTÍE s.f. (Tel.) Influență perturbatoare între semnalele de imagine corespunzătoare unor canale diferite de transmisie. [Pr.: di-a-] – Din fr. diaphotie.

diafragma
DIAFRAGMÁ, diafragmez, vb. I. Tranz. A limita deschiderea unui obiectiv fotografic cu ajutorul unei diafragme. [Pr.: di-a-] – Din fr. diaphragmer.

diafragmare
DIAFRAGMÁRE, diafragmări. s.f. Acțiunea de a diafragma. [Pr.: di-a-] – V. diafragma.

diafragmat
DIAFRAGMÁT, -Ă, diafragmați, -te, adj. (Despre obiective fotografice) Care are deschiderea limitată cu ajutorul unei diafragme. [Pr.: di-a-] – V. diafragma.

diafragmatic
DIAFRAGMÁTIC, -Ă, diafragmatici, -ce, adj. (Fot.) Referitor la diafragmă (3). [Pr.: di-a-] – Din fr. diaphragmatique.

diafragma
DIAFRÁGMĂ, diafragme, s.f. 1. Organ muscular-tendinos care separă toracele de abdomen și care participă la respirație. ♦ Cartilaj care separă cele două nări. 2. Membrană elastică (la microfon, telefon, gramofon etc.) care, prin vibrațiile ei, reproduce sunetele. 3. Dispozitiv la obiectivele aparatelor fotografice, format din mai multe plăcuțe opace mobile, care limitează o deschidere circulară reglabilă, lăsând să treacă prin ea o anumită cantitate de lumină. 4. Dispozitiv alcătuit dintr-o membrană cu un orificiu, care, introdus într-o conductă, măsoară debitul și viteza fluidului. 5. (Constr.) Element de construcție alcătuit dintr-o placă plană sau dintr-un planșeu. [Pr.: di-a-] – Din fr. diaphragme, lat. diaphragma.

diagenetic
DIAGENÉTIC, -Ă, diagenetici, -ce. adj. (Geol.) Cu caracter de diageneză. [Pr.: di-a-] – Din fr. diagénétique

diageneza
DIAGENÉZĂ s.f. Totalitatea transformărilor chimice, mineralogice, de structură etc. pe care le suferă sedimentele în cursul consolidării lor și după ce au pierdut legătura cu mediul de formare. [Pr.: di-a-] – Din fr. diagenèse.

diagnostic
DIAGNÓSTIC, diagnostice, s.n. Determinarea precisă a bolii de care suferă cineva, pe baza datelor clinice și a examenelor de laborator; diagnoză. [Pr.: di-ag-] – Din fr. diagnostic.

diagnostica
DIAGNOSTICÁ, diagnostichez, vb. I. Tranz. A stabili diagnosticul unui bolnav. [Pr.: -di-ag-] – Din fr. diagnostiquer.

diagnosticare
DIAGNOSTICÁRE s.f. Faptul de a diagnostica. [Pr.: di-ag-] – V. diagnostica.

diagnostician
DIAGNOSTICIÁN, -Ă, diagnosticieni, -e, s.m. și f. Medic specialist în stabilirea diagnosticului. [Pr.: di-ag-nos-ti-ci-an] – Diagnostic + suf. -ian.

diagnoza
DIAGNÓZĂ, diagnoze, s.f. (Rar) Diagnostic. [Pr.: di-ag-] – Din fr. diagnose.

diagonal
DIAGONÁL, -Ă, diagonali, -e, s.f., adj. I. S.f. 1. Segment de dreaptă care unește două unghiuri (sau vârfuri) nealăturate ale unui poligon sau două vârfuri ale unui poliedru aflate pe fețe diferite. ♢ Loc. adv. În diagonală = pe direcția unei drepte înclinate față de un punct de referință; de-a curmezișul. ♦ Curea purtată de-a curmezișul pieptului la unele uniforme (militare). 2. Porțiune de linie de cale ferată sau de tramvai care taie oblic mai multe linii paralele dintr-o stație, pentru a permite trecerea vagoanelor de pe o linie pe alta. 3. Bară înclinată care leagă două noduri ale tălpilor opuse ale unei grinzi cu zăbrele. II. Adj. Care unește vârfurile a două unghiuri nealăturate ale unui poligon sau două vârfuri ale unui poliedru aflate pe fețe diferite; care este în formă de diagonală; curmeziș; cruciș. [Pr.: -di-a-] – Din fr. diagonal.

diagrama
DIAGRÁMĂ, diagrame, s.f. Reprezentare grafică schematică a unui fenomen, a unui obiect, a amplasării locurilor dintr-o sală de spectacole, din vagoane etc. ♦ Linie lăsată pe o hârtie de un aparat înregistrator, care reprezintă modul de desfășurare a unor fenomene. [Pr.: -di-a-] – Din fr. diagramme.

dialect
DIALÉCT, dialecte, s.n. 1. Ramificație teritorială a unei limbi, cuprinzând adesea mai multe graiuri. 2. (Impr.) Grai. 3. (Impr.) Limbă. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialecte, lat. dialectus.

dialectal
DIALECTÁL, -Ă, dialectali, -e, adj. (Despre cuvinte, expresii, termeni, vorbire) Caracteristic unui dialect; care aparține sau se referă la un dialect. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialectal.

dialectalism
DIALECTALÍSM, dialectalisme, s.n. Particularitate dialectală. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialectalisme.

dialectic
DIALÉCTIC, -Ă, dialectici, -ce, s.f., adj. I. S.f. 1. (În filozofia marxistă) Teorie generală și metodă filozofică constând în analiza și depășirea argumentelor contradictorii în scopul descoperirii adevărului. 2. (În filozofia antică) Artă de a discuta în contradictoriu, în scopul ajungerii la adevăr. 3. (În evul mediu) Logică formală. II. Adj. Care este conform cu dialectica (I) sau care o confirmă; care se bazează pe dialectică; care privește fenomenele de pe pozițiile dialecticii. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialectique, lat. dialecticus.

dialectician
DIALECTICIÁN, -Ă, dialecticieni, -e, s.m. și f. Persoană care stăpânește dialectica, care gândește conform cu principiile dialecticii. ♢ (Adjectival) Filozof dialectician. [Pr.: di-a-lec-ti-ci-an] – Din fr. dialecticien.

dialectolog
DIALECTOLÓG, -Ă, dialectologi, -e, s.m. și f. Specialist în dialectologie. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialectologue.

dialectologic
DIALECTOLÓGIC, -Ă, dialectologici, -ce, adj. Privitor la dialecte sau la dialectologie, care aparține dialectelor sau dialectologiei. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialectologique.

dialectologie
DIALECTOLOGÍE s.f. Ramură a lingvisticii care se ocupă cu studiul dialectelor și al graiurilor (unei limbi). [Pr.: di-a-] – Din fr. dialectologie.

dialela
DIALÉLĂ, dialele, s.f. (Log.) Cerc vicios într-o demonstrație sau definiție. [Pr.: di-a-] – Din fr. diallèle.

dialingvistica
DIALINGVÍSTICĂ s.f. Ramură a lingvisticii care studiază elementele lingvistice care, aparent, nu pot fi sistematizate după principii formale. [Pr.: di-a-] – Din engl. dialinguistics.

dialipetal
DIALIPETÁL, -Ă, dialipetali, -e, adj., s.f. 1. Adj. (Despre plante cu flori) A cărei corolă are petalele separate, libere. 2. S.f. (La pl.) Subclasă de plante dicotiledonate caracterizate prin corolă dialipetală (1); (și la sg.) plantă care aparține acestei subclase. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialypétale.

dialisepal
DIALISEPÁL, -Ă, dialisepali, -e, adj. (Despre plante cu flori) Al cărui caliciu are sepalele separate, libere. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialysépale.

dializa
DIALÍZĂ, dialize, s.f. Proces de separare a unei substanțe cu dispersie coloidală de particulele cu dispersie moleculară, bazat pe proprietatea unor membrane de a reține numai particulele coloidale. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialyse.

dializor
DIALIZÓR, dializoare, s.n. Aparat cu ajutorul căruia se efectuează dializa. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialyseur.

dialog
DIALÓG, dialoguri, s.n. 1. Convorbire între două persoane. ♦ (P. spec.) Convorbire (cu caracter oficial) care are loc între reprezentanții a două părți, a două țări etc. ♦ (P. spec.) Formă de convorbire între două personaje, în care sunt scrise de obicei operele dramatice; pasaj dintr-o operă literară în care se redă convorbirea dintre două personaje. ♢ Linie de dialog = semn ortografic de punctuație care indică începutul vorbirii fiecărui participant la o convorbire. 2. Operă literară scrisă sub formă de dialog. [Pr.: -di-a-] – Din fr. dialogue, lat. dialogus.

dialoga
DIALOGÁ, dialoghez, vb. I. Intranz. (Rar) A întreține o conversație, a vorbi cu cineva. [Pr.: di-a-] – Din fr. dialoguer.

dialogare
DIALOGÁRE, dialogări, s.f. Acțiunea de a dialoga și rezultatul ei. [Pr.: di-a-] – V. dialoga.

dialogat
DIALOGÁT, -Ă, dialogați, -te, adj. (Despre opere literare) Compus în formă de dialog. [Pr.: -di-a-] – V. dialoga.

diamagnetic
DIAMAGNÉTIC, -Ă, diamagnetici, -ce, adj. (Fiz.; despre corpuri) Caracterizat prin diamagnetism. [Pr.: di-a-] – Din fr. diamagnétique.

diamagnetism
DIAMAGNETÍSM s.n. (Fiz.) Proprietatea unui corp de a avea o magnetizare de sens contrar intensității câmpului magnetic care i se aplică. [Pr.: di-a-] – Din fr. diamagnétisme.

diamant
DIAMÁNT, diamante, s.n. 1. Varietate cristalină de carbon, de obicei transparentă și cu luciu puternic, având cea mai mare duritate dintre toate mineralele și folosită ca piatră prețioasă sau la diverse unelte de șlefuit, de tăiat și zgâriat; adamant. 2. Unealtă pentru tăiatul sticlei, alcătuită dintr-un diamant (1) comun fixat într-un suport metalic cu mâner. 3. Cel mai mic corp de literă de tipar. [Pr.: di-a-] – Din fr. diamant.

diamantat
DIAMANTÁT, -Ă, diamantați, -te, adj. 1. (Rar) împodobit cu diamante. 2. (În sintagma) Piatră diamantată = instrument abraziv fabricat din granule de diamant încorporate într-un liant, folosit pentru șlefuirea dinților și a lucrărilor protetice dentare. [Pr.: di-a-] – Din fr. diamanté.

diamantic
DIAMÁNTIC, -Ă, diamantici, -ce, adj. (Rar) Diamantin. [Pr.: di-a-] – Diamant. + suf. -ic.

diamanticale
DIAMANTICÁLE s.f. pl. (Înv.) Bijuterii împodobite cu diamante; p. gener. bijuterii, pietre prețioase. [Pr.: di-a-] – Din ngr. diamandiká

diamantifer
DIAMANTIFÉR, -Ă, diamantiferi, -e, adj. (Despre zăcăminte minerale, terenuri etc.) Care conține diamante, bogat în diamante. [Pr.: di-a-] – Din fr. diamantifère.

diamantin
DIAMANTÍN, -Ă, diamantini, -e, adj. Strălucitor ca diamantul (1), asemănător cu diamantul; adamantin, diamantic. [Pr.: di-a-] – Din fr. diamantin.

diametral
DIAMETRÁL, -Ă, diametrali, -e, adj. Care aparține diametrului, privitor la diametru; care trece prin centrul unui cerc. ♢ Plan diametral = plan care trece prin centrul unei sfere, al unui elipsoid etc. ♦ (Adverbial) Diametral opus = cu desăvârșire opus, în opoziție directă cu...; de neîmpăcat. [Pr.: di-a-] – Din fr. diamétral.

diametru
DIAMÉTRU, diametre, s.n. 1. Segment de dreaptă care unește două puncte ale unui cerc sau ale unei sfere, trecând prin centrul lor; lungimea acestui segment. ♦ Locul geometric al mijlocului tuturor coardelor paralele cu o direcție dată. 2. (În sintagma) Diametru aparent = unghi sub care un observator vede diametrul (1) unui obiect depărtat, în special al unui astru. [Pr.: di-a-] – Din fr. diamètre, lat. diametrus.

diapazon
DIAPAZÓN, diapazoane, s.n. 1. Mic instrument acustic format dintr-o bară de oțel în formă de U, care vibrează la lovire, emițând de obicei nota muzicală „la” și servind la acordarea instrumentelor muzicale sau la indicarea tonului pentru un ansamblu coral. ♢ Expr. A fi (sau a se pune) la același diapazon cu cineva = a se afla în aceeași dispoziție, în aceeași stare sufletească cu cineva; a fi (sau a se pune) de acord cu cineva. 2. (Adesea fig.) Totalitatea sunetelor pe care le poate produce vocea omenească sau un instrument muzical, de la sunetul cel mai jos până la cel mai înalt; întindere, registru. [Pr.: di-a-] – Din fr. diapason.

diapedeza
DIAPEDÉZĂ s.f. (Fiziol.) Trecere a globulelor albe prin pereții vaselor capilare, determinată de digestie sau de o infecție. [Pr.: di-a-] – Din fr. diapédèse.

diapozitiv
DIAPOZITÍV, diapozitive, s.n. Imagine fotografică pozitivă realizată pe un film sau pe o placă transparentă, care este apoi proiectată pe un ecran, cu ajutorul diascopului. [Pr.: di-a-] – Din fr. diapositive.

diaproiector
DIAPROIECTÓR, diaproiectoare, s.n. Proiector pentru diapozitive. [Pr.: di-a-pro-iec-] – Dia[pozitiv] + proiector.

diaree
DIARÉE s.f. Stare patologică manifestată prin eliminarea frecventă de materii fecale moi sau lichide. [Pr.: di-a-] – Din fr. diarrhée, lat. diarrhoea.

diareic
DIARÉIC, -Ă, diareici, -ce, adj. Privitor la diaree, care aparține diareii, de diaree. [Pr.: di-a-re-ic] – Din fr. diarrhéique.

diartroza
DIARTRÓZĂ, diartroze. s.f. (Anat.) Articulație mobilă dintre oase. [Pr.: di-ar-] – Din fr. diarthrose.

diascop
DIASCÓP, diascopuri. s.n. Aparat care servește la proiecția diapozitivelor. [Pr.: di-a- – Pl. și: diascoape] – Din fr. diascope. Cf. germ. D i a s k o p, rus. d i a s k o p.

diascopic
DIASCÓPIC, -Ă, diascopici,-ce. adj. Referitor la diascop și la proiecțiile făcute cu acest aparat. [Pr.: di-a-] – Din fr. diascopique.

diasistem
DIASISTÉM, diasisteme, s.n. (Lingv.) Sistem lingvistic desprins din analiza a două sisteme (graiuri, dialecte) cu similitudini parțiale; supersistem. [Pr.: di-a-] – Din engl. diasystem, fr. diasystème.

diaspora
DIÁSPORA s.f. 1. Totalitatea comunităților evreiești dispersate ca urmare a distrugerii Ierusalimului și alungării populației de Nabucodonosor II, regele Babilonului. 2. P. ext. Grup etnic aflat în afara granițelor țării de origine. [Pr.: di-a-] – fr. diaspora.

diastaza
DIASTÁZĂ, diastaze, s.f. 1. (Biol.) Enzimă. 2. (Med.) Despărțire accidentală a două oase articulate, în urma unei lovituri, a unui efort brusc etc. [Pr.: di-a-] – Din fr. diastase.

diastazic
DIASTÁZIC, -Ă, diastazici, -ce, adj. 1. (Biol.) Enzimatic. 2. (Med.) De diastază; care se datorește diastazei. [Pr.: di-a-] – Din fr. diastasique.

diastil
DIASTÍL s.n. (Arh.) Intercolonament larg de dimensiunea a trei diametre de coloană; p. ext. edificiu cu astfel de intercolonament. [Pr.: di-a-] – Din fr. diastyle.

diastola
DIÁSTOLĂ, diastole, s.f. (Fiziol.) Relaxare ritmică a inimii și a arterelor (care se produce imediat după faza de contractare a acestora), când sângele se varsă din vene în cavitatea cardiacă. [Pr.: di-as-] – Din fr. diastole.

diastolic
DIASTÓLIC, -Ă, diastolici, -ce, adj. Care se referă la diastolă, care aparține diastolei; care are loc în timpul diastolei. [Pr.: di-as-] – Din fr. diastolique.

diata
DIÁTĂ, diate, s.f. (Înv.) Testament; prevedere testamentară. [Pr.: di-a-. – Var.: adiátă s.f.] – Din ngr. díeta.

diateca
DIATÉCĂ, diateci, s.f. Colecție de diapozitive și de diafilme. [Pr.: di-a-] – Dia[film] + suf. -tecă.

diaterman
DIATERMÁN, -Ă, diatermani, -e, adj. (Despre corpuri, medii) Care lasă să treacă căldura, având o conductibilitate bună. [Pr.: di-a-] – Din fr. diathermane.

diatermie
DIATERMÍE s.f. Metodă terapeutică, constând în ridicarea temperaturii unor organe interne cu ajutorul curenților de înaltă frecvență. [Pr.: di-a-] – Din fr. diathermie.

diateza
DIATÉZĂ^1, diateze, s.f. Categorie gramaticală verbală care exprimă raportul dintre subiect și acțiunea verbului. [Pr.: di-a-] – Din fr. diathèse.

DIATÉZĂ^2, diateze, s.f. Predispoziția unei persoane de a contracta anumite boli. [Pr.: di-a-] – Din fr. diathèse.

diatomee
DIATOMÉE, diatomee, s.f. (La pl.) Clasă de alge microscopice monocelulare brune-gălbui, cu corpul închis între două valve silicioase, de forma unui capac de cutie; (și la sg.) algă care face parte din această clasă. [Pr.: di-a-] – Din fr. diatomée.

diatomit
DIATOMÍT s.n. Rocă sedimentară silicioasă formată în cea mai mare parte din resturile cochiliilor de diatomee. [Pr.: di-a-] – Din fr. diatomite.

diatonica
DIATÓNICĂ, diatonice, adj., s.f. 1. Adj. (în sintagma) Gamă diatonică = succesiune naturală de mai multe sunete muzicale aflate la distanță de tonuri și semitonuri. 2. S.f. Structură melodică formata din tonuri și semitonuri. [Pr.: di-a-] – Din fr. diatonique, lat. diatonicus.

diatriba
DIATRÍBĂ, diatribe, s.f. Critică violentă (și răutăcioasă); lucrare care conține o asemenea critică; pamflet. [Pr.: di-a-] – Din fr. diatribe, lat. diatriba.

diavol
DIÁVOL, diavoli, s.m. 1. Ființă imaginară considerată drept întruchipare a spiritului rău; drac, satana, demon, necuratul, aghiuță. 2. Fig. Nume dat unui copil sau, p. ext. unui om vioi, zglobiu, isteț sau obraznic, rău. – Din sl. dijavolŭ.

diavolesc
DIAVOLÉSC, -EÁSCĂ, diavolești, adj.De diavol (1), ca de diavol, al diavolului. ♦ Fig. Greu de suportat; cumplit. – Diavol + suf. -esc.

diavoleste
DIAVOLÉȘTE adv. 1. Drăcește. 2. Cu multă răutate. – Diavol + suf. -ește.

diavolita
DIÁVOLIȚĂ, diavolițe, s.f. (Adesea fig.) Drăcoaică (2), [Acc. și: diavolíță] – Diavol + suf. -iță.

dibaci
DIBÁCI, -CE, dibaci, -ce, adj. Îndemânatic, abil, priceput, iscusit. – Cf. scr. g i b a k.

dibaci
DIBĂCÍ, dibăcesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. A potrivi lucrurile cu îndemânare, cu iscusință; a nimeri. 2. A căuta cu stăruință. 3. A descoperi (după multă căutare); a găsi, a dibui. – Din dibaci.

dibacie
DIBĂCÍE, dibăcii, s.f. Îndemânare, abilitate, pricepere, iscusință. ♦ Șiretenie, viclenie; rafinament. – Dibaci + suf. -ie.

diblar
DIBLÁR, diblari, s.m. (Pop.) Lăutar care cântă din diblă; scripcar. – Diblă + suf. -ar.

dibla
DÍBLĂ, dible, s.f. (Pop. sau peior.) Vioară. – Cf. scr. d i p l e „cimpoi”.

diblu
DÍBLU, dibluri, s.n. Mică bucată de lemn sau de metal introdusă într-un zid, în care se fixează un cui pentru prinderea obiectelor. – Din germ. Dübel.

dibol
DIBÓL s.n. (Inform.) Limbaj formalizat specializat în prelucrarea datelor din domeniul economic cu ajutorul calculatorului electronic. – Din engl. dibol.

dibui
DIBUÍ, díbui, vb. IV. 1. Intranz. A merge cu nesiguranță, șovăielnic, căutând un drum. ♦ Tranz. și intranz. A căuta cu nesiguranță; a căuta pipăind prin întuneric. ♢ Expr. Pe dibuite = pipăind, căutând cu mâinile, fără sa vadă; la întâmplare, la nimereală. 2. Intranz. A nimeri. 3. Tranz. A da de urma cuiva care se ascunde; a găsi, a descoperi, a afla, a dibăci. [Prez. ind. și dibuiesc] – Et. nec.

dibuiala
DIBUIÁLĂ, dibuieli, s.f. Dibuire. ♦ Fig. Lucrare de începător, care reflectă lipsa de experiență, căutările (încă neizbutite ale) cuiva. – Dibui + suf. -eală.

dibuire
DIBUÍRE, dibuiri, s.f. Acțiunea de a dibui și rezultatul ei; dibuială. – V. dibui.

dibuit
DIBUÍT s.n. Faptul de a dibui. – V. dibui.

dicarboxilic
DICARBOXÍLIC, dicarboxilici, adj. (Chim.; în sintagma) Acid dicarboxilic = combinație chimică în a cărei moleculă există două grupări carboxil. – Din engl. dicarboxylic.

dicasterie
DICASTÉRIE s.f. (Înv.) Tribunal bisericesc care judeca procesele de divorț. – Din ngr. dikastírion.

dica
DÍCĂ adv. v. adică.

dichici
DICHÍCI, dichiciuri, s.n. (Reg.) Unealtă folosită în cizmărie pentru a face desene pe talpa, pe căputa etc. încălțămintei. – Din magh. dikics.

dichis
DICHÍS, dichisuri, s.n. (Pop. și fam.) 1. (La pl.; adesea fig.) Obiecte mărunte, piese, accesorii (lipsite de importanță) care completează un sistem și ajută la buna lui funcționare. ♢ Loc. adv. Cu dichis (sau cu tot dichisul) = cu toate cele necesare, fără să lipsească nimic; cu grijă, ordonat. 2. Podoabă, găteală, ornament. – Din dichisi (derivat regresiv).

dichiseala
DICHISEÁLĂ, dichiseli, s.f. (Pop. și fam.) Dichisire. – Dichisi + suf. -eală.

dichisi
DICHISÍ, dichisesc, vb. IV. Refl. (Pop. și fam.) A se îmbrăca îngrijit; a se găti frumos și curat, a se ferchezui; (

dichisire
DICHISÍRE, dichisiri, s.f. (Pop. și fam.) Acțiunea de (se) dichisi și rezultatul ei; dichiseală. – V. dichisi.

dichisit
DICHISÍT, -Ă, dichisiți, -te, adj. (Pop. și fam.) Gătit frumos, aranjat cu gust; împodobit. – V. dichisi.

dichiu
DICHÍU, dichii, s.m. (Înv.) Administrator al bunurilor unei mănăstiri; econom. – Din ngr. díkios (lit. díkeos „drept legitim”).

dicoct
DICÓCT s.n. v. decoct.

dicotiledon
DICOTILEDÓN, -Ă adj., s.f. v. dicotiledonat.

dicotiledonat
DICOTILEDONÁT, -Ă, dicotiledonați, -te, adj., s.f. 1. Adj. (Despre plante) Al cărui embrion are două cotiledoane. 2. S.f. (La pl.) Clasă de plante al căror embrion are două cotiledoane; (și la sg.) plantă din această clasă. [Var.: (rar) dicotiledón, -ă adj., s.f.]. – După fr. dicotylédone.

dicotomic
DICOTÓMIC, -Ă adj. v. dihotomic.

dicotomie
DICOTOMÍE s.f. v. dihotomie.

dicroism
DICROÍSM s.n. Proprietate a unei substanțe birefringente de a absorbi selectiv și inegal cele două raze rezultate prin refracție. – Din fr. dichroïsme.

dicromatic
DICROMÁTIC, -Ă, dicromatici, -ce, adj. Cu două culori. – Din fr. dichromatique.

dicta
DICTÁ, dictez, vb. I. Tranz. 1. A pronunța rar și deslușit cuvintele unei fraze, ale unui text, pentru ca ascultătorul să le poată scrie întocmai. 2. A impune ceva în mod categoric, a obliga pe cineva să accepte ceva fără condiții; a ordona. ♦ (Despre abstracte) A îndemna, a determina stringent la o acțiune. – Din fr. dicter, lat. dictare.

dictafon
DICTAFÓN, dictafoane, s.n. Magnetofon utilizat la

dictando
DICTÁNDO s.n. invar. Scriere obișnuită pe caiete liniate cu linii paralele orizontale. Caiet de dictando = caiet cu linii paralele orizontale. – Din germ. diktando „(scriind) după dictare”.

dictare
DICTÁRE, dictări, s.f. Acțiunea de a dicta (1) și rezultatul ei. ♦ Lucrare școlară de control, care constă în reproducerea cât mai corectă în scris a unui text dictat. – V. dicta.

dictat
DICTÁT, dictate, s.n. Act prin care un stat impune altui stat condiții împotriva voinței acestuia. – Din germ. Diktat.

dictator
DICTATÓR, dictatori, s.m. 1. (În Roma antică) Conducător al armatei cu puteri politice nelimitate, ales de senat, în vreme de război, de răscoale etc., pe o perioadă de șase luni. 2. Conducător de stat care dispune de puteri politice nelimitate. ♦ Fig. Persoană care are o conduită autoritară, care caută să-și impună cu orice preț voința. – Din fr. dictateur, lat. dictator.

dictatorial
DICTATORIÁL, -Ă, dictatoriali, -e, adj. De dictator; autoritar; impus cu forța. [Pr.: -ri-al] – Din fr. dictatorial.

dictatura
DICTATÚRĂ, dictaturi, s.f. 1. (În Roma antică) Demnitatea, puterea, autoritatea exercitată de un dictator. 2. Instituție politică, putere de stat în care o persoană (sau un grup de persoane) este

dicteu
DICTÉU, dicteuri, s.n. (Rar) Dictare. ♢ Dicteu muzical = notare a unei linii melodice după auz. – Din fr. dictée.

dicton
DICTÓN, dictoane, s.n. Expresie, sentință (formulată de o personalitate celebră) devenită proverb. – Din fr. dicton.

dictie
DÍCȚIE s.f. v. dicțiune.

dictionar
DICȚIONÁR, dicționare, s.n. Operă lexicografică cuprinzând cuvintele unei limbi, ale unui dialect, ale unui domeniu de activitate, ale unui scriitor etc., organizate într-o anumită ordine (de obicei alfabetică) și explicate în aceeași limbă sau traduse într-o limbă străină. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. dictionnaire, lat. dictionarium.

dictionaras
DICȚIONĂRÁȘ, dicționărașe, s.n. Diminutiv al lui dicționar; (

dictiune
DICȚIÚNE, dicțiuni, s.f. Modul de a pronunța cuvintele, silabele și sunetele. ♦ (În teatru, cinematograf etc.) Artă de a pronunța corect și clar un text. [Pr.: -ți-u-. – Var.: dícție s.f.] – Din fr. diction, lat. dictio, -onis.

didactic
DIDÁCTIC, -Ă, didactici, -e, adj., s.f. 1. Adj. De sau pentru învățământ, relativ la învățământ. ♦ Care este menit să instruiască. Literatură didactică. ♦ (

didacticism
DIDACTICÍSM s.n. Folosire dogmatică a principiilor și metodelor didactice; tendință de a instrui cu orice preț. – Didactic + suf. -ism.

didacticist
DIDACTICÍST, -Ă, didacticiști, -ste, adj. Caracterizat prin didacticism; specific didacticismului. – Didactic + suf. -ist.

didahie
DIDAHÍE, didahii, s.f. (Bis.; înv.) Predică, cazanie. ♢ P. gener. Învățătură, morală. [Acc. și: didáhie] – Din ngr. didahí.

die
DÍE interj. v. di.

diecel
DIECÉL, diecei, s.m. (Reg.) Diminutiv al lui diac. [Pr.: di-e-] – Diac + suf. -el.

diecezan
DIECEZÁN, -Ă, diecezani, -e, adj. (Bis.) Eparhial. [Pr.: di-e-. – Var.: diocezán, -ă adj.] – Din fr. diocésain.

dieceza
DIECÉZĂ, dieceze, s.f. (Bis.) Eparhie. [Pr.: di-e-. – Var.: diocéză s.f.] – Din fr. diocèse, lat. dioecesis.

diecita
DIECÍȚĂ, diecițe, s.f. (Reg.) Soție de diac. [Pr.: di-e-] – Diac + suf. -iță.

diedru
DIÉDRU, diedre, s.n. Figură geometrică formată din două semiplane mărginite de dreapta lor de intersecție; porțiune de spațiu cuprinsă între aceste semiplane. ♢ (Adjectival) Unghi diedru. [Pr.: di-e-] – Din fr. dièdre.

dielectric
DIELÉCTRIC, -Ă, dielectrici, -ce, adj., s.n. 1. Adj. Care izolează din punct de vedere electric; izolator. ♢ Constantă dielectrică = raportul dintre capacitatea unui condensator electric care conține între armături o substanță izolatoare și capacitatea aceluiași condensator când conține între armături aer sau vid. 2. S.n. Material izolant din punct de vedere electric și care se polarizează temporar când este introdus într-un câmp electric. [Pr.: di-e-] – Din fr. diélectrique.

diencefal
DIENCEFÁL, diencefale, s.n. Segment al creierului situat între trunchiul cerebral și substanța albă a encefalului. [Pr.: di-en-] – Din fr. diencéphale.

diereza
DIERÉZĂ, diereze, s.f. Disocierea în pronunțare a unui diftong în elementele lui componente. [Pr.: di-e-] – Din fr. diérèse, lat. diaeresis.

diesel
DÍESEL s.n. (În sintagma) Motor diesel (și eliptic) = motor cu ardere internă la care combustibilul, pulverizat prin injectare în aerul din cilindru, se aprinde datorită temperaturii înalte a aerului comprimat. [Pr.: dízel] – Din fr. diesel, germ. Diesel.

dieta
DIÉTĂ^1, diete, s.f. Regim alimentar special, recomandat în caz de boală, pentru păstrarea sănătății, scăderea greutății corporale etc. [Pr.: di-e-] – Din fr. diète.

DIÉTĂ^2, diete, s.f. (În evul mediu și în unele state contemporane) Adunare legislativă; p. ext. adunare politică reprezentativă. [Pr.: di-e-] – Din fr. diète, lat. dieta.

dietetic
DIETÉTIC, -Ă, dietetici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care aparține dietei^1, privitor la dietă^1; pe bază de dietă^1. 2. S.f. Ramură a medicinii care studiază problema dietei^1. [Pr.: di-e-] – Din fr. diététique.

dietetician
DIETETICIÁN, -Ă, dieteticieni, -e, s.m. și f. Specialist în dietetică. [Pr.: di-e-te-ti-ci-an] – Din fr. diététicien.

diez
DIÉZ, diezi, s.m. Semn muzical convențional pus înaintea unei note sau la începutul portativului, care arată că nota respectivă trebuie executată cu un semiton mai sus; p. ext. interval de un semiton cu care se ridică o notă sau un șir de note. ♦ (Adjectival; despre note) Ridicat cu un semiton. [Pr.: di-ez] – Din fr. dièse.

difamant
DIFAMÁNT, -Ă, difamanți, -te, adj. (Franțuzism) Care defăimează, defăimător; compromițător pentru reputația cuiva. – Din fr. diffamant.

difazat
DIFAZÁT, -Ă, difazați, -te, adj. (Despre circuite, mașini etc. electrice) Care are două faze. – Din fr. diphasé.

diferend
DIFERÉND, diferende, s.n. Deosebire de păreri între două sau mai multe persoane, state etc.; neînțelegere, dezacord. – Din fr. différend.

diferenta
DIFERÉNȚĂ, diferențe, s.f. 1. Ceea ce deosebește o ființă de altă, un lucru de altul; lipsă de asemănare; deosebire; nepotrivire. ♢ Diferență specifică = trăsătură caracteristică a unei noțiuni, care o deosebește de celelalte noțiuni cuprinse în genul ei proxim. 2. Rezultatul unei scăderi matematice. 3. (Geogr.; în sintagma) Diferență de nivel = deosebire de altitudine între două puncte terestre. [Var.: (înv.) diferínță s.f.] – Din fr. différence, lat. differentia.

diferentia
DIFERENȚIÁ, diferențiez, vb. I. 1. Tranz. A stabili deosebirea dintre două sau mai multe ființe sau lucruri, a delimita caracterele lor specifice. 2. Refl. A se deosebi de altcineva sau de altceva. 3. Tranz. (Mat.) A calcula o diferențială. [Pr.: -ți-a] – Din fr. différencier.

diferential
DIFERENȚIÁL, -Ă, diferențiali, -e, adj., subst. I. Adj. Care face să se deosebească; care diferențiază. ♢ Tarif diferențial = tarif care face diferențe de preț. ♦ (Mat.) Referitor la diferențe care tind către zero, care operează cu diferențe extrem de mici. ♢ Ecuație diferențială = ecuație care conține funcțiile căutate, derivatele lor și variabilele independente. Calcul diferențial = capitol al analizei matematice care are ea obiect studiul derivatelor și al diferențialelor (II 2). Geometrie diferențială = ramură a geometriei care studiază figurile geometrice cu metodele analizei matematice. II. 1. S.n. Complex de roți dințate care, angrenându-se, permit ca două roți care au o axă comună și care nu sunt solidarizate să se învârtească cu viteze diferite. 2. S.f. (Mat.) Produsul dintre derivata unei funcții și creșterea variabilei ei independente; suma produselor dintre derivatele parțiale ale unei funcții și creșterile variabilelor ei independente. [Pr.: -ți-al] – Din fr. différentiel.

diferentiat
DIFERENȚIÁT, -Ă, diferențiați, -te, adj. Care se deosebește, se distinge între două sau mai multe ființe sau lucruri; deosebit prin caracterele sale specifice. [Pr.: -ți-at] – V. diferenția.

diferentiere
DIFERENȚIÉRE, diferențieri, s.f. Faptul de a (se) diferenția. [Pr.: -ți-e-] – V. diferenția.

diferi
DIFERÍ, difér, vb. IV. Intranz. A fi deosebit (de altcineva sau de altceva); a se deosebi. – Din fr. différer, lat. differre.

diferinta
DIFERÍNȚĂ s.f. v. diferență.

diferit
DIFERÍT, -Ă, diferiți, -te, adj. 1. (Urmează după substantivul pe care îl determină) Care diferă, care se deosebește (de cineva sau de ceva), care nu este asemănător (cu cineva sau cu ceva); deosebit. 2. (La pl.; precedă substantivul pe care îl determină) Fel de fel de..., tot felul de...; variați, diverși, feluriți. – V. diferi.

dificil
DIFICÍL, -Ă, dificili, -e, adj. 1. Care prezintă dificultăți; greu (de făcut), anevoios, complicat, greu de rezolvat. 2. (Despre persoane și despre caracterul lor) Care se împacă greu cu alții, greu de mulțumit; exigent, mofturos, capricios; susceptibil. – Din fr. difficile, lat. difficilis.

dificultate
DIFICULTÁTE, dificultăți, s.f. Greutate de a face ceva; anevoință. ♦ Piedică, obstacol. ♢ Expr. A face (sau a crea) dificultăți = a pune (cuiva) piedici; a opune rezistență, a se împotrivi (într-o problemă). – Din fr. difficulté, lat. difficultas, -atis.

dificultos
DIFICULTÓS, -OÁSĂ, dificultoși, -oase, adj. (Livr.) Care este plin de dificultăți. – Din fr. difficultueux.

difluenta
DIFLUÉNȚĂ, difluențe, s.f. Împărțire a cursului unei ape curgătoare în două brațe, la vărsarea ei în altă apă curgătoare. [Pr.: -flu-en-] – Din fr. diffluence.

diform
DIFÓRM, -Ă, diformi, -e, adj. (Despre ființe sau despre părți ale corpului lor) A cărui formă prezintă anomalii sau neregularități izbitoare, respingătoare; urât, pocit, slut. ♦ (Rar; despre materii) Inform. – Din fr. difforme, lat. difformis.

diforma
DIFORMÁ vb. I v. deforma.

diformare
DIFORMÁRE s.f. v. deformare.

diformat
DIFORMÁT, -Ă adj. v. deformat.

diformitate
DIFORMITÁTE, diformități, s.f. Faptul de a fi diform, caracterul a ceea ce este diform; ceea ce face ca cineva sau ceva să fie diform; urâțenie, sluțenie. – Din fr. difformité, lat. difformitas, -atis.

difracta
DIFRACTÁ, pers. 3 difráctă, vb. I. Refl. și tranz. A suferi sau a produce o difracție. – Din fr. diffracter.

difractat
DIFRACTÁT, -Ă, difractați, -te, adj. Care a suferit o difracție. – V. difracta.

difractie
DIFRÁCȚIE, difracții, s.f. Mod de propagare a undelor de lumină, radio, acustice etc. în spatele unui obstacol, prin ocolirea marginilor lui și prin abaterea aparentă de la traiectoria rectilinie. – Din fr. diffraction.

difteric
DIFTÉRIC, -Ă, difterici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. De natura difteriei, care aparține difteriei, privitor la difterie. ♢ Anghină difterică = difterie. 2. S.m. și f., adj. (Persoană) bolnavă de difterie. – Din fr. diphtérique.

difterie
DIFTERÍE, difterii, s.f. Boală contagioasă acută produsă de bacili, caracterizată prin formarea unor membrane false pe amigdale, pe faringe sau pe laringe, prin greutate în respirație și la înghițirea alimentelor, prin febră etc.; anghină difterică. – Din fr. diphtérie.

diftina
DIFTÍNĂ, diftine, s.f. Țesătură de bumbac, deasă și rezistentă, cu una dintre fețe pufoasă. – Din fr. duvetine.

diftong
DIFTÓNG, diftongi, s.m. Pronunțare în aceeași silabă a unei

diftonga
DIFTONGÁ, diftonghez, vb. I. Refl. (Despre vocale) A se transforma în diftong. ♦ Tranz. A articula o vocală transformând-o în diftong. – Din fr. diphtonguer.

diftongare
DIFTONGÁRE, diftongări, s.f. Acțiunea de a (se) diftonga și rezultatul ei. – V. diftonga.

diftongat
DIFTONGÁT, -Ă, diftongați, -te, adj. (Despre

difuz
DIFÚZ, -Ă, difuzi, -e, adj. Răspândit în toate părțile sau în diverse părți; împrăștiat, risipit. ♦ Care este neclar, lipsit de organizare. Stil difuz. – Din fr. diffus, lat. diffusus.

difuza
DIFUZÁ, difuzez, vb. I. 1. Tranz. A răspândi, a propaga o știre, o idee etc. (prin viu grai, prin presă, prin radio etc.). ♦ A distribui, a pune în vânzare o carte, o publicație etc. 2. Tranz. A propaga, a răspândi, a împrăștia în toate direcțiile sunete, lumină, căldură etc. ♦ Refl. Razele luminoase se difuzează când trec printr-un corp translucid. 3. Intranz. (Despre moleculele unui corp) A pătrunde în masa altui corp cu care se află în contact. – Din fr. diffuser.

difuzabil
DIFUZÁBIL, -Ă, difuzabili, -e, adj. Care (se) poate difuza. – Difuza + suf. -bil.

difuzare
DIFUZÁRE, difuzări, s.f. Acțiunea de a (se) difuza și rezultatul ei; răspândire, propagare. – V. difuza.

difuzibil
DIFUZÍBIL, -Ă, difuzibili, -e, adj. (Despre fluide) Care difuzează (3) cu ușurință. – Din fr. diffusible.

difuzibilitate
DIFUZIBILITÁTE s.f. Proprietatea pe care o au unele corpuri de a difuza (3). – Din fr. diffusibilité.

difuzie
DIFÚZIE s.f. v. difuziune.

difuziune
DIFUZIÚNE, difuziuni, s.f. 1. Împrăștierea în toate direcțiile a razelor unui fascicul de lumină, a undelor de radio etc. care trec printr-un mediu translucid sau care se reflectă când întâlnesc o suprafață cu asperități. 2. Pătrunderea moleculelor unui corp în masa altui corp cu care vin în contact. [Pr.: -zi-u-. – Var.: difúzie s.f.] – Din fr. diffusion, lat. diffusio, -onis.

difuzor
DIFUZÓR, (I) difuzoare, s.n., (II) difuzori, s.m. I. S.n. 1. Dispozitiv (în formă de pâlnie) pentru redarea sunetelor transmise pe cale electrică și răspândirea lor în mediul înconjurător. 2. Dispozitiv translucid din sticlă, porțelan etc., care împrăștie uniform lumina unei lămpi. 3. Aparat întrebuințat la extragerea prin difuziune (2) a unei substanțe. 4. Piesă a carburatorului unui motor, care pulverizează combustibilul printr-un curent de aer. II. S.m. Persoană care difuzează publicațiile periodice. – Din fr. diffuseur.

dig
DIG, diguri, s.n. Construcție de piatră, de pământ sau de beton, făcută în lungul unei văi, la marginea unei ape, pe țărmul sau spre largul mării etc., pentru a apăra un loc de inundație, pentru a izola anumite porțiuni de teren, pentru a corecta albia unui curs de apă, a reduce forța valurilor etc. – Din fr. digue.

digamma
DIGÁMMA s.f. invar. Semivocală cu valoare de u consonantic, componentă a unor diftongi, triftongi etc. [Acc. și: dígama] – Din fr. digamma.

digera
DIGERÁ, digér, vb. I. Tranz. (Adesea fig.) A mistui alimentele. [Prez. ind. și: digerez] – Din fr. digérer, lat. digerere.

digerabil
DIGERÁBIL, -Ă, digerabili, -e, adj. (Adesea fig.) Care se poate digera (cu ușurință); digestibil. – Din fr. digérable.

digerare
DIGERÁRE s.f. Acțiunea de a digera; digestie. – V. digera.

digestibil
DIGESTÍBIL, -Ă, digestibili, -e, adj. Digerabil. – Din fr. digestible.

digestie
DIGÉSTIE, digestii, s.f. Proces fiziologic complex prin care alimentele introduse în organism sunt transformate treptat în substanțe asimilabile; mistuire, digerare. – Din fr. digestion, lat. digestio.

digestiv
DIGESTÍV, -Ă, digestivi, -e, adj. Referitor la digestie, care aparține digestiei. ♢ Aparat (sau tub) digestiv = totalitatea organelor cu ajutorul cărora se face digestia. – Din fr. digestif.

digit
DÍGIT, digiți, s.m. (Inform., Electron.) Cifră. – Din engl. digit.

digital
DIGITÁL, -Ă, digitali, -e, adj., s.f. 1. Adj. Care aparține degetelor, care se referă la degete. Amprentă digitală = urmă lăsată pe un obiect de liniile de pe suprafața interioară a vârfului degetelor de la mână. 2. Adj. (

digitalina
DIGITALÍNĂ s.f. Substanță extrasă din frunzele digitalei și întrebuințată ca întăritor cardiovascular, ca diuretic etc. – Din fr. digitaline.

digitaliza
DIGITALIZÁ, digitalizez, vb. I. Tranz. (Inform., Electron.) A transforma semnalele analogice în semnale digitale. – Digital + suf. -iza.

digitalizare
DIGITALIZÁRE, digitalizări, s.f. (Inform., Electron.) Acțiunea de a digitaliza. – V. digitaliza.

digitalizat
DIGITALIZÁT, -Ă, digitalizați, -te, adj. (Inform., Electron.; despre semnale analogice) Care a fost transformat în semnal digital. – V. digitaliza.

digitat
DIGITÁT, -Ă, digitați, -te, adj. (Despre frunze) Care are foliolele dispuse ca degetele unei mâini deschise. – Din fr. digité.

digitatie
DIGITÁȚIE s.f. Tehnica repartizării degetelor pe clapele sau pe coardele instrumentelor muzicale ori pe clapele mașinii de scris etc., pentru a obține un randament maxim. – Din fr. digitation.

digitigrad
DIGITIGRÁD, digitigrade, s.n. (La pl.) Nume dat unui grup de animale mamifere care se sprijină în mers numai pe degete; (și la sg.) animal care face parte din acest grup. ♢ (Adjectival) Animal digitigrad. – Din fr. digitigrade.

digitron
DIGITRÓN s.n. (Electron.) Tub cu descărcare luminescentă, cu mai mulți catozi, folosit pentru indicații alfanumerice în aparatura digitală de măsurare. – Din fr. digitron.

digresie
DIGRÉSIE s.f. v. digresiune.

digresiune
DIGRESIÚNE, digresiuni, s.f. Abatere, îndepărtare de la subiectul tratat; excurs; parte a unei lucrări care conține o asemenea abatere. [Pr.: -si-u-. – Var.: (înv.) digrésie s.f.] – Din fr. digression, lat. digressio, -onis.

dihai
DIHÁI adv. (Pop. și fam.; în sintagma) Mai dihai = mai mult, mai grozav, mai ceva, și mai și. – Et. nec.

dihanie
DIHÁNIE, dihănii, s.f. 1. Animal sălbatic; fiară, jivină. 2. Ființă ciudată, monstruoasă; namilă, monstru. 3. Ființă, vietate. [Pl. și: dihanii] – Din sl. dyhanije „răsuflare”.

dihonie
DIHÓNIE, dihonii, s.f. (Reg.) Neînțelegere care degenerează în vrajbă. – Din ngr. dihónia.

dihor
DIHÓR, dihori, s.m. Mamifer carnivor de mărimea unei pisici, cu corpul lung, cu picioarele scurte și cu blană cafenie, care se apără de dușmani răspândind un miros urât (Putorius putorius). [Acc. și: díhor] – Probabil din sl. *dyhorŭ.

dihotomic
DIHOTÓMIC, -Ă, dihotomici, -ce, adj. Care se bifurcă, se împarte în două sau din două în două. [Var.: dicotómic, -ă adj.] – Din fr. dichotomique.

dihotomie
DIHOTOMÍE, dihotomii, s.f. 1. (Log.) Diviziune în două părți a unui concept, fără ca acesta să-și piardă înțelesul inițial. 2. Mod de ramificație a talului și a tulpinilor unor plante în două părți egale, care se împart la rândul lor în două părți egale etc. [Var.: dicotomíe s.f.] – Din fr. dichotomie.

dijmar
DIJMÁR, dijmari, s.m. Persoană care strângea dijmele; dijmuitor. – Dijmă + suf. -ar.

dijmas
DIJMÁȘ, dijmași, s.m. Țăran iobag obligat să plătească dijmă. – Dijmă + suf. -aș.

dijma
DÍJMĂ, dijme, s.f. Dare care reprezenta a zecea parte din produsele principale, percepută de stăpânii feudali de la producătorii direcți; (mai târziu) formă de rentă funciară feudală, care consta în cedarea de către țăran proprietarului funciar a unei părți din producția obținută de pe bucata de pământ primită de la acesta spre a fi lucrată. – Din sl. dižma.

dijmarit
DIJMĂRÍT s.n. Dare în bani care se plătea în Țara Românească pentru stupi și pentru porci. – Dijmă + suf. -ărit.

dijmui
DIJMUÍ, dijmuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A aduna dijma. 2. (Peior.) A-și face în mod abuziv parte din ceva. – Dijmă + suf. -ui.

dijmuiala
DIJMUIÁLĂ, dijmuieli, s.f. (Rar) Dijmuire. [Pr.: -mu-ia-] – Dijmui + suf. -eală.

dijmuire
DIJMUÍRE, dijmuiri, s.f. Acțiunea de a dijmui și rezultatul ei; dijmuială, dijmuit. – V. dijmui.

dijmuit
DIJMUÍT s.n. Dijmuire. – V. dijmui.

dijmuitor
DIJMUITÓR, dijmuitori, s.m. Dijmar. [Pr.: -mu-i-] – Dijmui + suf. -tor.

dilata
DILATÁ, dilát, vb. I. Refl. 1. (Despre unele corpuri) A-și mări dimensiunile sub influența căldurii. ♢ Tranz. Căldura dilată corpurile. 2. (Despre deschizături, organe sau părți ale unor organe etc.) A se mări, a se lărgi. ♢ Tranz. Atropina dilată pupila. [Prez. ind. și: dilatéz] – Din fr. dilater, lat. dilatare.

dilatabil
DILATÁBIL, -Ă, dilatabili, -e, adj. Care se poate dilata, care poate fi dilatat. – Din fr. dilatable.

dilatant
DILATÁNT, -Ă, dilatanți, -te, adj. Dilatator. ♢ (Substantivat) Ceea ce servește pentru a dilata. – Din fr. dilatant.

dilatare
DILATÁRE, dilatări, s.f. Acțiunea de a (se) dilata și rezultatul ei. – V. dilata.

dilatat
DILATÁT, -Ă, dilatați, -te, adj. 1. (Despre unele corpuri) Cu dimensiunile mărite sub influența căldurii. 2. (Despre deschizături, organe sau părți ale unor organe) Mărit, lărgit. – V. dilata.

dilatator
DILATATÓR, -OÁRE, dilatatori, -oare, adj. Care dilată; dilatant. ♢ (Anat.) Mușchi dilatatori = mușchi care au funcția de a dilata deschiderile pe care se inserează. ♦ (Substantivat, n.) Instrument chirurgical care servește la dilatarea unei cavități, a unui orificiu etc. – Din fr. dilatateur, lat. dilatator, -oris.

dilatatie
DILATÁȚIE, dilatații, s.f. Creștere a dimensiunilor unui corp sub acțiunea căldurii; dilatare. ♦ Coeficient de dilatație = creșterea unității de lungime, de suprafață sau de volum a unui corp, raportată la 1

dilatometrie
DILATOMETRÍE s.f. Ramură a fizicii care studiază procedeele de măsurare a dilatației corpurilor, precum și transformările fizico-chimice suferite de corpuri sub influența căldurii. – Din fr. dilatométrie.

dilatometru
DILATOMÉTRU, dilatometre, s.n. Aparat care măsoară dilatația corpurilor. – Din fr. dilatomètre.

dilatoriu
DILATÓRIU, -IE, dilatorii, adj. (Franțuzism) Care provoacă sau tinde să provoace o întârziere, o amânare, o tărăgănare (a unei acțiuni, a unui proces etc.). – Din fr. dilatoire, lat. dilatorius.

dilauden
DILAUDÉN s.n. (Farm.) Derivat puternic al morfinei, folosit ca analgezic. [Pr.: -la-u-] – Denumire comercială.

dilematic
DILEMÁTIC, -Ă, dilematici, -ce, adj. (Rar) Cu caracter de dilemă; care prezintă o dilemă. – Din fr. dilémmatique.

dilema
DILÉMĂ, dileme, s.f. Raționament care pune două alternative dintre care trebuie aleasă una, deși ambele duc la aceeași concluzie. ♦ Încurcătură în care se află cineva când este obligat să aleagă între două alternative cu perspective (aproximativ) egale. – Din fr. dilemme, lat. dilemma.

diletant
DILETÁNT, -Ă, diletanți, -te, s.m. și f. Persoană care manifestă preocupări într-un domeniu al artei, al științei sau al tehnicii fără a avea pregătirea profesională corespunzătoare; persoană care se ocupă de ceva din afara profesiunii sale, numai din plăcere; amator; (peior.) persoană care nu adâncește (sau nu are pregătirea științifică necesară pentru a adânci) problemele profesiunii sale, ale unei științe etc. – Din fr. dilettante.

diletantism
DILETANTÍSM s.n. Faptul de a se ocupa ca diletant de o ramură a artei, a științei sau a tehnicii. ♦ (Peior.) Lipsă de pregătire temeinică, de seriozitate sau de însușiri necesare, dovedite de cineva în propriul domeniu de activitate. – Din fr. dilettantisme.

diligent
DILIGÉNT, -Ă, diligenți, -te, adj. (Livr.) Harnic, sârguincios, zelos. – Din lat. diligens, -ntis, fr. diligent.

diligenta
DILIGÉNȚĂ^1, diligențe, s.f. Trăsură mare, acoperită, cu care se făcea în trecut transportul regulat de poștă și de călători pe distanțe mai lungi; poștalion. – Din fr. diligence.

DILIGÉNȚĂ^2, diligențe, s.f. (Livr.) Sârguință, osteneală; zel. promptitudine. – Din lat. diligentia, fr. diligence.

dilua
DILUÁ, diluéz, vb. I. 1. Tranz. A micșora concentrația unei soluții. 2. Tranz. și refl. Fig. (Peior.) A (se) atenua, a (se) micșora, a slăbi. [Pr.: -lu-a] – Din fr. diluer.

diluant
DILUÁNT, diluanți, s.m. Substanță care diluează (1). [Pr.: -lu-ant] – Din fr. diluant.

diluare
DILUÁRE, diluări, s.f. Acțiunea de a (se) dilua. – [Pr.: -lu-a-] – V. dilua.

diluat
DILUÁT, -Ă, diluați, -te, adj. 1. (Despre soluții) Care e mai puțin concentrat; slab. ♦ (Substantivat, n.) Soluție căreia i s-a micșorat concentrația. 2. Fig. (Despre opere literare) Cu dezvoltări lungi și inutile; dezlânat, prolix. [Pr.: -Iu-at] – V. dilua.

dilutie
DILÚȚIE, diluții, s.f. Raportul dintre o cantitate de soluție și cantitatea de solvent din acea soluție. – Din fr. dilution.

diluvian
DILUVIÁN, -Ă, diluvieni, -e, adj. Care ține de diluviu, provenit din diluviu, de diluviu. ♦ (Geol.; substantivat, n.) Pleistocen. [Pr.: -vi-an] – Din fr. diluvien.

diluviu
DILÚVIU, diluvii, s.n. 1. Potopul amintit în Biblie; p. gener. potop. 2. (Geol.) Pleistocen. – Din fr., lat. diluvium.

dimensiona
DIMENSIONÁ, dimensionéz, vb. I. Tranz. A stabili, pe bază de calcul, dimensiunile unei construcții, ale unei mașini, ale unui aparat, ale unei piese etc. [Pr.: -si-o-] – Din germ. dimensionieren.

dimensional
DIMENSIONÁL, -Ă, dimensionali, -e, adj. Care arată dimensiunea, privitor la dimensiune. [Pr.: -si-o-] – Din germ. dimensional, fr. dimensionnel.

dimensionare
DIMENSIONÁRE, dimensionări, s.f. Acțiunea de a dimensiona. [Pr.: -si-o-] – V. dimensiona.

dimensiune
DIMENSIÚNE, dimensiuni, s.f. 1. Mărime (lungime, lățime sau înălțime) necesară la determinarea întinderii figurilor și a corpurilor (geometrice). ♢ Expr. (Fam.) A patra dimensiune = ceva imposibil, ceva neconceput încă de mintea omenească. ♦ Spec. Mărime fizică considerată din punctul de vedere al legăturii dintre unitatea sa de măsură și unitățile mărimilor fundamentale ale unui sistem de unități de măsură. 2. Mărime, măsură, proporție. [Pr.: -si-u-] – Din fr. dimension, lat. dimensio, -onis.

dimer
DIMÉR, dimeri, s.m. Compus chimic rezultat din combinarea a două molecule din aceeași specie de substanțe. – Din fr. dimère.

dimerlie
DIMERLÍE, dimerlii, s.f. (Reg.) Baniță (pentru cereale). [Var.: dimirlíe s.f.] – Cf. tc. d e m i r l i „de fier”.

dimie
DIMÍE s.f. Țesătură groasă de lână (albă), folosită la confecționarea hainelor țărănești; aba, pănură. – Din tc. dimi.

dimineata
DIMINEÁȚĂ, dimineți, s.f., adv. 1. S.f. Partea de la început a zilei (din zori până la prânz). ♢ Loc. adj. și adv. De dimineață = a) (care are loc) în partea de la început a zilei, în zori, (foarte) devreme; b) (care are loc) din momentul când începe ziua, de când se face ziuă. Ziua bună se cunoaște de dimineață. ♢ Loc. adv. (Pop.) În faptul dimineții = în zori de zi. ♢ Expr. Bună dimineața! sau (pop.) dimineața bună! formulă de salut, la întâlnire, în timpul dimineții. A umbla cu bună dimineața = a) a umbla cu colindul în dimineața (sau în ajunul) Crăciunului; b) (glumeț și ir.) a umbla fără treabă (pe la vecini). 2. Adv. (În forma dimineața) În timpul dimineții (1). ♢ (În forma dimineață, după adverbele de timp „azi”, „mâine”, „poimâine”, „ieri”, „alaltăieri”) Plouă de ieri dimineață. ♦ În fiecare dimineață (1). ♦ (În forma dimineață precedat de adverbele „mai”, „foarte”, „tare” și uneori de prep. „de”) Mai (sau foarte) devreme. – Din loc. adv. de^4 *mâneață (< lat. *manitia). Cf. (pentru formă) d e s e a r ă.

diminua
DIMINUÁ, diminuéz, vb. I. Tranz. și refl. . A face să devină sau a deveni mai mic (din punct de vedere cantitativ, calitativ, intensiv etc.); a (se) micșora, a scădea. [Pr.: -nu-a] – Din fr. diminuer, lat. diminuere.

diminuare
DIMINUÁRE, diminuări, s.f. Acțiunea de a diminua și rezultatul ei; micșorare, scădere. [Pr.: -nu-a-] – V. diminua.

diminuendo
DIMINUÉNDO adv. (Muz.) Decrescendo. [Pr.: -nu-en-] – Cuv. it.

diminutiv
DIMINUTÍV, -Ă, diminutivi, -e, adj., s.n. (Substantiv, propriu sau comun, adjectiv sau, rar, altă parte de vorbire) care se formează cu ajutorul unui afix prin care se arată că obiectele, ființele, însușirile etc. denumite sunt considerate (în mod real sau afectiv) mai mici decât cele exprimate de cuvântul de bază. – Din fr. diminutif.

diminutiva
DIMINUTIVÁ, diminutivéz, vb. I. Tranz. (Lingv.) A face să devină diminutiv, a forma diminutive. – Din fr. diminutiver.

diminutival
DIMINUTIVÁL, -Ă, diminutivali, -e, adj. (Despre sufixe, particule) Care formează diminutive; (despre cuvinte, formații lexicale) Format prin derivare cu sufixe, cu particule diminutivale. – Diminutiv + suf. -al.

diminutivare
DIMINUTIVÁRE, diminutivări, s.f. (Lingv.) Acțiunea de a diminutiva și rezultatul ei. – V. diminutiva.

diminutivat
DIMINUTIVÁT, -Ă, diminutivați, -te, adj. Care a devenit diminutiv. – V. diminutiva.

dimirlie
DIMIRLÍE s.f. v. dimerlie.

dimisie
DIMÍSIE s.f. v. demisie.

dimon
DÍMON s.m. v. demon.

dimorf
DIMÓRF, -Ă, dimorfi, -e, adj. Care prezintă dimorfism, caracterizat prin dimorfism. – Din fr. dimorphe.

dimorfism
DIMORFÍSM s.n. 1. Proprietate a unei substanțe de a cristaliza în două forme deosebite. 2. Existența a două forme distincte la una și aceeași specie de animale sau de vegetale (în funcție de sex, de sezon etc.). – Din fr. dimorphisme.

dimpotriva
DIMPOTRÍVĂ, adj. invar., adv. 1. Adj. invar. Din față, din partea cealaltă, de dincolo; opus. ♦ Fig. Potrivnic, neprielnic, nefavorabil. 2. adv. Din contra; cu totul altfel; invers. 3. adv. (Rar) Față în față. – De + împotrivă.

dimprejur
DIMPREJÚR adv., adj. invar. – Din jur, din vecinătate. – De^4 + împrejur.

dimprejurul
DIMPREJÚRUL prep. Din jurul, din vecinătatea (unei ființe sau unui lucru). – De^4 + împrejurul.

dimpreuna
DIMPREÚNĂ adv. Împreună (1). – De^4 + împreună.

din
DIN prep. I. (Cu sens local) 1. (Introduce un atribut care arată locul unde se află cineva sau ceva, unde se întâmplă ceva) Oglinda din perete. 2. (Introduce un complement care arată punctul de plecare) A ieșit din casă. ♦ (În corelație cu prep. „în”, arată succesiunea în spațiu de la un loc la altul de același fel) Sărea din piatră în piatră. 3. (Introduce un complement sau un atribut care arată originea, proveniența) Medicament extras din plante. ♢ Din jos de... = mai jos de...; dincolo de... Din sus de... = mai sus de... II. (Cu sens temporal) 1. (Introduce un complement care arată momentul existenței, timpul când se petrece o acțiune) Îl striga din mers. 2. (Introduce un complement care indică punctul de plecare în timp) Din tinerețe. III. (Cu sens partitiv) Dintre. Într-una din zile. IV. (Introduce un complement de cauză) A greșit din neglijență. V. (Introduce un complement de mod) Povestește din amintire. VI. (Introduce un complement instrumental) Bate din palme. VII. (Construcția prepozițională indică materia din care este făcut un lucru) Mămăligă din făină necernută. VIII. (Introduce un complement indirect care arată obiectul unei prefaceri. al unei schimbări) Ei fac din noapte zi. IX. (Pop.; introduce un complement de relație) În ce privește, în privința. Din glume îi întrece pe toți. – De^4 + în.

dinadins
DINADÍNS adv. Cu un anumit scop, în mod conștient; intenționat, înadins. ♢ Cu dinadins(ul) = în mod expres, în special. Cu tot dinadinsul = a) cu toată stăruința, cu orice preț; b) cu adevărat, în adevăr. – De^4 + înadins.

dinafara
DINAFÁRĂ adv. (În loc. adv.) Pe dinafară = pe de rost, reproducând (întocmai) din memorie. – De^4 + în afară.

dinainte
DINAÍNTE adv. 1. (Local) În față, înainte. ♢ Loc. adj. De dinainte = aflat în față. ♢ Expr. A (sau a-l) lua (pe cineva) gura pe dinainte = a spune ceva ce nu a vrut să spună, a-și da fără voie gândurile pe față. A nu-i trece cuiva pe dinainte = a nu îndrăzni (din prea mare respect sau considerație) să se arate în față cuiva; a acorda cuiva o deosebită considerație. ♦ (Adjectival, invar.) Din față, anterior. Rândul dinainte. ♦ (Substantivat; în forma dinaintea) Jumătatea din față a corpului unui animal sau al unui om. 2. (Temporal) De mai înainte, de mai de mult. ♢ Loc. adj. De dinainte = de adineauri: pomenit cu o ocazie anterioară. ♦ Din timp, de cu vreme. – De^4 + înainte.

dinaintea
DINAÍNTEA prep. 1. Din sau în locul aflat înaintea cuiva sau a ceva, din sau în fața cuiva sau a ceva. ♦ (Precedat de prep. „pe”) Prin fața cuiva sau a ceva. 2. Din timpul care precedă, înainte de... Anii dinaintea erei noastre. – De^4 + înaintea.

dinam
DINÁM, dinamuri, s.n. Mașină electrică rotativă, generatoare de curent continuu. – Din fr. dynamo.

dinamic
DINÁMIC, -Ă, dinamici, -ce, adj., s.f. I. Adj. 1. (Mec.) De mișcare, de forță; privitor la mișcare, la forță. 2. Plin de mișcare, de acțiune, activ; care este în continuă (și intensă) mișcare, evoluție; care se desfășoară rapid. ♢ Verb reflexiv dinamic = verb reflexiv care exprimă o acțiune ce se face cu participarea intensă sau cu un interes special din partea subiectului. El se gândește. Ea își amintește. ♦ (Despre oameni) Care dovedește forță vitală, putere de a se afirma și de a acționa; energie. II. S.f. 1. Parte a mecanicii care studiază legile mișcării corpurilor ținând seama de

dinamism
DINAMÍSM s.n. 1. Putere vitală, forță de acțiune, de mișcare. 2. Concepție filozofică idealistă care susține că factorul primordial al existenței ar fi mișcarea pură, imaterială. – Din fr. dynamisme.

dinamita
DINAMITÁ, dinamitéz, vb. I. Tranz. A pune dinamită (sau un alt exploziv) pentru a arunca ceva în aer; a distruge cu ajutorul dinamitei (sau al altui exploziv). – Din fr. dynamiter.

dinamitard
DINAMITÁRD, -Ă, dinamitarzi, -de, adj. (Livr.) Anarhic, distrugător. – Din fr. dynamitard.

dinamitare
DINAMITÁRE, dinamitări, s.f. Acțiunea de a dinamita. – V. dinamita.

dinamita
DINAMÍTĂ s.f. Exploziv detonant care are la bază nitroglicerina. – Din fr. dynamite.

dinamiza
DINAMIZÁ, dinamizéz, vb. I. Tranz. A face să devină (mai) dinamic; a stimula, – Din fr. dynamiser.

dinamizare
DINAMIZÁRE, dinamizări, s.f. Acțiunea de a dinamiza. – V. dinamiza.

dinamoelectric
DINÁMO-ELÉCTRIC, -Ă, dinamo-electrici, -ce, adj. Care transformă energia mecanică în energic electrică, privitor la această transformare. – Din fr. dynamo-électrique.

dinamograf
DINAMOGRÁF, dinamografe, s.n. Dinamometru înregistrator. – Din fr. dynamographe.

dinamometrie
DINAMOMETRÍE s.f. Măsurare a forței (contracției musculare) cu ajutorul dinamometrului. – Din fr. dynamométrie.

dinamometru
DINAMOMÉTRU, dinamometre, s.n. Instrument pentru măsurarea forțelor. – Din fr. dynamomètre.

dinapoi
DINAPÓI adv. 1. În partea din urmă; în spate, înapoi, dindărăt. ♦ (Adjectival) Care se află în spate; posterior. ♦ (Substantivat; în forma dinapoia) Jumătatea din spate a corpului unui animal sau al unui om. 2. De la spate, din urmă, dindărăt. – De^4 + înapoi.

dinapoia
DINAPÓIA prep. Înapoia, în spatele (cuiva sau a ceva), în partea din urmă (a ceva sau a cuiva), după (cineva sau ceva); dindărătul. [Pr.: -po-ia] – De^4 + înapoia.

dinar
DINÁR, dinari, s.m. 1. Monedă de aur sau de argint de origine arabă, care a circulat în trecut și în Europa. 2. Unitate monetară curentă în Iugoslavia, Algeria, Iordania etc. – Din ngr. dinárion, fr. dinar.

dinastic
DINÁSTIC, -Ă, dinastici, -ce, adj. Privitor la dinastie, care aparține dinastiei. ♦ (Despre oameni, curente etc.) Partizan al dinastiei. – Din fr. dynastique.

dinastie
DINASTÍE, dinastii, s.f. Familie ai cărei membri se succedă la cârma unui stat (ca principi, regi sau împărați); șir de suverani care alcătuiesc o astfel de familie. – Din fr. dynastie.

dinatron
DINATRÓN s.n. (Electron.) Efect care se manifestă prin micșorarea curentului anodic ca urmare a emisiei secundare la tetrode. – Din engl., fr. dynatron.

dina
DÍNĂ, dine, s.f. (Fiz.) Unitate de măsură a forței, egală cu forța care imprimă unui corp cu masa de un gram accelerația de un centimetru pe secundă la pătrat. – Din fr. dyne.

dinauntru
DINĂÚNTRU adv. Din interior. ♦ (Adjectival) Care se află înăuntru, în interior. [Var.: dinlăúntru adv.] – De^4 + înăuntru.

dincoace
DÍNCOACE adv. În partea aceasta, în partea dinspre vorbitor. ♢ Loc. adj. De dincoace = care se află în partea aceasta (dinspre vorbitor). ♢ Loc. prep. Dincoace de... = în partea aceasta (dinspre vorbitor). De dincoace de... = din partea aceasta. [Acc. și: dincoáce] – De^4 + încoace.

dincolo
DÍNCOLO adv. 1. În partea cealaltă, în partea opusă vorbitorului. Loc. adj. De dincolo = care se află în cealaltă parte; care se află peste hotare. ♢ Loc. prep. Dincolo de... = a) în partea cealaltă a...; b) în afara celor spuse. Pe dincolo = în partea cealaltă (trecând de-a curmezișul sau pe ocolite), prin cealaltă parte. ♦ (În credințele religioase) În lumea cealaltă, în lumea de apoi. 2. (În corelație cu „ici”, „colo”, „aici” etc.) În altă parte. Aici înflorește o floare, dincolo un copac. ♢ Expr. Așa și pe dincolo = așa cum s-a spus mai sus, în felul în care se cunoaște sau într-un fel pe care vorbitorul nu vrea să-l spună [Acc. și: dincólo] – De^4 + încolo.

dincotro
DINCOTRÓ adv. (Adesea în propoziții interogative) – Din care direcție, de unde, din ce parte. – De^4 + încotro.

dindarat
DINDĂRẮT adv. Dinapoi. ♦ (Adjectival) Care se află dinapoi, în spate. – De^4 + îndărăt.

dindaratul
DINDĂRẮTUL prep. Dinapoia. – De^4 + îndărătul.

dineu
DINÉU, dineuri, s.n. Masă de seară (în special de gală). [Pl. și: dinée] – Din fr. dîner.

dingo
DÍNGO s.m. invar. Specie de câine sălbatic din Australia. (Canis dingo) – Din fr. dingo.

dinioare
DINIOÁRE adv. (Reg.) Adineauri. [Pr.: -ni-oa-] – Lat. de una hora.

dinlauntru
DINLĂÚNTRU adv. v. dinăuntru.

dinoceras
DINOCÉRAS, dinocerași, s.m. Mamifer fosil asemănător cu rinocerul, cu caninii foarte dezvoltați. – Din fr. dinocéras.

dinoteriu
DINOTÉRIU s.m. Mamifer fosil proboscidian de mărime uriașă, cu doi fildeși curbați în jos și fixați pe maxilarul inferior. – Din fr. dinothérium.

dinozaur
DINOZÁUR, dinozauri, s.m. Reptilă fosilă urișă din ordinul dinozaurilor. [Pr.: -za-ur] – Din fr. dinosaure, it. dinosauro.

dinozaurian
DINOZAURIÁN, dinozaurieni, s.m. (La pl.) Ordin de reptile fosile de dimensiuni foarte mari, având unele caractere intermediare între reptile, păsări și mamifere; (și la sg.) animal din acest ordin. ♢ (Adjectival) Reptilă dinozauriană. [Pr.: -za-u-ri-an] – Din fr. dinosauriens.

dinspre
DÍNSPRE prep. 1. (Introduce un complement care arată punctul de plecare al acțiunii) – Din direcția... 2. (Introduce un complement circumstanțial de timp) Cam spre..., aproximativ în momentul... Dinspre seară. 3. (Introduce un complement indirect care arată originea, descendența) – Din partea, după. Văr dinspre tată. – De^4 + înspre.

dintai
DINTÂI adj. invar. (De obicei precedat de „cel”) 1. Primul dintr-o serie de lucruri, ființe, fenomene de același fel. ♦ (Adverbial) În primul moment, (mai) întâi. 2. Primul ca importanță, ca valoare, ca rang etc. dintre mai mulți. [Var.: (reg.) dentăi adj. invar.] – De + întâi.

dinte
DÍNTE, dinți, s.m. 1. Fiecare dintre organele osoase mici, acoperite cu un strat de smalț, așezate în cavitatea bucală a majorității vertebratelor și servind de obicei pentru a rupe, a mesteca și a fărâmița alimentele; p. restr. fiecare dintre organele osoase mici așezate în partea din față a maxilarelor. ♢ Dinte de lapte = fiecare dintre dinții care le cresc copiilor în primii ani ai vieții și care cad mai târziu, fiind înlocuiți cu dinții definitivi. ♢ Expr. Soare cu dinți = soare pe timp geros, răcoros sau ploios. A se ține de ceva cu dinții = a nu ceda cu nici un preț, a nu renunța la ceva în ruptul capului. Înarmat până în dinți = puternic înarmat. A-i scoate (cuiva) și dinții din gură = a-i lua (cuiva) tot ce are, a sărăci (pe cineva) cu desăvârșire. A-și arăta dinții = a amenința; a se manifesta în mod nefavorabil. Printre dinți = (în legătură cu verbe de declarație) neclar, nedeslușit (și cu nemulțumire). A avea un dinte împotriva (sau contra) cuiva = a avea un motiv de nemulțumire, de supărare sau de dușmănie împotriva cuiva. ♦ Compuse: dintele-dracului = plantă erbacee cu flori albe, roșii-purpurii sau verzui așezate în spice (Polygonum hydropiper); (porumb) dinte-de-cal (sau dintele-calului) = varietate de porumb cu boabe mari, late și albicioase, cu un șănțuleț la vârf. 2. Fiecare dintre crestăturile, zimții, proeminențele (ascuțite și regulate) de pe marginea unor unelte sau piese de mașină; fiecare dintre colții pieptenului, ai greblei, ai grapei etc. 3. Înălțime stâncoasă, izolată, cu pereții abrupți; colț. – Lat. dens, -ntis.

dintre
DÍNTRE prep. 1. (Introduce un atribut care arată locul ocupat de cineva sau de ceva între două sau mai multe obiecte) Care se află între..., în mijlocul... Spațiul dintre pat și masă. ♦ (Introduce un complement care arată punctul de plecare) Din mijlocul... Iese luna dintre nori. 2. (Introduce un atribut care arată detașarea unui obiect din mijlocul mai multora de același fel) Printre, între, din. Dintre sute de elevi. 3. (Introduce un atribut exprimând o corelație sau o alternanță) Între. Raportul dintre parte și întreg. 4. (Introduce un atribut care indică răstimpul dintre două momente cunoscute) Situat între.. Momentul dintre noapte și zi. 5. (Introduce un atribut care exprimă un raport de reciprocitate) Care există între... S-au întărit legăturile dintre ei. – De^4 + între.

dintru
DÍNTRU prep. (Mai ales înaintea lui „un”, „al”, „însul”, „acest”, „o dată”, cu elidarea vocalei finale proprii). 1. (Cu sens local) Din, dinspre. Privește dintr-un colț al sălii. ♢ Dintr-acolo = din partea aceea. 2. (Partitiv) Din. Vorbește cu unii dintre noi. ♦ (Indicând apartenența) Facem parte d într-o lume nouă. 3. (Cu sens temporal; introduce un complement circumstanțial care indică momentul plecării) De la. Pleacă dintr-o clipă într-alta. ♦ (Introduce un atribut care indică timpul desfășurării unei acțiuni) Din, petrecut în... Mi-a povestit o întâmplare dintr-o dimineață de vară. 4. (Introduce un complement care indică originea, proveniența) Din. Planta se dezvoltă dintr-o sămânță. 5. (Introduce un complement indirect care arată obiectul unei prefaceri) Din. Și-a făcut o scurtă dintr-un palton. ♦ (Introduce un complement indirect care arată starea de la care se trece) Se trezește dintr-un somn greu. 6. (Introduce un complement circumstanțial de mod) Cu. A nimerit dintr-un foc (de pușcă). ♢ Loc. adv. Dintr-o dată = cu o singură mișcare; pe neașteptate; brusc, deodată. 7. (Introduce un complement instrumental) Cu. Are pensie și trăiește dintr-însa. 8. (Introduce un atribut care indică materia) Din. Mănăstirea dintr-un Lemn. 9. (Introduce un complement circumstanțial de cauză) Din cauza. S-a supărat dintr-o nimica toată. – De^4 + întru.

dinta
DINȚÁ, dințéz, vb. I. Tranz. A face dinți (2) pe marginea unui obiect. – Din dințat (derivat regresiv) sau din dinte.

dintar
DINȚÁR, dințare, s.n. 1. Unealtă cu care se înclină dinții ferăstrăului de o parte și de alta a pânzei lui. 2. Grătar în dreptul scocului morii. – Dinte + suf. -ar.

dintare
DINȚÁRE, dințări, s.f. Acțiunea de a dința și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Totalitatea dinților unui obiect. – V. dința.

dintat
DINȚÁT, -Ă, dințați, -te, adj. Cu dinți; crestat sau tăiat în formă de dinți; zimțat. – Dinte + suf. -at.

dintarit
DINȚĂRÍT s.n. (Glumeț) Bir pe care urma să-l plătească cineva celui pe care l-a ospătat, pentru osteneala acestuia de a mesteca cu dinții. – Dinte + suf. -ărit (după tc. diș-parasi „bani de dinți”).

dintatura
DINȚĂTÚRĂ s.f. Parte dințată a unui obiect. ♦ Spec. Totalitatea zimților de pe marginea unei mărci poștale. – Dința + suf. -ătură.

dintisor
DINȚIȘÓR, dințișori, s.m. Diminutiv al lui dinte. – Dinte + suf. -ișor.

dintura
DINȚÚRĂ, dințuri, s.f. Plantă erbacee cu flori roșii sau albe dispuse în spice, care crește prin semănături sau ierburi (Odontites rubra). – Dinte + suf. -ură.

diocezan
DIOCEZÁN, -Ă adj. v. diecezan.

dioceza
DIOCÉZĂ s.f. v. dieceză.

diochea
DIOCHEÁ vb. I v. deochea.

diocheat
DIOCHEÁT, -Ă adj. v. deocheat.

diochetura
DIOCHETÚRĂ s.f. v. deochetură.

diochi
DIÓCHI s.n. v. deochi.

dioda
DIÓDĂ, diode, s.f. Element al unui circuit electric cu doi electrozi, care are o rezistență mică față de un sens de trecere a curentului electric și foarte mare față de sensul opus; tub electronic care are doi electrozi (dintre care unul emite electroni). ♢ Diodă tunel = diodă de construcție specială folosită ca amplificator și generator de oscilații. Diodă stabilizatoare de tensiune = diodă folosită ca element de referință în stabilizatoarele de tensiune și de curent. Diodă (electro)luminescentă = diodă cu proprietatea de a emite lumină atunci când este polarizată direct; led. [Pr.: di-o-] – Din fr. diode.

dioic
DIÓIC, -Ă, dioici, -ce, adj. (Despre plante unisexuate) Care are florile mascule și femele pe indivizi deosebiți ai aceleiași specii. [Pr.: di-o-ic] – Din fr. dioïque.

dionina
DIONÍNĂ s.f. (Fam.) Medicament pe bază de morfină, folosit ca analgezic al tusei. [Pr.: di-o-] – Din fr. dionine.

dionisiac
DIONISIÁC, -Ă, dionisiaci, -ce, adj. 1. (În sintagma) Sărbătorile (sau serbările) dionisiace (și substantivat, f. pl.) = serbări organizate în Grecia antică în cinstea zeului Dionysos. 2. (În artă și cultură) Care are o atitudine de extaz, de zbucium, plină de pasiuni. [Pr.: di-o-ni-si-ac] – Din fr. dionysiaque.

dioptric
DIÓPTRIC, -Ă, dioptrici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care este în legătură cu refracția luminii, care aparține acestei refracții. 2. S.f. Parte a opticii care studiază fenomenele de refracție a luminii. [Pr.: di-op-] – Din fr. dioptrique.

dioptrie
DIOPTRÍE, dioptrii, s.f. Unitate de măsură a puterii unei lentile, având la bază puterea lentilei cu distanța focală de un metru. [Pr.: -di-op-] – Din fr. dioptrie.

dioptru
DIÓPTRU, dioptre, s.n. (Fiz.) 1. Suprafață care separă două medii transparente cu indici de refracție diferiți. 2. Dispozitiv sau instrument optic care determină linia de vizare spre un punct dat. [Pr.: di-op-] – Din fr. dioptre.

dioram
DIORÁM s.n. v. dioramă.

diorama
DIORÁMĂ, diorame, s.f. Tablou de mari dimensiuni (alcătuit din mai multe planuri), care, sub efectul unui joc de lumini (și privit din întuneric), dă spectatorului impresia realității. ♦ Reprezentare spațială a unei porțiuni de peisaj, în care se expun, în muzee, animale împăiate, manechine etc., în scopul înfățișării unui ecosistem. [Pr.: di-o-. – Var.: (înv.) diorám s.n.] – Din fr. diorama.

dioramic
DIORÁMIC, -Ă, dioramici, -ce, adj. Care aparține unei diorame, privitor la o dioramă. [Pr.: di-o-] – Din fr. dioramique.

diorie
DIORÍE, diorii, s.f. (Grecism înv.) Termen de plată; scadență, soroc. [Pr.: di-o-] – Din ngr. dioría.

diorit
DIORÍT, diorite, s.n. Rocă eruptivă grăunțoasă, cenușie, folosită ca piatră de construcție, la pavaje etc. [Pr.: di-o-] – Din fr. diorite.

dioxid
DIOXÍD, dioxizi, s.m. (Chim.) Bioxid. – Din fr. dioxyde, engl. dioxide.

dipetal
DIPETÁL, -Ă, dipetali, -e, adj. (Despre corole) Care are două petale; (despre flori, plante) care are corola formată din două petale. – Din fr. dipétale.

diplegie
DIPLEGÍE, diplegii, s.f. Paralizie bilaterală. – Din fr. diplégie.

diplocefal
DIPLOCEFÁL, -Ă, diplocefali, -e, adj., s.m. și f. (Med.) (Făt monstruos) care este caracterizat prin existența a două capete unite. – Din fr. diplocéphal.

diplocefalie
DIPLOCEFALÍE, diplocefalii, s.f. (Med.) Monstruozitate caracterizată prin existența a două capete pe un trunchi. – Din fr. diplocéphalie.

diplococ
DIPLOCÓC, diplococi, s.m. Fiecare dintre asociațiile de doi coci care produc o serie de boli ca pneumonia, meningita etc. – Din fr. diplocoque.

diplodoc
DIPLODÓC, diplodoci, s.m. Specie de reptilă dinozauriană fosilă, amfibie, erbivoră. – Din fr., lat. diplodocus.

diplograf
DIPLOGRÁF s.n. Mașină de scris care funcționează simultan cu două feluri de caractere. – Din fr. diplographe.

diploid
DIPLOÍD, -Ă adj. (Biol.; despre celule organice sau organisme) Cu număr dublu de cromozomi. ♢ Fază diploidă = perioadă în dezvoltarea unor organisme în care numărul de cromozomi ai celulelor obișnuite este dublu în raport cu acela al celulelor sexuale. – Din fr. diploïde.

diploidie
DIPLOIDÍE s.f. (Biol.) Caracter al celulelor sau organismelor diploide. [Pr.: -plo-i-] – Din fr. diploïde.

diplomat
DIPLOMÁT^1, -Ă, diplomați, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care a obținut o diplomă. – Din fr. diplômé.

DIPLOMÁT^2, -Ă, diplomați, -te, subst., adj. I. 1. S.m. și f. Persoană oficială care are misiunea de a întreține relații cu reprezentanții oficiali ai altor state sau de a trata în numele statului său. 2. S.m. și f. Persoană care știe cum să trateze o afacere, cum să se comporte într-o situație (pentru a-și atinge scopurile). 3. Adj. Care este abil, subtil, șiret în relațiile sociale; care arată, trădează abilitate, subtilitate, șiretenie; diplomatie^2. II. S.n. Prăjitură preparată dintr-o cremă aromată cu rom peste care se adaugă frișcă și fructe zaharisite. – Din fr. diplomate.

diplomatic
DIPLOMÁTIC^1, -Ă, diplomatici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Disciplină auxiliară a istoriei care cercetează diplomele și documentele oficiale vechi și le stabilește autenticitatea. 2. Adj. (Rar) Care aparține diplomelor și documentelor oficiale vechi, privitor la aceste diplome și documente. – Din fr. diplomatique, lat. diplomaticus.

DIPLOMÁTIC^2, -Ă, diplomatici, -ce, adj. Referitor la diplomație sau la diplomați^2, care aparține diplomației sau diplomaților^2. ♦ Care arată, trădează abilitate, subtilitate, șiretenie; diplomat^2. – Din fr. diplomatique.

diplomatie
DIPLOMAȚÍE, diplomații, s.f. 1. Activitate desfășurată de un stat prin reprezentanții săi diplomatici, în scopul realizării politicii externe preconizate. ♦ Comportare abilă, subtilă, șireată. 2. Carieră, profesiune de diplomat^2. 3. Totalitatea reprezentanților diplomatici constituiți în corp. – Din fr. diplomatie.

diploma
DÍPLOMĂ, diplome, s.f. 1. Act oficial care certifică pregătirea profesională a unei persoane, un anumit titlu etc. 2. Act eliberat unui participant la o expoziție sau la un concurs, prin care se recunoaște calitatea deosebită a lucrărilor expuse sau a rezultatelor obținute de acesta. 3. (În evul mediu) Act prin care se acorda cuiva un titlu de noblețe, anumite privilegii etc. – Din fr. diplôme, lat. diploma.

diplopie
DIPLOPÍE, diplopii, s.f. Tulburare a vederii care constă în perceperea dublă a imaginii unui obiect. – Din fr. diplopie.

dipnoi
DIPNÓI, dipnoi, s.m. (La pl.) Grup de pești care respiră atât prin branhii cât și prin plămâni; (și la sg.) pește din acest grup. ♢ (Adjectival) Pești dipnoi. – Cf. fr. d i p n o é,  d i p n o ï q u e s.

dipod
DIPÓD, -Ă, adj. (Lit.: despre versuri) Care este format din două picioare metrice.

dipodie
DIPODÍE s.f. (Lit.) Vers format din două picioare metrice. – Din fr. dipodie.

dipol
DIPÓL, dipoli, s.m. 1. Circuit electric sau rețea electrică prevăzută cu două borne de acces pentru conectarea la o rețea exterioară. 2. (În sintagma) Dipol electric = a) sistem de două sarcini electrice apropiate, egale și de semn contrar; b) antenă de telecomunicații formată din două conductoare dispuse și alimentate simetric. – Din germ. Dipol, fr. dipôle.

dipolar
DIPOLÁR, -Ă, dipolari, -e, adj. Care aparține dipolilor, privitor la dipoli. – Din fr. dipolaire.

dipsoman
DIPSOMÁN, -Ă, dipsomani, -e, s.m. și f. (Med.) Bolnav de dipsomanie; alcoolic. – Din fr. dipsomane.

dipsomanie
DIPSOMANÍE, dipsomanii, s.f. (Med.) Nevoie patologică irezistibilă de a bea alcool; alcoolism cronic. – Din fr. dipsomanie.

dipter
DIPTÉR, diptere, s.n. 1. (La pl.) Ordin de insecte cu o singură pereche de aripi și cu aparatul bucal adaptat pentru supt sau pentru înțepat și supt; (și la sg.) insectă din acest ordin. ♦ (Adjectival; despre insecte) Cu două aripi. 2. Edificiu antic înconjurat cu două șiruri de coloane. ♢ (Adjectival) Templu dipter. [Var.; diptéră s.f.] – Din fr. diptère.

diptera
DIPTÉRĂ s.f. v. dipter.

diptic
DIPTÍC, diptice, s.n. Icoană sau tablou alcătuit din două plăci legate una de alta în așa fel încât să se poată deschide și închide ca o carte. ♦ P. gener. Operă literară sau muzicală alcătuită din două părți. [Acc. și: díptic] – Din fr. diptyque.

direclie
DIRECLÍE, direclii, s.f. Monedă de argint bătută în Spania, care a circulat în țara noastră în vremea lui Caragea. – Din tc. direkli „cu stâlpi”.

direct
DIRÉCT, -Ă, direcți, -te, adj., s.f., adv. 1. Adj. Care duce la țintă, de-a dreptul, fără ocol; drept. ♢ În linie directă = din tată în fiu, în linie dreaptă de rudenie. 2. S.f. Lovitură dată de un boxer cu mâna întinsă drept înainte. 3. Adv. De-a dreptul, fără ocol. 4. Adj. Care se face, are loc fără intermediar sau fără ascunzișuri, fățiș; nemijlocit. ♢ Vot direct = vot exprimat prin participarea la urnă a fiecărui cetățean. Impozit direct = impozit asupra venitului sau proprietății, perceput pe baza unor roluri nominale. Complement direct = complement care determină un verb tranzitiv. Vorbire directă sau stil direct = procedeu sintactic și stilistic de redare fidelă a spuselor sau gândurilor cuiva. 5. Adv. Fără intermediar, în mod nemijlocit; fără ascunzișuri, fățiș. ♢ Expr. A fi (sau a face) direct răspunzător (de ceva) = a răspunde (sau a face să răspundă) personal și integral (de faptele sale). 6. Adv. (În sintagma) Mărimi direct proporționale = mărimi al căror raport este de asemenea natură încât creșterea sau scăderea uneia de un număr de ori provoacă creșterea sau scăderea celeilalte de același număr de ori. – Din fr. direct, lat. directus.

directiv
DIRECTÍV, -Ă, directivi, -e, adj. l. (Rar) Care indică direcția, privitor la direcție. 2. (Tehn.) Care are direcție fixă. – Din fr. directif.

directiva
DIRECTÍVĂ, directive, s.f. Instrucțiune generală dată de un organ superior organelor în subordine, cu scopul de a îndruma, a orienta sau a determina activitatea, atitudinea, conduita acestora. – Din fr. directive.

directivitate
DIRECTIVITÁTE s.f. Proprietate a unui emițător sau receptor de a radia, respectiv de a capta unde (acustice sau electromagnetice) preferențial în sau din anumite direcții. – Din fr. directivité.

director
DIRECTÓR^1, -OÁRE, directori, -oare, adj., subst. 1. Adj. Care dirijează sau conduce ceva, care indică direcția. ♢ Roți directoare = roțile din față ale unui vehicul, cu ajutorul cărora se stabilește direcția de mers. Plan director = hartă sau plan al unei regiuni la scara de 1/20000. Linie directoare = linie fixă pe care alunecă altă linie care, prin mișcarea ei în spațiu, descrie o suprafață. ♦ Fig. Care indică linia de conduită, care îndrumează (activitatea). 2. S.f. Curbă pe care se sprijină generatoarele rectilinii ale unei suprafețe riglate. 3. S.n. (Elt.) Element constructiv al unei antene (2), folosit pentru mărirea directivității. – Din fr. directeur, lat. director, -oris.

DIRÉCTOR^2, -OÁRE, directori, -oare, s.m. și f. Persoană care conduce o întreprindere, o instituție, o publicație etc. sau un sector al acestora; funcție deținută de această persoană. – Din fr. directeur, lat. director, -oris.

directoras
DIRECTORÁȘ, directorași, s.m. (Depr.) Diminutiv al lui director^2. – Director^2 + suf. -aș.

directorat
DIRECTORÁT, directorate, s.n. Funcția de director^2; perioadă cât cineva este director^2. ♦ (Concr.) Local unde este instalată o direcție. – Din fr. directorat.

directorial
DIRECTORIÁL, -Ă, directoriali, -e, adj. Al directorului^2, privitor la director^2. [Pr.: -ri-al] – Din fr. directorial.

directie
DIRÉCȚIE, direcții, s.f. I. 1. Orientare în spațiu a unei ființe, a unui obiect, a unei acțiuni, a unui fenomen, a unei mișcări; sens în care se desfășoară ceva. ♢ Loc. adv. În toate direcțiile = peste tot, pretutindeni. 2. (Mat.) Proprietate comună a tuturor dreptelor paralele cu o dreaptă fixă dată. II. 1. Acțiunea de a conduce, de a dirija (o instituție, o întreprindere etc,); conducere. 2. Post, funcție de director^2; p. ext. durata acestei funcții. 3. Organ de conducere a unei întreprinderi, instituții, organizații etc. ♢ Direcție de scenă = regie. ♦ Subdiviziune în sistemul de organizare a unui minister, a unui organ central etc., care conduce o anumită ramură de activitate a instituției respective. 4. Biroul directorului^2. III. Ansamblul organelor folosite pentru conducerea unui vehicul (automobil, tractor etc.). ♦ (Și în sintagma bară de direcție) Bară de oțel articulată la ambele capete de roțile unui vehicul și care servește la orientarea roților într-o anumită direcție. [Var.: direcțiúne s.f.] – Din fr. direction, lat. directio, -onis.

directiona
DIRECȚIONÁ, direcționéz, vb. I. Tranz. A orienta, a îndruma într-un anumit sens. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. directionner.

directional
DIRECȚIONÁL, -Ă, direcționali, -e, adj. Care arată direcția; care emite într-o singură direcție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. directionnel.

directionare
DIRECȚIONÁRE, direcționări, s.f. Acțiunea de a direcționa. [Pr.: -ți-o-] – V. direcționa.

directionat
DIRECȚIONÁT, -Ă, direcționați, -te, adj. Care a fost orientat într-un anumit sens. – V. direcționa.

directiune
DIRECȚIÚNE s.f. v. direcție.

diregator
DIREGĂTÓR s.m. v. dregător.

diregatorie
DIREGĂTORÍE s.f. v. dregătorie.

direge
DIRÉGE vb. III v. drege.

dirept
DIRÉPT, -EÁPTĂ adj. v. drept.

dires
DIRÉS^1 s.n. v. dres^1.

DIRÉS^2, -EÁSĂ adj. v. dres^2.

dirham
DIRHÁM, dirhami, s.m. Unitate monetară principală din Maroc. – Din fr. dirham.

dirigentie
DIRIGENȚÍE, dirigenții, s.f. Îndrumare și supraveghere a unei clase de elevi de către un diriginte; oră de clasă la care are loc în mod special această îndrumare. – Diriginte + suf. -ie.

diriginte
DIRIGÍNTE, -Ă, diriginți, -te, s.m. și f. 1. Profesor însărcinat cu dirigenția unei clase de elevi. 2. (În trecut) Director al unei școli primare rurale. 3. Șef al unui oficiu poștal sau vamal. 4. P. restr. Responsabil al unei farmacii. – După fr. dirigeant.

dirigui
DIRIGUÍ, diriguiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A conduce, a dirija. – Din lat. dirigere (după cârmui).

diriguitor
DIRIGUITÓR, -OÁRE, diriguitori, -oare, adj. (Rar; și substantivat) Care conduce, călăuzește, dirijează; conducător. [Pr.: -gu-i-] – Dirigui + suf. -tor.

dirija
DIRIJÁ, dirijéz, vb. I. Tranz. A conduce, a îndruma o instituție, o organizație, o activitate etc. ♦ Spec. A conduce o orchestră, un cor (în calitate de dirijor). – Din fr. diriger.

dirijabil
DIRIJÁBIL, -Ă, dirijabili, -e, s.n., adj. 1. S.n. Aerostat de formă cilindrică, cu secțiune circulară sau ovală și cu extremitățile alungite, prevăzut cu o nacelă pentru călători și cu mijloace proprii de propulsie și de mișcare în orice direcție. 2. Adj. Care poate fi dirijat. – Din fr. dirigeable (după dirija).

dirijare
DIRIJÁRE, dirijări, s.f. Acțiunea de a dirija, conducere, îndrumare. – V. dirija.

dirijat
DIRIJÁT, -Ă, dirijați, -te, adj. Care a primit o anumită direcție sau orientare; condus, îndrumat (de altul). – V. dirija.

dirijism
DIRIJÍSM s.n. Concepție economică care susține intervenția largă a statului în ansamblul vieții economice. – Din fr. dirigisme.

dirijor
DIRIJÓR, -OÁRE, dirijori, -oare, s.m. și f. Persoană care conduce o orchestră sau un cor. – Dirija + suf. -or.

dirijoral
DIRIJORÁL, -Ă, dirijorali, -e, adj. Care aparține dirijorului, specific sau necesar dirijorului. – Dirijor + suf. -al.

dirttrack
DIRT-TRACK s.n. Cursă motociclistă care are loc pe o pistă cu zgură (și adesea cu obstacole). [Pr.: dărt-trec] – Cuv. engl.

dis
DIS- v. des^1-.

disamara
DISAMÁRĂ, disamare, s.f. Fruct uscat care rezultă din gruparea a două samare. – Din fr. disamare.

disartrie
DISARTRÍE, disartrii, s.f. (Med.) Articulare defectuoasă a cuvintelor. – Din fr. dysarthrie.

disc
DISC^1, discuri, s.n. 1. Placă circulară și plată de o anumită greutate, pe care o aruncă atleții discoboli la distanță. ♦ Probă de atletism care se practică cu acest obiect. 2. Orice obiect de formă circulară și plată. ♢ Plug cu disc = plug cu tracțiune mecanică, având în loc de brăzdar și de cormană o parte tăietoare circulară și plată, care taie și răstoarnă brazda. (Fiz.) Discul lui Newton = placă circulară împărțită în șapte sectoare colorate, reproducând culorile spectrului solar și care, prin rotire rapidă, apare albă sau gri, demonstrând sinteza luminii albe. 3. Semnal mobil de formă circulară care indică unui tren reducerea vitezei. 4. Placă circulară care servește la înregistrarea și reproducerea vocii, a sunetelor etc. cu ajutorul unui aparat special. Disc de frecvență = disc^1 (4) cu înregistrări speciale, folosit la verificarea și măsurarea caracteristicilor de redare ale pick-up-urilor. ♦ Muzică înregistrată pe un disc^1 (4). 5. (În sintagmele) Disc intervertebral = cartilaj fibros și elastic așezat între două vertebre alăturate și servind la solidarizarea lor. Hernie de disc = hernie a unui disc intervertebral. – Din fr. disque, lat. discus.

DISC^2, discuri, s.n. Taler (circular) de metal (prețios) pe care se strâng în biserică, de la credincioși, bani pentru nevoile cultului sau pe care se pune agnețul (la oficierea căsătoriilor). – Din sl. disk(os)ŭ.

discernamant
DISCERNĂMẤNT s.n. Facultatea de a discerne, de a pătrunde, de a judeca și a aprecia lucrurile la justa lor valoare. – Din fr. discernement.

discerne
DISCÉRNE, discérn, vb. III. Tranz. A deosebi, a distinge lucrurile unele de altele; a judeca limpede, cu pătrundere și cu precizie. – Din fr. discerner, lat. discernere.

discernere
DISCÉRNERE s.f. Acțiunea de a discerne. – V. discerne.

dischinezie
DISCHINEZÍE, dischinezii, s.f. Greutate în mișcări a unei persoane sau la mișcarea unui organ. ♢ Dischinezie biliară = încetinire a secreției biliare. – Din fr. dyscinésie.

disciplina
DISCIPLINÁ, disciplinez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) obișnui cu spiritul de disciplină, de ordine. – Din fr. discipliner.

disciplinabil
DISCIPLINÁBIL, -Ă, disciplinabili, -e, adj. Care poate fi disciplinat. – Disciplina + suf. -bil.

disciplinar
DISCIPLINÁR, -Ă, disciplinari, -e, adj. (Adesea adverbial) Conform cu disciplina, privitor la disciplină, urmărind disciplina sau disciplinarea. ♢ Pedeapsă (sau sancțiune) disciplinară = sancțiune care se aplică unei persoane pentru încălcarea regulilor de disciplină a muncii din instituția sau organizația în care activează. Pe cale disciplinară = prin pedeapsă disciplinară. – Din fr. disciplinaire.

disciplinare
DISCIPLINÁRE, disciplinări, s.f. Acțiunea de a (se) disciplina. – V. disciplina.

disciplinat
DISCIPLINÁT, -Ă, disciplinați, -te, adj. Care se supune din proprie inițiativă disciplinei și ordinii, care manifestă spirit de disciplină. – V. disciplina. Cf. fr. d i s c i p l i n é.

disciplina
DISCIPLÍNĂ, (2) discipline, s.f. 1. Totalitatea regulilor de comportare și de ordine obligatorii pentru membrii unei colectivități. ♦ Ordine; spirit de ordine, deprindere cu o ordine strictă. 2. Ramură a unei științe; p. gener. Știință. – Din fr. discipline, lat. disciplina.

discipol
DISCÍPOL, discipoli, s.m. Persoană care trăiește în preajma unui maestru, primind învățăturile lui și adesea continuându-le și dezvoltându-le. ♦ Persoană care adoptă, urmează și continuă doctrina, învățătura, principiile cuiva. [Var.: discípul s.m.] – Din lat. discipulus. Cf. fr. disciple.

discipul
DISCÍPUL s.m. v. discipol.

discjockey
DISC-JOCKEY s.m. invar. Prezentator într-o discotecă, la radio etc. de muzică ușoară și de dans înregistrată. [Pr.: -gióchei] – Cuv. am.

disco
DÍSCO adj. invar. (Despre muzică) De factură modernă; după care se dansează în discoteci. – Din engl., fr. disco.

discobol
DISCOBÓL, -Ă, discoboli, -e, s.m. și f. Atlet aruncător de disc^1. – Din fr. discobole, lat. discobolus.

discofil
DISCOFÍL, -Ă, discofili, -e, s.m. și f. Amator de muzică înregistrată pe discuri; colecționar de discuri. – Din fr. discophile.

discofilie
DISCOFILÍE s.f. Pasiune de a colecționa discuri^1 (4). – Din fr. discophilie.

discografic
DISCOGRÁFIC, -Ă, discografici, -ce, adj. 1. De disc^1 (4). 2. De discografie (1). – Din fr. discographique.

discografie
DISCOGRAFÍE, discografii, s.f. 1. Totalitatea discurilor^1 (4) înregistrate de un cântăreț, de o formație etc. 2. (Med.) Radiografie a unui disc intervertebral. – Din fr. discographie, engl. discography.

discoidal
DISCOIDÁL, -Ă, discoidali, -e, adj. Care este în formă de disc^1, cu aspect de disc^1. [Pr.: -co-i-] – Din fr. discoïdal.

disconfort
DISCONFÓRT s.n. Lipsă de confort. ♦ Stare neplăcută de nesiguranță, de insatisfacție. – Din engl. discomfort.

discontinuitate
DISCONTINUITÁTE, discontinuități, s.f. Lipsă de continuitate între mai multe elemente care se succedă în timp sau în spațiu; intermitență. ♦ (Mat., Fiz.) Variație bruscă și în salturi a valorii unei mărimi; trecere de la o valoare la alta, îndepărtată de ea, a unei mărimi. [Pr.: -nu-i-] – Din fr. discontinuité.

discontinuu
DISCONTÍNUU, -UĂ, discontinui, -ue, adj. Care este lipsit de continuitate; intermitent. [Pr.: -nu-u] – Din fr. discontinu, lat. disconnuus.

discopatie
DISCOPATÍE s.f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile discurilor intervertebrale. – Din fr. discopathie.

discorda
DISCORDÁ, pers. 3 discordează, vb. I. 1. Intranz. A fi în discordanță, a nu concorda, a nu se potrivi. 2. Refl. (Despre instrumente muzicale cu coarde) A se dezacorda. – Din fr. discorder, lat. discordare.

discordant
DISCORDÁNT, -Ă, discordanți, -te, adj. Nepotrivit, distonant, nearmonios, strident. ♢ Straturi discordante = straturi ale scoarței pământului ale căror suprafețe de stratificație nu sunt paralele între ele. – Din fr. discordant.

discordanta
DISCORDÁNȚĂ, discordanțe, s.f. Nepotrivire flagrantă între două sau mai multe elemente, fenomene etc.; distonanță, dezacord. ♦ (Geol.) Poziția unor straturi discordante. – Din fr. discordance.

discordare
DISCORDÁRE, discordări, s.f. Acțiunea de a (se) discorda și rezultatul ei. – V. discorda.

discordat
DISCORDÁT, -Ă, discordați, -te, adj. 1. (Despre instrumente muzicale cu coarde) Dezacordat. ♦ (Despre arcuri) Care nu este întins sau încordat suficient. 2. Fig. (Rar; despre oameni) Indispus, posomorât. – V. discorda.

discordie
DISCÓRDIE, discordii, s.f. Neînțelegere, dezbinare între oameni, colectivități etc.; disensiune, dezacord; p. ext. ceartă, vrajbă; dușmănie. – Din lat., it. discordia. Cf. fr. d i s c o r d e.

discoteca
DISCOTÉCĂ, discoteci, s.f. 1. Colecție de discuri (4); p. ext. mobilă cu rafturi în care se păstrează astfel de colecții; încăpere special dotată pentru păstrarea și audierea discurilor^1. 2. Local în care se ascultă muzică modernă înregistrată și se dansează. – Din fr. discothèque.

discrazic
DISCRÁZIC, -Ă, discrazici, -ce, adj. (Med.) Cu caracter de discrazie. – Din fr. dyscrasique.

discrazie
DISCRAZÍE, discrazii, s.f. Stare generală morbidă care nu are o cauză bine definită. – Din fr. dyscrasie.

discredit
DISCRÉDIT s.n. (Rar) Pierdere sau micșorare a prestigiului, a considerației, a influenței, a încrederii de care se bucură cineva sau ceva. – Din fr. discrédit.

discredita
DISCREDITÁ, discreditez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde creditul, considerația, încrederea altora; a (se) compromite. – Din fr. discréditer.

discreditare
DISCREDITÁRE s.f. Faptul de a (se) discredita; compromitere. – V. discredita.

discreditat
DISCREDITÁT, -Ă, discreditați, -te, adj. Care și-a pierdut creditul, considerația, bunul renume; compromis. – V. discredita.

discrepant
DISCREPÁNT, -Ă, discrepanți, -te, adj. Care arată o nepotrivire flagrantă, un dezacord evident, o mare deosebire. – Din it. discrepante.

discrepanta
DISCREPÁNȚĂ, discrepanțe, s.f. Nepotrivire sau deosebire flagrantă între două lucruri, două aspecte, două fenomene etc. – Din it. discrepanza, lat. discrepantia.

discret
DISCRÉT, -Ă, discreți, -te, adj. I. 1. (Despre oameni) Care știe să păstreze o taină ce i s-a încredințat; care este rezervat, reținut în vorbe și în acțiuni. ♦ (Despre acțiuni, manifestări ale oamenilor) Caracteristic omului discret (I 1). ♦ (Adverbial) Fără a atrage atenția. 2. Fig. (despre obiecte) Care nu atrage atenția, nu șochează. II. 1. (Mat.; despre mărimi) Format din unități distincte, obținute numai prin salturi unitare. 2. (Fiz.; despre semnale) A cărui mărime este reprezentată printr-un număr finit de valori. – Din fr. discret.

discretie
DISCRÉȚIE s.f. 1. Calitatea de a păstra o taină încredințată. ♢ Expr. A păstra discreția = a nu răspândi o știre, a nu divulga un secret încredințat. ♦ Rezervă în atitudine, reținere în vorbe și în fapte. 2. Fig. Calitatea de a nu atrage atenția, de a nu șoca (prin aspect). 3. (Fam.; în loc. adv. și expr.) La discreție = cât poftești, cât vrei, fără nici o restricție, din belșug. A fi (sau a ajunge, a rămâne, a pune, a lăsa) la discreția cuiva = a fi (sau a ajunge etc.) la bunul plac, la dispoziția cuiva, supus puterii abuzive, capriciilor cuiva. [Var.: (înv.) discrețiúne s.f.] – Din fr. discrétion, lat. discretio, -onis.

discretionar
DISCREȚIONÁR, -Ă, discreționari, -e, adj. (Despre puteri, prerogative, acte etc.) Care acționează, se exercită așa cum consideră cineva, fără a fi prevăzut și îngăduit de lege; care are prin lege întreaga libertate de acțiune. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. discrétionnaire.

discretiune
DISCREȚIÚNE s.f. v. discreție.

discrimina
DISCRIMINÁ, discriminez, vb. I. Tranz. (Rar) A separa, a face deosebire, a face distincție, a distinge. – Din lat., it. discriminare, fr. discriminer.

discriminant
DISCRIMINÁNT, -Ă, discriminanți, -te, adj., s.m. 1. Adj. (Rar) Discriminatoriu. 2. S.m. Expresie matematică formată din coeficienții unei ecuații de gradul doi. – Din fr. discriminant.

discriminare
DISCRIMINÁRE, discriminări, s.f. Acțiunea de a discrimina și rezultatul ei. 1. Deosebire, distingere efectuată între mai multe elemente. 2. Politică prin care un stat sau o categorie de cetățeni ai unui stat sunt lipsiți de anumite drepturi pe baza unor considerente neîntemeiate. ♦ Discriminare rasială = segregație. – După fr. discrimination, lat. discriminatio, -onis.

discriminatoriu
DISCRIMINATÓRIU, -IE, discriminatorii, adj. Care face sau creează o discriminare; discriminant. – Din lat. discriminator, -oris, fr. discriminatoire.

discromatop
DISCROMATÓP, -Ă, discromatopi, -e, s.m. și f. (Med.) Suferind de discromatopsie. – Din fr. dyschromatope.

discromatopsic
DISCROMATÓPSIC, -Ă, discromatopsici, -ce, adj. (Med.) De discromatopsie. – Din fr. dyschromatopsique.

discromatopsie
DISCROMATOPSÍE s.f. (Med.) Incapacitate de a distinge culorile. – Din fr. dyschromatopsie.

discromie
DISCROMÍE, discromii, s.f. (Med.) Tulburare de durată în pigmentarea pielii. – Din fr. dyschromie.

discui
DISCUÍ, discuiesc, vb. IV. Tranz. A lucra pământul (pentru mărunțirea bulgărilor, afânare, distrugerea buruienilor etc.) cu ajutorul discuitorului, al plugului cu disc^1 etc. – Disc^1 + suf. -ui.

discuire
DISCUÍRE, discuiri, s.f. Acțiunea de a discui. – V. discui.

discuitor
DISCUITÓR, discuitoare, s.n. Unealtă agricolă formată dintr-o grapă cu discuri^1, folosită la discuire. [Pr.: -cu-i-] – Discui + suf. -tor.

disculpa
DISCULPÁ, discúlp, vb. I. Tranz. și refl. (Livr.) A (se) dezvinovăți. ♦ Tranz. A recunoaște că un acuzat nu este vinovat (și a-l scoate din cauză). – Din fr. disculper.

disculpare
DISCULPÁRE, disculpări, s.f. Acțiunea de a (se) disculpa; dezvinovățire. – V. disculpa.

discurs
DISCÚRS, discursuri, s.n. Expunere făcută în fața unei adunări; cuvântare. ♦ (Franțuzism înv.) Tratare în scris a unui subiect de natură științifică sau literară. – Din fr. discours, lat. discursus.

discursiv
DISCURSÍV, -Ă, discursivi, -e, adj. 1. Care deduce prin raționament o idee din alta, care ajunge la o concluzie trecând prin mai multe etape sau operații preliminare. 2. (Despre memorie) Care se dispersează, se împrăștie. 3. Care nu se supune unei continuități riguroase. – Din fr. discursif, lat. discursivus.

discursivitate
DISCURSIVITÁTE s.f. Caracterul discursiv (1) al unei idei, fraze, expuneri etc.: însușirea unei expuneri de a fi clară, explicită, de a se întemeia pe raționament. – Discursiv + suf. -itate.

discuta
DISCUTÁ, discút, vb. I. 1. Intranz. A vorbi, a sta de vorbă cu cineva despre ceva; a conversa. 2. Tranz. A analiza, a examina o lucrare, un proiect, o lege etc. în cadrul unui grup sau al unui colectiv de muncă. – Din fr. discuter.

discutabil
DISCUTÁBIL, -Ă, discutabili, -e, adj. Care poate fi discutat; neconvingător, îndoielnic. – Din fr. discutable.

discutare
DISCUTÁRE s.f. Faptul de a discuta. – V. discuta.

discutie
DISCÚȚIE, discuții, s.f. 1. Schimb de păreri, de vederi; convorbire, conversație. ♦ Conversație animată în contradictoriu; controversă, dispută; ceartă. ♢ Loc. adv. Fără discuție = fără îndoială; neîndoios, indiscutabil. ♢ Expr. Nu (mai) încape discuție = desigur. 2. Cercetare, analiză, examinare, dezbatere minuțioasă a. unei probleme, făcută de obicei în cadrul unui colectiv organizat. [Var.: discuțiúne s.f.] – Din fr. discussion.

discutiune
DISCUȚIÚNE s.f. v. discuție.

disdedimineata
DIS-DE-DIMINEÁȚĂ adv. Foarte de dimineață; în zorii zilei. [Var.: (pop.) des-de-dimineáță, des-dimineáță adv.] – Dis- + de^4 + dimineață.

diseara
DISEÁRĂ adv. v. deseară.

diseca
DISECÁ, diséc, vb. I. Tranz. A efectua o disecție. ♦ Fig. A analiza ceva în mod minuțios pentru a scoate în evidență caracteristici sau aspecte ascunse, necunoscute. – Din fr. disséquer, lat. dissecare.

disecare
DISECÁRE, disecări, s.f. Acțiunea de a diseca și rezultatul ei; disecție. – V. diseca.

disectie
DISÉCȚIE, disecții, s.f. Deschidere a unui organism, urmată de separarea și analizarea metodică a componentelor lui, prin mijloace chirurgicale; disecare. – Din fr. dissection, lat. dissectio.

disemina
DISEMINÁ, diseminez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) împrăștia (în toate părțile), a (se) risipi. – Din diseminare (derivat regresiv).

diseminare
DISEMINÁRE, diseminări, s.f. Împrăștiere, răspândire (în toate părțile). ♢ Spec. Răspândire pe cale naturală a semințelor, fructelor, polenului etc. în momentul maturizării lor. ♢ Răspândire în organismul unei ființe a agenților unei boli. – După fr. dissémination.

diseminat
DISEMINÁT, -Ă, diseminați, -te, adj. (Livr.) Răspândit; împrăștiat (în toate părțile), risipit. – V. disemina.

disensiune
DISENSIÚNE, disensiuni, s.f. Neînțelegere sau ceartă cauzată de nepotrivirea de interese, de păreri etc. [Pr.: -si-u-] – Din fr. dissension, lat. dissensio, -onis.

disepal
DISEPÁL, -Ă, disepali, -e, adj. (Despre caliciu) Care are două sepale; (despre flori, plante) care are caliciul format din două sepale. – Din fr. disépale.

diserta
DISERTÁ, disertez, vb. I. Intranz. (Rar) A ține o disertație. – Din fr. disserter.

disertatie
DISERTÁȚIE, disertații, s.f. Expunere în care se tratează o problemă în mod științific și amănunțit. ♦ Spec. (Ieșit din uz) Lucrare științifică susținută în public de autor, pentru dobândirea unui grad științific. [Var.: dizertație s.f.] – Din fr. dissertation, lat. dissertatio. Cf. rus. d i s e r t a ț i i a.

disfagie
DISFAGÍE, disfagii, s.f. (Med.) Dificultate în înghițirea alimentelor. – Din fr. dysphagie.

disfazie
DISFAZÍE s.f. (Med.) Afazie. – Din fr. dysphasie.

disfonie
DISFONÍE, disfonii, s.f. (Med.) Alterare a vocii datorită unor leziuni ale coardelor vocale, ale nervilor laringieni sau ale unor centri nervoși superiori. – Din fr. dysphonie.

disforie
DISFORÍE s.f. (Med.) Tulburare a dispoziției (3) manifestată printr-o stare (penibilă) de tristețe și frică, însoțită uneori de iritabilitate extremă și de agresivitate. – Din fr. dysphorie.

disfunctie
DISFÚNCȚIE, disfuncții, s.f. 1. (Med.) Tulburare a funcției unui organ, aparat sau sistem. 2. (Tehn.) Reducere a adaptării sau integrării unui subsistem la sistemul din care face parte. – Din germ. Disfunktion, it. disfunzione.

disgrafie
DISGRAFÍE s.f. (Med.) Perturbare patologică a scrisului, care se deformează devenind neciteț. – Din fr. dysgraphie.

disgravidie
DISGRAVIDÍE s.f. Tulburare patologică ce apare în cursul gravidității. – Dis- + gravidă + suf. -ie.

disident
DISIDÉNT, -Ă, disidenți, -te, s.m. și f. Persoană care are păreri sau opinii deosebite față de colectivitatea, organizația etc. din care face parte. ♢ (Adjectival) Grup disident. [Var.: dizidént, -ă s.m. și f.] – Din fr. dissident, lat. dissidens, -ntis.

disidenta
DISIDÉNȚĂ, disidențe, s.f. Atitudine, manifestare de disident. ♦ (Concr.) Grup de persoane cu opinii diferite de acelea ale majorității; sciziune formată prin acțiunea unui astfel de grup. [Var.: dizidénță s.f.] – Din fr. dissidence, lat. dissidentia.

disimetrie
DISIMETRÍE, disimetrii, s.f. Lipsă de simetrie; asimetrie. – Din fr. dissymétrie.

disimila
DISIMILÁ, pers. 3 disimilează, vb. I. Refl. (Despre sunetele vorbirii) A suferi o disimilație. – Din fr. dissimiler.

disimilare
DISIMILÁRE, disimilări, s.f. (Fon.) Faptul de a se disimila; disimilație. – V. disimila.

disimilatie
DISIMILÁȚIE, disimilații, s.f. (Fon.) Modificare sau dispariție a unui sunet dintr-un cuvânt sub influența altui sunet, identic sau asemănător (din acel cuvânt); disimilare. – Din fr. dissimilation.

disimilitudine
DISIMILITÚDINE s.f. (Rar) Lipsă de asemănare; deosebire. – Din fr. dissimilitude, lat. dissimilitudo.

disimula
DISIMULÁ, disimulez, vb. I. Tranz. A ascunde adevărata față a unui lucru, a unei situații etc. (dându-i o aparență înșelătoare); a camufla, a masca. – Din fr. dissimuler, lat. dissimulare.

disimulare
DISIMULÁRE, disimulări, s.f. Acțiunea de a disimula și rezultatul ei; camuflare. mascare. – V. disimula.

disimulat
DISIMULÁT, -Ă, disimulați, -te, adj. Care ascunde (sub un aspect înșelător) adevărata înfățișare a lucrurilor, a situației etc. ♦ (Despre oameni și firea lor) Închis, ascuns; fals, ipocrit. – V. disimula.

disimulator
DISIMULATÓR, -OÁRE, disimulatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care disimulează. – Din fr. dissimulateur.

disimulatie
DISIMULÁȚIE, disimulații, s.f. (Rar) Disimulare. – Din fr. dissimulation.

disipa
DISIPÁ, pers. 3 disipează, vb. I. Tranz. și refl. (Tehn.) A risipi, a pierde energia sau a o elimina sub formă de căldură. – Din fr. dissiper.

disipare
DISIPÁRE, disipări, s.f. Acțiunea de a disipa și rezultatul ei. – V. disipa.

disipativ
DISIPATÍV, -Ă, disipativi, -e, adj. (Tehn.; despre corpuri, sisteme tehnice, instalații) Care disipează energie sau căldură. – Din fr. dissipatif.

disipator
DISIPATÓR, disipatoare, s.n. (Tehn.) Corp, sistem tehnic sau instalație care disipează energie sau căldură. – Din fr. dissipateur.

disjunct
DISJÚNCT, -Ă, disjuncți, -te, adj. (Rar) Disjunctiv. ♢ (Mat.) Mulțimi disjuncte = mulțimi care nu au nici un element comun. – Din lat. disjunctus. Cf. fr. d i s j o i n t.

disjunctiv
DISJUNCTÍV, -Ă, disjunctivi, -e, adj. Care separă, care deosebește, care exclude; disjunct. ♢ Propoziție disjunctivă = propoziție coordonată care se află într-un raport de excludere cu coordonata ei. Conjuncție disjunctivă = conjuncție care leagă propoziții sau părți de propoziție disjunctive. Judecată disjunctivă = judecată care enunță incompatibilitatea între diverse predicate ce pot fi atribuite unuia și aceluiași subiect. – Din fr. disjonctif, lat. disjunctivus.

disjunctor
DISJUNCTÓR, disjunctoare, s.n. Întrerupător acționat automat sau prin comandă voită, care servește la protejarea circuitului de variațiile anormale ale intensității sau tensiunii electrice. – Din fr. disjoncteur.

disjunctie
DISJÚNCȚIE, disjuncții, s.f. Relație logică între două enunțuri care de obicei se exclud reciproc; functor logic exprimat prin termenii disjunctivi „sau”, „ori” și „fie”. – Din fr. disjonction.

disjunge
DISJÚNGE, disjúng, vb. III. Tranz. (Jur.) A despărți două litigii care fuseseră unite, spre a le cerceta și soluționa în mod separat. ♦ P. gener. A separa o chestiune de alta (aparținând aceluiași ansamblu). – Din lat. disjungere.

disjungere
DISJÚNGERE, disjungeri, s.f. Acțiunea de a disjunge. – V. disjunge.

dislalie
DISLALÍE s.f. (Med.) Greutate în pronunțarea cuvintelor. – Din fr. dyslalie.

dislexic
DISLÉXIC, -Ă, dislexici, -ce, adj., s.m. și f. (Med.) (Bolnav) de dislexie. – Din fr. dyslexique.

dislexie
DISLEXÍE, dislexii, s.f. (Med.) Tulburare la citit manifestată prin modificarea cuvintelor, prin greșeli de lectură etc. – Din fr. dyslexie.

disloca
DISLOCÁ, dislóc, vb. I. Tranz. și refl. A (se) mișca din locul unde se afla, a (se) deplasa, a (se) desprinde (din întregul din care face parte). ♦ Refl. (Despre straturi geologice) A-și modifica poziția inițială (orizontală). ♦ Tranz. și refl. (Med.) A (se) deplasa (un os sau un membru) din articulații. ♦ Tranz. A deplasa trupele dintr-un loc în altul, a le schimba dintr-o garnizoană în alta. ♦ Tranz. A separa doi termeni ai unui grup sintactic prin introducerea între ei a unui cuvânt sau a mai multor cuvinte. – Din fr. disloquer, lat. dislocare.

dislocare
DISLOCÁRE, dislocări, s.f. Acțiunea de a (se) disloca și rezultatul ei; dislocație. – V. disloca.

dislocat
DISLOCÁT, -Ă, dislocați, -te, adj. Care a fost mișcat, deplasat, desprins din locul în care se afla. – V. disloca.

dislocatie
DISLOCÁȚIE, dislocații, s.f. (Rar) Dislocare. – Din fr. dislocation.

dismenoree
DISMENORÉE s.f. Menstruație însoțită de dureri. – Din fr. dysménorrhée.

dismenoreic
DISMENORÉIC, -Ă, dismenoreici, -ce, adj. (Med.) Cu caracter de dismenoree. [Pr.: -re-ic] – Din fr. dysménorrhéique.

dismnezie
DISMNEZÍE, dismnezii, s.f. (Med.) Slăbire a memoriei. – Din fr. dysmnésie.

disocia
DISOCIÁ, disociez, vb. I. Tranz. 1. (Chim.) A scinda în mod reversibil o moleculă în molecule mai simple sau în ioni; a descompune temporar și reversibil o combinație. ♢ Refl. Atomii se disociază. 2. A despărți, a separa, a delimita între ele noțiuni, probleme, idei care formează de obicei un ansamblu unic. [Pr.: -ci-a] – Din fr. dissocier, lat. dissociare.

disociabil
DISOCIÁBIL, -Ă, disociabili, -e, adj. Care poate fi disociat. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. dissociable.

disociabilitate
DISOCIABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi disociabil. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. dissociabilité.

disociativ
DISOCIATÍV, -Ă, disociativi, -e, adj. Care disociază. [Pr.: -ci-a-] – Disocia(t) + suf. -iv.

disociatie
DISOCIÁȚIE, disociații, s.f. Disociere. ♦ Rezultatul unei disocieri. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. dissociation, lat. dissociatio.

disociere
DISOCIÉRE, disocieri, s.f. Acțiunea de a (se) disocia și rezultatul ei; disociație. [Pr.: -ci-e-] – V. disocia.

disolut
DISOLÚT, -Ă, disoluți, -te, adj. (Livr.) Corupt, decăzut. – Din fr. dissolu, lat. dissolutus.

disolutiv
DISOLUTÍV, -Ă, disolutivi, -e, adj. (Franțuzism) Care descompune, dezagregă sau degradează. – Din fr. dissolutif.

disolutie
DISOLÚȚIE, disoluții, s.f. (Franțuzism) Descompunere, dezagregare; decădere, degradare. – Din fr. dissolution.

disonant
DISONÁNT, -Ă, disonanți, -te, adj. (Adesea fig.) Care sună neplăcut, care reprezintă o disonanță. – Din fr. dissonant.

disonanta
DISONÁNȚĂ, disonanțe, s.f. (Muz.) Lipsă de consonanță, de armonie între sunete; asociere de sunete de înălțimi diferite. ♦ Asociere nearmonioasă de silabe sau de cuvinte; cacofonie. ♦ P. gener. Lipsă de armonie. – Din fr. dissonance, lat. dissonantia.

disparat
DISPARÁT, -Ă, disparați, -te, adj. Lipsit de legătură, de armonie, de simetrie. – Din fr. disparate, lat. disparatus.

dispare
DISPÁRE vb. III v. dispărea.

disparent
DISPARÉNT, -Ă, disparenți, -te, adj. Care este pe cale să dispară. – Dispărea + suf. -ent (după apărea – aparent).

disparitate
DISPARITÁTE s.f. (Livr.) Lipsă de legătură, de armonie, de potrivire între elemente. – Din fr. disparité.

disparitie
DISPARÍȚIE, dispariții, s.f. Faptul de a nu mai (putea) fi văzut sau găsit; făptui de a înceta să mai existe, să mai trăiască. ♢ Loc. vb. A fi pe cale (sau în curs) de dispariție = a fi pe punctul de a dispărea. – Din fr. disparition.

disparea
DISPĂREÁ, dispár, vb. II. Intranz. 1. A se face nevăzut, a ieși din câmpul vizual, a nu mai putea fi văzut (deși continuă să existe), a pieri (dinaintea ochilor). ♦ A se pierde fără urmă, a nu mai putea fi găsit. 2. A înceta să mai existe; a se stinge, a pieri. ♦ (Despre ființe) A muri. [Var.: dispáre vb. III] – Din fr. disparaître (după părea).

disparut
DISPĂRÚT, -Ă, dispăruți, -te, adj. 1. De a cărui soartă nu se mai știe nimic. ♢ Expr. A fi dat dispărut = (în timp de război) a fi considerat ca pierdut fără urmă. 2. Care a încetat să mai existe, care a pierit, care s-a stins. ♦ (Despre ființe; adesea substantivat) Mort. – V. dispărea. Cf. fr. d i s p a r u.

dispecer
DISPÉCER, dispeceri, s.m. Tehnician sau sistem automat care urmărește, coordonează și reglementează operativ mersul producției dintr-o întreprindere, care supraveghează mișcarea trenurilor pe o anumită porțiune a liniei etc. – Din engl., fr. dispatcher.

dispecerat
DISPECERÁT, dispecerate, s.n. Serviciu în care își desfășoară activitatea dispecerul. – Din dispecer.

dispensa
DISPENSÁ, dispenséz, vb. I. 1. Refl. A se lipsi de cineva sau de ceva; a renunța la... 2. Tranz. A scuti pe cineva de o obligație, de o îndatorire etc. – Din fr. dispenser, lat. dispensare.

dispensabil
DISPENSÁBIL, -Ă, dispensabili, -e, adj. De care cineva se poate dispensa; pentru care se poate acorda o dispensă. – Din fr. dispensable.

dispensar
DISPENSAR, dispensare, s.n. Unitate medico-sanitară care asigură asistența populației dintr-o anumită zonă teritorială, de obicei fără spitalizare. – Din fr. dispensaire.

dispensare
DISPENSÁRE, dispensări, s.f. Acțiunea de a (se) dispensa. – V. dispensa.

dispensariza
DISPENSARIZÁ, dispensarizez, vb. I. Tranz. (A interna și) a îngriji pe cineva într-un dispensar. – Dispensar + suf. -iza.

dispensarizare
DISPENSARIZÁRE s.f. Faptul de a dispensariza. – V. dispensariza.

dispensator
DISPENSATÓR, -OÁRE, dispensatori, -oare, adj. (Rar) Care distribuie, care dă fiecăruia partea sa. – Din fr. dispensateur, lat. dispensator, -oris.

dispensa
DISPÉNSĂ, dispense, s.f. Scutire a cuiva de a îndeplini o anumită obligație (legală); (concr.) act, document care atestă această scutire. – Din fr. dispense.

dispepsie
DISPEPSÍE, dispepsii, s.f. Tulburare a procesului de digestie (manifestată prin dureri, balonări etc.). – Din fr. dyspepsie, lat. dyspepsia.

dispeptic
DISPÉPTIC, -Ă, dispeptici, -ce, adj. Al dispepsiei, privitor la dispepsie. ♦ (Adesea substantivat) Care suferă de dispepsie. – Din fr. dyspeptique.

dispera
DISPERÁ vb. I v. despera.

disperare
DISPERÁRE s.f. v. desperare.

disperat
DISPERÁT, -Ă adj. v. desperat.

dispers
DISPÉRS, disperse, adj. n. (Chim.; în sintagma) Sistem dispers = amestec eterogen a două sau mai multor substanțe, dintre care cel puțin una este divizată în particule foarte mici. – Din lat. dispersus.

dispersa
DISPERSÁ, disperséz, vb. I. Tranz. și refl. A (se) împrăștia, a (se) răspândi, a (se) risipi în toate părțile. ♦ (Chim.) A realiza o dispersie sau a fi în stare de dispersie. ♦ Refl. (Fiz.; despre unde) A se descompune într-un spectru de unde cu frecvențe diferite. ♦ Tranz. și refl. (În timp de război) A (se) deplasa în chip organizat (populația, instituțiile etc.) din centrele aglomerate, în regiuni mai ferite. – Din fr. disperser.

dispersare
DISPERSÁRE, dispersări, s.f. Acțiunea de a (se) dispersa și rezultatul ei; împrăștiere, răspândire. – V. dispersa.

dispersat
DISPERSÁT, -Ă, dispersați, -te, adj. Împrăștiat. ♢ Atenție dispersată = atenție distributivă, v. distributiv; p. ext. lipsă de concentrare, neatenție. – V. dispersa.

dispersie
DISPÉRSIE, dispersii, s.f. 1. Împrăștiere, răspândire, risipire. ♦ Spec. (Chim.) Stare de împrăștiere, într-un mediu oarecare, a unei substanțe aflate în particule foarte mici. ♦ Spec. (Fiz.) Separare a unei radiații sau a unei unde sonore în urma refracției, difracției etc. 2. (Mat.) Repartizare a unei mulțimi de valori în jurul unei anumite valori tipice. [Var.; dispersiúne s.f.] – Din fr. dispersion, lat. dispersio, -onis.

dispersional
DISPERSIONÁL, -Ă, dispersionali, -e, adj. (Rar) De dispersie. [Pr.: -si-o-] – Din engl. dispersional.

dispersiune
DISPERSIÚNE s.f. v. dispersie.

dispersiv
DISPERSÍV, -Ă, dispersivi, -e, adj. Care permite dispersia. – Din fr. dispersif.

dispersor
DISPERSÓR, dispersoare, s.n. Dispozitiv care reglează amestecul combustibil într-un carburator. – Dispersa + suf. -or.

displace
DISPLÁCE vb. III v. displăcea.

display
DISPLAY, displayuri, s.n. (Inform., Electron.) 1. Dispozitiv de vizualizare folosit ca periferic la calculatoare. 2. Afișaj optoelectronic care conține un grup de cifre, folosit la instrumentele de măsură. 3. Caracter tipografic sau literă tipografică aldină cursivă. [Pr.: -pléi] – Din engl. display.

displacea
DISPLĂCEÁ, displac, vb. II. Intranz. A nu-i plăcea, a nu agrea. [Var.: displáce vb. III] – Din it. dispiacere (după plăcea).

displacut
DISPLĂCÚT, -Ă, displăcuți, -te, adj. Neplăcut, dezagreabil. – V. displăcea.

dispnee
DISPNÉE s.f. Greutate în respirație datorită mai ales unor boli cardiace sau respiratorii; năduf. – Din fr. dyspnée, lat. dyspnoea.

dispneic
DISPNÉIC, -Ă, dispneici, -ce, adj., s.m. și f. (Med.) (Suferind) de dispnee. [Pr.: -ne-ic] – Din fr. dyspnéique.

disponibil
DISPONÍBIL, -Ă, disponibili, -e, adj., s.n. 1. Adj. De care se poate dispune, care nu are (momentan) o destinație precisă, care stă la dispoziție pentru a fi utilizat. ♦ (Despre oameni) Care nu este ocupat; liber; care a fost scos (temporar) dintr-o slujbă (putând fi rechemat la nevoie). 2. S.n. Bani sau alte bunuri de care o instituție, o întreprindere, o persoană etc. poate dispune, la un moment dat, fără a afecta restul cheltuielilor sau nevoilor. – Din fr. disponible, lat. disponibilis.

disponibilitate
DISPONIBILITÁTE, disponibilități, s.f. 1. Însușirea de a fi disponibil; starea a ceea ce este disponibil. 2. (În loc. adv.) În disponibilitate = scos (temporar) dintr-o slujbă (cu posibilitatea de a fi rechemat în activitate). 3. Lucru, bun de care se poate dispune; rezervă. 4. (Mai ales la pl.) Stare sufletească în care sentimentele și rațiunea se manifestă libere și în plenitudinea lor. – Din fr. disponibilité.

dispozitiv
DISPOZITÍV, dispozitive, s.n. 1. Ansamblu de piese legate între ele într-un anumit fel (de obicei imobil) și care îndeplinește o funcție bine determinată într-un sistem tehnic. ♢ (Electron.; în sintagma) Dispozitiv optoelectronic = dispozitiv care are proprietatea de a transforma un semnal luminos într-unul electric sau invers. 2. Dispunerea pe teren a trupelor în vederea unei acțiuni de luptă sau a unei deplasări; p. ext. (concr.) trupele astfel dispuse pe teren (împreună cu zona în care se află). 3. Parte finală a unei hotărâri judecătorești, în care se arată soluția dată litigiului (și unele dispoziții accesorii). – Din fr. dispositif.

dispozitie
DISPOZÍȚIE, dispoziții, s.f. 1. Prevedere obligatorie cuprinsă într-o lege sau într-un regulament; măsură sau hotărâre luată de un organ ierarhic superior și obligatorie pentru organul în subordine. ♢ Loc. adv. La dispoziție = la îndemână. ♢ Expr. A fi (sau a sta, a se afla etc.) la dispoziția cuiva = a fi gata să satisfacă dorințele, ordinele cuiva. 2. Așezare a unor elemente într-un anumit loc, într-un anumit fel, într-o anumită ordine; alcătuire, construcție după un anumit plan. 3. Stare sufletească (bună sau rea); p. ext. dorință (momentană) de a face un anumit lucru. [Var.: dispozițiúne s.f.] – Din fr. disposition, lat. dispositio, -onis.

dispozitional
DISPOZIȚIONÁL, -Ă, dispoziționali, -e, adj. (Cu caracter) de dispoziție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. dispositionnel.

dispozitiune
DISPOZIȚIÚNE s.f. v. dispoziție.

dispret
DISPRÉȚ s.n. Sentiment de desconsiderare a cuiva sau a ceva; lipsă de considerație sau de stimă față de cineva sau de ceva. ♢ Loc. adv. Cu dispreț = în mod disprețuitor. [Var.: (înv.) despréț s.n.] – Din it. disprezzo.

dispretui
DISPREȚUÍ, disprețuiesc, vb. IV. Tranz. A avea sau a manifesta dispreț față de cineva sau de ceva; a trata cu dispreț pe cineva sau ceva, a nu lua în seamă. [Var.: (înv.) desprețuí vb. IV] – Dispreț + suf. -ui.

dispretuire
DISPREȚUÍRE, disprețuiri, s.f. Acțiunea de a disprețui. [Var.: (înv.) desprețuíre s.f. ) – V. disprețui.

dispretuit
DISPREȚUÍT, -Ă, disprețuiți, -te, adj. Care este tratat cu dispreț; desconsiderat. – V. disprețui.

dispretuitor
DISPREȚUITÓR, -OÁRE, disprețuitori, -oare, adj. (Adesea adverbial) Care disprețuiește, care exprimă sau dovedește dispreț. [Pr.: --țu-i-] – Disprețui + suf. -tor.

disproportie
DISPROPÓRȚIE, disproporții, s.f. Lipsă de proporție între mai multe elemente comparabile; deosebire, nepotrivire flagrantă. – Din fr. disproportion.

disproportional
DISPROPORȚIONÁL, -Ă, disproporționali, -e, adj. Disproporționat. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. disproportionnel.

disproportionalitate
DISPROPORȚIONALITÁTE, disproporționalități, s.f. Însușirea de a fi disproporțional. [Pr.: -ți-o-] – Din germ. Disproportionalität.

disproportionat
DISPROPORȚIONÁT, -Ă, disproporționați, -te, adj. (Despre mai multe elemente comparabile) Lipsit de proporție; nepotrivit (de mare sau de mic). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. disproportionné.

disprosiu
DISPRÓSIU s.n. Element chimic din grupul lantanidelor. – Din fr. dysprosium.

disproteinemie
DISPROTEINEMÍE, disproteinemii, s.f. (Med.) Dereglare a echilibrului proteinic. [Pr.: -te-i-] – Din fr. dysprotéinémie.

dispune
DISPÚNE, dispún, vb. III. 1. Tranz. A hotărî, a decide; a ordona. 2. Intranz. A avea la dispoziție, a avea posibilitatea de a utiliza ceva sau pe cineva după propria dorință. 3. Intranz. A ieși învingător într-o competiție sportivă, într-un meci; a învinge. 4. Tranz. A așeza într-o anumită ordine; a aranja. 5. Refl. A căpăta o bună dispoziție, a deveni vesel; a se înveseli. – Din fr. disposer, lat. disponere (după pune).

dispunere
DISPÚNERE, dispuneri, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) dispune și rezultatul ei. – V. dispune.

dispus
DISPÚS, -Ă, dispuși, -se, adj. Aflat într-o situație sau într-o stare sufletească potrivită pentru a face un lucru; înclinat să... gata să... Expr. A fi (bine) dispus = a) a avea bună dispoziție, a fi vesel, mulțumit; b) a fi ușor amețit de băutură. A fi rău (sau prost) dispus = a fi într-o stare sufletească rea. – V. dispune.

disputa
DISPUTÁ, dispút, vb. I. 1. Tranz. (Despre persoane, grupări sau colectivități; construit cu dativul pronumelui) A lupta pentru dobândirea unui lucru, pentru întâietate, a fi în concurență, în rivalitate pentru...; a rivaliza. 2. Refl. (Despre întreceri, competiții sportive) A avea loc; a se desfășura. – Din fr. disputer, lat. disputare.

disputabil
DISPUTÁBIL, -Ă, disputabili, -e, adj. Care poate fi disputat. – Din fr. disputable.

disputare
DISPUTÁRE, disputări, s.f. Faptul de a (se) disputa (2). – V. disputa.

disputat
DISPUTÁT, -Ă, disputați, -te, adj. Care dă naștere la discuții vii, controversate. Problemă disputată. ♦ (Despre întreceri, competiții) Care dă naștere la o luptă vie pentru obținerea victoriei. – V. disputa.

disputa
DISPÚTĂ, dispute, s.f. 1. Discuție în contradictoriu între două sau mai multe persoane ori grupuri de persoane; controversă; p. ext. ceartă. 2. Luptă pentru întâietate, pentru tranșarea în favoarea sa a unei rivalități; spec. Întrecere sportivă; desfășurare a unei întreceri sportive. – Din fr. dispute.

disritmicitate
DISRITMICITÁTE s.f. (Rar) Lipsă de ritmicitate. – Dis- + ritmicitate.

distant
DISTÁNT, -Ă, distanți, -te, adj. (Despre oameni) Care este de o politețe rece și puțin comunicativă în relațiile cu ceilalți, care este rezervat; (despre atitudinea, manifestările oamenilor) care exprimă, trădează pe omul distant. – Din fr. distant.

distanta
DISTANȚÁ, distanțéz, vb. I. 1. Tranz. A lăsa o anumită distanță între două sau mai multe ființe sau lucruri; a rări. 2. Refl. A se depărta (de un punct fix, de cineva sau de ceva); a lăsa în urmă, la o distanță (tot mai) apreciabilă (pe cineva sau ceva). ♦ Fig. A se deosebi (în mod sensibil) de cineva în idei, în concepții etc.; a întrece, a depăși pe cineva ca valoare. – Din fr. distancer.

distantare
DISTANȚÁRE, distanțări, s.f. Faptul de a (se) distanța. – V. distanța.

distantat
DISTANȚÁT, -Ă, distanțați, -te, adj. Care este separat unul de altul; care se află la distanță unul de altul. – V. distanța.

distanta
DISTÁNȚĂ, distanțe, s.f. 1. Interval care desparte două puncte în spațiu; depărtare. ♢ Loc. adv. La distanță = la o oarecare depărtare. De la distanță = de la un punct depărtat. Din distanță în distanță = din loc în loc, la anumite intervale (egale). ♦ Interval de timp care desparte două momente, două evenimente. 2. Fig. (Rar) Deosebire, diferență. Distanța de la roșu la roz. – Din fr. distance, lat. distantia.

distantier
DISTANȚIÉR, distanțiere, s.n. 1. Piesă care are funcțiunea de a menține distanța reglementară dintre două piese, două elemente etc. 2. Instrument care servește la măsurarea distanțelor mici dintre nave. [Pr.: -ți-er] – Distanță + suf. -ier.

disten
DISTÉN s.n. Silicat natural de aluminiu, de culoare albăstruie sau gălbuie și cu luciu sidefiu. – Din fr. disthène.

distih
DISTÍH, distihuri, s.n. Grup de două versuri cu structură metrică de obicei deosebită și care împreună alcătuiesc o strofă cu sens de sine stătător. – Din fr. distique, lat. distichon.

distila
DISTILÁ, distilez, vb. I. Tranz. A trece un lichid în stare de vapori prin fierbere și a condensa vaporii astfel obținuți (pentru a separa un component lichid). – Din fr. distiller, lat. distillare.

distilabil
DISTILÁBIL, -Ă, distilabili, -e, adj. Care poate fi distilat. – Din fr. distilable.

distilare
DISTILÁRE, distilări, s.f. Acțiunea de a distila. – V. distila.

distilat
DISTILÁT, -Ă, distilați, -te, adj. Care a fost supus distilării; obținut prin distilare. ♦ (Substantivat, n.) Produs obținut prin distilare. – V. distila.

distilator
DISTILATÓR, -OÁRE, distilatori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană calificată în operația de distilare. 2. S.n. Aparat cu care se face distilarea. – Din fr. distillateur.

distilatie
DISTILÁȚIE, distilații, s.f. Distilare. – Din fr. distillation.

distilerie
DISTILERÍE, distilerii, s.f. Instalație industrială pentru distilare; întreprindere care posedă asemenea instalații. – Din fr. distillerie.

distinct
DISTÍNCT, -Ă, distincți, -te, adj. 1. Care se deosebește prin anumite trăsături proprii de alte lucruri de același fel sau asemănătoare; deosebit, diferit. 2. (Adesea adverbial) Clar, evident, lămurit, deslușit. – Din fr. distinct, lat. distinctus.

distinctiv
DISTINCTÍV, -Ă, distinctivi, -e, adj. Care caracterizează un lucru în mod exclusiv; prin care un lucru se distinge, diferă de altul; care servește pentru recunoaștere; caracteristic. – Din fr. distinctif.

distinctie
DISTÍNCȚIE, distincții, s.f. 1. Deosebire, diferență. A face distincție. Fără distincție. 2. Finețe, eleganță în înfățișare și comportări. 3. Decorație sau titlu care se acordă unei persoane pentru merite deosebite. [Var.: distincțiúne s.f.] – Din fr. distinction, lat. distinctio, -onis.

distinctiune
DISTINCȚIÚNE s.f. v. distincție.

distinge
DISTÍNGE, disting, vb. III. 1. Tranz. și refl. A (se) deosebi de altcineva sau de altceva prin trăsături specifice. 2. Refl. A se remarca, a ieși în evidență prin meritele, rezultatele, realizările sale. ♦ Tranz. A acorda cuiva o distincție, un premiu pentru meritele sale. 3. Tranz. A vedea limpede, lămurit; a observa. – Din fr. distinguer, lat. distinguere.

distingere
DISTÍNGERE, distingeri, s.f. (Rar) Faptul de a (se) distinge. – V. distinge.

distins
DISTÍNS, -Ă, distinși, -se, adj. 1. Care se remarcă prin însușirile sale, care iese din comun; deosebit, remarcabil; (despre oameni) ilustru, eminent. 2. (Despre oameni și manifestările lor) Plin de distincție (2). ♢ (În formule de adresare) Distinsă doamnă! ♢ (În formule de încheiere sau, rar, de introducere a scrisorilor) Primiți, vă rog, distinse salutări. – V. distinge.

distom
DISTÓM, distomi, s.m. (Biol.) Denumire veche a unui gen de viermi paraziți de tipul gălbezei (1); p. restr. gălbează (1). – Din fr. distome.

distomatoza
DISTOMATÓZĂ, distomatoze, s.f. (Med.) Boală determinată de infestarea omului cu diferiți distomi; p. restr. gălbează (2). – Din fr. distomatose.

distona
DISTONÁ, pers. 3 distonează, vb. I. Intranz. A fi în dezacord, a nu se potrivi cu ansamblul sau cu restul. ♦ Spec. (Despre sunete muzicale) A suna fals. – Din it. distonare.

distonant
DISTONÁNT, -Ă, distonanți, -te, adj. Care distonează; strident; fals. – Distona + suf. -ant.

distonanta
DISTONÁNȚĂ, distonanțe, s.f. Faptul de a distona, caracterul a ceea ce distonează. – Distona + suf. -anță.

distonare
DISTONÁRE, distonări, s.f. Acțiunea de a distona și rezultatul ei. – V. distona.

distonie
DISTONÍE, distonii, s.f. Dereglare funcțională a sistemului nervos vegetativ. – Din fr. dystonie.

distorsiometru
DISTORSIOMÉTRU, distorsiometre, s.n. (Electron.) Aparat pentru măsurarea distorsiunilor armonice. [Pr.: -si-o-] – Din fr. distorsiomètre.

distorsiona
DISTORSIONÁ, distorsionéz, vb. I. Intranz. (Despre aparate) A produce distorsiune (1). [Pr.: -si-o-] – De la distorsiune.

distorsionare
DISTORSIONÁRE, distorsionări, s.f. Acțiunea de a distorsiona. [Pr.: -si-o-] – V. distorsiona.

distorsionat
DISTORSIONÁT, -Ă, distorsionați, -te, adj. Care prezintă distorsiuni. [Pr.: -si-o-] – Din distorsiune.

distorsiune
DISTORSIÚNE, distorsiuni, s.f. 1. Abatere (supărătoare) a unei oscilații, a unei imagini etc. de la forma inițială. 2. Răsucire, torsiune convulsivă a unor părți ale corpului. [Pr.: -si-u-] – Din fr. distorsion, lat. distorsio, -onis.

distra
DISTRÁ, distrez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A petrece sau a face pe cineva să-și petreacă timpul în mod agreabil; a (se) înveseli, a (se) amuza. 2. Tranz. (Rar) A distrage. – Din fr. distraire.

distractiv
DISTRACTÍV, -Ă, distractivi, -e, adj. Care distrează (1); plăcut, amuzant. – Din distracție (după atracție – atractiv).

distractie
DISTRÁCȚIE, distracții, s.f. 1. Ceea ce distrează, ceea ce produce destindere sufletească; amuzament, petrecere; agrement. 2. Lipsă de atenție, de concentrare. – Din fr. distraction, lat. distractio.

distrage
DISTRÁGE, distrág, vb. III. Tranz. A abate atenția cuiva de la un lucru, de la o preocupare, de la o grijă etc.; a distra. [Part. distras] – Din fr. distraire (după trage).

distragere
DISTRÁGERE s.f. (Rar) Acțiunea de a distrage. – V. distrage.

distrat
DISTRÁT, -Ă, distrați, -te, adj. Care este absent la ceea ce se petrece în jurul lui, care se gândește în altă parte, la altceva. – V. distra.

distribui
DISTRIBUÍ, distríbui, vb. IV. Tranz. A împărți ceva în mai multe locuri sau la mai multe persoane, dând fiecăreia una sau mai multe părți; a repartiza. – Din fr. distribuer, lat. distribuere.

distribuire
DISTRIBUÍRE, distribuiri, s.f. Faptul de a distribui; împărțire, repartizare. – V. distribui.

distribuit
DISTRIBUÍT, -Ă, distribuiți, -te, adj. Împărțit, repartizat. – V. distribui.

distribuitor
DISTRIBUITÓR, -OÁRE, distribuitori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care distribuie ceva, calificată să distribuie ceva. 2. S.n. Aparat, piesă, dispozitiv sau mașină care asigură distribuirea rațională a unui material, a combustibilului etc. [Pr.: -bu-i-] – Distribui + suf. -tor. Cf. fr. d i s t r i b u t e u r.

distributiv
DISTRIBUTÍV, -Ă, distributivi, -e, adj. 1. (În sintagmele) Numeral distributiv = numeral care arată repartizarea obiectelor în grupuri exprimate numeric. Atenție distributivă = atenție care poate fi îndreptată în mai multe direcții în același timp; atenție dispersată. 2. Caracterizat prin distributivitate. – Din fr. distributif, lat. distributivus.

distributivitate
DISTRIBUTIVITÁTE s.f. Proprietate a unei operații matematice sau logice de a putea fi efectuată separat asupra diferiților termeni dintr-o expresie, rezultatul astfel obținut fiind același ca și în cazul când operația ar fi fost aplicată întregii expresii. – Din fr. distributivité.

distributie
DISTRIBÚȚIE, distribuții, s.f. 1. Distribuire, repartizare; mod de distribuire, de repartizare. ♦ Spec. Repartizarea rolurilor dintr-o piesă, dintr-o operă etc. la actori, la cântăreți; p. ext. ansamblul actorilor, cântăreților care joacă într-o piesă, într-o operă etc. ♦ (Lingv.) Proprietate a unui element de a apărea sau nu în diferite contexte; totalitate a vecinătăților unui element. 2. Ansamblul organelor unei mașini care comandă automat efectuarea diferitelor faze de funcționare a mașinii. – Din fr. distribution, lat. distributio.

distributional
DISTRIBUȚIONÁL, -Ă, distribuționali, -e, adj. De distribuție. ♢ Analiză distribuțională = metodă de analiză specifică lingvisticii structurale bazată pe principiul descrierii distribuției elementelor lingvistice. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. distributionnel.

district
DISTRÍCT, districte, s.n. Unitate administrativ-teritorială din unele țări, care cuprinde fie capitala țării și împrejurimile ei, fie un teritoriu care are o populație cu compoziție națională omogenă. – Din fr. district, lat. districtus.

districtual
DISTRICTUÁL, -Ă, districtuali, -e, adj. Care aparține districtului, privitor la district. [Pr.: -tu-al] – District + suf. -ual (după an – anual, spirit – spiritual etc.).

distrofic
DISTRÓFIC, -Ă, distrofici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține distrofiei, privitor la distrofie. 2. Adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de distrofie. – Din fr. dystrophique.

distrofie
DISTROFÍE, distrofii, s.f. Stare patologică constând în alterarea structurii unui țesut, a unui organ, a unui sistem sau a organismului, în urma tulburărilor de nutriție. – Din fr. dystrophie.

distructiv
DISTRUCTÍV, -Ă, distructivi, -e, adj. Care distruge; distrugător, nimicitor. [Var.: destructív, -ă adj.] – Din fr. destructif (după distruge).

distrugator
DISTRUGĂTÓR, -OÁRE, distrugători, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care distruge; nimicitor, distructiv. 2. S.n. Navă de luptă de tonaj mediu și cu viteză mare, fără cuirasă, care dispune de armament de artilerie, rachete și torpile; contratorpilor. – Distruge + suf. -ător (după fr. destructeur).

distruge
DISTRÚGE, distrúg, vb. III. Tranz. A face să nu mai existe (stricând, spărgând, dărâmând etc.); a nimici, a ruina. ♦ Tranz. și refl. Fig. A face să-și piardă sau a-și pierde întreaga avere, întreaga sănătate, întreaga liniște sufletească etc. [Perf. s. distruséi, part. distrus] – Din it. distruggere.

distrugere
DISTRÚGERE, distrugeri, s.f. Acțiunea de a (se) distruge și rezultatul ei; nimicire, ruinare. – V. distruge.

distrus
DISTRÚS, -Ă, distruși, -se, adj. Nimicit, dărâmat, ruinat. ♦ Fig. (Despre oameni) Ruinat din punct de vedere material, fizic sau moral. – V. distruge.

disurie
DISURÍE, disurii, s.f. (Med.) Greutatea de a urina. – Din fr. dysurie.

disterne
DIȘTÉRNE vb. III v. deșterne.

ditai
DÍTAI adj. invar. (Fam.) Care este (foarte) mare; coșcogea, ditamai. – Cf. țig. d i t a „iată”.

ditamai
DÍTAMAI adj. invar. (Fam.) Care este (foarte) mare; coșcogea, ditai. – Ditai + mai^1.

ditiramb
DITIRÁMB, ditirambi, s.m. 1. (La vechii greci și la romani) Poem liric în onoarea lui Bachus; p. ext. poem liric caracterizat prin inspirație entuziastă. 2. Fig. Elogiu exagerat, în termeni bombastici, adus cuiva. – Din fr. dithyrambe, lat. dithyrambus.

ditirambic
DITIRÁMBIC, -Ă, ditirambici, -ce, adj. 1. Care aparține ditirambilor (1), privitor la ditirambi. 2. Fig. (Despre stil, vorbire, cuvinte etc.) Plin de elogii exagerate; emfatic, retoric. – Din fr. dithyrambique, lat. dithyrambicus.

diuretic
DIURÉTIC, -Ă, diuretici, -ce, adj., s.n. (Medicament, ceai etc.) care produce sau mărește diureza. [Pr.: -di-u-] – Din fr. diurétique, lat. diureticus.

diureza
DIURÉZĂ, diureze, s.f. Producere și eliminare a urinei; creșterea cantității de urină. [Pr.: di-u-] – Din fr. diurèse, lat. diuresis.

diurn
DIÚRN, -Ă, diurni, -e, adj. De zi, din timpul zilei; care are loc în timpul zilei; care durează o zi. ♢ Mișcare (sau rotație) diurnă = mișcare aparentă de rotație a sferei cerești (împreună cu aștrii care par fixați pe ea) în jurul axei polilor, care durează o zi siderală. [Pr.: di-urn] – Din fr. diurne, lat. diurnus.

diurna
DIÚRNĂ, diurne, s.f. 1. Indemnizație plătită cuiva pentru acoperirea cheltuielilor de deplasare în altă localitate în interes de serviciu. 2. Sumă zilnică plătită unui ziler. [Pr.: di-ur-] – Din lat. diurna.

diurnist
DIURNÍST, -Ă, diurniști, -ste, s.m. și f. Persoană angajată și plătită cu ziua; ziler. [Pr.: di-ur-] – Diurnă + suf. -ist.

divaga
DIVAGÁ, divaghez, vb. I. Intranz. A se abate de la subiectul în discuție; p. ext. a vorbi aiurea, a bate câmpii. – Din fr. divaguer, lat. divagari.

divagare
DIVAGÁRE, divagări, s.f. Faptul de a divaga; divagație; digresiune. – V. divaga.

divagatie
DIVAGÁȚIE, divagații, s.f. Divagare; digresiune. – Din fr. divagation.

divan
DIVÁN, divane, s.n. I. Canapea fără spătar, pe care se poate ședea sau dormi. II. 1. (În Imperiul Otoman) Consiliu cu atribuții politice, administrative și juridice, alcătuit din cei mai înalți demnitari; (în țările românești) sfat domnesc. ♢ Divan ad-hoc v.

divanist
DIVANÍST, divaniști, adj. (În sintagma) Boier divanist = boier divanit, v. divanit. – Divan + suf. -ist.

divanit
DIVANÍT, divaniți, adj. (În sintagma) Boier divanit = (și substantivat) boier care era membru al divanului (II 1); boier divanist; p. ext. persoană cu trecere pe lângă domnitor, făcând parte din protipendadă. – Din ngr. ntivanítis.

diva
DÍVĂ, dive, s.f. (Adesea glumeț sau ir.) Artistă foarte admirată de public. – Din it., fr. diva.

diverge
DIVÉRGE, pers. 3 divérge, vb. III. Intranz. (Despre linii geometrice, razele unui fascicul etc.) A se îndepărta, a se răsfira dintr-un punct comun în direcții diferite. – Din fr. diverger, lat. divergere.

divergent
DIVERGÉNT, -Ă, divergenți, -te, adj. 1. (Despre linii geometrice, raze luminoase dintr-un fascicul etc.) Care se depărtează dintr-un punct comun în direcții diferite; (despre fascicule de raze luminoase) a cărui secțiune crește pe măsura depărtării de un punct de referință; (despre sisteme optice) care produce un fascicul de raze de lumină ce se depărtează unele de altele. ♦ (Mat.; despre șiruri de numere) Care nu are o limită finită, care tinde spre infinit. 2. Fig. (Despre păreri, concepții, atitudini) Care se deosebesc, se contrazic între ele; care urmăresc scopuri diferite. – Din fr. divergent, lat. divergens, -ntis.

divergenta
DIVERGÉNȚĂ, divergențe, s.f. 1. Deosebire, dezacord de păreri, de concepții, de atitudini; p. ext. neînțelegere. ♢ Expr. A face (sau a fi în) divergență = (despre o parte a unui complet de judecată) a-și exprima sau a avea păreri deosebite de ale majorității asupra unei pricini judecate. 2. Proprietatea unor linii geometrice, unor raze și fascicule luminoase, unor sisteme optice etc. de a fi divergente. ♦ (Mat.) Mărime a unui câmp vectorial egală cu suma derivatelor parțiale ale componentelor vectorului într-un punct dat. – Din fr. divergence, lat. divergentia.

divers
DIVÉRS, -Ă, diverși, -se, adj. 1. Care prezintă aspecte, trăsături variate, diferite; diferit, variat, felurit. ♢ Fapt divers = a) întâmplare banală, de toate zilele; b) rubrică de ziar care prezintă succint întâmplările și evenimentele petrecute în cursul zilei. ♦ (Substantivat, f. pl.) Probleme mărunte și auxiliare care se discută într-o adunare. 2. (La pl., precedând substantivul) Tot felul de..., diferiți. – Din fr. divers, lat. diversus.

diversifica
DIVERSIFICÁ, diversífic, vb. I. Tranz. A face ca un lucru, un proces, o acțiune etc. să prezinte aspecte (mai) numeroase și (mai) variate. – Din fr. diversifier, lat. diversificare.

diversificare
DIVERSIFICÁRE, diversificări, s.f. Faptul de a diversifica. – V. diversifica.

diversionism
DIVERSIONÍSM s.n. Atitudine, manifestare cu caracter de diversiune. [Pr.: -si-o-] – Diversiune + suf. -ism.

diversionist
DIVERSIONÍST, -Ă, diversioniști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. De diversiune, cu caracter de diversiune, cu scopul de a provoca o diversiune. 2. S.m. și f. Persoană care provoacă sau încearcă să provoace o diversiune. [Pr.: -si-o-] – Diversiune + suf. -ist.

diversitate
DIVERSITÁTE s.f. Caracterul sau însușirea a ceea ce este divers; varietate, felurime. – Din fr. diversité, lat. diversitas, -atis.

diversiune
DIVERSIÚNE, diversiuni, s.f. 1. Încercare de a schimba cursul unei acțiuni, de a abate (prin crearea unor false probleme) intențiile, gândurile, acțiunile sau planurile cuiva. ♦ Spec. Acțiune de luptă astfel dusă încât să-l inducă în eroare pe inamic asupra intențiilor reale de luptă. 2. Acțiune politică întreprinsă cu scopul de a distrage atenția de la problemele reale ale vieții publice. [Pr.: -si-u-] – Din fr. diversion, lat. diversio, -onis.

diverticul
DIVERTÍCUL, diverticule, s.n. (Anat.) Mică prelungire a unui organ tubular. – Din fr. diverticule.

divertisment
DIVERTISMÉNT, divertismente, s.n. 1. Petrecere ușoară, agreabilă și de scurtă durată; distracție, amuzament. 2. Compoziție muzicală instrumentală cu caracter distractiv. ♦ Suită pentru un instrument sau pentru orchestră, alcătuită dintr-o serie de piese cu caracter diferit. ♦ Interludiu de dans, de muzică, de cântece vocale. – Din fr. divertissement.

divide
DIVÍDE, divíd, vb. III. Tranz. și refl. (Numai la prez.) A (se) împărți, a(se) diviza. – Din lat. dividere.

dividend
DIVIDÉND, dividende, s.n. Parte din profitul unei societăți pe acțiuni care revine fiecărui acționar în raport cu acțiunile pe care le posedă. – Din fr. dividende, lat. dividendus.

divin
DIVÍN, -Ă, divini, -e adj. 1. Considerat că provine de la Dumnezeu sau de la zei, în felul lui Dumnezeu sau al zeilor; dumnezeiesc, ceresc. ♦ Făcut de oameni în slujba sau pentru preamărirea lui Dumnezeu; bisericesc, religios. 2. Fig. Înzestrat cu însușiri cu totul excepționale; minunat. Voce divină. – Din fr. divin, lat.divinus.

divinatoriu
DIVINATÓRIU, -IE, divinatorii, adj. (Livr.) Care aparține divinației, privitor la divinație, bazat pe divinație. – Din fr. divinatoire.

divinatie
DIVINÁȚIE, divinații, s.f. (Livr.) Dar, putere a unor persoane de a desluși și lucruri ascunse, neștiute și mai ales viitorul. [Var.: (înv.) devináție s.f.] – Din fr. divination, lat. divinatio, -onis.

divinitate
DIVINITÁTE, divinități, s.f. 1. Ființă imaginară cu însușiri supranaturale, socotită drept cârmuitoare a lumii; Dumnezeu, zeu. 2. Esență divină; dumnezeire. – Din fr. divinité, lat. divinitas, -atis.

diviniza
DIVINIZÁ, divinizez vb. I. Tranz. 1. A iubi nespus de mult pe cineva; a adora, a proslăvi. 2. A trece pe cineva în rândul divinităților, a atribui cuiva putere divină, a deifica. – Din fr. diviniser.

divinizare
DIVINIZÁRE, divinizări, s.f. Faptul de a diviniza. V. diviniza.

diviza
DIVIZÁ, divizez, vb. I. Tranz. și refl. 1. A (se) împărți în mai multe părți, grupuri etc. ♦ Tranz. (Spec.) A efectua o împărțire aritmetică. ♦ Tranz. (Spec.) A trasa diviziuni pe un instrument de măsură. 2. A face să nu se mai înțeleagă sau a nu se mai înțelege între ei; a (se) despărți, a (se) izola; a (se) dezbina. – Din fr. diviser.

divizare
DIVIZÁRE, divizări, s.f. Acțiunea de a (se) diviza și rezultatul ei. – V. diviza.

divizibil
DIVIZÍBIL, -Ă, divizibili, -e, adj. Care se poate diviza. ♦ Spec. (Despre numere întregi, polinoame etc.) Care se împarte exact (fără rest) cu alt număr, polinom etc. – Din fr. divisible, lat. divisibilis.

divizibilitate
DIVIZIBILITÁTE s.f. Însușirea de a putea fi divizat. ♦ Spec. Proprietatea a două numere întregi, a două polinoame etc. de a se împărți exact (fără rest) între ele. – Din fr. divisibilité.

divizie
DIVÍZIE, divizii, s.f. 1. Mare unitate militară, constituită de obicei din mai multe regimente. ♦ Comandamentul unei divizii (1). 2. Fiecare dintre categoriile principale în care sunt încadrate echipele ce participă la o competiție sportivă cu caracter național. – Din rus. diviziia. Cf. fr. d i v i s i o n.

divizion
DIVIZIÓN, divizioane, s.n. Subunitate de artilerie sau de cavalerie care corespunde unui batalion. [Pr.: -zi-on] – Din rus. divizion, fr. division.

divizionar
DIVIZIONÁR, -Ă, divizionari, -e, adj. 1. (În sintagma) Monedă divizionară = monedă măruntă de metal, reprezentând o fracțiune a unității bănești legale; p. gener. monedă de valoare mică; bani mărunți, mărunțiș. 2. Care ține de o divizie (1), privitor la o divizie. 3. Care are loc în cadrul unei divizii (2), care aparține unei divizii. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. divisionnaire.

diviziune
DIVIZIÚNE, diviziuni, s.f. 1. Împărțire, fragmentare, separare; (concr.) fragment sau unitate care se obține printr-o împărțire. ♢ Diviziunea muncii = împărțire, în cadrul unei întreprinderi, a procesului de creare a unui produs în mai multe operații parțiale, fiecare operație fiind efectuată de un muncitor sau de un grup de muncitori anume specializați. Diviziunea socială a muncii = împărțire a producției sociale pe ramuri de producție de sine stătătoare (industrie, agricultură etc.), având drept rezultat specializarea unor grupuri de producători în anumite ramuri. ♦ Spec. Operație logică de împărțire a genului în specii. 2. Linioară care indică o anumită valoare pe scara sau pe cadranul unui instrument de măsură; valoare care corespunde acestei linioare. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. division, lat. divisio, -onis.

divizor
DIVIZÓR, divizori, s.m. Număr întreg prin care se împarte exact alt număr întreg. ♢ Divizor comun v. comun. ♦ Împărțitor. – Din fr. diviseur, lat. divisor.

divort
DIVÓRȚ, divorțuri, s.n. 1. Desfacere pe cale legală a unei căsătorii. ♢ Loc. vb. A da divorț = a intenta acțiune de divorț; a divorța. 2. Fig. Nepotrivire, dezacord între două lucruri, acțiuni, idei etc. – Din fr. divorce, lat. divortium.

divorta
DIVORȚÁ, divorțez, vb. I. Intranz. (Despre soți) A se despărți prin divorț. ♦ Tranz. A determina pe cineva să se despartă prin divorț. – Din fr. divorcer (după divorț).

divortat
DIVORȚÁT, -Ă, divorțați, -te, adj. Care a fost căsătorit și s-a despărțit legal de soție (sau de soț). – V. divorța.

divulga
DIVULGÁ, divúlg, vb. I. Tranz. A face ca o taină să fie cunoscută de cineva sau de multă lume; a da în vileag, a da pe față. ♦ Spec. A transmite secrete de stat unei persoane neîndreptățite să le cunoască. – Din fr. divulguer, lat. divulgare.

divulgare
DIVULGÁRE, divulgări, s.f. Faptul de a divulga. – V. divulga.

divulgator
DIVULGATÓR, -OÁRE, divulgatori, -oare, s.m. și f. (Rar) Persoană care divulgă. – Din fr. divulgateur, lat. divulgator, -oris.

dixie
DÍXIE s.n. (Muz.) Dixieland. [Pr.: dicsi] – Din fr. dixie, engl. Dixie.

dixieland
DÍXIELAND s.n. Stil ritmat, bazat pe alămuri, în jazul american; manieră de interpretare în acest stil. [Pr.: dicsilend] – Din engl. dixieland.

dixtuor
DIXTUÓR, dixtuoare, s.n. Lucrare muzicală compusă pentru zece voci sau zece instrumente; ansamblu vocal sau instrumental care execută o asemenea lucrare. [Pr.: -tu-or] – Din fr. dixtuor.

dizaharida
DIZAHARÍDĂ, dizaharide, s.f. Compus organic format din două molecule de monozaharide prin eliminarea dintre ele a unei molecule de apă. – Din fr. disaccharide.

dizenteric
DIZENTÉRIC, -Ă, dizenterici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. De dizenterie, privitor la dizenterie. 2. Adj., s.m. și f. (Persoană) care este bolnavă de dizenterie. – Din fr. dysentérique, lat. dysentericus.

dizenterie
DIZENTERÍE, dizenterii, s.f. Boală infecțioasă contagioasă care se manifestă prin ulcerații intestinale, dureri abdominale violente și diaree cu sânge. – Din fr. dysenterie, lat. dysenteria.

dizertatie
DIZERTÁȚIE s.f. v. disertație.

dizeur
DIZEUR, dizeuri, s.m. Cântăreț de muzică ușoară. [Pr.: dizör] – Din fr. diseur.

dizeuza
DIZEUZĂ, dizeuze, s.f. Cântăreață de muzică ușoară. [Pr.: dizöză] – Din fr. diseuse.

dizgratia
DIZGRAȚIÁ, dizgrațiez, vb. I. Tranz. A lipsi pe cineva de bunăvoința, de favoarea de care s-a bucurat până atunci, a-i retrage favoarea. [Pr.: -ți-a] – Din fr. disgracier (după dizgrație).

dizgratie
DIZGRÁȚIE, dizgrații, s.f. Pierdere a favorii, a bunăvoinței, a grației unul monarh, a unei persoane influente, a unui superior. – Din it. disgrazia. Cf. fr. d i s g r â c e.

dizgratiere
DIZGRAȚIÉRE, dizgrațieri, s.f. Acțiunea de a dizgrația. [Pr.: -ți-e-] – V. dizgrația.

dizgratios
DIZGRAȚIÓS, -OÁSĂ, dizgrațioși, -oase, adj. Lipsit de grație, de farmec, de drăgălășenie. ♦ Dezagreabil. [Pr.: -ți-os] – Din it. disgrazioso. Cf. fr. d i s g r a c i e u x.

dizident
DIZIDÉNT, -Ă s.m. și f. v. disident.

dizidenta
DIZIDÉNȚĂ s.f. v. disidență.

dizmierda
DIZMIERDÁ vb. I v. dezmierda.

dizmierdare
DIZMIERDÁRE s.f. v. dezmierdare.

dizmierdat
DIZMIERDÁT, -Ă adj. v. dezmierdat.

dizolva
DIZOLVÁ, dizólv, vb. I. Tranz. 1. A face ca o substanță solidă, lichidă sau gazoasă să se disperseze în altă substanță (lichidă), spre a forma împreună o soluție. ♢ Refl. Zahărul se dizolvă în apă. 2. A desființa ca persoană juridică o organizație, o asociație, o societate, o adunare etc. – Din lat. dissolvere. Cf. it. d i s s o l v e r e.

dizolvant
DIZOLVÁNT, -Ă, dizolvanți, -te, adj., s.m. 1. Adj. Care are însușirea de a dizolva. ♦ Fig. Care dezagregă, descompune, nimicește. 2. S.m. Substanță (lichidă) care are însușirea de a dizolva în masa ei alte substanțe; solvent. – Din fr. dissolvant.

dizolvare
DIZOLVÁRE, dizolvări, s.f. Acțiunea de a (se) dizolva și rezultatul ei. – V. dizolva.

dizolvat
DIZOLVÁT, -Ă, dizolvați, -te, adj., s.m. 1. Adj. (Despre substanțe) Care se află dispersat în altă substanță, cu care formează o soluție. 2. S.m. Substanță care se dizolvă în masa altei substanțe; solvat. – V. dizolva.

djurstva
DJÚRSTVĂ s.f. v. dejurstvă.

do
DO s.m. invar. Unul dintre cele șapte sunete ale gamei muzicale, situat pe treapta întâi din gama majoră-tip. ♦ Denumire a uneia dintre gamele muzicale (care începe cu sunetul „do”). – Din it. do.

doaga
DOÁGĂ, doage, s.f. 1. Fiecare dintre bucățile de lemn (puțin încovoiate) care formează corpul unor vase strânse în cercuri. ♢ Expr. A-i lipsi cuiva o doagă sau a fi (cam) într-o doagă = a fi trăsnit, nebun; a avea comportări anormale. 2. Fig. Fire, mentalitate (ciudată, sucită). ♢ Expr. A ajunge (sau a veni, a cădea) în doaga cuiva = a ajunge să se identifice (în sens rău) cu cineva în felul de a fi, de a gândi. – Lat. doga.

doamna
DOÁMNĂ, doamne, s.f. 1. Termen de politețe pentru o femeie căsătorită. ♢ Doamnă de onoare = femeie (din aristocrație) aflată în serviciul unei prințese, al unei regine etc. ♦ Soție. ♦ Spec. Soție a unui domnitor sau a unui boier. ♦ Stăpână a unei case, a unei gospodării. 2. Compus: (Bot.; pop.) doamnă-mare sau doamna-codrului = mătrăgună. – Lat. dom(i)na.

doar
DOÁR adv. 1. (Exprimă ideea unei delimitări sau restricții) Numai. Stai doar o clipă! ♢ Expr. Doar că nu... = aproape că..., puțin a lipsit să nu... 2. Vezi bine, cum se știe; desigur. Doar nu m-ai căutat! 3. Poate; probabil. Va reuși doar până la urmă! ♢ Expr. Fără doar și poate = fără nici o îndoială; neapărat. ♦ În speranța că... L-a întrebat, doar va afla ce să facă. ♢ Expr. Într-o doară = la noroc, la întâmplare, pe nimerite. 4. (Reg., la începutul unei propoziții interogative) Oare? [Var.: doáră adv.] – Lat. de-hora.

doara
DOÁRĂ adv. v. doar.

dobas
DOBÁȘ s.m. v. tobaș.

doba
DÓBĂ s.f. v. tobă.

dobanda
DOBẤNDĂ, dobânzi, s.f. 1. Sumă de bani care se plătește (de obicei în procente) pentru un împrumut bănesc. ♢ Expr. A plăti (cuiva) cu dobândă = a se răzbuna cu prisosință și violență (pe cineva) pentru o pagubă sau o suferință. 2. Câștig, folos, profit. Mai bine cu un om vrednic la pagubă decât cu un mișel la dobândă. ♦ Cantitate dintr-un produs oferită (cumpărătorului) în plus. 3. (Înv.) Pradă de război. – Din dobândi (derivat regresiv).

dobandi
DOBÂNDÍ, dobândesc, vb. IV. Tranz. 1. A obține ceva prin muncă, eforturi, perseverență; a câștiga, a realiza; a face rost de ceva, a găsi, a procura ceva. ♦ A primi, a căpăta. ♢ Expr. A dobândi un copil = a i se naște cuiva un copil. 2. (Înv.) A cuceri un oraș, o cetate etc. – Din sl. dobyti (dobondon).

dobandire
DOBÂNDÍRE, dobândiri, s.f. Faptul de a dobândi. – V. dobândi.

doberman
DÓBERMAN, dobermani, s.m. Rasă de câini de talie mijlocie, cu părul scurt și lucios, de culoare neagră, maro sau gri. – Din germ. Dobermann.

dobitoc
DOBITÓC, -OÁCĂ, dobitoci, -oace, subst., adj. 1. S.n. Animal patruped (domestic). 2. S.m. și f., adj. (Peior.) (Om) care este lipsit de inteligență sau de bun-simț. – Din sl. dobytŭkŭ.

dobitocesc
DOBITOCÉSC, -EÁSCĂ, dobitocești, adj. 1. Care aparține dobitoacelor, privitor la dobitoace. 2. De dobitoc (2), specific unui dobitoc. – Dobitoc + suf. -esc.

dobitoceste
DOBITOCÉȘTE adv. Ca dobitoacele; prostește; fără bun-simț. – Dobitoc + suf. -ește.

dobitocie
DOBITOCÍE, dobitocii, s.f. Atitudine, comportare, faptă, vorbă de om prost sau lipsit de bun-simț. – Dobitoc + suf. -ie.

doborare
DOBORẤRE, doborâri, s.f. Acțiunea de a doborî și rezultatul ei. – V. doborî.

doborat
DOBORẤT, -Ă, doborâți, -te, adj. (Despre oameni) Învins, zdrobit, distrus (sufletește). – V. doborî.

doborator
DOBORÂTÓR, -OÁRE, doborâtori, -oare, adj. Care doboară. – Doborî + suf. -tor.

dobori
DOBORÎ́, dobór, vb. IV. Tranz. 1. A da jos, a culca, a răsturna, a dărâma (la pământ). 2. A face să se desprindă și să cadă din locul unde este fixat, atârnat, agățat. ♦ A face să cadă o ființă sau un obiect care zboară sau plutește în aer. 3. A înfrânge, a supune, a distruge, a răpune pe cineva. ♦ Fig. A nimici, a desființa, a stârpi, a lichida o stare de lucruri, o situație etc. ♦ Fig. A birui, a copleși. L-a doborât suferința. 4. (Sport) A depăși cel mai bun rezultat anterior, a bate recordul existent. – Cf. o b o r î.

dobos
DÓBOȘ, doboșuri, s.n. Tort făcut din foi de aluat suprapuse, cu cremă de ciocolată între ele, foaia de deasupra având o glazură de zahăr ars. – Et. nec.

dobosar
DOBOȘÁR s.m. v. toboșar.

dobrogean
DOBROGEÁN, -Ă, dobrogeni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația Dobrogei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Dobrogei sau populației ei, privitor la Dobrogea sau la populația ei. – Dobrogea (n.pr.) + suf. -ean.

dobrogeanca
DOBROGEÁNCĂ, dobrogence, s.f. Femeie care face parte din populația Dobrogei sau este originară de acolo. – Dobrogean + suf. -că.

dobzala
DOBZĂLÁ, dobzălez, vb. I. Tranz. (Reg.) A bate tare pe cineva. – Cf. magh. d o b z a n i.

doc
DOC^1, docuri, s.n. Țesătură de bumbac din care se fac haine de vară, salopete, prelate etc. – Din engl. duck.

DOC^2, docuri, s.n. Bazin portuar (împreună cu construcțiile și instalațiile aferente), în care vapoarele sunt încărcate, descărcate sau reparate; ansamblu de construcții, de instalații, de servicii tehnice și administrative care servesc un port; magazie într-un port, în care se depozitează cerealele și alte mărfuri. ♢ Doc plutitor = instalație plutitoare servind la repararea navelor. – Din fr., engl. dock.

docar
DOCÁR, docare, s.n. Trăsurică ușoară cu două sau cu patru roți. – Din engl., fr. dog-cart.

docaras
DOCĂRÁȘ, docărașe, s.n. Diminutiv al lui docar. – Docar + suf. -aș.

docent
DOCÉNT, docenți, s.m. 1. (În alte țări) Grad didactic onorific în învățământul superior, corespunzând de obicei aceluia de conferențiar; persoană care are acest grad. 2. (În țara noastră; de obicei în sintagma doctor docent) Titlu științific acordat doctorilor în științe care s-au distins printr-o activitate valoroasă; persoană care are acest titlu. – Din germ. Dozent.

docenta
DOCÉNȚĂ, docențe, s.f. Titlul, gradul sau funcția de docent; examen pentru obținerea acestui titlu sau grad. – Docent + suf. -ență.

docher
DOCHÉR, docheri, s.m. Muncitor care lucrează în docuri^2, la încărcatul și descărcatul vapoarelor. – Din fr., engl. docker.

docil
DOCÍL, -Ă, docili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care se supune la orice cu ușurință, fără să protesteze; supus, ascultător. – Din fr. docile, lat. docilis.

docilitate
DOCILITÁTE s.f. Însușirea de a fi docil; supunere. – Din fr. docilité, lat. docilitas, -atis.

docimazie
DOCIMAZÍE, docimazii, s.f. Examen de laborator care urmărește să stabilească (în medicina judiciară) cauzele morții cuiva. – Din fr. docimasie.

doct
DOCT, -Ă, docți, -te, adj. (Adesea ir.) Învățat, erudit, savant. – Din fr. docte, lat. doctus.

doctor
DÓCTOR, doctori, s.m. 1. Persoană cu studii superioare care se ocupă cu vindecarea, tratarea sau prevenirea bolilor umane și animale; medic. 2. Titlu științific înalt acordat de o instituție academică sau de învățământ superior; persoană care are acest titlu. 3. (Fam.) Persoană foarte pricepută într-un domeniu. 4. (Bot., reg.; în forma doftor) Arbust mediteraneean și tropical din care se extrage saburul (Aloë vera). [Var.: (1, pop.) dóftor s.m.] – Din lat. doctor, fr. docteur. Cf. germ. D o k t o r.

doctoral
DOCTORÁL, -Ă, doctorali, -e, adj. (Despre manifestările omului) Grav, solemn; pedant, afectat; încrezut, îngâmfat. – Din fr. doctoral.

doctorand
DOCTORÁND, -Ă, doctoranzi, -de, s.m. și f. Persoană care își pregătește lucrarea de doctorat. – Din germ. Doktorand.

doctorantura
DOCTORANTÚRĂ s.f. (Rar) Perioada cât o persoană este doctorand; p. ext. doctorat. – Din doctorand.

doctoras
DOCTORÁȘ, doctorași, s.m. Diminutiv al lui doctor (1); medic tânăr; (peior.) medic lipsit de valoare. [Var.: (pop.) doftoráș s.m.] – Doctor + suf. -aș.

doctorat
DOCTORÁT, doctorate, s.n. Stagiu de calificare științifică superioară, efectuat după terminarea studiilor universitare, în vederea obținerii titlului de doctor (2); examen final, de susținere a unei lucrări, dat pentru obținerea acestui titlu; titlu de doctor (2) obținut în urma acestui examen. – Din fr. doctorat.

doctoreasa
DOCTOREÁSĂ, doctorese, s.f. (Pop. și fam.) Soție de doctor (1); femeie care practică medicina; doctoriță. ♦ Femeie care vindecă bolile cu mijloace empirice. [Var.: doftoreásă s.f.] – Doctor + suf. -easă. Cf. fr. d o c t o r e s s e.

doctoricesc
DOCTORICÉSC, -EÁSCĂ adj. v. doftoricesc.

doctorici
DOCTORICÍ vb. IV v. doftorici.

doctorie
DOCTORÍE, doctorii, s.f. Preparat, substanță care se folosește pentru vindecarea,

doctorita
DOCTORÍȚĂ, doctorițe, s.f. Femeie medic. [Acc. și: dóctoriță. – Var.: (pop.) dóftoriță s.f.] – Doctor + suf. -iță.

doctrinar
DOCTRINÁR, -Ă, doctrinari, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține unei doctrine, privitor la o doctrină. 2. S.m. și f. Persoană care formulează și susține o doctrină. 3. S.m. și f. Persoană care aderă la unele păreri preconcepute, dogmatice. – Din fr. doctrinaire.

doctrina
DOCTRÍNĂ, doctrine, s.f. Totalitatea principiilor unui sistem politic, științific, religios etc. – Din fr. doctrine, lat. doctrina.

document
DOCUMÉNT, documente, s.n. 1. Act prin care se adeverește, se constată sau se preconizează un fapt, se conferă un drept, se recunoaște o obligație. 2. Text scris sau tipărit, inscripție sau altă mărturie servind la cunoașterea unui fapt real actual sau din trecut. – Din fr. document, lat. documentum.

documenta
DOCUMENTÁ, documentez, vb. I. Refl. A se informa amănunțit și temeinic (pe bază de documente). ♦ Tranz. A dovedi, a susține ceva pe bază de documente. – Din fr. documenter.

documentar
DOCUMENTÁR, -Ă, documentari, -e, adj., s.n. 1. Adj. Cu caracter sau valoare de document. 2. Adj., s.n. (Film sau scriere) care prezintă fapte absolut autentice. – Din fr. documentaire.

documentare
DOCUMENTÁRE, documentări, s.f. Acțiunea de a (se) documenta. ♦ Documentație. – V. documenta.

documentarist
DOCUMENTARÍST, -Ă, documentariști, -ste, s.m. și f. 1. Persoană care are funcția de a face documentarea științifică într-o problemă dată; funcție ocupată de această persoană. 2. Autor de filme documentare. – Din fr. documentariste.

documentaristic
DOCUMENTARÍSTIC, -Ă, documentaristici, -ce, adj. De documentarist; de documentare. – Documentar + suf. -istic.

documentat
DOCUMENTÁT, -Ă, documentați, -te, adj. 1. Întemeiat pe documente, elaborat pe baza unei largi documentații; p. ext. bine informat. 2. Dovedit, susținut pe bază de documente. – V. documenta.

documentatie
DOCUMENTÁȚIE, documentații, s.f. Totalitatea mijloacelor de informare relative la o problemă sau la un domeniu de activitate; documentare. – Din fr. documentation. Cf. rus. d o k u m e n t a ț i i a.

dodecaedric
DODECAÉDRIC, -Ă, dodecaedrici, -ce, adj. De dodecaedru, privitor la dodecaedru, care formează un dodecaedru. – Din fr. dodécaédrique.

dodecaedru
DODECAÉDRU, dodecaedre, s.n. Poliedru cu douăsprezece fețe. ♢ Cristal care are aspectul unui astfel de poliedru. – Din fr. dodécaèdre.

dodecafonic
DODECAFÓNIC, -Ă, dodecafonici, -ce, adj. Care aparține dodecafonismului, privitor la dodecafonism; dodecafonist. – Din fr. dodécaphonique.

dodecafonism
DODECAFONÍSM s.n. (Muz.) Tehnică de compoziție bazată pe folosirea tuturor celor douăsprezece sunete ale gamei cromatice, considerate ca având aceeași importanță și ducând la desființarea legăturilor tonale normale. – Din fr. dodécaphonisme.

dodecafonist
DODECAFONÍST, -Ă, dodecafoniști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține dodecafonismului, privitor la dodecafonism; dodecafonic. 2. S.m. și f. Compozitor care folosește dodecafonismul. – Din fr. dodécaphoniste.

dodecagon
DODECAGÓN, dodecagoane, s.n. Poligon cu douăsprezece

dodecagonal
DODECAGONÁL, -Ă, dodecagonali, -e, adj. De dodecagon, privitor la dodecagon, care formează un dodecagon. – Din fr. dodécagonal.

dodecar
DODECÁR, dodecari, s.m. Veche monedă turcească de aur, care a circulat și în țările românești. – Din ngr. dodekária „duzină”.

dodecasilab
DODECASILÁB, dodecasilabe, s.n., adj. (Vers) care are douăsprezece silabe. – Din fr. dodécasyllabe, lat. duodecasyllabus.

dodecasilabic
DODECASILÁBIC, -Ă, dodecasilabici, -ce, adj. (Despre versuri) Care are douăsprezece silabe. – Din fr. dodecasyllabique.

dodii
DÓDII s.f. pl. (Pop. și fam.; în expr.) A vorbi sau a grăi (cam) în dodii = a vorbi fără șir; a aiura. A lăsa (pe cineva) în dodiile lui = a lăsa (pe cineva) să-și facă nestingherit toanele, capriciile. A umbla sau a merge (ca) în dodii = a umbla sau a merge în neștire, năuc. – Et. nec.

doftor
DÓFTOR s.m. v. doctor.

doftoras
DOFTORÁȘ s.m. v. doctoraș.

doftoreasa
DOFTOREÁSĂ s.f. v. doctoreasă.

doftori
DOFTORÍ, doftoresc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz. A îngriji un bolnav (cu mijloace empirice); a doftorici. 2. Refl. (Despre bolnavi) A se trata; a se vindeca (în urma unui tratament). – Din doftor.

doftoricesc
DOFTORICÉSC, -EÁSCĂ, doftoricești, adj. (Pop.) De doctor; medical. [Var.: (fam.) doctoricésc, -eáscă adj.] – Doftor + suf. -icesc.

doftorici
DOFTORICÍ, doftoricesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz. A îngriji un bolnav (folosind mijloace empirice); a doftori. 2. Refl. (Despre bolnavi) A se trata; a se vindeca (în urma unui tratament). [Var.: (fam.) doctoricí vb. IV] – Din doftor.

doftorie
DOFTORÍE s.f. v. doctorie.

doftorita
DOFTORÍȚĂ s.f. v. doctoriță.

doftoroaie
DOFTOROÁIE, doftoroaie, s.f. (Pop.) 1. Femeie (bătrână) care vindecă bolile cu mijloace empirice. 2. Soție de doctor (1); femeie care practică medicina. – Doftor + suf. -oaie.

dog
DOG, dogi, s.m. Câine de talie mare, masiv, cu botul lat și turtit. – Din fr. dogue, engl. dog.

dogar
DOGÁR, (1) dogari, s.m., (2) dogare, s.n. 1. S.m. Meșteșugar care face doage sau vase din doage; butnar. 2. S.n. Unealtă tăietoare cu lama în formă de seceră, folosită pentru făcut doage. – Doagă + suf. -ar.

dogarie
DOGĂRÍE^2, (1) dogării, s.f. 1. Atelier în care se lucrează obiecte din doage. 2. Cantitate de obiecte lucrate din doage. – Doagă + suf. -ărie.

DOGĂRÍE^1 s.f. Meseria dogarului; butnărie. – Dogar + suf. -ie.

doge
DÓGE, dogi, s.m. Titlu purtat de conducătorii politici ai unora dintre vechile republici aristocratice italiene; persoană care avea acest titlu. – Din it. doge.

dogger
DÓGGER s.n. (Geol.) Epoca mijlocie a jurasicului. [Pr.: dogher] – Din fr., engl. dogger.

dogi
DOGÍ, dogesc, vb. IV. Refl. 1. (Despre butoaie, putini etc.) A avea doagele desfăcute, depărtate una de alta, rupte. ♢ Tranz. Uscăciunea dogește butoaiele. 2. Fig. (Despre voce) A suna răgușit. – Din doagă.

dogit
DOGÍT, -Ă, dogiți, -te, adj. 1. (Despre vase făcute din doage) Cu doagele desfăcute, depărtate una de alta, desprinse din cercuri. ♢ Expr. Sună a dogit = produce, la cea mai ușoară atingere, un sunet caracteristic de vas cu doagele desfăcute, plesnite. 2. Fig. (Despre voce) Răgușit, hodorogit. – V. dogi.

dogmatic
DOGMÁTIC, -Ă, dogmatici, -ce, adj., subst. 1. Adj. Care ține de dogme, privitor la dogme; care se sprijină pe dogme. 2. S.f. Parte a teologiei care cuprinde

dogmatician
DOGMATICIÁN, dogmaticieni, s.m. Specialist în dogmatică. [Pr.: -ci-an] – De la dogmatică, cf. engl. d o g m a t i c i a n.

dogmatism
DOGMATÍSM, s.n. Mod de gândire care operează cu teze acceptate necritic, considerate valabile în orice condiții și veșnic. – Din fr. dogmatisme. Cf. rus. d o g m a t i s m.

dogmatist
DOGMATÍST, -Ă, dogmatiști, -ste, s.m. și f. (Rar) Dogmatic (3). – Din fr. dogmatiste.

dogmatiza
DOGMATIZÁ, dogmatizez, vb. I. Intranz. (Rar) A vorbi, a expune pe un ton dogmatic, sentențios. – Din fr. dogmatiser.

dogmatizare
DOGMATIZÁRE, dogmatizări, s.f. Acțiunea de a dogmatiza. – V. dogmatiza.

dogma
DÓGMĂ, dogme, s.f. 1. Învățătură, teză etc. fundamentală a unei religii, obligatorie pentru adepții ei, care nu poate fi supusă criticii și nu admite obiecții. 2. Teză, doctrină politică, științifică etc. considerată imuabilă și impusă ca adevăr incontestabil. – Din fr. dogme, lat. dogma.

dogoare
DOGOÁRE s.f. Căldură arzătoare produsă de soare, de foc sau de un obiect foarte fierbinte; dogoreală. – Din dogori.

dogorat
DOGORÂT, -Ă adj. v. dogorit.

dogorator
DOGORÂTÓR, -OÁRE adj. v. dogoritor.

dogoreala
DOGOREÁLĂ s.f. Faptul de a dogori; dogoare. – Dogori + suf. -eală.

dogori
DOGORÍ, dogoresc, vb. IV. Intranz. 1. (Despre soare, foc etc.; la pers. 3) A răspândi o căldură puternică, arzătoare. ♦ Tranz. A da cuiva o senzație de căldură arzătoare; a încinge, a înfierbânta ceva. 2. (Despre oameni și despre părți ale corpului lor) A fi aprins, încins, înfierbântat de o emoție, de boală etc. [Var.: dogorî vb. IV] – Din bg. dogorja, scr. dogoreti.

dogorit
DOGORÍT, -Ă, dogoriți, -te, adj. Înfierbântat, ars; pârlit. [Var.: dogorất, -ă adj.] – V. dogori.

dogoritor
DOGORITÓR, -OÁRE, dogoritori, -oare, adj. Care dogorește; fierbinte, arzător. [Var.: dogorâtór, -oáre adj.] – Dogori + suf. -tor.

dogori
DOGORÎ́ vb. IV v. dogori.

dohot
DÓHOT, dohoturi, s.n. (Reg.) Lichid uleios obținut prin

dohotnita
DOHÓTNIȚĂ, dohotnițe, s.f. (Reg.) Vas în care se păstrează dohotul. – Dohot + suf. -niță.

doi
DOI, DÓUĂ num. card. Număr având în numărătoare locul între unu și trei și indicat matematic prin cifrele 2 și II. ♢ (Adjectival) Vine cu doi prieteni. ♢ Loc. adv. În (sau din) două vorbe (sau cuvinte) = pe scurt, fără multă vorbă. La doi pași = aproape. ♢ Expr. (Fam.) (A spune) două vorbe și-un cuvânt = (a spune) pe scurt, în puține cuvinte. (Fam.) În doi timpi și trei mișcări = foarte repede, imediat. ♢ (Cu valoare de num. ord.) Tomul doi. ♢ (Intră în componența num. adverbial) A venit de două ori. ♢ (Intră în componența num. distributiv) Plecau câte doi. ♢ (Substantivat) Trei de doi. ♢ Loc. adv. În (sau pe din) două = în două bucăți, în două părți (egale). În (sau pe din) două cu... = amestecat (în părți egale) cu altceva. Una-două = întruna, mereu, continuu. Cu una, cu două = (în construcții negative) cu ușurință, repede. Nici una, nici două = pe neașteptate; imediat. Din două una sau una din două = ori una, ori alta; ori..., ori... ♢ Expr. Una și cu una fac două = fără vorbă multă; scurt, limpede. A nu vorbi sau a nu zice (nici) două = a nu scoate o vorbă; a tăcea. ♦ (Adjectival) Vreo doi = câțiva. ♦ (Substantivat) Cifră care indică numărul definit mai sus. A scris un doi pe tablă. – Lat. *dui, duae.

doica
DÓICĂ, doici, s.f. Femeie care alăptează (și îngrijește) copilul altei femei. ♦ Dădacă. – Din bg. dojka.

doilea
DÓILEA, DÓUA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei cu valoare adjectivală) Care se află între întâiul și al treilea. ♢ Loc. adj. De-al doilea = (despre veri) care sunt copiii verilor primari. ♢ Loc. adv. A doua zi = în ziua următoare. A doua oară = data următoare; cu altă ocazie. Al doilea = după primul, pe urmă. (Pop.) De-al doilea = a doua oară. ♢ Expr. A pune (sau a lăsa, a trece etc.) ceva pe planul al doilea = a considera ceva ca fiind de importanță secundară. [Pr.: do-i-] – Doi + le + a.

doime
DOÍME, doimi, s.f. 1. Jumătate dintr-un întreg (împărțit în părți egale). 2. Spec. (Muz.) Jumătate dintr-o notă întreagă. – Doi + suf. -ime.

doinar
DOINÁR, doinari, s.m. (Pop.) Doinaș. – Doină + suf. -ar.

doinas
DOINÁȘ, doinași, s.m. (Pop.) Cântăreț de doine; doinar. – Doină + suf. -aș.

doina
DÓINĂ, doine, s.f. Poezie lirică specifică folclorului românesc, care exprimă un sentiment de dor, de jale, de revoltă, de dragoste etc., fiind însoțită, de obicei, de o melodie adecvată; specie muzicală a creației folclorice românești, având caracteristicile de mai sus. – Et. nec.

doini
DOINÍ, doinesc, vb. IV. Intranz. și tranz. A cânta doine (din gură, din fluier, din frunză etc.). – Din doină.

doinire
DOINÍRE, doiniri, s.f. Faptul de a doini; (concr.) doină. – V. doini.

doinisoara
DOINIȘOÁRĂ, doinișoare, s.f. Dioniță. – Doină + suf. -ișoară.

doinitor
DOINITÓR, -OÁRE, doinitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care doinește. – Doini + suf. -tor.

doinita
DOINÍȚĂ, doinițe, s.f. Diminutiv a lui doină; doinișoară. – Doină + suf. -iță.

doisprece
DÓISPRECE, DÓUĂSPRECE num. card. v. doisprezece.

doisprecelea
DÓISPRECELEA, DÓUĂSPRECEA num. ord. v. doisprezecelea.

doisprezece
DÓISPREZECE, DÓUĂSPREZECE num. card. Număr având în numărătoare locul între unsprezece și treisprezece. ♢ (Adjectival) Are doisprezece copii. ♢ (Cu valoare de num. ord.) Secolul doisprezece. ♢ (Intră în componența num. adverbial) De douăsprezece ori. ♢ (Intră în componența num. distributiv) Câte doisprezece oameni. ♢ (Substantivat) Trei de doisprezece. [Var.: (reg.) dóisprece, dóuăsprece; dóișpe, dóuășpe num. card.] – Doi + spre + zece.

doisprezecelea
DÓISPREZECELEA, DÓUĂSPREZECEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei cu valoare adjectivală) Care se află între al unsprezecelea și al treisprezecelea. ♢ Expr. În ceasul al doisprezecelea = în ultimul moment. [Var.: (reg.) dóisprecelea, dóuăsprecea; dóișpelea, dóuășpea num. ord.] – Doisprezece + le + a.

doispe
DÓIȘPE, DÓUĂȘPE num. card. v. doisprezece.

doispelea
DÓIȘPELEA, DÓUĂȘPEA num. ord. v. doisprezecelea.

dojana
DOJÁNĂ, dojeni, s.f. Observație cu caracter moralizator, făcută cuiva care a comis o greșeală (ușoară); mustrare, ceartă. – Din dojeni (derivat regresiv).

dojeni
DOJENÍ, dojenesc, vb. IV. Tranz. și refl. (recipr.) A(-și) face observații moralizatoare; a (se) mustra, a (se) certa. – Din sl. dognati, doženon.

dojenire
DOJENÍRE, dojeniri, s.f. Acțiunea de a (se) dojeni și rezultatul ei; mustrare. – V. dojeni.

dojenitor
DOJENITÓR, -OÁRE, dojenitori, -oare, adj. Care dojenește; care exprimă un reproș, o imputare, o nemulțumire. – Dojeni + suf. -tor.

dol
DOL, doluri, s.n. (Jur.) Acțiune făcută cu

dolar
DOLÁR, dolari, s.m. Unitate monetară principală în Statele Unite ale Americii, în Canada, în Australia, Liberia etc.

dolby
DÓLBY s.n. Denumire comercială a unui sistem electronic cu care sunt echipate magnetofoanele și casetofoanele de înaltă fidelitate, în scopul reducerii zgomotului benzii magnetice. – Din engl. Dolby [system].

dolce
DÓLCE adv. (Muz.; indică modul de execuție) Delicat, cu blândețe. – Cuv. it.

doldora
DÓLDORA adj. invar., adv. (Umplut, plin, îndesat etc.) peste măsură, până la refuz. – Din tc. doldur.

doleanta
DOLEÁNȚĂ, doleanțe, s.f. Dorință, cerere, plângere (expusă în scris sau oral). [Pr.: -le-an-] – Din fr. doléance.

dolicocefal
DOLICOCEFÁL, -Ă adj. v. dolihocefal.

dolicocefalie
DOLICOCEFALÍE s.f. v. dolihocefalie.

dolie
DÓLIE, dolii, s.f. 1. Șanț sau unghi format la intersecția a două versante de acoperiș. 2. (Reg.) Loc în care un râu curge încet, lin. – Din sl. dolĕ.

dolihocefal
DOLIHOCEFÁL, -Ă, dolihocefali, -e, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Care are craniul alungit din față către spate; (despre craniu) alungit din față către spate. [Var.: dolicocefál, -ă adj.] – Din fr. dolichocéphale.

dolihocefalie
DOLIHOCEFALÍE s.f. Însușirea de a fi dolihocefal, faptul de a aparține tipului dolihocefal [Var.: dolicocefalíe s.f.] – Din fr. dolichocéphalie.

dolina
DOLÍNĂ, doline, s.f. Depresiune în formă de pâlnie, formată prin

doliu
DÓLIU, doliuri, s.n. 1. Durere profundă pricinuită de moartea cuiva sau de o mare nenorocire colectivă; atitudine plină de tristețe a celui căruia i-a murit cineva. ♢ Zi de doliu = zi care amintește un eveniment dureros. 2. Semn exterior (îmbrăcăminte neagră, bantă neagră etc.) prin care cineva își exprimă doliul (1); perioadă cât cineva poartă asemenea semne. ♢ Loc. adj. De doliu = (despre haine, culori etc.) care se folosește pentru a exprima durerea la moartea și după moartea unei rude. ♢ Loc. adv. În doliu = în haine de culoare neagră (în semn de doliu 1). – Din lat. dolium. Cf. fr. d e u i l.

doljean
DOLJEÁN, -Ă, doljeni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în județul Dolj. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din județul Dolj. – Dolj (n.pr.) + suf. -ean.

doljeanca
DOLJEÁNCĂ, doljence, s.f. Femeie născută și crescută în județul Dolj. ♦ Locuitoare din județul Dolj. – Doljean + suf. -că.

dolly
DÓLLY s.n. (Cin.) Macara mică de construcție specială, folosită pe platourile de filmare. – Din fr., engl. dolly.

dolman
DOLMÁN, dolmane, s.n. Haină ofițerească scurtă, îmblănită și împodobită cu brandenburguri. ♦ Haină bărbătească groasă, căptușită cu blană. – Din fr. dolman, germ. Dolman.

dolmen
DOLMÉN, dolmene, s.n. Monument funerar megalitic, format dintr-o lespede mare de piatră așezată orizontal pe altele dispuse vertical. – Din fr. dolmen.

dolofan
DOLOFÁN, -Ă, dolofani, -e, adj. (Despre ființe și părți ale lor) Gras, durduliu. rotofei. – Et. nec.

dolomit
DOLOMÍT s.n. v. dolomită.

dolomita
DOLOMÍTĂ s.f. 1. Mineral format din carbonat de calciu și carbonat de magneziu, cristalizat în sistemul romboedric. 2. Rocă cu aspect grăunțos formată din dolomită (1). [Var.: dolomít s.n.] – Din fr. dolomite.

dolomitic
DOLOMÍTIC, -Ă, dolomitici, -ce, adj. De dolomită, care conține dolomită, care este format din dolomită. – Din fr. dolomitique.

dolomitizare
DOLOMITIZÁRE s.f. Transformare a rocilor calcaroase în dolomită. – După fr. dolomitisation.

dolosiv
DOLOSÍV, -Ă, dolosivi, -e, adj. (Jur.; despre acțiuni, contracte etc.) Făcut prin înșelăciune, cu rea-credință. – Din fr. dolosif.

dom
DOM, domuri, s.n. 1. Catedrală impunătoare, biserică principală în unele orașe italiene, germane etc.; p. ext. clădire monumentală; p. restr. acoperiș care îmbracă la exterior o cupolă a unei clădiri monumentale. 2. Recipient de oțel montat la partea superioară a corpului unei căldări orizontale de aburi. 3. Structură geologică în formă de boltă largă, circulară sau eliptică. [Var.: (înv., 1) dómă s.f.] – Din fr. dôme. Cf. it. d u o m o, germ. D o m.

doma
DÓMĂ s.f. v. dom.

dombra
DÓMBRĂ s.f. v. domră.

domenial
DOMENIÁL, -Ă, domeniali, -e, adj. (Rar) Care aparține unui domeniu (1), privitor la un domeniu. [Pr.: -ni-al] – Din fr. domanial (după domeniu).

domeniu
DOMÉNIU, domenii, s.n. 1. Proprietate funciară feudală întinsă, care a stat la baza societății medievale în Europa Apuseană. 2. Sector al unei științe, al unei arte; sferă de activitate. 3. (Mat.) Mulțime de puncte situate pe o dreaptă, pe o suprafață, în spațiu, caracterizată prin aceea că pentru fiecare punct există o vecinătate a lui cuprinsă în mulțime și prin faptul că oricare pereche de puncte din mulțime se pot uni printr-o linie poligonală cuprinsă în acea mulțime. 4. (Fiz.) Interval de valori pentru care poate fi folosit un instrument dat de măsură. – Din fr. domaine. Cf. lat. d o m i n i u m.

domestic
DOMÉSTIC, -Ă, domestici, -ce, adj. 1. (Despre animale) Care trăiește pe lângă casă, fiind folosit în anumite scopuri. 2. Care este legat de casă, de gospodărie, de familie, specific vieții gospodărești; p. ext. intim, privat. – Din fr. domestique, lat. domesticus.

domestici
DOMESTICÍ, domesticesc, vb. IV. Tranz. A obișnui un animal sălbatic să trăiască alături de oameni (spre a le aduce anumite foloase); a îmblânzi. ♢ Refl. Cerbul s-a domesticit. ♦ Tranz. și refl. Fig. A face să devină sau a deveni mai potolit, mai sociabil. – Din domestic.

domesticire
DOMESTICÍRE, domesticiri, s.f. Acțiunea de a (se) domestici și rezultatul ei; îmblânzire. – V. domestici.

domesticit
DOMESTICÍT, -Ă, domesticiți, -te, adj. Îmblânzit. – V. domestici.

domesticitate
DOMESTICITÁTE s.f. (Rar) Starea, condiția de animal domestic. – Din fr. domesticité.

domicilia
DOMICILIÁ, domiciliez, vb. I. Intranz. A-și avea domiciliul undeva; a locui. [Pr.: -li-a] – Din fr. domicilier.

domiciliar
DOMICILIÁR, -Ă, domiciliari, -e, adj. Privitor la domiciliu; făcut la domiciliu. [Pr.: -li-ar] – Din fr. domiciliaire.

domiciliere
DOMICILIÉRE s.f. Faptul de a domicilia. [Pr.: -li-e-] – V. domicilia.

domiciliu
DOMICÍLIU, domicilii, s.n. Casa sau locul unde locuiește cineva în mod statornic; locuință. – Din lat. domicilium, fr. domicile.

domina
DOMINÁ, domín, vb. I. 1. Tranz. (Despre oameni, idei, concepții etc.) A ține pe cineva sau ceva sub influența sau stăpânirea sa; a stăpâni. ♦ Refl. A reuși să nu-și dea pe față sentimentele, gândurile etc. a se reține, a se stăpâni. 2. Tranz. și intranz. A întrece (cu mult) prin înălțime lucrurile sau ființele înconjurătoare, a se înălța deasupra tuturor. 3. Intranz. și tranz. A se impune prin număr sau prin intensitate; a predomina, a prevala. ♦ Tranz. A se dovedi net superior adversarului (într-o competiție sportivă). – Din fr. dominer, lat. dominari.

dominant
DOMINÁNT, -Ă, dominanți, -te, adj., s.f. 1. Adj. Care domină. ♦ (Despre însușiri, factori, trăsături etc.) Predominant, specific, caracteristic. 2. S.f. Trăsătură caracteristică a unei lucrări, a unui proces etc. 3. S.f. (Muz.) Treapta a cincea a modului major și a modului minor; acord compus pe această treaptă. – Din fr. dominant.

dominanta
DOMINÁNȚĂ, dominanțe, s.f. Însușirea de a fi dominant; preponderență. – Din fr. dominance.

dominare
DOMINÁRE, dominări, s.f. Acțiunea de a (se) domina. – V. domina.

dominator
DOMINATÓR, -OÁRE, dominatori, -oare, adj. (Rar) Dominant; căruia îi place să domine, să se impună. – Din fr. dominateur, lat. dominator.

dominatie
DOMINÁȚIE, dominații, s.f. Faptul de a domina, de a-și exercita influența sau stăpânirea; putere, stăpânire, influență exercitată asupra cuiva sau a ceva. – Din fr. domination, lat. dominatio.

dominican
DOMINICÁN^1, -Ă, dominicani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Călugăr sau călugăriță dintr-un ordin catolic întemeiat în Franța la începutul sec. XIII. 2. Adj. Care aparține dominicanilor^1 (1), privitor la dominicani^1. – Din fr. dominicain.

DOMINICÁN^2, -Ă, dominicani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația Republicii Dominicane sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține dominicanilor^2 (1), privitor la dominicani^2. – Din fr. dominicain.

dominion
DOMINIÓN, dominioane, s.n. Nume mai vechi dat statelor din afara insulelor britanice care fac parte din Imperiul Britanic, având statut de suveranitate și egalitate în drepturi cu metropola. [Pr.: -ni-on] – Din fr. dominion.

domino
DOMINÓ, dominouri, s.n. 1. Îmbrăcăminte de bal mascat, în formă de mantie lungă cu glugă. ♦ Persoană care poartă la bal o asemenea îmbrăcăminte. 2. Numele unui joc de societate care se joacă cu 28 de piese plate, dreptunghiulare, însemnate cu un număr de puncte (de la zero la șase) și pe care jucătorii le combină între ele după anumite reguli. [Acc. și: (2) dómino] – Din fr. domino.

domiri
DOMIRÍ vb. IV v. dumeri.

domn
DÓMN, domni, s.m. 1. Termen de politețe pentru un bărbat. ♦ (Fam.; la voc.) Termen impersonal de adresare care însoțește de regulă o frază exclamativă, interogativă etc. ♦ Soț. ♦ (Pop.) Orășean. 2. Persoană care are autoritatea, posibilitatea de a face ceva; stăpân. 3. Titlu purtat de suveranii Țării Românești și ai Moldovei; voievod, domnitor; persoană care purta acest titlu. 4. Dumnezeu; Isus Cristos. ♢ Expr. A da (sau a lăsa pe cineva) în plata (sau mila) domnului = a lăsa (pe cineva) în pace, a(-l) lăsa să facă ce vrea; a ignora. ♦ (La voc.) Exclamație, invocație impersonală exprimând mirare, amărăciune, surpriză. Doamne, ce vorbă ți-a ieșit din gură! ♢ Expr. Vezi, doamne = chipurile, vorba vine. [Voc. (1-3) domnule, dom'le, (4) doamne; nom., voc. și (1) domnu, don', dom'] – Lat. dom(i)nus.

domnesc
DOMNÉSC, -EÁSCĂ, domnești, adj. 1. Care aparține domnului (3), privitor la domn; care emană de la domn; care aparține curții domnului. ♦ Bogat, îmbelșugat; elegant. 2. (În sintagmele) Mere domnești = varietate de mere mari, de culoare gălbuie-portocalie dungată cu roșu. Măr domnesc = soi de măr care produce asemenea mere. – Domn + suf. -esc.

domneste
DOMNÉȘTE adv. Ca un domn (3), ca un boier, boierește; p. ext. foarte bine. – Domn + suf. -ește.

domni
DOMNÍ, domnesc, vb. IV. Intranz. A conduce un principat, o țară, o împărăție în calitate de domn (3). ♦ Fig. A fi stăpânitor, a stăpâni. Între noi va domni pacea. 2. A o duce foarte bine, a nu avea nici o grijă. 3. Fig. (Despre o înălțime, o clădire etc.) A domina (2). – Din domn.

domnialui
DOMNIALÚI pron. pers. m. v. dumnealui.

domnie
DOMNÍE, domnii, s.f. 1. Autoritatea politică și juridică a domnului (3); demnitatea de domn. ♦ Timpul cât un domn (3) se află la conducerea țării. ♦ Regiune sau populație stăpânită de un domn (3). 2. Dominație, stăpânire, putere. 3. (Înv.; formează locuțiuni pronominale cu valoare de pronume de reverență) Vom face cum vei hotărî domnia-ta. ♦ (Cu valoare de pronume al maiestății) Măria-ta. – Domn + suf. -ie.

domnisoara
DOMNIȘOÁRĂ, domnișoare, s.f. Termen de politețe pentru o fată (sau o femeie nemăritată); duduie. ♢ Domnișoară de onoare = a) fată tânără care însoțește mireasa la cununie; b) fată (din aristocrație) aflată în serviciul unei prințese, al unei regine etc. ♦ (Fam.) Fiică. – Doamnă + suf. -ișoară.

domnisor
DOMNIȘÓR, domnișori, s.m. Diminutiv al lui domn; (pop.) termen de politețe pentru un bărbat tânăr (necăsătorit). ♦ Fiu (neînsurat) al stăpânului (în raport cu angajații acestuia). – Domn + suf. -ișor.

domnisorica
DOMNIȘORÍCĂ, domnișorici, s.f. (Fam.) Diminutiv al lui domnișoară. – Domnișoară + suf. -ică.

domnitor
DOMNITÓR, -OÁRE, domnitori, -oare, s.m., adj. I. S.m. Domn (3); spec. titlu purtat de suveranii României între 1859 și 1881; persoanaă care avea acest titlu. II. Adj. 1. (În sintagma) Familie (sau casă) domnitoare = dinastie. 2. Fig. (Rar) Care domnește, stăpânește, domină. – Domni + suf. -tor.

domnita
DOMNÍȚĂ, domnițe, s.f. Fiică (sau soție) de domn (3); prințesă. ♦ (Poetic și fam.) Termen cu care un bărbat se adresează unei femei tinere. – Doamnă + suf. -iță.

domol
DOMÓL, -OÁLĂ, domoli, -oale, adj. 1. (Adesea adverbial) Care se mișcă fără grabă, care se face fără grabă; încet, potolit. ♢ Expr. (Adverbial) A o lăsa (sau a o lua) mai domol = a proceda cu calm, a nu se pripi. 2. (Despre sunete, glas) Care este cu tonul scăzut, cu intensitate redusă; lin, înfundat. ♦ (Despre vorbe) Liniștit, blând, calm. 3. (Despre oameni și animale) Blajin, blând, pașnic. 4. (Despre atmosferă, climă, vânt, temperatură etc.) Temperat, moale, dulce. 5. (Despre senzații, sentimente etc.) Care are intensitate scăzută; moderat, slab. 6. (Despre terenuri înclinate) Care are pantă lină. – Din domoli (derivat regresiv).

domoli
DOMOLÍ, domolesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A face să se miște sau a se mișca mai încet. ♦ Tranz. A înfrâna, a struni un animal. 2. Refl. (Despre elemente sau fenomene ale naturii) A se liniști, a se potoli, a scădea în intensitate. 3. Tranz. și refl. A (se) calma, a (se) îmblânzi, a (se) tempera. 4. Refl. (Despre pante, dealuri etc.) A deveni mai puțin înclinat, mai lin, mai ușor de urcat. – Cf. sl. d o m o l i t i  s e „a obține prin rugăciuni”, ucr. d o m o l y t y „a obține”.

domolire
DOMOLÍRE, (rar) domoliri, s.f. Acțiunea de a (se) domoli. – V. domoli.

domra
DÓMRĂ, domre, s.f. Instrument muzical cu coarde, cu cutia de rezonanță circulară și cu gâtul lung, de origine rusească. [Var.: dómbră s.f.] – Din rus. domra.

dona
DONÁ, donéz, vb. I. Tranz. A face o donație, a dărui un bun. – Din fr. donner, lat. donare.

donare
DONÁRE s.f. Faptul de a dona; donație. – V. dona.

donatar
DONATÁR, -Ă, donatari, -e, s.m. și f. Persoană căreia i se face o donație. – Din fr. donataire, lat. donatarius.

donator
DONATÓR, -OÁRE, donatori, -oare, s.m. și f. Persoană care face o donație. ♢ Donator de sânge = persoană care oferă o cantitate din sângele propriu pentru transfuzii și perfuzii. – Din fr. donateur, lat. donator, -oris.

donatie
DONÁȚIE, donații, s.f. Contract prin care una dintre părți transmite celeilalte proprietatea unui bun material fără să primească ceva în schimb; donare. ♦ (Concr.) Bun material transmis printr-un astfel de contract. [Var.: (înv.) donațiúne s.f.] – Din fr. donation, lat. donatio, -onis.

donatiune
DONAȚIÚNE s.f. v. donație.

donchihotesc
DONCHIHOTÉSC, -EÁSCĂ, donchihotești, adj. Caracterizat prin donchihotism. [Var.: donchijotésc, -eáscă, donchișotésc, -eáscă adj.] – Din fr. douquichottesque (după pron. sp. a n. pr. Don Quijote).

donchihotism
DONCHIHOTÍSM s.n. (Livr.) Atitudine sau purtare caracteristică omului lipsit de simțul realității, care urmărește scopuri fantastice și irealizabile, manifestând eroism în lupta cu obstacole imaginare. [Var.: donchijotísm, donchișotísm s.n.] – Din fr. don-quichottisme (după pron. sp. a n. pr. Don Quijote).

donchijotesc
DONCHIJOTÉSC, -EÁSCĂ adj. v. donchihotesc.

donchijotism
DONCHIJOTÍSM s.n. v. donchihotism.

donchisotesc
DONCHIȘOTÉSC, -EÁSCĂ adj. v. donchihotesc.

donchisotism
DONCHIȘOTÍSM s.n. v. donchihotism.

dondai
DONDĂÍ vb. IV v. dondăni.

dondani
DONDĂNÍ, dondănesc, vb. IV. (Pop.) 1. Intranz. și tranz. A bombăni, a mormăi, a bodogăni. ♦ A spune vorbe fără legătură. ♦ Tranz. (Rar) A bate pe cineva la cap, a-l pisa. 2. Tranz. A flecări, a îndruga. [Var.: dondăí vb. IV] – Formație onomatopeică.

donicioara
DONICIOÁRĂ, donicioare, s.f. Diminutiv al lui doniță. – Doniță + suf. -ioară.

donita
DÓNIȚĂ, donițe, s.f. 1. Vas făcut din doage de lemn, cu toartă (și capac), cu care se cară și în care se ține apa; cofă, botă. 2. Găleată de lemn (largă în partea de sus) în care se mulg vacile sau oile; șiștar. 3. Conținutul unei donițe (1, 2). [Pl. și: doniți] – Din scr. dojnica.

donjon
DONJÓN, donjoane, s.n. Turnul principal, cel mai bine fortificat al unui castel medieval. – Din fr. donjon.

donjuan
DONJUÁN, donjuani, s.m. (Fam. și ir.) Bărbat care umblă întruna după aventuri amoroase; om seducător, crai. [Pr.: -ju-an, j pron. și sp. h] – Din fr. don Juan.

donjuanesc
DONJUANÉSC, -Ă, donjuanești, adj. (Livr.) De donjuan. [Pr.: -ju-a-, j pron. și sp. h] – Don Juan (n. pr.) + suf. -esc.

donjuanism
DONJUANÍSM s.n. (Livr.) Atitudine, caracter, faptă de donjuan. [Pr.: -ju-a-, j pron. și sp. h] – Don Juan (n. pr.) + suf. -ism.

donor
DONÓR, donori, s.m. 1. (Fiz.) Atom pentavalent care, introdus într-un semiconductor, cedează electroni acceptorului. 2. (Biol.) Individ care cedează celule, cromozomi etc. – Din fr. donneur, engl. donor.

dop
DOP, dopuri, s.n. 1. Bucată de plută, de cauciuc, de sticlă etc. cu care se astupă deschizătura unei sticle, a unul vas îngust etc.; astupuș. ♢ Expr. (Mare) cât un dop sau dop de saca = (despre oameni; glumeț) mic și îndesat; bondoc. 2. Bucată de lemn care astupă deschizătura de sus a fluierului, a cavalului etc., lăsând o gaură mică prin care se suflă. 3. Piesă de metal cu care se închide o conductă. 4. Cerumen adunat în canalul auditiv extern al urechii, care împiedică auzul. – Cf. săs. d o p.

dopa
DOPÁ, dopez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) administra (în mod nepermis) substanțe chimice stimulatoare spre a obține temporar mărirea randamentului fiziologic dincolo de limitele normale, într-o întrecere sportivă. – Din fr. doper.

dopaj
DOPÁJ, dopaje, s.n. Dopare. – Din fr. dopage.

dopare
DOPÁRE, dopări, s.f. Acțiunea de a (se) dopa și rezultatul ei; dopaj. – V. dopa.

doping
DÓPING s.n. Substanță chimică stimulatoare folosită la dopare. ♦ Dopaj, dopare. – Din fr., engl. doping.

dopotriva
DOPOTRÍVĂ adv. v. deopotrivă.

dopusor
DOPUȘÓR, dopușoare, s.n. Diminutiv al lui dop. – Dop + suf. -ușor.

dor
DOR, doruri, s.n. 1. Dorință puternică de a vedea sau de a revedea pe cineva sau ceva drag, de a reveni la o îndeletnicire preferată; nostalgie. ♢ Loc. adv. Cu dor = duios; pătimaș. 2. Stare sufletească a celui care tinde, râvnește, aspiră la ceva; năzuință, dorință. 3. Suferință pricinuită de dragostea pentru cineva (care se află departe). 4. (Pop.) Durere fizică. Dor de dinți. 5. Poftă, gust (de a mânca sau de a bea ceva). De dorul fragilor (sau căpșunilor) mănânci și frunzele. 6. Atracție erotică. 7. (Pop.; în loc. adv.) În dorul lelii = fără țintă hotărâtă, fără rost, la întâmplare. – Lat. pop. dolus (< dolere „a durea”).

dori
DORÍ, doresc, vb. IV. Tranz. 1.. A fi stăpânit de tendința lăuntrică de a face, de a avea sau de a dobândi ceva; a ține, a râvni, a năzui la ceva. ♢ Expr. A fi de dorit= a fi necesar, recomandabil, a se cuveni. A lăsa de dorit = a avea lipsuri, a nu satisface. ♦ A avea intenția; a vrea. Cum dorești (sau doriți etc.), formulă prin care se lasă la aprecierea interlocutorului luarea unei hotărâri. 2. A ține mult să vadă sau să revadă pe cineva sau ceva drag, a aștepta pe cineva sau ceva cu dor, cu nerăbdare. 3. A simți o atracție erotică. 4. A ura cuiva ceva. – Din dor.

dorian
DORIÁN, -Ă, dorieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La pl.) Populație stabilită în antichitate în Pelopones, în Grecia insulară și pe coastele Asiei Mici; (și la sg.) persoană care aparține acestei populații. 2. Adj. Care aparține dorienilor (1), privitor la dorieni; doric. [Pr.: -ri-an] – Din fr. dorien.

doric
DÓRIC, -Ă, dorici, -ce, adj. Dorian (2). ♢ Stil (sau ordin) doric = una dintre cele trei forme arhitectonice vechi grecești, caracterizată prin coloane fără bază și prin capiteluri fără ornamente. (Despre clădiri sau elemente arhitectonice) Construit în stil doric. – Din fr. dorique, it. doricus.

dorinta
DORÍNȚĂ, dorințe, s.f. 1. Stare sufletească a celui care tinde, râvnește, aspiră la ceva; năzuință, dor, aspirație. ♦ Ceea ce constituie năzuința, aspirația cuiva. 2. Poftă, gust (de a mânca, de a bea ceva etc.); voie. 3. Atracție erotică. [Pl. și: dorinți] – Dori + suf. -ință.

doritor
DORITÓR, -OÁRE, doritori, -oare, adj., s.f. 1. Adj. Care dorește să facă, să obțină ceva; dornic de ceva. 2. S.f. Plantă erbacee târâtoare cu flori mici, albastre sau liliachii (Veronica hederifolia). – Dori + suf. -tor.

dormeza
DORMÉZĂ, dormeze, s.f. Canapea îngustă fără spătar, de obicei cu căpătâi, pe care se poate dormi. – Din fr. dormeuse.

dormi
DORMÍ, dorm, vb. IV. Intranz. 1. A se afla în stare de somn, a fi adormit. ♢ Expr. A dormi de-a-n picioarele (sau pe picioare) = a) a fi foarte obosit, a pica de somn; b) a fi încet la treabă, a se mișca cu greutate. ♦ Fig. A fi absent la ceea ce se petrece în jur. ♦ Fig. A fi mort. 2. A rămâne peste noapte undeva; a mânea. 3. Fig. A zăcea ascuns; a mocni. [Var.: (reg.) durmí vb. IV] – Lat. dormire.

dormit
DORMÍT s.n. Faptul de a dormi; somn. – V. dormi.

dormita
DORMITÁ, dormitez, vb. I. Intranz. A dormi ușor și intermitent, a ațipi din când în când; a moțăi, a picoti. – Din lat. dormitare.

dormitor
DORMITÓR, dormitoare, s.n. Cameră de dormit (într-o locuință particulară, într-o școală, într-o cazarmă etc.). ♦ Mobilă adecvată pentru camera de dormit a unei locuințe particulare. – Din lat. dormitorium.

dorn
DORN, dornuri, s.n. 1. (Tehn.) Priboi (1). 2. Unealtă de forma unei tije cilindrice sau conice, având rolul de a prinde, de a degaja, de a deplasa etc. o piesă. – Din germ. Dorn.

dornic
DÓRNIC, -Ă, dornici, -ce, adj., s.m. 1. Adj. Plin de dor; doritor, nerăbdător să facă, să obțină ceva. 2. S.m. Plantă erbacee cu frunzele lungi și înguste și cu flori mici, albe (Falcaria sioides). – Dor + suf. -nic.

dorobant
DOROBÁNȚ, dorobanți, s.m. (Înv.) 1. Soldat din infanterie (cu plată). 2. Jandarm (cu atribuții speciale). [Var.: darabán, darabánt, dărăbán s.m.] – Din magh. drabant.

dorobantesc
DOROBĂNȚÉSC, -EÁSCĂ, dorobănțești, adj. (Înv.) Al dorobanților, privitor la dorobanți. – Dorobanț + suf. -esc.

dorobantime
DOROBĂNȚÍME s.f. (Înv.) Mulțime de dorobanți (1); totalitatea dorobanților. – Dorobanț + suf. -ime.

dorsal
DORSÁL, -Ă, dorsali, -e, adj., s.f. 1. Adj. Care se află în regiunea posterioară (a unei ființe sau a unui organ al ei), privitor la această regiune. 2. S.f. (Geogr.) Formă complexă de relief care se întinde pe distanță foarte mare pe fundul oceanelor, separând două bazine. – Din fr. dorsal.

dorsalgie
DORSALGÍE, dorsalgii, s.f. (Med.) Durere în regiunea dorsală. – Din fr. dorsalgie.

dorsoventral
DORSOVENTRÁL, -Ă, dorsoventrali, -e, adj. (Anat.; adesea adverbial) în partea dorsală și ventrală. – Dors[al] + ventral.

dorut
DORÚȚ s.n. (Pop.) Diminutiv al lui dor. – Dor + suf. -uț.

dos
DOS, dosuri, s.n. 1. Partea de dindărăt a unui obiect, a unei construcții, a unei curți, a unei ființe etc. ♢ Loc. adv. De-a-ndoasele(a) sau pe de-a-ndoasele(a) = altfel de cum trebuie, de cum e firesc, anapoda; întors invers; cu spatele înainte, de-a-ndăratele(a); Cu dosul în sus = invers de cum e normal, de cum trebuie; în mare dezordine. În dos = în lipsă, în absență, fără să fie de față. ♢ Expr. A scăpa pe (sau prin) ușa din dos = a scăpa cu mare greutate (și pe căi necinstite) dintr-o încurcătură. A intra pe (sau prin) ușa din dos = a obține o favoare (pe căi necinstite, prin protecție). A da dos (la față) sau a da dosul = a se retrage; a fugi; a o șterge. A întoarce cuiva dosul = a se întoarce cu spatele la cineva în semn de supărare; a rupe relațiile de prietenie (cu cineva). În dosul lucrurilor = dincolo de aparențe. ♦ Șezut, fund, fese. ♢ Expr. A se scula (sau a fi etc.) cu dosul în sus = a se trezi (sau a fi) indispus (fără motiv). 2. (În sintagmele) Dosul mâinii (sau palmei, labei) = partea din afară a mâinii (sau a palmei, a labei). Dosul limbii = partea de dedesubt a limbii. 3. Partea mai puțin arătoasă (neîmpodobită și neexpusă vederii) a unui obiect. ♦ Spec. Partea de dinăuntru a unei haine. ♢ Pe dos = a) loc. adv. (în legătură cu obiecte de îmbrăcăminte) cu partea de dinăuntru în afară; b) loc. adv. altfel de cum trebuie, de cum e firesc; c) loc. adj. (fig., despre oameni) sucit, ciudat, bizar. 4. (Pop.) Loc unde nu bate soarele; loc ferit, ascuns, adăpostit. – Lat. pop. dossum (= dorsum).

dosar
DOSÁR, dosare, s.n. Totalitatea actelor referitoare la o afacere, la o problemă, la o persoană; p. ext. învelitoare (de carton) în care se păstrează aceste acte. ♢ Expr. A închide dosarul = a pune definitiv capăt unei acțiuni judiciare, unor cercetări, unei anchete fără să fi ajuns la soluționarea lor în fond; a clasa. A pune la dosar = a) a pune la o parte, a nu da curs (unei cereri sau unui act); b) a nu-i păsa (de ceva), a nu se sinchisi. – După fr. dossier.

dosi
DOSÍ, dosesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. (Pop. și fam.) A (se) sustrage vederii altora; a (se) ascunde. 2. Tranz. (Pop. și fam.) A fura ceva (ascunzând). 3. Tranz. și intranz. (Înv.) A o lua la fugă; a fugi. – Din dos.

dosire
DOSÍRE, dosiri, s.f. (Pop. și fam.) Acțiunea de a (se) dosi – V. dosi.

dosit
DOSÍT, -Ă, dosiți, -te adj. (Pop. și fam.) Ascuns, pitit. ♦ Retras, ferit. – V. dosi.

dosnic
DÓSNIC, -Ă, dosnici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. (Despre locuri, străzi, clădiri etc.) Care se află mai la o parte, mai ascuns vederii; retras, lăturalnic, lăturaș, izolat. 2. S.f. Compus: dosnică-galbenă = plantă erbacee cu flori galbene, dispuse în capitule (Carpesium cernuum). – Dos + suf. -nic

dospeala
DOSPEÁLĂ, dospeli, s.f. Faptul de a dospi; (concr.) substanță folosită pentru a face să dospească un aluat; plămădeală. – Dospi + suf. -eală.

dospi
DOSPÍ, pers. 3 dospește, vb. IV. Intranz. 1. (Despre aluat) A se transforma într-o masă afânată, crescută sub acțiunea unui ferment sau a unei substanțe chimice specifice introduse intenționat. 2. (Despre alimente) A suferi un proces (natural) de fermentație, modificându-și (în bine sau în rău) gustul sau aspectul. 3. (Despre unele materii organice) A fermenta sub acțiunea unor fermenți naturali, în condiții specifice de căldură, umezeală etc. – Din scr. dospeti.

dospire
DOSPÍRE, dospiri, s.f. Acțiunea de a dospi; creștere; fermentare. – V. dospi.

dospit
DOSPÍT, -Ă, dospiți, -te, adj. (Despre aluat) Care a crescut, s-a afânat sub acțiunea unui ferment sau a unei substanțe chimice introduse intenționat. ♦ (Despre alimente și despre unele materii organice) Fermentat. – V. dospi.

dospitor
DOSPITÓR, -OÁRE, dospitori, -oare, s.n., s.f. 1. S.n. Cameră special amenajată într-o fabrică de pâine, în care este pus la dospit aluatul. 2. S.f. Poliță pe care se așază cașul ca să dospească. – Dospi + suf. -tor.

dostoievskian
DOSTOIEVSKIÁN, -Ă, dostoievskieni, -e, adj. De Dostoievski, al lui Dostoievski; în maniera lui Dostoievski. [Pr.: dos-to-iev-ski-an] – Dostoievski (n. pr.) + suf -ian.

dota
DOTÁ, dotéz, vb. I. Tranz. 1. A utila o instituție, o întreprindere etc. cu cele necesare desfășurării activității; a înzestra. 2. A pune la dispoziția unei instituții sau unei întreprinderi fondurile bănești necesare desfășurării activității. 3. A da dotă unei fete. 4. Fig. A înzestra cu calități intelectuale, sufletești. – Din fr. doter, lat. dotare.

dotal
DOTÁL, -Ă, dotali, -e, adj. Care ține de dotă, privitor la dotă. – Din fr. dotal, lat. dotalis.

dotare
DOTÁRE s.f. Acțiunea de a dota, dotație. – V. dota.

dotat
DOTÁT, -Ă, dotați, -te, adj. Înzestrat cu calități (intelectuale sau artistice) deosebite. – V. dota.

dotatie
DOTÁȚIE, dotații, s.f. Dotare. ♦ (Concr.) Mijloace materiale puse la dispoziția cuiva pe calea dotării. [Var.: (înv.) dotațiúne s.f.] – Din fr. dotation, lat. dotatio, -onis.

dotatiune
DOTAȚIÚNE s.f. v. dotație.

dota
DÓTĂ, dote, s.f. Bun material dat (cu forme legale) unei fete când se mărită; zestre. – Din fr. dot, lat. dos, -dotis.

douazeci
DOUĂZÉCI num. card. Număr având în numărătoare locul între nouăsprezece și douăzeci și unu. ♢ (Adjectival) Douăzeci de cărți. ♢ (Cu valoare de num. ord.) Secolul douăzeci. ♢ (Intră în componența num. adverbial) De douăzeci de ori. ♢ (Intră în componența num. distributiv) Câte douăzeci de mașini. ♢ (Substantivat) Cinci de douăzeci. [Pr.: do-uă-] – Două + zeci.

douazecilea
DOUĂZÉCILEA, -ZÉCEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei cu valoare adjectivală) Care se află între al nouăsprezecelea și al douăzeci și unulea. [Pr.: do-uă-] – Douăzeci + le + a.

dovada
DOVÁDĂ, dovezi, s.f. 1. Fapt sau lucru care arată, demonstrează ceva; probă convingătoare, mărturie. ♢ Loc. adv. Ca (sau drept) dovadă = ca semn că..., pentru a dovedi că... ♢ Loc. vb. A da dovadă de... = a dovedi, a vădi, a arăta, a manifesta. ♦ Spec. Probă juridică. 2. Act, document prin care se adeverește ceva; adeverință. – Din dovedi (derivat regresiv).

dovedi
DOVEDÍ, dovedésc, vb. IV. 1. Tranz. A arăta cu

dovedire
DOVEDÍRE s.f. Acțiunea de a (se) dovedi și rezultatul ei; probare, adeverire, confirmare. – V. dovedi.

doveditor
DOVEDITÓR, -OÁRE, doveditori, -oare, adj. Care dovedește, atestă, confirmă; prin care se dovedește. – Dovedi + suf. -tor.

dovleac
DOVLEÁC, dovleci, s.m. 1. Nume dat mai multor plante cu tulpina întinsă pe pământ, cu fructe mari, sferice sau ovale, folosite în alimentația omului sau a animalelor; bostan (Cucurbita); p. restr. fructul acestor plante. 2. Fig. Cap de om (prost). – Din tc. devlek, (dial.) dövlek.

dovlecel
DOVLECÉL, dovlecei, s.m. Varietate de dovleac cu fructele comestibile, lunguiețe, aproape cilindrice; bostănel (Cucurbita pepo oblonga); p. restr. fructul acestei plante. – Dovleac + suf. -el.

doxa
DÓXĂ s.f. sg. (Fam.) Minte, pricepere, deșteptăciune. – Din ngr. dóxa.

doxologie
DOXOLOGÍE, doxologii, s.f. Cântare liturgică închinată sfintei Treimi. – Din ngr. doxologhía.

doza
DOZÁ, dozéz, vb. I. Tranz. 1. A pune împreună, în proporții determinate, substanțele sau materialele care formează un amestec; p. ext. a distribui după o anumită măsură elementele care formează un tot. ♦ A determina proporția în care un element, o substanță sau un material intră, împreună cu altele, în compoziția unui tot. ♦ A determina cantitatea de substanță sau de material care produce un anumit efect într-un amestec. 2. Fig. A folosi ceva în proporții judicioase, bine echilibrate. – Din fr. doser.

dozabil
DOZÁBIL, -Ă, dozabili, -e, adj. Care se poate doza, a cărui alcătuire poate fi dozată. – Din fr. dosable.

dozaj
DOZÁJ, dozaje, s.n. 1. Dozare. 2. Proporția dintre diferitele substanțe sau materiale care intră în compoziția unui amestec. – Din fr. dosage.

dozare
DOZÁRE, dozări, s.f. Acțiunea de a doza și rezultatul ei; dozaj. – V. doza.

dozator
DOZATÓR, dozatoare, s.n. Aparat sau dispozitiv care dozează. – Doza + suf. -tor (după fr. doseur).

doza
DÓZĂ^2, doze, s.f. 1. Cutie (metalică) izolată în interior, care servește la protecția unor elemente din instalațiile electrice. 2. Dispozitiv care servește la redarea prin mijloace electroacustice a sunetelor înregistrate pe un disc. – Din germ. Dose.

DÓZĂ^1, doze, s.f. (Adesea fig.) Cantitate determinată dintr-o substanță, dintr-un material etc. care produce un anumit efect sau care formează împreună cu altele un amestec, un tot. – Din fr. dose.

dozimetrie
DOZIMETRÍE s.f. Capitol al fizicii care studiază tehnica măsurării dozelor de radiație. – Din fr. dosimétrie.

dozimetru
DOZIMÉTRU, dozimetre, s.n. (Fiz.) Instrument pentru măsurarea dozelor de radiație. – Din fr. dosimètre.

drac
DRAC, draci, s.m. 1. Ființă imaginară, de sex masculin, întruchipare a spiritului rău; diavol, demon, satana, necuratul, aghiuță. ♢ Expr. A fi dracul gol (sau împielițat) sau a fi drac împielițat = a) a fi rău, afurisit; b) a fi isteț, poznaș. Omul (sau salba, poama) dracului sau om al dracului = a) om rău, ticălos; b) om întreprinzător, descurcăreț. A se teme de ceva ca de dracul (sau ca dracul de tămâie) = a se teme foarte tare de ceva. A se uita la cineva ca la dracul = a se uita la cineva cu dușmănie sau cu frică. E tot un drac = e totuna, e același lucru. A avea (sau a fi cu) draci sau a avea pe dracul în el = a) a fi rău dispus, enervat; b) a fi energic, plin de viață, neastâmpărat. Parcă a intrat dracul în el, se zice despre cineva mânios, agitat sau cu o energie inepuizabilă. A băga (pe cineva) în draci (sau în toți dracii) = a intimida, a înfricoșa (pe cineva); a face (pe cineva) să depună toate eforturile (de frică). Trebuie să fie un drac la mijloc, se spune când nu poate fi găsită o explicație logică a unei situații încurcate sau când se bănuiește o cauză ascunsă, greu de găsit. Și-a băgat (sau și-a amestecat) dracul coada, se zice când o situație care părea clară se complică dintr-o dată, capătă o evoluție neașteptată. A trage pe dracul de coadă = a fi foarte sărac, a o duce greu. A căuta pe dracul = a intra singur într-o încurcătură, a-și provoca singur neplăceri. A da de (sau peste) dracul sau a vedea (sau a-și găsi) pe dracul = a o păți. A căuta pe dracul și a găsi pe tată-său = a ajunge într-o situație și mai rea decât aceea anterioară. A trimite (pe cineva) la dracul sau a da dracului = a înjura, a blestema (pe cineva), pomenind de diavol. A trimite (pe cineva) de la dracul la tată-său = a purta (pe cineva) de colo până colo. A cere pe dracul și pe tată-său (sau cât dracul pe tată-său) = a cere (pe ceva) un preț exorbitant. A face pe dracu-n patru sau a face și pe dracul = a face tot posibilul, a încerca toate mijloacele. A da (sau a lăsa) dracului (pe cineva sau ceva) = a abandona, a părăsi (pe cineva sau ceva), a renunța definitiv (la cineva sau la ceva). A se duce dracului = (despre persoane dezagreabile; adesea în imprecații) a se duce fără să se mai întoarcă (și într-un loc neștiut); (despre bunuri materiale) a se pierde, a se irosi. A se duce la dracul = a pleca unde vrea (fără să-i mai știe nimeni de urmă și fără să-i mai dorească revederea). A-l lua dracul (sau dracii, mama dracului) = a muri; a o păți. La dracul! formulă exclamativă de dispreț prin care se exprimă dorința de a renunța la ceva, de a se lepăda de ceva. Pe dracul! = (formulă exclamativă de negație) nimic! Al dracului! sau ptiu, drace! exclamații exprimând uimire, enervare, admirație. A nu avea nici pe dracul = a fi perfect sănătos. Lucrul dracului = lucru dificil, dubios, care creează neplăceri. (Glumeț și ir.) Buruiana (sau iarba, tămâia) dracului = tutun. ♦ (În formule de generalizare extremă, cu sensul de „orice”, „oriunde”, „fie cine-o fi”) Face și pe dracul. ♢ Expr. La dracu-n praznic sau la mama dracului, unde și-a înțărcat dracul copiii, unde și-a spart dracul opincile = într-un loc (neprecizat) foarte îndepărtat. ♦ (În expr.) Al dracului (de...) = a) foarte rău, păcătos; b) incomod, dificil; c) foarte, peste măsură de..., grozav; d) energic, descurcăreț, răzbătător. (Așa) de-al dracului! = fără nici un motiv, fiindcă așa vreau! 2. Fig. Om plin de păcate, rău, crud; om poznaș, isteț, vioi. 3. Compus: drac-de-mare = pește marin de culoare cenușie-roșiatică, cu corpul și capul comprimate lateral, a cărui primă aripioară dorsală este formată din țepi veninoși (Trachinus draco). – Lat. draco, „șarpe, balaur”.

dracila
DRÁCILĂ, dracile, s.f. Arbust spinos cu flori galbene și cu fructe în formă de boabe roșii, cultivat adesea ca gard viu. (Berberis vulgaris). [Var.: (reg.) drácină s.f.] – Din sl. dračĩ, dracije „mărăcine”.

dracina
DRÁCINĂ s.f. v. dracilă.

draconic
DRACÓNIC, -Ă, draconici, -ce, adj. (Despre legi, dispoziții etc.) Care este foarte aspru, de o severitate excesivă. – Din germ. drakonisch.

drag
DRAG, -Ă, dragi, -e, adj., subst. I. Adj. 1. Care este iubit, scump, neprețuit pentru cineva, pe care cineva îl iubește, îl prețuiește. ♢ Loc. vb. A prinde drag (de cineva) = a se îndrăgosti (de cineva). ♢ Expr. A-i fi cuiva drag să... = a-i plăcea cuiva mult să facă ceva, a se simți atras spre ceva. Când ți-e lumea (sau viața) mai dragă, se spune când se ivește o întâmplare neprevăzută și neplăcută într-un moment când erai liniștit, fericit. Dragă doamne = vorba vine, ca să zic așa; chipurile. ♦ (Substantivat, fam.) Termen cu care te adresezi unei persoane iubite sau folosit când vorbești despre o asemenea persoană. 2. Care exprimă iubirea, prețuirea; care este plin de afecțiune; plăcut (ochiului). Cuvinte dragi. ♢ Expr. Cu dragă inimă = cu multă plăcere, foarte bucuros. II. S.m. și f. Persoană care iubește pe alta de sex opus, care se află în relații de dragoste cu aceasta; iubit(ă). III. S.n. (Pop.) Iubire, dragoste. ♢ Loc. adj. Mai mare dragul = plăcut, frumos. ♢ Loc. adv. Cu (mare, mult, atâta etc.) drag sau cu tot dragul = (foarte) bucuros, fericit. De drag = din (sau cu) plăcere. ♢ Loc. prep. De dragul... = pentru..., din dragoste sau din prietenie pentru... ♢ Expr. (Ți-e) mai mare dragul = e o mare plăcere, desfătare (să...). – Din sl. dragŭ.

draga
DRAGÁ, draghez. vb. I. Tranz. 1. A săpa cu draga fundul unei ape și a scoate materialul săpat. 2. A curăța de mine marine o cale navigabilă. – Din fr. draguer.

dragaj
DRAGÁJ s.n. Dragare. – Din fr. dragage.

dragare
DRAGÁRE, dragări. s.f. Acțiunea de a draga; dragaj. – V. dragá.

dragavei
DRAGAVÉI, dragavei, s.m. Plantă erbacee cu tulpina înaltă, cu flori mici, verzui, cu frunze dințate, lungi și înguste, comestibile (Rumex crispus). – Et. nec.

draga
DRÁGĂ, drage. s.f. 1. Navă special amenajată sau aparatură cu care se draghează. 2. Instrument în formă de sac sau de plasă cu care se colectează organismele vegetale sau animale de pe fundul apelor. – Din fr. drague.

draghina
DRÁGHINĂ, draghini, s.f. (Pop.) Loitră (la căruță). ♦ Fiecare dintre lemnele lungi (de sus și de jos) ale loitrei, în care sunt fixate spetezele. [Pl. și: draghine] – Din ucr. drabyna.

draglina
DRAGLÍNĂ, dragline, s.f. Dispozitiv, montat pe un excavator, format dintr-un braț metalic mobil la capătul căruia atârnă o cupă manevrată cu cabluri și care servește la săpatul și încărcatul pământului. – Din fr. dragline.

draglinist
DRAGLINÍST, -Ă, dragliniști, -ste, s.m. și f. Muncitor care lucrează cu draglina. – Draglină + suf. -ist.

dragoman
DRAGOMÁN, dragomani, s.m. Interpret, tălmaci oficial folosit în trecut în țările din Orient. ♢ Mare dragoman = dregător în Imperiul Otoman care se ocupa de relațiile diplomatice ale țării cu statele europene. – Din ngr. dragomános, dragumános.

dragomanlac
DRAGOMANLẤC s.n. Funcția îndeplinită de dragoman în trecut, în țările române. – Dragoman + suf. -lâc.

dragon
DRAGÓN^1, dragoane, s.n. Șiret confecționat din fir metalic și terminat cu un ciucure, care se prinde la mânerul sabiei. – Din fr. dragonne.

DRAGÓN^2, dragoni, s.m. I. 1. Monstru fabulos, închipuit cu gheare de leu, aripi de vultur și coadă lungă de șarpe. 2. Specie de șopârlă care trăiește pe copaci în unele regiuni tropicale, având de-a lungul corpului două excrescențe ale pielii în formă de aripi (Draco volans). 3. Reprezentare heraldică având profilul unui chip omenesc cu barba formată din șerpi încolăciți. 4. (Art.) Numele unei constelații din emisfera boreală, dispusă într-un șir lung de stele terminat cu un fel de cap; (pop.) Balaurul. II. Soldat din cavalerie care lupta atât călare, cât și pedestru. – Din fr. dragon.

dragor
DRAGÓR, (1) dragori, s.m., (2) dragoare, s.n. 1. S.m. Muncitor care manevrează comenzile unei drage (1). 2. S.n. Navă de luptă special amenajată pentru îndepărtarea minelor marine. – Din fr. dragueur.

dragoste
DRÁGOSTE, dragoste, s.f. I. Sentiment de afecțiune pentru cineva sau ceva; spec. sentiment de afecțiune față de o persoană de sex opus; iubire, amor. ♢ Loc. adv. Cu (multă) dragoste sau cu toată dragostea = cu (multă) plăcere, (foarte) bucuros. ♢ Loc. vb. A prinde dragoste de (sau pentru, față de) cineva (sau de ceva) = a se îndrăgosti de cineva (sau de ceva). ♢ Expr. A avea dragoste = a-i plăcea să... A se topi (sau a se sfârși, a muri) de dragoste pentru cineva = a iubi pe cineva cu patimă. ♦ (Concr.) Ființă iubită; p. gener. ceea ce constituie obiectul iubirii cuiva. ♦ Legătură sexuală; relații amoroase. II. Plantă erbacee cu frunze în formă de lance, dințate și cu flori roz-purpurii (Sedum fabaria). – Din sl. dragostĩ.

drahma
DRAHMĂ, drahme, s.f. 1. Unitate monetară în Grecia modernă; monedă de argint în Grecia antică. 2. Veche unitate de măsură pentru greutăți (cu valori variabile). – Din ngr. drahmí, fr. drachme.

draibar
DRÁIBĂR, draibăre, s.n. Burghiu de oțel pentru găurit lemnul. – Din germ. Treibbohrer.

draifus
DRÁIFUS, draifuse, s.n. Unealtă din fontă alcătuită din trei brațe, care servește ca suport interior în reparațiile de încălțăminte. – Din germ. Dreifuss.

drajefiat
DRAJEFIÁT, -Ă, drajefiați, -te, adj. (Rar) Care este prezentat sub formă de drajeu. [Pr.:-fi-at] – Cf. fr. d r a g é i f i e r.

drajeu
DRAJÉU, drajeuri, s.n. 1. Bomboană făcută dintr-o migdală, o alună, o cremă etc. acoperită cu o glazură de ciocolată sau de zahăr. 2. Medicament în formă de pilulă, cu învelișul făcut din zahăr sau din ciocolată. – Din fr. dragée.

drajon
DRAJÓN, drajoni, s.m. Lăstar al unei plante crescut din rădăcină și din care (prin separare) se poate dezvolta o nouă plantă. – Din fr. drageon.

drajona
DRAJONÁ vb. I. Intranz. (Bot.; despre plante) A produce drajoni. – Din fr. drageonner.

drajonaj
DRAJONÁJ, drajonaje, s.n. (Bot.) Drajonare. – Din fr. drageonnage.

dram
DRAM, dramuri s.n. 1. Veche unitate de măsură pentru greutate (egală cu 3,18-3,23 grame) și pentru capacitate (egală cu 3,23-3,80 centimetri cubi). ♦ (Pop.) Gram. 2. (Adesea fig.) Bucățică, fărâmă, crâmpei, strop, pic. – Din ngr. drámi.

dramatic
DRAMÁTIC, -Ă, dramatici, -ce, adj. 1. Care ține de dramă sau de teatru, privitor la dramă sau la teatru. ♢ Artă dramatică = ansamblu de principii privitoare la

dramatism
DRAMATÍSM s.n. 1. Încordarea acțiunii, a situației, intensitatea conflictului, profunzimea și ciocnirea sentimentelor care caracterizează o operă (dramatică), un spectacol etc. 2. Fig. Situație, împrejurare care creează o luptă ascuțită între sentimente și interese, conflicte zguduitoare etc.; tensiune. – Din fr. dramatisme.

dramatiza
DRAMATIZÁ, dramatizéz, vb. I. Tranz. 1. A prelucra o operă literară (cu caracter epic) pentru a putea fi

dramatizare
DRAMATIZÁRE, dramatizări, s.f. Acțiunea de a dramatiza și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Piesă de teatru creată prin

dramaturg
DRAMATÚRG,-Ă, dramaturgi, -ge, s.m. și f. Autor de piese de teatru. – După fr. dramaturge.

dramaturgie
DRAMATURGÍE s.f. 1. Totalitatea operelor dramatice care aparțin unui popor, unei epoci, unei școli literare, unui scriitor etc. 2. Arta de a scrie piese de teatru, de a le pune în scenă și de a le interpreta. – Din fr. dramaturgie.

drama
DRÁMĂ, drame, s.f. 1. Piesă de teatru cu caracter grav, în care se redă imaginea vieții reale în datele ei contradictorii, în conflicte puternice și complexe, adesea într-un amestec de elemente tragice și comice. ♢ Dramă lirică (sau muzicală) = (spectacol) de operă; (sens curent) creație de operă cu un puternic caracter dramatic. 2. Artă dramatică. 3. Fig. Întâmplare, situație nefericită, zguduitoare; nenorocire. ♢ Dramă pasională = crimă sau sinucidere determinate de gelozie sau de o dragoste nefericită. ♢ Expr. A face dramă din ceva = a exagera gravitatea unei situații. ♦ Conflict sufletesc puternic, care produce cuiva mari suferințe morale. – Din fr. drame, lat. drama.

dramoleta
DRAMOLÉTĂ, dramolete, s.f. Dramă scurtă și, mai ales, de valoare neînsemnată; melodramă siropoasă. – Din germ. Dramolett.

dranita
DRÁNIȚĂ, dranițe, s.f. Fiecare dintre

drapa
DRAPÁ, drapez, vb. I. 1. Tranz. A împodobi sau a acoperi o fereastră, o ușă etc. cu o draperie; a acoperi un perete, o mobilă etc. cu stofă aranjată în cute. ♦ A aranja un obiect de îmbrăcăminte în cute dispuse artistic. 2. Tranz. și refl. A (se) îmbrăca cu un veșmânt larg care cade în falduri. – Din fr. draper.

drapaj
DRAPÁJ, drapaje, s.n. (Rar) Drapare. – Din fr. drapage.

drapare
DRAPÁRE, drapări, s.f. Acțiunea de a (se) drapa și rezultatul ei. – V. drapa.

drapat
DRAPÁT, -Ă, drapați, -te, adj. 1. Care este împodobit sau acoperit cu o draperie. 2. Care este dispus în cute; care cade în falduri. – V. drapa.

drapel
DRAPÉL, drapele, s.n. Bucată de pânză sau de mătase (într-una sau în mai multe culori, adesea cu o emblemă sau cu o stemă) prinsă de un băț și reprezentând semnul distinctiv al unui stat, al unei unități militare, al unei organizații, asociații etc.; steag. ♢ Expr. A fi sub drapel = a servi în armată. A lupta sub drapelul cuiva = a lupta sau a milita pentru cineva sau pentru ceva. A ține sus drapelul = a) a milita cu tărie pentru o idee, o cauză etc.; a rămâne fidel unei cauze; b) a se comporta exemplar într-o acțiune, într-o împrejurare. A ridica drapelul luptei pentru... = a începe lupta sau acțiunea pentru... – Din it. drappello. Cf. fr. d r a p e a u.

draperie
DRAPERÍE, draperii, s.f. 1. Perdea grea de stofă, de catifea etc., prevăzută cu falduri. 2. Veșmânt larg cu falduri care îmbracă o statuie, un personaj antic etc. – Din fr. draperie.

drastic
DRÁSTIC, -Ă, drastici, -ce, adj. Foarte aspru, foarte energic; brutal, violent, vehement. ♦ (Despre remedii medicale) Cu efect puternic și rapid. – Din fr. drastique.

dravidian
DRAVIDIÁN, -Ă, dravidieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană (de rasă intermediară între negri și albi) care locuiește în unele regiuni din India, Sri Lanka și Pakistan sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține dravidienilor(l), privitor la dravidieni. [Pr.: -di-an] – Din fr. dravidien.

dracarie
DRĂCĂRÍE, drăcării, s.f. (Pop. și fam.) Drăcie. – Drac + suf. -ărie.

dracesc
DRĂCÉSC, -EÁSCĂ, drăcești, adj. Care ține de draci, privitor la draci; diavolesc, diabolic. ♦ Fig. Greu de suportat; cumplit, infernal. – Drac + suf. -esc.

draceste
DRĂCÉȘTE adv. Ca dracii; diavolește. – Drac + suf. -ește.

dracie
DRĂCÍE, drăcii, s.f. 1. Ștrengărie, poznă, năzbâtie; drăcovenie, drăcărie. 2. Faptă rea; blestemăție. ♢ Expr. Ei, drăcie! sau ei, drăcia dracului! exclamație de surpriză și de nemulțumire. 3. Minunăție, ciudățenie. 4. Vrăjitorie, farmec. – Drac + suf. -ie.

dracime
DRĂCÍME s.f. (Rar) Mulțime de draci; totalitatea dracilor. – Drac + suf. -ime.

dracoaica
DRĂCOÁICĂ, drăcoaice, s.f. 1. Ființă imaginară de sex feminin, considerată (ca și dracul) drept întruchipare a spiritului rău. 2. Fig. Femeie sau fată rea, plină de păcate, crudă; (în special) fată sau femeie tânără, vioaie, isteață, ispititoare, care se ține de pozne; diavoliță. – Drac + suf. -oaică.

dracos
DRĂCÓS, -OÁSĂ, drăcoși, -oase, adj. Care se ține de drăcii; poznaș, ștrengar; plin de viață, de vioiciune, isteț. – Drac + suf. -os.

dracovenie
DRĂCOVÉNIE, drăcovenii, s.f. (Fam.) Drăcie. – Drac + suf. -ovenie.

dracui
DRĂCUÍ, drăcuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. A (se) ocărî, a (se) înjura, a (se) blestema (pomenind de dracul) [Prez. ind. și: drắcui] – Drac + suf. -ui.

dracuire
DRĂCUÍRE, drăcuiri, s.f. Acțiunea de a (se) drăcui. – V. drăcui.

draculet
DRĂCULÉȚ, drăculeți, s.m. Drăcușor. – Drac + suf. -uleț.

dracusor
DRĂCUȘÓR, drăcușori, s.m. Diminutiv al lui drac; drăculeț. ♦ Fig. Copil vioi, zglobiu, neastâmpărat. – Drac + suf. -ușor.

dragaica
DRĂGÁICĂ, drăgaice, s.f. I. 1. Sărbătoare populară închinată coacerii holdelor (la 24 iunie); Sânziene. 2. Dans popular, jucat mai ales la Drăgaică (I 1); melodie după care se execută acest dans. ♢ Expr. A sări (sau a juca) drăgaica = a sări ca un nebun, a fi neastâmpărat. ♦ Fiecare din fetele care (îmbrăcate bărbătește) execută acest dans. 3. Târg care se ține la 24 iunie; p. gener. târg. 4. (La pl.) Zâne rele despre care se crede că ar sluți pe oameni; iele. II. Plantă erbacee cu fructe lungi și înguste și cu flori galbene-aurii, plăcut mirositoare; sânziană (Galium verum) – Din bg. dragaika.

dragalas
DRĂGĂLÁȘ, -Ă, drăgălași, -e, adj. Drăguț, grațios, gingaș (ca înfățișare sau comportare). – Drag + suf. -ălaș.

dragalasenie
DRĂGĂLĂȘÉNIE, drăgălășenii, s.f. Gingășie, grație, drăgălășie (în înfățișare sau comportare). ♦ (La pl.) Atitudine plină de atenție, de tandrețe față de cineva; gesturi tandre, dezmierdări. – Drăgălaș + suf. -enie.

dragalasie
DRĂGĂLĂȘÍE, drăgălășii, s.f. (Rar) Drăgălășenie. – Drăgălaș + suf. -ie.

draganele
DRĂGĂNÉLE s.f. pl. I. (Pop.) Grații, nuri, farmec. II. Varietate de cireșe pietroase. – Din scr. draganela, draganlija.

dragastos
DRĂGĂSTÓS, -OÁSĂ, drăgăstoși, -oase, adj. Plin de dragoste, de tandrețe; iubitor, afectuos. – Dragoste + suf. -os.

dragosteala
DRĂGOSTEÁLĂ, drăgosteli, s.f. (Pop.) Faptul de a (se) drăgosti; mângâiere, dezmierdare (între două ființe de sex opus care se iubesc); relații de dragoste. – Drăgosti + suf. -eală.

dragosti
DRĂGOSTÍ, drăgostesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. (Pop.) A(-și) spune cuvinte de dragoste; a (se) mângâia, a (se) dezmierda. ♦ Refl. recipr. A întreține, a avea relații de dragoste. – Din dragoste.

dragostire
DRĂGOSTÍRE s.f. (Pop.) Faptul de a (se) drăgosti; p. ext. dragoste. – V. drăgosti.

dragulet
DRĂGULÉȚ, drăguleți, adj. (Pop.) Diminutiv al lui drag; p. ext. drăgălaș. – Drag + suf. -uleț.

dragulic
DRĂGULÍC, -Ă, drăgulici, -ce,adj. (Pop.) Diminutiv al lui drag; p. ext. drăgălaș. – Drag + suf. -ulic.

dragulita
DRĂGULÍȚĂ, drăgulițe, adj. Diminutiv al lui drag(ă); p. ext. drăgălaș. – Drag + suf. -uliță.

dragut
DRĂGÚȚ, -Ă, drăguți, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Drăgălaș, frumușel, grațios (ca înfățișare sau comportare); iubit, drag. ♢ Expr. A fi sau a se arăta, (adverbial) a se purta drăguț (cu sau față de cineva) = a fi amabil, binevoitor (cu cineva). ♦ (Substantivat, fam.). Termen alintător cu care te adresezi unei persoane iubite sau folosit când vorbești despre o asemenea persoană. 2. S.m. și f. (Pop.) Iubit(ă), ibovnic(ă), amant(ă). – Drag + suf. -uț.

dramalui
DRĂMĂLUÍ, drămăluiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A drămui. – Dram + suf. -ălui.

dramaluire
DRĂMĂLUÍRE s.f. (Rar) Acțiunea de a drămălui și rezultatul ei; drămuire. – V. drămălui.

dramui
DRĂMUÍ, drămuiesc, vb. IV. Tranz. A măsura, a cântări, a socoti sau a împărți cu precizie un material, o substanță etc.; a drămălui. ♦ Fig. A împărți, a alege după o masură chibzuință și în amănunt. – Dram + suf. -ui.

dramuire
DRĂMUÍRE s.f. Acțiunea de a drămui și rezultatul ei; drămăluire. – V. drămui.

drangalau
DRĂNGĂLĂU s.m. v. drângălău.

drangani
DRĂNGĂNÍ vb. IV. v. drângăni.

dranicer
DRĂNICÉR, drăniceri, s.m. Meșteșugar care face dranițe sau acoperă casele cu draniță. – Draniță + suf. -er.

dramba
DRÂMBĂ, drâmbe, s.f. Mic instrument muzical alcătuit dintr-un arc de fier prevăzut cu o lamă mobilă elastică de oțel și care, fiind proptit de dinți și făcând să vibreze lama cu degetul, produce un sunet monoton, modulat prin mișcarea buzelor; drâng. ♦ (

dramboi
DRÂMBÓI^1, drâmboaie, s.n. Drâmbă (mai mare). – Drâmbă + suf. -oi.

DRÂMBOÍ^2, drâmboiesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A-și manifesta supărarea, mânia; a boci în gură mare. – Din drâmbă.

drang
DRÂNG, drânguri, s.n. (Reg.) Drâmbă. – Et. nec.

dranga
DRÂNGA interj. (De obicei repetat) Cuvânt care imită sunetul drâmbei sau (

drangalau
DRÂNGĂLĂU, drângălăi, s.m. (Rar) Om care își pierde vremea degeaba; pierde-vară. [Var.: drăngălău s.m.] – Et. nec. Cf. d r â n g.

drangani
DRÂNGĂNÍ, drângănesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A produce sunete discordante la un instrument (cu coarde). [Var.: drăngăní vb. IV] – Drâng + suf. -ăni. Cf. z d r ă n g ă n i.

dreava
DREÁVĂ, dreve, s.f. 1. Fiecare dintre vergelele care trec prin mosoarele alergătoarei pentru urzeală. 2. Instrument în formă de arc cu care plăpumarul bate lână. 3. Chingă de șipci dispuse transversal, care întărește aripa unei mori de vânt. – Din sl. drĕvo.

dregator
DREGĂTÓR, dregători, s.m. (În Țara Românească și în Moldova) Demnitar la curtea domnească având atribuții în sfatul domnesc, în administrație, justiție, armată; p.gener. conducător; înalt funcționar [Var.: (înv. și reg.) diregătór s.m.] – Drege + suf. -ător.

dregatoresc
DREGĂTORÉSC, -EÁSCĂ, dregătorești, adj. Care aparține dregătorului sau dregătoriei, privitor la dregători sau la dregătorie. – Dregător + suf. -esc.

dregatorie
DREGĂTORÍE, dregătorii, s.f. Demnitatea, funcția de dregător. [Var.: (înv. și reg.) diregătoríe s.f.] – Dregător + suf. -ie.

drege
DRÉGE, dreg, vb. III. (Pop. și fam.) 1. Tranz. A repara (un obiect, un mecanism etc.) ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) întrema, a (se) îndrepta (de bine, de rău) după un accident, după o boală. ♢ Expr. A-și drege glasul (sau vocea) = a tuși ușor înainte de a vorbi sau de a cânta, pentru a-și limpezi vocea. A-și drege gustul = a mânca sau a bea ceva plăcut, pentru a îndepărta gustul neplăcut lăsat de alimentele sau băuturile consumate anterior. ♦ Fig. A îndrepta o greșeală, o nedreptate. ♦ A face ca focul să ardă mai bine. 2. Tranz. A pune ceva la cale; a aranja, a plănui. ♢ Expr. Face și drege = a) se străduiește să rezolve, să realizeze ceva; b) se laudă, face caz că se străduiește să realizeze, să întreprindă ceva. 3. Tranz. A potrivi, a îmbunătăți gustul unei mâncări. ♦ A falsifica, a contraface o băutură. 4. Tranz. și refl. A (se) farda, a (se) sulimeni. [Perf. s. dresei, part. dres. – Var.: (înv. și reg.) dirége, (înv.) derége vb. III] – Lat. dirigere.

drela
DRÉLĂ, drele, s.f. Ciupercă comestibilă de forma unui cornet sau a unei urechi, care crește pe trunchiul unor arbori (Auricularia mesenterica). – Cf. ucr. d r e h l i.

dren
DREN, drenuri, s.n. 1. Conductă sau canal care colectează și evacuează apă de pe un teren apos, coboară nivelul unei pânze de apă din sol etc. ♦ Strat de piatră spartă sau de pietriș așezat în spatele unui zid de sprijin sau deasupra unei bolți de pod sau de tunel, care colectează apa de infiltrație. 2. Tub sau meșă de bumbac care înlesnește scurgerea secrețiilor dintr-o plagă. [Var.: (2) drénă s.f.] – Din fr. drain.

drena
DRENÁ, drenez, vb. I. Tranz. 1. A colecta și a evacua apa de infiltrație de pe un teren, un loc etc. cu ajutorul drenurilor (1). ♦ (Despre o apă curgătoare) A colecta apele provenite din ploi de pe suprafața unui teren, dintr-o rețea hidrografică etc. 2. A face să se scurgă secrețiile dintr-o plagă cu ajutorul drenului (2). – Din fr. drainer.

drenaj
DRENÁJ, drenaje, s.n. Drenare. ♦ Construcție hidrotehnică destinată drenării unui teren. – Din fr. drainage.

drenare
DRENÁRE, drenări, s.f. Acțiunea de a drena; drenaj. ♦ Deplasare a țițeiului dintr-un zăcământ spre gaura de sondă săpată în acea regiune. – V. drena.

drena
DRÉNĂ s.f. v. dren.

drepnea
DREPNEÁ, drepnele, s.f. Pasăre asemănătoare cu rândunica, cu penele de culoare cafenie închisă și cu gâtul alb (Cypselus apus) – Probabil din drepănea, idem (< lat. drepanella, diminutiv al lui drepanis).

drept
DREPT, DREÁPTĂ, (A, B) drepți, -te, adj. (C) adv., (D) drepturi, s.n. (E) prep. A. Adj. I. 1. Care merge de la un punct la altul fără ocol, fără abatere. ♢ Linie dreaptă (și substantivat, f.) = linie care unește două puncte din spațiu pe drumul cel mai scurt. Unghi drept = unghi format de două drepte perpendiculare una pe alta. Prismă dreaptă = prismă cu muchiile laterale perpendiculare pe baze. ♦ Fig. (Despre privire) Care este fără ascunzișuri; deschis, direct. ♦ (Despre haine) Care are o croială simplă, fără cute, clini etc. 2. (Despre lucruri, ființe, părți ale lor etc.) Care are o poziție verticală (față de un punct de reper). Zid, perete drept. Om drept ca lumânarea. ♢ Expr. A se ține drept = a avea o poziție perfect verticală. (Mil.) A lua (sau a sta, a se ține în) poziția de drepți = a lua (sau a sta, a se ține în) poziție perfect verticală, stând nemișcat. (Cu valoare de interjecție) Drepți! formulă de comandă militară pentru luarea poziției de drepți. (Adverbial) A călca drept = a avea o purtare bună, cinstită. A sta drept = a avea o atitudine de neclintit, a fi dârz, curajos. ♦ (Despre terenuri înclinate, forme de relief sau părți ale lor) Aproape vertical; abrupt, povârnit. ♦ (Despre litere; adesea substantivat, f.) Care are tăietura verticală. 3. Care are o poziție orizontală (față de un punct de reper); orizontal; plan, neted. Câmpie dreaptă. 4. (În sintagma) Complement drept = complement direct, v. direct. II. Fig. 1. (Despre acțiuni ale omului sau despre noțiuni abstracte) Care este, se face etc. potrivit dreptății și adevărului; întemeiat, just, cinstit, bun. ♢ Parte dreaptă = parte care se cuvine în mod legal fiecăruia la o împărțeală. Luptă dreaptă = luptă corp la corp, fără arme, fără înșelătorii și fără ajutor străin. ♢ Loc. adv. Cu drept cuvânt = pe bună dreptate, în mod întemeiat. ♦ (Adverbial) În conformitate cu dreptatea, just; în conformitate cu adevărul, adevărat; corect. ♢ Expr. Ce-i drept = într-adevăr, cu adevărat. Ce-i drept e drept, se spune pentru a recunoaște un adevăr incontestabil. Drept că... = adevărat că... A spune drept = a spune adevărul; a vorbi deschis, sincer. (Substantivat) La drept (sau la dreptul) vorbind = în realitate, de fapt. 2. (Despre oameni) Care trăiește și lucrează conform dreptății, adevărului, omeniei, binelui; cinstit, integru, cumsecade. ♦ (În limbajul bisericesc) Cuvios, cucernic. ♢ Expr. (Substantivat) A se odihni cu drepții = a fi mort. ♢ Compus: (adesea substantivat) drept-credincios = care face parte din Biserica creștină ortodoxă; bun creștin. 3. (Reg.; despre bunuri materiale) Care aparține sau se cuvine cuiva pe temeiul unei legi sau al unei recunoașteri oarecare. 4. (Pop.; despre rude) Care este legat de cineva prin legături directe, de sânge; adevărat, bun. B. Adj. (În opoziție cu stâng) 1. (Despre organe ale corpului) Așezat în partea opusă părții corpului omenesc în care se află inima. ♢ Expr. A fi mâna dreaptă a cuiva sau brațul drept al cuiva = a fi cel mai intim, cel mai apropiat colaborator al cuiva; a-i fi cuiva de mare ajutor. ♦ (Substantivat, f. sg. art.) Mâna dreaptă. ♦ (Substantivat, m. sg. art.) Piciorul drept. 2. Care se află de partea sau în direcția mâinii drepte (când cineva stă cu fața în direcția în care este orientat un lucru) Aripa dreaptă a clădirii. ♢ (Substantivat; în locuțiuni) Din dreapta. În dreapta. La (sau spre) dreapta. ♢ Expr. (Substantivat) În dreapta și în stânga sau de-a dreapta și de-a stânga = în ambele părți; în toate părțile, pretutindeni. A ține dreapta = a merge pe partea dreaptă a unui drum. 3. (Substantivat, f. art.; în viața politică) Grupare politică adeptă și susținătoare a menținerii ordinii sociale și politice tradiționale. ♢ Loc. adj. De dreapta = conservator. C. Adv. 1. (Urmat de determinări locale, indică direcția) În linie dreaptă, fără ocol; direct. Merge drept la birou. ♢ De-a dreptul = fără a se abate din drum, fără înconjur; în mod direct, nemijlocit; chiar. ♢ Loc. prep. (Substantivat) În dreptul... = în fața..., față în față cu... Prin dreptul = prin fața..., pe dinaintea... Din dreptul... = din fața..., de dinaintea... 2. (Urmat de determinări locale, modale sau temporale) Tocmai, exact. A ajuns drept la timp. D. S.n. 1. Totalitatea regulilor și normelor juridice care reglementează relațiile sociale dintr-un stat. Drept penal. 2. Știință sau disciplină care studiază dreptul (D 1). 3. Putere, prerogativă legal recunoscută unei persoane de a avea o anumită conduită, de a se bucura de anumite privilegii etc.; drit. ♢ Loc. adv. De drept = conform legii, în mod legitim, firesc. 4. Răsplată, retribuție care i se cuvine cuiva pentru prestarea unei munci. E. Prep. 1. (Introduce un complement indirect) În loc de..., în calitate de..., ca. Drept cine mă iei? ♢ Drept care... = prin urmare, în concluzie, deci, așadar. 2. (Reg.; introduce un complement circumstanțial de loc) Alături de..., lângă; în dreptul... ♢ Expr. A i se pune soarele drept în inimă = a i se face foame. 3. (Introduce un complement circumstanțial de scop) Pentru, ca. Drept încercare s-a folosit de un clește. [Var.: (înv. și reg.) dirépt, -eáptă adj.] – Lat. directus (cu unele sensuri după fr. droit).

dreptaci
DREPTÁCI, -CE, dreptaci, -ce, s.m. și f. Persoană predispusă din naștere să scrie, să lucreze etc. numai cu dreapta. – Drept + suf. -aci.

dreptar
DREPTÁR, dreptare, s.n. Riglă, echer sau orice alt instrument folosit (în construcții, în dulgherie etc.) pentru verificarea suprafețelor plane ori pentru

dreptate
DREPTÁTE, (rar) dreptăți, s.f. Principiu moral și juridic care cere să se dea fiecăruia ceea ce i se cuvine și să i se respecte drepturile; echitate; faptul de a recunoaște drepturile fiecăruia și de a acorda fiecăruia ceea ce i se cuvine. ♢ Loc. adv. Cu (sau după) dreptate = după lege, cum se cuvine, în mod just, pe drept, echitabil. Pe bună dreptate = pe drept cuvânt, în mod întemeiat. ♢ Expr. A face cuiva dreptate = a repara o nedreptate săvârșită cuiva; a recunoaște dreptul cuiva într-o chestiune oarecare. A avea dreptate = a fi întemeiat în ceea ce spune sau în ceea ce face. A da (cuiva) dreptate = a recunoaște că ceea ce spune sau face (cineva) este întemeiat, îndreptățit, just. ♦ (Pop.) Judecată. – Din dreptătáte (înv. „dreptate” < drept + suf. -ătate).

dreptunghi
DREPTÚNGHI, dreptunghiuri, s.n. Patrulater care are toate unghiurile drepte și laturile opuse egale. ♢ (Adjectival) Triunghi dreptunghic = triunghi care are un unghi drept. ♦ Porțiune delimitată de teren (în forma patrulaterului definit mai sus) la unele jocuri sportive. – Drept + unghi (după fr. rectangle).

dreptunghic
DREPTÚNGHIC, -Ă, dreptunghici, -ce, adj. (Despre figuri geometrice) Care are unul sau mai multe unghiuri drepte. – Dreptunghi + suf. -ic.

dreptunghiular
DREPTUNGHIULÁR, -Ă, dreptunghiulari, -e, adj. Care are forma unui dreptunghi. – Din dreptunghi (după fr. rectangulaire).

dres
DRES^1, dresuri, s.n. (Pop.). I. Acțiunea de a drege și rezultatul ei. II. (Concr.) 1. Fard, cosmetic, suliman. 2. (La pl.) Mirodenii, condimente. III. (Concr.; la pl., în forma direse) Denumire dată actelor de cancelarie domnească emise în țările române. [Var.: dirés s.n.] – V. drege.

DRES^2, DREÁSĂ, dreși, -se, adj. (Pop.) 1. Reparat. 2. Sulimenit; dichisit. 3. (Despre mâncăruri) Căruia i s-au adăugat mirodenii, condimente etc. – V. drege.

DRES^3, dresuri, s.n. 1. Ciorap-pantalon. 2. (Sport, balet). Echipament. – Din engl. dress.

dresa
DRESÁ, dresez, vb. I. Tranz. I. A învăța, a obișnui, a deprinde un animal să facă, la poruncă, anumite mișcări sau să îndeplinească anumite acțiuni. ♦ Fig. (

dresaj
DRESÁJ, dresaje, s.n. Dresare a unui animal. – Din fr. dressage.

dresare
DRESÁRE, dresări, s.f. Acțiunea de a dresa. – V. dresa.

dresat
DRESÁT, -Ă, dresați, -te, adj. (Despre animale) Deprins, învățat să facă, la poruncă, anumite mișcări sau să îndeplinească anumite acțiuni. ♦ Fig. (

dresor
DRESÓR, -OÁRE, dresori, -oare, s.m. și f. Persoană care se ocupă (într-un circ) cu

dresura
DRESÚRĂ, dresuri, s.f. 1. Dresare a unui animal. 2. Număr într-un spectacol de circ realizat cu animale dresate. – Din germ. Dressur.

drete
DRÉȚE, drețe, s.f. 1. Plantă acvatică subtropicală cu frunze mari, dințate și violacee pe partea inferioară, cu flori mari (Nymphaea lotus thermalis). 2. Plantă erbacee târâtoare din familia primulaceelor, cu flori galbene solitare, folosită în medicina populară (Lysimachia nummularia). – Et. nec.

drezina
DREZÍNĂ, drezine, s.f. Vehicul ușor, asemănător cu un vagonet, acționat cu mâna, cu pedale sau cu un motor, care servește la transporturi ușoare pe o linie ferată. – Din fr. draisine.

driada
DRIÁDĂ, driade, s.f. Nimfă a pădurilor în mitologia greacă. [Pr.: dri-a-]. – Din fr. dryade, lat. dryas, -adis.

dribla
DRIBLÁ, driblez, vb. I. Intranz. (Sport) A conduce mingea sau pucul (cu piciorul, mâna, crosa etc.) în așa fel încât să-și înșele adversarul direct și să poată trece de el. ♦ Tranz. A-și înșela și a-și depăși adversarul direct printr-o conducere înșelătoare a mingii sau a pucului. ♦ P. gener. (Fam.) A păcăli, a înșela. – Din fr. dribbler.

driblaj
DRIBLÁJ, driblaje, s.n. Faptul de a dribla. – Dribla + suf. -aj.

driblare
DRIBLÁRE, driblări, s.f. Acțiunea de a dribla și rezultatul ei; dribling. – V. dribla.

dribler
DRIBLÉR, -Ă, dribleri, -e, s.m. și f. Jucător într-o echipă sportivă care driblează cu succes ori căruia îi place să dribleze. – Din fr. dribbleur.

dribling
DRÍBLING, driblinguri, s.n. Driblare. ♦ Procedeu sau ansamblu de procedee tehnice folosite de un sportiv spre a-și dribla adversarul. – Din engl. dribbling.

dric
DRIC, dricuri, s.n. 1. Scheletul de sus al unui car (fără roți și loitre). ♦ Cantitate de obiecte, materiale etc. care se poate încărca pe un asemenea schelet. 2. Vehicul special, tras de cai, care poartă mortul la groapă; car mortuar. ♢ Expr. (Fam.) A fi pe dric = a fi pe sfârșite; a fi într-o situație grea; a fi gata să eșueze. 3. Fig. (Pop.) Punct culminant al zilei, al nopții, al unui anotimp; punct culminant al unei acțiuni care se desfășoară în timp; miez, toi. – Din magh. dërék.

dricar
DRICÁR, dricari, s.m. 1. Fabricant sau negustor de dricuri (1). 2. Proprietar sau vizitiu de dricuri (2); antreprenor de pompe funebre. 3. Persoană care transportă mortul la groapă; cioclu. – Dric + suf. -ar.

dril
DRIL, driluri, s.n. Țesătură deasă și groasă din fire de bumbac sau de cânepă bine răsucite, care se folosește la confecționarea îmbrăcămintei de vară, a pânzei de cort etc. – Din germ. Drill.

driopitec
DRIOPITÉC, driopiteci, s.m. Maimuță fosilă antropomorfă, considerată deopotrivă strămoș al maimuțelor antropoide și hominizilor. [Pr.: dri-o-] – Din numele științific lat. Dryopithecus.

drisca
DRÍȘCĂ, driște, s.f. Unealtă a zidarului cu care se netezește tencuiala, mortarul, betonul. – Din bg. drăžka.

driscui
DRIȘCUÍ, drișcuiesc, vb. IV. Tranz. A netezi tencuiala, betonul sau asfaltul cu drișca. – Drișcă + suf. -ui.

driscuire
DRIȘCUÍRE, drișcuiri, s.f. Acțiunea de a drișcui și rezultatul ei; drișcuit. – V. drișcui.

driscuit
DRIȘCUÍT s.n. Drișcuire. – V. drișcui.

drit
DRIT, drituri, s.n. (Înv.) Drept (D 3). – Din it. dritto.

drive
DRIVE s.n. (La tenis) Lovitură prin care mingea este expediată cu putere în terenul advers, razant cu plasa. [Pr.: dráiv] – Din engl. drive.

driver
DRIVÉR, driveri, s.m. Conducător de atelaj într-o cursă de trap. [Pr.: dráivăr] – Din engl., fr. driver.

droaga
DROÁGĂ, droage, s.f. (Reg. și fam.) Căruță mare, greoaie și hodorogită. ♦ Roabă. – Din rus. droga.

droaie
DROÁIE s.f. Mulțime, ceată mare de oameni sau de animale. ♢ Loc. adv. Cu droaia = în număr mare, cu grămada. ♦ P. gener. Mulțime, grămadă, număr mare (din ceva). ♦ (Adverbial) În mare număr. [Pr.: droa-ie] – Cf. alb. d r o e,  d r o j e.

drob
DROB^1, (1), drobi, s.m., (2, 3), droburi, s.n. 1. S.m. Bucată, bulgăre mai mare de sare; p. gener. bucată mare și compactă din ceva. 2. S.n. Măruntaie de miel. ♢ Mâncare preparată din măruntaie de miel tocate, învelite în prapur și puse la cuptor. 3. S.n. (Reg.) Cutia teascului de vin. – Din bg., scr. drob.

DROB^2, drobi, s.m. 1. Arbust din familia leguminoaselor, cu frunze trifoliate, cu flori galbene și cu fructele păstăi turtite (Sarothamnus scoparius). 2. Nume dat mai multor arbuști din familia leguminoaselor, cu frunze trifoliate, flori albe, galbene sau roșietice și fructe păstăi (Cytisus). ♢ Drob-de-munte = mic arbust cu ramuri lungi și subțiri acoperite cu peri aspri, cu frunze păroase pe partea inferioară și cu flori galbene (Cytisus hirsutus). 3. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu tulpina dreaptă, cu frunze acoperite de peri și cu flori mici, galbene-aurii (Neslia paniculata). – Din rus., ucr. drok (confundat cu drob^1).

drobita
DROBÍȚĂ, drobițe, s.f. Mic arbust din familia leguminoaselor, cu frunze lanceolate și cu flori galbene, ale cărui ramuri, fierte în apă, dau o culoare galbenă, folosită la vopsit (Genista tinctoria). – Drob^2 + suf. -iță.

drobusor
DROBUȘOR^1, drobușori, s.m. Diminutiv al lui drob^1 (1). – Drob^1 + suf. -ușor.

DROBUȘÓR^2, drobușori, s.m. Plantă erbacee cu frunze albăstrui și cu flori galbene, ale cărei frunze fermentate dau o culoare albastră, folosită la vopsit (Isatis tinctoria). – Drob^2 + suf. -ușor.

drog
DROG^1, droguri, s.n. 1. Substanță de origine vegetală, animală sau minerală care se întrebuințează la prepararea unor medicamente și ca stupefiant. 2. (Fam.) Medicament. – Din fr. drogue.

DROG^2 subst. Numele a două plante: a) arbust cu flori gălbui solitare, care crește prin locuri pietroase și aride (Genista albida); b) plantă târâtoare din familia leguminoaselor, care crește prin pășuni montane (Genista oligosperma). – Et. nec.

droga
DROGÁ, droghez, vb. I. Tranz. și refl. A administra sau a lua stupefiante; a administra sau a lua medicamente în cantități excesive. – Din fr. droguer.

drogare
DROGÁRE, drogări, s.f. Acțiunea de a (se) droga și rezultatul ei. – V. droga.

drogherie
DROGHERÍE, drogherii, s.f. Magazin în care se vând articole de parfumerie și de toaletă, precum și unele preparate farmaceutice. – Din fr. droguerie.

droghist
DROGHÍST, -Ă, droghiști, -ste, s.m. și f. Persoană calificată care servește într-o drogherie; proprietar al unei drogherii. – Din fr. droguiste.

drojdie
DRÓJDIE, drojdii, s.f. 1. Substanță depusă dintr-un lichid pe fundul unui vas. ♢ Expr. A fi (sau a sta, a se afla etc.) pe drojdie (sau pe drojdii) = a fi la capătul resurselor materiale, a nu mai avea aproape nici un ban. ♦ Zaț de cafea. 2. (În sintagma) Rachiu de drojdie (și eliptic) = rachiu făcut din drojdie (1) de vin. 3. Fig. Rămășiță, reminiscență, urmă. 4. Fig. (La sg., cu sens colectiv; peior.) Elemente declasate, corupte ale unei societăți; pleavă, gunoi. 5. Nume dat unor ciuperci microscopice unicelulare care trăiesc în colonii și de obicei produc fermentația alcoolică în materii zaharoase. ♦ Preparat industrial făcut din una dintre aceste ciuperci (a berii), întrebuințat ca ferment pentru dospirea aluatului. – Din sl. droždijen.

drojdioara
DROJDIOÁRĂ, drojdioare, s.f. Diminutiv al lui drojdie (2); drojdiuță. [Pr.: -di-oa-] – Drojdie + suf. -ioară.

drojdiuta
DROJDIÚȚĂ, drojdiuțe, s.f. Drojdioară. [Pr.: -di-u-] – Drojdie + suf. -uță.

dromader
DROMADÉR, dromaderi, s.m. Cămilă cu o singură cocoașă (Camelus dromedarius). [Var.: (înv.) dromadéră s.f.] – Din fr. dromadaire.

dromadera
DROMADÉRĂ s.f. v. dromader.

dromofobie
DROMOFOBÍE s.f. (Med.) Teamă patologică de călătorie. – Din fr. dromophobie.

dromomanie
DROMOMANÍE, dromomanii, s.f. (Med.) Simptom la unii bolnavi psihici manifestat printr-un impuls irezistibil de a vagabonda; manie ambulatorie. – Din fr. dromomanie.

dropgol
DRÓPGOL, dropgoluri, s.n. (La rugbi) Lovitură de picior dată în minge în momentul când aceasta atinge pământul și care face ca mingea să treacă peste bara de sus a porții adverse, consemnând înscrierea a trei puncte. – Din engl., fr. dropgoal.

dropica
DRÓPICĂ s.f. (Med.; pop.) Hidropizie. – Din ngr. drópikas (= idrópikus).

dropicos
DROPICÓS, -OÁSĂ, dropicoși, -oase, s.m. și f. (Pop.) Hidropic. – Dropică + suf. -os.

dropie
DRÓPIE, dropii, s.f. Pasăre mare de stepă cu penajul spatelui galben-ruginiu, pieptul și vârful aripilor albe, capul și gâtul sur, a cărei carne este comestibilă (Otis tarda). – Din bg. droplja.

dropioi
DROPIÓI, dropioi, s.m. Bărbătușul dropiei. [Pr.: -pi-oi] – Dropie + suf. -oi.

drops
DROPS, dropsuri, s.n. Bomboană cu aspect sticlos, de diferite forme și culori, fabricată din caramel și acoperită cu un strat de zahăr cristalizat. – Din germ. Drop(s).

drosofila
DROSOFÍLĂ, drosofile, s.f. (La pl.) Gen de musculițe ale căror larve trăiesc în materii aflate în stare de fermentație sau de putrefacție (Drosophila); (și la sg.) musculiță din acest gen. – Din fr. drosophile.

droscar
DROȘCÁR, droșcari, s.m. (Înv. și pop.) 1. Birjar. 2. Meseriaș care lucrează droște. – Droșcă + suf. -ar.

drosca
DRÓȘCĂ, droște, s.f. (Înv. și pop.) Birjă. – Din ucr. drožka.

droscuta
DROȘCÚȚĂ, droșcuțe, s.f. (Înv. și pop.) Birjă mică. – Droșcă + suf. -uță.

drot
DROT, droturi, s.n. 1. Arc de sârmă folosit la scaunele capitonate, la somiere etc. ♦ Sârmă. 2. Instrument metalic de forma unui clește lung, care, încălzit, servește la ondulatul părului. – Din magh. drót.

drug
DRUG, (1, 2) drugi, s.m., (3) druguri, s.n. 1. S.m. Bară de fier sau de lemn având diverse întrebuințări (în lucrări de construcții). ♦ (Înv.) Lingou. 2. S.m. Fiecare dintre cele două lemne groase, sprijinite pe câte două picioare, care alcătuiesc patul sau corpul războiului de țesut manual. 3. S.n. Punct de broderie asemănător cu festonul, prin care se obțin pe cusătură linii (dese și) pline. – Din scr. drug.

druga
DRÚGĂ, drugi, s.f. 1. Fus (mare și gros) pe care se pune fuiorul de tors urzeală pentru lăicere, saci etc. ♦ Cantitate de fuior pusă pe acest fus. 2. (Înv.) Drug scurt. 3. (Reg.) Știulete de porumb. – Din scr. druga.

drughineata
DRUGHINEÁȚĂ, drughinețe, s.f. (Reg.) Drug (de lemn) scurt și gros. – Cf. d r u g.

drugulet
DRUGULÉȚ, druguleți, s.m. Dimimitiv al lui drug. – Drug + suf. -uleț.

druid
DRUÍD, druizi, s.m. Preot al vechilor celți din Galia și din insulele britanice. – Din fr. druide, lat. druidae.

druidic
DRUÍDIC, -Ă, druidici, -ce, adj. Care aparține druizilor, privitor la druizi. – Din fr. druidique.

drum
DRUM, drumuri, s.n. 1. Cale de comunicație terestră, alcătuită dintr-o bandă îngustă și continuă de teren bătătorit, pietruit, pavat sau asfaltat. ♢ Drumul mare = șosea de mare circulație, care leagă localități principale. Hoț (sau tâlhar) de drumul mare = hoț care atacă oamenii în drum spre a-i jefui. Drum-de-fier = cale ferată. ♢ Loc. adv. Peste drum = în față, vizavi. În drum = în mijlocul drumului; în calea drumeților; în văzul tuturor. Pe toate drumurile = peste tot, pretutindeni. ♢ Expr. A pune pe cineva pe drumuri = a face pe cineva să meargă mai mult decât ar fi necesar pentru rezolvarea unei probleme. A bate (sau a ține, a păzi) drumul (sau drumurile) sau a umbla (sau a fi, a sta) pe drumuri = a umbla de colo-colo, fără rost, a umbla haimana. A fi de pe drumuri = a fi fără familie, fără locuință stabilă, fără rost în viață. A rămâne (sau a ajunge etc.) pe drumuri = a rămâne fără adăpost, fără slujbă, fără mijloace de trai; a sărăci, a scăpăta. A lăsa (sau a arunca, a azvârli etc.) (pe cineva) pe drum (sau pe drumuri) = a da (pe cineva) afară din casă sau din serviciu; a lipsi (pe cineva) de cele necesare traiului; a sărăci (pe cineva). A aduna pe cineva de pe drumuri = a da cuiva adăpost, a pune pe cineva sub ocrotire. Pe drum = gata să vină, să sosească, să apară, să se nască. A sta (sau a se pune etc.) în drumul cuiva sau a-i sta cuiva în drum = a se afla (sau a ieși) înaintea cuiva, împiedicându-l (să înainteze, să facă o treabă etc.); a împiedica pe cineva într-o acțiune, a i se împotrivi. A se da din drumul cuiva = a se da la o parte, a face cuiva loc să treacă; a înceta să mai împiedice pe cineva în acțiunile sale. A-și face (sau a-și găsi, a-și croi) (un) drum (nou) în viață = a începe o (nouă) carieră, un nou fel de viață, a-și găsi un rost; a reuși. A-și face drum = a) a înainta (prin eforturi) într-o mulțime; b) a se abate din cale spre a se duce undeva sau la cineva. A apuca (sau a lua) alt drum = a se ocupa de altceva, a se iniția în alt domeniu. A ieși cuiva în drum = a întâmpina pe cineva. A da drumul (cuiva sau la ceva) = a) a lăsa din mână; b) a lăsa sau a reda libertatea cuiva; a permite cuiva să intre sau să iasă; c) a desface o cusătură, un tiv (pentru a lărgi sau a lungi o haină). A-și da drumul = a) a se lăsa în jos, a coborî; a se avânta; b) a începe să povestească, să facă destăinuiri; c) a izbucni (într-o avalanșă de vorbe, în țipete, plâns etc.). ♦ Parcurs; rută, itinerar; traseu, cursă (parcurse de cineva sau de ceva). Drumul Oltului. Drum maritim. 2. Călătorie. ♢ Ultimul drum = drumul pe care este condus un mort la groapă. ♢ Expr. A-și căuta (sau a-și vedea) de drum = a) a-și continua călătoria, a merge mai departe; b) a nu se amesteca în treburile altuia. Drum bun! urare adresată cuiva care pleacă într-o călătorie. 3. Traiectorie. – Din sl. drumŭ. Cf. bg., scr. d r u m.

drumar
DRUMÁR, drumari, s.m. 1. (Reg.) Drumeț. 2. Lucrător la amenajarea drumurilor. – Drum + suf. -ar.

drumas
DRUMÁȘ, drumași, s.m. (Înv. și reg.) Drumeț, călător. – Drum + suf. -aș.

drumeag
DRUMEÁG, drumeaguri, s.n. Drum îngust. – Drum + suf. -eag.

drumet
DRUMÉȚ, -EÁȚĂ, drumeți, -e, s.m. și f. Persoană care călătorește (pe jos); călător. – Drum + suf. -eț.

drumetie
DRUMEȚÍE, drumeții, s.f. Călătorie (făcută pe jos); excursie, turism. – Drumeț + suf. -ie.

drumlin
DRÚMLIN, drumline, s.n. Formă de relief de origine glaciară, având un contur eliptic. [Acc. și: drumlín] – Din fr. drumlin.

drummer
DRUMMER s.m. Baterist. [Pr.: drámăr] – Cuv. engl.

drumui
DRUMUÍ, drumuiesc, vb. IV. 1. Tranz. (Top.) A lega detaliile unei suprafețe de teren cu triangulația geodezică respectivă. 2. Intranz. (Rar) A merge, a umbla pe drum. – Drum + suf. -ui.

drumulet
DRUMULÉȚ, drumulețe, s.n. Diminutiv al lui drum; drumușor. – Drum + suf. -uleț.

drumusor
DRUMUȘÓR, drumușoare, s.n. Drumuleț. – Drum + suf. -ușor.

drupacee
DRUPACÉE, drupacee, s.f. (La pl.) Grup de pomi fructiferi cu fructele drupe; (și ia sg.) pom fructifer din acest grup. – Din fr. drupacé.

drupa
DRÚPĂ, drupe, s.f. Tip de fruct cu mezocarpul cărnos (și zemos) și cu endocarpul format dintr-un singur sâmbure. – Din fr. drupe, lat. drupa.

drusca
DRÚȘCĂ, druște, s.f. (Reg.) Fată care însoțește mireasa la cununie și care are anumite atribuții la ceremonia nunții. – Din ucr. družka.

druza
DRÚZĂ, druze, s.f. 1. Grup de cristale care se formează pe pereții cavităților unor roci și filoane. 2. Cristale din oxalat de calciu formate în unele țesuturi vegetale. – Din fr. druse.

dual
DUÁL, duale, s.n. Număr gramatical care indică în unele limbi două obiecte ori ființe alcătuind de obicei o pereche. [Pr.: du-al] – Din fr. duel, lat. dualis.

dualism
DUALÍSM s.n. 1. Concepție, doctrină care consideră ca principiu al existenței două elemente diferite și ireductibile, materia și spiritul. 2. (Impr.) Dualitate. 3. Formă de conducere statală realizată, în 1867, printr-o uniune personală între Austria și Ungaria. [Pr.: du-a-] – Din fr. dualisme.

dualist
DUALÍST, -Ă, dualiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Al dualismului, privitor la dualism; propriu, caracteristic dualismului. 2. S.m. și f. Adept al dualismului (1). [Pr.: du-a-] – Din fr. dualiste.

dualitate
DUALITÁTE, dualități, s.f. Calitatea, caracterul a ceea ce este dublu sau prezintă o natură dublă; coexistență a două principii sau a două elemente diferite, opuse. ♦ Ansamblu format din două elemente diferite, opuse. [Pr.: du-a-] – Din fr. dualité, lat dualitas.

dubala
DUBÁLĂ s.f. v. dubeală.

dubas
DUBÁS, dubasuri, s.n. Luntre mare care servește la pescuit și la trecerea de pe un țărm al unei ape pe celălalt. – Din rus. dubas.

duba
DÚBĂ^1, dube, s.f. Autodubă. ♦ Vehicul închis, prevăzut cu ferestruici și gratii, cu care se transportă deținuții. ♦ Fig. Pușcărie, temniță. – Cf. scr. d u b a k.

DÚBĂ^2, dube, s.f. 1. Luntre mică de pescuit (în lacuri), construită dintr-un trunchi de copac scobit. 2. Putină îngropată în pământ sau groapă căptușită cu lemn, în care se pun pieile de tăbăcit împreună cu tananții. – Cf. ucr. d u b „stejar, luntre”, rus. d u b k a „șalupă de stejar”.

dubalar
DUBĂLÁR, dubălari, s.m. (Reg.) Tăbăcar. – Dub(e)ală + suf. -ar.

dubeala
DUBEÁLĂ, dubeli, s.f. (Reg.) Acțiunea de a (se) dubi; (concr.) argăseală. [Var.: dubálă s.f.] – Dubi + suf. -eală.

dubi
DUBÍ, dubesc, vb. IV. (Reg.) 1. Tranz. A tăbăci, a argăsi. ♢ Expr. A pune (pe cineva) la dubit = a băga (pe cineva) la închisoare. 2. Refl. (Despre in, cânepă, etc.) A se muia, a se topi, a se destrăma. – Din ucr. dubyty.

dubios
DUBIÓS, -OÁSĂ, dubioși, -oase, adj. Nesigur, îndoielnic; suspect. [Pr.: -bi-os] – Din lat. dubiosus.

dubire
DUBÍRE s.f. (Reg.) Acțiunea de a (se) dubi. – V. dubi.

dubit
DUBÍT, -Ă, dubiți, -te, adj. (Reg.) 1. (Despre piei) Argăsit, tăbăcit. 2. (Despre in, cânepă etc.) Muiat, topit, destrămat. – V. dubi.

dubitativ
DUBITATÍV, -Ă, dubitativi, -e, adj. (Despre propoziții) Care exprimă o îndoială, o nehotărâre, o nesiguranță, o posibilitate sau o bănuială. – Din fr. dubitatif, lat. dubitativus.

dubiu
DÚBIU, dubii, s.n. Îndoială, nesiguranță, lipsă de încredere (față de cineva sau ceva). – Din lat. dubium.

dubla
DUBLÁ, dublez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni de două ori mai mare; a (se) îndoi. 2. Tranz. A reuni două materiale, punându-le unul peste altul. ♦ A căptuși, a acoperi cu un alt material. 3. Tranz. A face o lucrare similară cu alta existentă sau care servește aceluiași scop ca și prima. 4. Tranz. (În teatru, la operă etc.) A înlocui pe titularul unui rol; a juca, a interpreta un rol, alternativ cu titularul lui. ♦ (În film) A înlocui pe titularul rolului în scenele primejdioase, care cer calități fizice deosebite; a realiza dublajul unui actor. ♦ (Sport) A se plasa înapoia coechipierilor din apărare, pentru a putea preveni contraatacurile jucătorilor din echipa adversă. 5. Tranz. (Despre nave) A înconjura, a ocoli un cap. – Din fr. doubler.

dublaj
DUBLÁJ, dublaje, s.n. Faptul de a dubla; (în special) înregistrare a dialogului sau a cântecului vocal dintr-un film de către o altă persoană decât titularul rolului respectiv și cu maximum de sincronizare; înlocuire a dialogului din coloana sonoră originală a unui film cu o versiune tradusă oral. – Din fr. doublage.

dublare
DUBLÁRE, dublări, s.f. Acțiunea de a (se) dubla și rezultatul ei. – V. dubla.

dublat
DUBLÁT, -Ă, dublați, -te, adj. 1. (Aproximativ) de două ori mai mare sau mai mult; îndoit (II). 2. (Despre obiecte de îmbrăcăminte, de încălțăminte) Căptușit cu alt material. 3. (Despre actori) înlocuit în unele scene de alt actor. ♦ (Despre filme) Cu dialogul din coloana sonoră originală înlocuit cu o versiune tradusă oral. – V. dubla.

dubla
DÚBLĂ, duble, s.f. (Pop.) 1. Măsură de capacitate pentru cereale egală cu un dublu-decalitru; baniță. 2. Pâine de două ori mai mare decât cea obișnuită. [Var.: dúblu s.n.] – Refăcut din dublu[-decalitru].

duble
DUBLÉ s.n. (Obiect de) metal placat cu un strat subțire de aur sau de platină. – Din fr. doublé.

dublet
DUBLÉT, dublete, s.n. 1. Al doilea exemplar al unui obiect (carte, medalie, marcă etc.), păstrat într-o colecție. 2. Fiecare dintre cuvintele cu același etimon, dar cu aspect fonetic și uneori cu sens diferit, care au intrat într-o limbă dată în momente sau pe căi diferite. 3. (Fiz.) Dipol. 4. (Fiz.) Pereche de linii spectrale cu lungimi de undă apropiate. – Din fr. doublet.

dublon
DUBLÓN, dubloni, s.m. Veche monedă spaniolă de aur. – Din fr. doublon.

dublu
DÚBLU^1 s.n. v. dublă.

DÚBLU^2, -Ă, dubli, -e, adj. 1. (Adesea substantivat) Care este de două ori mai mare sau cuprinde de două ori mai mult în raport cu o cantitate dată; îndoit. ♢ Cuvânt (sau vorbă, afirmație etc.) cu dublu sens (sau înțeles) = cuvânt (sau afirmație etc.) cu două înțelesuri, echivocă. ♢ Compuse: dublu-decalitru, s.m. = unitate de măsură de capacitate pentru cereale, egală cu 20 de litri; vas având această capacitate; dublu-decimetru s.m. = riglă cu lungimea de 20 de centimetri; dublu-ster s.m. = unitate de măsură pentru volumul lemnelor, egală cu doi metri cubi. 2. Alcătuit din două elemente sau părți egale, identice ori asemănătoare; care are loc între două elemente; care se face în două locuri. ♢ Expr. (Substantivat) A da o dublă = (la unele jocuri cu zaruri) a cădea același număr de puncte la ambele zaruri. (Adverbial) A vedea dublu = a) a vedea două imagini ale aceluiași obiect; a vedea tulbure; b) a fi amețit de băutură. ♦ (Substantivat, m.) Dublu băieți (sau fete, mixt) (și eliptic) = partidă de tenis sau de tenis de masă la care participă câte doi jucători de fiecare parte. 3. (În sintagma) Minge dublă (și substantivat, f.) = mișcare nereglementară constând (la volei și la handbal) în atingerea mingii de către jucător de două sau de mai multe ori consecutiv în momentul primirii sau (la tenis și la tenis de masă) în lăsarea mingii să atingă de două ori la rând aceeași parte a terenului sau a mesei de joc. – Din fr. double.

dublura
DUBLÚRĂ, dubluri, s.f. 1. Actor, cântăreț etc. care înlocuiește într-un spectacol pe titularul rolului. ♦ Persoană care înlocuiește un actor de film în scenele periculoase, la unele repetiții, când se reglează lumina pentru filmare etc. 2. Țesătură (subțire), vatelină, vată, blană etc. care servește la căptușirea unui obiect de îmbrăcăminte. – Din fr. doublure.

ducal
DUCÁL, -Ă, ducali, -e, adj. Care aparține ducelui^2, privitor la duce^2. – Din fr. ducal.

ducat
DUCÁT, (1) ducate, s.n., (2) ducați, s.m. 1. S.n. Provincie, teritoriu, stat de sub stăpânirea unui duce^2 sau unei ducese. 2. S.m. Monedă de aur sau de argint (la origine italiană) care a circulat în mai multe țări din Europa, printre care și în țările românești. – Din it. ducato.

duca
DÚCĂ^1 s.f. (De obicei precedat de prep. „de”, „la”, „pe”) Plecare, drum, călătorie. ♢ Expr. A fi pe ducă = a fi pe sfârșite; a fi pe moarte. – Din duce^1.

DÚCĂ^2, duci, s.m. (Înv.) Duce^2. – Din ngr. dúkas.

ducaret
DUCĂRÉȚ, -EÁȚĂ, ducăreți, -e, adj. (Fam.) Umblăreț. – Duce + suf. -ăreț.

duce
DÚCE^1, duc, vb. III I. Tranz. 1. A transporta ceva sau pe cineva într-un anumit loc, a lua ceva sau pe cineva dintr-un loc și al pune în altul. ♢ Expr. a duce (pe cineva) la groapă = a conduce un mort la locul de înmormântare. 2. A lua pe cineva cu sine spre a-l conduce, a-l îndruma, a-l introduce undeva; a conduce. ♢ Expr. A duce (pe cineva) cu vorba (sau cu minciuna) = a-i promite (cuiva) mereu ceva, amânând îndeplinirea promisiunii; a înșela (pe cineva) făcându-i promisiuni mincinoase. (Fam.) A duce (pe cineva) cu zăhărelul (sau de nas, cu cobza, cu preșul) = a înșela, a amăgi (cu promisiuni mincinoase). A se lăsa dus (de gânduri, de visare etc.) = a se lăsa cuprins, copleșit de gânduri. A-l duce pe cineva gândul (sau mintea, capul la ceva) = a-i veni cuiva ceva în minte; a se pricepe (să facă ceva); a face ceva. ♦ Intranz. (Despre un drum) A conduce sau a ajunge într-un anumit loc, a da în... ♦ Intranz. Fig. A avea drept rezultat. 3. A deplasa pentru a apropia de cineva sau ceva; p. ext. a apropia de cineva sau ceva. Duce lingura la gură. 4. A transmite vești, vorbe, răspunsuri, salutări etc. 5. A-și petrece viața, zilele etc. într-un anumit fel; a trăi. ♢ Expr. A o duce în... = a nu mai înceta cu..., a o ține în... A nu o (mai) duce (mult) = a nu mai avea mult de trăit, a fi pe moarte. 6. A îndura, a suporta, a răbda, a suferi. ♢ Expr. A duce grija (cuiva sau a ceva) = a) a fi îngrijorat să nu (i) se întâmple ceva rău; b) a se interesa, a se ocupa îndeaproape (de cineva sau de ceva). A(-i) duce dorul = a) a-i fi dor de cineva; b) a fi dornic de ceva, a simți lipsa unui lucru. 7. A purta războaie, lupte, tratative etc. 8. A depune, a presta o muncă. ♢ Expr. A (o) duce la capăt (sau la îndeplinire, la bun sfârșit) = a îndeplini (în bune condiții) ceva. 9. A trage, a trasa linii. II. Refl. 1. A merge, a se deplasa, a se mișca, a pleca undeva sau către cineva. ♢ Expr. A se duce drept (sau într-un suflet, glonț, pușcă, întins)= a merge undeva repede, fără ocol. (Pop.) A se duce după cineva = a se mărita. A se tot duce = a merge fără încetare. A se duce cu Dumnezeu (sau în plata, în știrea lui Dumnezeu, în plata Domnului) = a merge unde vrea, unde poate, oriunde. A se duce de râpă = a se prăpădi, a se distruge; a se cheltui; a decădea. Du-te-ncolo! = exclamație prin care se exprimă neîncrederea față de ceea ce spune cineva. (În imprecații) Du-te (sau ducă-se) dracului! (Substantivat) Du-te-vino = mișcare continuă (și intensă) încoace și încolo. (Pop.) Ducă-se pe pustii = a) dracul; b) epilepsie. ♦ A colinda, a cutreiera (fără țintă). ♦ A pluti pe apă sau a zbura în aer. 2. (Despre vești, zvonuri etc.) A se răspândi, a se împrăștia. 3. Fig. A trece; a dispărea. 4. A muri; a se sfârși. III. Intranz. A rezista la... – Lat ducere.

DÚCE^2, duci, s.m. 1. Titlu purtat de conducătorul unui ducat; persoană având acest titlu. 2. Titlu nobiliar superior marchizului și inferior prințului; persoană având acest titlu. ♦ Mare senior feudal. 3. Conducător militar la triburile germanice. – Din fr. duc, lat. dux, -cis.

ducere
DÚCERE, duceri, s.f. Faptul de a (se) duce^1; plecare; mers. – V. duce^1.

ducesa
DUCÉSĂ, ducese, s.f. Soția unui duce^2; femeie care stăpânește un ducat. – Duce + suf. -esă (după fr. duchesse). Cf. it. d u c h e s s a.

ducipal
DÚCIPAL, ducipali, s.m. Cal sprinten, voinic, frumos. – Din sl. dučipalŭ.

duco
DÚCO s.n. 1. Lac fabricat pe bază de nitroceluloză. 2. Plastifiant, solvent sau colorant folosit la fabricarea lacurilor de tip duco (1). – Denumire comercială < engl. Du[pont] + co[lour].

duct
DUCT s.n. (Anat.) Canal, tub. – Din lat. ductus.

ductil
DUCTÍL, -Ă, ductili, -e, adj. (Despre metale) Care se poate prelucra în fire sau în foi foarte subțiri. – Din fr. ductile, lat. ductilis.

ductilitate
DUCTILITÁTE s.f. Proprietatea unui metal de a putea fi prelucrat în fire sau în foi foarte subțiri. – Din fr. ductilité.

dud
DUD, duzi, s.m. Numele a două specii de arbori cu frunzele lobate asimetric, cu fructe mici, cărnoase, albe (Morus alba) sau negre-roșietice (Morus nigra), cu un gust dulce fad, ale căror frunze constituie hrana viermilor de mătase; agud. – Din tc. dut.

duda
DÚDĂ, dude, s.f. Fructul dudului; agudă. – Dud + suf. -ă.

dudau
DUDẮU, dudaie, s.n. (Bot.; pop.) Cucută; p. ext. (cu sens colectiv) buruieni, bălării. – Cf. magh. d u d v a.

duduca
DUDÚCĂ, duduci, s.f. Termen de politețe care se dădea altădată fetelor și femeilor tinere de la oraș. – Cf. tc. d u d u „doamnă armeancă sau grecoaică”.

duducuta
DUDUCÚȚĂ, duducuțe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui duducă. – Duducă + suf. -uță.

dudui
DUDUÍ, dúdui, vb. IV. 1. Intranz. (Despre pământ, clădiri, ferestre etc.; la pers. 3) A se zgudui, a se cutremura, a bubui (din cauza unor lovituri, explozii etc. repetate). 2. Intranz. (Despre motoare, mașini etc.; p. ext. despre ateliere, fabrici etc.; la pers. 3) A produce un zgomot sacadat. ♦ (Despre foc) A arde viu și cu zgomot. 3. Tranz. (Înv. și reg.) A îmboldi, a îndemna (la mers); a alunga, a goni. – Formație onomatopeică.

duduie
DUDÚIE, dudui, s.f. Domnișoară. [Pr.: -du-ie] – Cf. tc. d u d u.

duduit
DUDUÍT s.n. Faptul de a dudui; zgomot sacadat; duduitură, durduit. – V. dudui.

duduitura
DUDUITÚRĂ, duduituri, s.f. Duduit. [Pr.: -du-i-] – Dudui + suf. -tură.

duduita
DUDUÍȚĂ, duduițe, s.f. Diminutiv al lui duduie. – Duduie + suf. -iță.

duecento
DUECÉNTO s.n. Cuvânt care indică arta, literatura și în general cultura italiană din sec. XIII. [Pr.: du-e-] – Cuv. it.

duel
DUÉL, dueluri, s.n. Luptă care se desfășoară (după un anumit cod) între două persoane înarmate, în prezența unor martori și care are drept scop tranșarea unui diferend personal. ♦ Luptă în care artileriile celor două armate inamice trag simultan una asupra celeilalte. ♦ Fig. Polemică vie care are loc între două persoane, două publicații etc. – Din fr. duel, lat. duellum.

duela
DUELÁ, duelez, vb. I. Intranz. și refl. recipr. A se lupta în duel. [Pr.: du-e-] – Din duel. Cf. it. d u e l l a r e.

duelgi
DUELGÍ, duelgesc, vb. IV. Refl. (recipr.) (Înv.) A avea mania de a se duela. [Pr.: du-el-] – Din duelgiu (derivat regresiv).

duelgiu
DUELGÍU, duelgii, s.m. (Înv.) Persoană care are mania de a se duela, care se duelează cu orice prilej. [Pr.: du-el-] – Duel + suf. -giu.

duelist
DUELÍST, dueliști, s.m. (Rar) Persoană care se bate în duel. [Pr.: du-e-] – Din fr. duelliste.

duet
DUÉT, duete, s.n. Compoziție muzicală sau parte a unei compoziții muzicale care se execută pe două voci sau la două instrumente; grup vocal sau instrumental care execută o asemenea compoziție; duo. – Din it. duetto.

dugheana
DUGHEÁNĂ, dughene, s.f. (Depr.) Prăvălie mică, sărăcăcioasă. [Pl. și: dugheni] – Din tc. dükkân.

dughie
DUGHÍE, dughii, s.f. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu frunze alungite și ascuțite la vârf, cu flori dispuse în spice, cultivată ca plantă de nutreț; nărâng (Setaria italica). – Et. nec.

duglas
DÚGLAS, duglași, s.m. Arbore din familia pinului, cu tulpina foarte înaltă și cu coroana piramidală (Pseudotsuga menziesii). ♦ P. restr. Lemnul acestui arbore. – Din engl. douglas.

duglis
DÚGLIȘ, -Ă, dugliși, -e, adj., s.m. și f. (Reg.) (Om) leneș, trândav, puturos. – Cf. magh. d ö g.

duh
DUH, duhuri, s.n. 1. (În superstiții) Ființă supranaturală, imaterială; arătare, strigoi, stafie. ♢ Sfântul Duh = una dintre cele trei ipostaze sub care este înfățișată trinitatea divină în creștinism. ♦ Spirit rău, drac, diavol. 2. Suflet, spirit (al unei ființe). ♦ (Înv.) Respirație, suflare, răsuflare. ♢ Loc. adv. Într-un duh = foarte repede. ♢ Expr. A-și da duhul = a muri. ♦ (Înv.) Duhoare. 3. Capacitate intelectuală, minte, inteligență; umor, spirit. ♢ Loc. adj. De duh = spiritual, inteligent. Cu (sau plin de) duh = cu spirit, inteligent, subtil, spiritual. ♢ Expr. Sărac cu duhul = prost, naiv, simplu. ♦ Fig. Idee, aspirație. 4. (Înv.) Caracter, fire, natură, temperament. ♢ Loc. adv. Cu duhul blândeții = blând, binevoitor. ♦ Notă caracteristică, specific. ♦ Sens adevărat al unui text, esență; intenție. – Din sl.duhŭ.

duhan
DUHÁN, duhanuri, s.n. (Reg.) Tutun. – Din scr. duhan.

duhani
DUHĂNÍ, duhănesc, vb. IV. Tranz. și intranz. (Reg.) A fuma. – Din duhan.

duhliu
DUHLÍU, -ÍE, duhlii, adj.(Rar) Glumeț, hazliu, spiritual. – Duh + suf. -liu (după chef – chefliu, haz – hazliu).

duhni
DUHNÍ, duhnesc, vb. IV. Intranz. 1. A răspândi un miros urât și greu; a mirosi urât, a puți, a duhori. 2. (Rar; despre vânt) A sufla (cu putere), a răbufni, a bufni. ♦ Fig. A șopti, a sufla cuiva la ureche în mod neplăcut. – Din sl. duhnonti.

duhoare
DUHOÁRE, duhori, s.f. Miros urât și greu; putoare. ♦ Atmosferă viciată, aer greu (dintr-un spațiu închis). – Probabil contaminație între duh și [put]oare.

duhori
DUHORÍ, duhoresc, vb. IV. Intranz. (Rar) A duhni (1), a puți. – Din duhoare.

duhovnic
DUHÓVNIC, duhovnici, s.m. Preot care spovedește pe credincioși; confesor. ♦ Fig. Persoană căreia cineva îi încredințează toate tainele, gândurile, intențiile sale intime. – Din sl. duhovĩnikŭ.

duhovnicesc
DUHOVNICÉSC, -EÁSCĂ, duhovnicești, adj. Al duhovnicului, privitor la duhovnic; p. gener. preoțesc. – Duhovnic + suf. -esc.

duios
DUIÓS, -OÁSĂ, duioși, -oase,adj. 1. Mișcător, emoționant. ♦ Mângâietor, blând, dulce. ♦ Sentimental, afectiv. ♦ Iubitor. 2. Jalnic, trist. [Pr.: du-ios] – Lat. *doliosus.

duiosie
DUIOȘÍE, duioșii, s.f. 1. Simțire gingașă, delicată, pornită din inimă; gingășie. 2. Melancolie, tristețe, jale. [Pr.: -du-io-] – Duios + suf. -ie.

duium
DUIÚM s.n. Mulțime, grămadă, gloată, droaie (de ființe, obiecte, întâmplări etc.). ♢ Loc. adv. Cu duiumul = în mare număr sau cantitate; unul după celălalt. [Pr.: du-ium] – Din tc. doyum.

dulama
DULÁMĂ, dulame, s.f. 1. Haină țărănească lungă (și îmblănită), făcută din postav gros. ♦ Haină lungă purtată în trecut de negustori, preoți etc. 2. Haină de ceremonie purtată de domni și de boieri, făcută din stofă scumpă, adesea împodobită cu blană și cu paftale. – Din tc. dolama.

dulap
DULÁP, (1, 3) dulapuri, s.n., (2) dulapi, s.m. 1. S.n. Mobilă de lemn sau de metal prevăzută cu rafturi, în care se păstrează rufe, haine, vase, cărți etc. 2. S.m. Scândură lată și groasă. 3. S.n. (Pop.) Scrânciob. – Din tc. dolap.

dulapas
DULĂPÁȘ, dulăpașe, s.n. Dulăpior. – Dulap + suf. -aș.

dulapior
DULĂPIÓR, dulăpioare, s.n. Diminutiv al lui dulap; dulăpaș. – Dulap + suf. -ior.

dulau
DULẮU, dulăi, s.m. Câine mare (și lățos); zăvod. – Din pol. dolow.

dulbina
DULBÍNĂ s.f. v. dălbină.

dulce
DÚLCE, (A) dulci, adj., (B 2) dulciuri, s.n., (B 1) s.n. A. Adj. I. 1. Care are gustul caracteristic mierii sau zahărului. ♦ Care a fost îndulcit (cu miere, cu zahăr etc.). 2. (Despre lapte) Proaspăt; nefermentat. ♦ (Despre brânzeturi) Care nu a fost sărat sau care a fost sărat foarte puțin. 3. (Despre fructe) Care este produs de un pom fructifer altoit, având gustul dulce (A I 1). 4. (Despre apă) De râu, de izvor, de fântână. II. Fig. 1. Frumos, drăguț, gingaș. Zâmbet dulce. ♢ Expr. A face (cuiva) ochi dulci = a privi (pe cineva) cu dragoste; a curta. ♦ (Despre miros) Aromatic, parfumat. ♦ (Despre glas, sunete etc.) Plăcut la auz; melodios. ♦ (Despre lumină) Puțin intens, blând, potolit. ♦ (Despre culori) Estompat, pal. 2. (Despre somn) Liniștit, calm, odihnitor. 3. (Despre gesturi, acțiuni) Ușor, delicat, gingaș. 4. (Despre terenuri) Puțin înclinat, cu pantă redusă, ușor de urcat. 5. (Despre climă și agenți fizici) Moderat, temperat. 6. (Despre ființe) Simpatic, plăcut la înfățișare sau în comportări. ♦ Iubit, drag. 7. (Despre oameni) Blând, omenos, înțelegător. ♦ Care procură mulțumire; agreabil. ♦ (Despre vorbe) Care place, desfată, mângâie. ♦ (Despre gânduri exprimate, versuri etc.) De dragoste; p. ext. searbăd, fad. B. S.n. 1. Ceea ce e plăcut, bun; ceea ce produce plăcere, bucurie. ♢ Loc. adj. De dulce = (în ritualul bisericii creștine; despre mâncăruri) care este permis numai în perioadele dintre posturi; (despre zile sau perioade) în care este îngăduit să se mănânce orice fel de aliment. ♢ Expr. (Fam.) A spune (cuiva ceva) de dulce = a spune (cuiva) lucruri dezagreabile, a reproșa (cuiva ceva), a certa pe cineva. ♦ Perioadă de timp cât este îngăduit credincioșilor creștini să mănânce carne. 2. (Mai ales la pl.) Preparat dulce (A I l) care se mănâncă. – Lat. dulcis.

dulceag
DULCEÁG, -Ă, dulcegi, -ge, adj. 1. (Despre mâncăruri și băuturi) Cam dulce, ușor îndulcit. ♦ Fără gust; searbăd, fad. ♢ Fig. Versuri dulcege. 2. Fig. (Despre manifestările oamenilor) Care vrea să pară prietenos; mieros. – Dulce + suf. -eag.

dulceata
DULCEÁȚĂ, dulcețuri, s.f. 1. Însușirea de a fi dulce; gustul mâncărurilor sau băuturilor dulci sau îndulcite; p. ext. gust plăcut al unei mâncări sau băuturi. 2. Preparat alimentar făcut din fructe sau petale de flori fierte în sirop de zahăr. 3. Aliment extrem de gustos; bunătate. 4. Fig. Calitatea de a fi plăcut; ceea ce desfată pe cineva sau procură cuiva o senzație plăcută. ♢ Loc. adv. Cu dulceață = cu drag; din toată inima. ♦ Plăcere, desfătare; mulțumire sufletească, bucurie, fericire. 5. Fig. Blândețe, bunătate, duioșie. [Pl. și: dulceți] – Dulce + suf. -eață.

dulcegarie
DULCEGĂRÍE, dulcegării, s.f. (Depr.) Vorbă, purtare, atitudine dulceagă. – Dulceag + suf. -ărie.

dulcicol
DULCÍCOL, -Ă, dulcicoli, -e, adj. (Despre animale și plante) Care trăiește în apele dulci, specific apelor dulci. – Din dulce.

dulcinee
DULCINÉE s.f. (Fam. și ir.) Femeie iubită; femeie care constituie obiectul unei iubiri ridicole. – Din fr. dulcinee.

dulcisor
DULCIȘÓR, -OÁRĂ, dulcișori, -oare, adj., s.m. 1. Adj. Diminutiv al lui dulce; destul de dulce, relativ dulce. 2. S.m. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu flori purpurii, care crește în regiunile alpine (Hedysarum obscurum). – Dulce + suf. -șor.

dulgher
DULGHÉR, dulgheri, s.m. Meseriaș care execută lemnăria unei case, a unei clădiri sau diverse alte construcții și elemente de construcție din lemn. – Din tc. dülger.

dulgherie
DULGHERÍE, (3) dulgherii, s.f. 1. Meseria dulgherului; dulgherit. 2. Totalitatea lucrărilor executate de dulgher. 3. Atelierul dulgherului. – Dulgher + suf. -ie.

dulgherit
DULGHERÍT s.n. Dulgherie (1). – Dulgher + suf. -it.

dulie
DULÍE, dulii, s.f. Piesă metalică în care se fixează becul electric și care asigură contactul becului cu rețeaua electrică; fasung. – După fr. douille.

duluta
DULÚȚĂ s.f. (Reg.; în expr.) A se duce duluță = a fugi iute; a se face nevăzut. – Et. nec.

duma
DÚMĂ s.f. Nume dat adunării legislative constituite (în 1905) în Rusia țaristă. – Din rus. duma.

dumbat
DUMBĂȚ s.m. v. dumbeț.

dumbet
DUMBÉȚ, dumbeți, s.m. Plantă erbacee cu frunze mici și dințate, cu flori purpurii sau albe, dispuse în formă de ciorchine la vârful tulpinii; sclipeț (Teucrium chamaedrys). [Var.: dumbăț s.m. ] – Din sl. donbĩcĩ.

dumbrava
DUMBRÁVĂ, dumbrăvi, s.f. Pădure tânără și nu prea deasă. ♦ Pădure de stejar. – Din sl. donbravĩnŭ.

dumbravnic
DUMBRÁVNIC, dumbravnici, s.m. Plantă erbacee cu miros caracteristic, cu frunze late, cu flori purpurii, trandafirii, roz sau albe, folosită și ca plantă medicinală și meliferă (Melittis melissophyllum). – Din sl. donbravĩnŭ.

dumbravean
DUMBRĂVEÁN, -Ă, dumbrăveni, -e, adj. (Rar) Al dumbrăvii, privitor la dumbravă. – Dumbravă + suf. -ean.

dumbraveanca
DUMBRĂVEÁNCĂ, dumbrăvence, s.f. Pasăre migratoare cu pene albastre-verzui (Coracias garrulus). [Pl. și: dumbrăvenci] – Cf. d u m b r a v ă, d u m b r ă v e a n.

dumbravioara
DUMBRĂVIOÁRĂ, dumbrăvioare, s.f. Diminutiv al lui dumbravă. – Dumbravă + suf. -ioară.

dumdum
DUM-DÚM s.n. invar. (În sintagma) Glonț (sau proiectil) dum-dum = proiectil de pușcă astfel fabricat încât să explodeze în momentul atingerii țintei, provocând răni grave. – Din fr. dum-dum.

dumeri
DUMERÍ, dumeresc, vb. IV. Refl. și tranz. A pricepe sau a face să priceapă clar (după ce fusese nedumerit), a-și da sau a face să-și dea bine seama; a(-și) explica. [Var.: dumirí, domirí vb. IV.] – Din bg. domerja.

dumerire
DUMERÍRE s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) dumeri și rezultatul ei; lămurire, înțelegere, clarificare. [Var.: dumiríre s.f.] – V. dumeri.

dumesnic
DUMÉSNIC, -Ă, dumesnici, -ce, adj. (Înv.; despre animale) Domestic (1). – Lat. domesticus (sub influența sl. domaštĩnŭ).

dumesnici
DUMESNICÍ, dumesnicesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) domestici. – Din dumesnic.

dumica
DUMICÁ, dumíc, vb. I. Tranz. (Pop.) 1. A sfărâma, a rupe, a tăia în bucățele, a fărâmița un aliment; (în special) a mesteca în gură un aliment. 2. A tăia pe cineva în bucăți; a ciopârți; p. ext. a distruge, a nimici. [Prez. ind. acc. și: dúmic]. – Probabil lat. *demicare (< mica „bucățică, fărâmitură”).

dumicat
DUMICÁT, dumicați, s.m. (Pop.) Bucată mică ruptă dintr-un aliment, atât cât se bagă o dată în gură; îmbucătură. – V. dumica.

dumineca
DUMÍNECĂ s.f. v. duminică.

duminecea
DUMINECEÁ, duminecele, s.f. Plantă erbacee târâtoare cu flori galbene (Lysimachia nummularia). – Duminecă + suf. -ea.

duminical
DUMINICÁL, -Ă, duminicali, -e, adj. Care are loc duminică, de duminică. – Duminică + suf. -al (după fr. dominical).

duminica
DUMÍNICĂ, duminici, s.f. Ultima zi a săptămânii, folosită de obicei ca zi de repaus legal. ♢ Loc. adj. De duminică = (despre haine) care se poartă în zilele de sărbătoare; care este de calitate (mai) bună. ♦ (Adverbial) În prima duminică următoare zilei în care ne aflăm; (art.) în fiecare duminică. [Var.: dumínecă s.f.] – Lat. [dies]dominica.

dumiri
DUMIRÍ vb. IV v. dumeri.

dumirire
DUMIRÍRE s.f. v. dumerire.

dumitrita
DUMITRÍȚĂ, dumitrițe, s.f. (Bot.; pop.) Tufănică; crizantemă. – Din [Sfântul] Dumitru + suf. -iță.

dumnealui
DUMNEALÚI, DUMNEAÉI, dumnealor, pron. pers. Pronume de politețe pentru persoana a 3-a. ♦ (Fam.) Soț, soție. [Var.: (reg.) domnialúi pron. pers.m., dumneéi pron. pers.f.] – Domnia + lui (ei, lor).

dumneasa
DUMNEASÁ pron. pers. (Pop.) Pronume de politețe pentru persoana a 3-a singular. [Gen.-dat. dumisale] – Domnia + sa.

dumneata
DUMNEATÁ pron. pers. Pronume de politețe pentru persoana a 2-a singular. [Gen.-dat. dumitale (scris prescurtat d-tale). – Var.: (înv. și reg.) dumnetá, dumneatále pron. pers.] – Domnia + ta.

dumneatale
DUMNEATÁLE pron. pers. v. dumneata.

dumneavoastra
DUMNEAVOÁSTRĂ pron. pers. Pronume de politețe pentru persoana a 2-a (singular și plural). [Var.: (pop.) dumnevoástră pron. pers.] – Domnia + voastră.

dumneei
DUMNEÉI pron. pers. f. v. dumnealui.

dumneta
DUMNETÁ pron. pers. v. dumneata.

dumnevoastra
DUMNEVOÁSTRĂ pron. pers. v. dumneavoastră.

dumnezeie
DUMNEZÉIE s.f. (Rar) Zeiță – Din Dumnezeu.

dumnezeiesc
DUMNEZEIÉSC, -IÁSCĂ, dumnezeiești, adj. 1. Al lui Dumnezeu, privitor la Dumnezeu; divin. 2. Fig. Minunat, superb, splendid. [Pr.: -ze-iesc] – Dumnezeu + suf. -esc.

dumnezeieste
DUMNEZEIÉȘTE adv. Minunat, superb, splendid. [Pr.: -ze-ieș-] – Dumnezeu + suf. -ește.

dumnezeire
DUMNEZEÍRE s.f. Divinitate; Dumnezeu. – Din Dumnezeu.

dumnezeu
DUMNEZÉU, (rar) dumnezei, s.m. 1. Ființă supranaturală, considerată în credințele religioase drept creatoare a lumii și cea care determină destinul oamenilor. ♢ Loc. adj. Bătut de Dumnezeu = năpăstuit, nenorocit. ♢ Expr. Încotro (sau unde, cum) te-a îndrepta Dumnezeu = la voia întâmplării, oriunde. (Va fi) cum va da (sau va vrea) Dumnezeu = (va fi) cum s-o întâmpla, la întâmplare, potrivit destinului. Cum dă Dumnezeu = cum se întâmplă; p. ext. prost, rău. A porni (sau a merge etc.) cu Dumnezeu = a porni (sau a merge etc.) în pace, cu bine, sănătos. Cu Dumnezeu înainte! = noroc! succes! (la drum, într-o acțiune întreprinsă etc.) A nu avea (sau a fi fără) nici un Dumnezeu = a nu crede în nimic; a nu avea (sau a fi fără) nici un sens, nici o valoare, nici un gust. A lăsa (pe cineva) în plata (sau în știrea) lui Dumnezeu = a lăsa (pe cineva) în pace sau la voia întâmplării. A (se) ruga (ca) de toți Dumnezeii = a se ruga cu insistență; a implora. Parcă (sau i se pare că) a apucat (sau a prins) pe Dumnezeu de (un) picior, se spune despre cineva care are un mare și neașteptat noroc. (Punând accentul în frază) Dumnezeu știe! = nu se știe! Dumnezeule! exclamație de spaimă, durere, deznădejde, entuziasm, mirare. Pentru (numele lui) Dumnezeu! exclamație de implorare, deznădejde sau dezaprobare. Ce Dumnezeu! exclamație de necaz, de nemulțumire. Să dea Dumnezeu! = (formulă de urare) să se împlinească ceea ce doresc (sau dorești etc.)! 2. Divinitate, zeu. – Lat. dom(i)ne deus.

dumper
DÚMPER, dumpere, s.n. Basculantă la care scaunul se rotește permițând conducerea înainte și înapoi. – Din fr. dumper.

dumping
DÚMPING, dumpinguri, s.n. Vânzare a mărfurilor pe piața externă la prețuri mai scăzute decât acelea de pe piața internă și mondială, practicată de unele țări în scopul înlăturării concurenților și al acaparării piețelor externe. – Din fr., engl. dumping.

duna
DÚNĂ, dune, s.f. Formă de relief cu aspectul unor coame paralele, apărute sub acțiunea vântului în regiunile nisipoase. – Din fr. dune.

dunare
DÚNĂRE s.f. (Pop.) Apă mare; cantitate mare de apă. ♢ Expr. A crește dunăre = a crește peste măsură. Dunăre de mânios sau mânios dunăre = foarte mânios sau supărat. A se face dunăre (turbată) = a se mânia foarte tare. – Din n. pr. Dunăre.

dunarean
DUNĂREÁN, -Ă, dunăreni, -e, adj. Al Dunării, privitor la Dunăre, din părțile Dunării. ♦ (Substantivat) Locuitor din părțile Dunării. – Dunăre (n. pr.) + suf. -ean.

duneta
DUNÉTĂ, dunete, s.f. Parte mai înaltă de la pupa unei nave (unde se află cabinele căpitanului și ale ofițerilor sau ale întregului echipaj). – Din fr. dunette.

dunga
DUNGÁ, dunghez, vb. I. Tranz. și refl. A face ca un obiect să aibă dungi. ♦ A însemna cu dungi. – Din dungă.

dungat
DUNGÁT, -Ă, dungați, -te, adj. Cu dungi; vărgat. – Dungă + suf. -at.

dunga
DÚNGĂ, dungi, s.f. 1. Linie vizibilă pe un fond de altă culoare. ♦ Fâșie, dâră. ♦ Cută, încrețitură, zbârcitură a pielii (de pe obraz). 2. Muchie a unui lemn cioplit. ♦ Dunga pantalonului = muchie făcută cu fierul de călcat în lungul pantalonului, în față și în spate. 3. Margine a unor obiecte sau a unor construcții. ♦ Spec. Marginea neascuțită a unor instrumente tăioase. 4. Parte laterală a unui lucru; latură, coastă. ♢ Loc. adv. În dungă = dintr-o parte, într-o parte. ♢ Expr. (Fam.) A fi într-o dungă = a fi nebun, țicnit. A trage clopotul într-o dungă = a trage clopotul izbind limba de o singură parte a lui (pentru a vesti un deces, o alarmă etc.) – Din sl. donga.

dungatea
DUNGĂȚEÁ, dungățele, s.f. Plantă erbacee cu frunzele formate din cinci foliole, cu flori purpurii, originară din Europa meridională (Lotus tetragonolobus). – Dungat + suf. -ea.

dungulita
DUNGULÍȚĂ, dungulițe, s.f. Diminutiv al lui dungă (1); dunguță. – Dungă + suf. -uliță.

dunguta
DUNGÚȚĂ, dunguțe, s.f. (Rar) Dunguliță. – Dungă + suf. -uță.

duo
DÚO, duouri, s.n. (Muz.) Duet. – Din fr. duo.

duodecimal
DUODECIMÁL, -Ă, duodecimali, -e, adj. Care are la bază diviziunea în 12 unități; al cărui număr de bază este 12. [Pr.: du-o-] – Din fr. duodécimal.

duoden
DUODÉN, duodenuri s.n. Segmentul inițial al intestinului subțire. [Pr.: du-o-] – Din fr. duodénum, lat. duodenum [digitorum].

duodenal
DUODENÁL, -Ă, duodenali, -e, adj. Al duodenului, privitor la duoden; care se formează în duoden. [Pr.: du-o-] – Din fr. duodénal.

duodenita
DUODENÍTĂ, duodenite, s.f. Inflamație a mucoasei care căptușește duodenul. [Pr.: du-o-] – Din fr. duodénite.

duotrioda
DUOTRIÓDĂ, duotriode, s.f. Tub electronic care conține două triode. [Pr.: du-o-tri-o-] – Din fr. duotriode.

dup
DUP interj. 1. Cuvânt care imită mersul apăsat, tropăitul încălțămintei etc. 2. Cuvânt care imită zgomotul înfundat produs de o izbitură, o căzătură etc. – Onomatopee.

dupa
DÚPĂ prep. I. (Introduce un complement circumstanțial de loc) 1. Îndărătul..., în dosul..., înapoia... După casă se află livada. 2. Mai departe de..., dincolo de..., După grădina publică s-a oprit. 3. (exprimă un raport de succesiune) În urma..., pe urma... Se ridică val după val. ♢ Loc. adv. Unul după altul= pe rând, în șir, succesiv. ♢ Expr. (În formule de politețe) După dumneavoastră! = (vin și eu) în urma dumneavoastră! (Pop.) A da (o fată) după cineva = A mărita (o fată) cu cineva. 4.(Cu nuanță finală, după verbe de mișcare) În urma sau pe urma cuiva sau a ceva (spre a da de el, spre a-l ajunge, a-l prinde, a-l păzi, a-l îngriji etc.). Fuge după vânat. ♢ Expr. A se lua (sau a se ține etc.) după cineva (sau ceva) = a) a urmări pe cineva (sau ceva); b) a nu lăsa în pace pe cineva. 5. (Impr.) De pe. Ia un obiect după masă. II (Introduce un complement circumstanțial de timp) În urma..., trecând de... Venea acasă după apusul soarelui. ♢ Loc. adv. (Și substantivat) După-amiază sau după-prânz, după masă = în partea zilei care începe în jurul orei 12. După-amiaza sau după-masa = (aproape) în fiecare zi în cursul după-amiezii. După aceea (sau aceasta, asta) = apoi, pe urmă. După toate... = pe lângă toate (neajunsurile) câte s-au întâmplat. ♦ La capătul..., la sfârșitul..., o dată cu împlinirea... S-a dus după o săptămână. ♦ Ca rezultat al... După multă muncă a reușit. ♢ A nu avea (nici) după ce bea apă = a fi foarte sărac. ♦ (În loc. conj.) După ce, introduce o propoziție circumstanțială de timp, arătând că acțiunea din propoziția subordonată se petrece înaintea acțiunii din propoziția regentă. III. (Introduce un complement circumstanțial de mod) 1. Potrivit cu..., în conformitate cu..., la fel cu... A plecat după propria lui dorința. ♢ Loc. conj. După cum sau cât = așa cum, precum. ♢ Expr. După cum se întâmplă = ca de obicei. A se da după cineva = a căuta să fie la fel cu cineva; a se acomoda cu cineva. A se lua după capul cuiva (sau după capul său) = a urma sfatul cuiva (sau propriul său îndemn). Dacă ar fi după mine = dacă ar depinde de mine. A se lua după ceva (sau cineva) = a imita, a copia ceva (sau pe cineva). 2. Ținând seama de..., având în vedere..., luând în considerație... Justețea propunerii se judecă după rezultate. ♢ Expr. După toate probabilitățile = probabil. 3. În raport cu..., pe măsura..., în proporția în care... După faptă și răsplată. 4. Având ca model sau ca exemplu... Face pictură după natură. IV. (Introduce un complement circumstanțial de scop) Pentru a găsi, a afla, a prinde, a obține etc. Fuge după glorie. V. (Introduce un complement indirect) 1. Arată ființă sau lucrul pe care cineva le iubește, le dorește cu pasiune) Tremura după bani. 2. (Arată motivul, cauza care produce acțiunea) A-i părea rău după ceva. VI. (Introduce un complement circumstanțial instrumental) Cu ajutorul..., prin. A preda o limbă după o anumită metodă.. VII. (Introduce un atribut) 1. (Arată originea, descendența) Din partea... Văr după mamă. 2. (După un substantiv verbal sau cu sens verbal, indică obiectul acțiunii) Adaptare după o nuvelă. VIII. (În loc. conj.) După ce (că)... = (leagă două propoziții copulative, arătând adăugarea unui fapt la alt fapt) în afară de faptul că..., pe lângă că..., nu-i destul că... [Var.: (înv. și reg.) dúpre prep.] – Lat. de post.

dupai
DUPĂÍ, dupăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A călca îndesat, apăsat, cu zgomot; a tropăi. – Dup + suf. -ăi.

dupait
DUPĂÍT s.n. (Reg.) Faptul de a dupăi; zgomot produs de cineva care merge cu pași apăsați; tropăit, dupăitură. – V. dupăi.

dupaitura
DUPĂITÚRĂ, dupăituri, s.f. (Reg.) Dupăit, tropăit. [Pr.: -pă-i-] – Dupăi + suf. -tură.

dupaolalta
DUPĂOLÁLTĂ adv. (Pop.) Unul după altul, unul în urma altuia. [Pr.: -pă-o-. – Var.: dupoláltă adv.] – După + alaltă.

dupca
DÚPCĂ s.f. v. dutcă.

duplex
DÚPLEX, duplexuri, s.n. 1. Procedeu sau (concr.) aparat care permite comunicarea simultană bilaterală între două posturi telegrafice sau telefonice. 2. Procedeu de reproducere în două culori a unor ilustrații monocrome (prin contrast). 3. Hârtie sau carton fabricate prin lipirea a două straturi. 4. Apartament construit pe două nivele. – Din fr. duplex.

duplica
DUPLICÁ, duplic, vb. I. Tranz. (Rar) A face un duplicat. [Prez. ind. și: duplichez] – Din fr. dupliquer.

duplicat
DUPLICÁT, duplicate, s.n. Al doilea exemplar al unui act, al unui document, eliberat de o autoritate; copie. – Din germ. Duplikat.

duplicitar
DUPLICITÁR, -Ă, duplicitari, -e, adj. Fățarnic, ipocrit. – Din duplicitate.

duplicitate
DUPLICITÁTE s.f. Fățărnicie, ipocrizie, falsitate. – Din fr. duplicité, lat. duplicitas, -atis.

dupolalta
DUPOLÁLTĂ adv. v. dupăolaltă.

dupre
DÚPRE prep. v. după.

dupuros
DUPURÓS, -OÁSĂ, dupuroși, -oase, adj. (Rar) Ciufulit, zbârlit. – Dup (reg. „smoc de păr, de lână”) + suf. -uros.

dur
DUR^1, -Ă, duri, -e, adj. 1. (Despre corpuri solide) Greu de zgâriat sau de străpuns; tare. 2. (Despre ape) Care conține săruri (de calciu și magneziu) peste limita admisă pentru apele potabile industriale. 3. (În sintagma) Consoană dură = consoană a cărei articulație nu conține nici un element palatal. 4. Fig. Aspru; sever; violent, brutal, crud. – Din fr. dur, lat. durus.

DUR^2 interj., v. dura^1.

dura
DÚRA^1 interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de un lucru care se rostogolește sau se învârtește repede. ♢ Loc. adv. De-a dura = peste cap, de-a rostogolul, de-a berbeleacul. ♢ Expr. Dur în jos, dur în sus sau dur la deal, dur la vale sau dur în car, dur în căruță sau dur încoace, dur încolo, exprimă o mișcare continuă sau un schimb de vorbe prelungit, o ezitare, o chibzuire îndelungată. [Var.: dur interj.] – Onomatopee.

DURÁ^2, durez, vb. I.Tranz. 1. A construi, a zidi, a clădi. ♦ A așeza un stog, o claie etc. 2. A face, a confecționa, a alcătui (un obiect). 3. A aprinde focul. – Lat. dolare.

DURÁ^3, pers. 3 durează, vb. I. Intranz. 1. (Despre acțiuni în desfășurare) A ține un anumit timp, a se desfășura într-o anumită perioadă de timp. ♦ A persista, a dăinui, a se menține. 2. (Despre lucruri) A se menține (multă vreme) în stare bună; a fi trainic. – Din fr. durer, lat. durare.

durabil
DURÁBIL, -Ă, durabili, -e, adj. Care durează (de) mult timp; trainic, rezistent; viabil. – Din fr. durable, lat. durabilis.

durabilitate
DURABILITÁTE s.f. 1. Calitatea a ceea ce este durabil; trăinicie, rezistență; viabilitate. 2. Perioadă cât un bun poate fi utilizat. – Din fr. durabilite, lat. durabilitas, -atis.

duracid
DURACÍD, duracizi, s.m. Aliaj de fier și siliciu, rezistent la acțiunea acizilor și la oxidare. – Dur^1 + acid.

duracryl
DURACRÝL s.n (Med.) Material acrilic dur, alb sau roz, folosit în stomatologie. – Din fr. duracryl.

duraluminiu
DURALUMÍNIU s.n. Aliaj al aluminiului cu cupru și cu mici cantități de magneziu, mangan și siliciu, ușor și rezistent, folosit în special la construcția avioanelor. – Dur^1 + aluminiu (după fr. duralumin).

duramater
DURAMÁTER subst. (Anat.) Membrana externă a meningelui. – Din lat. dura mater.

duramen
DURAMÉN, duramenuri, s.n. Partea centrală a lemnului din trunchiul și ramurile unui arbore. – Din fr. duramen.

durare
DURÁRE s.f. Durat. – V. dura^2.

durat
DURÁT s.n. Acțiunea de a dura^2; construire, zidire, durare. – V. dura^2.

durata
DURÁTĂ, durate, s.f. Interval de timp in care se petrece, se desfășoară o acțiune; timpul cât durează ceva. ♦ Spec. Timpul cât ține intonarea sau executarea unei note muzicale; valoarea unei note. ♦ Spec. Interval de timp situat între două evenimente succesive și de aceeași natură. Durata recreației. – După fr. durée. Cf. it. d u r a t a.

durativ
DURATÍV, -Ă, durativi, -e, adj. (Despre verbe) Care arată că o acțiune durează, nu este momentană; (despre timpurile verbelor) care arată că o acțiune este în curs de desfășurare, nu este termintă. – Din fr. duratif.

dura
DÚRĂ, dure, s.f. Roată, rotiță (metalică masivă); spec. rotița scripetelui de la ițele războiului de țesut. – Cf. d u r a 1.

durai
DURĂÍ, pers. 3 dúrăie, vb. IV. Intranz. (Pop.) A se da peste cap, de-a dura, a se rostogoli (cu zgomot); p. ext. a hurui. – Dura^1 + suf. -ăi.

durait
DURĂÍT s.n. Faptul de a durăi; zgomot produs de un obiect care durăie; huruitură, duruitură. – V. durăi.

duraitura
DURĂITÚRĂ, durăituri, s.f. Durăit. [Pr.: -ră-i-] – Durăi + suf. -tură.

durbaca
DURBÁCĂ, durbace, s.f. 1. Cada teascului de struguri. 2. Vas cu apă rece în care se află serpentina alambicului de țuică. – Cf. tc. d i b e k.

durd
DURD, -Ă, durzi, -de, adj. (Reg.) Durduliu. – Et. nec.

durda
DÚRDĂ, durde, s.f. (Înv. și reg.) Pușcă; flintă. – Et. nec.

durdui
DURDUÍ, pers. 3 dúrduie, vb. IV. (Reg.) 1. Intranz. A dudui (2), a hurui. 2. Tranz. fact. A zgudui, a cutremura. – Cf. d u d u i.

durduit
DURDUÍT s.n. (Reg.) Faptul de a durdui; duduitură, duduit. – V. durdui.

durduliu
DURDULÍU, -ÍE, durdulii, adj. (Despre ființe și parți ale lor) Gras (1), rotofei, dolofan; bucălat; durd. – Durd + suf. -uliu.

durea
DUREÁ, pers. 3 doáre, vb. II. Tranz. 1. A face să simtă o suferință fizică. ♢ Expr. A atinge pe cineva unde-l doare = a spune cuiva în mod intenționat ceva neplăcut, supărător, dureros; a aduce în discuție un subiect neplăcut pentru interlocutor. ♦ (Despre părți ale corpului, răni, lovituri) A produce cuiva o suferință fizică. ♢ Expr. A-l durea (pe cineva) inima (sau sufletul) = a-i părea (cuiva) rău, a fi mâhnit. Nu-l doare (nici) capul sau nici capul nu-l doare = nu se sinchisește, nu-i pasă, puțin îi pasă. 2. Fig. A produce cuiva o suferință morală; a mâhni, a întrista. – Lat. dolere.

durere
DURÉRE, dureri, s.f. 1. Suferință fizică suportată de cineva. 2. Fig. Suferință morală; mâhnire, întristare. ♢ Loc. adv. Cu durere = îndurerat, trist. – V. durea.

dureros
DURERÓS, -OÁSĂ, dureroși, -oase, adj. Care provoacă sau exprimă durere (fizică ori morală). ♦ (Adverbial) Cu (sau de) durere; îndurerat. – Durere + suf. -os.

durifica
DURIFICÁ, durific, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face (mai) dur^1 (1), mai tare. – Din dur^1.

durificare
DURIFICÁRE, durificări, s.f. Acțiunea de a (se) durifica – V. durifica.

durilon
DURILÓN, duriloane, s.n. (Franțuzism.) Bătătură (2). – Din fr. durillon.

durit
DURÍT s.n. Mineral organic amorf, de culoare neagră-cenușie, dur și mat, component al cărbunilor de pământ. – Din fr. durit.

duritate
DURITÁTE, durități, s.f. 1. Calitatea, însușirea de a fi dur^1 (1), proprietate a unui material prin care se exprimă gradul de rezistență la zgâriere, străpungere, deformare. 2. Proprietatea unei ape de a conține săruri (de calciu și magneziu) peste limita admisă pentru o apă potabilă sau industrială. 3. (Atitudine, gest, vorbă plină de) asprime, severitate, violență, cruzime. – Din fr. dureté, lat. duritas, -atis.

durita
DURÍȚĂ, durițe, s.f. Diminutiv al lui dură. – Dură + suf. -iță.

durligi
DURLÍGI s.m. pl. (Reg.) Papuci de casă (din lână sau postav); târlici. – Cf. t â r l i c i.

durmi
DURMÍ vb. IV v. dormi.

duro
DÚRO s.m. invar. Veche monedă de argint spaniolă. – Din sp. duro.

duroflex
DUROFLÉX s.n. Material flexibil și dur folosit în industria încălțămintei. – Dur + flex[ibil].

duroscop
DUROSCÓP, duroscoape, s.n. Aparat care servește la măsurarea durității unui metal. – Din fr. duroscope.

durui
DURUÍ, dúrui, vb. IV. 1. Intranz. (Despre vehicule, roțile unui vehicul etc.; la pers. 3) A face zgomot mare în timpul mersului; a hurui. 2. Intranz. și tranz. Fig. A vorbi repede, fără întrerupere (și cu glas ridicat); a turui. – Dur^2 + suf. -ui.

duruire
DURUÍRE, duruiri, s.f. Acțiunea de a durui și rezultatul ei. – V. durui.

duruit
DURUÍT, dăruituri, s.n. Faptul de a durui; zgomot produs de ceva care duruie; huruit, huruitură, duruitură. – V. durui.

duruitura
DURUITÚRĂ, duruituri, s.f. Duruit. [Pr.: -ru-i-] – Durui + suf. -tură.

durut
DURÚT s.n. (Pop.) Faptul de a durea. – V. durea.

dus
DUS^1 s.n. (Rar) Faptul de a (se) duce; plecare. – V. duce.

DUS^2, -Ă, duși, -se, adj. 1. Plecat (fără a se mai întoarce); p. ext. mort. ♢ Expr. A dormi dus = a dormi foarte adânc. ♦ (Despre unități de timp și despre acțiuni) Trecut, dispărut (pentru totdeauna). ♦ (Despre ochi) Care este adâncit în orbite (de oboseală, boală, supărare etc.). 2. Fig. Desprins de realitate; absent, îngândurat. ♢ Loc. adv. și adj. Dus pe gânduri = îngândurat. – V. duce.

dus
DUȘ, dușuri, s.n. 1. Instalație sanitară sau tehnică prin care se asigură țâșnirea reglabilă și concomitentă a mai multor jeturi mici de apă. 2. Ansamblu de jeturi de apă realizate cu ajutorul dușului (1); p. ext. spălare etc. făcută prin acest mijloc. ♦ Fig. Vorbă, veste, întâmplare neașteptată și neplăcută. – Din fr. douche.

dusca
DÚȘCĂ, duște, s.f. Cantitate de băutură (alcoolică) care se poate bea dintr-o singură înghițitură. ♢ Expr. A da (de) dușcă = a bea dintr-o singură înghițitură sau fără să se oprească. – Din scr. dušak (gen. duška).

dusegubina
DUȘEGUBÍNĂ, dușegubine, s.f. Răscumpărare (în bani sau vite) percepută în Moldova și Țara Românească pentru comiterea unui omor, a unui adulter, pentru răpirea unei fete etc. – De^4 + șugubină.

dusman
DUȘMÁN, -Ă, dușmani, -e, s.m. și f., adj. 1. (Persoană) care are o atitudine ostilă, răuvoitoare față de ceva sau de cineva, care urăște ceva sau pe cineva; vrăjmaș. 2. Inamic (1) (în război). [Acc. și: (reg.) dúșman] – Din tc. düșman.

dusmanca
DUȘMÁNCĂ, dușmance, s.f. Dușmană. – Dușman + suf. -că.

dusmanesc
DUȘMĂNÉSC, -EÁSCĂ, dușmănești, adj. (Înv.) Al dușmanilor, privitor la dușmani. ♦ Dușmănos. – Dușman + suf. -esc.

dusmaneste
DUȘMĂNÉȘTE adv. În mod ostil, cu dușmănie, ca un dușman. – Dușman + suf. -ește.

dusmani
DUȘMĂNÍ, dușmănesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. A avea sentimente de ură față de cineva (sau de ceva); a (se) urî. – Din dușman.

dusmanie
DUȘMĂNÍE, dușmănii, s.f. Sentiment de ură față de cineva sau de ceva; relații pline de ură între persoane; vrăjmășie. – Dușman + suf. -ie.

dusmanos
DUȘMĂNÓS, -OÁSĂ, dușmănoși, -oase, adj. Plin de dușmănie, de ură; ostil, răuvoitor, dușmănesc. – Dușman + suf. -os.

dusumea
DUȘUMEÁ, dușumele, s.f. Pardoseală de scânduri (a unei încăperi). – Din tc. döșeme.

dutca
DÚTCĂ, dutce, s.f. Monedă rusească său poloneză de mică valoare, care a circulat și în țările românești; veche monedă românească de argint. [Var.: dúpcă s.f.] – Din ucr. dudok.

duumvir
DUUMVÍR, duumviri s.m. Magistrat din Roma antică însărcinat împreună cu un altul să exercite o anumită funcție. [Pr.: du-um-] – Din lat. duumvir.

duumvirat
DUUMVIRÁT s.n. Funcția, autoritatea duumvirilor; perioadă cât eră exercitată această funcție.

duza
DÚZĂ, duze, s.f. (Tehn.) 1. Ajutaj. 2. Filieră (pentru mătase). – Din germ. Düse.

duzina
DUZÍNĂ, duzini, s.f. Grup de douăsprezece obiecte de același fel care formează un tot. ♢ Loc. adj. De duzină = care are o calitate inferioară; prost, mediocru. [Pl. și: duzine] – Din ngr. duzina. Cf. it. d o z z i n a, fr. d o u z a i n e.

dvori
DVORÍ, dvoresc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A servi, a sluji la curtea unui domnitor sau a unui boier. – Din sl. dvoriti.

e
E^1 s.m. invar. A șaptea literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (vocală prepalatală mijlocie nerotunjită (2)).

E^2 interj. Exclamație care exprimă diferite stări sufletești: a) reproș, enervare; b) plictiseală, indiferență; c) (repetat sau prelungit) mirare, satisfacție, surpriză, admirație. – Onomatopee.

eastmancolor
EASTMANCOLOR s.n. Procedeu de tratare a peliculei pentru filmul color constând în suprapunerea a trei emulsii, sensibile la trei culori, pe suportul de celuloid. ♦ Film realizat cu acest procedeu. [Pr.: istmăncálăr] – Cuv. engl.

ebdomadar
EBDOMADÁR, -Ă, ebdomadari, -e, adj., s.n. V. hebdomadar.

eben
EBÉN s.n. Varietate de lemn tare, greu și de culoare închisă, obținută din arbori exotici, în special din abanos, și intrebuințată la confecționarea mobilei de lux și a unor obiecte decorative. – Din fr. ébène, lat. ebenus.

ebenin
EBENÍN, -Ă, ebenini, -e, adj. Negru ca abanosul. – Din fr. ébénin.

ebenist
EBENÍST, -Ă, ebeniști, -ste, s.m. și f. 1. Tâmplar specializat în placarea mobilei; p. ext. tâmplar care execută lucrări de tâmplărie fină; artizan de mobilier. 2. Persoană care confecționează sau vinde obiecte din lemn de abanos. – Din fr. ébéniste.

ebenisterie
EBENISTERÍE, s.f. 1. Meșteșugul ebenistului. 2. Atelierul ebenistului. – Din fr. ébénisterie.

ebenistica
EBENÍSTICĂ, s.f. Tâmplărie de mare finețe. – Din ebenist. Cf. fr. é b é n i s t e r i e.

ebonit
EBONÍT s.n. v. ebonită.

ebonita
EBONÍTĂ, ebonite, s.f. Material plastic obținut de obicei prin vulcanizarea cauciucului cu sulf și având, pentru proprietățile sale electroizolante și anticorosive, numeroase întrebuințări în industrie. [Var.: ebonít s.n.] – Din fr. ébonite.

ebosa
EBOȘÁ, eboșez, vb. I. Tranz. A lamina un lingou în scopul

ebosare
EBOȘÁRE, eboșări, s.f. Acțiunea de a eboșa și rezultatul ei. – V. eboșa.

ebosa
EBÓȘĂ, eboșe, s.f. 1. Semifabricat obținut prin deformare plastică din lingouri. 2. Primul stadiu în vederea realizării unei opere în arta plastică, indicând forma generală. ♦ Schiță, crochiu. – Din fr. ébauche.

ebosoar
EBOȘOÁR, eboșoare, s.n. 1. Spatulă din lemn, fier sau os, cu care sculptorii modelează argila, ceara etc. 2. daltă folosită de olari, dulgheri etc. – Din fr. ébauchoir.

ebraic
EBRÁIC, Ă, ebraici, -ce, adj. Care aparține vechilor evrei, privitor la vechii evrei. ♦ (Substantivat, f.) Limbă semitică vorbită de vechii evrei. [Pr.: -bra-ic] – Din fr. hébraïque, lat. hebraicus.

ebraist
EBRAÍST, -Ă, ebraiști, -ste, s.m. și f. Specialist în limba și cultura ebraică. – Din fr. hébraïste.

ebrietate
EBRIETÁTE s.f. Stare de beție în urma consumului (excesiv) de băuturi alcoolice; alcoolism acut. [Pr.: -bri-e-] – Din fr. ébrieté, lat. ebrietas, -atis.

ebuliometru
EBULIOMÉTRU, ebuliometre, s.n. Aparat care servește la determinarea concentrației alcoolice a unui lichid, prin stabilirea punctului lui de fierbere în comparație cu cel al apei. [Pr.: -li-o-] – Din fr. ébulliomètre.

ebulioscop
EBULIOSCÓP, ebulioscoape, s.n. (Tehn.) Ebuliometru. [Pr.: -li-o-] – Din fr. ébullioscope.

ebulioscopie
EBULIOSCOPÍE, s.f. Metodă fizico-chimică de determinare a maselor moleculare ale componentelor dizolvate dintr-o soluție, care se bazează pe proprietatea soluțiilor de a fierbe la temperaturi mai înalte decât dizolvantul pur. [Pr.: -li-o-] – Din fr. ébullioscopie.

ebulitie
EBULÍȚIE, ebuliții, s.f. (Livr.) Fierbere. – Din fr. ébullition.

ecarisa
ECARISÁ, ecarisez, vb. I. Tranz. 1. A tăia bușteni pentru a-i transforma în scânduri groase, prismatice. 2. A jupui pielea de pe animalele moarte. – Cf. fr. é q u a r r i r.

ecarisaj
ECARISÁJ s.n. 1. Operație de tratare și de prelucrare a cadavrelor de animale și a resturilor de la abatoare în vederea transformării lor în produse furajere sau industriale (făină de oase, de sânge, clei etc.) ♦ Întreprindere care execută această operație. ♦ Operație de strângere a cadavrelor de animale. 2. Acțiune de stârpire a câinilor vagabonzi. – Din. fr. équarrissage.

ecarisare
ECARISÁRE s.f. Acțiunea de a ecarisa (1) și rezultatul ei; operație manuală de tăiere și de fasonare a buștenilor pentru a se obține diferite piese de lemn prismatice (frinzi, traverse etc.) – V. ecarisa.

ecarisat
ECARISÁT, -Ă, ecarisați, -te, adj. (Despre lemne, bușteni etc.) Tăiat în formă prismatică. – V. ecarisa.

ecarlat
ECARLÁT adj. invar., s.n. 1. Adj. invar. Roșu stacojiu, vișiniu. 2. S.n. Colorant sintetic roșu-vișiniu, folosit în industrie. – Din fr. écarlate.

ecartament
ECARTAMÉNT, ecartamente, s.n. Distanța dintre urmele lăsate pe teren de roțile aceleiași osii ale unui vehicul; distanța dintre fețele interioare ale celor două șine de cale ferată. – Din fr. écartement.

ecarte
ECARTÉ s.n. (Rar) Numele unui joc de cărți la care participă două persoane. – Din fr. écarté.

ecatomba
ECATÓMBĂ, ecatombe, s.f. V. hecatombă.

eche
ÉCHE, eche, s.f. Bară fixată pe axul sau pe pana cârmei unei ambarcațiuni sau a unei nave mici, servind la manevrarea acestora. – Din germ. Ecke „colț”.

echer
ECHÉR, echere, s.n. 1. Instrument în formă de triunghi-dreptunghic, întrebuințat în desenul tehnic și în operațiile de trasare pentru desenarea și verificarea dreptelor paralele, a dreptelor perpendiculare cu o direcție dată; colțar. 2. Instrument topografic cu ajutorul căruia se orientează fixarea pe teren a aliniamentelor perpendiculare. – Din fr. équerre.

echi
ECHI- Element de compunere însemnând „egal”, cu ajutorul căruia se formează substantive sau adjective. – Din fr. équi-, lat. aequi-.

echicurent
ECHICURÉNT, -Ă, echicurenți, -te, adj. (Despre fluide) Care curge în același sens cu altul. – Echi- + curent.

echidistant
ECHIDISTÁNT, -Ă, echidistanți, -te, adj. 1. (Despre puncte, drepte, planuri etc.) Care se află la distanțe egale față de un punct, de o dreaptă, de un plan sau care sunt egal distanțate între ele. 2. Egal plasat față de părți aflate în conflict, față de tendințe, forțe, orientări politice, persoane etc. – Din fr. équidistant, lat. aequidistans, -ntis.

echidistanta
ECHIDISTÁNȚĂ, echidistanțe, s.f. (Top.) Diferența constantă de înălțime dintre cotele a două puncte situate pe două

echidna
ECHÍDNĂ, echidne, s.f. Animal insectivor lung de circa 25 cm, cu corpul acoperit cu spini și cu botul cărnos foarte ascuțit (Tachyglossus aculeata). – Din fr. échidné.

echigranular
ECHIGRANULÁR, -Ă echigranulari, -e, adj. (Despre roci, materiale etc.) Ale cărui cristale, granule au dimensiuni aproape egale. – Echi- + granular.

echilateral
ECHILATERÁL, -Ă, echilaterali, -e, adj. (Despre unele figuri geometrice) care are toate laturile egale. – Din fr. équilatéral, lat. aequilateralis.

echilibra
ECHILIBRÁ, echilibrez, vb. I. Tranz. și refl. A aduce sau a fi în stare de echilibru; a (se) cumpăni. ♦ Tranz. A face ca două valori, prețuri, bugete etc. să fie în proporție justă una față de cealaltă. – Din fr. équilibrer.

echilibrare
ECHILIBRÁRE, echilibrări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) echilibra și rezultatul ei; cumpănire. 2. (Tehn.) Anulare a forțelor dinamice asimetrice care se exercită asupra pieselor unui sistem tehnic, din cauza mișcării accelerate a acestora; contrabalansare. 3. Atenuare a cuplajelor nedorite dintre circuitele unei linii de telecomunicații. – V. echilibra.

echilibrat
ECHILIBRÁT, -Ă, echilibrați, -te, adj. 1. Care se află în stare de echilibru. ♦ (Despre două valori, prețuri, bugete) just proporționat unul față de altul. 2. Fig. (Despre oameni) Cumpănit, ponderat, chibzuit. – V. echilibra. Cf. fr. é q u i l i b r é.

echilibrist
ECHILIBRÍST, -Ă, echilibriști, -ste, adj., s.m. și f. 1. (Persoană) care s-a specializat în echilibristică. 2. Fig. (Persoană) care se strecoară cu îndemânare printre dificultăți. – Din fr. équilibriste.

echilibristica
ECHILIBRÍSTICĂ s.f. 1. Arta de a-și păstra echilibrul în diferite poziții sau mișcări dificile ale corpului; număr de circ al echilibristului. 2. Fig. capacitatea de a se strecura cu îndemânare printre situații dificile; totalitatea eforturilor și mijloacelor întrebuințate pentru a ieși dintr-o situație dificilă. – Din echilibrist. Cf. germ. E q u i l i b r i s t i k.

echilibror
ECHILIBRÓR, echilibroare, s.n. Dispozitiv cu ajutorul căruia se echilibrează țevile tunurilor. – Din fr. équilibreur.

echilibru
ECHILÍBRU, echilibre, s.n. 1. Situație a unui corp asupra căruia se exercită forțe care nu-i schimbă starea de mișcare sau de repaus; stare staționară a unui fenomen. ♢ Echilibru dinamic = echilibru determinat de două procese opuse care se desfășoară cu aceeași intensitate. ♢ Expr. A-și pierde echilibrul = a fi pe punctul de a cădea, de a se prăbuși. 2. Proprietate a anumitor sisteme de forțe de a nu schimba starea de mișcare sau de repaus a unui corp rigid asupra căruia se exercită. ♦ Fig. Stare de liniște, armonie, de stabilitate lăuntică. 3. Stare a unei balanțe economice în care părțile comparate sau raportate sunt egale. ♢ Echilibru bugetar = stare a unui buget în care veniturile acoperă cheltuielile. Echilibru economic = stare de concordanță între elementele interdependente și toate variabilele activității economice și sociale. 4. Fig. Proporție justă, raport just între două lucruri opuse; stare de armonie care rezultă din aceasta. – Din fr. équilibre, lat aequilibrium.

echimoza
ECHIMÓZĂ, echimoze, s.f. Pată de culoare roșie-vineție, evoluând până la galben, apărută pe piele prin ieșirea sângelui la suprafață în urma unei lovituri; vânătaie, vinețeală. – Din fr. ecchymose.

echina
ECHINĂ, echine, s.f. 1. Urnă de pământ ars sau de metal în care grecii păstrau actele. 2. Mulură convexă, specifică ordinului doric, situată imediat sub abacă. – Din fr. échine, it. echino.

echingiu
ECHINGÍU, echingii, s.m. (Înv.) Călăreț turc folosit în recunoașteri. – Din. tc. akınci.

echinid
ECHINÍD s.m. v. echinidă.

echinida
ECHINÍDĂ, echinide, s.f. (Zool.) Arici-de-mare. [Var.: echiníd s.m.] – Din fr. échinide.

echinism
ECHINÍSM s.n. Deformație a piciorului la oameni, asemănătoare cu un picior de cal, care are drept consecință călcarea numai pe vârful degetelor. – Din fr. équinisme.

echinococ
ECHINOCÓC, echinococi, s.m. 1. Vierme parazit din clasa cestodelor, care se dezvoltă ca larvă în unele organe ale rumegătoarelor, porcilor sau omului, iar ca adult în intestinul carnivorelor (Echinococcus granulosus). 2. Chist hidatic provocat de echinococ (1). – Din fr. échinocoque.

echinococoza
ECHINOCOCÓZĂ, echinococoze s.f. Boală parazitară, frecventă la om și la animale, provocată de echinococ și manifestată prin apariția unor chisturi pline cu lichid transparent în plămâni, ficat etc.; hidatioză. – din fr. échinococcose.

echinoctial
ECHINOCȚIÁL, -Ă echinocțiali, -e, adj. Referitor la echinocțiu, care aparține echinocțiului. ♢ Punct echinocțial = fiecare dintre cele două puncte de intersecție ale

echinoctiu
ECHINÓCȚIU, echinocții, s.n. Fiecare dintre cele două momente ale anului (în jurul lui 21 martie și 23 septembrie), când ziua este egală cu noaptea. [Var.: echinóx, echinoxuri s.n.] – Din lat. aequinoctium, fr. équinoxe.

echinoderm
ECHINODÉRM, echinoderme, s.n. (La pl.) Încrengătură de animale marine nevertebrate, cu schelet extern calcaros format din plăci, și care se mișcă cu ajutorul ambulacrelor; (și la sg.) animal care face parte din această încrengătură. – Din fr. échinodermes.

echinox
ECHINÓX s.n. v. echinocțiu.

echinoxial
ECHINOXIÁL, -Ă adj. v. echinocțial.

echipa
ECHIPÁ, echipez, vb. I. Tranz. 1. A înzestra o navă, un avion, o armată, un soldat etc. cu cele necesare în vederea unei acțiuni, unei călătorii etc. ♦ Refl. A-și pune echipamentul; p. gener. a se îmbrăca. 2. A dota cu echipament o întreprindere, o instalație etc. – Din fr. équiper.

echipaj
ECHIPÁJ, echipaje, s.n. 1. Totalitatea personalului de conducere și de deservire a unei nave, a unui avion, a unui tanc etc. 2. Grup de sportivi care se găsesc pe o ambarcație, un avion, un bob, o motocicletă etc. și care participă la conducerea acestora. 3. Partea fixă sau partea mobilă a unui instrument. 4. (Ieșit din uz) Trăsură de lux (împreună cu caii înhămați la ea). – Din fr. équipage.

echipament
ECHIPAMÉNT, echipamente, s.n. 1. Totalitatea obiectelor de îmbrăcăminte, de încălțăminte și de accesorii cu care este dotat un militar, un sportiv, un excursionist, un scafandru etc. pentru a (se) echipa. 2. Ansamblu de piese, de dispozitive și de mecanisme, împreună cu elementele de legătură, aparținând unei instalații, unei mașini etc. și îndeplinind o anumită funcție în cadrul acestor sisteme tehnice. ♢ Echipament de bord = ansamblu de aparate, mecanisme și instalații care servește pentru controlul zborului și funcționării motorului unui avion, precum și pentru asigurarea condițiilor de confort în interiorul acestuia. Echipament de campanie = echipament pe care îl poartă soldații pe front sau la instrucție. – Din fr. équipement.

echipare
ECHIPÁRE, echipări, s.f. Acțiunea de a (se) echipa și rezultatul ei; îmbarcare; pregătire; înzestrare. – V. echipa.

echipartitie
ECHIPARTÍȚIE, echipartiții, s.f. Repartizare egală a unei substanțe, a unei forțe etc. între diversele componente ale unui ansamblu. – Din fr. équipartition.

echipat
ECHIPÁT, -Ă, echipați, -te, adj. Prevăzut, înzestrat cu echipamentul sau cu instrumentele necesare. – V. echipa.

echipa
ECHÍPĂ, echipe, s.f. Grup de oameni care, sub conducerea unui șef, îndeplinesc în același timp o muncă sau o acțiune comună. ♢ Spirit de echipă = legătură spirituală între membrii unei echipe, care stă la baza conlucrării lor. ♦ Grup de sportivi constituit într-o formație, în cadrul căreia se antrenează, sub conducerea unui specialist, și participă la competiții. ♦ Fiecare dintre cele două formații care își dispută un meci (de fotbal, baschet, hochei, polo etc.). – Din fr. équipe.

echipier
ECHIPIÉR, -Ă, echipieri, -e, s.m. și f. Membru al unei echipe sportive. [Pr.: -pi-er] – Din fr. équipier.

echipolent
ECHIPOLÉNT, -Ă, echipolenți, -te, adj. (Rar) De forțe, de valori egale. ♦ (Despre noțiuni sau judecăți) Care exprimă în forme diferite același conținut, – Din fr. équipollent.

echipolenta
ECHIPOLÉNȚĂ s.f. (Rar) Egalitate de forțe, de puteri. ♦ (Log.) Echivalență. – Din fr. équipollence.

echipotential
ECHIPOTENȚIÁL, -Ă, echipotențiali, -e, adj. (Fiz.; despre o linie sau o suprafață) Pe care potențialul are aceeași valoare. [Pr.: -ți-al] – Din fr. équipotentiel.

echiscalar
ECHISCALÁR, -Ă, echiscalari, -e, adj. (Mat.) Calitate a unei linii, a unei suprafețe sau a unei porțiuni din spațiu de a fi locul geometric al punctelor în care un scalar de câmp are aceeași valoare. – Din fr. équiscalaire.

echistica
ECHÍSTICĂ s.f. Disciplină care studiază sistematizarea și arhitectura așezărilor rurale și urbane în perspectivă istorică. – Din engl. ekistics.

echitabil
ECHITÁBIL, -Ă, echitabili, -e, adj. (Despre acțiuni, idei etc.) Întemeiat pe dreptate, pe adevăr; just, drept, nepărtinitor. – Din fr. équitable.

echitate
ECHITÁTE s.f. Dreptate, nepărtinire. ♦ Cinste; omenie. – Din fr. équité, lat. aequitas, -atis.

echitatie
ECHITÁȚIE s.f. (Sport) Călărie. – Din fr. équitation, lat. equitatio, -onis.

echiunghiular
ECHIUNGHIULÁR, -Ă, echiunghiulari, -e, adj. (Mat.) Calitate a unui fascicul de direcții sau de plane concurente de a forma unghiuri egale între oricare două direcții sau plane vecine. [Pr.: -chi-un-] – Din engl. equiangular.

echiunitar
ECHIUNITÁR, -Ă, echiunitari, -e, adj. (Mat.) Egal cu unitatea. [Pr.: -chi-u-] – Din fr. équiunitaire.

echivala
ECHIVALÁ, echivaléz, vb. I. Intranz. și tranz. A avea sau a face să aibă aceeași valoare cu altceva sau cu altcineva; a fi sau a face să fie egal. ♦ A face echivalarea (2). – Din fr. équivaloir, lat. aequivalere.

echivalare
ECHIVALÁRE, echivalări, s.f. 1. Acțiunea de a echivala. 2. Recunoaștere a valabilității unor studii, examene sau diplome obținute în cadrul unei școli de alt tip sau în străinătate. – V. echivala.

echivalent
ECHIVALÉNT, -Ă, echivalenți, -te, adj., s.n. I. Adj. (Adesea substantivat) Care are aceeași valoare, același efect, aceeași semnificație sau același sens cu altceva. ♦ (Despre figuri geometrice) Care are aceeași suprafață sau același volum cu altă figură, fără a fi identică cu aceasta. II. S.n. 1. Mărime, număr etc. care caracterizează egalitatea sau echivalența, dintr-un anumit punct de vedere, a două efecte sau a două acțiuni. 2. Marfă care, având înglobată în ea aceeași cantitate de muncă socială cu o altă marfă, servește la exprimarea valorii acesteia din urmă. ♢ Echivalent general = marfă care servește la exprimarea valorii tuturor celorlalte mărfuri, îndeplinind rolul de bani. – Din fr. équivalent, lat. aequivalens, -ntis.

echivalenta
ECHIVALÉNȚĂ, echivalențe, s.f. 1. Egalitate de valoare, de semnificație, de sens; calitatea a ceea ce este echivalent. ♢ Examen de echivalență = examen pe care trebuie să-l treacă acela care cere recunoașterea, cu drepturi egale, a unei diplome (nerecunoscute de stat) sau care vrea să treacă de la un tip de școală la altul. ♦ (Log.) Raport existent între două enunțuri care sunt adevărate sau false împreună. 2. (Med.) Denumire dată unei crize de natură epileptică, care se manifestă sub altă formă decât cea convulsivă. 3. (Mat.) Relație simetrică, reflexivă și tranzitivă între elementele unei mulțimi. – Din fr. équivalence.

echivoc
ECHIVÓC, -Ă, echivoci, -ce, adj., s.n. 1. Adj. Care se poate interpreta în mai multe feluri, cu două înțelesuri; neclar, confuz, ambiguu. ♦ Suspect, îndoielnic. ♦ (Substantivat, n.) Expresie, atitudine, situație ambiguă. 2. S.n. Măsură a efectului perturbațiilor asupra comunicațiilor prin canale, exprimând cantitatea de informație care rămâne netransmisă din cauza perturbațiilor. – Din fr. équivoque, lat. aequivocus.

echivocitate
ECHIVOCITÁTE s.f. (Rar) Caracter, stare echivocă (1). – Din it. equivocità.

eclampsie
ECLAMPSÍE, eclampsii, s.f. Sindrom întâlnit la femeile gravide la sfârșitul sarcinii sau imediat după expulzia fătului și manifestat prin pierderea cunoștinței, crampe, convulsii, comă. ♢ Eclampsie puerilă = boală de copii datorată tulburărilor de funcționare a glandei tiroide. – Din fr. eclampsie.

eclamptic
ECLÁMPTIC, -Ă, eclamptici, -ce, adj. (Med.) Cu caracter de eclampsie, de eclampsie. – Din fr. éclamptique.

eclata
ECLATÁ, eclatez, vb. I. Intranz. (Franțuzism) A străluci, a impresiona puternic prin strălucire. ♦ Fig. A izbucni, a se manifesta violent, brusc. – Din fr. éclater.

eclatant
ECLATÁNT, -Ă, eclatanți, -te, adj. (Franțuzism) Care impresionează puternic, care produce vâlvă; răsunător. – Din fr. éclatant.

eclator
ECLATÓR, eclatoare, s.n. Aparat electric folosit pentru măsurarea tensiunilor înalte, format din doi electrozi între care se produce o descărcare electrică dacă tensiunea dintre ei depășește o anumită valoare. – Din fr. éclateur.

eclectic
ECLÉCTIC, -Ă, eclectici, -ce, adj. (Adesea substantivat) Care adoptă sau susține eclectismul; caracterizat prin eclectism. – Din fr. éclectique.

eclectism
ECLECTÍSM s.n. 1. Îmbinare mecanică, hibridă a unor puncte de vedere sau concepții eterogene sau opuse; lipsă de consecvență în convingeri, în teorii.2. Sistem de gîndire neunitar, care, fără a se întemeia pe idei originale, alege din diverse sisteme de gîndire, stiluri artistice etc. ceea ce i se pare mai bun. – Din fr. éclectisme.

ecler
ECLÉR, ecleruri, s.n. Prăjitură făcută dintr-un fel de gogoși de aluat alungite, umplute cu cremă și acoperite cu glazură de șerbet, ciocolată etc. [Pl. și: eclere] – Din fr. éclair.

ecleraj
ECLERÁJ, ecleraje, s.n. (Livr.) Iluminare artificială puternică – Din fr. éclairage.

ecleror
ECLERÓR, eclerori, s.m. (Înv.) Soldat trimis înaintea unei unități sau unei armate ca să cerceteze poziția si mișcările inamicului; iscoadă – Din fr. éclaireur.

ecleziarh
ECLEZIÁRH, ecleziarhi, s.m. Cleric care are în grija sa rânduiala serviciului religios într-o biserică sau într-o mănăstire. [Pr.: -zi-arh] – Din fr. ecclésiarque.

ecleziast
ECLEZIÁST s.n. Una din părțile Bibliei, atribuită împăratului Solomon. [Pr.: -zi-ast] – Din fr. ecclésiaste.

ecleziastic
ECLEZIÁSTIC, -Ă, ecleziastici, -ce, adj. Privitor la biserică sau la cler; bisericesc. [Pr.: -zi-as-] – Din fr. ecclésiastique, lat. ecclesiasticus.

eclimetru
ECLIMÉTRU, eclimetre, s.n. Instrument topografic care servește la determinarea distanței zenitale a unui punct sau a diferenței de nivel între două zone cotate. – Din. fr. éclimètre.

eclipsa
ECLIPSÁ, eclipsez, vb. I. Tranz. 1. (La pers. 3) A întuneca total sau parțial un corp ceresc, interpunându-se în calea razelor lui de lumină sau între el și soare. 2. Fig. A pune, a lăsa în umbră, a întuneca, a umbri; a întrece, a depăși pe cineva (în merite, în strălucire). ♦ Refl. (Fam.) A se face nevăzut, a pleca pe furiș; a dispărea. – Din. fr. éclipser.

eclipsare
ECLIPSÁRE, eclipsări, s.f. Faptul de a (se) eclipsa. – V. eclipsa.

eclipsa
ECLÍPSĂ, eclipse, s.f. 1. Dispariție totală sau parțială a imaginii unui astru, datorită faptului că între Pământ și acest astru se interpune un alt astru sau din cauză că astrul eclipsat se află temporar în conul de umbră al altui astru. 2. Intermitență a luminii unui far sau a unei geamanduri. ♦ Instalație de semnalizare prin semnale Morse, constituită din becuri electrice așezate pe catargul unei nave. 3. Fig. Dispariție, absență (temporară) a cuiva sau a ceva. ♦ Întunecare temporară a cunoștintei; absență. ♦ Scădere a forței creatoare a unei persoane. – Din. fr. éclipse, lat. eclipsis.

ecliptic
ECLÍPTIC, -Ă ecliptici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Orbită imaginară descrisă de soare în mișcarea lui anuală aparentă pe sfera cerească. 2. Adj. Privitor la ecliptică (1), raportat la ecliptică. Coordonate ecliptice. – Din fr. écliptique.

eclisa
ECLÍSĂ, eclise, s.f. 1. Piesă plată de metal, de lemn etc. cu care se acoperă rostul dintre două piese. 2. (La pl.) Pereții laterali ai unui instrument cu coarde. – Din fr. éclisse.

eclozionator
ECLOZIONATÓR, eclozionatoare, s.n. Compartiment al incubatorului în care are loc procesul de ieșire a puilor din ou. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. éclosionnateur.

ecloziune
ECLOZIÚNE, ecloziuni, s.f. 1. Ieșire a puiului din ou în urma incubației. 2. Fig. Ieșire la iveală; înflorire. 3. (Med.; în forma ecluziune) Intervenție chirurgicală prin care o porțiune dintr-un organ, fără a fi

ecluza
ECLUZÁ, ecluzez, vb. I. 1. Tranz. A închide cu o ecluză. 2. Intranz. (Despre nave) A trece printr-o ecluză. – Din fr. écluser.

ecluzare
ECLUZÁRE s.f. Acțiunea de a ecluza și rezultatul ei. – V. ecluza.

ecluza
ECLÚZĂ, ecluze, s.f. Construcție hidrotehnică specială, executată pe traseul unei căi navigabile, care permite trecerea navelor dintr-o porțiune a traseului cu nivel de apă mai ridicat în altă porțiune cu nivel de apă mai scăzut și invers. ♢ Ecluză de salvare = cameră metalică, de formă tronconică, montată pe corpul unui submarin, care permite ieșirea echipajului în caz de naufragiu fără inundarea submarinului. – Din fr. écuse.

ecluzist
ECLUZÍST, -Ă, ecluziști, -ste, s.m. și f. Lucrător la ecluză. – Ecluză + suf. -ist.

ecluziune
ECLUZIÚNE s.f. v. ecloziune.

ecoencefalografie
ECOENCEFALOGRAFÍE, ecoencefalografii, s.f. (Med.) Metodă de investigare a integrității sistemului nervos central prin folosirea ultrasunetelor. [Pr.: -co-en-] – Din fr. écho-encéphalographie.

ecofeedback
ECOFEEDBACK s.n. (Biol.) Retroacțiune ecologică de natură să mențină stabilitatea ecosistemelor naturale față de diversele influențe din mediul ambiant. [Pr.: -fidbec] – Cuv. engl.

ecografic
ECOGRÁFIC, -Ă, ecografici, -ce, adj. (Med.) Referitor la ecografie, de ecografie. – Din fr. échographique.

ecografie
ECOGRAFÍE s.f. (Med.) Metodă de diagnosticare prin ultrasunete; ultrasonografie. – Din fr. échographie.

ecograma
ECOGRÁMĂ, ecograme, s.f. (Med.) Diagramă obținută la ecograf. – Din fr. échogramme, engl. echogram.

ecolalie
ECOLALÍE s.f. Simptom al unor boli nervoase care se manifestă prin repetarea automată a sunetelor auzite la alții. ♦ Repetarea automată a vorbelor altuia. – Din fr. écholalie.

ecolocatie
ECOLOCÁȚIE s.f. Reperaj al obstacolelor cu ajutorul ultrasunetelor. – Din fr. écholocation.

ecolog
ECOLÓG, -Ă, ecologi, -e, s.m. și f. Specialist în ecologie. – Din fr. écologue.

ecologic
ECOLÓGIC, -Ă, ecologici, -ce, adj. Care aparține ecologiei, privitor la ecologie. – Din fr. écologique.

ecologie
ECOLOGÍE s.f. Știință care se ocupă cu studiul interacțiunii dintre organisme și mediul lor de viață. [Var.: oecologíe s.f.] – Din fr. écologie.

ecolot
ECOLÓT, ecoloturi, s.n. Sondă (5) (electronică) care emite impulsuri sonore în vederea ecolocației. – Din germ. Echolot.

ecometric
ECOMÉTRIC, -Ă, ecometrici, -ce, adj. De ecometrie. – Din fr. échométrique.

ecometrie
ECOMETRÍE s.f. Operație de măsurare a nivelului unui lichid în sonde. – Din fr. échométrie.

ecometru
ECOMÉTRU, ecometre, s.n. Aparat folosit mai ales pentru aprecierea adâncimii nivelului de lichid din gurile de sondă, pe baza reflexiei undelor sonore. – Din fr. échomètre.

ecomimie
ECOMIMÍE s.f. Simptom al unor boli nervoase care se manifestă prin repetarea gesturilor făcute de alții. – Din fr. échomimie.

econom
ECONÓM, -OÁMĂ, economi, -oame, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care face economii, care cheltuiește cu cumpătare; strângător, adunător, cumpătat. ♦ (Peior.) Zgârcit. 2. S.m. și f. (În trecut) Persoană însărcinată cu administrarea unei instituții, a averii cuiva etc.; administrator. ♦ Îngrijitor al veniturilor unei mănăstiri. – Din fr. économe.

economat
ECONOMÁT, economate, s.n. (Ieșit din uz) Magazin de aprovizionare în cadrul unei întreprinderi și instituții, care avea drept scop procurarea bunurilor de consum de primă necesitate pentru salariați și pentru familiile lor. – Din fr. économat.

econometric
ECONOMÉTRIC, -Ă, econometrici, -ce, adj. (Tehn.) De econometrie. – Din fr. économétrique.

econometrie
ECONOMETRÍE s.f. Ansamblul metodelor matematice și statistice folosite ca instrument de studiere a corelațiilor cantitative ale fenomenelor și proceselor economice. – Din fr. économétrie.

economic
ECONÓMIC, -Ă, economici, -ce, adj. 1. Care aparține economiei, privitor la economie; economicesc. 2. (Și adv.) Care cere puține cheltuieli, care permite economii; ieftin, convenabil, economicos. – Din fr. économique.

economicesc
ECONOMICÉSC, -EÁSCĂ, economicești, adj. (Înv.) Economic (1). – Economic + suf. -esc.

economiceste
ECONOMICÉȘTE adv. Din punct de vedere economic. – Economic + suf. -ește.

economicitate
ECONOMICITÁTE s.f. Grad de economie. – Economic + suf. -itate.

economicos
ECONOMICÓS, -OÁSĂ, economicoși, -oase, adj. Economic (2). – Din ngr. ikonómikos (refăcut ulterior după econom și economie).

economie
ECONOMÍE, (2, 3) economii, s.f. 1. Ansamblul activităților umane desfășurate în sfera producției, distribuției și consumului bunurilor materiale și serviciilor. ♦ Economie națională = totalitatea activităților și interdependențelor economice la nivel macro- și microeconomic, coordonat pe plan național prin mecanisme proprii de funcționare. Economie politică = știință a administrării unor resurse și mijloace limitate, care studiază, analizează și explică comportamentele umane legate de organizarea și utilizarea acestor resurse. Economie de schimb = economie în cadrul căreia produsele muncii iau cu precădere forma de mărfuri. Economie naturală = economie în care bunurile materiale se produc direct pentru consum, fără intermediul schimbului. ♦ Ramură, sector de activitate (productivă). 2. Folosire chibzuită a mijloacelor materiale sau bănești, limitată la strictul necesar în cheltuieli; cumpătare, chibzuială, măsură. 3. (Concr.; la pl.) Bani agonisiți și păstrați pentru satisfacerea anumitor trebuințe. 4. Mod de întocmire, de orânduire a planului sau a părților unei lucrări, ale unei scrieri, ale unei legi etc.; alcătuire, compoziție. [Var.: (înv.) iconomíe, -ii s.f.] – Din fr. économie.

economisi
ECONOMISÍ, economisesc, vb. IV. Tranz. A folosi cu chibzuială banii sau alte mijloace materiale; a agonisi. – Din ngr. ekonómisa (aor. lui ikonomó).

economisire
ECONOMISÍRE, economisiri, s.f. Faptul de a economisi. – V. economisi.

economist
ECONOMÍST, -Ă, economiști, -ste, s.m. și f. 1. Persoană care se ocupă cu studierea și analiza proceselor și fenomenelor economice; specialist în științele economice. 2. Adept al economismului. – Din fr. économiste, (2) din rus. ekonomist.

economizator
ECONOMIZATÓR, economizatoare, s.n. Economizor. – Probabil din economizor, cu schimbare de suf.

economizor
ECONOMIZÓR, economizoare, s.n. 1. Instalație pentru încălzirea apei înainte de a o introduce în sistemul de fierbere al cazanului cu abur. 2. Dispozitiv adaptat la carburatorul unui motor cu explozie pentru reducerea consumului de combustibil. – Din fr. économiseur.

ecopraxie
ECOPRAXÍE s.f. (Med.) reacție patologică de imitare automată a gesturilor și acțiunilor cuiva. Din. fr. échopraxie.

ecorseu
ECORȘÉU, ecorșee, s.n. Reprezentare a corpului omenesc sau a unui animal jupuit de piele, servind sculptorilor și pictorilor pentru studiul anatomic al musculaturii. – Din fr. écorché.

ecoscop
ECOSCÓP, ecoscoape, s.n. (Med.) Aparat care, utilizând ultrasunetele, vizualizează pe un ecran capul copilului înainte de naștere. – Din fr. échoscope.

ecoscopie
ECOSCOPÍE, ecoscopii, s.f. (Med.) Imagine obținută cu ecoscopul. – Din fr. échoscopie.

ecosez
ECOSÉZ adj. invar. (Despre țesături, obiecte de îmbrăcăminte etc.) Care prezintă un ansamblu de carouri, de obicei în culori vii și variate. – Din fr. écossais.

ecoseza
ECOSÉZĂ, ecoseze, s.f. Vechi dans popular scoțian cu mișcare vie; melodie după care se execută acest dans. – Din fr. écossaise.

ecosistem
ECOSISTÉM, ecosisteme, s.n. Ansamblu format din biotop și biocenoză, în care se stabilesc relații strânse atât între organisme, cât și între acestea și factorii abiotici. – Din fr. écosystème.

ecosonda
ECOSÓNDĂ, ecosonde, s.f. Aparat alcătuit dintr-un emițător, un calculator de timp și un receptor, folosit pentru măsurarea marilor adâncimi oceanice. – Din fr. écosonde.

ecospecie
ECOSPÉCIE, ecospecii, s.f. (Biol.) Grup de plante sau animale format din unul sau mai muite ecotipuri, ai cărui membri se pot reproduce între ei fără ca descendenții să degenereze. – Din engl. ecospecies.

ecostabilitate
ECOSTABILITÁTE s.f. (Biol.) Stabilitate a genotipului specifică soiurilor sau hibrizilor ameliorați. – Din fr. échostabilité.

ecotip
ECOTÍP, ecotipuri, s.n. Grup de plante din aceeași specie, cu anumite însușiri ereditare proprii, formate în urma influenței unor condiții de mediu. – Din fr. écotype.

ecou
ECÓU, ecouri, s.n. 1. Repetare a unui sunet datorită reflectării undelor sonore pe un obstacol. ♦ Unde reflectate care pot fi percepute distinct în raport cu undele directe. 2. Fig. Răsunet, vâlvă produsă de un eveniment, de o problemă etc. ♢ Expr. A se face ecoul cuiva = a repeta, a răspândi cuvintele sau ideile cuiva. – Din fr. écho, lat. echo.

ecpaia
ECPAIÁ, ecpaiele, s.f. (Înv.) Personalul din serviciul unui mare demnitar. [Pr.: -pa-ia] – Cf. tc. e t b a.

ecran
ECRÁN, ecrane, s.n. 1. Suprafață mată, de obicei albă, de pânză, de hârtie etc., întinsă vertical, pe care se proiectează imagini produse de aparate de proiecție, folosită în cinematografie, în laboratoare etc.; p. ext. cinematograf. ♢ Ecran cinematografic = ansamblu format din carcasă, ramă și ecranul propriu-zis, confecționat din pânză acoperită cu o soluție specială. Micul ecran = televizor; p. ext. televiziune. Ecran luminescent = perete de sticlă, plan sau ușor curbat, acoperit cu un strat care devine luminescent în punctele de incidență cu fasciculele de radiații electromagnetice, folosit în tuburile catodice, în instalații de raze X etc. 2. (Tehn.) Perete sau înveliș de protecție împotriva anumitor acțiuni fizice. – Din fr. écran.

ecrana
ECRANÁ, ecranez, vb. I. Tranz. A proteja o anumită regiune din spațiu, un sistem tehnic etc. contra unei acțiuni fizice cu ajutorul unui ecran (2). – Din ecran.

ecranare
ECRANÁRE, ecranări, s.f. Acțiunea de a ecrana și rezultatul ei. – V. ecrana.

ecraniza
ECRANIZÁ, ecranizez, vb. I. Tranz. A turna un film pe baza unui scenariu adaptat după o operă literară. – Ecran + suf. -iza.

ecranizare
ECRANIZÁRE, ecranizări, s.f. Acțiunea de a ecraniza și rezultatul ei; (concr.) film realizat prin adaptarea unei opere literare. – V. ecraniza.

ecrazita
ECRAZÍTĂ s.f. Exploziv pe bază de acid picric. – Din fr. écrasite.

ecru
ECRÚ adj. invar. De culoarea mătăsii nespălate, care nu a fost albită; bej-deschis. ♦ (Despre mătăsuri) Care nu a fost trecut prin apă clocotită. [Pr.: e-crü] – Din fr. écru.

ecruisa
ECRUISÁ, ecruisez, vb. I. Intranz. A modifica proprietățile unui metal sau unui aliaj în urma unui proces de deformare plastică la o temperatură inferioară celei la care începe recristalizarea. [Pr.: -cru-i-] – Din ecruisaj (derivat regresiv). Cf. fr. é c r o u i r.

ecruisaj
ECRUISÁJ, ecruisaje, s.n. Faptul de a ecruisa. ♦ Defecțiune a unui metal sau a unui aliaj care constă în întărirea lor în urma deformării plastice la rece. [Pr.: -cru-i-] – Din fr. écrouissage.

ectazie
ECTAZÍE, ectazii, s.f. 1. Dilatare temporară sau permanentă a unui organ cavitar sau tubular. 2. Licență care constă în folosirea unei silabe scurte cu valoare de silabă lungă. – Din fr. ectasie.

ectenie
ECTÉNIE, ectenii, s.f. (în Biserica ortodoxă) Șir de rugăciuni rostite de preot sau de diacon în cursul serviciului religios. – Din ngr. ektenís.

ectima
ECTÍMĂ, ectime, s.f. Boală infecțioasă de piele provocată de streptococi sau de stafilococi, manifestată prin pete mari roșii, pustule și ulcerații care se acoperă cu cruste și lasă cicatrice. – Din fr. ecthyma.

ectoderm
ECTODÉRM, ectoderme, s.n. Învelișul extern al embrionului, din care provin tegumentele și sistemul nervos. ♦ Tegumentul extern al celenteratelor. – Din fr. ectoderme.

ectodermic
ECTODÉRMIC, -Ă, ectodermici, -ce, adj. Care aparține ectodermului, privitor la ectoderm. – Din fr. ectodermique.

ectoendoparazita
ECTOENDOPARAZÍTĂ, ectoendoparazite, s.f. Ciupercă parazită al cărei miceliu se dezvoltă atât la suprafața, cât și în interiorul plantei-gazdă. – Din fr. ectoendoparasite.

ectogeneza
ECTOGENÉZĂ s.f. Teorie în biologie care rezolvă unilateral problema dezvoltării în natura vie, absolutizând acțiunea mediului extern și contestând implicit rolul structurii interne a organismelor. – Din fr. ectogénèse.

ectoparazit
ECTOPARAZÍT, -Ă, ectoparaziți, -te, adj., s.f. 1. Adj. (Și substantivat) Care trăiește ca parazit pe suprafața corpului omului și al animalelor. 2. S.f. Ciupercă parazită al cărei miceliu se dezvoltă la suprafața organelor atacate. – Din fr. ectoparasite.

ectopic
ECTÓPIC, -Ă, ectopici, -ce, adj. (Med.; despre organe) Care are o poziție anormală. – Din fr. ectopique.

ectopie
ECTOPÍE s.f. (Med.) Poziție anormală a unui organ; heterotopie. – Din fr. ectopie.

ectoplasma
ECTOPLÁSMĂ, ectoplasme, s.f. 1. Zonă periferică a citoplasmei celulare; hialoplasmă. 2. Substanță spirituală pe care spiritiștii susțin că o emană mediile în timpul transei; teleplasmă. – Din fr. ectoplasme.

ectropion
ECTROPIÓN s.n. Afecțiune oftalmologică manifestată prin întoarcerea pleoapelor în afară din cauza unei conjunctivite granuloase. [Pr.: -pi-on] – Din fr. ectropion.

ecuadorian
ECUADORIÁN, -Ă, ecuadorieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană născută și crescută în Ecuador, 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din Ecuador. [Pr.: -cua-do-ri-an] – Din fr. équadorien.

ecuator
ECUATÓR s.n. 1. (Geogr.) Cerc imaginar pe suprafața pământului, rezultat din intersecția cu planul care trece prin centrul lui, perpendicular pe axa polilor, împărțindu-l în două emisfere și reprezentând cercul de referință al latitudinii terestre; p. ext. zona care se întinde până la câteva grade latitudine nordică și sudică de acest cerc; zonă ecuatorială. 2. Cercul mare al unei sfere, obținut prin intersecția acesteia cu un plan perpendicular pe o axă a sferei. ♢ Ecuator ceresc = cercul mare al sferei cerești, situat într-un plan perpendicular pe linia polilor Pământului. [Pr.: -cu-a-] – Din fr. équateur, lat. aequator.

ecuatorial
ECUATORÍÁL, -Ă, ecuatoriali, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care aparține ecuatorului, privitor la ecuator; specific, caracteristic ecuatorului. ♢ Zonă ecuatorială = zonă de circa zece grade care se întinde de o parte și de alta a ecuatorului. Coordonate ecuatoriale = sistem de coordonate pentru determinarea locului unui astru pe sfera cerească în raport cu ecuatorul ceresc. 2. S.n. Lunetă astronomică cu un mecanism care îi permite să se rotească în jurul unei axe perpendiculare pe planul ecuatorului ceresc, în scopul urmăririi unui astru. [Pr.: -cu-a-to-ri-al] – Din fr. équatorial.

ecuatie
ECUÁȚIE, ecuații, s.f. Relație matematică între mai multe mărimi cunoscute și necunoscute, valabilă numai pentru anumite valori ale mărimilor necunoscute. ♢ Ecuație chimică = scriere prescurtată a reacțiilor chimice cu ajutorul formulelor și simbolurilor chimice. ♦ Fig. Problemă, chestiune greu de rezolvat. ♦ Ecuația timpului = diferența dintre timpul solar mediu și timpul solar adevărat, care apare datorită faptului că mișcarea soarelui pe bolta cerească nu este uniformă. [Pr.: -cu-a-] – Din fr. équation, lat. aequatio, -onis.

ecumenic
ECUMÉNIC, -Ă, ecumenici, -ce, adj. Învestit cu autoritate extinsă asupra întregii biserici creștine. – Din fr. œcumenique.

ecuson
ECUSÓN, ecusoane, s.n. 1. Ornament sculptat, pictat etc., de obicei în formă de scut, pe care sunt înfățișate inscripții, elemente heraldice etc. 2. Mică bucată de metal, de plastic sau țesătură atașată de îmbrăcăminte, având imprimate unele date despre persoana care o poartă. – Din fr. écusson.

ecvestru
ECVÉSTRU, -Ă, ecveștri, -stre, adj. De călăreț, călare; (despre opere plastice) care reprezintă o persoană călare. – Din fr. équestre, lat. equestris.

ecvideu
ECVIDÉU, ecvidee, s.n. (La pl.) Grup de mamifere imparicopitate erbivore, cu o singură copită și fără veziculă biliară; (și la sg.) animal care face parte din acest grup. – Din fr. équidés.

ecvisetacee
ECVISETACÉE, ecvisetacee, s.f. (La pl.) Familie de plante erbacee criptogame vasculare cu un singur gen în flora actuală (coada-calului), cu frunze foarte mici, solzoase, concrescute într-o teacă în jurul nodurilor, și care se înmulțesc prin spori (Equisetum); (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – Din fr. équisétacées.

eczematos
ECZEMATÓS, -OÁSĂ, eczematoși, -oase, adj., s.m. și f. (Bolnav) de eczemă. – Din fr. eczémateux.

eczema
ECZÉMĂ, eczeme, s.f. Boală de piele, acută sau cronică, de natură infecțioasă sau alergică, caracterizată prin erupții, abcese, leziuni umede sau uscate (însoțite de mâncărimi intense). – Din fr. eczéma.

edafic
EDÁFIC, -Ă, edafici, -ce, adj. Care are legătură cu natura solului. – Din fr. édaphique.

edafon
EDAFÓN s.n. Totalitatea organismelor care trăiesc în sol, legate de anumite condiții specifice de viață. – Din germ. Edaphon.

edam
EDÁM s.n. Sortiment de brânză olandeză. – Cuv. fr.

edec
EDÉC, edecuri, s.n. 1. Odgon lung cu care se lega de catarg sau de babalele din proră o ambarcație sau o navă pentru a fi remorcată de pe mal împotriva curentului unui curs de apă. ♢ Expr. A trage la edec = a remorca o ambarcație sau o navă de pe mal cu un odgon împotriva cursului apei. A fi la edecul cuiva = a depinde cu totul de cineva, a fi la remorca cuiva. 2. Lucru care se găsește de multă vreme într-o gospodărie; lucru necesar, p. ext persoană (indispensabilă) care se găsește de multă vreme undeva. – Din tc. yedek.

edecar
EDECÁR, edecari, s.m. Persoană care trage la edec (1). – Edec + suf. -ar.

edecliu
EDECLÍU, edeclii, s.m. (Înv.) Slujitor (cu rang inferior) la curtea domnească. – Din tc. yedecli.

edelschwein
EDELSCHWEIN s.n. invar. Rasă de porci crescută mai ales pentru carne. [Pr.: édelșvain] – Cuv. germ.

edelvais
ÉDELVAIS s.n. (Bot.) Floare-de-colț. [Scris și: edelweiss] – Din germ. Edelweiss.

edem
EDÉM, edeme, s.n. (Med.) Acumulare de lichid seros în spațiile intercelulare ale organelor și țesuturilor. ♢ Edem pulmonar = afecțiune cauzată de trecerea plasmei sangvine în alveolele pulmonare. – Din fr. oedème.

eden
EDÉN s.n. (Livr.) Rai, paradis.** Fig. Loc foarte frumos, foarte plăcut, încântător. – Din fr. éden.

edenic
EDÉNIC, -Ă, edenici, -ce, adj. De rai. ♦ Fig. Frumos, plăcut, încântător. – Din fr.édénique.

edenta
EDENTÁ, edentez, vb. I. Tranz. A rupe, a smulge dinții unei roți dințate, ai unei perii de sârmă etc. – Din fr. édenter.

edentat
EDENTÁT, -Ă, edentați, -te, adj., s.n. (Mamifer) fără dinți sau cu dinții atrofiați. – Din fr. édenté.

edict
EDÍCT, edicte, s.n. 1. (În Roma antică) Act prin care un magistrat făcea cunoscute normele de drept și formele juridice aplicate în timpul magistraturii lui. 2. (În antichitate și în evul mediu) Decret important cu caracter normativ dat de un monarh sau de o autoritate bisericească superioară cu privire la o anumită problemă. – Din lat. edictum, germ. Edikt.

edictal
EDICTÁL, -Ă, edictali, -e, (Rar) Privitor la un edict. – Din fr. édictal, lat. edictalis.

edicul
EDÍCUL, edicule, s.n. 1. Construcție mică și ușoară ridicată într-un loc public. ♦ Construcție sau învelitoare de protecție care ferește de intemperii o lucrare de artă. 2. Tabernacul într-un templu roman. ♦ Nișă într-o încăpere funerară, pentru portretele morților sau pentru urne. – Din fr. édicule, lat. aediculum.

edifica
EDIFICÁ, edífic, vb. I. 1. Tranz. (Adesea fig.) A zidi, a ridica (III, 5), a clădi (construcții monumentale). 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) lămuri, a (se) clarifica. – Din fr. édifier, lat. aedificare.

edificare
EDIFICÁRE, edificări, s.f. Acțiunea de a (se) edifica și rezultatul ei. – V. edifica.

edificator
EDIFICATÓR, -OÁRE, edificatori, -oare, adj. Care edifică (2), care lămurește în mod convingător. – Din fr. édificateur, lat. aedificator, -oris.

edificiu
EDIFÍCIU, edificii, s.n. Clădire mare, construcție impunătoare (adăpostind o instituție). – Din fr. édifice, lat. aedificium.

edil
EDÍL, edili, s.m. 1. (În antichitatea romană) Magistrat care supraveghea edificiile și instalațiile publice, care se ocupa de aprovizionare, de organizarea jocurilor etc. 2. (Adesea fig.) Persoană care face parte din conducerea administrativă a unui oraș; consilier municipal. – Din fr. édile, lat. aedilis.

edilitar
EDILITÁR, -Ă, edilitari, -e, adj. Privitor la administrația sau la lucrările de folos public ale unui oraș. – Din fr. édilitaire.

edilitate
EDILITÁTE s.f. 1. Îngrijire a edificiilor și a lucrărilor de interes public ale unui oraș; înzestrare a unui oraș cu astfel de edificii și de lucrări. 2. Disciplină care se ocupă cu studiul, executarea și exploatarea lucrărilor de interes public, destinate să asigure un mediu salubru și un anumit grad de confort într-o localitate. – Din fr. édilité, lat. aedilitas, -atis.

edita
EDITÁ, editez, vb. I. Tranz. 1. A efectua lucrările de tipărire și de răspândire a unei cărți sau a unei publicații. 2. A stabili, pe baza unei cercetări amănunțite, un text în vederea publicării lui (cu adnotații critice și explicative); a îngriji apariția unei opere. – Din fr. éditer.

editare
EDITÁRE, editări, s.f. Faptul de a edita, – V. edita.

editor
EDITÓR, -OÁRE, editori, -oare, s.m. și f. Persoană care editează o operă. – Din fr. éditeur, lat. editor, -oris.

editorial
EDITORIÁL, -Ă, editoriali, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care aparține editurii sau editării, privitor la edituri sau la editare. 2. S.n. adj. (Articol de ziar, de revistă etc., de obicei nesemnat) care exprimă părerea conducerii unei publicații față de o problemă actuală importantă. [Pr.: -ri-al] – Din fr. editorial.

editura
EDITÚRĂ, edituri, s.f. Instituție care editează cărți, publicații periodice etc. – Edita + suf. -ură.

editie
EDÍȚIE, ediții, s.f. 1. Totalitatea exemplarelor unei opere tipărite prin folosirea aceluiași zaț tipografic. ♢ Ediție specială = tiraj suplimentar al unui ziar publicat în afara periodicității lui obișnuite, cu prilejul unui eveniment important, al unei sărbători etc. Ediție critică = ediție a unui text (vechi, clasic etc.) stabilit prin compararea variantelor și însoțit de comentarii și de aparatul critic necesar. Ediție definitivă = ediție al cărei text a fost văzut de autor și considerat ca definitiv. 2. Versiune. 3.Competiție sportivă care face parte dintr-o serie periodică, stabilă. [Var.: edițiúne s.f.] – Din fr. édition, lat. editio, -onis.

editiune
EDIȚIÚNE s.f. v. ediție.

educa
EDUCÁ, edúc, vb. I. Tranz. A forma pe cineva prin educație; a influența în mod intenționat, sistematic și organizat dezvoltarea intelectuală, morală și fizică a copiilor și tineretului sau, p. ext., a oamenilor, a societății etc. – Din fr. éduquer, lat. educare.

educabil
EDUCÁBIL, -Ă, educabili, -e, adj. Care poate fi educat, receptiv la educație. – Din fr. éducable.

educabilitate
EDUCABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi educabil. – Educabil + suf. -itate.

educare
EDUCÁRE s.f. Acțiunea de a educa și rezultatul ei; cultivare, instruire. – V. educa.

educat
EDUCÁT, -Ă, educați, -te, adj. Care a primit educație; manierat, politicos, civilizat. – V. educa.

educativ
EDUCATÍV, -Ă, educativi, -e, adj. Care aparține educației, privitor la educație, care contribuie la educația cuiva. – Din fr. éducatif.

educator
EDUCATÓR, -OÁRE, educatori, -oare, adj., s. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care educă copiii, tineretul (în școli); profesor, învățător. 2. S.f. Persoană cu o pregătire specială care se ocupă de educația copiilor preșcolari (în cămine și în grădinițe). – Din fr. éducateur, lat. educator, -oris.

educatie
EDUCÁȚIE, educații, s.f. Ansamblu de măsuri aplicate în mod sistematic în vederea formării și dezvoltării însușirilor intelectuale, morale sau fizice ale copiilor și ale tineretului sau, p. ext., ale oamenilor, ale societății etc.; rezultatul acestei activități pedagogice; bună creștere, comportare civilizată în societate. ♢ Loc. vb. A face educație cuiva = a educa pe cineva. ♢ Educație fizică = ansamblu de măsuri care au ca scop asigurarea dezvoltării fizice armonioase a oamenilor, întărirea sănătății, formarea și perfecționarea cunoștințelor, priceperii și deprinderilor de mișcare necesare atât pentru muncă, cât și pentru activitatea sportivă. [Var.: (înv.) educațiúne s.f.] – Din fr. éducation, lat. educatio, -onis.

educational
EDUCAȚIONÁL, -Ă, educaționali, -e, adj. Care aparține educației, învățământului, care contribuie la educația cuiva; educativ. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. educational, fr. éducationnel.

educatiune
EDUCAȚIÚNE s.f. v. educație.

edulcora
EDULCORÁ, edulcorez, vb. I. Tranz. (Livr.) A atenua; a îndulci. – Din fr. édulcorer.

edulcorant
EDULCORÁNT, -Ă, edulcoranți, -te, adj., s.n. (Livr.) 1. Adj. Care atenuează, care îndulcește. 2. S.n. Substanță care se adaugă unui medicament pentru a-l îndulci. – Din fr. édulcorant.

edulcorat
EDULCORÁT, -Ă, edulcorați, -te, adj. (Livr.) Atenuat, îndulcit. – Din fr. édulcoré.

efeb
EFÉB, efebi, s.m. (în Grecia antică) Adolescent care făcea parte dintr-un colegiu (cu caracter militar). ♦ Tânăr ajuns la pubertate; adolescent. ♦ (Azi) Tânăr de o deosebită frumusețe. – Din fr. éphèbe, lat. ephebus.

efebie
EFEBÍE, efebii, s.f. (în Grecia antică) Școala în care se făcea educația militară și cetățenească a tineretului. – Din fr. éphébie.

efect
EFÉCT, efecte, s.n. 1. Fenomen care rezultă în mod necesar dintr-o anumită cauză, fiind într-o legătură indestructibilă cu aceasta; rezultat, urmare, consecință. ♢ Expr. A-și face efectul = a da un anumit rezultat, a avea consecința scontată. 2. Impresie produsă de cineva sau de ceva asupra cuiva. ♢ Loc. adj. De efect = care atrage atenția, care produce o impresie puternică. ♢ Loc. vb. A face efect = a impresiona. ♢ (În sintagma) Efect sonor = efect produs prin mijloace electroacustice sau electronice sugerând ascultătorului senzația unui sunet real sau oferindu-i sonorități inedite. 3. (Concr.; la pl.) Bunuri mobile. ♦ Îmbrăcăminte militară, echipament. 4. (La pl.) Valori negociabile (emise de stat), hârtii de valoare. Efecte de comerț. Efecte publice. – Din lat. effectus (cu sensurile fr. effet).

efectiv
EFECTÍV, -Ă, efectivi, -e, adj., s.n. 1. Adj. (Adesea adverbial) Real^2, adevărat. 2. S.n. Numărul indivizilor care fac parte dintr-o colectivitate, mai ales dintr-o unitate sau formație militară. – Din fr. effectif, lat. effectivus.

efector
EFECTÓR, efectori, s.m. (Biol; adesea adjectival) 1. Organ care acționează sub comanda sistemului nervos central la stimuli externi sau interni primiți de organele receptoare. 2. Substanță care modifică activitatea unor enzime. – Din fr. effecteur, lat. effector.

efectua
EFECTUÁ, efectuez, vb. I. Tranz. A face, a realiza, a înfăptui; a îndeplini, a executa. [Pr.: -tu-a] – Din fr. effectuer, lat. effectuare.

efectuare
EFECTUÁRE, efectuări, s.f. Acțiunea de a efectua și rezultatul ei. [Pr.: -tu-a-] – V. efectua.

efectuat
EFECTUÁT, -Ă, efectuați, -te, adj. Care este realizat, înfăptuit, îndeplinit, executat. [Pr.: -tu-at] – V. efectua.

efedrina
EFEDRÍNĂ s.f. Alcaloid solubil în alcool, în eter și în cloroform, ai cărui derivați, solubili în apă, se folosesc în special în tratamentul bolilor căilor respiratorii. – Din fr. éphédrine.

efemer
EFEMÉR, -Ă, efemeri, -e, adj., s.f. 1. Adj. De scurtă durată; trecător, vremelnic. 2. S.f. (La pl.) Ordin de insecte cu corpul subțire și moale, terminat cu trei filamente lungi, cu două perechi de aripi transparente, care trăiesc ca adulte câteva zile sau ore, iar ca larve (acvatice) 2-3 ani; efemeride (Ephemera); (și la sg.) insectă din acest ordin. – Din fr. éphémère.

efemerida
EFEMERÍDĂ, efemeride, s.f. 1. Efemeră (2). 2. (La pl.) Notițe (de ziar sau de calendar) care arată evenimentele petrecute în aceeași dată în ani diferiți. 3. (La pl.) Lucrare, sub formă de tabele, alcătuită cu anticipație de un observator astronomic și în care se indică pozițiile aștrilor și unele fenomene cerești din anul respectiv. 4. Fig. (La pl.) Lucruri, gânduri etc. trecătoare; știri cotidiene de mică importanță. – Din fr. éphéméride, lat. ephemeris, -idis.

efemeriza
EFEMERIZÁ, efemerizez, vb. I. Tranz. și refl. (Livr.) A face să devină sau a deveni efemer. – Efemer + suf. -iza.

efemerizare
EFEMERIZÁRE, efemerizări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a (se) efemeriza. – V. efemeriza.

efemina
EFEMINÁ, efeminez, vb. I. Tranz. și refl. 1. (Rar) A (se) moleși, a (se) înmuia. 2. (Livr.) A face să devină sau a deveni asemănător psihologic sau fizic cu o femeie. – Din fr. efféminer.

efeminat
EFEMINÁT, -Ă, efeminați, -te, adj. (Rar) Cu aspect sau caracter feminin, delicat; p. ext. molatic, moleșit. ♦ Iubitor de plăceri. – Din fr. efféminé, lat. effeminatus.

efeminatie
EFEMINÁȚIE s.f. (Rar) Caracterul celui efeminat; moliciune, slăbiciune. – Din fr. effémination, lat. effeminatio.

efendi
EFÉNDI s.m. invar. (Înv.) Titlu de politețe pus în Turcia, după un nume propriu, învățaților, funcționarilor; persoană care avea acest titlu. – Din tc. efendi.

eferent
EFERÉNT, -Ă, eferenți, -te, adj. Care duce (în afară). ♢ Fibre nervoase eferente = fibre nervoase prin care excitația trece de la centrii nervoși spre zonele periferice ale corpului. – Din fr. efférent.

efervescent
EFERVESCÉNT, -Ă, efervescenți, -te, adj. (Despre lichide) Care dezvoltă cu putere gaze în cursul unei reacții chimice. ♦ Fig. Agitat, frământat; clocotitor. – Din fr. effervescent, lat. effervescens, -ntis.

efervescenta
EFERVESCÉNȚĂ, efervescențe, s.f. Degajare rapidă și zgomotoasă a unui gaz într-o masă lichidă, datorită unei reacții chimice sau fizice. ♦ Fig. Agitație, frământare, fierbere. – Din fr. effervescence.

efet
EFÉT, efeți, s.m. (De obicei la pl.) Judecător care făcea parte dintr-un tribunal penal din Atena antică. – Din fr. éphète.

efetonina
EFETONÍNĂ s.f. Efedrină sintetică, cu aceleași utilizări ca și cea naturală. – Din fr. éphétonine.

eficace
EFICÁCE adj. invar. Care produce efectul scontat, care dă un rezultat pozitiv; eficient. – Din fr. efficace, lat. efficax, -acis.

eficacitate
EFICACITÁTE s.f. Calitatea de a produce efectul (pozitiv) așteptat; eficiență. – Din fr. efficacité.

eficient
EFICIÉNT, -Ă, eficienți, -te, adj. Eficace. [Pr.: -ci-ent] – Din fr. efficient, lat. efficiens, -ntis.

eficienta
EFICIÉNȚĂ, eficiențe, s.f. Eficacitate. [Pr.: -ci-en-] – Din fr. efficience.

efigial
EFIGIÁL, -Ă, efigiali, -e, adj. Care aparține unei efigii; de efigie. [Pr.: -gi-al] – Din fr. effîgial.

efigie
EFÍGIE, efigii, s.f. Reprezentare în relief pe monede, medalii etc. a chipului unei persoane. – Din fr. effigie, lat. effigies.

efila
EFILÁ, efilez, vb. I. Tranz. și refl. (Tehn.) A (se) subția. – Din fr. effiler.

eflora
EFLORÁ, eflorez, vb. I. Tranz. (Franțuzism) A studia superficial; a frunzări o carte. – Din fr. effleurer.

eflorescent
EFLORESCÉNT, -Ă, eflorescenți, -te, adj. 1. Care înflorește, care se află în eflorescentă (1); fig. înfloritor, bogat în aspecte sau detalii. 2. (Chim.; despre săruri) care își pierde o parte din apa de cristalizare și capătă un aspect de pulbere. – Din fr. efflorescent, lat. efflorescens, -ntis.

eflorescenta
EFLORESCÉNȚĂ, eflorescențe, s.f. 1. Începutul înfloririi unei plante; fig. înflorire, dezvoltare sub aspecte bogate. 2. Transformare în pulbere a unor săruri cristalizate, prin pierderea apei de cristalizare; (concr.) sare cu aspect de pulbere rezultată în acest fel. ♦ Depozit de săruri care apare la suprafața unor roci. ♦ Pată sau depozit cristalin de săruri alcalino-pământoase care apare pe suprafața exterioară a construcțiilor de beton sau de zidărie. 3. (Med.) Erupție ușoară pe piele; (pop.) spuzeală. – Din fr. efflorescence.

efluent
EFLUÉNT, -Ă, efluenți, -te, adj. (Tehn.; despre lichide) Care iese dintr-o instalație. [Pr.: -flu-ent] – Din fr. effluent.

efluviu
EFLÚVIU, efluvii, s.n. 1. Emanație gazoasă produsă de diferite corpuri, perceptibilă cu ajutorul mirosului. ♦ Fig. Curent, flux, fluid. 2. Descărcare electrică de slabă luminozitate, neînsoțită de zgomot sau căldură, între electrozii aflați la o tensiune înaltă. 3. Defect sub forma unor linii subțiri în evantai care apar pe o peliculă cinematografică. – Din fr. effluve, lat. effluvium.

eflux
EFLÚX, efluxuri, s.n. Scurgere de fluid dintr-o masă de fluid care se găsește în stare de repaus sau în mișcare. – După it. efflusso.

efor
ÉFOR, efori, s.m. 1. Membru în consiliul de conducere al unei eforii; epitrop. 2. Nume dat în Sparta antică fiecăruia din cei cinci magistrați cu largi atribuții în politica internă și externă a statului. – Din ngr. éforos.

eforat
EFORÁT, eforate, s.n. Colegiu din Sparta antică alcătuit din cinci efori (2); funcție sau instituție reprezentată de acest colegiu. – Din fr. éphorat.

eforie
EFORÍE, eforii, s.f. Nume dat unor instituții administrative de utilitate publică sau culturală din trecut; consiliul de conducere al acestor instituții; sediul acestor consilii; epitropie. – Din ngr. eforía.

efort
EFÓRT, eforturi, s.n. 1. Încordare voluntară a puterilor fizice sau psihice ale organismului în vederea realizării unui randament superior celui obișnuit; strădanie, străduință. 2. (Fiz.) Rezultantă a forțelor interioare dintr-o secțiune a unui corp deformabil, cauzată de solicitări exterioare, de căldură etc. – Din fr. effort.

efractor
EFRACTÓR, -OÁRE, efractori, -oare, s.m. și f. Persoană care a comis o efracție. – Din fr. effracteur.

efractie
EFRÁCȚIE, efracții, s.f. Spargere a zidurilor, forțare a încuietorilor sau a oricărui dispozitiv de închidere, ca mijloc pentru săvârșirea unei infracțiuni. [Var.: efracțiúne s.f.] – Din fr. effraction.

efractiune
EFRACȚIÚNE s.f. v. efracție.

efuziometru
EFUZIOMÉTRU, efuziometre, s.n. Dispozitiv pentru determinarea densității gazelor, bazat pe fenomenul efuziunii (2). [Pr.: -zi-o-] – Din fr. effusiomètre.

efuziune
EFUZIÚNE, efuziuni, s.f. 1. Manifestare, exteriorizare puternică a unor sentimente pozitive. 2. Difuziune a unui gaz printr-un înveliș poros. 3. Proces vulcanic de revărsare a magmei sub formă de lavă la suprafața pământului și de formare a unor produse vulcanice. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. effusion, lat. effusio, -onis.

efuziv
EFUZÍV, -Ă, efuzivi, -e, adj. Vulcanic. – Din fr. effusif.

efuzor
EFUZÓR, efuzoare, s.n. Tub cu secțiune crescătoare, utilizat pentru accelerarea scurgerii unui gaz. – Din efuziune.

egal
EGÁL, -Ă, egali, -e, adj. 1. (Adesea adverbial și substantivat) Care este la fel cu altul într-o anumită privință; (despre cetățeni, națiuni etc.) care au aceleași drepturi și aceleași îndatoriri. ♢ Fără egal = excepțional, neasemuit, neîntrecut. ♢ Expr. A trata (pe cineva sau ceva) de la egal la egal = a se comporta într-o împrejurare dată ca fiind în aceeași situație, pe aceeași treaptă cu partenerul său; a duce tratative cu cineva în condiții de egalitate (2). (Sport) A fi egal = a avea același număr de puncte. 2. (Mat.) Care are aceeași valoare în aceeași unitate de măsură. ♢ Semn egal (și substantivat, n.) = semn grafic format din două liniuțe paralele așezate orizontal între două expresii, care exprimă o egalitate. ♦ (Despre figuri geometrice) Care coincide, prin suprapunere, cu o altă figură. 3. (Despre obiecte, fenomene sau ființe, comparate cu ele însele sub diverse aspecte, stări) Neschimbat, statornic; uniform, invariabil; monoton. ♢ Expr. (Adverbial) A-i fi (cuiva) egal – a-i conveni în aceeași măsură și o alternativă și cealaltă; a-i fi indiferent. – Din fr. égal.

egala
EGALÁ, egalez, vb. I. Tranz., intranz. și refl. A face să fie sau a fi la fel cu altul într-o anumită privință; a face să devină sau a deveni egal. ♦ Tranz. (Sport) A obține același număr de puncte cu altcineva. – Din fr. égaler.

egalabil
EGALÁBIL, -Ă, egalabili, -e, adj. Care poate fi egalat. – Din fr. égalable.

egalare
EGALÁRE, egalări, s.f. Acțiunea de a (se) egala. – V. egala.

egalat
EGALÁT, -Ă, egalați, -te, adj. Făcut sau devenit egal; nivelat; uniformizat. – V. egala.

egalitar
EGALITÁR, -Ă, egalitari, -e, adj. Care are ca scop egalitatea civilă, politică și socială; privitor la egalitatea civilă, politică și socială; bazat pe egalitate civilă, politică și socială. – Din fr. égalitaire.

egalitarism
EGALITARÍSM s.n. Concepție socială care preconizează nivelarea, egalizarea consumului individual și a modului de trai al membrilor societății. – Din fr. égalitarisme, rus. egalitarizm.

egalitarist
EGALITARÍST, -Ă, egalitariști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține egalitarismului, privitor la egalitarism, care susține egalitarismul. 2. S.m. și f. Adept al egalitarismului. – Din fr. egalitariste.

egalitate
EGALITÁTE, egalități, s.f. 1. Faptul de a fi egal, stare a două sau a mai multor lucruri egale între ele. ♦ Uniformitate, uniformizare. ♦ (Sport) Situație în care mai mulți participanți realizează același număr de puncte în cadrul aceluiași concurs. 2. Principiu potrivit căruia tuturor oamenilor și tuturor statelor sau națiunilor li se recunosc aceleași drepturi și li se impun aceleași îndatoriri, prevăzute de regula de drept; situație în care oamenii se bucură de aceleași drepturi și au aceleași îndatoriri. (Mat.) Relație între două sau mai multe cantități, elemente, termeni etc. egali; expresie a acestei relații, scrisă cu ajutorul semnului egal (2). – Din fr. égalité.

egaliza
EGALIZÁ, egalizez, vb. I. Tranz. A face ca două sau mai multe lucruri, situații etc. să fie egale între ele în anumite privințe. ♦ Fig. A pune pe același plan, a face să dispară diferențele; a nivela. – Din fr. égaliser.

egalizare
EGALIZÁRE, egalizări, s.f. Acțiunea de a egaliza și rezultatul ei. – V. egaliza.

egalizator
EGALIZATÓR, -OÁRE, egalizatori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care egalizează, care produce sau determină egalizarea. 2. S.n. Produs chimic care se adaugă în băile de vopsire pentru dispersarea, mărirea vitezei de pătrundere și fixarea colorantului. 3. S.n. Dispozitiv care reglează presiunea într-o conductă. – Din fr. égalisateur.

egalizor
EGALIZÓR, egalizoare, s.n. (Tehn.) Corector al caracteristicii de frecvență a unui sistem electroacustic. – Din fr. égaliseur, engl. equalizer.

egeean
EGEEÁN, -Ă, egeeni, -e, adj. Care se referă la popoarele din zona Mării Egee. [Pr.: -ge-ean] – Din fr. égéen.

eghilet
EGHILÉT, eghileți, s.m. Șnur cu capetele îmbrăcate în metal, care împodobește uniforma unor militari. – Din fr. aiguillette.

egida
EGÍDĂ, egide, s.f. Ocrotire, sprijin, protecție; îndrumare, îngrijire. ♢ (În loc prep.) Sub egida... = sub auspiciile... – Din fr. égide, lat. aegis, -idis.

egiptean
EGIPTEÁN, -Ă, egipteni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din națiunea formată pe teritoriul Egiptului, constituind majoritatea populației Republicii Arabe Egipt, 2. Adj. Care aparține Egiptului, Republicii Arabe Egipt sau populațiilor lor, privitor la Egipt, la Republica Arabă Egipt sau la populațiile lor. ♦ (Substantivat, f.) Limba egipteană. 3. S.m. și f. (La pl.) Vechii locuitori ai văii și deltei Nilului, care au creat în antichitate unul dintre principalele state ale Orientului; (și la sg.) persoană care aparținea acestor vechi populații. – Egipt (n. pr.) + suf. -ean.

egipteanca
EGIPTEÁNCĂ, egiptence, s.f. Femeie care aparține populației de bază a Egiptului, Republicii Arabe Egipt sau populațiilor lor. – Egiptean + suf. -că.

egiptolog
EGIPTOLÓG, egiptologi, s.m. Specialist în egiptologie. – Din fr. égyptologue.

egiptologie
EGIPTOLOGÍE s.f. Ramură a orientalisticii care se ocupă cu studiul limbii, istoriei și culturii Egiptului antic. – Din fr. égyptologie.

egiptiana
EGIPȚIÁNĂ, egipțiene, s.f. (Mai ales la pl.) Caracter de literă tipografică caracterizată prin grosimea uniformă a tuturor trăsăturilor, prin construcție aproape geometrică și tălpile picioarelor dreptunghiulare. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. égyptienne, germ. Egyptienne.

eglindisi
EGLINDISÍ, eglindisesc, vb. IV. Refl. (Grecism înv.) A se distra, a petrece (2), a se amuza. – Din ngr. eglendízo.

egloga
EGLÓGĂ, egloge, s.f. Mic poem pastoral asemănător idilei; bucolică. – Din fr. églogue, lat. ecloga.

egocentric
EGOCÉNTRIC, -Ă, egocentrici, -ce, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Care privește totul prin prisma intereselor și a sentimentelor personale, care se consideră centrul universului; (despre manifestările oamenilor) care trădează o asemenea atitudine. – Din fr. égocentrique.

egocentrism
EGOCENTRÍSM s.n. (Livr.) Atitudine a celui care privește totul prin prisma intereselor și a sentimentelor personale, tendință de a face din sine „centrul universului”; egotism. – Din fr. égocentrisme.

egoism
EGOÍSM s.n. Atitudine de exagerată preocupare pentru interesele personale și de nesocotire a intereselor altora. – Din fr. égoïsme.

egoist
EGOÍST, -Ă, egoiști, -ste, adj. (Adesea substantivat) Stăpânit de egoism; determinat de egoism, care denotă egoism. – Din fr. égoïste.

egolatrie
EGOLATRÍE s.f. Manie de a se preocupa exagerat de propria persoană; supraestimare a valorii personale; egotism. – Cf. lat. e g o, după idolatrie.

egolatru
EGOLÁTRU, -Ă, egolatri, -e, adj. Stăpânit de egolatrie. – Cf. lat. e g o, după idolatru.

egotism
EGOTÍSM s.n. Atitudine individualistă care provine din acordarea unei importanțe exagerate propriei persoane. – Din fr. égotisme.

egotist
EGOTÍST, -Ă, egotiști, -ste, adj. (Adesea substantivat) Stăpânit de egotism; determinat de egotism. – Din fr. égotiste.

egrena
EGRENÁ, egrenéz, vb. I. Tranz. A separa cu ajutorul unor mașini speciale semințele de fibrele de bumbac pentru a obține puful de bumbac. – Din fr. égrener.

egrenare
EGRENÁRE, egrenări, s.f. Acțiunea de a egrena și rezultatul ei. – V. égrena.

egrenat
EGRENÁT s.n. Faptul de a egrena. – V. egrena.

egreta
EGRÉTĂ, egrete, s.f. 1. Gen de păsări migratoare de baltă, de culoare albă, cu spatele împodobit cu un mănunchi de pene ornamentale lungi; erodiu, stârc alb (Egretta); pasăre care face parte din acest gen. 2. Mănunchi de pene de egretă (1) sau de fire albe, folosit ca podoabă la pălării, la chipie militare, la turbane etc. 3. Aglomerație de perișori la extremitatea superioară a fructelor. 4. (Fiz; în sintagma) Descărcare în egretă = descărcare electrică produsă sub forma unei succesiuni rapide de scântei luminoase între electrozi aflați la o tensiune înaltă. – Din fr. aigrette.

egumen
EGÚMEN, -Ă, egumeni, -e, s.m. și f. Stareț(ă). – Din ngr. igúmenos.

egumeni
EGUMENÍ, egumenesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A conduce o mănăstire; a stăreți. – Din egumen.

egumenie
EGUMENÍE s.f. Funcția de egumen; timpul cât cineva îndeplinește această funcție; stăreție. – Egumen + suf. -ie.

egutare
EGUTÁRE s.f. Îndepărtare a apei din cărbuni și din minereuri, în silozuri sau în grămezi expuse la aer. – După fr. égouttage.

egutor
EGUTÓR, egutoare, s.n. Cilindru gol în interior, cu o manta de sită de metal, care presează banda de material pe sita plană a cutiilor aspiratoare la mașinile de fabricat hârtie, pentru a o stoarce de apă și pentru a o netezi. – Din fr. égouttoir.

eh
EH interj. Exclamație care exprimă diverse sentimente: dispreț, resemnare, dezamăgire, necaz etc. – Onomatopee.

ehe
EHÉ interj. V. ehei.

ehehei
EHEHÉI interj. V. ehei.

ehei
EHÉI interj. Exclamație care exprimă diverse sentimente: admirație, bucurie, regret, nostalgie; exclamație care însoțește evocarea unor amintiri, constatarea unor fapte etc. [Var.: ehé, ehehéi, hehéi interj.] – Onomatopee.

ei
EI interj. Exclamație care: a) introduce, însoțește, întărește sau exprimă o întrebare; b) exprimă sau însoțește și întărește un îndemn, o mustrare, o poruncă; c) exprimă mirarea; d) arată trecerea dela o idee la alta. – Onomatopee.

eidetic
EIDÉTIC, -Ă, eidetici, -ce, adj 1. Care ține de eidetism. 2. (Psih.) Care provine din imaginație. [Pr.: e-i-] – Din fr. eidétique.

eidetism
EIDETÍSM s.n. Anomalie întâlnită în special la copii, care constă în reprezentarea foarte vie a obiectelor văzute anterior, ca și cum acestea ar fi prezente. [Pr.: e-i-] – Din fr. eidétisme.

eidofor
EIDOFÓR, eidofoare, s.n. Instalație pentru proiecția imaginilor de televiziune pe ecran cinematografic. [Pr.: e-i-] – Din fr. eidophore, engl. eidofor.

einsteiniu
EINSTEINIU s.n. Element chimic transuranic, obținut pe cale artificială. [Pr.: ainștáiniu] – Din fr. einsteinium.

ejacula
EJACULÁ, ejaculez, vb. I. Tranz. A elimina sperma prin canalul uretral. – Din fr. éjaculer.

ejaculare
EJACULÁRE, ejaculări, s.f. Acțiunea de a ejacula și rezultatul ei; ejaculație. – V. ejacula.

ejaculatie
EJACULÁȚIE, ejaculații, s.f. Ejaculare; (concr.) lichid spermatic ejaculat. ♦ Zvârlirea afară a sporilor din sporange, frecventă la unele plante. – Din fr. éjaculation.

ejector
EJECTÓR, ejectoare, s.n. 1. Aparat care servește la evacuarea unui fluid dintr-un rezervor. 2. Dispozitiv la armele de vânătoare basculante, care, la deschiderea acestora, extrage și aruncă din țeavă tubul cartușului. 3. Dispozitiv folosit la casetofoane pentru scoaterea casetei din locașul ei. – Din fr. éjecteur.

ejectie
EJÉCȚIE, ejecții, s.f. Evacuare cu mare viteză, printr-un ajutaj, a unui curent de fluid folosit pentru propulsie. – Din fr. éjection.

el
EL, EA, ei, ele, pron. pers. 3. 1. (Ține locul persoanei despre care se vorbește) El merge. ♦ (Fam.; la sg.) Soț, bărbat; soție, nevastă. 2. (La genitiv, în formele lui, ei, lor, adesea precedat de „al, a, ai, ale”, cu valoare posesivă) Casa lui. ♢ Expr. Ai lui sau ai ei = persoane legate prin rudenie, interese comune, prietenie etc. de o anumită persoană. Ale lui sau ale ei = a) lucrurile personale ale cuiva; b) capriciile, toanele cuiva. Lasă-l în ale lui! 3. (La dativ, în formele lui, ei, îi, i, lor, le li, cu funcție de complement indirect sau de atribut) Prietenul îi iese înainte. ♢ (În forma i, cu valoare neutră) Dă-i cu bere, dă-i cu vin. 4. (În acuzativ, în formele îl, l, o, îi, i, le, cu funcție de complement direct) Cartea pe care o citesc. (Precedat de prepoziții, în formele el, ea, ei, ele) Pe el îl caut. ♢ (Precedat de prepoziții, în forma o, cu valoare neutră) Au mai pățit-o și alții. [Pr.: iel, ia, iei, iele] – Lat. illum, illa.

elabora
ELABORÁ, elaborez, vb. I. Tranz. 1. A realiza, a da o formă definitivă unei idei, unei doctrine, unui text de lege etc.; a alcătui^1, a întocmi; p. ext. a redacta. 2. A efectua operațiile necesare pentru extragerea de metale din minereuri sau pentru obținerea unor aliaje în stare topită în vederea turnării lor. – Din fr. élaborer, lat. elaborare.

elaborare
ELABORÁRE, elaborări, s.f. Acțiunea de a elabora și rezultatul ei; lucrare. – V. elabora.

elagaj
ELAGÁJ, elagaje, s.n. Operație de îndepărtare a crăcilor din partea inferioară a tulpinii arborilor, aplicată în exploatările forestiere; elagare. – Din fr. élagage.

elagare
ELAGÁRE, elagări, s.f. Elagaj. – Cf. fr. é l a g a g e.

elan
ELAN^1, elani, s.m. Animal rumegător nordic din familia cervidelor, cu coarne mari, ramificate și lățite în formă de lopeți (Alces alces) – Din fr. élan.

ELÁN^2, elanuri, s.n. 1. Însuflețire creatoare; avânt, entuziasm. 2. (Sport) Complex de mișcări și de procedee executate, în vederea efectuării unei sărituri sau a unei aruncări. – Din fr. élan.

elansa
ELANSÁ, elansez, vb. I. Refl. (Livr.) A se avânta, a se repezi. – Din fr. élancer.

elansare
ELANSÁRE, elansări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a se elansa și rezultatul ei; avântare, repezire; fig. avânt, năzuire către ceva. – V. elansa.

elansat
ELANSÁT, -Ă, elansați, -te, adj. (Livr.) Zvelt; avântat. – V. elansa.

elastic
ELÁSTIC, -Ă, elastici, -ce, adj., s.n. I. Adj. 1. (Despre unele obiecte) Care are proprietatea de a-și modifica forma și dimensiunile sub acțiunea unei forțe exterioare și de a reveni de la sine la forma și dimensiunile inițiale după încetarea acțiunii forțelor exterioare care l-au deformat. 2. (Despre ființe, mișcări ale lor etc.) Mlădios, suplu; fig. (despre oameni) care se poate adapta ușor împrejurărilor. II. S.n. Țesătură, șnur, șiret etc. executate din fire de cauciuc îmbrăcate în fire textile și folosite la confecționarea unor obiecte de îmbrăcăminte; gumă, gumilastic. – Din fr. élastique.

elasticitate
ELASTICITÁTE s.f. Proprietatea de a fi elastic. – Din fr. élasticité.

elastina
ELASTÍNĂ s.f. Substanță organică albuminoasă care intră în compoziția fibrelor elastice ale tendoanelor, ale vaselor de sânge, ale pielii etc. – Din fr. élastine.

elastomecanica
ELASTOMECÁNICĂ s.f. Parte a mecanicii corpurilor solide, deformabile, care se ocupă cu studiul eforturilor și deformațiilor în corpurile elastice sub acțiunea forțelor exterioare. – Din fr. élastomécanique.

elastomer
ELASTOMÉR, elastomeri, s.m. Polimer sintetic cu proprietăți plastice și elastice asemănătoare cu ale cauciucului natural. – Din fr. élastomère.

elaterid
ELATERÍD, elateride, s.n. (La pl.) Familie de coleoptere cu corp alungit și scorțos; (și la sg.) insectă care face parte din această familie. – Din fr. élatérides.

eldorado
ELDORÁDO s.n. Țară plină de bogății, încântătoare. – Din fr. Eldorado.

eleagnacee
ELEAGNACÉE, eleagnacee, s.f. (La pl.) Familie de arbori și de arbuști răspândiți în Europa și în Asia, cu solzișori bruni sau argintii pe părțile aeriene; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: -le-ag-] – Din fr. éléagnacées.

eleat
ELEÁT, -Ă, eleați, -te, s.m., adj. 1. S.m. Reprezentant al școlii filozofice grecești din Eleea, care susținea unitatea, imobilitatea și imuabilitatea existenței, considerând iluzorie multiplicitatea, mișcarea și devenirea. 2. Adj. Care se referă la reprezentanții școlii din Eleea sau la concepțiile lor. [Pr.: -le-at] – Din fr. éléate.

eleatic
ELEÁTIC, -Ă, eleatici, -ce, adj. Referitor la eleați, al eleaților. [Pr.: -le-a-] – Din fr. éléatique.

elebor
ELEBÓR, elebori, s.m. Plantă erbacee cu rizomul gros și ramificat, cu flori roșii aplecate în jos; spânz (Helleborus purpurescens). – Din fr. ellébore.

electiv
ELECTÍV, -Ă, electivi, -e, adj. Bazat pe alegeri; care are scopul sau dreptul de a alege. – Din fr. électif, lat. electivus.

electivitate
ELECTIVITÁTE s.f. Însușirea a ceea ce este electiv. – Din fr. électivité.

elector
ELECTÓR, -OÁRE, electori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care are mandat din partea unui grup de oameni să aleagă prin vot pe cineva. ♦ (Înv.) Persoană care reușea să obțină un mare număr de voturi pentru partidul său. 2. S.m. (În Imperiul Romano-German) Principe sau arhiepiscop făcând parte din colegiul care alegea pe împărat. – Din fr. électeur, lat. elector.

electoral
ELECTORÁL, -Ă, electorali, -e, adj. Privitor la alegeri, în vederea alegerilor. – Din fr. électoral.

electorat
ELECTORÁT, electorate, s.n. 1. Demnitate de elector (2). 2. Teritoriu supus autorității unui elector (2). 3. Totalitatea alegătorilor în cadrul unor alegeri (2). – Din fr. électorat, germ. Elektorat.

electret
ELECTRÉT, electreți, s.m. Material care prezintă polarizație electrică permanentă la temperatura ambiantă, fără a fi deformat. – Din fr. électret.

electric
ELÉCTRIC, -Ă, electrici, -ce, adj. Care aparține electricității, privitor la electricitate, care produce sau are energie legată de prezența electricității. ♢ (Adverbial) Aparat care funcționează electric. ♢ Energie electrică = energie proprie câmpurilor electrice, cantitate de electricitate; (impr.) electricitate (1). Lumină electrică (și substantivat, f.) = sistem de iluminație în care sursele de lumină sunt alimentate cu energie electrică. – Din fr. électrique.

electrician
ELECTRICIÁN, -Ă, electricieni, -e, s.m. și f. (Adesea adjectival) Persoană calificată care lucrează sau repară instalații, mașini, aparate etc. electrice. [Pr.: -ci-an] – Din fr. électricien.

electricitate
ELECTRICITÁTE s.f. 1. Una dintre proprietățile fizice fundamentale ale materiei, care se manifestă prin ansamblul fenomenelor legate de apariția, de mișcarea și de interacțiunea corpurilor purtătoare de sarcină electrică. ♦ Totalitatea fenomenelor electrice. ♦ Electricitate atmosferică = ansamblul fenomenelor electrice din atmosferă (fulgere, trăsnete etc.) Electricitate animală = energie electrică produsă de țesuturile vii. ♦ Lumină electrică. 2. Ramură a fizicii care se ocupă cu studiul fenomenelor electrice. – Din fr. électricité.

electrifica
ELECTRIFICÁ, electrífic, vb. I. Tranz. A introduce folosirea energiei electrice, lumina electrică; a efectua lucrări de electrificare. – Din fr. électrifier.

electrificare
ELECTRIFICÁRE, electrificări, s.f. Acțiunea de a electrifica și rezultatul ei; ansamblu de lucrări efectuate pentru introducerea și extinderea folosirii energiei electrice în diferite scopuri în toate ramurile economiei naționale, în activitatea social-culturală și în consumul casnic, pe calea sporirii producției de energie electrică. – V. electrifica. Cf. fr. é l e c t r i f i c a t i o n.

electrificat
ELECTRIFICÁT, -Ă, electrificați, -te, adj. Care a fost dotat cu energie electrică, în care s-a făcut electrificarea. – V. electrifica. Cf. fr. é l e c t r i f i é.

electriza
ELECTRIZÁ, electrizez, vb. I. Tranz. 1. A dezvolta, prin diverse procedee, electricitate în unele corpuri. 2. Fig. A produce asupra cuiva o impresie puternică și bruscă; a entuziasma, a înflăcăra, a anima. – Din fr. électriser.

electrizabil
ELECTRIZÁBIL, -Ă, electrizabili, -e, adj. Care poate fi electrizat. – Din fr. électrisable.

electrizant
ELECTRIZÁNT, -Ă, electrizanți, -te, adj. Care electrizează. – Din fr. électrisant.

electrizare
ELECTRIZÁRE, electrizări, s.f. Acțiunea de a electriza și rezultatul ei; înflăcărare, animare. – V. electriza.

electrizat
ELECTRIZÁT, -Ă, electrizați, -te, adj. 1. (Despre unele corpuri) Care a fost supus electrizării. 2. Fig. Asupra căruia a fost produsă o impresie puternică și bruscă. – V. electriza.

electro
ELECTRO- Element de compunere însemnând „electric”, „bazat pe electricitate” și servind la formarea unor substantive sau adjective. – Din fr. électr(o)-, germ. elektr(o)- etc.

electroacupunctura
ELECTROACUPUNCTÚRĂ s.f. Metodă de acupunctură în care acul primește impulsuri electrice; electropunctură. [Pr.: -tro-a-] – Electro- + acupunctură.

electroacustic
ELECTROACÚSTIC, -Ă, electroacustici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a acusticii care studiază transformarea oscilațiilor acustice în oscilații electromagnetice și invers, precum și metodele de măsurare corespunzătoare și aplicațiile tehnice ale acestei transformări. 2. Referitor la electroacustică (1), de electroacustică. [Pr.: -tro-a-] – Din fr. électro-acoustique, germ. Elektroakustik.

electroanaliza
ELECTROANALÍZĂ, electroanalize, s.f. Totalitatea metodelor electrochimice folosite în analiza chimică cantitativă; analiză electrochimică. [Pr.: -tro-a-] – Din germ. Elektroanalyse, fr. électro-analyse.

electroanestezie
ELECTROANESTEZÍE, electroanestezii, s.f. Anestezie bazată pe folosirea curenților electrici. [Pr.: -tro-a-] – Din fr. électro-anesthésie.

electroaprindere
ELECTROAPRÍNDERE, electroaprinderi, s.f. Aprindere (2) printr-o scânteie electrică. [Pr.: -tro-a-] – Electro- + aprindere.

electrobiologic
ELECTROBIOLÓGIC, -Ă, electrobiologici, -ce, adj. Referitor la electrobiologie, de electrobiologie. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. électrobiologique.

electrobiologie
ELECTROBIOLOGÍE s.f. Studiu al apariției și al efectelor fenomenelor electrice în organismele vii, în special asupra sistemului nervos și a contracțiilor musculare. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. électrobiologie.

electrobuz
ELECTROBÚZ, electrobuze, s.n. Autovehicul de transport în comun, acționat de un motor electric alimentat de la un acumulator propriu (mecanic sau electric) de energie. – Din germ. Elektrobus, fr. électrobus.

electrocaloric
ELECTROCALÓRIC, -Ă, electrocalorici, -ce, adj. Referitor la căldura dezvoltată sau absorbită în conductoare prin trecerea curentului electric, care aparține acestei călduri. – Din germ. Elektrokalorik.

electrocapilaritate
ELECTROCAPILARITÁTE s.f. Modificare a tensiunii dintre două fluide prin aplicarea unei diferențe de potențial între acestea. – Din fr. électrocapillarité.

electrocar
ELECTROCÁR, electrocare, s.n. Cărucior autopropulsat, acționat de un motor electric alimentat de la o baterie de acumulatoare proprie, folosit pentru transportul de materiale pe distanțe scurte în ateliere, depozite, gări etc. – Electro- + car. Cf. engl. e l e c t r o c a r, germ. E l e k t r o k a r r e n.

electrocardiograf
ELECTROCARDIOGRÁF, electrocardiografe, s.n. Aparat cu ajutorul căruia se execută

electrocardiografic
ELECTROCARDIOGRÁFIC, -Ă, electrocardiografici, -ce, adj. De electrocardiografie, referitor la electrocardiografie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. électrocardiographique, engl. electrocardiographic.

electrocardiografie
ELECTROCARDIOGRAFÍE s.f. Metodă de investigație a funcțiunilor inimii prin înregistrarea grafică a tensiunii și a curenților electrici care însoțesc activitatea mușchiului cardiac. [Pr.: -di-o-] – Din fr. électrocardiographie, germ. Electrokardiographie.

electrocardiograma
ELECTROCARDIOGRÁMĂ, electrocardiograme, s.f. Înregistrare grafică a tensiunii și a curenților electrici care însoțesc activitatea musculară a inimii. [Pr.: -di-o-] – Din fr. électrocardiogramme, germ. Elektrokardiogramm.

electrocardioscop
ELECTROCARDIOSCÓP, electrocardioscoape, s.n. (Med.) Aparat care permite proiectarea

electrocardioscopie
ELECTROCARDIOSCOPÍE, electrocardioscopii, s.f. (Med.) Examinare cu

electrocarist
ELECTROCARÍST, electrocariști, s.m. Lucrător pe electrocar. – Electrocar + suf. -ist.

electrocasnic
ELECTROCÁSNIC, -Ă, electrocasnici, -ce, adj. (Despre aparate) Care este folosit în gospodărie și este acționat electric; electromenajer. – Electro- + casnic.

electrocaustica
ELECTROCAÚSTICĂ s.f. Metodă de tratament prin cauterizare electrică. – Din germ. Elektrokaustik, fr. électrocaustique.

electrocauter
ELECTROCAUTÉR, electrocautere, s.n. Cauter alcătuit dintr-o tijă metalică prevăzută la extremitate cu un fir de platină, adus la incandescență cu ajutorul curentului electric. [Pr.: -ca-u-] – Din fr. électrocautère.

electrocauteriza
ELECTROCAUTERIZÁ, electrocauterizez, vb. I. Tranz. A cauteriza cu ajutorul electrocauterului. [Pr.: -ca-u-] – Din fr. électrocautériser.

electrocauterizare
ELECTROCAUTERIZÁRE, electrocauterizări, s.f. Acțiunea de a electrocauteriza și rezultatul ei. [Pr.: -ca-u-] – V. electrocauteriza.

electrocaldura
ELECTROCĂLDÚRĂ s.f. Electrotermie. – Electro- + căldură.

electroceramica
ELECTROCERÁMICĂ s.f. Ramură a ceramicii care se ocupă cu fabricarea, utilizarea și cercetarea proprietăților materialelor ceramice folosite în electrotehnică. – Din fr. électrocéramique.

electrochimic
ELECTROCHÍMIC, -Ă, electrochimici, -ce, adj. Care aparține electrochimiei, privitor la electrochimie. ♢ Analiză electrochimică = electroanaliză. – Din fr. électrochimique.

electrochimie
ELECTROCHIMÍE s.f. Ramură a chimiei fizice care studiază fenomenele de transformare a energiei chimice în energie electrică și invers, precum și legile acestor fenomene. – Din fr. électrochimie.

electrochimograf
ELECTROCHIMOGRÁF, electrochimografe, s.n. (Med.) Aparat pentru înregistrarea curenților electrici emiși de contracția organelor, vaselor de sânge etc. – Din engl. electrokymograph.

electrochimograma
ELECTROCHIMOGRÁMĂ, electrochimograme, s.f. (Med.) înregistrare grafică a conturului unui organ în activitate (inimă, vase mari etc.) [Scris și: electrokimogramă] – Din engl. electrokymogram.

electrochirurgie
ELECTROCHIRURGÍE s.f. Chirurgie bazată pe folosirea curenților electrici. – Din fr. électrochirurgie.

electrocinetic
ELECTROCINÉTIC, -Ă, electrocinetici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a electromagnetismului care studiază stările și fenomenele staționare din conductoarele electrice parcurse de curenți electrici de conducție. 2. Adj. Care se referă la electrocinetică (1), care aparține electrocineticii. – Din fr. électrocinétique.

electrocoagula
ELECTROCOAGULÁ, electrocoagulez, vb. I. Tranz. (Med.) A distruge prin coagulare cu ajutorul curentului electric alternativ de înaltă frecvență țesuturile patologice. [Pr.: -co-a-] – Din fr. électrocoaguler.

electrocoagulare
ELECTROCOAGULÁRE, electrocoagulări, s.f. Acțiunea de a electrocoagula și rezultatul ei. [Pr.: -co-a-] – V. electrocoagula.

electrocomunicatie
ELECTROCOMUNICÁȚIE, electrocomunicații, s.f. Procedeu de comunicare la distanță prin mijloace electromagnetice. – Din fr. électrocommunication.

electroconcentrare
ELECTROCONCENTRÁRE, electroconcentrări, s.f. (Fiz.) Concentrare a unei soluții coloidale prin deplasarea particulelor în suspensie către anod sau catod, sub acțiunea curentului continuu. – După fr. électroconcentration.

electroconductor
ELECTROCONDUCTÓR, -OÁRE, electroconductori, -oare, adj. (Despre corpuri sau materiale) Care prezintă conductibilitate electrică. – Electro- + conductor.

electrocorticografie
ELECTROCORTICOGRAFÍE s.f. Tehnică de studiere a activității electrice a scoarței cerebrale, care constă în aplicarea unor electrozi pe suprafața creierului. – Din fr. électrocorticographie.

electrocultura
ELECTROCULTÚRĂ s.f. Utilizare a curentului electric pentru dezvoltarea vegetalelor. – Din fr. électroculture.

electrocuta
ELECTROCUTÁ, electrocutez, vb. I. Tranz. și refl. A omorî sau a muri prin electrocutare. – Din fr. électrocuter.

electrocutare
ELECTROCUTÁRE, electrocutări, s.f. Faptul de a (se) electrocuta; străbatere a unui organism viu de către un curent electric de intensitate capabilă să-i provoace o vătămare sau chiar moartea. – V. electrocuta.

electrod
ELECTRÓD, electrozi, s.m. Conductor electric prin care intră sau iese curentul dintr-un mediu conductor sau din vid. – Din fr. électrode.

electrodiagnostic
ELECTRODIAGNÓSTIC, electrodiagnostice, s.n. Metodă de diagnostic bazată pe excitabilitatea organismului la curenți electrici. [Pr.: -di-ag-] – Din fr. électrodiagnostic.

electrodiagnoza
ELECTRODIAGNÓZĂ, electrodiagnoze, s.f. (Rar) Electrodiagnostic. [Pr.: -di-ag-] – Din fr. électrodiagnose.

electrodializa
ELECTRODIALÍZĂ, electrodialize, s.f. Proces de dializă produs sub acțiunea unei diferențe de potențial electric, electrozii fiind așezați de o parte și de alta a unei membrane, folosit la purificarea apei, la impregnarea stofelor, la tăbăcirea pieilor etc. [Pr.: -di-a-] – Din fr. électrodyalise.

electrodinam
ELECTRODINÁM, electrodinamuri, s.n. Mașină care produce curent electric. – Electro- + dinam (după electrodinamică).

electrodinamic
ELECTRODINÁMIC, -Ă, electrodinamici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Referitor la stările și la fenomenele legate de prezența câmpului electromagnetic variabil în timp; referitor la acțiunile care se exercită între conductoarele parcurse de curenții electrici; care aparține acestor stări, fenomene și acțiuni. ♦ (Despre instrumente de măsură) Bazat pe interacțiunea dintre două bobine parcurse de curent electric. 2. S.f. Ramură a fizicii care se ocupă cu studiul proprietăților electrice și magnetice ale materiei. – Din fr. électrodynamique.

electrodinamism
ELECTRODINAMÍSM s.n. Totalitatea fenomenelor produse de un curent electric. – Din fr. électrodynamisme.

electroencefalograf
ELECTROENCEFALOGRÁF, electroencefalografe, s.n. Aparat folosit în electroencefalografie. [Pr.: -tro-en-] – Din fr. électro-encéphalograph.

electroencefalografie
ELECTROENCEFALOGRAFÍE, electroencefalografii, s.f. Procedeu de studiere a activității electrice a creierului, bazat pe aplicarea unor electrozi pe pielea capului și pe înregistrarea grafică, sub formă de unde, a curenților corespunzători acestei activități. [Pr.: -tro-en-] – Din fr. électro-encéphalographie.

electroencefalograma
ELECTROENCEFALOGRÁMĂ, electroencefalograme, s.f. Diagrama activității electrice a creierului obținută cu ajutorul electroencefalografului. [Pr.: -tro-en-] – Din fr. électro-encéphalogramme.

electroenergetic
ELECTROENERGÉTIC, -Ă, electroenergetici, -ce, adj. De energie electrică, referitor la energia electrică. [Pr.: -tro-e-] – Din fr. électro-énergétique.

electrofiltru
ELECTROFÍLTRU, electrofiltre, s.n. Filtru electric. – Din fr. électrofiltre.

electrofiziologie
ELECTROFIZIOLOGÍE s.f. Ramură a fiziologiei care se ocupă cu studiul manifestărilor electrice ale organelor și țesuturilor (mușchi, inimă etc.) [Pr.: -zi-o-] – Din fr. électrophysiologie.

electrofizioterapie
ELECTROFIZIOTERAPÍE s.f. Tratament medical prin procedee fizice acționate electric. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. électrophysiothérapie.

electrofon
ELECTROFÓN, electrofoni, -oane, adj., s.n. 1. Adj. (Despre instrumente muzicale) Care se caracterizează prin transformarea oscilațiilor electrice în sunete. 2. S.n. (Rar) Pick-up. – Din fr. électrophone.

electrofor
ELECTROFÓR, electrofoare, s.n. Dispozitiv pentru experiențe de laborator, alcătuit dintr-un disc electrizat prin frecare și un disc metalic care poate fi electrizat prin influență de primul disc. – Din fr. électrophore.

electroforegrama
ELECTROFOREGRÁMĂ, electroforegrame, s.f. Diagramă electroforetică a conținutului proteic din plasma sângelui. – Din fr. électrophorégramme.

electroforetic
ELECTROFORÉTIC, -Ă, electroforetici, -ce, adj. (Fiz.) Referitor la transmisia particulelor în medii lichide sub influența unui câmp electric. – Din fr. électrophorétique, engl. electrophoretic.

electroforeza
ELECTROFORÉZĂ, electroforeze, s.f. 1. Deplasare spre electrozi a particulelor dintr-o soluție coloidală sub acțiunea câmpului electric. 2. (Med.) Analiză a diferitelor fracțiuni proteice din lichidele biologice pe baza electroforezei (1). – Din fr. électrophorèse.

electrofotografie
ELECTROFOTOGRAFÍE, electrofotografii, s.f. 1. Procedeu de obținere a fotografiilor bazat pe efectul fotoelectric al luminii. 2. Tehnică de copiere (directă sau indirectă) a materialelor tipărite, în scopul multiplicării rapide. – Electro- + fotografie.

electrogen
ELECTROGÉN, -Ă, electrogeni, -e, adj. Care produce energie electrică prin transformarea altor forme de energie. ♢ Grup electrogen = ansamblu format dintr-un motor și unul sau mai multe generatoare electrice acționate de acesta. – Din fr. électrogène.

electrogeotermic
ELECTROGEOTÉRMIC, -Ă, electrogeotermici, -ce, adj. Care produce electricitate pe baza energiei calorice a apelor termale. [Pr.: -ge-o-] – Electro- + geotermic.

electroglotograf
ELECTROGLOTOGRÁF, electroglotografe, s.n. Aparat electronic care permite vizualizarea și înregistrarea vibrațiilor glotale. – Din fr. électroglottographe.

electroglotograma
ELECTROGLOTOGRÁMĂ, electroglotograme, s.f. Diagramă a curbelor ce reprezintă forma de undă a impulsurilor glotale înregistrate de electroglotograf. – Din fr. électroglottogramme.

electroglotospectrografie
ELECTROGLOTOSPECTROGRAFÍE s.f. Metodă de stabilire a compoziției armonice a semnalelor vorbirii prin analiza impulsurilor obținute cu electroglotograful. – Din fr. électroglottospectrographie.

electrograf
ELECTROGRÁF, electrografe, s.n. Aparat cu ajutorul căruia se face analiza calitativă a metalelor, a aliajelor și a minereurilor. – Din fr. électrographe.

electrografie
ELECTROGRAFÍE, electrografii, s.f. Metodă modernă de investigare a organismelor vii cu ajutorul curentului electric. – Din engl. electrography.

electrogravimetrie
ELECTROGRAVIMETRÍE s.f. Metodă electrochimică de analiză cantitativă, care se bazează pe depunerea prin electroliză a metalului la catod și pe cântărirea catodului înainte și după electroliză. – Din fr. électrogravimétrie.

electrogravura
ELECTROGRAVÚRĂ s.f. Gravură pe cale electrolitică. – Din fr. électrogravure.

electroizolant
ELECTROIZOLÁNT, -Ă, electroizolanți, -te, adj., s.m. (Material) care are calitatea de a izola din punct de vedere electric. [Pr.: -tro-i-] – Din fr. électro-isolant.

electrolit
ELECTROLÍT, electroliți, s.m. Compus chimic care, prin dizolvare sau prin topire, se disociază, scindându-se în ioni, și care conduce curentul electric prin transportul acestor ioni. – Din fr. électrolyte.

electrolitic
ELECTROLÍTIC, -Ă, electrolitici, -ce, adj. Privitor la electroliză; produs prin electroliză; folosit la electroliză. – Din fr. électrolytique.

electroliza
ELECTROLÍZĂ, electrolize, s.f. Descompunere a unui electrolit cu ajutorul curentului electric. – Din fr. électrolyse.

electrolizor
ELECTROLIZÓR, electrolizoare, s.n. Aparat cu care se obțin produse chimice pe cale electrolitică. – Din fr. électrolyseur.

electroluminescenta
ELECTROLUMINESCÉNȚĂ s.f. Lumină produsă de unele substanțe sub acțiunea câmpului electric. – Din fr. électroluminescence, germ. Elektrolumineszenz.

electromagnet
ELECTROMAGNÉT, electromagneți, s.m. Bucată de oțel care capătă proprietăți magnetice când, printr-un fir metalic care o înfășoară, trece un curent electric. ♦ Corp feromagnetic magnetizat temporar. – Din germ. Elektromagnet.

electromagnetic
ELECTROMAGNÉTIC, -Ă, electromagnetici, -ce, adj. Privitor la electromagnetism, bazat pe electromagnetism. ♢ Câmp electromagnetic = regiune din spațiu în care se pot exercita acțiuni asupra purtătorilor de sarcină electrică sau asupra magneților, având două componente interdependente, și anume câmpul electric și câmpul magnetic. – Din fr. électromagnétique.

electromagnetism
ELECTROMAGNETÍSM s.n. Ramură a electricității care studiază câmpul magnetic produs de sarcinile electrice în mișcare, acțiunea câmpului magnetic asupra curentului electric, undele electrice și cele magnetice, fenomenul inducției electromagnetice etc. – Din fr. électromagnétisme, germ. Elektromagnetismus.

electromecanic
ELECTROMECÁNIC, -Ă, electromecanici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care se referă la un dispozitiv mecanic comandat electric. ♦ Care se referă la aplicațiile combinate ale mecanicii și electrotehnicii. 2. S.f. Ramură a ingineriei care se ocupă cu aplicațiile tehnice ale electricității, ale termodinamicii și ale mecanicii. – Din fr. électromécanique.

electromecanoterapie
ELECTROMECANOTERAPÍE s.f. Aplicare combinată în tratamentul bolnavilor a electricității și a aparatelor mecanice. – Din fr. électromécanothérapie.

electromenajer
ELECTROMENAJÉR, -Ă, electromenajeri, -e, adj. (Despre aparate) Care este folosit în gospodărie și este acționat electric; electrocasnic. – Din fr. électroménager.

electrometalurgie
ELECTROMETALURGÍE s.f. Ramură a metalurgiei care folosește pentru elaborarea și rafinarea metalelor și aliajelor procedee electrolitice sau electrotermice. – Din fr. électrométallurgie.

electrometrie
ELECTROMETRÍE s.f. Ansamblu de metode de analize chimice cantitative care folosesc ca indicator pentru observarea sfârșitului reacției variației potențialului electric al unui electrod cufundat în soluția de analizat. – Din fr. électrométrie.

electrometru
ELECTROMÉTRU, electrometre, s.n. Instrument electrostatic pentru măsurarea diferențelor de potențial electric. – Din fr. électromètre.

electromiograf
ELECTROMIOGRÁF, electromiografe, s.n. Aparat cu ajutorul căruia se face electromiografia. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. électromyographe.

electromiografie
ELECTROMIOGRAFÍE s.f. Înregistrare a contracțiilor mușchilor scheletici cu ajutorul electromiografului. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. électromyographie.

electromiograma
ELECTROMIOGRÁMĂ, electromiograme, s.f. (Med.) Diagramă care reprezintă curenții electrici generați de activitatea musculară. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. électromyogramme.

electromobil
ELECTROMOBÍL, electromobile, s.n. Automobil cu motor electric. – Din germ. Elektromobil, fr. électromobile.

electromotor
ELECTROMOTÓR, -OARE, electromotori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care poate produce curent electric. ♢ Tensiune (sau forță) electromotoare = tensiune electrică la bornele unui generator când circuitul electric este deschis. 2. S.n. Motor electric. – Din fr. électromoteur.

electron
ELECTRÓN, electroni, s.m. Particulă elementară cu cea mai mică sarcină electrică cunoscută în natură și care intră în alcătuirea atomilor tuturor substanțelor. – Din fr. électron.

electronarcoza
ELECTRONARCÓZĂ, electronarcoze, s.f. (Med.) Narcoză produsă prin acțiunea curentului electric asupra creierului; galvanonarcoză. – Din fr. électronarcose.

electronavigatie
ELECTRONAVIGÁȚIE, electronavigații, s.f. Metodă de navigație de coastă cu ajutorul aparatelor electrice de navigație. – Din fr. électronavigation.

electronegativ
ELECTRONEGATÍV, -Ă, electronegativi, -e, adj. (Despre unele elemente chimice) Ai cărui atomi captează cu ușurință electroni, transformându-se în ioni negativi. – Din fr. électronegatif.

electronegativitate
ELECTRONEGATIVITÁTE s.f. Proprietate a elementelor chimice de a fi electronegative. – Din fr. électronégativité, engl. electronegativity.

electronic
ELECTRÓNIC, -Ă, electronici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care aparține electronilor sau electronicii, privitor la electroni sau la electronică. 2. S.f. Știință care studiază fenomenele legate de mișcarea în diferite medii a particulelor încărcate electric, interacțiunea dintre aceste particule, producerea lor etc., precum și construcția și studiul dispozitivelor și aparatelor care funcționează pe baza acestor fenomene. ♦ Ramură a tehnicii care se ocupă cu producerea dispozitivelor, aparatelor etc. electronice (1). – Din fr. électronique.

electronist
ELECTRONÍST, -Ă, electroniști, -ste, s.m. și f. Specialist în electronică. – Electron[ică] + suf. -ist.

electroniza
ELECTRONIZÁ, electronizez, vb. I. Tranz. A dota cu mijloace electronice. – De la electronică.

electronizare
ELECTRONIZÁRE, electronizări, s.f. Acțiunea de a electroniza și rezultatul ei. – V. electroniza.

electronizat
ELECTRONIZÁT, -Ă, electronizați, -te, adj. Care a fost dotat cu mijloace electronice. – V. electroniza.

electronograf
ELECTRONOGRÁF, electronografe, s.n. (Med.) Aparat pentru electronografii. – Din fr. électronographe.

electronografic
ELECTRONOGRÁFIC, -Ă, electronografici, -ce, adj. (Med.) De electronografie, referitor la electronografie. – Din engl. electronographie.

electronografie
ELECTRONOGRAFÍE, electronografii, s.f. (Med.) 1. Metodă de investigare a câmpurilor electrice din corpul uman, precum și a modificărilor acestora, în condiții de boală. 2. (Concr.) Imagine a câmpurilor electrice clin corpul uman; clișeu cu această imagine. – Din engl. electrography.

electronomicroscopie
ELECTRONOMICROSCOPÍE, electronomicroscopii, s.f. Metodă de studiere a preparatelor histologice cu ajutorul microscopului electronic. – Cf. fr. é l e c t r o n m i c r o s c o p i e.

electronopunctura
ELECTRONOPUNCTÚRĂ s.f. Metodă terapeutică de stimulare a punctelor active ale corpului prin atingere cu un electrod care primește impulsuri electrice. – Electron[ică] + [acu]punctură.

electronvolt
ELECTRON-VOLT, electron-volți, s.m. Unitate de măsură a energiei, egală cu energia dobândită de un electron accelerat la o diferență de potențial de un volt. – Din fr. électron-volt.

electrooptic
ELECTROÓPTIC, -Ă, electrooptici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. (Despre dispozitive) Care cuprinde o parte electrică și una optică. 2. S.f. Teoria electromagnetică a luminii. – Din fr. électro-optique.

electroosmotic
ELECTROOSMÓTIC, -Ă, electroosmotici, -ce, adj. Privitor la electroosmoză. [Pr.: -tro-os-] – Din fr. électro-osmotique.

electroosmoza
ELECTROOSMÓZĂ s.f. Trecere a unui lichid printr-o membrană poroasă sub acțiunea unei diferențe de potențial electric dintre cele două fețe ale membranei. [Pr.: -tro-os-] – Din fr. électro-osmose.

electropatologie
ELECTROPATOLOGÍE s.f. (Med.) Studiu al leziunilor și bolilor provocate de electricitatea industrială și de cea atmosferică. – Din fr. électropathologie.

electroportelan
ELECTROPORȚELÁN s.n. Varietate de porțelan folosit la confecționarea izolatoarelor pentru liniile de distribuție a curentului electric și de telecomunicații. – Electro- + porțelan.

electropozitiv
ELECTROPOZITÍV, -Ă, electropozitivi, -e, adj. (Despre unele elemente chimice) Ai cărui atomi cedează cu ușurință electroni, transformându-se în ioni pozitivi. – Din fr. électropositif.

electropozitivitate
ELECTROPOZITIVITÁTE s.f. (Fiz.) Proprietate a elementelor chimice de a fi electropozitive. – Din fr. électropositivité.

electroprelucrare
ELECTROPRELUCRÁRE s.f. Prelucrare a metalelor prin folosirea directă a energiei electrice. – Electro- + prelucrare.

electropunctura
ELECTROPUNCTÚRĂ s.f. Metodă de acupunctură în care acul primește impulsuri electrice; electroacupunctură. – Din fr. électroponcture.

electroscop
ELECTROSCÓP, electroscoape, s.n. Aparat care servește la punerea în evidență a stării de electrizare a unui corp și a felului sarcinii electrice a unui corp. – Din fr. électroscope.

electroscopic
ELECTROSCÓPIC, -Ă, electroscopici, -ce, adj. Care este în legătură cu electroscopia, care aparține electroscopiei. – Din fr. électroscopique.

electroscopie
ELECTROSCOPÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu studiul electroscoapelor și al aplicațiilor lor. – Din fr. électroscopie.

electrosecuritate
ELECTROSECURITÁTE s.f. Protecție împotriva electrocutării. – Electro- + securitate.

electrosomn
ELECTROSÓMN s.n. (Med.) Somn artificial provocat cu ajutorul curentului electric, utilizat în tratamentul unor boli psihice și nervoase. – Electro- + somn.

electrostatic
ELECTROSTÁTIC, -Ă, electrostatici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Referitor la sarcinile electrice aflate în stare de repaus. ♢ Mașină electrostatică = generator electric care funcționează pe baza fenomenului de electrizare. 2. S.f. Ramură a fizicii care studiază fenomenele ce însoțesc sarcinile electrice aflate în repaus. – Din fr. électrostatique.

electrostimulare
ELECTROSTIMULÁRE s.f. Stimulare a țesuturilor vii prin impulsuri electrice. – Electro- + stimulare. Cf. fr. é l e c t r o s t i m u l a t i o n.

electrostrictiune
ELECTROSTRICȚIÚNE s.f. Deformare a unui dielectric sub acțiunea câmpului electric. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. électrostriction.

electrosoc
ELECTROȘÓC, electroșocuri, s.n. (Med.) Metodă de tratament care constă în trecerea curentului electric prin creier. – Din fr. électrochoque.

electrotehnic
ELECTROTÉHNIC, -Ă, electrotehnici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a științei care studiază fenomenele electrice și magnetice din punctul de vedere al aplicăriilor în tehnică. ♦ Ramură a tehnicii care se ocupă cu aplicațiile fenomenelor electrice și magnetice, precum și cu proiectarea, construcția și exploatarea utilajului respectiv. 2. Adj. Care aparține electrotehnicii (1), privitor la aplicarea tehnică a fenomenelor electrice și magnetice. – Din fr. électrotechnique.

electroterapic
ELECTROTERÁPIC, -Ă, electroterapici, -ce, adj. De electroterapie, referitor la electroterapie. – Din fr. électrothérapique.

electroterapie
ELECTROTERAPÍE s.f. Tratament medical bazat pe acțiunea curenților electrici ca agenți terapeutici ai anumitor boli. – Din fr. électrothérapie.

electrotermic
ELECTROTÉRMIC, -Ă, electrotermici, -ce, adj. Care aparține electrotermiei, care se referă la electrotermie. – Din fr. électrothermique.

electrotermie
ELECTROTERMÍE s.f. Parte a electrotehnicii care se ocupă cu utilizarea energiei electromagnetice pentru obținerea căldurii necesare unor operații tehnologice sau pentru încălzit; electrocăldură. – Din fr. électrothermie.

electrotipic
ELECTROTÍPIC, -Ă, electrotipici, -ce, adj. Referitor la electrotipie; executat prin electrotipie. – Din fr. électrotypique.

electrotipie
ELECTROTIPÍE s.f. Reproducere de gravuri cu ajutorul electrolizei. – Din fr. électrotypie.

electrotomie
ELECTROTOMÍE s.f. Secționare a țesuturilor cu ajutorul curenților electrici. – Din fr. électrotomie.

electrotonus
ELECTROTÓNUS s.n. Modificare a excitabilității unui țesut viu (nerv sau mușchi) în cursul trecerii prin țesutul respectiv a unui curent electric continuu. – Din fr. électrotonus.

electrotraumatism
ELECTROTRAUMATÍSM, electrotraumatisme, s.n. (Med.) Electrocutare. – Electro- + traumatism.

electrotropism
ELECTROTROPÍSM s.n. (Biol.) Orientare a organismelor în anumite direcții sub influența curentului electric; galvanotropism. – Din fr. électrotropisme.

electrovalenta
ELECTROVALÉNȚĂ, electrovalențe, s.f. Legătură chimică stabilită între ioni cu sarcini electrice de semn contrar, datorită forțelor de atracție dintre aceștia. – Din fr. électrovalence.

electrum
ELÉCTRUM s.n. Aur nativ care conține o mare cantitate de argint, de culoare galben-deschis până la albă-argintie, maleabil și ductil. – Din fr. électrum.

electiune
ELECȚIÚNE, elecțiuni, s.f. (Rar) Alegere. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. élection, lat. electio, -onis.

elefant
ELEFÁNT, elefanți, s.m. Numele a două animale mamifere din ordinul proboscidienilor, cele mai mari animale terestre de azi, cu pielea groasă și aspră, cu nasul modificat într-o trompă mobilă și cu colți foarte lungi de fildeș (Elephas maximus și Loxodonta africana). – Din fr. éléphant, lat. elephantus.

elefantiaza
ELEFANTIÁZĂ s.f. v. elefantiazis.

elefantiazis
ELEFANTIÁZIS s.n. Boală caracterizată prin dezvoltarea exagerată a membrelor inferioare sau a organelor genitale, care sunt deformate printr-un edem enorm. [Pr.: -ti-a-. – Var.: elefantiáză s.f.] – Din fr. éléphantiasis.

elefantic
ELEFÁNTIC, -Ă, elefantici, -ce, adj. (Rar) Care este în legătură cu elefanții; de elefant. – Din fr. éléphantique.

elefantin
ELEFANTÍN, -Ă, elefantini, -e, adj. (Rar) Care se aseamănă cu un elefant. ♦ Care este propriu elefantului. – Din fr. éléphantin.

elegant
ELEGÁNT, -Ă, eleganți, -te, adj. 1. (Despre îmbrăcăminte) Făcut cu gust, frumos; (despre oameni) care se distinge prin armonia și bunul gust al îmbrăcămintei. 2. (Adesea adverbial) Care se deosebește prin armonia formei, prin îmbinarea plăcută a elementelor, printr-o sobrietate plină de gust. ♦ Fig. Plin de tact, lipsit de brutalitate. – Din fr. élégant, lat. elegans, -ntis.

eleganta
ELEGÁNȚĂ s.f. Calitatea de a fi elegant, de a avea sau de a fi făcut cu gust, cu rafinament, cu grație. ♦ Distincție în limbaj, în stil etc. – Din fr. élégance, lat. elegantia.

elegiac
ELEGIÁC, -Ă, elegiaci, -ce, adj. Care are caracterele elegiei; p. ext. melancolic, nostalgic, trist, jalnic. ♦ (Despre poeți) Care scrie elegii sau lucrări cu caracter de elegie. [Pr.: -gi-ac] – Din fr. élégiaque, lat. elegiacus.

elegie
ELEGÍE, elegii, s.f. 1. Specie a poeziei lirice în care sunt exprimate sentimente de melancolie, de tristețe, de jale; p. ext. plângere, jeluire. 2. Compoziție muzicală cu caracter melancolic, trist. – Din fr. élégie, lat. elegia.

elei
ELÉI interj. (Pop.) Exclamație prin care se interpelează ascultătorul. – Formație onomatopeică.

elektron
ELEKTRÓN s.n. Aliaj dur și ușor de aluminiu și magneziu. – Probabil din germ.

element
ELEMÉNT, elemente, s.n. și (rar) elemenți, s.m. 1. Parte componentă a unui întreg; parte care contribuie la formarea unui întreg. ♦ Piesă sau ansamblu de piese care formează o construcție. ♦ S.m. Spec. Fiecare dintre piesele componente ale unui radiator de calorifer. 2. Persoană care face parte dintr-o colectivitate. 3. (În filozofia antică) Fiecare dintre cele patru aspecte fundamentale ale materiei (foc, apă, aer, pământ) despre care se credea că stau la baza tuturor corpurilor și fenomenelor naturii. ♦ Fenomen al naturii care se manifestă ca o forță puternică. 4. Mediu în care trăiește o ființă. ♦ Mediu în care cineva se simte bine. 5. (Chim.) Substanță care nu poate fi descompusă în alte substanțe mai simple prin mijloace fizice sau chimice obișnuite și care poate forma, prin combinare chimică, diverse substanțe compuse. 6. Pilă electrică; fiecare celulă a unei pile electrice. 7. (În legătură cu o disciplină oarecare) Principiu de bază, noțiune fundamentală. – Din fr. élément, lat. elementum.

elementar
ELEMENTÁR, -Ă, elementari, -e, adj. 1. De bază, esențial, fundamental. ♦ (Despre cărți, manuale etc.) Care cuprinde elementele de bază ale unei științe. ♢ Învățământ elementar = prima treaptă a învățământului public, cu caracter obligatoriu, unde se predau elementele de bază ale principalelor discipline. 2. Puțin complicat; simplu, ușor; rudimentar. ♦ Primitiv. 3. Care ține de natură și de fenomenele ei. – Din fr. élémentaire, lat. elementarius.

elementaritate
ELEMENTARITÁTE s.f. (Livr.) Caracter elementar. – Elementar + suf. -itate.

elen
ELÉN, -Ă, eleni, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține Greciei antice sau populației ei, privitor la Grecia antică sau la populația ei; elinesc. ♦ (Substantivat, f.; în forma elină) Limba greacă veche. 2. S.m. și f. Persoană care făcea parte din populația de bază a Greciei antice. [Var.: elín, -ă adj.] – Din ngr. Éllin, lat. Hellenes.

elenism
ELENÍSM s.n. 1. Perioadă din istoria popoarelor din bazinul Mării Mediterane, cuprinsă între moartea lui Alexandru Macedon și sfârșitul sec. I a. Cr. 2. Termen care denumește cultura Greciei antice și influențele exercitate de ea. – Din fr. hellénisme, . germ. Hellenismus.

elenist
ELENÍST, -Ă, eleniști, -ste, s.m. și f. Specialist în studiul limbii și culturii Greciei antice și epocii elenistice; p. gener. specialist în studiul limbii și culturii grecești. – Din fr. helléniste, germ. Hellenist.

elenistic
ELENÍSTIC, -Ă, elenistici, -ce, adj.Care aparține elenismului, privitor la elenism. – Din fr. hellénistique.

eleron
ELERÓN, eleroane, s.n. Fiecare dintre aripioarele de comandă ale cârmei transversale a unui avion, prin manevrarea căreia se realizează mișcările în zbor ale avionului. – Din fr. aileron.

elesteu
ELEȘTÉU, eleșteie, s.n. V. heleșteu.

eleuterie
ELEUTERÍE, (2) eleuterii, s.f. 1. Guvernare liberă a unui stat din Grecia antică. 2. (La pl.) Serbări care se celebrau în cinstea unei victorii. [Pr.: -le-u-] – Din fr. éleuthérie.

elev
ELÉV, -Ă, elevi, -e, s.m. și f. 1. Persoană care învață într-o școală sau care este instruită de cineva; școlar. 2. Persoană care urmează în concepții și în acțiuni pe maestrul său; discipol, învățăcel, urmaș, adept. – Din fr. élève.

elevat
ELEVÁT, -Ă, elevați, -te, adj. (Despre stil, limbaj etc.; p. ext. despre oameni și manifestările lor) Nobil, superior, rafinat. – Din fr. élevé.

elevator
ELEVÁTOR^1, elevatoare, s.n. 1. Instalație care servește la transportarea materialelor (grele) pe direcție verticală sau aproape verticală și pe distanțe relativ mici. 2. Unealtă cu care se prind și se manevrează prăjinile de foraj, burlanele etc. în exploatările petroliere sau în lucrările de explorare. 3. (Med.) Instrument folosit pentru îndepărtarea unor elemente dure din țesuturi. – Din fr. élévateur, germ. Elevator.

ELEVÁTOR^2, -OÁRE, elevatori, -oare, adj. Care ridică; care servește la ridicat. – Din fr. élévatoire.

elevatorist
ELEVATORÍST, elevatoriști, s.m. Muncitor care lucrează la elevator^1 (1). – Elevator^1 + suf. -ist.

elevatie
ELEVÁȚIE, elevații, s.f. 1. Reprezentare grafică, la o scară dată, a fețelor exterioare ale unei construcții, mașini etc. 2. Parte a unui zid, a unei pile sau a unei culee de pod situată deasupra terenului. 3. Fig. Însușirea de a fi elevat. – Din fr. élévation, lat. elevatio.

eleveza
ELEVÉZĂ, eleveze, s.f. Aparat metalic folosit pentru creșterea artificială a puilor și a bobocilor. – Din fr. éleveuse.

elf
ELF, elfi, s.m. (În mitologia popoarelor germanice) Ființă supranaturală imaginată ca un pitic, binevoitor sau răuvoitor, care simbolizează forțele naturii (apa, focul, pământul etc.). – Din fr. elfe, germ. Elf.

elibera
ELIBERÁ, eliberez, vb. I. Tranz. 1. A da libertate, a pune în stare de libertate; a înlătura oprimarea (națională, politică, socială); a dezrobi, a descătușa, a emancipa. ♢ Refl. Popoarele coloniale s-au eliberat. ♦ Refl. (Despre militari) A fi lăsat la vatră. ♦ Refl. (Despre atomi) A se desprinde dintr-o moleculă, rămânând în stare liberă. 2. A scoate dintr-o funcție. 3. A da cuiva (la cerere) un act, un document oficial etc. ♦ A preda o marfă. 4. A face liberă o încăpere, un teren etc.; a goli, a evacua. – Din lat. eliberare.

eliberare
ELIBERÁRE, eliberări, s.f. Acțiunea de a (se) elibera și rezultatul ei; liberare. – V. elibera.

eliberator
ELIBERATÓR, -OÁRE, eliberatori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care eliberează; dezrobitor, liberator. – Elibera + suf. -tor.

elice
ELÍCE, elice, s.f. 1. Organ de mașină (având forma unor aripi sau a unor lopeți fixate pe un ax rotativ) care servește la punerea în mișcare a unui avion, a unei nave etc. 2. Linie curbă care taie sub un unghi constant generatoarele unui cilindru sau ale unui con. [Var.: helíce s.f.] – Din fr. hélice, lat. helix, -icis.

elicoid
ELICOÍD, elicoide, s.n. (Mat.) 1. Suprafață obținută prin deplasarea pe o elice a unei drepte, a unui triunghi etc. 2. Curbă generată de rotirea unei parabole obișnuite în jurul unui cerc. – Din fr. hélicoïde.

elicoidal
ELICOIDÁL, -Ă, elicoidali, -e, adj. În formă de elice. [Pr.: -co-i-] – Din fr. hélicoïdal.

elicopter
ELICOPTÉR, elicoptere, s.n. Aparat de zburat cu motor, a cărui susținere și mișcare sunt asigurate de una sau mai multe elice care se rotesc în jurul unor axe aproape verticale, și care poate ateriza pe un spațiu extrem de redus ori se poate menține în aer într-un punct fix. [Var.: helicoptér s.n.] – Din fr. hélicoptère.

elicopterist
ELICOPTERÍST, elicopteriști, s.m. Pilot de elicopter. – Elicopter + suf. -ist.

elicostat
ELICOSTÁT, elicostate, s.n. Aparat de zburat prevăzut cu o elice de susținere și completat printr-un mic balon. – Din fr. hélicostat.

elida
ELIDÁ, elidez, vb. I. Tranz. A înlătura, în scris sau în vorbire, vocala finală a unui cuvânt înaintea vocalei inițiale a cuvântului următor. – Din fr. élider, lat. elidere.

elidare
ELIDÁRE, elidări, s.f. Acțiunea de a elida și rezultatul ei. – V. elida.

elidata
ELIDÁTĂ, elidate, adj. (Lingv.; despre vocala finală a unui cuvânt) Care a dispărut înaintea vocalei inițiale a cuvântului următor. – V. elida.

eligibil
ELIGÍBIL, -Ă, eligibili, -e , adj. Care întrunește condițiile spre a fi ales într-o funcție sau într-un organ reprezentativ. – Din fr. éligible, lat. eligibilis.

eligibilitate
ELIGIBILITÁTE s.f. Calitatea de a fi eligibil. – Din fr. éligibilité.

elimina
ELIMINÁ, elímin, vb. I. Tranz. A îndepărta, a înlătura, a exclude (dintr-o colectivitate, dintr-un ansamblu); spec. a da pe un elev afară din școală. ♦ A îndepărta din plămâni aerul (în procesul respirației); a expira (1). – Din fr. éliminer, lat. eliminare.

eliminare
ELIMINÁRE, eliminări, s.f. Acțiunea de a elimina și rezultatul ei; înlăturare, îndepărtare. ♢ Expr. A proceda prin eliminare = a căuta să descopere ceva înlăturând, pe rând, elementele nerelevante în scopul obținerii esențialului. – V. elimina.

eliminator
ELIMINATÓR, -OÁRE, eliminatori, -oare, adj. (Rar) Eliminatoriu. – Din fr. éliminateur.

eliminatoriu
ELIMINATÓRIU, -IE, eliminatorii, adj. Care elimină, care atrage eliminarea; eliminator. ♦ (Despre probele unui concurs) Care aduce excluderea din examen a concurenților mai slabi. – Din fr. éliminatoire.

elin
ELÍN, -Ă, adj. v. elen.

elinda
ELÍNDĂ, elinde, s.f. Grindă metalică la excavatoarele cu cupe sau la drage, care susține lanțul fără sfârșit. – Din fr. élinde.

elinesc
ELINÉSC, -EÁSCĂ, elinești, adj. Elen. – Elin + suf. -esc.

elineste
ELINÉȘTE adv. În limba elină. – Elin + suf. -ește.

elinica
ELÍNICĂ s.f. (Înv.) Limba elină. – Din ngr. elliniki.

elinvar
ELINVÁR s.n. Aliaj de oțel, crom și nichel, cu elasticitate constantă la temperatura de lucru, folosit în construcția unor instrumente de măsură de precizie. – Din el[asticitate] + invar[iabilă].

eliofob
ELIOFÓB, -Ă, eliofobi, -e, adj., s.m. și f. V. heliofob.

eliport
ELIPÓRT, eliporturi, s.n. Aeroport de dimensiuni reduse, construit special pentru elicoptere. [Var.: helipórt s.n.] – Din fr. héliport.

elipsa
ELÍPSĂ, elipse, s.f. 1. Locul geometric al punctelor dintr-un plan pentru care suma distanțelor la două puncte fixe, numite focare, este constantă. 2. (Figură de stil care constă în) omiterea din vorbire sau din scris a unor elemente care se subînțeleg sau care nu sunt absolut necesare pentru înțelesul comunicării. – Din fr. ellipse, lat. ellipsis.

elipsograf
ELIPSOGRÁF, elipsografe, s.n. Instrument care servește la desenarea elipselor. – Din fr. ellipsographe.

elipsoid
ELIPSOÍD, elipsoide, s.n. Suprafață închisă ale cărei secțiuni plane sunt elipse și care are trei planuri de simetrie, perpendiculare două câte două, care se intersectează după trei axe de simetrie. [Pl. și: (m.) elipsoizi] – Din fr. ellipsoïde.

elipsoidal
ELIPSOIDÁL, -Ă, elipsoidali, -e, adj. Care are forma unui elipsoid. [Pr.: -so-i-] – Din fr. ellipsoïdal.

eliptic
ELÍPTIC, -Ă, eliptici, -ce, adj. 1. În formă de elipsă (1). 2. Care conține o elipsă (2). – Din fr. elliptique.

elipticitate
ELIPTICITÁTE s.f. (Livr.) Caracterul a ceea ce este eliptic. – Din fr. ellipticité.

elisabetan
ELISABETÁN, -Ă, elisabetani, -e, adj. Care aparține domniei reginei Elisabeta I a Angliei, privitor la această epocă, specific acestei epoci. Teatrul elisabetan. Stil elisabetan. – Din fr. élisabéthain.

elitar
ELITÁR, -Ă, elitari, -e, adj. 1. Care aparține elitei (sociale), referitor la elită (socială), de elită (socială). 2. (Despre unele teorii, doctrine) Care atribuie elitei rolul conducător în viața socială. – Din fr. élitaire.

elita
ELÍTĂ, elite, s.f. Grup de persoane care reprezintă ceea ce este mai bun, mai valoros, mai ales într-o comunitate, o societate etc. ♦ Ceea ce este mai bun, mai demn de a fi ales. ♢ Loc. adj. De elită = ales, deosebit, distins. – Din fr. élite.

elitism
ELITÍSM, s.n. Concepție, doctrină care susține rolul determinant al elitei în societate. – Din fr. élitisme, engl. elitism.

elitist
ELITÍST, -Ă, elitiști, -ste, adj. De elită; care favorizează elita. – Din fr. élitiste, engl. elitist.

elitra
ELÍTRĂ, elitre, s.f. Fiecare dintre cele două aripi externe sau anterioare, tari și impregnate cu chitină, ale insectelor coleoptere. – Din fr. élytre.

elitrotomie
ELITROTOMÍE, elitrotomii, s.f. (Med.) Incizie a peretelui vaginal. – Din fr. élytrotomie.

elixir
ELIXÍR, elixire, s.n. 1. Băutură cu proprietăți miraculoase pe care o căutau, în evul mediu, alchimiștii pentru a obține viață veșnică; p. ext. (azi) băutură scumpă, aleasă. 2. (Fam.) Soluție alcoolică cu conținut variabil de zahăr și cu diverse esențe sau extracte de plante medicinale (servind ca medicament). [Pr.: -gzir] – Din fr. élixir.

elizeu
ELIZÉU, elizee, s.n. Loc unde cei vechi credeau că se duc sufletele oamenilor virtuoși. ♢ (Adjectival) Câmpiile elizee. – Din fr. Élysée, lat. Elysium.

eliziune
ELIZIÚNE, eliziuni, s.f. Suprimare a vocalei finale a unui cuvânt când cuvântul următor începe tot cu o vocală. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. élision, lat. elisio, -onis.

elocinta
ELOCÍNȚĂ s.f. v. elocvență.

elocutiune
ELOCUȚIÚNE, elocuțiuni, s.f. 1. Mod de a se exprima gândirea prin cuvinte. ♦ Alegerea și așezarea cuvintelor într-un discurs. 2. Parte a retoricii care tratează despre stilul unui discurs. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. élocution, lat. elocutio, -onis.

elocvent
ELOCVÉNT, -Ă, elocvenți, -te, adj. Care are darul de a expune frumos și convingător. ♦ (Adesea adverbial) Plin de înțeles; grăitor, demonstrativ, expresiv, semnificativ. – Din fr. éloquent, lat. eloquens, -ntis.

elocventa
ELOCVÉNȚĂ s.f. Însușirea de a fi elocvent; arta de a vorbi frumos, emoționant, convingător. ♦ Expresivitate. [Var.: (înv.) elocínță s.f.] – Din fr. éloquence, lat. eloquentia.

elodion
ELODIÓN, elodioane, s.n. Instrument muzical asemănător cu armoniul. [Pr.: -di-on] – Din fr. élodion.

elogia
ELOGIÁ, elogiez, vb. I. Tranz. A aduce elogii, a lăuda (în cuvinte entuziaste), a preamări. [Pr.: -gi-a] – Din fr. élogier.

elogiere
ELOGIÉRE, elogieri, s.f. Acțiunea de a elogia și rezultatul ei. [Pr.: -gi-e-] – V. elogia.

elogios
ELOGIÓS, -OÁSĂ, elogioși, -oase, adj. Care elogiază, laudativ. [Pr.: -gi-os] – Din fr. élogieux.

elogiu
ELÓGIU, elogii, s.n. Discurs prin care este preamărit cineva; laudă deosebită adusă cuiva, apreciere foarte favorabilă. – Din fr. éloge, it. elogio.

elongat
ELONGÁT, -Ă, elongați, -te, adj. (Bot.; despre unele organe) Care crește în lungime, care se alungește față de forma primară. – Din fr. élongé, lat. elongatus.

elongatie
ELONGÁȚIE, elongații, s.f. 1. Valoarea, într-un moment dat, a unei mărimi care variază periodic în timp. 2. Distanța unghiulară dintre doi aștri în raport cu pământul. 3. Extensiune accidentală sau terapeutică a unui ligament sau nerv. – Din fr. élongation, lat. elongatio.

eloxare
ELOXÁRE, eloxări, s.f. Procedeu electrochimic de obținere a unui strat de oxid pe suprafața pieselor de aluminiu în vederea protecției împotriva coroziunii. – După fr. éloxage.

eloxat
ELOXÁT, -Ă, eloxați, -te, adj. (Despre aluminiu, piese din aluminiu) Tratat contra oxidării. – Din fr. éloxé.

eluant
ELUÁNT, eluanți, s.m. Solvent care servește la eluare; developant. [Pr.: e-lu-ant] – Din fr. éluant.

eluare
ELUÁRE, eluări, s.f. Proces de dizolvare și de separare a substanțelor dintr-o coloană cromatografică fixate pe un mediu absorbant, prin spălarea ei cu eluanți; eluțiune. [Pr.: -lu-a-] – Cf. fr. é l u e r.

elucida
ELUCIDÁ, elucidez, vb. I. Tranz. A clarifica, a desluși, a limpezi, a lămuri o problemă până atunci confuză. – Din fr. élucider, lat. elucidare.

elucidare
ELUCIDÁRE, elucidări, s.f. Acțiunea de a elucida și rezultatul ei; lămurire, deslușire, explicare. – V. elucida.

elucubrant
ELUCUBRÁNT, -Ă, elucubranți, -te, adj. (Livr.) Aberant, absurd. – Din fr. élucubrant.

elucubratie
ELUCUBRÁȚIE, elucubrații, s.f. Combinație haotică de elemente absurde; aberație. ♦ Divagație. [Var.: elucubrațíune s.f.] – Din fr. élucubration.

elucubratiune
ELUCUBRAȚIÚNE s.f. v. elucubrație.

eluda
ELUDÁ, eludez, vb. I. Tranz. A ocoli, a evita, a ignora intenționat. – Din fr. éluder, lat. eludere.

eludare
ELUDÁRE, eludări, s.f. Acțiunea de a eluda și rezultatul ei. – V. eluda.

elutiune
ELUȚIÚNE, eluțiuni, s.f. Eluare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. élution.

eluvial
ELUVIÁL, -Ă, eluviali, -e, adj. (Despre soluri) Care s-a diferențiat prin eluvionare. [Pr.: -vi-al] – Din fr. éluvial.

eluvionare
ELUVIONÁRE, eluvionări, s.f. 1. Acțiunea de formare e eluviilor. 2. Spălare spre adâncime a unor elemente componente din straturile superioare ale solului sub acțiunea apei de precipitații

eluviu
ELÚVIU, eluvii, s.n. Produse ale alterării exogene a rocilor, acumulate pe loc și caracterizate prin lipsa stratificației și prin nesortarea materialului. – Din fr. éluvium.

eluviune
ELUVIÚNE, eluviuni, s.f. Proces de formare a eluviilor; produse ale acestui proces. [Pr.: -vi-u-] – Din fr. éluvion.

elvetic
ELVÉTIC, -Ă, elvetici, -ce, adj. (Rar) Elvețian. – Din fr. helvétique.

elvetian
ELVEȚIÁN, -Ă, elvețieni, -e s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Elveției sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Elveției sau populației ei, privitor la Elveția sau la populația ei; elvetic. [Pr.: -ți-an] – Elveția (n. pr.) + suf. -ean.

elvetianca
ELVEȚIÁNCĂ, elvețience, s.f. Femeie care face parte din populația de bază a Elveției sau este originară de acolo. [Pr.: -ți-an-] – Elvețian + suf. -că.

elzevir
ELZEVÍR, elzevire, s.n. Caracter de literă subțire cu talpa triunghiulară. ♦ Ediție imprimată sau publicată de unii dintre membrii vestitei familii de tipografi olandezi Elzévir. – Din fr. elzévir.

emaciatie
EMACIÁȚIE, emaciații, s.f. Emaciere. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. émaciation.

emaciere
EMACIÉRE, emacieri, s.f. Slăbire pronunțată care apare spre sfârșitul bolilor de lungă durată; cașexie, emaciație. [Pr.: -ci-e-] – Cf. fr. é m a c i e r.

email
EMÁIL, emailuri, s.n. 1. Masă sticloasă obținută prin topire sau prin sinterizare, constituită în special din siliciu și din bariu, care se aplică pe suprafața unor obiecte metalice sau ceramice, pentru a le proteja împotriva coroziunii, a le îmbunătăți rezistența mecanică, a realiza

emaila
EMAILÁ, emailez, vb. I. Tranz. A acoperi suprafața unui obiect cu email (1); a smălțui. – Din fr. émailler.

emailaj
EMAILÁJ s.n. Emailare. – Din fr. émaillage.

emailare
EMAILÁRE, emailări, s.f. Acțiunea de a emaila și rezultatul ei; smălțuire. – V. emaila.

emailat
EMAILÁT, -Ă, emailați, -te, adj. Acoperit cu email (1); smălțuit. – V. emaila.

emailor
EMAILÓR, -OÁRE, emailori, -oare s.m. și f. Persoană specializată în lucrări de emailare; smălțuitor. – Din fr. émailleur.

emana
EMANÁ, emán, vb. I. 1. Tranz. A emite, a degaja, a împrăștia un gaz, vapori, un miros etc.; a exala. 2. Intranz. A proveni, a veni de la...; a izvorî, a-și avea originea. – Din fr. émaner, lat. emanare.

emanare
EMANÁRE, emanări, s.f. Acțiunea de a emana și rezultatul ei. – V. emana.

emanatism
EMANATÍSM s.n. Doctrină religioasă-filozofică de tendință panteistă, potrivit căreia lumea nu este rezultatul unui act de creație, ci s-a născut din substanța divinității printr-un proces continuu de emanație; emanaționism. – Din germ. Emanatism, fr. émanatisme.

emanatie
EMANÁȚIE, emanații, s.f. 1. Emitere, degajare (de gaze, de vapori, de mirosuri etc.); (concr.), ceea ce se degajează, ceea ce se emană. ♢ (Geol.) Emanație vulcanică = a) emitere de produse gazoase legate de activitatea vulcanică; b) produs al acestei activități, reprezentat prin bioxid de carbon, hidrogen, amoniac, hidrogen sulfurat, clor, azot, oxigen etc. 2. Gaz radioactiv obținut prin

emanationism
EMANAȚIONÍSM s.n. Emanatism. [Pr.: -ți-o-] – Din emanație.

emanatiune
EMANAȚIÚNE s.f. v. emanație.

emancipa
EMANCIPÁ, emancipez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A(-și) câștiga sau a face să-și câștige independența; a (se) elibera (1). ♦ Refl. (Despre copii și adolescenți) A-și lua unele libertăți nepotrivite cu vârsta lui, a avea purtări libertine. 2. Tranz. (În trecut) A scoate un minor de sub tutela părintească sau a tutorelui și a-i acorda, înainte de a ajunge la majorat, o parte din drepturile unui major. – Din fr. émanciper, lat. emancipare.

emancipare
EMANCIPÁRE, emancipări, s.f. Acțiunea de a (se) emancipa și rezultatul ei, emancipație. – V. emancipa.

emancipat
EMANCIPÁT, -Ă, emancipați, -te, adj. 1. Care nu mai depinde de cineva sau de ceva, care a devenit liber, independent. ♦ (Despre copii și adolescenți) Care și-a luat unele libertăți nepotrivite cu vârsta lui; cu purtări libertine. 2. (În unele state) Scos înainte de majorat de sub autoritatea părintească sau a tutorelui. – V. emancipa.

emancipatie
EMANCIPÁȚIE, emancipații, s.f. (Înv.) Emancipare. – Din fr. émancipation, lat. emancipatio.

emarginat
EMARGINÁT, -Ă, emarginați, -te, adj. (Despre frunze, petale etc.) Care este puțin crestat la vârf. – Din fr. émarginé.

emascula
EMASCULÁ, emasculez, vb. I. Tranz. (Rar) A castra. ♦ Tranz. și refl. A face sau a deveni impotent. – Din fr. émasculer.

emasculatie
EMASCULÁȚIE, emasculații, s.f. (Rar) Castrare. ♦ Impotență. – Din fr. émasculation.

embargo
EMBARGÓ, embargouri, s.n. 1. Interzicere de către un stat a exportului sau importului de mărfuri într-o sau dintr-o țară, ca sancțiune pentru încălcarea unor reguli sau principii de drept internațional sau ca mijloc de presiune politică. 2. Reținere de către un stat a navelor comerciale sau de mărfuri altui stat aflate pe teritoriul sau (în condițiile în care a survenit un conflict între statele respective). – Din fr. embargo.

embatic
EMBATÍC, embaticuri, s.n. Formă de arendare a unei proprietăți pe termen foarte lung, în intervalul căruia arendașul beneficia de toate drepturile de proprietate. – Din ngr. embatíkion.

embaticar
EMBATICÁR, -Ă, embaticari, -e, s.m. și f. (În trecut) Persoană care arenda o proprietate cu embatic; titularul dreptului de embatic. – Embatic + suf. -ar.

emblematic
EMBLEMÁTIC, -Ă, emblematici, -ce, adj. De emblemă, care ține de emblemă. – Din fr. emblématique.

emblema
EMBLÉMĂ, embleme, s.f. Obiect, imagine care poartă în mod convențional un anumit înțeles, care simbolizează o anumită idee. ♦ Simbol; figură alegorică. – Din fr. emblème, lat. emblema.

embolie
EMBOLÍE, embolii, s.f. Astupare bruscă a unui vas sangvin sau limfatic. – Din fr. embolie.

embolit
EMBOLÍT s.n. Minereu bogat în argint. – Din germ. Embolit.

embolus
EMBÓLUS s.n. Cheag de sânge, celulă grasă sau corp străin care astupă un vas sangvin, provocând o embolie. – Din fr. embolus.

embriocardie
EMBRIOCARDÍE, embriocardii, s.f. Ritm cardiac patologic apărut în miocarditele grave, caracterizat prin accelerarea bătăilor inimii și prin egalizarea pauzelor și a tonalităților celor două zgomote ale ei; ritm fetal. [Pr.: -bri-o-] – Din fr. embryocardie.

embriogeneza
EMBRIOGENÉZĂ s.f. Proces de transformare succesivă a oului și a embrionului până la ecloziune sau naștere; dezvoltare embrionară. [Pr.: -bri-o-] – Din fr. embryogenèse.

embriolog
EMBRIOLÓG, -Ă, embriologi, -ge, s.m. și f. Specialist în embriologie. [Pr.: -bri-o-] – Din fr. embryologue.

embriologic
EMBRIOLÓGIC, -Ă, embriologici, -ce, adj. Care aparține embriologiei, referitor la embriologie. [Pr.: -bri-o-] – Din fr. embryologique.

embriologie
EMBRIOLOGÍE s.f. Parte a biologiei care se ocupă cu studiul embrionului în toate fazele dezvoltării lui, de la formarea celulei-ou până la ecloziune sau naștere. [Pr.: -bri-o-] – Din fr. embryologie.

embrion
EMBRIÓN, embrioni, s.m. 1. Nume dat oricărui organism din momentul fecundării ovulului până în momentul când toate organele sunt deplin formate și organismul este capabil de viață independentă. ♦ Germen al unei plante, existent în sămânța din care planta va lua naștere prin germinație. 2. Fig. Început al unui lucru, al unei acțiuni etc.; prima fază a dezvoltării unui proces. [Pr.: -bri-on] – Din fr. embryon.

embrionar
EMBRIONÁR, -Ă, embrionari, -e, adj. 1. De embrion, privitor la embrion, ca un embrion. ♢ Dezvoltare embrionară = embriogeneză. 2. Fig. Abia născut, abia ivit, în germene; la începutul existenței, dezvoltării. [Pr.: -bri-o-] – Din fr. embryonnaire.

embrionat
EMBRIONÁT, -Ă, embrionați, -te, adj. Cu embrion. Icre embrionate [Pr.: -bri-o] – Din embrion.

embriotomie
EMBRIOTOMÍE, embriotomii, s.f. Tăiere a fetusului mort în interiorul uterului matern, când nu este posibilă o naștere normală. [Pr.: -bri-o-] – Din fr. embryotomie.

emden
ÉMDEN s.n. Rasă de gâște de culoare albă, de 7-10 kg. – Cuv. germ.

emenagog
EMENAGÓG, s.n. Medicament care provoacă, care favorizează menstruația. – Din fr. emménagogue.

emenda
EMENDÁ, emendez, vb. I. Tranz. A corecta, a îndrepta, a îmbunătăți (un text); a amenda^2. – Din lat. emendare, fr. émender.

emendanda
EMENDÁNDA s.f. pl. Corecturi (tipografice) la un text. – Cuv. lat.

emendatie
EMENDÁȚIE, emendații, s.f. Faptul de a emenda. – Din lat. emendatio, fr. émendation.

emerge
EMÉRGE, pers. 3 emérge, vb. III. Intranz. (Fiz.; despre corpuri, radiații etc.) A ieși dintr-un mediu după ce l-a traversat. – Din fr. émerger.

emergent
EMERGÉNT, -Ă, emergenți, -te, adj. (Despre un corp, o radiație etc.) Care iese dintr-un mediu după ce l-a traversat. – Din fr. émergent, lat. emergens, -ntis.

emergenta
EMERGÉNȚĂ, emergențe, s.f. Ieșire a razelor luminoase, corpusculare etc. dintr-un mediu după ce l-au traversat. – Din fr. émergence.

emeri
EMERÍ, s.n. (Rar) Șmirghel. – Din fr. émeri.

emerit
EMERÍT, -Ă, emeriți, -te, adj. 1. (Ieșit din uz) Calificativ cuprins în titlul de onoare acordat unui artist, unui profesor, unui medic etc. care s-a distins în mod deosebit în activitatea sa. 2. Experimentat, versat, priceput. – Din fr. émérite, lat. emeritus.

emersiune
EMERSIÚNE, emersiuni, s.f. 1. Stare în care se găsește un corp plutitor cufundat parțial într-un lichid. 2. Ieșire parțială a unui corp ceresc din conul de umbră al altui corp ceresc sau din spațiul aflat în dreptul altui corp ceresc. [Pr.: -si-u-] – Din fr. émersion, lat. emersio, -onis.

emetic
EMETÍC s.n. Tartrat de antimoniu și potasiu, întrebuințat în industria textilă ca mordant, la prepararea lacurilor și în medicină (ca vomitiv); p. ext. orice substanță care provoacă vărsături; vomitiv. – Din fr. émétique, lat. emeticus.

emetrop
EMETRÓP, -Ă, emetropi, -e, adj. (Despre ochi; adesea substantivat) Care are vederea normală. – Din fr. emmétrope.

emetropie
EMETROPÍE s.f. Vedere normală, proprietate a ochiului de a vedea normal. – Din fr. emmétropie.

emfatic
EMFÁTIC, -Ă, emfatici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Plin de emfază; nenatural, pretențios, bombastic, umflat. – Din fr. emphatique.

emfaza
EMFÁZĂ, s.f. Atitudine nenaturală, pretențioasă; afectare în scris, în vorbire, în comportare. – Din fr. emphase, lat. emphasis.

emfiteoza
EMFITEÓZĂ, emfiteoze, s.f. Contract pe termen lung cu drept de ipotecă pe proprietatea închiriată sau

emfizem
EMFIZÉM, emfizeme, s.n. Sindrom care se datorește

emfraxie
EMFRAXÍE, emfraxii, s.f. Obstrucție a unui organ canalicular. – Din fr. emphraxis.

emiciclu
EMICÍCLU, emicicluri, s.n. V. hemiciclu.

emigra
EMIGRÁ, emigrez, vb. I. Intranz. A pleca din patrie și a se stabili (definitiv sau temporar) în altă țară; a se expatria. – Din fr. émigrer, lat. emigrare.

emigrant
EMIGRÁNT, -Ă, emigranți, -te s.m. și f., adj. (Persoană) care emigrează; emigrat. – Din fr. émigrant.

emigrare
EMIGRÁRE, emigrări, s.f. Acțiunea de a emigra și rezultatul ei; expatriere, emigrație. – V. emigra.

emigrat
EMIGRÁT, -Ă, emigrați, -te, s.m. și f., adj. Emigrant. – Din fr. émigré.

emigratie
EMIGRÁȚIE, emigrații, s.f. 1. Situația în care se găsește o persoană

emigratiune
EMIGRAȚIÚNE s.f. v. emigrație.

eminamente
EMINAMÉNTE adv. În gradul cel mai înalt, prin excelență, cu deosebire. – Din fr. éminemment.

eminent
EMINÉNT, -Ă, eminenți, -te, adj. Care se distinge prin calități (intelectuale) deosebite; excepțional, superior, remarcabil, excelent. – Din fr. éminent, lat. eminens, -ntis.

eminenta
EMINÉNȚĂ, eminențe, s.f. (Urmat de un pronume posesiv) Titlu dat cardinalilor și (în trecut) episcopilor catolici. ♢ Eminență cenușie = persoană

eminescian
EMINESCIÁN, -Ă, eminescieni, -e, adj. Care aparține lui Eminescu, privitor la Eminescu, în genul operei lui Eminescu. [Pr.: -ci-an] – Eminescu (n.pr.) + suf. -ian.

eminescianism
EMINESCIANÍSM s.n. Ceea ce este specific gândirii și operei eminesciene. ♦ Tendință de a prelua și cultiva teme, motive etc. eminesciene. [Pr.: -ci-a-] – Eminescian + suf. -ism.

eminescolog
EMINESCOLÓG, -Ă, eminescologi, -ge, s.m. și f. Specialist în eminescologie. – Din eminescologie (derivat regresiv).

eminescologie
EMINESCOLOGÍE s.f. Studiul vieții și operei lui Eminescu. – De la Eminescu (după dantologie).

emir
EMÍR, emiri, s.m. 1. Titlu dat descendenților lui Mahomed; persoană având acest titlu. 2. Titlu dat unui guvernator sau unui principe domnitor în unele țări musulmane; persoană având acest titlu. – Din fr. émir.

emirat
EMIRÁT, emirate, s.n. 1. Stat condus de un emir (2). 2. Funcția, demnitatea de emir (2). – Din fr. émirat.

emisar
EMISÁR, (I) emisari, s.m., (II) emisare, s.n. I. S.m. Trimis al unei organizații politice sau al unui stat, cu o misiune (secretă); p. gener. persoană trimisă undeva cu o misiune oarecare. II. S.n. 1. Apă care colectează apele murdare provenite de la întreprinderi, așezări umane etc., vărsându-le apoi într-o apă mai mare. 2. Curs de apă permanent care drenează surplusul de apă dintr-un bazin lacustru. – Din fr. émissaire.

emisfera
EMISFÉRĂ, emisfere, s.f. 1. (Geom.) Jumătate dintr-o sferă. 2. Fiecare dintre cele două jumătăți ale sferei cerești sau terestre, mărginite de ecuatorul ceresc, respectiv de ecuatorul terestru, și de meridianul de referință. 3. (Anat.; în sintagma) Emisfere cerebrale = cele două jumătăți simetrice ale creierului mare. – Din fr. hémisphère, lat. hemisphaerium.

emisferic
EMISFÉRIC, -Ă, emisferici, -ce, adj. În formă de emisferă. – Din fr. hémisphérique.

emisie
EMÍSIE s.f. v. emisiune.

emisiune
EMISIÚNE, emisiuni, s.f. 1. Punere în circulație de către stat sau de către o instituție, o societate autorizată etc. a hârtiilor de valoare, a bancnotelor, a acțiunilor etc.; emitere. ♦ Punere în circulație a unei noi serii de mărci poștale sau retipărirea la o anumită dată a unei serii mai vechi. 2. Producere, de către un corp sau un dispozitiv, a unor gaze, a unor unde etc. care se pot propaga în mediul înconjurător. 3. Program transmis prin radio sau prin televiziune într-o ordine dinainte stabilită. [Pr.: -si-u-. – Var.: emísie s.f.] – Din fr. émission, lat. emissio, -onis.

emisiv
EMISÍV, -Ă, emisivi, -e, adj. Referitor la emisiune; care are proprietatea de a emite (radiații, lumină); emițător (1). – Din fr. émissif.

emistih
EMISTÍH, emistihuri, s.n. Fiecare dintre cele două jumătăți ale unui vers (despărțite prin cezură). [Var.: hemistíh s.n.] – Din fr. hémistiche, lat. hemistichium.

emitanta
EMITÁNȚĂ, emitanțe, s.f. (Fiz.) Radianță. – Din fr. émittance.

emite
EMÍTE, emit, vb. III. Tranz. 1. A enunța, a exprima, a lansa o părere, o teorie etc. ♦ A transmite, a anunța. 2. A elabora, a scoate, a da o lege, un decret etc. ♦ A pune în circulație o bancnotă, o hârtie de valoare etc. 3. A produce gaze, radiații etc. care se pot propagă în mediul înconjurător. – Din lat. emittere. Cf. fr. é m e t t r e.

emitent
EMITÉNT, -Ă, emitenți, -te, adj. Care emite hârtii de valoare, bancnote etc. – Din lat. emittens, -ntis, it. emittente.

emitere
EMÍTERE, emiteri, s.f. Faptul de a emite; emisiune (1). – V. emite.

emitor
EMITÓR, emitori, s.m. (Electron.) Electrod al unui tranzistor. – Din engl. emitter.

emitator
EMIȚĂTÓR, -OÁRE, emițători, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care emite; emisiv. ♢ Post emițător = post de radioemisiune. 2. S.n. Dispozitiv, aparat sau instalație care emite unde sonore ori electromagnetice sau impulsii de curent. Emițător radio = radioemițător. – Emite + suf. -ător (după fr. émetteur).

emolient
EMOLIÉNT, -Ă, emolienți, -te, adj., s.n. 1. Adj. Care are proprietatea de a muia țesuturile

emolument
EMOLUMÉNT, emolumente, s.n. (

emonctoriu
EMONCTÓRIU, emonctorii, s.n. Organ sau deschizătură naturală a corpului prin care se elimină secrețiile sau umorile. – Din fr. émonctoire.

emonctiune
EMONCȚIÚNE, emoncțiuni, s.f. Eliminare a umorilor superflue. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. émonction.

emondaj
EMONDÁJ, s.n. 1. Operație de tăiere a ramurilor de pe trunchiurile arborilor în perioada de creștere pentru a stimula dezvoltarea lor în înălțime; emondare, emondație. 2. (Med.) Intervenție chirurgicală constând în înlăturarea exostozelor și osteofitelor epifizelor. – Din fr. émondage.

emondare
EMONDÁRE, emondări, s.f. Emondaj. – Cf. fr. é m o n d e r.

emondatie
EMONDÁȚIE, emondații, s.f. Emondaj. – Din fr. émondation.

emondor
EMONDÓR, emondoare, s.n. Unealtă folosită la emondaj. – Din fr. émondoir.

emotiv
EMOTÍV, -Ă, emotivi, -e, adj. 1. Care se referă la emoție sau la afectivitate; afectiv, emoțional. 2. Care se emoționează ușor; sensibil, impresionabil. – Din fr. émotif.

emotivism
EMOTIVÍSM s.n. Școală etică neopozitivistă care consideră că fundamentul noțiunilor și al judecăților morale este pur emotiv. – Din fr. émotivisme.

emotivitate
EMOTIVITÁTE s.f. Faptul de a se emoționa ușor; stare emotivă; însușirea de a fi emotiv; impresionabilitate. – Din fr. émotivité.

emotie
EMÓȚIE, emoții, s.f. Reacție afectivă de intensitate mijlocie și de durată relativ scurtă, însoțită adesea de modificări în activitățile organismului, oglindind atitudinea individului față de realitate; p. gener. orice reacție afectivă. [Var.: (înv.) emoțiúne s.f.] – Din fr. émotion, it. emozione.

emotiona
EMOȚIONÁ, emoționez, vb. I. Tranz. A produce, a cauza, a provoca o emoție. ♦ Refl. A fi cuprins de o emoție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. émotionner.

emotional
EMOȚIONÁL, -Ă, emoționali, -e, adj. Care este propriu emoțiilor; provocat de o emoție; care produce o emoție; emotiv. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. émotionnel.

emotionant
EMOȚIONÁNT, -Ă, emoționanți, -te, adj. Care emoționează; mișcător, tulburător. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. émotionnant.

emotionare
EMOȚIONÁRE, emoționări, s.f. Acțiunea de a (se) emoționa și rezultatul ei; tulburare. [Pr.: -ți-o-] – V. emoționa.

emotionat
EMOȚIONÁT, -Ă, emoționați, -te, adj. Cuprins de emoție. [Pr.: -ți-o-] – V. emoționa.

emotiune
EMOȚIÚNE s.f. v. emoție.

empatie
EMPATÍE s.f. 1. (Fil.) Formă de intuire a realității prin identificare afectivă. 2. Tendință a receptorului de a trăi afectiv, prin transpunere simpatetică, viața eroilor din opere literare, filme etc. – Din fr. empathie, engl. empathy.

empireu
EMPIRÉU s.n. (În mitologia greco-romană) Partea cea mai de sus a bolții cerești, unde se credea că se află locașul zeilor; reședința zeilor. – Din fr. empyrée, it. empireo.

empiric
EMPÍRIC, -Ă, empirici, -ce, adj. Bazat (numai) pe experiență; care privește empirismul, care are la bază empirismul. ♢ Formulă empirică = formulă obținută prin prelucrarea pur matematică a unor date experimentale, fără substrat teoretic. Medicină empirică = tratament al bolilor numai pe bază de experiență și de cazuri antecedente. – Din fr. empirique, lat. empiricus.

empiriocritic
EMPIRIOCRÍTIC, -Ă, empiriocritici, -ce, adj. Care ține de empiriocriticism, propriu empiriocriticismului. [Pr.: -ri-o-] – Din rus. empiriokritik.

empiriocriticism
EMPIRIOCRITICÍSM s.n. Curent filozofic pozitivist de la sfârșitul sec. XIX, care nega existența obiectivă a lumii materiale și considera lucrurile ca fenomene ale conștiinței, ca simple complexe de senzații; machism. [Pr.: -ri-o-] – Din rus. empiriokritițizm.

empiriomonism
EMPIRIOMONÍSM s.n. Variantă a

empiriosimbolism
EMPIRIOSIMBOLÍSM s.n. (Fil.) Variantă a

empirism
EMPIRÍSM s.n. Doctrină care consideră experiența senzorială ca primă sursă a cunoașterii și a cunoștințelor. ♢ Empirism logic = variantă a neopozitivismului care admite numai enunțurile logice verificabile în mod nemijlocit prin percepțiile fiecărui subiect în parte. – Din fr. empirisme.

empirist
EMPIRÍST, -Ă, empiriști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Care ține de empirism. 2. S.m. și f. Adept al empirismului. – Din fr. empiriste.

emplastru
EMPLÁSTRU, emplastre, s.n. Preparat farmaceutic solid, plastic, care are în compoziția sa săruri de plumb, rășini, cauciuc, medicamente și care se aplică pe piele pentru izolarea rănilor sau fixarea pansamentelor; plasture. – Din lat. emplastrum.

emporiu
EMPÓRIU, emporii, s.n. (Înv.) Târg, port, agenție comercială în țară străină. – Din fr. emporium, ngr. empórion.

emu
EMÚ s.m. invar. Pasăre terestră de talie mare, originară din Australia și din Tanzania, asemănătoare cu struțul, dar lipsită de creastă (Dromiceius novaehollandiae). – Din fr. émou, germ. Emu.

emul
EMÚL, emuli, s.m. Persoană care se străduiește să egaleze sau să întreacă pe cineva într-un domeniu de activitate. – Din fr. émule, lat. aemulus.

emulatie
EMULÁȚIE, emulații, s.f. Sentiment, dorință, strădanie de a egala sau de a întrece pe cineva într-un domeniu de activitate; întrecere. [Var.: emulațiúne s.f.] – Din fr. émulation, lat. aemulatio, -onis.

emulatiune
EMULAȚIÚNE s.f. v. emulație.

emulgator
EMULGATÓR, emulgatori, s.m. Substanță chimică folosită la obținerea emulsiilor; emulsiv (2), emulsionant. ♦ Substanță chimică folosită pentru îndepărtarea grăsimilor în produsele textile. – Din germ. Emulgator.

emulsie
EMÚLSIE, emulsii, s.f. Amestec dispers format din două lichide insolubile unul în celălalt. ♦ Strat sensibil la acțiunea luminii, depus pe plăcile și pe filmele fotografice. – Din fr. émulsion.

emulsiona
EMULSIONÁ, emulsionez, vb. I. Intranz. și tranz. A forma sau a prepara o emulsie. [Pr.: -si-o-] – Din fr. émulsionner.

emulsionabil
EMULSIONÁBIL, -Ă, emulsionabili, -e, adj. (Chim.) Care poate deveni emulsie. [Pr.: -si-o-] – Din fr. émulsionnable.

emulsionant
EMULSIONÁNT, emulsionante, s.n. Emulgator. [Pr.: -si-o-] – Din fr. émulsionnant.

emulsionare
EMULSIONÁRE, emulsionări, s.f. Acțiunea de a emulsiona și rezultatul ei. [Pr.: -si-o-] – V. emulsiona.

emulsiv
EMULSÍV, -Ă, emulsivi, -e, adj., s.n. 1. Adj. (Despre semințe) – Din care se extrage uleiul. 2. S.n. Emulgator. – Din fr. émulsif.

emulsor
EMULSÓR, emulsoare, s.n. Aparat care servește la obținerea emulsiilor. – Din fr. émulseur.

enantem
ENANTÉM, enanteme, s.n. Erupție care apare pe mucoase în unele boli contagioase. – Din fr. énanthème.

enantiomorfie
ENANTIOMORFÍE s.f. (Fiz.) Proprietate a unor substanțe de a cristaliza în două forme, dintre care una este imaginea simetrică a celeilalte în raport cu un plan; enantiomorfism. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. énantiomorphie.

enantiomorfism
ENANTIOMORFÍSM s.n. (Fiz.) Enantiomorfie. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. énantiomorphisme, engl. enantiomorphism.

enantiotropie
ENANTIOTROPÍE s.f. (Chim.) Proprietate a unor substanțe de a trece în două sisteme de cristalizare diferite, păstrând aceeași stare de agregare, în condiții fizice ce variază adecvat. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. énantiotropie, engl. enantiotropy.

enargit
ENARGÍT s.n. Mineral întâlnit în zăcăminte hidrotermale de cupru. – Din germ. Enargit.

enarmonic
ENARMÓNIC, -Ă, enarmonici, -ce, adj. (Despre sunete) De aceeași înălțime, dar cu denumiri, notații diferite. – Din fr. enharmonique.

enarmonie
ENARMONÍE, enarmonii, s.f. Egalitate a înălțimilor unor sunete muzicale care poartă denumiri, notații diferite. – Din fr. enharmonie.

encarpa
ENCÁRPĂ, encarpe, s.f. Ghirlandă de flori, de fructe în relief, folosită ca ornamentație la construcțiile antice. – Din fr. encarpe.

encaustic
ENCAÚSTIC, -Ă, encaustici, -ce, s.f., s.m. 1. S.f. (La vechii greci) Procedeu de pictură în care culorile se foloseau diluate cu ceară. 2. S.m. Preparat pe bază de ceară folosit la

encefal
ENCEFÁL, encefale, s.n. Parte a sistemului nervos central care cuprinde creierul mare, pedunculii cerebrali și bulbul rahidian. – Din fr. encéphale.

encefalic
ENCEFÁLIC, -Ă, encefalici, -ce, adj. Care aparține encefalului, privitor la encefal. – Din fr. encéphalique.

encefalina
ENCEFALÍNĂ s.f. (Biol.) Proteină din creier cu acțiune calmantă asupra durerilor. – Din fr. encéphaline.

encefalita
ENCEFALÍTĂ, encefalite, s.f. Boală cauzată de inflamarea acută sau cronică a encefalului. ♢ Encefalită letargică = boală contagioasă gravă, provocată de un virus transmis prin musca țețe și manifestată prin somnolență persistentă și progresivă; boala somnului. – Din fr. encéphalite.

encefalografie
ENCEFALOGRAFÍE, encefalografii, s.f. Metodă de cercetare radiografică a encefalului, folosită în diagnosticul unor boli nervoase; (concr.) radiografie a encefalului. – Din fr. encéphalographie.

encefaloid
ENCEFALOÍD, -Ă, encefaloizi, -de, adj. Care are sinuozități și o consistență asemănătoare cu a encefalului. – Din fr. encéphaloïde.

encefalomielita
ENCEFALOMIELÍTĂ, encefaliomielite, s.f. Inflamație a creierului și a măduvei spinării, care prezintă simptome atât de encefalită, cât și de mielită. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. encéphalomyélite.

encefalopatie
ENCEFALOPATÍE, encefalopatii, s.f. Denumire generică pentru afecțiunile organice ale creierului; boală a creierului. – Din fr. encéphalopathie.

encefaloza
ENCEFALÓZĂ, encefaloze, s.f. (Med.) Denumire generică pentru o afecțiune cerebrală degenerativă. – Din fr. encéphalose.

enchimoza
ENCHIMÓZĂ, enchimoze, s.f. Răspândire de sânge în vasele de la suprafața pielii, fără să fi fost provocată de o lovitură exterioară. – Din fr. enchymose.

enciclica
ENCÍCLICĂ, enciclice, s.f. Circulară trimisă de papă tuturor catolicilor, care cuprinde

enciclopedic
ENCICLOPÉDIC, -Ă, enciclopedici, -ce, adj. Care are caracter de enciclopedie; p. ext. vast, cuprinzător. – Din fr. encyclopédique.

enciclopedie
ENCICLOPEDÍE, enciclopedii, s.f. 1. Tip de lucrare lexicografică de proporții diferite care tratează sistematic termeni de bază (nume comune și proprii), noțiuni din toate domeniile sau dintr-un anumit domeniu de cunoștințe, fie în ordine alfabetică, fie pe probleme sau pe ramuri. 2. Ansamblu multilateral de cunoștințe omenești. ♢ (Fam.) Enciclopedie ambulantă = persoană care are cunoștințe multe, diverse și precise. – Din fr. encyclopédie.

enciclopedism
ENCICLOPEDÍSM s.n. 1. Sistemul și principiile enciclopediștilor (mai ales ale celor francezi din sec. XVIII). 2. Erudiție vastă, multilaterală. – Din fr. encyclopédisme.

enciclopedist
ENCICLOPEDÍST, -Ă, enciclopediști, -ste, subst., adj. 1. S.m. pl. Nume dat gânditorilor, savanților și scriitorilor francezi precursori ai Revoluției Franceze de la sfârșitul sec. XVIII, care s-au grupat în scopul editării unei enciclopedii. 2. Adj., s.m. și f. (Rar) (Persoană) care are cunoștințe enciclopedice. – Din fr. encyclopédiste.

enclava
ENCLÁVĂ, enclave, s.f. 1. Fragmente de roci înglobate în masa rocilor eruptive. 2. Grup de populație străină izolată în mijlocul populației indigene. – Din fr. enclave.

enclitic
ENCLÍTIC, -Ă, enclitici, -ce, adj. (Despre cuvinte) Care este legat de un cuvânt precedent, făcând corp cu el și fiind lipsit de accent propriu. ♢ Articol enclitic = articol hotărât care se așează la sfârșitul unui cuvânt. – Din fr. enclitique, lat. encliticus.

encliza
ENCLÍZĂ, enclize, s.f. Atașare a unui cuvânt, a unei silabe sau a altui element neaccentuat la cuvântul precedent; postpunere. – Din fr. enclise, germ. Enklise.

encomiastic
ENCOMIÁSTIC, -Ă, encomiastici, -ce, adj. Cu caracter laudativ, elogios, [Pr.: -mi-ás-] – Din encomion.

encomion
ENCOMIÓN, encomioane, s.n. (Grecism înv.) Cuvântare de laudă, elogiu. [Pr.: -mi-on] – Din ngr. enkomion.

encondrom
ENCONDRÓM, encondroame, s.n. Tumoare, excrescență cartilaginoasă care se dezvoltă pe un os. – Din fr. enchondrome.

endarterita
ENDARTERÍTĂ, endarterite, s.f. Inflamație a arterei care poate produce astuparea acesteia. – Din fr. endartérite.

endecagon
ENDECAGÓN, endecagoane, s.n. Poligon cu unsprezece

endecasilab
ENDECASILÁB, endecasilabi, s.m. Vers care are unsprezece silabe. – Din fr. (h)endécasyllabe, lat. hendecasillabus.

endemic
ENDÉMIC, -Ă, endemici, -ce, adj. (Despre plante sau animale) Care trăiește numai pe un anumit teritoriu; (despre unele boli) care are cauze locale, specifice unei anumite regiuni; care are caracter permanent în anumite locuri. – Din fr. endémique.

endemicitate
ENDEMICITÁTE s.f. (Biol.) Caracter endemic; endemism. – Din fr. endémicité, engl. endemicity.

endemie
ENDEMÍE, endemii, s.f. Prezență într-o comunitate a unei boli infecțioase sau de nutriție sub formă de cazuri sporadice care izbucnesc periodic în aceleași regiuni. – Din fr. endémie.

endemism
ENDEMÍSM s.n. (Biol.) Particularitate a unor specii biologice de a trăi pe o anumită arie geografică. ♦ Caracter endemic; endemicitate. – Din fr. endémisme, engl. endemism.

endemoepidemic
ENDEMOEPIDÉMIC, -Ă, endemoepidemici, -ce, adj. Care se referă la boli infecțioase prezente în mod endemic într-o populație, dar care pot provoca uneori izbucniri epidemice. [Pr.: -mo-e-] – Endémie + epidemic.

endoblast
ENDOBLÁST s.n. (Biol.) Endoderm. – Din fr. endoblaste, engl. endoblast.

endocard
ENDOCÁRD, endocarduri, s.n. Membrană subțire care căptușește cavitățile și valvulele inimii. – Din fr. endocarde.

endocardic
ENDOCÁRDIC, -Ă, endocardici, -ce, adj. (Med.) De endocard. – Cf. fr. e n d o c a r d i t i q u e.

endocardita
ENDOCARDÍTĂ, endocardite, s.f. Boală care constă în inflamarea endocardului datorită unor agenți virotici sau microbieni. – Din fr. endocardite.

endocarp
ENDOCÁRP, endocarpuri, s.n. Țesut intern tare care îmbracă și protejează sămânța unor fructe. – Din fr. endocarpe.

endocraniu
ENDOCRÁNIU, endocranii, s.n. Fața internă a cutiei craniene. – Din fr. endocrâne (după craniu).

endocrin
ENDOCRÍN, -Ă, endocrini, -e, adj. 1. (În sintagma) Glandă endocrină = glandă care își varsă direct în sânge secrețiile ce conțin hormoni; glandă cu secreție internă. 2. Care aparține glandelor endocrine, privitor la glandele endocrine. – Din fr. endocrine.

endocrinolog
ENDOCRINOLÓG, -Ă, endocrinologi, -ge, s.m. și f. Specialist în endocrinologie. – Din endocrinologie (după bacteriologie-bacteriolog).

endocrinologie
ENDOCRINOLOGÍE, s.f. Ramură a biologiei și a medicinii care studiază hormonii, glandele și țesuturile cu secreție internă și funcțiunile lor, aflate în condiții normale sau patologice. – Din fr. endocrinologie.

endocrinoterapie
ENDOCRINOTERAPÍE s.f. Tratament medical făcut cu substanțe extrase din glandele endocrine. – Din fr. endocrinothérapie.

endoderm
ENDODÉRM, endoderme, s.n. 1. Foița interioară a embrionului animalelor superioare, din care provin tubul digestiv și glandele anexe. 2. Strat unicelular al peretelui corpului la celenterate. 3. Albumen. – Din fr. endoderme.

endodermic
ENDODÉRMIC, -Ă, endodermici, -ce, adj. Care ține de endoderm, referitor la endoderm. – Din fr. endodermique.

endoenzima
ENDOENZÍMĂ, endoenzime, s.f. Enzimă intracelulară a cărei eliberare nu are loc decât după distrugerea mecanică a celulelor. [Pr.: -do-en-] – Din fr. endoenzyme.

endoestezie
ENDOESTEZÍE s.f. Sentiment, sensibilitate internă, interioară. [Pr.: -do-es-] – Din fr. endoesthésie.

endofazie
ENDOFAZÍE s.f. (Psih.) Trăire interioară a actului vorbirii; limbaj interior. – Din fr. endophasie.

endogamie
ENDOGAMÍE s.f. 1. Contractare obligatorie a căsătoriilor în sânul aceluiași trib, practicată la unele populații primitive. 2. (Biol.) Unire a doi gameți formați în același organism. – Din fr. endogamie.

endogen
ENDOGÉN, -Ă, endogeni, -e, adj. 1. (Despre fenomenele geologice) Provocat de forțe care provin din interiorul pământului și care conduc la apariția denivelărilor scoarței. 2. (Med.) Care ia naștere, care se datorește unor cauze din interiorul organismului. – Din fr. endogène.

endogeneza
ENDOGENÉZĂ s.f. Producere a celulelor în interiorul altor celule. – Din fr. endogenèse.

endolimfa
ENDOLÍMFĂ s.f. Lichid care se află în labirintul urechii interne. – Din fr. endolymphe.

endometrita
ENDOMETRÍTĂ, endometrite, s.f. (Med.) Inflamație a mucoasei uterine. – Din fr. endométrite.

endometru
ENDOMÉTRU s.n. (Anat.) Mucoasă

endomitoza
ENDOMITÓZĂ, endomitoze, s.f. (Biol.) Duplicare a cromozomilor fără diviziune nucleară (și celulară), – Din engl. endomitosis.

endomorfism
ENDOMORFÍSM s.n. Totalitatea schimbărilor suferite de rocile eruptive la contactul cu alte roci și prin

endonazal
ENDONAZÁL, -Ă, endonazali, -e, adj. (Anat.) Al mucoasei nazale; referitor la interiorul nasului. – Din fr. endonasal.

endoparazit
ENDOPARAZÍT, -Ă, endoparaziți, -te, subst., adj. 1. S.f. Ciupercă parazită al cărei miceliu se dezvoltă în interiorul țesuturilor plantei-gazdă, provocând boli grave. 2, S.m. și f., adj. (Animal) care trăiește ca parazit în organele interne ale corpului omenesc și al animalelor. – Din fr. endoparasite.

endoplasmatic
ENDOPLASMÁTIC, -Ă, endoplasmatici, -ce, adj. (Biol.) De endoplasmă, referitor la endoplasmă. – Din fr. endoplasmatique.

endoplasma
ENDOPLÁSMĂ s.f. Partea internă sau centrală a celulei la organismele monocelulare, înconjurată de ectoplasmă. – Din fr. endoplasme.

endoplasta
ENDOPLÁSTĂ s.f. Masă protoplasmatică care formează nucleul celulei infuzorilor. – Din fr. endoplaste.

endoreic
ENDORÉIC, -Ă, endoreici, -ce, adj. (Geogr.) Lipsit de scurgere. Regiune endoreică. [Pr.: -re-ic] – Din fr. endoréique.

endoschelet
ENDOSCHELÉT s.n. (Biol.) Schelet osos intern. – Cf. engl. e n d o s k e l e t o n.

endoscop
ENDOSCÓP, endoscoape, s.n. Aparat cu care se face endoscopia. – Din fr. endoscope.

endoscopic
ENDOSCÓPIC, -Ă, endoscopici, -ce, adj. (Med.) Referitor la endoscopie. – Din fr. endoscopique, engl. endoscopic.

endoscopie
ENDOSCOPÍE s.f. Metodă de examinare pe viu a unui organ cavitar sau tubular cu ajutorul endoscopului. – Din fr. endoscopie.

endosmoza
ENDOSMÓZĂ s.f. Fenomen de trecere a unui fluid printr-o membrană din mediul exterior acesteia spre interior. – Din fr. endosmose.

endosperm
ENDOSPÉRM, endosperme, s.n. Țesut vegetal situat în vecinătatea embrionului, în care se înmagazinează substanțele de rezervă necesare creșterii embrionului. – Din fr. endosperme, germ. Endeosperm.

endoteliu
ENDOTÉLIU, endotelii, s.n. Epiteliu care căptușește o cavitate închisă a corpului. – Din fr. endothélium.

endoterm
ENDOTÉRM, -Ă, endotermi, -e, adj. Endotermic. – Din germ. endoterm.

endotermic
ENDOTÉRMIC, -Ă, endotermici, -ce, adj. (Despre unele fenomene fizice sau chimice) Care se produce cu absorbție de căldură din mediul înconjurător; endoterm. – Din fr. endothérmique.

endotermie
ENDOTERMÍE s.f. (Chim.) Reacție care se efectuează prin absorbție de căldură. – Din fr. endothermie.

endotoxina
ENDOTOXÍNĂ, endotoxine, s.f. Substanță toxică a cărei eliberare nu are loc decât o dată cu

eneada
ENEÁDĂ s.f. (Rar) Reunire de nouă lucruri asemănătoare sau de nouă persoane. [Pr.: -ne-a-] – Din fr. ennéade.

eneagon
ENEAGÓN, eneagoane, s.n. Poligon cu nouă

eneasilab
ENEASILÁB, eneasilabi, s.m., adj. (Vers) compus din nouă silabe. [Pr.: -ne-a-] – Din fr. ennéasyllabe.

eneoda
ENEÓDĂ, eneode, s.f. Tub electronic cu nouă electrozi, utilizat în radioreceptoarele cu modulație de frecvență. [Pr.: -ne-o-] – Din fr. ennéode.

eneolitic
ENEOLÍTIC s.n. Ultima fază a neoliticului, caracterizată prin folosirea uneltelor de piatră, de os etc. și a uneltelor și podoabelor de aramă. [Pr.: -ne-o-] – Din fr. énéolithique.

energetic
ENERGÉTIC, -Ă, energetici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Privitor la producerea și la folosirea diferitelor forme de energie. ♢ Sistem energetic = ansamblu de instalații organizat unitar în scopul producerii, transmisiunii și distribuției energiei electromagnetice pe un anumit teritoriu. 2. S.f. Ramură a fizicii care studiază fenomenele produse în sistemele fizice din punctul de vedere al transformărilor de energie dintr-o formă în alta; ramură a tehnicii care se ocupă cu studiul surselor și al posibilităților tehnico-economice de exploatare și de utilizare a diferitelor forme de energie. – Din fr. énergétique.

energetism
ENERGETÍSM s.n. Curent filozofic idealist inițiat la sfârșitul sec. XIX, care a încercat să înlăture noțiunea de materie, înlocuind-o cu aceea de energie, considerată ca substanță unică a lumii, rupând astfel mișcarea de materie. – Din fr. énergétisme, rus. energhetizm.

energetist
ENERGETÍST, -Ă, energetiști, -ste, adj., s.m. (Adept) al energetismului. – Din fr. énergétiste.

energic
ENÉRGIC, -Ă, energici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Plin de vigoare, de energie (2); hotărât, viguros; care oglindește, exprimă energie (2). ♦ (Despre medicamente) Cu acțiune promptă, puternică și imediată; eficace. – Din fr. énergique.

energie
ENERGÍE, energii, s.f. 1. Capacitate a unui sistem (fizic) de a efectua lucru mecanic în trecerea dintr-o stare în altă stare dată. 2. Forță, putere, tărie, vigoare, capacitate de a acționa. ♦ Fermitate, hotărâre în atitudini, în acțiuni. – Din fr. énergie, lat. energia.

energizant
ENERGIZÁNT, -Ă, energizanți, -te, adj. Care dă energie. – Din fr. énergisant.

energointensiv
ENERGOINTENSÍV, -Ă, energointensivi, -e, adj. (Despre procese tehnologice) Mare consumator de energie. – Energ[ie] + intensiv.

energometru
ENERGOMÉTRU, energometre, s.n. (Med.) Aparat pentru analiza pulsului arterial. – Din fr. énergomètre.

energumen
ENERGUMÉN, energumeni, s.m. (În superstiții) Om despre care se crede că este posedat de diavol. ♦ Fig. Om agitat, exaltat. – Din fr. énergumène.

enerva
ENERVÁ, enervez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde calmul, a-și ieși sau a scoate pe cineva din fire; a (se) înfuria, a (se) irita; a (se) indispune. – Din fr. énerver.

enervant
ENERVÁNT, -Ă, enervanți, -te, adj. Care enervează; agasant, supărător, iritant. – Din fr. énervant.

enervare
ENERVÁRE, enervări, s.f. Acțiunea de a (se) enerva și rezultatul ei; tensiune nervoasă caracterizată prin neliniște, nerăbdare, agitație, iritare, înfuriere. – V. enerva.

enervat
ENERVÁT, -Ă, enervați, -te, adj. În stare de iritare; scos din fire; nervos, iritat. – V. enerva.

enescian
ENESCIÁN, -Ă, enescieni, -e, adj. De Enescu, al lui Enescu; în maniera lui Enescu. [Pr.: -ci-an] – Enescu (n.pr.) + suf. -ian.

englez
ENGLÉZ, -Ă, englezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Angliei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Angliei sau populației ei, privitor la Anglia sau la populația ei; englezesc; p. ext. britanic. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de englezi. – Din ngr. englézos, it. inglese.

englezesc
ENGLEZÉSC, -EÁSCĂ, englezești, adj. Care aparține englezilor sau Angliei, privitor la englezi sau la Anglia; englez. – Englez + suf. -esc.

englezeste
ENGLEZÉȘTE adv. Ca englezii, în limba engleză. ♢ Expr. A o șterge (sau a pleca) englezește = a pleca repede și pe neobservate. – Englez + suf. -ește.

englezoaica
ENGLEZOÁICĂ, englezoaice, s.f. Femeie care face parte din populația de bază a Angliei sau este originară de acolo. – Englez + suf. -oaică.

engoba
ENGÓBĂ, engobe, s.f. Pastă servind la acoperirea pieselor de ceramică cu un strat care ascunde culoarea naturală a lutului. [Var.: angóbă s.f.] – Din fr. engobe, germ. Engobe.

engolpion
ENGOLPIÓN, engolpioane, s.n. Iconiță lucrată dintr-un metal prețios sau din smalț, pe care o poartă arhiereii atârnată de gât. [Pr.: -pi-on] – Din ngr. enkólpion.

engrama
ENGRÁMĂ, engrame, s.f. (Psih.) Urmă lăsată de un excitant asupra sistemului nervos. – Din fr. engramme, germ. Engramme.

enigmatic
ENIGMÁTIC, -Ă, enigmatici, -ce, adj. Care constituie sau ascunde o enigmă; greu de înțeles; tainic, misterios. – Din fr. énigmatique, lat. aenigmaticus.

enigma
ENÍGMĂ, enigme, s.f. Lucru greu de înțeles, nelămurit, ascuns; taină, mister^1. ♦ Ghicitoare, șaradă. – Din fr. énigme, lat. aenigma.

enigmistic
ENIGMÍSTIC, -Ă, enigmistici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Știință a jocurilor distractive (rebus, monoverbe, criptograme etc.) 2. Adj. Cu caracter de enigmă; de enigmistică (1). – Din enigmă.

enolaza
ENOLÁZĂ s.f. (Chim.) Enzimă cu rol catalizator în fermentația alcoolică. – Din fr. énolase.

enologie
ENOLOGÍE s.f. Știință care se ocupă cu vinificația și cu studiul produselor derivate ale viei și ale vinului. [Var.: oenologíe s.f.] – Din fr. oenologie.

enorias
ENORIÁȘ, -Ă, enoriași, -e, s.m. și f. Persoană care, practicând un cult, ține de o anumită parohie. [Pr.: -ri-aș] – Enorie + suf. -aș.

enorie
ENORÍE, enorii, s.f. Parohie. – Din ngr. enoría.

enorm
ENÓRM, -Ă, enormi, -e, adj. Foarte mare, imens, uriaș, colosal. ♦ (Adverbial) a) Foarte mult; b) (urmat de determinări adjectivale introduse prin prep. „de”, formează superlativul acestora) extrem de.., extraordinar de... – Din fr. énorme, lat. enormis.

enormitate
ENORMITÁTE, enormități, s.f. Caracterul a ceea ce este enorm. ♦ Lucru de necrezut, exagerare. ♦ Absurditate, prostie; extravaganță. – Din fr. énormité, lat. enormitas, -atis.

enot
ENÓT, enoți, s.m. Animal de vânat cu blană prețioasă, asemănător cu un câine (Nyctereutes prociynoides) – Et. nec.

enotehnica
ENOTÉHNICĂ s.f. Ramură a enologiei care studiază metodele de preparare și de conservare a vinurilor. – Din fr. oenotechnique.

entalpie
ENTALPÍE s.f. (Fiz.) Potențial termodinamic. – Din fr. enthalpie, engl. enthalpy.

entelehie
ENTELEHÍE s.f. Noțiune filozofică indicând perfecțiunea ca scop lăuntric al dezvoltării tuturor lucrurilor. – Din fr. entéléchie.

enteralgie
ENTERALGÍE, enteralgii, s.f. Durere acută de intestine. – Din fr. entéralgie.

enterectazie
ENTERECTAZÍE, enterectazii, s.f. Dilatare a intestinului. – Din fr. entérectasie.

enterectomie
ENTERECTOMÍE, enterectomii, s.f. Rezecție a unei părți din intestin. – După fr. entérectomie.

enteric
ENTÉRIC, -Ă, enterici, -ce, adj. Intestinal. – Din fr. entérique.

enterita
ENTERÍTĂ, enterite, s.f. Boală care constă în inflamare acută sau cronică a intestinului subțire, datorită infecțiilor, intoxicațiilor sau alergiei. – Din fr. entérite.

enteroanastomoza
ENTEROANASTOMÓZĂ, enteroanastomoze, s.f. Operație chirurgicală prin care se stabilește o legătură între două anse intestinale, pentru a ocoli o tumoare sau altă piedică din tranzitul intestinal. [Pr.: -ro-a-] – Din fr. entéro-anastomose.

enterobacterie
ENTEROBACTÉRIE, enterobacterii, s.f. Nume generic dat germenilor saprofiți care constituie flora intestinală normală a organismului, precum și germenilor patogeni care intră prin intestinul subțire, înmulțindu-se și provocând diferite afecțiuni. – Din fr. entérobactérie.

enterochinaza
ENTEROCHINÁZĂ, enterochinaze, s.f. Enzimă prezentă în sucul intestinal, care activează acțiunea secreției pancreatice. – Din fr. entérokinase.

enterococ
ENTEROCÓC, enterococi, s.m. (Biol.) Microb prezent în intestin. – Din fr. entérocoque.

enterocolita
ENTEROCOLÍTĂ, enterocolite, s.f. Boală care constă în inflamația acută sau cronică a intestinului subțire și a celui gros, provocată de germeni patogeni. – Din fr. entérocolite.

enterogastrita
ENTEROGASTRÍTĂ, enterogastrite, s.f. Gastroenterită. – Din fr. entérogastrite.

enterogastron
ENTEROGASTRÓN s.n. v. enterogastronă.

enterogastrona
ENTEROGASTRÓNĂ, enterogastrone, s.f. Hormon duodenal cu acțiune asupra secreției și motilității gastrice. [Var.: enterogastrón s.n.] – Din fr. entérogastrone.

enterohemoragie
ENTEROHEMORAGÍE, enterohemoragii, s.f. Hemoragie intestinală. – Din fr. entéro-hémorragie.

enterologie
ENTEROLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care se ocupă cu studiul tractului intestinal. – Din fr. entérologie.

enteromorf
ENTEROMÓRF, -Ă, enteromorfi, -e, adj. (Anat.) Care are formă de intestin. – Din fr. entéromorphe.

enteropatie
ENTEROPATÍE, enteropatii, s.f. Boală a intestinelor. – Din fr. entéropathie.

enterotomie
ENTEROTOMÍE, enterotomii, s.f. Operație chirurgicală executată pe intestin. – Din fr. entérotomie.

entimema
ENTIMÉMĂ, entimeme, s.f. Formă prescurtată de silogism, în care una dintre premise sau concluzia nu este exprimată, ci subînțeleasă. – Din fr. enthymème, lat. enthymema.

entitate
ENTITÁTE, entități, s.f. Conținut de sine stătător, existență determinată (ca întindere, importanță, valoare etc.). – Din fr. entité, lat. entitas, -atis.

entomofag
ENTOMOFÁG, -Ă, entomofagi, -ge, adj., s.m. și f. (Animal) care se hrănește cu insecte. – Din fr. entomophage.

entomofil
ENTOMOFÍL, -Ă, entomofili, -e, adj. (Despre plante) La care polenizarea se face prin intermediul insectelor. – Din fr. entomophile.

entomolog
ENTOMOLÓG, -Ă, entomologi, -ge, s.m. și f. Specialist în entomologie; entomologist. – Din entomologie (derivat regresiv). Cf. germ. E n t o m o l o g, it. e n t o m o l o g o.

entomologic
ENTOMOLÓGIC, -Ă, entomologici, -ce, adj. Care aparține entomologiei, privitor la entomologie. – Din fr. entomologique.

entomologie
ENTOMOLOGÍE s.f. Ramură a zoologiei care se ocupă cu studiul insectelor. – Din fr. entomologie, germ. Entomologie.

entomologist
ENTOMOLOGÍST, -Ă, entomologiști, -ste, s.m. și f. (Rar) Entomolog. – Din fr. entomologiste.

entomostraceu
ENTOMOSTRACÉU,

entorsa
ENTÓRSĂ, entorse, s.f. Leziune traumatică a unei articulații provocată de executarea bruscă a unei mișcări dincolo de limitele fiziologice, fără a fi urmată de o deplasare permanentă a oaselor sau a ligamentelor. – Din fr. entorse.

entozoar
ENTOZOÁR, entozoare, s.n. (La pl.) Nume generic dat animalelor care trăiesc ca parazite în interiorul unei vietăți; (și la sg.) animal din această categorie. [Pr.: -zo-ar] – Din fr. entozoaire.

entrata
ENTRÁTĂ, entrate, s.f. (Muz.) Introducere. – Din it. entrata.

entropic
ENTRÓPIC, -Ă, entropici, -ce, adj. (Fiz.) Referitor la entropie. – Din fr. entropique.

entropie
ENTROPIE, entropii, s.f. 1. Mărime de stare termică a sistemelor fizice, care crește în cursul unei transformări ireversibile a lor și rămâne constantă în cursul unei transformări reversibile.. 2. Mărime fundamentală în teoria informației, care indică cantitatea de informație raportată la un element al mesajului transmis. 3. P.gener. Măsură care indică gradul de organizare al unui sistem. – Din fr. entropie.

entropion
ENTROPIÓN s.n. Întoarcere înăuntru a pleoapei, însoțită de iritația conjunctivei și a corneei. [Pr.: -pi-on] – Din fr. entropion.

entuziasm
ENTUZIÁSM, entuziasme, s.n. Stare de însuflețire puternică; avânt, înflăcărare; pasiune (în vorbire), exaltare. [Pr.: -zi-asm] – Din fr. enthousiasme.

entuziasma
ENTUZIASMÁ, entuziasmez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) însufleți, a (se) înflăcăra, [Pr.: -zi-as-] – Din fr. enthousiasmer.

entuziasmat
ENTUZIASMÁT, -Ă, entuziasmați, -te, adj. Cuprins de entuziasm. [Pr.: -zi-as-] – V. entuziasma.

entuziast
ENTUZIÁST, -Ă, entuziaști, -ste, adj. (Adesea substantivat) Stăpânit de entuziasm, gata să se devoteze unei idei, unei cauze mari; care dovedește entuziasm. [Pr.: -zi-ast] – Din fr. enthousiaste.

enucleare
ENUCLEÁRE, enucleări, s.f. Extirpare a unei formații organice circumscrise sau a unei tumori prin izolare de țesuturile înconjurătoare; enucleație. [Pr.: -cle-a-] – Cf. fr. é n u c l é e r.

enucleatie
ENUCLEÁȚIE, enucleații, s.f. Enucleare. [Pr.: -cle-a-] – Din fr. énucléation.

enumera
ENUMERÁ, enúmer, vb. I. Tranz. A număra succesiv, unul câte unul, a numi rând pe rând elementele unui tot; a înșira. – Din fr. énumérer, lat. enumerare.

enumerare
ENUMERÁRE, enumerări, s.f. Acțiunea de a enumera și rezultatul ei; înșirare, enumerație. – V. enumera.

enumerativ
ENUMERATÍV, -Ă, enumerativi, -e, adj. Care conține o enumerare, privitor la o enumerare. – Din fr. énumératif.

enumeratie
ENUMERÁȚIE, enumerații, s.f. 1. Enumerare. 2. Figură de stil care constă în înșirarea unor argumente, fapte etc. privitoare la aceeași împrejurare sau temă. ♦ (Înv.) Parte a unui discurs care precedă perorația și în care autorul recapitulează argumentele expuse anterior. – Din fr. énumération, lat. enumeratio.

enunt
ENÚNȚ, enunțuri, s.n. Formulare a datelor unei probleme, a unei judecăți; formulă prin care se exprimă ceva. – Din enunța (derivat regresiv).

enunta
ENUNȚÁ, enúnț, vb. I. Tranz. A formula, a exprima, a expune o idee, o teorie etc. – Din fr. énoncer.

enuntare
ENUNȚÁRE, enunțări, s.f. Acțiunea de a enunța și rezultatul ei – V. enunța.

enuntiativ
ENUNȚIATÍV, -Ă, enunțiativi, -e, adj. Care conține o enunțare. ♢ Propoziție enunțiativă = propoziție care exprimă o constatare, prezentând o acțiune sau o stare ca reală. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. énonciatif, lat. enuntiativus.

enurezis
ENURÉZIS s.n. Boală care se manifestă prin pierderea necontrolată a urinei; incontinență urinară. – După fr. énurèse.

enzimatic
ENZIMÁTIC, -Ă, enzimatici, -ce, adj. (Chim.) Referitor la enzime; care se face cu ajutorul unei enzime. – Din fr. enzymatique, engl. enzymatic.

enzima
ENZÍMĂ, enzime, s.f. Compus organic de natură proteică, prezent în celule vii, care dirijează procesele de sinteză și de degradare din organismele animalelor, plantelor și microorganismelor, producând și păstrând energie; ferment. – Din fr. enzyme.

enzimologie
ENZIMOLOGÍE s.f. Studiul enzimelor și al modului lor de acțiune. – Din germ. Enzymologie, fr. enzymologie.

enzootic
ENZOÓTIC, -Ă, enzootici, -ce, adj. (Med. vet.) Care are caracter de enzootie. [Pr.: -zo-o-] – Din fr. enzootique, engl. enzootic.

enzootie
ENZOOTÍE s.f. Răspândire a unei boli

eoantrop
EOANTRÓP, eoantropi, s.m. Gen de maimuțe antropoide fosile, foarte asemănătoare cu omul. [Pr.: -e-o- ] – Din fr. éoanthropus.

eocen
EOCÉN, -Ă, eoceni, -e, s.n. î. S.n. Epocă geologică cuprinsă în prima parte a perioadei paleogene, caracterizată mai ales prin existența numuliților, lamelibranhiatelor, gasteropodelor, echinidelor și mamiferelor. 2. Adj. Care se referă la epoca eocenului (1). [Pr.: e-o-] – Din fr. éocène.

eolian
EOLIÁN, -Ă, eolieni, -e, adj. Care este acționat sau produs de vânt. ♦ Formație eoliană = formație geologică a cărei origine se datorește acțiunii de transport, de sedimentare sau de eroziune a vântului. [Pr.: e-o-li-an] – Din fr. éolien.

eolit
EOLÍT, eolite, s.n. Piatră din epoca preistorică, grosolan cioplită și folosită ca primă unealtă. [Pr.: e-o-] – Din fr. éolithe.

eolitic
EOLÍTIC, -Ă, eolitici, -ce, adj. Care aparține epocii pietrei cioplite, privitor la epoca pietrei cioplite. ♦ (Substantivat, n.) Epoca pietrei cioplite. [Pr.: -e-o-] – Din fr. éolithique.

eolotrop
EOLOTRÓP, -Ă, eolotropi, -e, adj. (Despre unele corpuri, substanțe, etc.) Care nu prezintă proprietăți fizice identice în toate direcțiile. [Pr.: e-o-] – Din fr. éolotrope.

eolotropie
EOLOTROPÍE, eolotropii, s.f. Proprietate a unui corp de a fi eolotrop [Pr.: e-o-] – Din fr. éolotropie.

eon
EÓN, eoni, s.m. Ansamblul forțelor eterne

eozina
EOZÍNĂ, eozine, s.f. Colorant roșu strălucitor, folosit la fabricarea cernelii roșii, în bacteriologie ca substanță de contrast, la

eozinofil
EOZINOFÍL, -Ă, eozinofili, -e, adj.Care fixează eozina. ♦ (Despre leucocite) Care are o granulație de tipul eozinei. [Pr.: e-o-] – Din fr. éosinophile.

eozinofilie
EOZINOFILÍE s.f. Creștere excesivă a numărului de granulații eozinofile din sânge, întâlnită în unele alergii sau boli parazitare. [Pr.: e-o-] – Din fr. éosinophilie.

eozinopenie
EOZINOPENÍE s.f. Scădere a valorilor normale ale granulațiilor eozinofile din sânge, întâlnită în unele boli infecțioase. [Pr.: e-o-] – Din fr. éosinopénie.

epacta
EPÁCTĂ, epacte, s.f. Număr de zile care trebuie adăugat unui an lunar pentru a-l face să concorde cu anul solar. – Din fr. épacte.

epagog
EPAGÓG, epagogi, s.m. Arbitru care reglementa anumite chestiuni maritime la vechii greci. – Din fr. épagogue.

epagogic
EPAGÓGIC, -Ă, epagogici, -ce, adj. (În filosofia lui Aristotel; despre silogisme) Inductiv. – Din fr. épagogique.

epanalepsa
EPANALÉPSĂ, epanalepse, s.f. Figură retorică constând în repetarea unuia sau mai multor cuvinte sau în reluarea cuvântului inițial la sfârșitul versului sau al frazei. – Din fr. épanalepse.

epandaj
EPANDÁJ s.n. Operație de răspândire a apelor murdare pe un teren cultivabil după

epanoda
EPANÓDĂ, epanode, s.f. Procedeu retoric constând în reluarea detaliată a fiecărui cuvânt sau grup de cuvinte dintr-un vers. – Din fr. épanode.

epansament
EPANȘAMÉNT, epanșamente, s.n. Acumulare de lichide în anumite țesuturi sau zone ale organismului. – Din fr. épanchement.

eparhial
EPARHIÁL, -Ă, eparhiali, -e, adj. Care aparține unei eparhii, privitor ia o eparhie; diecezan. [Pr.: -hi-al] – Eparhie + suf. -al.

eparhie
EPARHÍE, eparhii, s.f. Diviziune administrativă bisericească, condusă de un episcop; episcopie, dieceză. – Din ngr. eparhía.

eparven
EPARVÉN, eparvene, s.n. Tumoare osoasă care se formează uneori la încheietura piciorului dinapoi la cai sau, mai rar, la boi; os mort – Din fr. éparvin.

epata
EPATÁ, epatez, vb. I. Tranz. A uimi, a impresiona prin purtare, atitudine sau ținută neobișnuită, extravagantă. – Din. fr. épater.

epatant
EPATÁNT, -Ă, epatanți, -te, adj. Care epatează; uluitor, uimitor. – Din fr. épatant.

epatare
EPATÁRE, epatări, s.f. Acțiunea de a epata și rezultatul ei; uluire, uimire. – V. epata.

epava
EPÁVĂ, epave, s.f. Rămășiță a unei nave scufundate sau

epecie
EPECÍE, epecii, s.f. Folosire a indivizilor unei specii ca substrat de către indivizii altei specii. – Din fr. épecie.

ependim
EPENDÍM, ependime, s.n. Epiteliu care căptușește canalul rahidian, trunchiul cerebral și ventriculii cerebrali. – Din fr. épendyme.

epenglu
EPÉNGLU, epengluri, s.n. Exercițiu de zbor aviatic compus dintr-un număr de viraje executate la un unghi de 180° pe panta de urcare și de coborâre, urmate de coborâre în zbor și aterizare. – Din fr. épingle.

epentetic
EPENTÉTIC, -Ă, epentetici, -ce, adj. (Despre sunete, forme lexicale) Apărut prin epenteză. – Din fr. épenthétique.

epenteza
EPENTÉZĂ, epenteze, s.f. Fenomen fonetic constând din apariția în interiorul unui cuvânt a unui sunet nou. – Din fr. épenthèse, lat. epenthesis.

epibat
EPIBÁT, epibați, s.m. Soldat care făcea parte din marina grecească. – Din fr. épibate, ngr. epibátis.

epic
ÉPIC, -Ă, epici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care exprimă, în formă de narațiune, idei, sentimente, acțiuni etc. ale eroilor unei întâmplări reale sau imaginare. ♢ Gen epic = unul dintre principalele genuri literare, care cuprinde diverse specii de narațiuni în versuri și în proză, dezvăluind cu o relativă obiectivitate portretul fizic și moral al personajelor, faptele lor, relațiile lor cu mediul înconjurător. ♦ Fig. Demn de o epopee; de proporții vaste; grandios. 2. S.f. Totalitatea operelor literare aparținând genului epic. – Din fr. épique, lat. epicus.

epicard
EPICÁRD, epicarduri, s.n. Învelișul extern al inimii. – Din fr. épicarde.

epicarp
EPICÁRP, (rar) epicarpuri, s.n. Membrană externă, subțire, constituită dintr-unul sau din două straturi de celule, care acoperă fructul unei plante; exocarp, pieliță. – Din fr. épicarpe.

epicen
EPICÉN, epicene, adj.n. (Despre substantive nume de ființe) Care are aceeași formă pentru indicarea ambelor sexe. – Din fr. épicène, lat. epicoenus.

epicentru
EPICÉNTRU, epicentre, s.n. Punct de pe suprafața globului pământesc situat deasupra hipocentrului unui cutremur și unde intensitatea zguduirii este maximă. – Din fr. épicentre.

epicherema
EPICHERÉMĂ, epichereme, s.f. Silogism în care premisele apar amplificate prin adaosuri de motivări suplimentare. – Din fr. épichérème, lat. epicherema.

epicicloida
EPICICLOÍDĂ, epicicloide, s.f. Curbă plană descrisă de un punct al unui cerc care se rostogolește fără alunecare pe un alt cerc fix. – Din fr. épicycloïde.

epiciclu
EPICÍCLU, epicicluri, s.n. Care se rostogolește fără să alunece în exteriorul și în planul unui cerc de bază fix. – Din fr. épicycle.

epicitate
EPICITÁTE s.f. (Rar) Caracter epic. – Epic + suf. -itate.

epicontinental
EPICONTINENTÁL, -Ă, epicontinentali, -e, adj. (Despre mări, regiuni etc.) Situat la marginea sau în interiorul unui continent. ♢ (Geol.) Depozit epicontinental = depozit constituit din roci depuse pe prispa continentală. – Din it. epicontinentale.

epicotil
EPICOTÍL, epicotile, s.n. Parte a tulpinii cuprinsă între cotiledoane și primele frunze. – Din fr. épicotyle.

epicureic
EPICURÉIC, -Ă, epicureici, -ce, adj. Care ține de epicurism; epicurian (1). [Pr.: -re-ic] – Din germ. epikureisch.

epicureism
EPICUREÍSM s.n. v. epicurism.

epicureu
EPICURÉU, -ÉE, epicurei, -ee, adj., s.m. și f. Epicurian. – Din lat. epicureus.

epicurian
EPICURIÁN, -Ă, epicurieni, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de epicurism, care aderă la epicurism; epicureic, epicureu. 2. S.m și f. Adept al epicurismului; epicureu. ♦ (Fam.) Persoană care caută plăcerile alese, rafinate, spirituale; (depr.) persoană înclinată spre plăceri. [Pr.: -ri-an] – Din fr. épicurien.

epicurism
EPICURÍSM s.n. Doctrină morală a lui Epicur și a discipolilor săi bazată pe teoria etică a fericirii raționale a individului. [Var.: epicureísm s.n.] – Din fr. épicurisme.

epidemic
EPIDÉMIC, -Ă, epidemici, -ce adj. (Despre unele boli) Cu caracter de epidemie; contagios, molipsitor. – Din fr. épidémique.

epidemie
EPIDEMÍE, epidemii, s.f. Extinderea unei boli contagioase într-un timp scurt, prin contaminare, la un număr mare de persoane dintr-o localitate, regiune etc.; molimă. – Din fr. épidémie, lat. epidemia.

epidemiolog
EPIDEMIOLÓG, -Ă, epidemiologi, -ge, s.m. și f. Medic specialist în epidemiologie. [Pr.: -mi-o-] – Din epidemiologie (derivat regresiv).

epidemiologic
EPIDEMIOLÓGIC, -Ă, epidemiologici, -ce, adj. Referitor la epidemiologie, de epidemiologie. ♢ Aviz epidemiologic = aviz care atestă absența sau prezența contaminării cu o boală contagioasă [Pr.: -mi-o-] – Din fr. épidémiologique.

epidemiologie
EPIDEMIOLOGÍE s.f. Ramură a medicinii și a igienei care studiază cauzele și natura epidemiilor, precum și măsurile menite a le preveni și combate. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. épidémiologie.

epiderma
EPIDÉRMĂ, epiderme, s.f. 1. Epiteliu care acoperă corpul omului și al animalelor superioare, având la animalele nevertebrate un singur strat de celule, iar la cele vertebrate mai multe straturi. 2. Țesut vegetal exterior de protecție al plantelor, format de obicei dintr-un singur strat de celule. – Din fr. épiderme, lat. epidermis.

epidermic
EPIDÉRMIC, -Ă, epidermici, -ce, adj. Care aparține epidermei, privitor la epidermă, de natura epidermei. – Din fr. épidermique.

epidermizare
EPIDERMIZÁRE, epidermizări, s.f. Acoperire a unei plăgi cicatrizate cu epidermă (1). – Din epidermă.

epidermofitie
EPIDERMOFIȚÍE, epidermofiții, s.f. Boală de piele provocată de localizarea în epidermă a unor ciuperci microscopice – Din fr. épidermophytie.

epidermoliza
EPIDERMOLÍZĂ s.f. Sensibilitate puternică a epidermei, caracterizată prin formarea de bule cu conținut seros. – Din fr. épidermolyse.

epidiascop
EPIDIASCÓP, epidiascoape, s.n. Aparat de proiecție care poate funcționa atât ca diascop, cât și ca episcop^2. [Pr.: -di-a-] – Din fr. épidiascope.

epidictic
EPIDÍCTIC, -Ă, epidictici, -ce, adj. (Livr.) Care servește la o demonstrație – Din fr. épidictique.

epidot
EPIDÓT s.n. Silicat natural de calciu, aluminiu și fier, monoclinic, verde, foarte sticlos, folosit ca piatră semiprețioasă. – Din fr. épidote.

epifenomen
EPIFENOMÉN, epifenomene, s.n. Fenomen secundar care însoțește un alt fenomen esențial, fără să-l influențeze. – Din fr. épiphénomène.

epifenomenalism
EPIFENOMENALÍSM s.n. Concepție filosofică după care conștiința este un simplu epifenomen al proceselor neurofiziologice. – Din fr. épiphénoménalisme.

epifit
EPIFÍT, -Ă, epifiți, -te, adj. (Despre plante; și substantivat) Care trăiește fixat pe altă plantă fără a fi parazit, aceasta servindu-i numai ca sprijin. – Din fr. épiphyte.

epifiza
EPIFÍZĂ, epifize, s.f. 1. Capătul oaselor lungi, format din țesut spongios. 2. (Și în sintagma glandă epifiză) Glandă pineală. – Din fr. épiphyse.

epifonem
EPIFONÉM, epifoneme, s.n. Exclamație sentențioasă prin care se termină un discurs, o povestire. – Din fr. épiphonème.

epifora
EPIFÓRĂ, epifore, s.f. Figură de stil care constă în repetarea unui cuvânt sau a unor cuvinte la sfârșitul propozițiilor, frazelor sau al unor strofe; epistrofă. – Din fr. épiphora.

epifraza
EPIFRÁZĂ, epifraze, s.f. Figură retorică prin care se adaugă unei fraze care pare terminată una sau mai multe părți în care se dezvoltă o idee accesorie. – Din fr. épiphrase.

epigastralgie
EPIGASTRALGÍE, epigastralgii, s.f. Durere în regiunea epigastrului. – Din fr. épigastralgie.

epigastric
EPIGÁSTRIC, -Ă, epigastrici, -ce, adj. Care ține de epigastru, privitor la epigastru. – Din fr. épigastrique.

epigastru
EPIGÁSTRU, epigastre, s.n. Partea superioară a abdomenului, cuprinsă între coaste și ombilic. – Din fr. épigastre.

epigenetic
EPIGENÉTIC, -Ă, epigenetici, -ce, adj. (Despre un depozit de minerale) Care este mai recent decât rocile în care se găsește – Din fr. épigénétique.

epigeneza
EPIGENÉZĂ s.f. 1. Concepție biologică după care embrionul se formează treptat, prin diferențieri succesive de părți noi, pe baza informației genetice. 2. Proces de depunere a unor minerale după formarea rocilor în care se găsesc. – Din fr. épigénèse.

epiglota
EPIGLÓTĂ, epiglote, s.f. Membrană fibrocartilaginoasă așezată în partea superioară a laringelui, care astupă glota în momentul înghițirii, pentru a împiedica pătrunderea alimentelor pe căile respiratorii. – Din fr. épiglotte.

epigon
EPIGÓN, epigoni, s.m. Scriitor (de valoare minoră) care imită mijloacele de expresie specifice unui mare scriitor, unui curent sau unei școli literare de prestigiu. ♦ Urmaș, succesor (lipsit de valoare). – Din germ. Epigone, fr. épigone.

epigonic
EPIGÓNIC, -Ă, epigonici, -ce, adj. Al epigonilor, caracteristic epigonismului. – Epigon + suf. -ic.

epigonism
EPIGONÍSM s.n. Atitudine, manifestare a epigonilor. – Din fr. épigonisme.

epigraf
EPIGRÁF, epigrafe, s.n. Scurt fragment, de obicei dintr-o operă celebră, în versuri sau în proză, pus la începutul unei cărți sau al unui capitol pentru a indica în mod concis ideea artistică a lucrării sau a capitolului respectiv; moto^2. ♦ Scurtă inscripție pe fațada unei construcții, a unui monument, a unui edificiu antic etc. – Din fr. épigraphe.

epigrafie
EPIGRAFÍE s.f. Disciplină auxiliară a istoriei care se ocupă cu descifrarea și cu interpretarea inscripțiilor vechi, făcute de obicei pe piatră, metal, lemn etc. – Din fr. épigraphie.

epigrafist
EPIGRAFÍST, -Ă, epigrafiști, -ste, s.m. și f. Specialist în epigrafie. – Din fr. épigraphiste.

epigramatic
EPIGRAMÁTIC, -Ă, epigramatici, -ce, adj. Care are caracter de epigramă; satiric, caustic, înțepător. – Din fr. épigrammatique, lat. epigrammaticus.

epigrama
EPIGRÁMĂ, epigrame, s.f. Specie a poeziei lirice, de proporții reduse, care satirizează elementele negative ale unui caracter omenesc, ale unei situații etc. și se termină printr-o poantă ironică. – Din fr. épigramme, lat. epigramma.

epigramist
EPIGRAMÍST, -Ă, epigramiști, -ste, s.m. și f. Autor de epigrame. – Epigramă + suf. -ist.

epila
EPILÁ, epiléz, vb. I. Tranz. și refl. A (se) depila. – Din fr. épiler.

epilare
EPILÁRE, epilări, s.f. Acțiunea de a (se) epila și rezultatul ei; depilare. – V. epila.

epilator
EPILATÓR, -OÁRE, epilatori, -oare, adj., s.n. Depilator. – Din fr. épilatoire.

epilatie
EPILÁȚIE, epilații, s.f. Operație de smulgere a firelor de păr (cu ajutorul unei pensete etc.). – Din fr. épilation.

epilepsie
EPILEPSÍE, epilepsii, s.f. Boală a sistemului nervos, caracterizată prin crize convulsive intermitente, însoțite de pierderea cunoștinței, de halucinații și de alte tulburări psihice; pedepsie, boala copiilor, ducă-se-pe-pustii. – Din fr. épilepsie, lat. epilepsia.

epileptic
EPILÉPTIC, -Ă, epileptici, -ce, adj., s.m și f. 1. Adj. Cu caracter de epilepsie; asemănător cu manifestările epilepsiei; năbădăios. 2. S.m și f., adj. (Persoană) bolnavă de epilepsie. – Din fr. épileptique, lat. epilepticus.

epilog
EPILÓG, epiloguri, s.n. Partea finală a unor lucrări literare în care autorul rezumă concluziile, subliniază anumite idei din operă și face cunoscută pe scurt evoluția viitoare a personajelor sale; încheiere. ♦ Fig. Sfârșit al unei situații, al unei acțiuni, al unei întâmplări etc. – Din fr. épilogue, lat. epilogus.

epiloga
EPILOGÁ, epiloghez, vb. I. Tranz. (Rar) A încheia, a termina. ♦ A găsi de spus ceva în plus la orice. – Din fr. épiloguer.

epilogal
EPILOGÁL, -Ă, epilogali, -e, adj. (Rar) Cu caracter de epilog. – Epilog + suf. -al.

epimona
EPIMÓNĂ, epimone, s.f. (Lit.) Comorație (2). – Din fr. épimone.

epinefrina
EPINEFRÍNĂ s.f. (Farm.) Adrenalină. – Din fr. épinéphrine.

epingea
EPINGEÁ s.f. v. ipingea.

epiploca
EPIPLÓCĂ, epiploce, s.f. (Lit.) Concatenație. – Din fr. épiploque.

epiplon
EPIPLÓN, epiploane, s.n. Ligament peritoneal care unește viscerele, permițându-le o mișcare limitată. – Din fr. épiploon.

epirogenetic
EPIROGENÉTIC, -Ă, epirogenetici, -ce, adj. (Despre mișcări tectonice) Care are caracter oscilatoriu și care determină, de obicei, ridicarea unor blocuri continentale; epirogenic. – Din germ. epirogenetisch.

epirogeneza
EPIROGENÉZĂ s.f. Proces de ridicare a unor porțiuni mari din scoarța terestră deasupra nivelului mării, datorită mișcărilor tectonice oscilatorii și care are drept rezultat formarea unor suprafețe continentale. – Din fr. épirogenèse.

epirogenic
EPIROGÉNIC, -Ă, epirogenici, -ce, adj. Epirogenetic. – Din fr. épirogénique.

episceniu
EPISCÉNIU, episcenii, s.n. Construcție asemănătoare unui etaj, situată deasupra scenei în teatrul antic. – Din fr. épiscénium.

episcop
EPÍSCOP^1 (EPISCÓP), episcopi, s.m. Grad înalt în ierarhia bisericească creștină, imediat inferior mitropolitului sau arhiepiscopului; persoană care are acest grad (și conduce o eparhie). – Din ngr. epískopos, lat. episcopus.

EPISCÓP^2, episcoape, s.n. Aparat care servește la proiecția figurilor de pe cărți, de pe fotografii sau de pe alte obiecte netransparente. ♦ Dispozitiv optic folosit la tancuri, care permite cercetarea câmpului prin ferestrele de observare. – Din germ. Episkop.

episcopal
EPISCOPÁL, -Ă, episcopali, -e, adj. Care aparține episcopului^1 sau episcopiei, privitor la episcop^1 sau la episcopie. – Din fr. épiscopal, lat. episcopalis.

episcopat
EPISCOPÁT, episcopate, s.n. Rangul, demnitatea, funcția de episcop^1; timpul cât este în funcție un episcop^1; episcopie. – Din fr. épiscopat, lat. episcopatus.

episcopie
EPISCOPÍE, episcopii, s.f. Teritoriu asupra căruia se extinde autoritatea unui episcop^1; eparhie. ♢ Reședința episcopului; episcopat. – Din ngr. episkopía.

episilogism
EPISILOGÍSM, episilogisme, s.n. Silogism dintr-o serie de silogisme, care are ca premisă concluzia silogismului anterior. – Din fr. épisyllogisme.

episod
EPISÓD, episoade, s.n. 1. Acțiune secundară într-o operă narativă, având un rol relativ independent; parte relativ independentă a unei narațiuni. ♦ Parte a acțiunii în teatrul antic, delimitată prin intervențiile corului și corespunzând actului din dramaturgia modernă. 2. Frază muzicală de importanță secundară, intercalată între principalele părți ale ale unei compoziții pentru a aduce o variație. 3. Întâmplare în viața cuiva [Var.: epizód s.n.] – Din fr. épisode.

episodic
EPISÓDIC, -Ă, episodici, -ce, adj. Care ține de un episod; secundar, întâmplător, incidental. – Din fr. épisodique.

epistat
EPISTÁT, epistați, s.m. (În trecut) 1. Cel mai mic grad de ofițer de poliție; persoană care avea acest grad. 2. Administrator, intendent, logofăt, vechil. [Var.: ipistát s.m.] – Din ngr. epistátis.

epistaxis
EPISTÁXIS s.n. Hemoragie nazală. – Din fr. épistaxis.

epistemologic
EPISTEMOLÓGIC, -Ă, epistemologici, -ce, adj. Referitor la epistemologie, care aparține epistemologiei. – Din fr. épistémologique

epistemologie
EPISTEMOLOGÍE s.f. 1. Parte a gnoseologiei care studiază procesul cunoașterii așa cum se desfășoară în cadrul științelor; teorie a cunoașterii științifice. 2. (Impr.) Gnoseologie. – Din fr. épistémologie.

epistil
EPISTÍL, epistiluri, s.n. (Arhit.) Arhitravă. – Din fr. épistyle.

epistolar
EPISTOLÁR, -Ă, epistolari, -e, adj., s.n. 1. Adj. Privitor la modul, la arta de a scrie scrisori; scris, compus în formă de scrisoare. 2. S.n. Colecție de scrisori (publicate). – Din fr. épistolaire, lat. epistolaris.

epistola
EPÍSTOLĂ, epistole, s.f. 1. (Rar) Scrisoare. 2. Specie literară în versuri aparținând poeziei didactice, în care se tratează un subiect filozofic, moral, artistic etc. sub formă de scrisoare. – Din lat. epistola.

epistolie
EPISTOLÍE, epistolii, s.f. (Înv.) Scrisoare. – Din ngr. epistolí.

epistrofa
EPISTRÓFĂ, epistrofe, s.f. Repetiție a unui cuvânt la sfârșitul unei fraze; epiforă. – Din fr. épistrophe.

epitaf
EPITÁF, epitafuri, s.n. 1. Inscripție funerară, în versuri sau în proză, cuprinzând elogiul defunctului sau o sentință morală; p.ext. placă cu o inscripție funerară. ♦ Poezie epigramatică având ca pretext moartea (imaginară) a unei persoane. 2. Obiect de cult care constă dintr-o bucată de stofă pe care este brodată o scenă reprezentând punerea în mormânt a lui Isus Cristos; aer^2 (2). – Din ngr. epitáfion, fr. épitaphe.

epitalam
EPITALÁM, epitalamuri, s.n. (Livr.) Cântec de nuntă sau mic poem compus în cinstea mirilor cu prilejul oficierii căsătoriei. – Din fr. épithalame, lat. epithalamium.

epitelial
EPITELIÁL, -Ă, epiteliali, -e, adj. Care aparține epiteliului, privitor la epiteliu. [Pr.: -li-al] – Din fr. épithélial.

epiteliom
EPITELIÓM, epiteliomuri, s.n. (Med.) Tumoare malignă a epiteliului, carcinom. [Pr.: -li-om] – Din fr. épithéliome, épithélioma.

epiteliu
EPITÉLIU, epitelii, s.n. Țesut format dintr-unul sau din mai multe straturi de celule de diverse forme, care alcătuiește învelișul pielii, al mucoaselor, al canalelor excretoare ale glandelor etc. – Din fr. épithélium.

epitelizare
EPITELIZÁRE, epitelizări, s.f. Acoperire cu epiteliu a unei plăgi traumatice sau operatorii. – Din epiteliu.

epitermal
EPITERMÁL, -Ă, epitermali, -e, adj. Care reprezintă stadiul final al procesului hidrotermal de depunere a mineralelor din soluții magmatice fierbinți, când se formează minereuri de aur, argint, stibiu, mercur etc. – Din fr. épithermal.

epitet
EPITÉT, epitete, s.n. Determinant expresiv pus pe lângă un substantiv sau pe lângă un verb pentru a scoate în evidență mai nuanțat o trăsătură a obiectului sau a acțiunii și pentru a da mai multă expresivitate artistică creației respective. ♦ Calificativ elogios sau injurios dat cuiva. – Din fr. épithète, lat. epitheton.

epitetic
EPITÉTIC, -Ă, epitetici, -ce, adj. (Despre stil) Care are multe epitete, încărcat cu epitete. – Din fr. épithétique.

epitrahil
EPITRAHÍL s.n. v. patrafir.

epitrop
EPÍTROP, epitropi, s.m. 1. Tutore. 2. (Reg.) Administrator al unui bun, în special al averii unei biserici; efor. [Acc. și: epitróp]. – Din ngr. epítropos.

epitropie
EPITROPÍE, epitropii, s.f. 1. Tutelă. ♦ Îngrijire. 2. Reg. Consiliu de epitropi (2); instituție condusă de un consiliu de epitropi; eforie. 3. Funcția de epitrop. – Epitrop + suf. -ie.

epiu
EPÍU, epiuri, s.n. Dig de piatră sau de nuiele, construit transversal, cu un capăt încastrat în mal, pentru a regulariza cursul apei, a-i micșora lățimea sau a apăra malurile de eroziuni. – Din fr. épi.

epizeuxis
EPIZEÚXIS s.n. (Lit.) Reluare a unui cuvânt, fără o topică specifică. [Pr.: -ze-u-] – Din fr. épizeuxis.

epizoar
EPIZOÁR, epizoare, s.n. (La pl.) Nume generic dat animalelor care trăiesc, ca parazite, pe pielea altor animale; (și la sg.) animal care face parte din această categorie. [Pr. -zo-ar] – Din fr. épizoaire.

epizod
EPIZÓD s.n. v. episod.

epizona
EPIZÓNĂ, epizone, s.f. Ansamblul șisturilor cristaline formate în condițiile unui metamorfism regional slab. – Din fr. épizone.

epizootic
EPIZOÓTIC, -Ă, epizootici, -ce, adj. Referitor la epizootie. – Din fr. épizootique.

epizootie
EPIZOOTÍE, epizootii, s.f. Extinderea unei boli contagioase într-un timp scurt, prin contaminare, la un număr mare de animale dintr-o localitate, regiune etc.; boleaznă, epidemie, molimă. [Pr.: -zo-o-] – Din fr. épizootie.

epocal
EPOCÁL, -Ă, epocali, -e, adj. Menit să marcheze o epocă; de mare răsunet, de o valoare covârșitoare; memorabil. – Epocă + suf. -al. Cf. germ. e p o c h a l.

epoca
ÉPOCĂ, epoci, s.f. 1. Perioadă în dezvoltarea istoriei sau a unui domeniu de activitate, care se deosebește de celelalte prin anumite evenimente caracteristice, însemnate; eră (2.) ♢ Expr. A face epocă = a atrage atenția, a face vâlvă, a se impune la un moment dat; a marca o modă. 2. Timp în care se repetă, periodic, același lucru în aceleași condiții. Epoca topirii zăpezilor. 3. Subdiviziune a unei perioade geologice. [Acc. și: epócă. – Var.: (înv.) épohă s.f.] – Din fr. époque.

epoda
EPÓDĂ, epode, s.f. 1. (În teatrul antic) Partea a treia și ultima a cântecului unui cor, după strofă și antistrofă. 2. Poezie lirică compusă din distihuri. – Din fr. épode, lat. epodos.

epoha
ÉPOHĂ s.f. v. epocă.

epolet
EPOLÉT, epoleți, s.m. Bandă de stofă care se prinde pe umerii uniformelor și pe care se aplică de obicei însemnele gradului, ale specialității etc. – Din fr. épaulette.

eponim
EPONÍM, -Ă, eponimi, -e, s.m., adj. 1. S.m. Magistrat care, în antichitate, dădea numele său anului. 2. Adj. Care dă numele său unui oraș, unei regiuni etc. – Din fr. éponyme.

eponimie
EPONIMÍE s.f. Funcția de eponim. – Din fr. éponymie.

eponj
EPÓNJ s.n. Țesătură moale cu fire buclate pe una dintre fețe sau pe amândouă fețele, din care se fac prosoape, halate de baie etc. – Din fr. éponge „burete”.

epopee
EPOPÉE, epopei, s.f. Poem epic de mari dimensiuni în versuri, în care se povestesc fapte eroice, legendare sau istorice, dominate adesea de personaje extraordinare sau supranaturale; epos; p. ext. producție epică de mare amploare. ♦ Șir de fapte eroice și glorioase. – Din fr. épopée.

epopeic
EPOPÉIC, -Ă, epopeici, -ce, adj. Referitor la epopee, care are caracter de epopee. [Pr.: -pe-ic] – Din it. epopeico.

epos
ÉPOS, eposuri, s.n. (Livr.) Epopee. ♦ Povestire. – Din germ. Epos.

eprubeta
EPRUBÉTĂ, eprubete, s.f. Tub de sticlă cu pereții subțiri și rezistenți, închis la un capăt, întrebuințat în laborator. – Din fr. éprouvette (după probă).

epruveta
EPRUVÉTĂ, epruvete, s.f. Piesă de probă confecționată dintr-un anumit material, pentru a fi supusă unor încercări în vederea determinării materialului respectiv. – Din fr. éprouvette.

epuiza
EPUIZÁ, epuizez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) termina, a (se) sfârși, a (se) isprăvi, un bun material (consumând, vânzând etc.). 2. Tranz. A lămuri complet, a discuta în toate amănuntele, a isprăvi de studiat o problemă. 3. Tranz. și refl. A (se) istovi, a (se) slei, a (se) extenua. [Pr.: -pu-i-] – Din fr. épuiser.

epuizabil
EPUIZÁBIL, -Ă, epuizabili, -e, adj. Care se poate epuiza. [Pr.: -pu-i-] – Din fr. épuisable.

epuizant
EPUIZÁNT, -Ă, epuizanți, -te, adj. Care epuizează, obosește pe cineva; extenuant, istovitor. [Pr.: -pu-i-] – Din fr. épuisant.

epuizare
EPUIZÁRE, epuizări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) epuiza; terminare, isprăvire. 2. Operație de îndepărtare cu ajutorul pompelor a apelor din interiorul unei săpături sau al unui batardou în vederea executării unor lucrări de construcții. 3. Pierdere a capacității funcționale a unui organ, a unui sistem sau a întregului organism în urma unei solicitări excesive; extenuare, oboseală, uzură [Pr.: -pu-i-] – V. epuiza

epuizat
EPUIZÁT, -Ă, epuizați, -te, adj. 1. Terminat, sfârșit, isprăvit. 2. Istovit, sleit, slăbit, extenuat. [Pr.: -pu-i-] – V. epuiza.

epura
EPURÁ, epurez, vb. I Tranz. 1. A curăța un amestec, o soluție etc. de substanțele sau de corpurile nefolositoare sau dăunătoare. 2. Fig. A îndepărta elementele necorespunzătoare dintr-o instituție, întreprindere, organizație etc. – Din fr. épurer.

epurare
EPURÁRE, epurări, s.f. Acțiunea de a epura, epurație, curățire, purificare. ♢ Epurarea apei = operație de îndepărtare din apele potabile, industriale, de canal etc. a substanțelor care le fac improprii anumitor întrebuințări. – V. epura.

epurativ
EPURATÍV, -Ă, epurativi, -e, adj. Capabil să curețe; purificator. – Din fr. épuratif.

epurator
EPURATÓR, epuratoare, s.n. Aparat sau instalație care servește la

epuratie
EPURÁȚIE, epurații, s.f. Epurare. – Din fr. épuration.

epura
EPÚRĂ, epure, s.f. Desen liniar care reprezintă în proiecții diferitele părți ale unei mașini, ale unei case etc. ♦ Reprezentare grafică precisă în scopul rezolvării unei probleme cu ajutorul construcțiilor geometrice. ♦ Diagramă. – Din fr. épure.

equus
EQUUS subst. Gen de mamifere imparicopitate, având ca reprezentanți actuali calul, măgarul, zebra etc., caracterizate prin talie mare, dinți lungi, existența unui singur deget. [Pr.: écvus] – Cuv. lat.

eradica
ERADICÁ, eradíc, vb. I. Tranz. A smulge din rădăcini, a dezrădăcina; p. ext. a stârpi, a desființa. – Din lat., it. eradicare.

eradicare
ERADICÁRE, eradicări, s.f. Acțiunea de a eradica și rezultatul ei. – V. eradica.

erata
ERÁTĂ, erate, s.f. Listă la sfârșitul unei cărți în care sunt semnalate și îndreptate greșelile de tipar sau de fond. – Din fr., lat. errata.

eratic
ERÁTIC, -Ă, eratici, -ce, adj. Care nu este fix. ♢ Bloc eratic sau stâncă eratică = bloc de piatră adus mai ales de ghețari și așezat în regiuni cu care nu are nimic comun din punct de vedere geologic. – Din fr. erratique, lat. erraticus.

era
ÉRĂ, ere, s.f. 1. Perioadă istorică ce începe cu data unui anumit eveniment sau fapt, real sau legendar, de la care se pornește numărătoarea anilor. 2. Epocă (1). 3. Cea mai mare subdiviziune a timpului geologic. – Din fr. ère, lat. aera.

erbacee
ERBACÉE, erbacee, adj., s.f. (Plantă) care are tulpina subțire, fragedă, moale și apoasă, de obicei verde. – Din fr. herbacé, lat. herbaceus.

erbicid
ERBICÍD, erbicide, s.n. Substanță chimică care distruge buruienile dăunătoare agriculturii. – Din fr. herbicide.

erbicida
ERBICIDÁ, erbicidez, vb. I. Tranz. A trata un teren agricol cu erbicide. – Din erbicid.

erbicidare
ERBICIDÁRE, erbicidări, s.f. Acțiunea de a erbicida. – V. erbicida.

erbicidat
ERBICIDÁT, -Ă, erbicidați, -te, adj. Care a fost tratat cu erbicide. – V. erbicida.

erbiu
ÉRBIU s.n. Element chimic din familia pământurilor rare, metal alb-argintiu. – Din fr. erbium, germ. Erbium.

erbivor
ERBIVÓR, -Ă, erbivori, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care se hrănește numai cu plante. 2. S.n. (la pl.) Ordin de mamifere care se hrănesc numai cu plante; (și la sg.) animal din acest ordin. – Din fr. herbivore.

erboriza
ERBORIZÁ, erborizez, vb. I. Tranz. A culege plante (pentru studiu). [Scris și: herboriza] – Din fr. herboriser.

erborizare
ERBORIZÁRE, erborizări, s.f. Acțiunea de a erboriza – V. erboriza.

erculean
ERCULEÁN, -Ă, erculeeni, -e, adj. V. herculean.

erect
ERÉCT, -Ă, erecți, -te, adj. (Despre plante sau despre tulpina lor) Ridicat drept în sus; vertical. – Din lat. erectus.

erectil
ERECTÍL, -Ă, erectili, -e, adj. Referitor la erecție, capabil de erecție. – Din fr. érectile.

erector
ERECTÓR, -OÁRE, erectori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. (Anat.; despre mușchi) Care servește la ridicarea anumitor organe. 2. S.n. Mașină de lucru folosită la ridicarea și la așezarea în poziție definitivă a pieselor prefabricate grele. – Din fr. érecteur.

erectie
ERÉCȚIE, erecții, s.f. Umflare a anumitor țesuturi organice, îndeosebi a corpurilor cavernoase ale organelor genitale. – Din fr. érection.

erede
ERÉDE, erezi, s.m. (Livr.) Moștenitor. – Din lat. hères, -dis, it. erede.

ereditar
EREDITÁR, -Ă, ereditari, -e, adj. 1. (Despre particularități fizice sau psihice) Care se transmite prin ereditate (1). 2. (Despre un bun, un privilegiu etc.) Care se transmite prin moștenire, care se moștenește; moștenit. – Din fr. héréditaire, lat. hereditarius.

ereditate
EREDITÁTE, eredități, s.f. 1. Proprietate a viețuitoarelor de a transmite urmașilor caracterele genetice specifice fiecărei specii. 2. (Jur.) Moștenire, succesiune. 3. Proprietate a unui lucru sau a unui fenomen de a depinde de acțiunile momentane, precum și de stările succesive anterioare. – Din fr. hérédite, lat. hereditas, -atis.

eredobiologie
EREDOBIOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei care studiază problemele eredității. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. hérédobiologie.

eredopatie
EREDOPATÍE, eredopatii, s.f. Afecțiune moștenită sau transmisibilă ereditar. – Din fr. hérédopathie.

eredosifilis
EREDOSÍFILIS s.n. (Med.) Denumire improprie pentru sifilisul congenital. – Din fr. hérédosyphilis.

eremit
EREMÍT, eremiți, s.m. Pustnic, sihastru, schimnic. [Var.: ermít s.m.] – Din fr. érémite.

eremitic
EREMÍTIC, -Ă, eremitici, -ce, adj. (Rar) De eremit, al eremitului. – Din fr. érémitique.

erepsina
EREPSÍNĂ, erepsine, s.f. Ferment al sucului intestinal care ajută la descompunerea protidelor. – Din fr. érepsine.

eres
ERÉS, eresuri, s.n. Credință în forțe miraculoase, supranaturale; concepție falsă (transformată în deprindere); prejudecată, superstiție, eroare. ♦ Fig. Ceea ce se abate de la concepțiile comune (ale unei societăți); p. ext. rătăcire, păcat. – Din sl. eresĩ.

erete
ERÉTE, ereți, s.m. Gen de păsări răpitoare de zi, asemănătoare cu uliii, cu corpul zvelt, ciocul scurt și foarte încovoiat și cu câte un disc de pene pe părțile laterale ale capului (Circus); pasăre din acest gen. – Et. nec.

eretic
ERÉTIC, -Ă, eretici, -ce, s.m. și f. (Adesea adjectival) Adept, susținător, propovăduitor al unei erezii. – Din sl. eretikŭ.

eretism
ERETÍSM s.n. 1. (Med.; în sintagma) Eretism cardiac = stare de hiperexcitabilitate cardiacă, întâlnită mai ales la tineri, care se manifestă prin puls rapid și neregulat. 2. Fig. Exaltare, pasiune puternică. – Din fr. éréthisme.

ereutofobie
EREUTOFOBÍE, ereutofobii, s.f. Fenomen patologic care se manifestă prin roșirea feței; eritrofobie. [Pr.: -re-u-] – Din fr. éreuthophobie.

erezie
EREZÍE, erezii, s.f. 1. Doctrină sau credință religioasă care ia naștere în sânul unei biserici, abătându-se de la dogmele consacrate și care este condamnată de biserica respectivă. 2. Fig. greșeală, eroare, rătăcire. – Din fr. hérésie, lat. haeresis.

erg
ERG^1, ergi, s.m. (Fiz.) Unitate de măsură a energiei, egală cu lucrul mecanic efectuat de o forță de o dină care își deplasează punctul de aplicație cu un centimetru. – Din fr. erg.

ERG^2, erguri, s.n. Deșert de nisip cu dune, caracteristic Saharei, format de obicei în porțiunile mai coborâte ale scoarței pământului. – Din fr. erg.

ergan
ERGÁN s.n. Material ceramic folosit la confecționarea pieselor izolante pentru curenții de înaltă frecvență. – Din fr. ergan.

ergasterie
ERGASTERÍE, ergasterii, s.f. Atelier meșteșugăresc (cu mulți sclavi) la Atena. – Din fr. ergasterie.

ergastoplasma
ERGASTOPLÁSMĂ s.f. (Biol.) Formațiune citoplasmatică în care circulă substanțele metabolice. – Din fr. ergastoplasme.

ergocalciferol
ERGOCALCIFERÓL s.m. Vitamina D2. – Denumire comercială.

ergograf
ERGOGRÁF, ergografe, s.n. Aparat care înregistrează grafic activitatea musculară. – Din fr. ergographe.

ergometrie
ERGOMETRÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu determinarea eforturilor fizice (musculare) prin măsurarea lucrului mecanic efectuat. – Din fr. ergométrie.

ergometru
ERGOMÉTRU, ergometre, s.n. Aparat pentru măsurarea lucrului mecanic. – Din fr. ergomètre.

ergona
ERGÓNĂ, ergone, s.f. Nume generic dat unor substanțe organice (enzime, hormoni, vitamine) din constituția celulelor vii, a căror acțiune constă în stimularea funcțiunilor celulare. – Din fr. ergones.

ergonomic
ERGONÓMIC, -Ă, ergonomici, -ce, adj. De ergonomie. – Din fr. ergonomique.

ergonomie
ERGONOMÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu studiul condițiilor de muncă în vederea realizării unei adaptări optime a omului la acestea. – Din fr. ergonomie.

ergonomist
ERGONOMÍST, -Ă, ergonomiști, -ste, s.m. și f. Specialist în ergonomie. – Din fr. ergonomiste, engl. ergonomist.

ergosterina
ERGOSTERÍNĂ s.f. (Farm.) Ergosterol. – Din fr. ergostérine.

ergosterol
ERGOSTERÓL, ergosteroli, s.m. Substanță prezentă în diverse țesuturi animale și vegetale, a cărei activare, prin iradiere cu raze ultraviolete, produce vitamina D2; ergosterină. – Din fr. ergostérol.

ergotamina
ERGOTAMÍNĂ s.f. (Fam.) Alcaloid extras din secara-cornută. – Din fr., engl. ergotamine.

ergoterapie
ERGOTERAPÍE s.f. Metodă de tratament a unor boli psihice în care munca depusă de bolnav constituie factorul activ al vindecării. – Din fr. ergothérapie.

ergotina
ERGOTÍNĂ, ergotine, s.f. Substanță otrăvitoare obținută din cornul-secarei, care provoacă tulburări nervoase, digestive, cardiace etc. și se întrebuințează în medicină ca hemostatic, mai ales în hemoragiile uterine; ergotoxină. – Din fr. ergotine.

ergotism
ERGOTÍSM^1 s.n. (Livr.) Manie de a șicana, de a sâcâi, de a agasa. – Din fr. ergotisme.

ERGOTÍSM^2 s.n. Boală provocată de consumarea cerealelor atacate de cornul-secarei; intoxicație cu ergotină. – Din fr. ergotisme.

ergotoxina
ERGOTOXÍNĂ, ergotoxine, s.f. (Farm.) Ergotină. – Din fr. ergotoxine.

erha
ÉRHĂ s.f. (Reg.) Piele de vițel foarte subțire, bine tăbăcită, care se aplică pe bundițe și pe care se brodează flori. – Din pol. jercha, magh. irha.

erija
ERIJÁ, erijez, vb. I. Refl. (Urmat de determinări introduse p. prep. „în”) A-și atribui fără nici un drept o situație, un rol care conferă autoritate, a se da drept..., a voi să treacă drept... – Din fr. ériger.

erijare
ERIJÁRE s.f. Acțiunea de a (se) erija și rezultatul ei. – V. erija.

erijat
ERIJÁT, -Ă, erijați, -te, adj. (Despre oameni; urmat de determinări introduse prin prep. „în”) Care își atribuie fără nici un drept o situație, un rol care conferă autoritate, care se dă drept..., care vrea să treacă drept... – V. erija.

erinaceid
ERINACEÍD, erinaceide, s.n. (La pl.) Familie de mamifere insectivore, cu corpul acoperit cu țepi (Erinaceidae); (și la sg.) animal care face parte din această familie. – Din fr. érinacéidés.

erinii
ERINÍI s.f. pl. Divinități ale infernului, la greci, reprezentate ca niște femei cu părul răvășit, împletit cu șerpi, și corespunzând, la romani,

erisifacee
ERISIFACÉE, erisifacee, s.f. (La pl.) Familie de ciuperci parazite care provoacă la unele plante diverse boli; (și la sg.) ciupercă din această familie. – Din fr. érisifacées.

eristic
ERÍSTIC, -Ă, eristici, -ce, adj., subst. 1. Adj. Care aparține eristicii, referitor la eristică. ♢ Școala eristică = nume dat școlii filozofice din Megara, datorită înclinării ei spre controverse. 2. S.f. Artă a disputei, a controversei, care folosește argumente subtile sau recurge la artificii sofisticate. 3. S.m. și f. Adept al eristicii. – Din fr. éristique.

eritem
ERITÉM, eriteme, s.n. Roșeață în formă de pete, care apare pe pielea corpului în diferite boli. – Din fr. érythème.

eritematos
ERITEMATÓS, -OÁSĂ, eritematoși, -oase, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de eritem. – Din fr. érithémateux.

eritremie
ERITREMÍE, eritremii, s.f. (Med.) Poliglobulie. – Din fr. érythrémie.

eritrina
ERITRÍNĂ, eritrine, s.f. Antibiotic izolat din eritrocitele mamiferelor, cu efect, mai ales, asupra bacteriilor difterice. – Din fr. érythrine.

eritroblast
ERITROBLÁST, eritroblaști, s.m. Globulă roșie primitivă, cu nucleu, care dă naștere hematiei. – Din fr. érythroblaste.

eritroblastoza
ERITROBLASTÓZĂ, eritroblastoze, s.f. Boală caracterizată prin apariția în sânge a eritroblaștilor. – Din fr. érythroblastose.

eritrocit
ERITROCÍT, eritrocite, s.n. (Anat.) Hematie. – Din fr. érythrocyte.

eritrocitoza
ERITROCITÓZĂ s.f. (Med.) Poliglobulie. – Din fr. érythrocytose.

eritrodermie
ERITRODERMÍE, eritrodermii, s.f. Boală manifestată prin roșeața generalizată a pielii, vezicule, edeme etc. – Din fr. érythrodermie.

eritrofobie
ERITROFOBÍE, eritrofobii, s.f. (Med.) Ereutofobie. – Din fr. erythrophobie.

eritromicina
ERITROMICÍNĂ s.f. (Farm.) Antibiotic activ mai ales în infecțiile stafilococice puternice. – Din fr. érythromycine.

eritropoieza
ERITROPOIÉZĂ s.f. Proces de formare a globulelor roșii (eritrocite); hematopoieză. – Din fr. érythropoïèse.

eritropsina
ERITROPSÍNĂ, eritropsine, s.f. Proteină de culoare roșie, legată de vitamina A, prezentă în unele celule ale retinei și care, sub acțiunea luminii, își schimbă culoarea spre galben palid. – Din fr. érythropsine.

erizipel
ERIZIPÉL, erizipele, s.n. Boală infecțioasă și contagioasă datorită unui streptococ, care se manifestă prin inflamarea și înroșirea unei porțiuni delimitate a pielii, localizată cel mai adesea la față și la membre; brâncă, orbalț. – Din fr. érysipèle, lat. erysipelas.

ermeneutic
ERMENÉUTIC, -Ă, ermeneutici, -ce, adj. V. hermeneutic.

ermeneutica
ERMENEÚTICĂ s.f. V. hermeneutică.

ermetic
ERMÉTIC, -Ă, ermetici, -ce, adj. (Adesea adverbial) 1. Care închide perfect sau care este perfect închis; care nu lasă să pătrundă sau să iasă nimic. 2. Fig. Greu de înțeles ♢ Poezie ermetică = poezie caracterizată prin ermetism. – Din fr. hermétique.

ermetism
ERMETÍSM s.n. Tendință în literatură, mai ales în poezie, de a folosi, uneori cu ostentație, un limbaj obscur, dificil, criptic. – Din fr. hermétisme.

ermetiza
ERMETIZÁ, ermetizez, vb. I. Tranz. (Livr.) A face ermetic, de neînțeles. – Din fr. hermétiser.

ermit
ERMÍT s.m. v. eremit.

ermitaj
ERMITÁJ, ermitaje, s.n. 1. (Franțuzism) Locuința unui eremit; p. ext. loc retras. 2. Mic palat izolat sau casă singuratică la țară. 3. Pavilion izolat în parcul unui castel. – Din fr. ermitage.

eroare
EROÁRE, erori, s.f. 1. Cunoștință, idee, părere, opinie greșită; ceea ce e greșit; greșeală. ♢ Expr. A induce (pe cineva) în eroare = a înșela, a amăgi. 2. Falsă reprezentare asupra unei situații de fapt ori asupra existenței unui act normativ. ♢ Eroare juridică = greșită stabilire a faptelor dintr-un proces penal, care duce la pronunțarea unei condamnări nedrepte. 3. Diferența dintre valoarea reală a unei mărimi și valoarea calculată a acestei mărimi. – Din fr. erreur, lat. error, -oris.

eroda
ERODÁ, pers. 3 erodează, vb. I. Tranz. și refl. A produce sau a suferi o eroziune; a (se) roade. – Din fr. éroder.

erodare
ERODÁRE, erodări, s.f. Acțiunea de a (se) eroda și rezultatul ei; eroziune. – V. eroda.

erodiu
ERÓDIU, erodii, s.m. (Ornit.) Egretă. – Din sl. erodii.

eroic
ERÓIC, -Ă, eroici, -ce, adj. Care ține de erou, caracteristic eroilor, cu calități de erou; p. ext. măreț, grandios. ♦ (Despre opere literare, artistice) Care are drept subiect faptele unor eroi. [Pr.: -ro-ic] – Din fr. héroïque, lat. heroicus.

eroiceste
EROICÉȘTE adv. (Înv.) Ca un erou. [Pr.: -ro-i-] – Eroic + suf. -ește.

eroicomic
EROICÓMIC, -Ă, eroicomici, -ce, adj. Care este în același timp eroic și comic. ♢ Poem eroicomic = gen de poem epic care tratează un subiect comic în forma unei epopei. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. héroï-comique.

eroina
EROÍNĂ, eroine, s.f.1. Femeie care se distinge prin curaj, vitejie și abnegație în diverse împrejurări. 2. Femeie care reprezintă personajul principal dintr-o operă literară. ♦ Femeie care este personajul principal al unei întâmplări, care atrage, într-o anumită împrejurare, atenția asupra ei. – Din fr. héroïne, lat. heroine.

eroism
EROÍSM s.n. Capacitatea de a săvârși fapte mari; vitejie; fel de a acționa specific unui erou; spirit eroic, bravură. – Din fr. héroïsme.

eronat
ERONÁT, -Ă, eronați, -te, adj. Greșit, inexact, neadevărat, incorect (1). – Din fr. erroné.

erotic
ERÓTIC, -Ă, erotici, -ce, adj. Privitor la dragoste, de dragoste, propriu dragostei. ♦ (Despre opere literare) Care conține sentimente de dragoste; care cântă, care exprimă dragostea. ♦ (Substantivat, f.) Totalitatea compozițiilor literare care cântă sentimentul dragostei. ♦ Predispus, înclinat spre senzualism; senzual. – Din fr. érotique.

erotism
EROTÍSM s.n. Atitudine erotică; exagerare a sentimentului erotic; senzualitate. – Din fr. érotisme.

erotoman
EROTOMÁN, -Ă, erotomani, -e, adj., s.m. și f. Obsedat sexual. – Din fr. érotomane.

erotomanie
EROTOMANÍE s.f. Stare patologică care se caracterizează prin predominarea obsesiilor sexuale; obsesie sexuală. – Din fr. erotomanie.

erou
ERÓU, eroi, s.m. 1. Persoană care se distinge prin vitejie și prin curaj excepțional în războaie, prin abnegație deosebită în alte împrejurări grele ori în muncă. ♢ Erou al Muncii (Socialiste) = cea mai înaltă distincție în Republica Socialistă România; persoană care a primit această distincție. ♦ Ostaș căzut pe câmpul de luptă. 2. Personaj principal al unei opere literare. ♦ Personaj principal al unei întâmplări; persoană care, într-o anumită împrejurare, atrage atenția asupra sa. 3. (În mitologia greco-romană) Semizeu, persoană născută dintr-o zeitate și o ființă pământeană, înzestrată cu puteri supraomenești sau care a devenit celebră prin faptele sale deosebite. – Din fr. héros, lat. heros.

eroziune
EROZIÚNE, eroziuni, s.f. 1. Proces complex de roadere și de săpare a scoarței terestre prin acțiunea unor agenți externi; rezultatul acestui proces, erodare. ♦ Proces de roadere a corpurilor pe (sau prin) care curge un fluid. 2. Ulcerație ușoară, superficială a pielii sau a mucoaselor, cauzată de agenți fizici, chimici, mecanici sau apărută în urma unei inflamații; excoriație. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. érosion, lat. erosio, -onis.

eroziv
EROZÍV, -Ă, erozivi, -e, adj. Care roade, care are proprietatea de a provoca o eroziune. – Din fr. érosif.

erpetolog
ERPETOLÓG, -Ă, erpetologi, -ge, s.m. și f. Specialist naturalist care se ocupă cu studiul reptilelor. – Cf. fr. e r p é t o l o g i s t e.

erpetologic
ERPETOLÓGIC, -Ă, erpetologici, -ce, adj. Care aparține erpetologiei, referitor la erpetologie. – Din fr. erpétologique.

erpetologie
ERPETOLOGÍE s.f. Parte a științelor naturii care se ocupă cu studierea reptilelor. – Din fr. erpétologie.

eructa
ERUCTÁ, eructéz, vb. I. Intranz. (Med.) A râgâi. – Din fr. éructer.

eructatie
ERUCTÁȚIE, eructații, s.f. Acțiunea de a eructa și rezultatul ei; eliminare pe cale bucală a gazelor din stomac; râgâială, râgâit. – Din fr. éructation.

erudit
ERUDÍT, -Ă, erudiți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care posedă cunoștințe temeinice și vaste în urma unor studii îndelungate; savant, învățat. ♦ (Despre opere științifice) Care dovedește cunoștințe vaste și aprofundate. – Din fr. érudit, lat. eruditus.

eruditie
ERUDÍȚIE, erudiții, s.f. Cunoaștere temeinică a uneia sau mai multor științe; cultură vastă. [Var.: (înv.) erudițiúne s.f.] – Din fr. erudition, lat. eruditio, -onis.

eruditiune
ERUDIȚIÚNE s.f. v. erudiție.

erupe
ERÚPE, pers. 3 erúpe, vb. III. Intranz. (Despe lavă, magmă, petrol) A face erupție, a ieși afară, a se revărsa cu putere; a țâșni; a izbucni. ♦ (Despre vulcani) A azvârli cu putere afară lava; (despre sonde) a azvârli cu putere afară țițeiul. 2. (Despre pete, bășicuțe, etc. caracteristice unor boli) A apărea, a se forma. – Din lat. erumpere (după rupe).

erupere
ERÚPERE, eruperi, s.f. Acțiunea de a erupe și rezultatul ei. – V. erupe.

eruptiv
ERUPTÍV, -Ă, eruptivi, -e, adj. 1. Cu privire la o erupție (1), care provine dintr-o erupție; de origine vulcanică. ♦ Fig. (Despre oameni și manifestările lor) Nestăpânit, impetuos; violent. 2. (Despre o boală) Însoțit de apariția unei erupții (2), care se manifestă printr-o erupție. – Din fr. éruptif.

eruptivism
ERUPTIVÍSM s.n. Ansamblu de fenomene care conduc la producerea erupției magmei în scoarța terestră. – Din fr. éruptivisme.

eruptie
ERÚPȚIE, erupții, s.f. 1. Ieșire bruscă și violentă din pământ a unui gaz, a țițeiului, a lavei etc; p. gener. țâșnire, izbucnire. 2. Apariția unor pete, a unor bășicuțe, plăci, pustule etc. pe piele sau pe mucoase, constituind simptomul unor boli (contagioase); (concr.) totalitatea acestor pete, plăci, pustule etc. apărute [Var.: erupțiúne s.f.] – Din fr. éruption, lat. eruptio, -onis.

eruptiune
ERUPȚIÚNE s.f. v. erupție.

erzat
ERZAȚ, erzațuri, s.n. Surogat, înlocuitor (mai ales de cafea). – Din germ. Ersatz.

esaveraj
ESAVERÁJ, esaveraje, s.n. Diferența dintre punctele înscrise și cele primite la jocul de rugbi. – Din eseu (după golaveraj).

escadra
ESCÁDRĂ, escadre, s.f. Mare unitate de nave de luptă a forțelor maritime militare. ♦ Mare unitate militară de aviație. – Din fr. escadre.

escadrila
ESCADRÍLĂ, escadrile, s.f. Subunitate a forțelor aeriene militare, formată din câteva patrule. – Din fr. escadrille.

escadron
ESCADRÓN, escadroane, s.n. Subunitate a unui regiment de cavalerie, corespunzând unei companii de infanterie sau unei baterii de artilerie. [Var.: scadrón s.n.] – Din rus. eskadron, fr. escadron.

escalada
ESCALADÁ, escaladez, vb. I. Tranz. A se cățăra pe un zid sau pe un alt obstacol înalt, pentru a trece de partea cealaltă; p. ext. a sări peste un obstacol. – Din fr. escalader.

escaladare
ESCALADÁRE, escaladări, s.f. Acțiunea de a escalada și rezultatul ei; escaladă. ♦ Fig. Extindere treptată a unei acțiuni, a unui conflict etc.; escaladă. – V. escalada.

escalada
ESCALÁDĂ, escalade, s.f. Escaladare; suire, cățărare; ascensiune. ♦ Fig. Extindere treptată a unei acțiuni, a unui conflict etc.; escaladare. – Din fr. escalade.

escalator
ESCALATÓR, escalatoare, s.n. Scară rulantă utilizata pentru circulația oamenilor (în metrouri, în magazine etc.). – Din fr., engl. escalator.

escala
ESCÁLĂ, escale, s.f. Oprire prevăzută în itinerarul unui vapor sau al unui avion pentru aprovizionare, pentru debarcarea sau îmbarcarea pasagerilor etc. ♦ Localitate de oprire în cursul unei călătorii cu vaporul sau cu avionul. – Din fr. escale.

escalop
ESCALÓP, escalopuri, s.n. Preparat culinar făcut din bucăți subțiri de mușchi de vițel sau din pește. – Din fr. escalope.

escamota
ESCAMOTÁ, escamotez, vb. I. Tranz.1. A face să dispară ceva fără să se bage de seamă, a ascunde ceva cu iscusință. ♦ Fig. A denatura, a falsifica. 2. A introduce trenul de aterizare al unei aeronave în locurile anume construite în corpul ei, pentru a micșora rezistența la înaintare a avionului în timpul zborului. [Var.: scamotá vb. I] – Din fr. escamoter.

escamotabil
ESCAMOTÁBIL, -Ă, escamotabili, -e, adj. 1. Care poate fi escamotat, care se poate escamota (1). 2. (Despre trenul de aterizare al unui avion) Care poate fi tras în aripă sau în fuzelaj. – Din fr. escamotable.

escamotare
ESCAMOTÁRE, escamotări, s.f. Acțiunea de a escamota și rezultatul ei. – V. escamota.

escapada
ESCAPÁDĂ, escapade, s.f. Ieșire, uneori nepermisă și ascunsă, de scurtă durată, cu scopul de a petrece; aventură; petrecere organizată cu acest prilej. – Din fr. escapade.

escara
ESCÁRĂ, escare, s.f. Crustă negricioasă care se formează în urma mortificării unor țesuturi superficiale ale organismului. – Din fr. escarre.

escarpa
ESCÁRPĂ, escarpe, s.f. Baraj antitanc realizat prin săparea de taluzuri în versanții îndreptați spre inamic, pentru a mări panta și a împiedica trecerea tancurilor. – Din fr. escarpe.

escarpen
ESCARPÉN, escarpeni, s.m. Pantof de damă cu toc înalt, nedecupat, foarte decoltat. – Din fr. escarpin.

escatologic
ESCATOLÓGIC, -Ă, escatologici, -ce, adj. De escatologie, referitor la escatologie. – Din fr. eschatologique.

escatologie
ESCATOLOGÍE s.f. Totalitatea concepțiilor religioase referitoare la soarta finală a lumii și a omului. – Din fr. eschatologie.

escavator
ESCAVATÓR s.n. v. excavator.

eschila
ESCHÍLĂ, eschile, s.f. Bucată mică, așchie desprinsă dintr-un os fracturat. – Din fr. esquille.

eschimos
ESCHIMÓS, -Ă, eschimoși, -se, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La pl.) Populație indigenă, de tip mongoloid, care trăiește în ținuturile arctice din America, Europa și Asia; (și la sg.) persoană care aparține acestei populații. 2. Adj. De eschimos (1), privitor la eschimoși. – Din fr. Esquimaux.

eschiva
ESCHIVÁ, eschivez, vb. I. Refl. A se sustrage de la îndeplinirea unei obligații; a se da în lături, a se feri. ♦ A se retrage pe furiș. – Din fr. esquiver.

eschivare
ESCHIVÁRE, eschivări, s.f. Acțiunea de a se eschiva și rezultatul ei. – V. eschiva.

eschiva
ESCHÍVĂ, eschive, s.f. Procedeu tehnic de apărare folosit în box, care constă în aplecarea laterală a capului sau îndoirea picioarelor, pentru a lăsa lovitura adversarului să treacă pe alături sau pe deasupra. – Din fr. esquive.

escorta
ESCORTÁ, escortez, vb. I. Tranz. 1. A însoți un deținut pentru a-l împiedica să fugă. 2. A însoți o persoană care deține un post înalt pentru a o păzi sau pentru a-i fi de folos. 3. (Despre nave sau avioane) A însoți (în timp de război) vapoare, avioane etc. de transport sau de comerț (pentru a le apăra contra atacurilor inamice). – Din fr. escorter.

escortare
ESCORTÁRE, escortări, s.f. Acțiunea de a escorta și rezultatul ei; însoțire, păzire. – V. escorta.

escorta
ESCÓRTĂ, escorte, s.f. 1. Pază alcătuită din oameni înarmați care însoțesc pe deținuți pentru a-i împiedica să fugă; oamenii care alcătuiesc această pază. 2. Grup de oameni care însoțesc pe înalții demnitari pentru a-i păzi sau pentru a le fi de folos. 3. Grup de nave sau de avioane militare care însoțesc (în timp de pace) o navă sau un avion în care călătoresc persoane oficiale importante sau (în timp de război) vapoarele, avioanele etc. de transport sau de comerț (pentru a le apăra contra atacurilor inamice). – Din fr. escorte.

escortor
ESCORTÓR, escortoare, s.n. Navă sau avion cu misiune de escortare. – Din fr. escorteur.

escroc
ESCRÓC, -OÁCĂ, escroci, -ce, s.m. și f. Persoană care înșală pe alții și își însușește, prin mijloace frauduloase bunuri străine; pungaș, șarlatan. – Din fr. escroc.

escroca
ESCROCÁ, escrochez, vb. I. Tranz. A obține, a dobândi prin mijloace frauduloase bunuri străine, a înșela; a săvârși o escrocherie. – Din fr. escroquer.

escrocare
ESCROCÁRE, escrocări, s.f. Acțiunea de a escroca și rezultatul ei. – V. escroca.

escrocherie
ESCROCHERÍE, escrocherii, s.f. Infracțiune care constă în înșelarea unei persoane prin mijloace frauduloase în scopul obținerii unor profituri; faptă de escroc; înșelăciune, pungășie, șarlatanie. – Din fr. escroquerie.

escudo
ESCÚDO, escudos, s.m. Denumire a unității bănești din Portugalia. – Cuv. port.

esculap
ESCULÁP, esculapi, s.m. (Fam.) Medic^1. – Din fr. esculape.

esculina
ESCULÍNĂ s.f. Substanță extrasă din scoarța unui castan exotic și utilizată ca febrifug și antinevralgic. – Din fr. esculine.

eseist
ESEÍST, -Ă, eseiști, -te, s.m. și f. Autor de eseuri. – Din fr. essayiste.

eseistic
ESEÍSTIC, -Ă, eseistici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care aparține eseului, privitor la eseu, specific eseului. 2. S.f. Arta de a scrie eseuri; literatura eseurilor. – Din fr. essayistique.

esenta
ESÉNȚĂ, esențe, s.f. 1. Ceea ce exprimă principalul și stabilul din obiecte și din fenomene, natura lor internă, ascunsă, latura lor care nu este dată sau perceptibilă nemijlocit; ceea ce poate fi cunoscut numai trecând de forma exterioară a lucrurilor, pătrunzând în adâncul lor cu ajutorul gândirii. ♢ Loc. adv. În esență = în ceea ce este fundamental; în ultimă analiză. 2. Lichid volatil cu miros aromatic puternic, extras din plante sau preparat sintetic și întrebuințat în farmacie, în parfumerie sau pentru uzul casnic, mai ales în alimentație. ♦ Substanță concentrată care, diluată (cu apă), dă un produs alimentar. 3. Varietate de arbori care alcătuiesc o pădure. ♦ Varietate de lemn. – Din fr. essence, lat. essentia.

esential
ESENȚIÁL, -Ă, esențiali, -e, adj. Care constituie partea cea mai importantă a unei probleme sau a unui lucru; care ține de esență (1), privitor la esență; de prim ordin, fundamental, principal. [Pr.: -ți-al] – Din fr. essentiel, lat. essentialis.

esentialitate
ESENȚIALITÁTE s.f. (Livr.) Parte esențială; caracter esențial. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. essentialité.

eseu
ESÉU, eseuri, s.n. 1. Studiu de proporții restrânse asupra unor teme filozofice, literare sau științifice, compus cu mijloace originale, fără pretenția de a epuiza problema. 2. (Sport; la rugbi) Încercare. 3. Probă preliminară de mărci poștale pe hârtie și în culori diferite în vederea alegerii prototipului definitiv al întregului tiraj. – Din fr. essai.

esofag
ESOFÁG, esofage, s.n. Segment al tubului digestiv cuprins între faringe și stomac, prin care trec alimentele înghițite. [Pl. și: esofaguri] – Din fr. oesophage.

esofagian
ESOFAGIÁN, -Ă esofagieni, -e, adj. De esofag, referitor la esofag. [Pr.: -gi-an] – Din fr. oesophagien.

esofagism
ESOFAGÍSM s.n. Spasm al esofagului care apare la bolnavii de tetanos, în isterie, turbare etc. – Din fr. oesophagisme.

esopic
ESÓPIC, -Ă, esopici, -ce, adj. Referitor la Esop, care aparține lui Esop; p. ext. neclar, mai puțin clar, ambiguu, sibilinic. – Din fr. ésopique.

espadon
ESPADÓN, espadoane, s.n. Sabie mare cu două tăișuri, care se mânuia cu ambele mâini, folosită mai ales în sec. XV-XVI. – Din fr. espadon.

espadrila
ESPADRÍLĂ, espadrile, s.f. Încălțăminte ușoară de pânză cu talpă de sfoară sau dintr-un material special. – Din fr. espadrille.

esperantism
ESPERANTÍSM s.n. Doctrină a partizanilor limbii esperanto. – Din fr. espérantisme.

esperantist
ESPERANTÍST, -Ă, esperantiști, -ste, adj., s.m. și f. (Persoană) care se ocupă de studiul limbii esperanto; specialist în esperanto. – Din fr. espérantiste.

esperanto
ESPERÁNTO s.n. Limbă artificială, formată din elemente de vocabular și de gramatică împrumutate din cele mai răspândite limbi europene, creată cu scopul de a deveni limbă internațională. – Din fr. espéranto.

espingola
ESPINGÓLĂ, espingole, s.f. Armă de foc primitivă din bronz, montată pe un pivot. – Din fr. espingole.

esplanada
ESPLANÁDĂ, esplanade, s.f. 1. Suprafață (plantată cu arbori, iarbă și flori) aflată, de obicei, în fața unei clădiri importante sau a unui ansamblu arhitectural. 2. Stradă largă având în mijlocul ei alei bogat plantate cu arbori, iarbă și flori. – Din fr. esplanade.

est
EST s.n. Unul dintre cele patru puncte cardinale, aflat în partea unde răsare soarele, opus vestului; loc pe orizont unde răsare soarele; p. ext. regiune situată în locul unde răsare soarele; răsărit^1, orient. – Din fr. Est.

estacada
ESTACÁDĂ, estacade, s.f. 1. Punte fixă construită la țărmul unei ape mari, către larg, pentru a realiza legătura cu vapoarele care nu pot acosta la chei. ♦ Platformă așezată pe picioare înalte pentru a realiza comunicația între două puncte situate deasupra solului sau între un punct de pe sol și altul situat la înălțime. ♦ Construcție din bare de lemn, de metal sau de beton armat, la intrarea într-un port sau la gura unui fluviu, pentru a micșora lățimea apei în acel loc. 2. Baraj construit de-a curmezișul unui curs de apă sau la intrarea într-un port maritim pentru protejarea contra minelor, corpurilor plutitoare etc. – Din fr. estacade.

ester
ESTÉR, esteri, s.m. Combinație organică rezultată prin eliminarea unei molecule de apă între un alcool și un acid organic sau un acid anorganic oxigenat. – Din fr. ester.

esterifica
ESTERIFICÁ, esterífic, vb. I. Tranz. A produce o esterificare. – Cf. engl. e s t e r i f y.

esterificare
ESTERIFICÁRE, esterificări, s.f. Reacție reversibilă dintre un acid și un alcool, cu formare de ester și eliminare de apă. – După fr. estérification.

estet
ESTÉT, -Ă, esteți, -te, s.m. și f. Persoană care aderă la concepțiile estetismului, adept al estetismului; estetizant. – Din fr. esthète.

estetic
ESTÉTIC, -Ă, estetici, -ce, subst., adj. 1. S.f. Știință care studiază legile și categoriile artei, considerată ca forma cea mai înaltă de creare și de receptare a frumosului; ansamblu de probleme privitoare la esența artei, la raporturile ei cu realitatea, la metoda creației artistice, la criteriile și genurile artei. 2. S.n. art. Ansamblul însușirilor și al fenomenelor studiate de estetică (1). 3. Adj. Care aparține esteticii (1), privitor la estetică (1); care privește frumosul, care corespunde cerințelor esteticii (1); frumos. – Din fr. esthétique.

estetician
ESTETICIÁN, -Ă, esteticieni, -e, s.m. și f. Specialist în estetică [Pr.: -ci-an] – Din fr. esthéticien.

estetism
ESTETÍSM s.n. Concepție asupra artei și literaturii, care subordonează esteticii toate valorile, exagerând rolul contemplației și al formei de realizare. – Din fr. esthétisme.

estetizant
ESTETIZÁNT, -Ă, estetizanți, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de estetism, privitor la estetism. 2. S.m. și f. Estet. – Din (1) estetism, (2) estetică.

esteziologie
ESTEZIOLOGÍE s.f. (Psih.) Studiu al fenomenelor senzoriale. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. esthésiologie.

esteziometrie
ESTEZIOMETRÍE, esteziometrii, s.f. (Metodă de) măsurare a sensibilității tactile prin stabilirea distanței minime la care vârfurile esteziometrului, aplicate pe piele, determină două senzații distincte. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. esthésiométrie.

esteziometru
ESTEZIOMÉTRU, esteziometre, s.n. Aparat în formă de compas cu care se efectuează esteziometriile. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. esthésiomètre.

estic
ÉSTIC, -Ă, estici, -ce, adj. Care este (de) la est; răsăritean. – Din est.

estima
ESTIMÁ, estimez, vb. I. Tranz. A evalua (cu aproximație), a aprecia mărimea, valoarea etc. pe baza unor date incomplete. – Din fr. estimer, lat. aestimare.

estimabil
ESTIMÁBIL, -Ă, estimabili, -e, adj. Care poate fi estimat; evaluabil. ♦ Care poate fi luat în seamă; apreciabil. – Din fr. estimable.

estimare
ESTIMÁRE, estimări, s.f. Acțiunea de a estima și rezultatul ei; evaluare (aproximativă), estimație. – V. estima.

estimat
ESTIMÁT, estimate, s.n. Valoare aproximativă cu care se înlocuiește valoarea exactă a unei mărimi atunci când măsurarea experimentală a acesteia este afectată de erori. – V. estima.

estimativ
ESTIMATÍV, -Ă, estimativi, -e, adj. Care conține evaluarea unui lucru, care se referă la o evaluare, care a fost sau este determinat prin estimare; estimatoriu. – Din fr. estimatif.

estimatoriu
ESTIMATÓRIU, -IE, estimatorii, adj. (Rar) Estimativ. – Din fr. estimatoire.

estimatie
ESTIMÁȚIE, estimații, s.f. Estimare. [Var.: estimațiúne s.f.] – Din fr. estimation, lat. aestimatio, -onis.

estimatiune
ESTIMAȚIÚNE s.f. v. estimație.

estima
ESTÍMĂ, estime, s.f. Determinare a punctului în care se află o navă pe glob, ținând seama numai de drumul și de viteza acesteia. – Din fr. estime.

estimp
ESTÍMP adv. (Reg.) În acest an. [Acc. și: éstimp] – Lat. istum tempus.

estiv
ESTÍV, -Ă, estivi, -e, adj. Estival. – Din fr. estive.

estival
ESTIVÁL, -Ă, estivali, -e, adj. De vară, din timpul verii; estiv. – Din fr. estival.

estivatie
ESTIVÁȚIE, estivații, s.f. Stare de viață latentă prin care trec vara unele animale din regiuni calde și secetoase. – Din fr. estivation.

estompa
ESTOMPÁ, estompez, vb. I. Tranz. A trece cu estompa peste un desen pentru a potrivi intensitatea umbrelor și trecerea gradată la lumină; p. ext. a atenua, a umbri, a slăbi intensitatea unei culori sau a unor contururi. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) face vag, imprecis, a (se) învălui, a (se) diminua. – Din fr. estomper.

estompare
ESTOMPÁRE, estompări, s.f. Acțiunea de a (se) estompa și rezultatul ei. – V. estompa.

estompat
ESTOMPÁT, -Ă, estompați, -te, adj. Cu conturul șters, ale cărui umbre sunt îndulcite; fig. pierdut în umbră, vag, imprecis. – V. estompa.

estompa
ESTÓMPĂ, estompe, s.f. Sul mic de hârtie, de piele sau de alt material moale, cu care se atenuează, se șterge conturul unui desen executat în creion, în cărbune sau în pastel, pentru a potrivi umbrele. – Din fr. estompe.

eston
ESTÓN, -Ă, estoni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Estoniei sau este originară de acolo; estonian. 2. Adj. Care aparține Estoniei sau populației ei, privitor la Estonia sau la populația ei. ♦ (Substantivat, f.) Limba estonă. – Din Estonia (n. pr.) (derivat regresiv).

estonian
ESTONIÁN, -Ă, estonieni, -e, adj., s.m. și f. Eston. [Pr.: -ni-an] – Din fr. estonien.

estorca
ESTORCÁ vb. I v. extorca.

estorcare
ESTORCÁRE s.f. v. extorcare.

estrada
ESTRÁDĂ, estrade, s.f. 1. Platformă (demontabilă) de dimensiuni mici, adesea improvizată, într-o sală sau în aer liber, pe care se desfășoară reprezentații artistice. ♢ Loc. adj. De estradă = (despre muzică, concerte, spectacole) distractiv, ușor și variat; (despre teatre) care dă spectacole cu program distractiv, ușor și variat. ♦ Platformă ridicată față de nivelul unei săli, pe care este așezată masa prezidiului, catedra etc. 2. Gen muzical ușor, distractiv, cuprinzând mici piese vocale și instrumentale cu caracter dansant. – Din fr. estrade.

estradiol
ESTRADIÓL, estradioli, s.m. Hormon secretat de ovar, utilizat în cancerul de prostată. [Pr.: -di-ol] – Din fr. oestradiol.

estradistic
ESTRADÍSTIC, -Ă, estradistici, -ce, adj. Care aparține estradei (2), referitor la estradă (2), de estradă. – Estradă + suf. -istic.

estral
ESTRÁL, -Ă, estrali, -e, adj. De estru, privitor la estru. ♢ Ciclu estral = ansamblul modificărilor periodice ale uterului și ale vaginului. – Din fr. oestral.

estriol
ESTRIÓL, estrioli, s.m. Hormon secretat de placentă, care se extrage din urina gravidelor. [Pr.: -tri-ol] – Din fr. oestriole.

estrogen
ESTROGÉN, estrogene, s.n. Nume generic dat hormonilor de tipul foliculinei, care provoacă fenomene caracteristice estrului. – Din fr. oestrogène.

estrona
ESTRÓNĂ, estrone, s.f. Hormon derivat din estriol, care se extrage din urina animalelor femele gravide. – Din fr. oestrone.

estropia
ESTROPIÁ, estropiez, vb.I. Tranz. A schilodi, a mutila. [Pr.: -pi-a] – Din fr. estropier.

estropiat
ESTROPIÁT, -Ă, estropiați, -te, adj. Schilodit, schilod, mutilat; p. ext. neputincios, slab, infirm. [Pr.: -pi-at] – V. estropia.

estropiatie
ESTROPIÁȚIE, estropiații, s.f. Estropiere. [Pr.: -pi-a-] – Din fr. estropiation.

estropiere
ESTROPIÉRE, estropieri, s.f. Acțiunea de a estropia și rezultatul ei; estropiație. [Pr.: -pi-e-] – V. estropia.

estru
ÉSTRU, estre, s.n. Perioadă a ciclului sexual la femelele mamifere, în care mucoasa uterului permite fixarea oului fecundat. – Din fr. oestre.

estuar
ESTUÁR, estuare, s.n. Gură largă, în formă de pâlnie, în zona de vărsare a unor fluvii mari, pe țărmurile afectate de maree puternice.[Pr.: -tu-ar] – Din fr. estuaire, lat. aestuarium.

esafod
EȘAFÓD, eșafoduri, s.n. Platformă construită în evul mediu în piețe publice, pe care erau executați condamnații la moarte; p. ext. condamnare la moarte, mai ales prin tăierea capului. [Pl. și: eșafoáde] – Din fr. échafaud.

esafodaj
EȘAFODÁJ, eșafodaje, s.n. 1. Construcție provizorie alcătuită din bare de lemn sau de metal legate între ele, pentru a susține o platformă cu materiale, instalații, muncitori etc. în timpul executării unei construcții. 2. Fig. Ansamblu de date, de argumente, de exemple etc. pe care se bazează o operă, o concepție, o ipoteză, o teorie. – Din fr. échafaudage.

esalon
EȘALÓN, eșaloane, s.n. 1. Fiecare dintre elementele componente ale dispozitivului unei unități militare, destinate să îndeplinească o misiune de luptă; parte a unei coloane militare aflate în marș. 2. Unitate de transport (tren, coloană de mașini etc.). – Din fr. échelon.

esalona
EȘALONÁ, eșalonez, vb. I. Tranz. 1. A dispune, a repartiza un întreg în mai multe părți la intervale succesive dinainte stabilite. ♦ (Fin.) A repartiza o sumă de bani în așa fel, încât plata să se efectueze pe rând și la date succesive, dinainte fixate. 2. (Mil.) A dispune trupele pe eșaloane. – Din fr. échelonner.

esalonare
EȘALONÁRE, eșalonări, s.f. Acțiunea de a eșalona și rezultatul ei. – V. eșalona.

esantion
EȘANTIÓN, eșantioane, s.n. 1. Cantitate mică luată dintr-un produs, pentru a da posibilitatea să se examineze felul, cantitatea sau valoarea produsului; probă, mostră. 2. (Rad.) Impuls foarte scurt care definește semnalul din care provine la un moment dat. [Pr.: -ti-on] – Din fr. échantillon.

esantiona
EȘANTIONÁ, eșantionez, vb. I. Tranz. 1. (Rad.) A lua mostre la intervale prestabilite dintr-un semnal, în vederea unor procesări ulterioare. 2. A alege persoanele reprezentative (statistic) care urmează a fi anchetate într-o investigație (sociologică). [Pr.: -ti-o-] – Din fr. échantillonner.

esantionaj
EȘANTIONÁJ, eșantionaje, s.n. (Rar) Eșantionare. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. échantillonnage.

esantionare
EȘANTIONÁRE, eșantionări, s.f. Acțiunea de a eșantiona. [Pr.: -ti-o-] – V. eșantiona.

esantionat
EȘANTIONÁT, -Ă, eșantionați, -te, adj. Care a fost ales ca eșantion. [Pr.: -ti-o-] – V. eșantiona.

esapament
EȘAPAMÉNT, eșapamente, s.n. Ansamblul organelor care asigură evacuarea gazelor arse dintr-un motor cu ardere internă sau a gazelor și a aerului din unele pompe pentru servicii auxiliare, precum și reducerea zgomotului. – Din fr. échappement.

esarfa
EȘÁRFĂ, eșarfe, s.f. 1. Fâșie de lână, de mătase etc. care se înfășoară în jurul gâtului (mai ales de femei) ca podoabă. 2. Fâșie de stofă sau de mătase purtată în diagonală pe piept sau ca un brâu, semn al unei funcții (înalte) sau al unei demnități. 3. Bandă de stofă, de pânză etc. care se poartă pe după gât ca să susțină o mână bandajată sau fracturată. [Var.: eșárpă s.f.] – Din fr. écharpe.

esarpa
EȘÁRPĂ s.f. v. eșarfă.

esec
EȘÉC, eșecuri, s.n. Înfrângere, insucces, neizbândă, nereușită într-o acțiune. – Din fr. échec.

esichier
EȘICHIÉR, eșichiere, s.n. 1. Dispunere a unor obiecte pe două sau mai multe rânduri, cu intervale uniforme între ele. 2. Dispozitiv în care trupele unei unități, așezate masat în careuri, sunt despărțite prin intervale egale. [Pr.: -chi-er] – Din fr. échiquier.

esua
EȘUÁ, eșuez, vb. I. Intranz. 1. (Despre vapoare; la pers. 3) A se așeza voit sau a se împotmoli în nisip sau într-un loc unde apa are o adâncime redusă. 2. A suferi un eșec, a da greș, a nu reuși, a nu izbuti. [Pr.: -șu-a] – Din fr. échouer.

esuare
EȘUÁRE, eșuări, s.f. Acțiunea de a eșua și rezultatul ei. [Pr.: -șu-a-] – V. eșua.

etaj
ETÁJ, etaje, s.n. 1. Fiecare dintre părțile unei clădiri de deasupra parterului, cuprinzând încăperile situate pe același plan orizontal; cat, nivel. 2. Parte dintr-o mașină de forță în care se produce o variație a vitezei sau a presiunii fluidului. 3. Parte a unui amplificator electric în care se produce una dintre amplificări. 4. Complex de straturi bine individualizate petrografic și faunistic, corespunzând celei mai mici diviziuni a timpului geologic. 5. (Bot.; în sintagma) Etaj de vegetație = zonă de vegetație cu anumite condiții proprii, determinate de modificările regimului termic și hidric pe verticală. – Din fr. étage.

etaja
ETAJÁ, etajez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) așeza în rânduri suprapuse, în etaje. – Din fr. étager.

etajare
ETAJÁRE, etajări, s.f. Acțiunea de a (se) etaja și rezultatul ei. – V. etaja.

etajat
ETAJÁT, -Ă, etajați, -te, adj. (Despre clădiri) Cu etaje. – V. etaja.

etajera
ETAJÉRĂ, etajere, s.f. Mobilă formată dintr-unul sau din mai multe rafturi suprapuse, pe care se așază cărți sau diferite obiecte. – Din fr. étagère.

etala
ETALÁ, etalez, vb. I. Tranz. A expune (cu ostentație) ceva pentru a fi privit sau admirat. – Din fr. étaler.

etalaj
ETALÁJ, etalaje, s.n. 1. Etalare. 2. Partea inferioară, în formă de trunchi de con, a cuvei unui furnal. – Din fr. étalage.

etalare
ETALÁRE, etalări, s.f. Acțiunea de a etala și rezultatul ei; etalaj (1). – V. etala.

etalon
ETALÓN, etaloane, s.n. Mărime, greutate etc. acceptată oficial în știință, în tehnică sau în relațiile economice și care servește ca unitate de bază într-un sistem de măsurare. ♢ Etalon de aur (sau de argint) = unitate-tip a valorilor monetare. Etalon al prețurilor = prețuri impuse de lege printr-un etalon monetar. ♦ Model perfect al unei măsuri-tip, confecționat cu mare precizie și acceptat oficial spre a servi ca bază de comparație. ♦ Fig. Ceea ce poate servi drept model (de urmat). – Din fr. étalon.

etalona
ETALONÁ, etalonez, vb. I. Tranz. 1. A grada scara unui instrument de măsură; a verifica gradarea unui instrument de măsură. ♦ A marca, a fixa valoarea reală a mărimii de măsurat; a compara direct o măsură-model cu un etalon, a stabili un etalon. 2. A uniformiza planurile și secvențele dintr-un film din punctul de vedere al densității optice și al culorii. – Din fr. étalonner.

etalonare
ETALONÁRE, etalonări, s.f. Acțiunea de a etalona și rezultatul ei. – V. etalona.

etalonat
ETALONÁT, -Ă, etalonați, -te, adj. 1. (Despre instrumente de măsură) Care a fost prevăzut cu o scară gradată; a cărui scară gradată a fost verificată. 2. (Despre măsuri și instrumente de măsură) Care a fost comparat cu un etalon. – V. etalona.

etalonor
ETALONÓR, etalonori, s.m. Tehnician specialist în operații de etalonare. – Din fr. etalonneur.

etambou
ETAMBÓU, etambouri, s.n. 1. Element de rezistență al scheletului unei nave, amplasat la pupă și care susține cârma. ♢ Tub etambou = tub montat la pupa navei, prin care trece axul elicei. 2. Element de rezistență din scheletul unui avion, situat la extremitatea din spate a fuzelajului. – Din fr. étambot.

etambreu
ETAMBRÉU, etambreuri, s.n. Deschidere făcută în puntea unei nave pentru trecerea unui catarg, sau în bordaj, la pupă, pentru trecerea axului cârmei. – [Pl. și: etambreie] – Din fr. étambrai.

etamina
ETAMÍNĂ, etamine, s.f. Țesătură de bumbac sau de mătase cu împletitură rară. – Din fr. étamine.

etan
ETÁN s.m. Gaz incolor și fără miros, care se găsește în gazele de sondă și de rafinărie, întrebuințat la prepararea etilenei, drept combustibil și ca agent frigorigen. – Din fr. éthane.

etanol
ETANÓL, etanoli, s.m. Alcool etilic. – Din fr. éthanol.

etans
ETÁNȘ, -Ă, etanși, -e, adj. (Despre aparate, recipiente etc.) Care nu permite să pătrundă sau să iasă un fluid. – Din fr. étanche.

etansa
ETANȘÁ, etanșez, vb. I. Tranz. A face operațiile necesare pentru a obține etanșeitatea unui aparat, a unui recipient etc. – Din fr. étancher.

etansare
ETANȘÁRE, etanșări, s.f. Acțiunea de a etanșa și rezultatul ei. – V. etanșa.

etanseitate
ETANȘEITÁTE, etanșeități, s.f. Proprietate a unui aparat, a unui recipient etc. de a fi etanș. [Pr.: -șe-i-] – Din fr. étanchéité.

etansor
ETANȘÓR, etanșoare, s.n. Ansamblul organelor și părților unui sistem tehnic, care asigură etanșeitatea într-o zonă de asamblare. – Din etanșa.

etapa
ETÁPĂ, etape, s.f. 1. Interval de timp, stadiu în dezvoltarea unui proces, caracterizat, de obicei, prin evenimente importante; fază. 2. Distanță străbătută de o unitate în marș în curs de 24 de ore. 3. Porțiune determinată dintr-o competiție sportivă de mare fond, care trebuie parcursă fără oprire. ♦ Interval de timp în ciclul anual de antrenament. ♦ Fiecare dintre părțile unei competiții sportive care se dispută pe o durată mai mare de timp. – Din fr. étape.

etapiza
ETAPIZÁ, etapizez, vb. I. Tranz. A împărți în mai multe etape. – Etapă + suf. -iza.

etapizare
ETAPIZÁRE, etapizări, s.f. Acțiunea de a etapiza. – V. etapiza.

etapizat
ETAPIZÁT, -Ă, etapizați, -te, adj. Care a fost împărțit în etape. – V. etapiza.

etate
ETÁTE s.f. Vârstă. ♢ Loc. adj. În etate = bătrân. – Din lat. aetas, -atis.

etatism
ETATÍSM s.n. Teorie conform căreia rolul statului este primordial în organizarea și administrarea vieții economice și sociale. – Din fr. étatisme.

etatiza
ETATIZÁ, etatizez, vb. I. Tranz. A trece un bun în administrarea statului. – Din fr. étatiser.

etatizare
ETATIZÁRE, etatizări, s.f. Acțiunea de a etatiza și rezultatul ei. – V. etatiza.

etatizat
ETATIZÁT, -Ă, etatizați, -te, adj. Care a trecut în administrarea statului. – V. etatiza.

etcetera
ETCÉTERA adv. (Arată că enumerarea ar putea fi continuată) Și alții, și altele, și ceilalți, și așa mai departe. [Prescurtat: etc. – Var.: ețétera adv.] – Din lat. et caetera.

etena
ETÉNĂ, etene s.f. Hidrocarbură nesaturată cu o dublă legătură în moleculă, gazoasă, inflamabilă, obținută din gazele de cocserie, gazele de cracare și prin descompunerea termică a etanului și a propanului, constituind o materie primă importantă pentru producerea polietilenei, a alcoolului etilic, a cauciucului sintetic etc.; etilenă. – Din fr. éthène.

eter
ETÉR, (1, 2, 4) eteri, s.m. (3) eteruri, s.n. 1. S.m. Combinație organică lichidă, incoloră, foarte volatilă și inflamabilă, cu miros aromatic specific, obținută din alcooli sau din fenoli, cu numeroase folosiri în industrie. 2. S.m. Substanță ipotetică (a cărei existență nu este admisă de fizica modernă) având proprietăți fizice contradictorii, care ar umple întregul spațiu și ale cărei oscilații ar constitui undele electromagnetice. 3. S.n. Fig. Aer, atmosferă, cer, văzduh. 4. S.m. (În concepția unor filozofi greci antici) Al cincilea element al universului (alături de foc, apă, pământ și aer) din care ar fi alcătuite corpurile cerești. – Din fr. éther, lat. aether.

eterat
ETERÁT, -Ă, eterați, -te, adj., s.m. 1. Adj. Care are mirosul eterului (1). ♦ Fig. Subtil, diafan, fin. 2. S.m. Combinație rezultată prin evaporarea soluțiilor eterice ale unor compuși organici micști. – Din fr. éthéré.

eteric
ETÉRIC, -Ă, eterici, -ce, adj. 1. Care are proprietăți asemănătoare eterului (1). ♢ Ulei eteric = substanță uleioasă, volatilă, cu miros puternic, care se extrage din florile, fructele sau frunzele plantelor parfumate și care se folosește în industria parfumurilor și în cea alimentară. 2. Fig. Subtil, fin; inconsistent. – Din germ. ätherisch.

eterie
ETERÍE s.f. Nume dat unei organizații politice secrete, cu ramificații și în țările românești, înființată la începutul sec. XIX de patrioții greci pentru eliberarea țării lor de sub stăpânirea otomană. ♦ Mișcarea revoluționară a grecilor din 1821 împotriva turcilor. – Din ngr. etería „societate”.

eterist
ETERÍST, eteriști, s.m. Participant la mișcarea revoluționară a grecilor din 1821; membru sau partizan al eteriei. – Eterie + suf. -ist.

eteriza
ETERIZÁ, eterizez, vb. I. Tranz. A anestezia cu eter (1). – Din fr. éthériser.

etern
ETÉRN, -Ă, eterni, -e, adj. (Adesea adverbial) Care există de totdeauna, care nu va înceta niciodată să existe; nepieritor, veșnic. – Din lat. aeternus.

eternit
ETERNÍT s.n. (Constr.) Azbociment. – Din germ. Eternit, fr. éternit.

eternitate
ETERNITÁTE s.f. Faptul de a fi etern (1); existență infinită în timp; durată nelimitată, veșnicie. ♦ (Prin exagerare) Perioadă foarte lungă. – Din fr. éternité, lat aeternitas, -atis.

eterniza
ETERNIZÁ, eternizez, vb. I. Tranz. A face să dureze fără sfârșit, să dăinuiască veșnic, să rămână în amintirea posterității. – Din fr. éterniser.

eternizare
ETERNIZÁRE s.f. Acțiunea de a face să fie etern și rezultatul ei. – V. eterniza.

eternizat
ETERNIZÁT, -Ă, eternizați, -te, adj. Care a devenit etern. – V. eterniza.

eteroclit
ETEROCLÍT, -Ă, eterocliți, -te, adj. V. heteroclit.

eterodina
ETERODÍNĂ s.f. v. heterodină.

eterodox
ETERODÓX, -Ă, eterodocși, -xe, adj. Care se abate de la doctrina oficială a bisericii ortodoxe. [Var.: heterodóx, -ă adj.] – Din fr. hétérodoxe.

eterodoxie
ETERODOXÍE s.f. Concepție care se abate de la doctrina oficială a bisericii ortodoxe. [Var.: heterodoxíe s.f.] – Din fr. hétérodoxie.

eterofon
ETEROFÓN, -Ă, eterofoni, -e, adj. V. heterofon.

eterofonie
ETEROFONÍE, eterofonii, s.f. V. heterofonie.

eterogen
ETEROGÉN, -Ă, eterogeni, -e, adj. 1. (Despre elementele unui întreg) Diferit, felurit, deosebit; (despre un întreg) compus din elemente diferite. ♦ Cu origine sau proveniență deosebită. 2. (Înv.; în sintagma) Substantiv eterogen = substantiv neutru. – Din fr. hétérogène.

eterogenitate
ETEROGENITÁTE s.f. Însușirea de a fi eterogen. – Eterogen + suf. -itate. Cf. fr. h é t é r o g é n é i t é.

eterogrefa
ETEROGRÉFĂ, eterogrefe, s.f. V. heterogrefă.

eteroman
ETEROMÁN, -Ă, eteromani, -e, s.m. și f. Persoană care suferă de eteromanie. – Din fr. éthéromane.

eteromanie
ETEROMANÍE, eteromanii, s.f. Formă de toxicomanie care constă în ingerarea repetată de cantități crescânde de eter etilic în scopul obținerii unei stări de excitație psihică. – Din fr. éthéromanie.

eteromorf
ETEROMÓRF, -Ă adj. v. heteromorf.

eteronim
ETERONÍM, -Ă, eteronimi, -e, adj. V. heteronim.

eteronom
ETERONÓM, -Ă, eteronomi, -e, adj. V. heteronom.

eteronomie
ETERONOMÍE s.f. V. heteronomie.

eteroproteida
ETEROPROTEÍDĂ, eteroproteide, s.f. V. heteroproteidă.

eterosfera
ETEROSFÉRĂ s.f. V. heterosferă.

eterosugestie
ETEROSUGÉSTIE, eterosugestii, s.f. Sugestie provocată unei persoane sau unui grup de către altă persoană. – Cf. h é t é r o s u g g e s t i o n.

etiaj
ETIÁJ, etiaje, s.n. Nivel de referință al unui curs de apă, stabilit pe baza nivelurilor minime anuale pe o perioadă îndelungată de observație și în raport cu care se măsoară cotele apelor. [Pr.: -ti-aj] – Din fr. étiage.

etic
ÉTIC, -Ă, etici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Știință care se ocupă cu studiul teoretic al valorilor și condiției umane din perspectiva principiilor morale și cu rolul lor în viața socială; totalitatea normelor de conduită morală corespunzătoare; morală. 2. Adj. Privitor la etică (1), de etică, bazat pe etică, conform cu etica; moral. – Din fr. éthique, lat. ethicus.

eticheta
ETICHETÁ, etichetez, vb. I. Tranz. 1. A aplica o etichetă pe un obiect. 2. Fig. A califica pe cineva sau ceva așa cum se cuvine sau cum crede că se cuvine. – Din fr. étiqueter.

etichetare
ETICHETÁRE, etichetări, s.f. Acțiunea de a eticheta și rezultatul ei. – V. eticheta.

etichetat
ETICHETÁT, -Ă, etichetați, -te, adj. Prevăzut cu o etichetă. – V. eticheta.

eticheta
ETICHÉTĂ, etichete, s.f. 1. Bucată de hârtie, de carton etc. care se aplică sau se leagă de pachete, sticle etc. și pe care se indică conținutul, prețul, posesorul, destinația etc. 2. Fig. Titlu, nume, calificativ sub care se prezintă sau figurează cineva sau ceva, ascunzând natura adevărată. 3. Fig. Norme de comportare riguros stabilite la curțile monarhilor, în relațiile dintre diplomați etc.; p. ext. reguli convenționale de comportare (politicoasă), întrebuințate în relațiile dintre membrii unei clase, ai unei societăți etc. – Din fr. étiquette.

etician
ETICIÁN, -Ă, eticieni, -e, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu etica, specialist în etică. [Pr. -ci-an] – Etică + suf. -ian.

etil
ETÍL, etili, s.m. Radical organic obținut din etan, prin îndepărtarea unui atom de hidrogen. – Din fr. éthyle.

etila
ETILÁ, etilez, vb. I. Tranz. A efectua o etilare. – Din etil.

etilare
ETILÁRE, etilări, s.f. 1. Introducere a unui radical etil într-o moleculă organică. 2. Tratare a benzinei cu etil fluid în vederea obținerii benzinei antidetonante. – V. etila.

etilena
ETILÉNĂ, etilene, s.f. (Chim.) Etenă. – Din fr. éthylène.

etilenglicol
ETILENGLICÓL, etilenglicoli, s.m. (Chim.) Glicol. – Din fr. éthylène-glycol.

etilenoxid
ETILENOXÍD, etilenoxizi, s.m. Oxid de etilenă. – Etilenă + oxid.

etilic
ETÍLIC, -Ă, etilici, -ce, adj. Care conține etil; pe bază de etil. ♢ Alcool etilic = alcool. Eter etilic = eter (1). – Din fr. éthylique.

etilism
ETILÍSM s.n. Alcoolism. – Din fr. éthylisme.

etimolog
ETIMOLÓG, -Ă, etimologi, -ge, s.m. și f. Specialist în etimologie; etimologist (1). – Din etimologie (derivat regresiv).

etimologic
ETIMOLÓGIC, -Ă, etimologici, -ce, adj. Care aparține etimologiei, privitor la etimologie; bazat pe etimologie. ♢ Ortografie etimologică = ortografie în care principiile scrierii cuvintelor se bazează pe etimologia lor. – Din fr. éthymologique, lat. etymologicus.

etimologie
ETIMOLOGÍE, etimologii, s.f. 1. Stabilire a originii unui cuvânt prin explicarea evoluției lui fonetice și semantice. 2. Ramură a lingvisticii care studiază originea cuvintelor unei limbi. ♦ (Gram.; înv.) Morfologie. 3. Etimon. ♢ Etimologie multiplă = proveniență a unui cuvânt din două sau mai multe surse diferite. Etimologie populară= modificarea formei unui cuvânt (recent intrat în limbă) sub influența unui cuvânt mai cunoscut cu care prezintă asemănări de formă sau uneori de sens. – Din fr. étymologie, lat. etymologia.

etimologism
ETIMOLOGÍSM s.n. Tendință de a reforma limba literară, apropiind forma actuală a cuvintelor de o formă mai veche a ei, pretinsă a fi mai corectă. – Din fr. étymologisme.

etimologist
ETIMOLOGÍST, -Ă, etimologiști, -ste, s.m. și f. 1. Etimolog. 2. Partizan al ortografiei etimologice. – Din fr. étymologiste.

etimon
ETIMÓN, etimoane, s.n. Cuvânt (de obicei dintr-o limbă străină) din care provine un anumit cuvânt al unei limbi; etimologie (3). – Din fr. étymon.

etiola
ETIOLÁ, etiolez, vb. I. Tranz. A da naștere unei etiolări. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. étioler.

etiolare
ETIOLÁRE, etiolări, s.f. Fenomen care apare la plantele crescute în întuneric, manifestat prin alungirea tulpinilor, micșorarea și albirea frunzelor etc., din cauza lipsei de clorofilă. [Pr.: -ti-o-] – V. etiola.

etiologic
ETIOLÓGIC, -Ă, etiologici, -ce, adj. Care aparține etiologiei, privitor la etiologie. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. étiologique.

etiologie
ETIOLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care studiază cauzele bolilor și factorii care influențează apariția diverselor boli. [Pr.: -ti-o] – Din fr. étiologie.

etiopian
ETIOPIÁN, -Ă, etiopieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Etiopiei. 2. Adj. Care aparține Etiopiei sau populației ei, privitor la Etiopia sau la populația ei. [Pr.: -ti-o-pi-an] – Din fr. Éthiopien.

etira
ETIRÁ, etirez. vb. I. Tranz. A efectua o etirare; a alungi, a întinde, a trage. – Din fr. étirer.

etirare
ETIRÁRE, etirări, s.f. (Tehn.) 1. Operație de tragere a metalelor în fire; trefilare. 2. Operație de întindere a fibrelor sintetice în scopul orientării macromoleculelor și al creșterii rezistenței lor. – V. etira.

etirat
ETIRÁT, -Ă, etirați, -te, adj. Care este alungit, întins. – V. etira.

etmoid
ETMOÍD, etmoide, s.n. Os mic nepereche al craniului, străbătut de numeroase orificii, traversate de nervii olfactivi, și situat în scobitura osului frontal, formând o parte din scheletul nasului. – Din fr. ethmoïde.

etnarh
ETNÁRH, etnarhi, s.m. Comandant al unei etnarhii. – Din fr. ethnarque.

etnarhie
ETNARHÍE, etnarhii, s.f. Provincie a Imperiului Roman, Bizantin sau Otoman. – Din fr. ethnarchie.

etnic
ÉTNIC, -Ă, etnici, -ce, adj. Referitor la apartenența la un popor; privitor la formele de cultură și de civilizație specifice unui popor. ♢ Nume etnic= nume de popor. – Din fr. ethnique, lat. ethnicus.

etnicism
ETNICÍSM s.n. Tendință a unor grupări literare românești de la începutul secolului al XX-lea de a subordona aspectele etice și estetice celor etnice. – Etnic + suf. -ism.

etnicitate
ETNICITÁTE s.f. Ansamblul particularităților etnice specifice unui popor, unei culturi. – Din engl. ethnicity.

etnie
ETNÍE, etnii, s.f. Comunitate etnică. – Din fr. ethnie.

etnobotanic
ETNOBOTÁNIC, -Ă, etnobotanici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Studiu al denumirilor populare ale plantelor. 2. Adj. De etnobotanică (1), referitor la etnobotanică (1). – Din fr. ethnobotanique.

etnocentrism
ETNOCENTRÍSM s.n. Tendință de a judeca valorile altor culturi în raport cu propria cultură, considerată unic criteriu de apreciere a adevăratelor valori. – Din fr. ethnocentrisme, engl. ethnocentrism.

etnocultural
ETNOCULTURÁL, -Ă, etnoculturali, -e, adj. De etnocultură. – Etnocultură + suf. -al.

etnocultura
ETNOCULTÚRĂ, etnoculturi, s.f. Cultură populară tradițională. – Din fr. ethnoculture.

etnofolcloric
ETNOFOLCLÓRIC, -Ă, etnofolclorici, -ce, adj. Privitor la folclorul unui popor. – Etno[grafic] + folcloric.

etnogeneza
ETNOGENÉZĂ s.f. Etnogenie. – Din fr. ethnogenèse.

etnogenie
ETNOGENÍE s.f. Ramură a antropologiei care studiază originea și filiația raselor și a popoarelor; etnogeneză. – Din fr. ethnogénie.

etnograf
ETNOGRÁF, -Ă, etnografi, -e, s.m. și f. Specialist care se ocupă cu etnografia. – Din fr. ethnographe.

etnografic
ETNOGRÁFIC, -Ă, etnografici, -ce, adj. Care aparține etnografiei, privitor la etnografie. – Din fr. ethnographique.

etnografie
ETNOGRAFÍE s.f. Știință care clasifică popoarele lumii, studiază compoziția, originea și răspândirea lor, urmărește evoluția culturii lor materiale și spirituale, moravurile și particularitățile felului lor de viață, legăturile cultural-istorice reciproce. – Din fr. ethnographie.

etnolingvistica
ETNOLINGVÍSTICĂ s.f. Curent lingvistic care susține că limba este un produs al societății și o funcțiune a culturii. – Din fr. ethnolinguistique.

etnolog
ETNOLÓG, -Ă, etnologi, -ge, s.m. și f. Specialist în etnologie. – Din fr. ethnologue.

etnologic
ETNOLÓGIC, -Ă, etnologici, -ce, adj. Care aparține etnologiei, privitor la etnologie. – Din fr. ethnologique.

etnologie
ETNOLOGÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu studierea liniilor directoare ale structurii și evoluției popoarelor. – Din fr. ethnologie.

etnomuzicolog
ETNOMUZICOLÓG, -Ă, etnomuzicologi, -ge, s.m. și f. Specialist în etnomuzicologie. – Din fr. ethnomusicologue.

etnomuzicologie
ETNOMUZICOLOGÍE s.f. Ramură a muzicologiei care cercetează culturile muzicale ale popoarelor sau culturile muzicale de tip arhaic. – Din engl. ethnomusicology, fr. ethnomusicologie.

etnonim
ETNONÍM, etnonime, s.n. Nume de popor. – Din fr. ethnonyme.

etnopedagogic
ETNOPEDAGÓGIC, -Ă, etnopedagogici, -ce, adj. De etnopedagogie, – Din etnopedagogie.

etnopedagogie
ETNOPEDAGOGÍE s.f. Orientare în pedagogia de la începutul secolului al XX-lea care are în vedere educația întregului popor. – Etno[logie] + pedagogie.

etnopsihologie
ETNOPSIHOLOGÍE s.f. Ramură a antropologiei care studiază viața unui popor și producțiile sale în raport cu însușirile lui psihologice specifice. – Din fr. ethnopsychologie.

etnosociologie
ETNOSOCIOLOGÍE s.f. Disciplină a sociologiei care interpretează fenomenele sociale mai ales cu ajautorul datelor etnologiei. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. ethnosociologie.

etocratie
ETOCRAȚÍE s.f. Guvernare fundată numai pe principiile moralei. – Din fr. ethocratie.

etola
ETÓLĂ, etole, s.f. 1. Podoabă alcătuită dintr-o fâșie de lână sau de mătase, purtată de preoții catolici în timpul serviciului religios. 2. Fâșie lată de blană, purtată de femei în jurul gâtului sau al umerilor. – Din fr. étole.

etolog
ETOLÓG, etologi, s.m. Specialist în etologie. – Din fr. éthologue.

etologie
ETOLOGÍE s.f. 1. Disciplină care are ca obiect studiul moravurilor, al obiceiurilor popoarelor. 2. Ramură a biologiei moderne care studiază comportamentul, modul de viață al animalelor și plantelor. – Din fr. éthologie.

etos
ÉTOS s.n. 1. Ansamblu de trăsături specifice unui grup social sau unei epoci; fizionomie morală, moralitate. 2. Specific cultural al unei colectivități. [Scris și: ethos] – Din lat. ethos, gr. éthos.

etrava
ETRÁVĂ, etrave, s.f. Element de rezistență care închide corpul unei nave la prora și cu care nava își deschide drumul la înaintarea prin apă. – Din fr. étrave.

etrier
ETRIÉR, etriere, s.n. 1. Piesă în formă de U utilizată pentru asamblarea barelor de tracțiune ale vehiculelor, ca mâner pentru pârghiile de acționare ale întrerupătoarelor electrice etc. 2. Element de armătură transversală care înconjoară armătura longitudinală la construcțiile de beton armat. [Pr.: -tri-er] – Din fr. étrier.

etrusc
ETRÚSC, -Ă, etrusci, -ce, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La pl.) Populație de origine necunoscută, care trăia în mileniul I a. Cr. În regiunea de azi a Toscanei și care, după ce a exercitat o puternică influență asupra Romei până în sec. I a. Cr., a fost complet romanizată; (și la sg.) persoană din această populație. 2. Adj. Care se referă la etrusci (1), care aparține etruscilor. – Din fr. étrusque.

etruscolog
ETRUSCOLÓG, etruscologi, s.m. Specialist în etruscologie. – Din fr. étruscologue.

etruscologie
ETRUSCOLOGÍE s.f. Studiul culturii și civilizației etrusce. – Din fr. étruscologie.

etufa
ETUFÁ, etufez, vb. I. Tranz. A efectua o etufare. – Din fr. étouffer.

etufare
ETUFÁRE, etufări, s.f. Acțiunea de a etufa și rezultatul ei; operație care constă în distrugerea nimfei fluturelui de mătase prin introducerea gogoșilor destinate filării într-un cuptor special, la o temperatură de circa 80° C. – V. etufa.

etui
ETUÍ, etuiuri, s.n. Cutiuță sau toc din piele, stofă, carton, material plastic etc., în care se păstrează unele obiecte (mici și fragile) pentru a le proteja și care are forma adaptată acestor obiecte. [Pr.: -e-tüi] – Din fr. étui.

etuva
ETÚVĂ, etuve, s.f. Aparat metalic, de diferite forme și dimensiuni, folosit pentru sterilizare și deparazitare prin mijloace chimice și fizice. – Din fr. étuve.

etetera
EȚÉTERA adv. v. etcetera.

eu
EU, (I) pron. pers. 1 sg. (II) euri, s.n. I. Pron. pers. 1 sg. 1. (La nominativ, ține locul numelui persoanei care vorbește, cu funcțiune de subiect) Eu merg. ♢ (În formule de introducere din actele oficiale) Eu, X, declar... 2. (La dativ, în formele mie, îmi, mi) Poveștile isprăvilor lui încă nu mi le-a spus. ♢ (Indică posesiunea) Îmi recitesc pagina din urmă. ♢ (Intră în compunerea verbelor construite cu dativul pronumelui personal) Sărut mâna mătușii, luându-mi ziua bună. ♢ (Cu valoare de dativ etic) Aici mi-ai fost? 3. (La acuzativ, în formele mine, mă, m-) Oamenii mă laudă. ♢ (Intră în compunerea verbelor reflexive construite cu acuzativul pronumelui personal) M-am trezit târziu. 4. (Urmat de unul, una la diferite cazuri, exprimă ideea de izolare) Mie unuia nu-mi trebuie. II. S.n. (Fil.) Ceea ce constituie individualitatea, personalitatea cuiva; reflectarea propriei existențe de către conștiința individuală a omului. [Pr.: (I) ieu. – Var.: (I, pop.) io pron. pers. 1 sg.] – Lat. ego, mihi, me.

eucalipt
EUCALÍPT, eucalipți, s.m. Gen de arbori giganți, tropicali și subtropicali, cu flori mici verzi și frunze persistente, din frunzele și scoarța cărora se extrag uleiuri eterice folosite în farmacie și în parfumerie, iar lemnul, rezistent și dur, se folosește în construcții (Eucalyptus); arbore din acest gen. [Pr.: e-u-] – Din fr., lat. eucalyptus.

eucaliptol
EUCALIPTÓL s.m. Substanță uleioasă obținută din frunzele de eucalipt, utilizată ca antiseptic al căilor respiratorii. [Pr.: e-u-] – Din fr. eucalyptol.

eucariota
EUCARIÓTĂ, eucariote, s.f. (Biol.) Plantă sau animal evoluat care are nucleu tipic, separat prin membrană. [Pr.: e-u-ca-ri-o-] – Din engl. eucaryote.

euclaz
EUCLÁZ s.n. Mineral rar, din familia silicaților, cu o compoziție foarte apropiată de cea a berilului. [Pr.: e-u-] – Din fr. euclase.

euclidian
EUCLIDIÁN, -Ă, euclidieni, -e, adj. Referitor la geometria lui Euclid sau la principiile acesteia. [Pr.: e-u-cli-di-an] – Din fr. euclidien.

eudemonism
EUDEMONÍSM s.n. Concepție etică și principiu care pune la baza moralei năzuința spre fericire. [Pr.: e-u-] – Din fr. eudémonisme.

eudemonist
EUDEMONÍST, -Ă, eudemoniști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al eudemonismului. [Pr.: e-u-] – Din fr. eudémoniste.

eudiometru
EUDIOMÉTRU, eudiometre, s.n. Aparat alcătuit dintr-un tub de sticlă gradat, cu doi electrozi de platină, folosit la analiza volumetrică a gazelor sau la sinteza anumitor substanțe gazoase cu ajutorul descărcărilor electrice. [Pr.: e-u-di-o-] – Din fr. eudiomètre.

eudist
EUDÍST, -Ă, eudiști, -ste, s.m. și f. Membru al unei congregații catolice instituite în sec. XVII. [Pr.: e-u-] – Din fr. eudiste.

eufemism
EUFEMÍSM, eufemisme, s.n. Cuvânt sau expresie care, în vorbire sau în scris, înlocuiește un cuvânt sau o expresie neplăcută, jignitoare, necuviincioasă sau obscenă, respectând paralelismul de sens. [Pr.: e-u-] – Din fr. euphémisme.

eufemistic
EUFEMÍSTIC, -Ă, eufemistici, -ce, adj. Privitor la eufemism, propriu, caracteristic eufemismului; care constituie un eufemism.[Pr.: e-u-] – Din fr. euphemism (după aforism-aforistic). Cf. germ. e u p h e m i s t i s c h.

eufonic
EUFÓNIC, -Ă, eufonici, -ce, adj. Care produce eufonie; privitor la eufonie. [Pr.: e-u-] – Din fr. euphonique.

eufonie
EUFONÍE, eufonii, s.f. Succesiune armonioasă de vocale și de consoane, care are drept efect o impresie acustică plăcută. [Pr.: e-u-] – Din fr. euphonie, lat. euphonia.

eufoniu
EUFÓNIU, eufonii, s.n. Instrument muzical de alamă, folosit, de obicei, la acompaniament. [Pr.: e-u-] – Din it. eufonio.

euforbiacee
EUFORBIACÉE, euforbiacee, s.f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate, lemnoase și erbacee, ale căror fructe (capsule, bace sau drupe), cu numeroase semințe, conțin uleiuri grase; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: e-u-for-bi-a-] – Din fr. euphorbiacées.

euforic
EUFÓRIC, -Ă, euforici, -ce, adj. De euforie, care se referă la euforie, care provoacă euforia. [Pr.: e-u-] – Din fr. euphorique.

euforie
EUFORÍE, euforii, s.f. Stare care se manifestă printr-o senzație de bună dispoziție exagerată, de optimism nemotivat și care apare în unele boli nervoase sau este provocată de unele substanțe narcotice; p. ext. beatitudine. [Pr.: e-u-] – Din fr. euphorie.

euforizant
EUFORIZÁNT, -Ă, euforizanți, -te, adj. Care produce euforie. [Pr.: e-u-] – Din fr. euphorisant.

eufuism
EUFUÍSM, s.n. (Livr.) Variantă engleză, din epoca elizabetană, a manierismului european. [Pr.: e-u-fu-ism] – Din engl. euphuism.

eufuistic
EUFUÍSTIC, -Ă, eufuistici, -ce, adj. (Livr.; despre stil) Prețios, pompos, bombastic. [Pr.: e-u-fu-is-] – Din engl. euphuistic.

eugenetica
EUGENÉTICĂ s.f. Eugenie. [Pr.: e-u-] – Din germ. Eugenetik.

eugenezic
EUGENÉZIC, -Ă, eugenezici, -ce, adj. Care aparține

eugenic
EUGÉNIC, -Ă, eugenici, -ce, adj. (Livr.) Referitor la eugenie. [Pr.: e-u-] – Din engl. eugenic.

eugenie
EUGENÍE s.f. Teorie care preconizează ameliorarea populațiilor umane prin măsuri genetice (alegerea părinților, sterilizarea, interzicerea procreării etc.), folosită de rasiști și fasciști; eugenetică. [Pr.: e-u-] – Din lat. eugenia. Cf. fr. e u g  é n i s m e.

euglena
EUGLÉNĂ, euglene, s.f. Protozoar flagelat oval-alungit, de apă dulce, care posedă cromatofori cu clorofilă (Euglena viridis). [Pr.: e-u-] – Din fr. euglène.

euharistic
EUHARÍSTIC, -Ă, euharistici, -ce, adj. De euharistie, privitor la euharistie. [Pr.: e-u-] – Din fr. eucharistique.

euharistie
EUHARISTÍE, euharistii, s.f. Cuminecătură, împărtășanie, grijanie. [Pr.: e-u-] – Din fr. eucharistie, lat. eucharistia.

euhemerism
EUHEMERÍSM s.n. Doctrina lui Euhemeros (sec. IV-III î.Hr.), potrivit căreia zeii nu sunt decât oameni de seamă divinizați. [Pr.: e-u-. – Var.: evhemerísm s.n.] – Din fr. évhémérisme.

eumenide
EUMENÍDE s.f. pl. Nume eufemistic dat eriniilor,

eunuc
EUNÚC, eunuci, s.m. (La turci) Bărbat castrat care făcea serviciul de paznic (al haremului) la curtea sultanului; hadâmb, famen. [Pr.: e-u-] – Din fr. eunuque, lat. eunuchus.

eupatrid
EUPATRÍD, eupatrizi, s.m. Membru al aristocrației gentilice în Atica. [Pr.: e-u-] – Din fr. eupatrides.

eupepsie
EUPEPSÍE, eupepsii, s.f. Digestie ușoară. [Pr.: e-u-] – Din fr. eupepsie.

eupeptic
EUPÉPTIC, -Ă, eupeptici, -ce, adj., s.n. (Medicament) care ușurează digestia. [Pr.: e-u-] – Din fr. eupeptique.

euploid
EUPLOÍD, euploide, s.n. (Biol.) Organism ale cărui celule somatice conțin un număr de cromozomi egal cu numărul de bază al celulei sau cu un multiplu al acestuia. [Pr.: e-u-plo-id] – Din fr. éuploide, engl. euploid.

eupnee
EUPNÉE s.f. Respirație bună, normală. [Pr.: e-u-] – Din fr. eupnée.

euribar
EURIBÁR, -Ă, euribari, -e, adj. s.m. și f. (Animal) care suportă variații mari ale condițiilor de mediu acvatic. [Pr.: e-u-] – Din fr. eurybare.

euribiont
EURIBIÓNT, -Ă, euribionți, -te, adj. (Despre organisme) Care suportă variații mari ale condițiilor de mediu. [Pr.: e-u-ri-bi-ont] – Din fr. eurybionte.

eurihalin
EURIHALÍN, -Ă, eurihalini, -e, adj. (Despre organisme acvatice) Care suportă variații mari ale salinității. [Pr.: e-u-] – Din fr. euryhalin.

eurip
EURÍP, euripe, s.n. Canal artificial care separa, la romani, arena și animalele sălbatice de spectatori, în circuri. [Pron.: e-u-] – Din fr. euripe, lat. euripus.

euristic
EURÍSTIC, -Ă, euristici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. (Despre procedee metodologice) Care servește la descoperirea unor cunoștințe noi. 2. S.f. (Rar) Metodă de studiu și de cercetare bazată pe descoperirea de fapte noi; arta de a duce o dispută cu scopul de a descoperi adevărul. [Pr.: e-u-] – Din fr. euristique.

euriterm
EURITÉRM, -Ă, euritermi, -e, adj. (Despre organisme) Care suportă variații mari ale temperaturii din mediul extern. [Pr.: e-u-] – Din fr. eurytherme.

euritmic
EURÍTMIC, -Ă, euritmici, -ce, adj. Privitor la euritmie, care are un ritm armonios. [Pr.: e-u-] – Din fr. eurythmique.

euritmie
EURITMÍE, euritmii, s.f. 1. Armonie de sunete, de linii, de mișcări etc. (în muzică, în dans, în vorbire etc.). 2. Funcționare regulată a unei activități organice ritmice. 3. (Med.) Ritm regulat al pulsului. [Pr. e-u-] – Din fr. eurythmie, it. euritmia.

eurodolar
EURODOLÁR, eurodolari, s.m. Dolar american depozitat în bănci comerciale europene. [Pr.: e-u-] – Din engl., fr. eurodollar.

european
EUROPEÁN, -Ă, europeni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m și f. Persoană care face parte din populația Europei. 2. Adj. Care aparține Europei sau populației ei, privitor la Europa sau la populația ei; europenesc. [Pr.: e-u-] – Din fr. européen.

europenesc
EUROPENÉSC, -EÁSCĂ, europenești, adj. (Înv.) European. [Pr.: e-u-] – European + suf. -esc.

europeneste
EUROPENÉȘTE adv. Ca europenii (1). [Pr.: e-u-] – European + suf. -ește.

europeniza
EUROPENIZÁ, europenizez, vb. I. Refl. și tranz. A adopta sau a face să adopte îmbrăcămintea, obiceiurile, purtările caracteristice europenilor. [Pr.: e-u-] – Din fr. européaniser.

europiu
EURÓPIU s.n. Element chimic din familia pământurilor rare. [Pr.: e-u-] – Din fr. europium.

eusemie
EUSEMÍE, eusemii, s.f. Totalitatea simptomelor favorabile în evoluția unei boli. [Pr.: e-u-] – Din fr. eusémie.

eustil
EUSTÍL, eustiluri, s.n. Colonadă în care coloanele sunt distanțate între ele prin spații proporționate după diametrele lor. [Pr.: e-u-] – Din fr. eustyle.

eutanasie
EUTANASÍE s.f. 1. Moarte fără dureri. 2. Metodă de provocare a unei morți nedureroase unui bolnav incurabil, pentru a-i curma o suferință îndelungată și grea. [Pr.: e-u] – Din fr. euthanasie.

eutectic
EUTÉCTIC, -Ă, eutectici, -ce, adj. (Despre amestecuri chimice) Care se topește sau se solidifică la o temperatură constantă, inferioară punctului de topire a fiecăruia dintre constituenți. [Pr.: e-u-] – Din fr. eutectique.

eutectoid
EUTECTOÍD, eutectoide, s.n. Aliaj sub formă de amestec mecanic a două sau mai multe faze solide rezultate prin cristalizarea lor simultană, la temperatură constantă. [Pr.: e-u-] – Din fr. eutectoïde.

eutexie
EUTEXÍE, eutexii, s.f. Fenomen prezentat de un amestec a cărui temperatură de fuziune constantă este mai joasă decât aceea a altui amestec făcut în alte proporții. [Pr.: e-u-] – Din fr. eutexie.

eutocie
EUTOCÍE, eutocii, s.f. Naștere normală, fără complicații. [Pr.: e-u-] – Din fr. eutocie.

eutrofie
EUTROFÍE, eutrofii, s.f. Dezvoltare armonioasă a organismului, ca urmare a unei bune nutriții a țesuturilor. [Pr.: e-u-] – Din fr. eutrophie.

ev
EV, evuri, s.n. (Livr.) Perioadă din istoria omenirii cu anumite trăsături specifice. ♢ Evul mediu = perioadă din istoria omenirii cuprinsă între antichitate și epoca modernă. – Din lat aevum.

evacua
EVACUÁ, evacuez, vb. I. Tranz. 1. A lăsa liber, a goli, a părăsi în masă un imobil, o localitate, o regiune etc.; a elibera (4). 2. A lua măsuri de îndepărtare, a scoate în chip organizat, dintr-un loc și a duce în altul oameni, bunuri etc. ♦ A scoate dintr-o zonă periculoasă populația, animalele, bunurile spre a preveni distrugerea lor. 3. A elimina gazele nefolositoare din cilindrul unui motor cu ardere internă. ♦ A elimina reziduurile rezultate dintr-un proces tehnologic. 4. A elimina fecalele din intestine. [Pr.: -cu-a] – Din fr. évacuer, lat. evacuare.

evacuabil
EVACUÁBIL, -Ă, evacuabili, -e, adj. Care poate fi evacuat. [Pr.: -cu-a-] – Evacua + suf. -bil.

evacuare
EVACUÁRE, evacuări, s.f. Acțiunea de a evacua și rezultatul ei. ♦ Fază din ciclul motoarelor cu ardere internă sau al turbinelor cu gaze, în care gazele de ardere sunt evacuate din mașină după ce au efectuat lucrul mecanic. [Pr.: -cu-a-] – V. evacua.

evada
EVADÁ, evadez, vb. I. Intranz. (Despre deținuți) A fugi din închisoare sau de sub pază; p. ext. (fam.) a fugi, a scăpa. – Din fr. évader, lat. evadere.

evadare
EVADÁRE, evadări, s.f. Acțiunea de a evada și rezultatul ei. – V. evada.

evadat
EVADÁT, -Ă, evadați, -te, adj. (Adesea substantivat) Care a fugit din închisoare sau de sub pază. – V. evada.

evalua
EVALUÁ, evaluez, vb. I. tranz. 1. A determina, a stabili prețul, valoarea, numărul, cantitatea etc.; a calcula, a socoti. 2. A prețui, a estima. [Pr.: -lu-a] – Din fr. évaluer.

evaluabil
EVALUÁBIL, -Ă, evaluabili, -e, adj. Care poate fi evaluat; estimabil. [Pr.: -lu-a-] – Din fr. évaluable.

evaluare
EVALUÁRE, evaluări, s.f. Acțiunea de a evalua și rezultatul ei; socoteală, calcul; apreciere, prețuire. [Pr.: -lu-a] – V. evalua.

evaluat
EVALUÁT, -Ă, evaluați, -te, adj. A cărui valoare, cantitate etc. a fost stabilită. [Pr.: -lu-at] – V. evalua.

evanescent
EVANESCÉNT, -Ă, evanescenți, -te, adj. (Rar) Care se pierde, care dispare treptat. – Din fr. évanescent.

evanescenta
EVANESCÉNȚĂ, evanescențe, s.f. (Rar) Dispariție lentă; estompare treptată. – Din fr. évanescence.

evangheliar
EVANGHELIÁR, evangheliare, s.n. Carte care cuprinde cele patru evanghelii; tetravanghel. [Pr.: -li-ar] – Din fr. évangéliaire, lat. evangeliarium.

evanghelic
EVANGHÉLIC, -Ă, evanghelici, -ce, adj. 1. Privitor la evanghelie, caracteristic pentru evanghelie; din evanghelie. 2. (Adesea substantivat) Care ține de cultul protestant. – Din fr. évangélique, lat. evangelicus.

evanghelie
EVANGHÉLIE, evanghelii, s.f. Parte a Bibliei, recunoscută numai de creștini, care cuprinde viața și învățătura lui Cristos. ♦ Evangheliar. ♢ Expr. Literă (sau cuvânt) de evanghelie = lucru absolut sigur, mai presus de îndoială. A-și băga (sau vârî) capul (sănătos sau teafăr, zdravăn etc.) sub evanghelie = a-și cauza singur neplăceri, încurcături. ♦ Fiecare dintre capitolele din acestă carte, care se citesc în timpul serviciului religios creștin. [Var.: (pop.) vanghélie s.f.] – Din sl. evangelije.

evanghelist
EVANGHELÍST, evangheliști, s.m. Fiecare dintre cei patru autori cărora biserica le atribuie paternitatea evangheliei. [Var.: (pop.) vanghelíst s.m.] – Din sl. evangelistŭ.

evangheliza
EVANGHELIZÁ, evanghelizez, vb. I. Tranz. (Rar) A converti la creștinism. – Din fr. évangéliser, lat. evangelizare.

evantai
EVANTÁI, evantaie, s.n. Obiect pliabil, în formă de semicerc, executat din hârtie, mătase, pene etc., folosit mai ales de femei pentru a-și face vânt și a se apăra de căldură. ♢ Loc. adj. și adv. În evantai = în formă de raze care pornesc dintr-un punct și formează un semicerc. [Var.: evantáliu s.n.] – Din fr. éventail.

evantaliu
EVANTÁLIU s.n. v. evantai.

evapora
EVAPORÁ, evápor, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) transforma (un lichid) în vapori; a (se) vaporiza. ♦ A (se) transforma în vapori numai la suprafață, la temperaturi inferioare temperaturii sale de fierbere. 2. Refl. Fig. (Fam.) A se face nevăzut; a dispărea. [Prez. ind. și: evaporez] – Din fr. évaporer, lat. evaporare.

evaporabil
EVAPORÁBIL, -Ă, evaporabili, -e, adj. (Despre lichide) Care se poate evapora (ușor). – Din fr. évaporable.

evaporare
EVAPORÁRE, evaporări, s.f. Acțiunea de a (se) evapora și rezultatul ei. – V. evapora.

evaporator
EVAPORATÓR^1, evaporatoare, s.n. 1. Aparat care servește la concentrarea soluțiilor prin evaporare. 2. Parte componentă a unei instalații frigorifice în care se evaporă lichidul de răcire, producând frigul. – Din fr. évaporateur, germ. Evaporator.

EVAPORATÓR^2, -OÁRE, evaporatori, -oare, s.m. și f. Muncitor care lucrează la evaporator^1 (1). – Evapora + suf. -tor.

evaporatie
EVAPORÁȚIE s.f. (Fiz.) Evaporare. – Din fr. évaporation.

evaporimetru
EVAPORIMÉTRU, evaporimetre, s.n. Instrument pentru măsurarea vitezei de evaporare a apei. – Din fr. évaporimètre.

evaza
EVAZÁ, evazez, vb. I. Tranz. A lărgi progresiv, spre extremitatea deschisă, cavitatea unui obiect. – Din fr. évaser.

evazare
EVAZÁRE, evazări, s.f. Acțiunea de a evaza și rezultatul ei; lărgire progresivă efectuată la extremitatea unui obiect. – V. evaza.

evazat
EVAZÁT, -Ă, evazați, -te, adj. (Mai ales despre fuste) Care are jumătatea inferioară mai largă decât jumătatea superioară; în formă de trapez. – Din fr. évasé.

evazionist
EVAZIONÍST, -Ă, evazioniști, -ste, s.m. și f. (Rar) Persoană care se sustrage de la obligațiile fiscale. [Pr.: -zi-o-] – Evaziune + suf. -ist.

evaziune
EVAZIÚNE, evaziuni, s.f. 1. (În sintagma) Evaziune fiscală = sustragere de la obligațiile fiscale. 2. (Rar) Evadare. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. évasion, lat. evasio, -onis.

evaziv
EVAZÍV, -Ă, evazivi, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu exprimă o atitudine precisă, categorică; vag, ocolit. – Din fr. évasif.

evectiune
EVECȚIÚNE, evecțiuni, s.f. Inegalitate periodică în mișcarea Lunii, produsă de acțiunea Soarelui. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. évection, lat. evectio, -onis.

eveniment
EVENIMÉNT, evenimente, s.n. 1. Întâmplare importantă, fapt de mare însemnătate. 2. (În teoria informației) Orice fenomen local și instantaneu sau stare locală și instantanee. 3. (Mat.) Noțiune de bază din domeniul teoriei probabilităților, care exprimă producerea sau neproducerea unui fenomen în cadrul unui experiment. – Din fr. événement.

evenimential
EVENIMENȚIÁL, -Ă, evenimențiali, -e, adj. 1. Care se mărginește la descrierea evenimentelor (1). 2. Care se referă la descrierea evenimentelor (1). [Pr.: -ți-al] – Din fr. événementiel.

eventiv
EVENTÍV, eventive, adj. (Gram.; în sintagma) Verb reflexiv eventiv (și substantivat, n.) = verb reflexiv care arată că în starea subiectului se produce o schimbare, că subiectul se transpune în altă stare decât aceea în care se găsea. – Din fr. éventif.

eventratie
EVENTRÁȚIE, eventrații, s.f. Ieșire sub piele a viscerelor învelite în sacul peritonelului, care apare în urma unui traumatism sau a unei operații. – Din fr. éventration.

eventual
EVENTUÁL, -Ă, eventuali, -e, adj. (Adesea adverbial) Care poate să se întâmple; posibil, probabil. [Pr.: -tu-al] – Din fr. éventuel.

eventualitate
EVENTUALITÁTE, eventualități, s.f. Situație care s-ar putea ivi, caz posibil; împrejurare viitoare posibilă. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. éventualité.

eversiune
EVERSIÚNE, eversiuni, s.f. 1. (Livr.) Răsturnare; ruinare. 2. (Med.) Ieșire a unei membrane din cavitatea ei naturală. [Pr.: -si-u-] – Din fr. éversion, lat. eversio, -onis.

evghenicos
EVGHENICÓS, -OÁSĂ, evghenicoși, -oase, adj. (Grecism înv.) Nobil. – Din ngr. evghenikós.

evghenie
EVGHENÍE, evghenii, s f. (Grecism înv.) Boierie, noblețe. ♦ (În epoca fanariotă, urmat de un adjectiv posesiv) Formulă politicoasă de adresare către un boier. – Din ngr. evghenía.

evhemerism
EVHEMERÍSM s.n. v. euhemerism.

evictiune
EVICȚIÚNE, evicțiuni, s.f. (Jur.) Pierdere a posesiunii unui bun (imobil) ca urmare a exercitării de către o altă persoană a dreptului său asupra aceluiași bun. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. éviction, lat. evictio, -onis.

evident
EVIDÉNT, -Ă, evidenți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care este atât de clar încât nu mai trebuie dovedit; vădit, neîndoielnic. – Din fr. évident, lat. evidens, -ntis.

evidenta
EVIDÉNȚĂ, (2) evidențe, s.f. 1. Faptul de a fi evident, caracterul a ceea ce este evident; certitudine. ♢ Expr. A scoate (sau a pune) în evidență = a scoate la iveală, a sublinia. 2. Activitate care asigură informarea permanentă și precisă despre situația dintr-un anumit domeniu prin înregistrarea și controlul proceselor, fenomenelor, lucrurilor, bunurilor, persoanelor etc. din punct de vedere cantitativ și calitativ. – Din fr. évidence, lat. evidentia, it. evidenza.

evidentia
EVIDENȚIÁ, evidențiez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A ieși sau a scoate în evidență; a (se) deosebi, a (se) distinge, a (se) remarca. 2. Tranz. A recunoaște oficial meritele sau succesele obținute în muncă de cineva. [Pr.: -ți-a] – Din evidență.

evidentiat
EVIDENȚIÁT, -Ă, evidențiați, -te, adj. (Adesea substantivat) Care s-a distins, s-a remarcat; căruia i s-au recunoscut oficial meritele sau succesele în muncă. [Pr.: -ți-at] – V. evidenția.

evidentiere
EVIDENȚIÉRE, evidențieri, s.f. Acțiunea de a (se) evidenția și rezultatul ei. [Pr.: -ți-e-] – V. evidenția.

evinge
EVÍNGE, evíng, vb. III. Tranz. (Despre o persoană) A face ca o altă persoană să sufere o evicțiune. – Din lat. evincere (după învinge).

eviratie
EVIRÁȚIE, evirații, s.f. (Rar) Castrare. – Din fr. éviration.

eviscera
EVISCERÁ, eviscerez, vb. I. Tranz. A scoate organele din cavitatea abdominală și toracică, la animalele tăiate pentru consum. – Din fr. éviscérer.

eviscerare
EVISCERÁRE, eviscerări, s.f. Acțiunea de a eviscera. – V. eviscera.

evita
EVITÁ, evít, vb. I. Tranz. A căuta să scape de...; a se feri de...; a ocoli. ♦ A împiedica; a îndepărta, a înlătura. O reparație mică poate evita pagube mari. – Din fr. éviter, lat. evitare.

evitabil
EVITÁBIL, -Ă, evitabili, -e, adj. Care poate fi evitat. – Din fr. évitable, lat. evitabilis.

evitabilitate
EVITABILITÁTE s.f. Caracterul a ceea ce este evitabil. – Evitabil + suf. -itate.

evitare
EVITÁRE, evitări, s.f. 1. Acțiunea de a evita. 2. Poziție (determinată de direcția prorei) pe care o ia nava sub acțiunea vântului și a curenților. 3. Manevră efectuată de o navă pentru întoarcere sau pentru a ocoli o altă navă. – V. evita.

evlavie
EVLÁVIE, evlavii, s.f. Sentiment religios manifestat printr-o scrupuloasă îndeplinire a practicilor bisericești; cucernicie. ♦ Fig. Comportare respectuoasă și admirativă față de cineva sau de ceva. – Din ngr. evlávia.

evlavios
EVLAVIÓS, -OÁSĂ, evlavioși, -oase, adj. (Adesea substantivat) Stăpânit de evlavie; cucernic. [Pr.: -vi-os] – Evlavie + suf. -os.

evoca
EVOCÁ, evóc, vb. I. Tranz. A aduce în conștiință fapte, evenimente, împrejurări etc. trecute; a zugrăvi prin cuvinte imaginea unui lucru cunoscut, dar petrecut demult. – Din fr. évoquer, lat. evocare.

evocabil
EVOCÁBIL, -Ă, evocabili, -e, adj. Care merită să fie evocat. – Din fr. évocable.

evocare
EVOCÁRE, evocări, s.f. Faptul de a evoca; amintire, aducere-aminte, evocație. ♦ (Concr.) Compoziție literară în care se evocă ceva. – V. evoca.

evocativ
EVOCATÍV, -Ă, evocativi, -e, adj. Evocator. – Din lat. evocativus.

evocator
EVOCATÓR, -OÁRE, evocatori, -oare, adj. Care are darul de a evoca, de a da viață, de a rechema în amintire; evocativ. – Din fr. évocateur, lat. evocatorius.

evocatie
EVOCÁȚIE, evocații, s.f. (Rar) Evocare. ♦ Trimitere a unei cauze spre judecare la altă instanță. – Din lat. evocatio, fr. évocation.

evolua
EVOLUÁ, evoluez, vb. I. Intranz. 1. A trece printr-o serie de transformări, prin diferite faze progresive, spre o treaptă superioară; a se dezvolta; a se transforma. ♦ A-și urma cursul; a se desfășura. Boala evoluează normal. ♦ (Sport) A susține un meci; a juca. 2. A se deplasa cu mișcări largi (circulare). [Pr.: -lu-a] – Din fr. évoluer.

evoluare
EVOLUÁRE, evoluări, s.f. Acțiunea de a evolua și rezultatul ei; evoluție. [Pr.: -lu-a-] – V. evolua.

evoluat
EVOLUÁT, -Ă, evoluați, -te, adj. Care a ajuns, prin faze succesive, la un stadiu superior de dezvoltare. ♦ Dezvoltat din punct de vedere intelectual. [Pr.: -lu-at] – V. evolua.

evoluta
EVOLÚTĂ, evolute, s.f. (Mat.) Curbă, loc geometric al centrelor de curbură ale unei curbe date; desfășurată. – Din germ. Evolute.

evolutiv
EVOLUTÍV, -Ă, evolutivi, -e, adj. 1. Care se dezvoltă treptat și neîntrerupt. 2. Care ține de evoluție (1, 2). – Din fr. évolutif.

evolutie
EVOLÚȚIE, evoluții, s.f. 1. Dezvoltare. 2. Desfășurare, curs. 3. Deplasare prin mișcări largi (circulare). – Din fr. évolution, lat. evolutio, -onis.

evolutionism
EVOLUȚIONÍSM s.n. 1. Concepție filozofică potrivit căreia Universul, Pământul, ființele vii, societatea etc. trec printr-un proces istoric de evoluție (dezvoltare) și sunt privite din punctul de vedere al acestei dezvoltări. 2. (În sens restrâns) Teoria lui Lamarck, Darwin etc. despre evoluția speciilor de plante și de animale, despre transformarea lor unele într-altele; transformism. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. évolutionnisme.

evolutionist
EVOLUȚIONÍST, -Ă, evoluționiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Privitor la evoluționism (1), care are la bază evoluționismul. 2. S.m. și f. Adept al evoluționismului (1). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. évolutionniste.

evreica
EVREÍCĂ, evreice, s.f. Femeie care face parte din neamul evreilor. – Din rus. evreika.

evreiesc
EVREIÉSC, -IÁSCĂ, evreiești, adj. Care aparține evreilor, privitor la evrei; izraelit. [Pr.: -vre-iesc] – Evreu + suf. -esc.

evreieste
EVREIÉȘTE adv. În felul evreilor, ca evreii; în limba ebraică. [Pr.: -vre-ieș-] – Evreu + suf. -ește.

evreu
EVRÉU, evrei, s.m. Persoană (de religie mozaică) făcând parte din populația originară prin tradiție din Israelul și Iudeea antice; izraelit. ♦ Persoană care face parte din populația de bază a actualului stat Israel. – Din sl. evreinŭ.

evrica
ÉVRICA interj. (Livr.) Exclamație de bucurie folosită mai ales la rezolvarea unei probleme dificile. – Din ngr. évrika.

evulsie
EVÚLSIE s.f. v. evulsiune.

evulsiune
EVULSIÚNE, evulsiuni, s.f. (Rar) Smulgere; scoatere, extragere. [Pr.: -si-u-. – Var.: evúlsie s.f.] – Din fr. évulsion, lat. evulsio, -onis.

ex
EX- Element de compunere cu sensul de „afară de” sau „fost”, care servește la formarea unor substantive. – Din lat. ex.

exa
EXA- v. hexa-.

exabrupto
EX ABRUPTO loc. adv. Dintr-o dată, brusc, pe nepregătite, [Pr.: ecsabrúpto] – Loc. lat.

exacerba
EXACERBÁ, exacerbez, vb. I. Tranz. (Livr.) A intensifica, a accentua, a exagera sentimente, dureri etc. – Din fr. exacerber, lat. exacerbare.

exacerbare
EXACERBÁRE, exacerbări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a exacerba și rezultatul ei; exacerbație. – V. exacerba.

exacerbat
EXACERBÁT, -Ă, exacerbați, -te, adj. (Livr.) Intensificat, accentuat, exagerat. – V. exacerba.

exacerbatie
EXACERBÁȚIE, exacerbații, s.f. (Livr.) Intensificare a unei dureri, a unei pasiuni etc.; exacerbare. – Din fr. exacerbation.

exact
EXÁCT, -Ă, exacți, -te, adj., adv. I. Adj. 1. Care este conform cu realitatea, care este în deplină concordanță cu adevărul. ♢ Științe exacte = științe în care formulările se pot prezenta în formă matematică. ♦ Care reproduce întocmai un model, care redă întocmai originalul. 2 Punctual. II. Adv. 1. În concordanță cu realitatea. Spune exact ce s-a întâmplat. ♦ Tocmai, chiar. Avem exact nouă sute. 2. În conformitate cu un program, fără abatere, cu punctualitate. [Pr.: eg-zact] – Din fr. exact, lat. exactus.

exactitate
EXACTITÁTE, exactități, s.f. Calitatea de a fi exact; exactitudine. ♢ Loc. adv. Cu exactitate = precis. [Pr.: eg-zac-] – Exact + suf. -itate.

exactitudine
EXACTITÚDINE, exactitudini, s.f. Exactitate. [Pr.: eg-zac-] – După fr. exactitude.

exaedru
EXAÉDRU, exaedre, s.n. V. hexaedru.

exaequo
EX AEQUO loc. adv. La egalitate. [Pr.: ecsécvo] – Loc. lat.

exagera
EXAGERÁ, exagerez, vb. I. Tranz. A prezenta un fapt în dimensiuni mărite față de realitate, a da proporții, a amplifica peste măsură; a deforma realitatea prin mărirea proporțiilor unui fapt. – Din fr. exagérer, lat. exagerare.

exagerare
EXAGERÁRE, exagerări, s.f. Acțiunea de a exagera și rezultatul ei; exagerație; exces (1). – V. exagera.

exagerat
EXAGERÁT, -Ă, exagerați, -te, adj. Care nu se potrivește cu realitatea, depășind proporțiile ei. ♦ (Despre oameni) Care exagerează importanța reală a unor fapte. ♦ Care depășește limita normală; excesiv, abuziv. ♦ (Adverbial; legat de un adjectiv sau de un adverb prin prep. „de”, formează superlativul) Prea, din cale afară de... – V. exagera.

exageratie
EXAGERÁȚIE, exagerații, s.f. (Rar) Exagerare. – Din fr. exagération, lat. exaggeratio.

exagon
EXAGÓN, exagoane, s.n. V. hexagon.

exala
EXALÁ, exál, vb. I. Tranz. A emite, a împrăștia, a degaja vapori, mirosuri etc.; a emana (1). [Pr.: eg-za-] – Din fr. exhaler, lat. exhalare.

exalare
EXALÁRE, exalări, s.f. Acțiunea de a exala; exalație. [Pr.: eg-za-] – V. exala.

exalatie
EXALÁȚIE, exalații, s.f. Exalare; abureală. [Pr.: eg-za-] – Din fr. exhalation, lat. exhalatio.

exalta
EXALTÁ, exált, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) înflăcăra peste măsură; a (se) entuziasma. 2. Tranz. (Rar) A slăvi, a proslăvi, a glorifica. [Pr.: -eg-zal-] – Din fr. exalter, lat. exaltare.

exaltare
EXALTÁRE, exaltări, s.f. 1. Entuziasm, încântare, înflăcărare, duse la paroxism. 2. (Rar) Slăvire, proslăvire, glorificare. [Pr.: eg-zal-] – V. exalta.

exaltat
EXALTÁT, -Ă, exaltați, -te, adj. 1. Entuziasmat, înflăcărat, aprins peste măsură, până la paroxism; exagerat. 2. (Fam.) Ieșit din minți, surescitat. [Pr.: -eg-zal-] – V. exalta.

examen
EXÁMEN, examene, s.n. 1. Mijloc de verificare și de apreciere a cunoștințelor dobândite de elevi, de studenți, de candidați pentru ocuparea unui loc, a unui post etc. ♢ Examen de diplomă = examen susținut în fața unei comisii speciale, după absolvirea unei instituții de învățământ superior, în vederea obținerii diplomei. ♦ Probă, încercare prin care se verifică trăinicia, temeinicia unui lucru, a unei situații etc. 2. Cercetare amănunțită a unui lucru sau a unei ființe, în vederea ajungerii la o justă cunoaștere a lor. ♢ Examen medical = cercetare de către medic a unui bolnav pentru a pune diagnosticul și pentru a stabili tratamentul. [Pr.: -eg-za-] – Din fr., lat. examen.

exametru
EXAMÉTRU, exametri, s.m. V. hexametru.

examina
EXAMINÁ, examinez, vb. I Tranz. 1. A cerceta, a studia amănunțit ceva sau pe cineva. ♦ A cerceta un bolnav pentru a pune diagnosticul și pentru a stabili tratamentul. 2 A supune un elev, un student, un candidat la un post etc., la o probă de verificare și de apreciere a cunoștințelor; a asculta; a chestiona, a întreba. [Pr.: eg-za-] – Din fr. examiner, lat. examinare.

examinare
EXAMINÁRE, examinări, s.f. Acțiunea de a examina și rezultatul ei. [Pr.: eg-za-] – V. examina.

examinator
EXAMINATÓR, -OÁRE, examinatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care examinează. [Pr.: eg-za-] – Din fr. examinateur, lat. examinator, -oris.

exantem
EXANTÉM, exanteme, s.n. Erupție care apare pe piele în unele boli contagioase, ca rujeola, scarlatina etc. [Pr.: eg-zan-] – Din fr. exanthème.

exantematic
EXANTEMÁTIC, exantematice, adj. n. (în sintagma) Tifos exantematic = boală infecțioasă și epidemică gravă, care se manifestă prin temperatură foarte ridicată, convulsii și erupții pe piele. [Pr.: eg-zan-] – Din fr. exanthématique.

exaratie
EXARÁȚIE, exarații, s.f. Eroziune glaciară. – Din germ. Exaration.

exarh
EXÁRH, exarhi, s.m. 1. Comandant al unei unități de cavalerie în armata romană. ♦ Guvernator bizantin din Italia și din Africa de nord. 2. (În biserica ortodoxă, în trecut) Demnitate bisericească, superioară aceleia de mitropolit și inferioară aceleia de patriarh, care se conferea, prin delegație, de către patriarhia din Constantinopol; persoană care deținea această demnitate. 3. Organ de inspecție și de control al mănăstirilor dintr-o eparhie; arhiereu din acest organ. [Pr.: eg-zarh] – Din ngr. íxarhos.

exarhat
EXARHÁT, exarhate, s.n. Teritoriu asupra căruia se întinde autoritatea unui exarh (2). ♦ Funcția, demnitatea de exarh (2). [Pr.: eg-zar-] – Din fr. exarchat (după exarh).

exaspera
EXASPERÁ, exasperez, vb. I. Tranz. A irita, a enerva peste măsură; a scoate din sărite, a agasa. [Pr.: -eg-zas-] – Din fr. exaspérer, lat. exasperare.

exasperant
EXASPERÁNT, -Ă, exasperanți, -te, adj. Care exasperează; înnebunitor. [Pr.: eg-zas-] – Din fr. exaspérant.

exasperare
EXASPERÁRE, exasperări, s.f. Acțiunea de a exaspera și rezultatul ei. ♢ Loc. adv. Până la exasperare = până la ultima limită. [Pr.: eg-zas-] – V. exaspera.

exasperat
EXASPERÁT, -Ă, exasperați, -te, adj. Iritat, enervat peste măsură. [Pr.: eg-zas-] – V. exaspera.

excampion
EX-CAMPIÓN,-OÁNĂ, ex-campioni, -oane, s.m. și f. Fost campion. [Pr.: -pi-on] – Ex- + campion.

excava
EXCAVÁ, excavez, vb. I. Tranz. A săpa făcând o cavitate în pământ (cu ajutorul unui excavator). – Din fr. excaver.

excavare
EXCAVÁRE, excavări, s.f. Acțiunea de a excava și rezultatul ei; excavație. – V. excava.

excavator
EXCAVATÓR, excavatoare, s.n. Mașină de lucru autopropulsată, de mare capacitate, întrebuințată pentru săpat și încărcat pământul, la diferite lucrări de terasament, în exploatările miniere etc. [Var.: escavatór s.n.] – Din fr. excavateur, cf. rus. e k s k a v a t o r.

excavatorist
EXCAVATORÍST, -Ă, excavatoriști, -ste, s.m. și f. Muncitor calificat care lucrează cu excavatorul. – Excavator + suf. -ist.

excavatie
EXCAVÁȚIE, excavații, s.f. 1. Groapă, cavitate în suprafața pământului sau în adâncime, creată în urma unui fenomen natural sau executată artificial în scopul realizării unor construcții (fundații, terasamente, canale, tuneluri etc.) ♦ Săpătură. 2. (Med.) Cavitate patologică formată într-un organ. [Var.: excavațiúne s.f.] – Din fr. excavation.

excavatiune
EXCAVAȚIÚNE s.f. v. excavație.

exceda
EXCEDÁ, excedez, vb.I. intranz.(Livr.) A întrece măsura, nivelul obișnuit, a depăși valoarea; p.ext. a copleși, a covârși. – Din fr. excéder, lat. excedere.

excedent
EXCEDÉNT, excedente, s.n. Cantitate care depășește o anumită limită, care rămâne după satisfacerea tuturor necesităților; surplus, prisos. ♦ Sumă, cantitate, valoare cu care încasările, veniturile sau resursele depășesc plățile, nevoile, cheltuielile sau consumul. – Din fr. excédent, lat. excedens, -ntis.

excedentar
EXCEDENTÁR, -Ă, excedentari, -e, adj. Care este în plus, care întrece un anumit nivel sau un anumit plafon dinainte stabilit. ♦ (Fin.; despre buget, balanță etc.) Care are un excedent. – Din fr. excédentaire.

excela
EXCELÁ, excelez, vb. I. Intranz. A se deosebi, a se remarca, a se distinge în mod deosebit (într-un domeniu). – Din fr. exceller, lat. excellere.

excelent
EXCELÉNT, -Ă, excelenți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care excelează; deosebit, admirabil, minunat, excepțional de bun. – Din fr. excelent, lat. excellens, -ntis.

excelenta
EXCELÉNȚĂ, excelențe, s.f. 1. Titlu acordat ambasadorilor sau (în unele țări) marilor demnitari de stat. 2. (În loc.) Prin excelență = în cel mai înalt grad; mai ales, cu deosebire; eminamente. – Din fr. excellence, lat. excellentia.

excentric
EXCÉNTRIC, -Ă, excentrici, -ce, adj., s.n. I. Adj. 1. Care iese din limitele obișnuitului, foarte original; neobișnuit, ciudat, bizar, extravagant. 2. (Mat.; despre un punct) Care se află în afara centrului unei figuri; (la pl.; despre figuri geometrice, piese etc.) care nu au centru comun. II. S.n. Organ de mașină în formă de disc, fixat pe un arbore rotativ și servind la transformarea mișcării circulare în mișcare rectilinie și invers. – Din fr. excentrique.

excentricitate
EXCENTRICITÁTE, excentricități, s.f. 1. Originalitate; ciudățenie, bizarerie, extravaganță. 2. (Mat.) Calitatea unui punct de a se găsi în afara centrului unei figuri. ♦ Distanța dintre centrele sau axele de rotație a două piese excentrice. ♦ Defect de asamblare a două piese care în mod normal trebuie să fie concentrice sau trebuie să aibă o axă comună. – Din fr. excentricité.

excepta
EXCEPTÁ, exceptez, vb. I. Tranz. A lăsa deoparte, a nu cuprinde, a nu socoti; a exclude. – Din fr. excepter.

exceptare
EXCEPTÁRE s.f. Acțiunea de a excepta și rezultatul ei. – V. excepta.

exceptie
EXCÉPȚIE, excepții, s.f. 1. Abatere de la regula generală; ceea ce nu se supune normei generale. ♢ Expr. Cu excepția... = afară de... Fără excepție = fără deosebire. 2. Abatere îngăduită de lege de la aplicarea anumitor norme juridice. 3. Mijloc de apărare într-un litigiu, tinzând fie la amânarea soluționării acestuia, fie la înlăturarea pretențiilor reclamantului, fără a se intra în examinarea litigiului. – Din fr. exception, lat. exceptio.

exceptional
EXCEPȚIONÁL, -Ă, excepționali, -e, adj. 1. Care face, care constituie o excepție, care iese din comun; deosebit. 2. Foarte bun, excelent, extraordinar, remarcabil, grozav (3). ♦ (Adverbial; cu determinări introduse prin prep. „de”, formează superlativul) Foarte, extraordinar. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. exceptionnel.

excerpta
EXCERPTÁ, excerptez, vb. I. Tranz. A extrage un anumit material dintr-un text, dintr-o lucrare etc. în vederea studierii lui, a întocmirii unei lucrări științifice etc. – Din excerpte.

excerptare
EXCERPTÁRE, excerptări, s.f. Acțiunea de a excerpta și rezultatul ei. – V. excerpta.

excerpte
EXCÉRPTE s.n. pl. Pasaje sau termeni scoși dintr-o lucrare; p. ext. lucrare care conține asemenea pasaje. – Din lat. excerpta.

exces
EXCÉS, excese, s.n. 1. Exagerare, abuz; p. ext. lipsă de cumpătare, de măsură. ♢ Expr. Exces de zel = zel exagerat. 2. (În unele state) Act de violență, săvârșit de unul dintre soți față de celălalt, de natură a constitui motiv de divorț. – Din fr. excès, lat. excessus.

excesiv
EXCESÍV, -Ă, excesivi, -e, adj. Care depășește limita normală; exagerat, abuziv. ♦ (Adverbial; cu determinări introduse prin prep. „de”, formează superlativul) Din cale-afară de..., nespus de..., foarte, prea. – Din fr. excessif.

excipient
EXCIPIÉNT, -Ă, excipienți, -te, adj., s.n. (Substanță sau amestec de substanțe) care este inactiv față de organism și în care se încorporează diferite medicamente. [Pr.: -pi-ent] – Din fr. excipient.

excita
EXCITÁ, excit, vb. I. Tranz. 1. A provoca (prin mijloace fizice, chimice sau biologice) intrarea în acțiune a unei celule, a unui țesut sau a unui organ. 2. A ațâța, a întărâta. ♦ A provoca, a stârni o senzație, un sentiment. 3. A produce un câmp magnetic util într-o mașină electrică sau într-un aparat electric; a produce un surplus de energie. – Din fr. exciter, lat. excitare.

excitabil
EXCITÁBIL, -Ă, excitabile, -e, adj. Care poate fi (ușor) excitat. – Din fr. excitable, lat. excitabilis.

excitabilitate
EXCITABILITÁTE s.f. Capacitate a substanței vii de a reacționa în mod specific la acțiunea mediului extern și intern. – Din fr. excitabilité.

excitant
EXCITÁNT, -Ă, excitanți, -te, adj., s.n. 1. Adj. Care excită; excitator (1). 2. S.n. Substanță care stimulează capacitatea funcțională a organismului; ceea ce provoacă o excitație. – Din fr. excitant.

excitare
EXCITÁRE, excitări, s.f. 1. Acțiunea de a excita și rezultatul ei; excitație. 2. Aplicare a unei mărimi de comandă (tensiune electrică, curent electric etc.) la intrarea unui aparat sau a unui dispozitiv comandat. – V. excita.

excitat
EXCITÁT, -Ă, excitați, -te, adj. Asupra căruia s-a exercitat o excitație. – V. excita.

excitator
EXCITATÓR, -OÁRE, excitatori, -oare, adj., s.f. 1. Adj. (Rar) Excitant (1). 2. S.f. Mașină electrică pentru alimentarea înfășurării de excitație a altor mașini electrice. – Din fr. excitateur, lat. excitator, -oris.

excitatie
EXCITÁȚIE, excitații, s.f. 1. Excitare. 2. Proces fiziologic care se manifestă prin activitatea funcțională (contracție, secreție sau generare de impulsuri) a unei celule, a unui țesut sau a unui organ, ca răspuns la un factor stimulativ intern sau extern. 3. Producere a unui câmp magnetic util în mașini, aparate sau instrumente electrice. 4. Producere a câmpului magnetic inductor util în mașinile electrice, în unele aparate electrice și instrumente electrice. – Din fr. excitation, lat. excitatio.

excitron
EXCITRÓN, excitroane, s.n. (Fiz.) Ignitron. – Din fr., engl. excitron.

exciza
EXCIZÁ, excizez, vb. I. Tranz. A extirpa. ♦ A scobi (în lemn sau în alt material). – Din fr. exciser.

excizare
EXCIZÁRE s.f. Acțiunea de a exciza și rezultatul ei. – V. exciza.

excizie
EXCÍZIE, excizii, s.f. Extirpare a unei porțiuni de țesut sau de organ. ♦ Tăiere, scoatere a unui fragment dintr-un material sau dintr-o piesă. – Din fr. excision.

exclama
EXCLAMÁ, exclám, vb. I. Tranz. A rosti ceva cu ton ridicat (și prelungit), ca urmare a unei stări afective puternice; a striga. – Din fr. exclamer, lat. exclamare.

exclamare
EXCLAMÁRE, exclamări, s.f. Acțiunea de a exclama și rezultatul ei; exclamație. ♢ Semnul exclamării = semn de punctuație, întrebuințat după o interjecție, după un vocativ sau după o propoziție exclamativă sau imperativă. – V. exclama.

exclamativ
EXCLAMATÍV, -Ă, exclamativi, -e, adj. Care exprimă o exclamație. Ton exclamativ. ♢ Propoziție exclamativă (și substantivat, f.) = propoziție care exprimă o stare afectivă. – Din fr. exclamatif.

exclamatie
EXCLAMÁȚIE, exclamații, s.f. Cuvânt, propoziție sau frază rostită cu un ton ridicat (și prelungit), pentru a exprima o stare afectivă puternică; strigăt, exclamare. – Din fr. exclamation, lat. exclamatio.

exclude
EXCLÚDE, exclud, vb. III. Tranz. A înlătura, a da afară, a elimina, a îndepărta, a excepta. ♦ Refl. recipr. (Despre două elemente) A se respinge ca fiind incompatibile, contrare. – Din lat. excludere.

excludere
EXCLÚDERE, excluderi, s.f. Acțiunea de a exclude și rezultatul ei; dare afară, înlăturare, excluziune (1). – V. exclude.

exclus
EXCLÚS, -Ă, excluși, -se, adj., adv. 1. Adj. (Despre persoane) îndepărtat, eliminat, dat afară, scos dintr-o organizație, dintr-o instituție. 2. Adv. Imposibil, inadmisibil, de neadmis. – V. exclude.

exclusiv
EXCLUSÍV, -Ă, exclusivi, -e, adj., adv. 1. Adj. (Despre noțiuni abstracte) Care se exclude unul pe altul, care este incompatibil cu altceva. ♦ Care se referă, se limitează la un singur lucru. Pasiune exclusivă pentru șah. 2. Adv. Cu excluderea oricăror altor posibilități, exceptând. ♦ Numai (și numai). ♦ În afară de... Până la 1 aprilie exclusiv. – Din fr. exclusif, lat. exclusivus.

exclusivism
EXCLUSIVÍSM s.n. 1. Atitudinea celui care refuză să ia în considerație părerile sau ideile altora. 2. Caracterul a ceea ce este exclusiv. – Din fr. exclusivisme.

exclusivist
EXCLUSIVÍST, -Ă, exclusiviști, -ste, adj. (Adesea substantivat) Care are o atitudine de exclusivism, care manifestă exclusivism. – Din fr. exclusiviste.

exclusivitate
EXCLUSIVITÁTE, exclusivități, s.f. Stare a două lucruri care se exclud între ele; situația, calitatea aceea ce este exclusiv. ♦ Drept exclusiv la o acțiune. ♢ Loc. adv. În exclusivitate = cu excluderea tuturor celorlalți sau celorlalte; exclusiv. – Din fr. exclusivité.

excluziune
EXCLUZIÚNE, excluziuni, s.f. 1. Excludere, interdicție. 2. (Log.) Relație care există între două propoziții care nu pot fi valabile împreună. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. exclusion.

excogitatie
EXCOGITÁȚIE, excogitații, s.f. (Livr.) Efort de gândire. – Din fr. excogitation, lat. excogitatio.

excomunica
EXCOMUNICÁ, excomúnic, vb. I. Tranz. A exclude pe cineva dintr-o comunitate religioasă. – Din lat. excommunicare, fr. excommunier.

excomunicare
EXCOMUNICÁRE, excomunicări, s.f. Acțiunea de a excomunica și rezultatul ei; excludere temporară sau definitivă dintr-o comunitate religioasă creștină, mozaică etc. pentru abateri de la canoane sau dogme. – V. excomunica.

excoria
EXCORIÁ, pers. 3 excoriază, vb. I. Tranz. și refl. (Despre piele) A (se) jupui ușor. [Pr.: -ri-a] – Din fr. excorier, lat. excoriare.

excoriatie
EXCORIÁȚIE, excoriații, s.f. (Med.) Julitură, eroziune, excoriere. [Pr.: -ri-a] – Din fr. excoriation.

excoriere
EXCORIÉRE, excorieri, s.f. Acțiunea de a (se) excoria și rezultatul ei; excoriație. [Pr.: -ri-e-] – V. excoria.

excorporatie
EXCORPORÁȚIE, excorporații, s.f. Act prin care un episcop declară că un preot nu face parte din dieceza sa. – Din fr. excorporation.

excrement
EXCREMÉNT, excremente, s.n. Materie rezultată din digestie, care se elimină din corpul oamenilor sau al animalelor prin anus; (materii) fecale; murdărie (1). – Din fr. excrément, lat. excrementum.

excrescenta
EXCRESCÉNȚĂ, excrescențe, s.f. Țesut cu aspect de tumoare crescut pe suprafața unui organ sau a corpului. – Din lat. excrescentia. Cf. fr. e x c r o i s s a n c e.

excreta
EXCRETÁ, excretez, vb. I.Tranz. A elimina prin excreție, a evacua din organism, în urma proceselor biochimice, substanțe devenite inutile sau vătămătoare. – Din fr. excréter.

excretor
EXCRETÓR, -OÁRE, excretori, -oare, adj. Care se referă la excreție. Canal excretor. Glandă excretoare. Aparat excretor. – Din fr. excréteur.

excretie
EXCRÉȚIE, excreții, s.f. Faptul de a excreta; proces de eliminare a produșilor rezultați din procesele de dezasimilație ale organismului animal. ♦ Substanță eliminată de organism ca rezultat al proceselor biochimice. – Din fr. excrétion, lat. excretio.

excurs
EXCÚRS, excursuri, s.n. (Livr.) 1. Abatere, deviere de la subiect pentru a lămuri o problemă secundară; digresiune. 2. Dizertație sub formă de digresiune, făcută cu ocazia comentării unui pasaj dintr-un autor (antic). – Din lat. excursus.

excursie
EXCÚRSIE, excursii, s.f. Plimbare sau călătorie făcută, de obicei în grup, pe jos sau cu un mijloc de transport, în scop educativ, recreativ etc. [Var.: excursiúne s.f.] – Din fr. excursion, lat. excursio, -onis.

excursionist
EXCURSIONÍST, -Ă, excursioniști, -ste s.m. și f. Persoană care face o excursie. [Pr.: -si-o-] – Din fr. excursionniste.

excursiune
EXCURSIÚNE s.f. v. excursie.

execra
EXECRÁ, execrez, vb. I. Tranz. (Franțuzism) A detesta, a urî, a disprețui; a avea oroare, repulsie, scârbă de... [Pr.: eg-ze-] – Din fr. exécrer, lat. execrari.

execrabil
EXECRÁBIL, -Ă, execrabili, -e, adj. Respingător, detestabil, dezgustător, oribil. [Pr.: eg-ze-] – Din fr. exécrable, lat. execrabilis.

execratie
EXECRÁȚIE, execrații, s.f. (Rar) Oroare, repulsie. ♦ Persoană sau lucru care provoacă această reacție. [Pr.: eg-ze-] – Din fr. exécration.

executa
EXECUTÁ, execut, vb. I. 1. Tranz. A face, a confecționa, a fabrica, a prelucra, a efectua. 2. Refl. A face ceea ce i s-a spus. 3. Tranz. A face exerciții de gimnastică sau figuri de balet. ♦ A cânta o bucată muzicală. 4. Tranz. A sili pe debitor sa-și îndeplinească obligațiile. ♦ A aduce la îndeplinire o hotărâre judecătorească, un act al autorității, o măsură etc. ♦ Refl. A se supune, a da ascultare. ♦ A supune un condamnat la pedeapsa cu moartea; a aduce la îndeplinire o hotărâre de condamnare la moarte. [Pr.: eg-ze-] – Din fr. exécuter.

executabil
EXECUTÁBIL, -Ă, executabili, -e, adj. Care poate fi executat. [Pr.: eg-ze-] – Din fr. exécutable.

executant
EXECUTÁNT, -Ă, executanți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care execută, care îndeplinește ceva; executor. [Pr.: eg-ze-] – Din fr. exécutant.

executare
EXECUTÁRE, executări, s.f. Acțiunea de a (se) executa și rezultatul ei; îndeplinire, execuție. ♢ Executarea bugetului = adunarea veniturilor unui buget și folosirea acestora pentru acoperirea cheltuielilor aprobate în buget. ♦ Îndeplinire a unei obligații (lege, contract, hotărâre etc.) a unui organ de jurisdicție. ♢ Executarea pedepsei = aducere la îndeplinire a hotărârii prin care cel trimis în judecată penală a suferit o condamnare. [Pr.: eg-ze-] – V. executa.

executiv
EXECUTÍV, -Ă, executivi, -e, adj. Care are sarcina de a executa dispozițiile organelor superioare. ♢ Organ executiv = organ de stat cu funcții de organizare și de asigurare a executării legilor. (În organizarea unor state) Putere executivă = sistem de organe compus din guvern și întreg aparatul administrativ, reprezentând una dintre celei trei puteri fundamentale ale statului prevăzute de principiul separației puterilor. [Pr.: eg-ze-] – Din fr. exécutif.

executor
EXECUTÓR, -OÁRE, executori, -oare, adj. Executant. ♢ (Substantivat) Executor testamentar = persoană însărcinată să aducă la îndeplinire dispozițiile din testamentul cuiva. Executor judecătoresc = funcționar însărcinat cu îndeplinirea unor acte de procedură și cu

executoriu
EXECUTÓRIU, -IE, executorii, adj. (Jur.) Care trebuie executat, care trebuie pus în aplicare. ♢ Hotărâre executorie = hotărâre care poate fi executată de îndată. [Pr.: eg-ze-] – Din fr. exécutoire, lat. executorius.

executie
EXECÚȚIE, execuții, s.f. 1. Faptul de a executa; executare. 2. Încasare forțată a unei datorii pe cale judecătorească sau prin mijloace fiscale. 3. Aducere la îndeplinire a unei sentințe de condamnare la moarte. 4. Ducere la îndeplinire a unei hotărâri judecătorești referitoare la

exedra
EXÉDRĂ, exedre, s.f. 1. Sală de primire în casele romane. 2. Anexă în formă de semicerc a unei construcții, care are în interior scaune, de-a lungul zidului. ♦ Construcție în semicerc într-un parc. – Din lat. exedra, fr. exedre.

exeget
EXEGÉT, exegeți, s.m. Persoană care practică exegeza; specialist în exegeză. – Din fr. exégète.

exegetic
EXEGÉTIC, -Ă, exegetici, -ce, adj. Care explică, interpretează, care ține de exegeză, privitor la exegeză, care se bazează pe exegeză. – Din fr. exégétique.

exegeza
EXEGÉZĂ, exegeze, s.f. Interpretare, comentare, explicare istorică și filologică a unui text literar, religios, juridic. – Din fr. exégèse.

exemplar
EXEMPLÁR^1, exemplare, s.n. Fiecare obiect dintr-o serie de obiecte identice reproduse după un model comun. ♦ Reprezentant al unei categorii de ființe sau de obiecte asemănătoare, luat izolat. [Pr.: eg-zem-] – Din fr. exemplaire, lat. exemplarium.

EXEMPLÁR^2, -Ă, exemplari, -e, adj. Care poate servi drept exemplu prin calitățile sale deosebite; pilduitor. ♦ Care are un caracter drastic, servind ca avertisment. Pedeapsă exemplară. [Pr.: eg-zem-] – Din fr. exemplaire, lat. exemplaris.

exemplaritate
EXEMPLARITÁTE s.f. Caracterul unui lucru corect, exemplar^2. [Pr.: eg-zem-] – Din fr. exemplarité.

exemplifica
EXEMPLIFICÁ, exemplífic, vb. I. Tranz. A lămuri, a demonstra, a ilustra prin exemple. [Pr.: eg-zem-] – Din it. esemplificare (după exemplu).

exemplificare
EXEMPLIFICÁRE, exemplificări, s.f. Acțiunea de a exemplifica și rezultatul ei [Pr.: eg-zem-] – V. exemplifica.

exemplu
EXÉMPLU, exemple, s.n. 1. Ceea ce servește drept model, ceea ce servește pentru a ilustra ceva; persoană care, prin calitățile sale, poate servi drept model; pildă. ♢ Expr. A da (sau a fi) exemplu = a se purta astfel încât să trezească și în alții dorința de a-l imita, a constitui un model demn de urmat. A da de (sau ca) exemplu = a atrage atenția asupra unor persoane, a unor lucruri etc., pentru a îndemna pe alții să le imite. A urma exemplul (cuiva) sau a lua (pe cineva sau ceva) de (sau drept) exemplu = a imita (pe cineva sau ceva) 2. Caz sau fapt tipic care întrunește caracteristicile unei categorii întregi, citat pentru a lămuri, a sprijini o idee, o demonstrație. ♢ Loc. adv. De exemplu = de pildă, bunăoară. [Pr.: eg-zem-] – Din fr. éxemple, lat. exemplum.

exercita
EXERCITÁ, exercit, vb. I. Tranz. 1. A practica, a îndeplini o profesie, o funcție etc. 2. A face să fie simțit, a valorifica un drept, un privilegiu, o influență etc. [Pr.: eg-zer-] – Din lat. exercitare.

exercitare
EXERCITÁRE, exercitări, s.f. Acțiunea de a exercita și rezultatul ei. [Pr.: eg-zer-] – V. exercita.

exercitiu
EXERCÍȚIU, exerciții, s.n. 1. Acțiune fizică sau intelectuală, făcută sistematic și repetat, în scopul dobândirii sau perfecționării unor deprinderi sau îndemânări. ♦ Instruire a militarilor pentru mânuirea armelor și executarea acțiunilor de luptă. ♦ Temă servind ca mijloc pentru dobândirea sau dezvoltarea îndemânării, cunoștințelor etc. într-un anumit domeniu. 2. (Despre un funcționar, o persoană oficială; în sintagma) în exercițiul funcțiunii = în timpul îndeplinirii sarcinilor de serviciu. 3. (Ec.; în sintagma) Exercițiu bugetar = perioadă de timp, de obicei de un an, pentru care se întocmește și se execută bugetul unui stat. [Pr.: eg-zer-] – Din fr. exercice, lat. exercitium.

exereza
EXERÉZĂ, exereze, s.f. (Med.) Ablațiune. – Din fr. exérèse.

exerga
EXÉRGĂ, exerge, s.f. Mic spațiu gol pe o medalie, destinat să fie acoperit cu o inscripție. ♦ Inscripție, nume, dată etc.

exersa
EXERSÁ, exersez, vb. I. Intranz. și tranz. A face exerciții. [Pr.: eg-zer-] – Din fr. exercer.

exersare
EXERSÁRE, exersări, s.f. Acțiunea de a exersa și rezultatul ei. [Pr.: eg-zer-] – V. exersa.

exfolia
EXFOLIÁ, exfoliez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) coji. ♦ A (se) scutura, a (se) desfrunzi. 2. Tranz. A lamina în foi subțiri. [Pr.: -li-a] – Din lat. exfoliare, fr. exfolier.

exfoliatie
EXFOLIÁȚIE, exfoliații, s.f. 1. (Med.) Desprindere, sub formă de lamele subțiri, a straturilor superficiale ale pielii, ale unui os, cartilagiu sau tendon necrozat. 2. Cădere treptată a scoarței copacilor în mici bucățele. ♦ Desprindere de foi subțiri de la suprafața unui metal. [Pr.: -li-a-] – Din fr. exfoliation.

exfoliere
EXFOLIÉRE, exfolieri, s.f. 1. (Tehn.) Fenomen de fisurare și de desprindere a unor straturi subțiri de la suprafața unui material, a unei piese etc. 2. (În sintagma) Exfolierea scoarței ramurilor = boală a pomilor fructiferi și a arborilor de pădure, care se manifestă prin înnegrirea scoarței și prin apariția crăpăturilor neregulate; cojire; desfrunzire. [Pr.: -li-e-] – V. exfolia.

exhaustiv
EXHAUSTÍV, -Ă, exhaustivi, -e, adj. (Livr.) Care epuizează un subiect; complet, în întregime. [Pr.: -ha-us-] – Din fr. exhaustif.

exhaustivitate
EXHAUSTIVITÁTE s.f. (Livr.) Însușirea de a fi exhaustiv; metodă exhaustivă. [Pr.: -ha-us-] – Exhaustiv + suf. -itate.

exhaustor
EXHAUSTÓR, exhaustoare, s.n. 1. Ventilator folosit la

exhiba
EXHIBÁ, exhibez, vb. I. Tranz. (Rar) A arăta ceva în public (în mod ostentativ), a etala, a se făli cu ceva. – Din fr. exhiber, lat. exhibere.

exhibitoriu
EXHIBITÓRIU, -IE, exhibitorii, adj. (Rar) De exhibiție. – Din fr. exhibitoire.

exhibitie
EXHIBÍȚIE, exhibiții, s.f. Faptul de a arăta ceva în public (în mod ostentativ), etalare, expunere ostentativă. ♦ (La pl.) Jonglerii, scamatorii (la circ). [Var.: exhibițiúne s.f.] – Din fr. exhibition, lat. exhibitio, -onis.

exhibitionism
EXHIBIȚIONÍSM s.n. 1. Mania, înclinarea de a face exhibiții. 2. (Med.) Perversiune sexuală constând din

exhibitionist
EXHIBIȚIONÍST, -Ă, exhibiționiști, -ste, s.m. și f. (Adesea adjectival) Persoană care practică exhibiționismul. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. exhibitionniste.

exhibitiune
EXHIBIȚIÚNE s.f. v. exhibiție.

exhuma
EXHUMÁ, exhumez, vb. I.Tranz. (Rar) A dezgropa osemintele unui mort, a deshuma un cadavru. – Din fr. exhumer, lat. exhumare.

exhumare
EXHUMÁRE, exhumări, s.f. (Rar) Acțiunea de a exhuma și rezultatul ei; dezgropare. – V. exhuma.

exige
EXÍGE, exíg, vb. III. Tranz. (Livr.) A cere imperios, a necesita. – Din lat. exigere, fr. exiger.

exigent
EXIGÉNT, -Ă, exigenți, -te, adj. Care pretinde multă grijă, strictețe, corectitudine de la alții (și de la sine însuși) în privința îndeplinirii unei datorii; pretențios. – Din. fr. exigeant, lat. exigens, -ntis.

exigenta
EXIGÉNȚĂ, exigențe, s.f. Faptul de a fi exigent; ceea ce pretinde cineva de la altul (și de la sine însuși); pretenție, cerință, exiguitate. ♦ Nevoie, trebuință, necesitate. – Din fr. exigence, lat. exigentia.

exigibil
EXIGÍBIL, -Ă, exigibili, -e, adj. (Despre obligații bănești) A cărei executare poate fi cerută de îndată de către creditor. – Din fr. exigible.

exigibilitate
EXIGIBILITÁTE s.f. Însușirea de a fi exigibil. – Din fr. exigibilité.

exiguitate
EXIGUITÁTE, exiguități, s.f. (Rar) Exigență. [Pr.: -gu-i-] – Din fr. exiguïté, lat. exiguitas, -atis.

exil
EXÍL, exiluri, s.n. 1. Pedeapsă aplicată în unele țări pentru delicte politice, constând în izgonirea unui cetățean din țara sau din localitatea în care trăiește; surghiun. ♦ Părăsirea, plecarea voluntară a cuiva din propria țară sau localitate, de obicei pentru a scăpa de o prigoană. 2. Situație în care se găsește o persoană exilată. [Pr.: eg-zil] – Din fr. exil, lat. exsilium.

exila
EXILÁ, exilez, vb. I Tranz. A condamna la exil, a pedepsi cu trimiterea în exil; a surghiuni. ♦ Refl. A se retrage, a se izola, a pleca de bunăvoie (din localitatea de baștină sau din țară). [Pr.: eg-zi-] – Din fr. exiler.

exilare
EXILÁRE, exilări, s.f. Acțiunea de a (se) exila. [Pr.: -eg-zi-] – V. exila.

exilarh
EXILÁRH, exilarhi, s.m. Șeful politic al evreilor aflați în captivitatea babilonică. – Din fr. exilarque.

exilat
EXILÁT, -Ă, exilați, -te, adj. (Adesea substantivat) Pedepsit cu exilul, izgonit sau plecat din țara sa, aflat în exil; surghiunit. ♦ Fig. Retras, izolat. [Pr.: eg-zi-] – V. exila.

exina
EXÍNĂ, exine, s.f. (Bot.) Membrană protectoare externă a grăuntelui de polen. – Din fr. exine.

exista
EXISTÁ, exíst, vb. I. Intranz. A fi, a se afla, a se găsi în realitate; a trăi, a se manifesta. [Pr.: eg-zis-] – Din fr. exister, lat. existere.

existent
EXISTÉNT, -Ă, existenți, -te, adj. Care există, se află, trăiește; care se manifestă. [Pr.: eg-zis-] – Din fr. existant (după existență).

existenta
EXISTÉNȚĂ, existențe, s.f. 1. Faptul de a exista, de a fi real; categorie filozofică care se referă la natură, materie, la tot ceea ce există independent de conștiință, de gândire. ♦ Viață considerată în durata și conținutul ei. ♦ Durată (a unei situații, a unei instituții). 2. Condițiile, mijloacele materiale necesare vieții. ♦ Viață; mod de viață, fel de trai. [Pr.: eg-zis-] – Din fr. existence, lat. existentia.

existential
EXISTENȚIÁL, -Ă, existențiali, -e, adj. (Rar) Privitor la existență, care ține de existență. [Pr.: eg-zis-ten-ți-al] – Din fr. existentiel.

existentialism
EXISTENȚIALÍSM s.n. Doctrină filozofică conform căreia reală este numai existența umană, trăirea afectivă a existenței de către individ. [Pr.: eg-zis-ten-ți-a-] – Din fr. existentialisme, germ. Existentialismus.

existentialist
EXISTENȚIALÍST, -Ă, existențialiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține existențialismului, privitor la existențialism. 2. S.m. și f. Adept al existențialismului. [Pr.: eg-zis-ten-ți-a-] – Din fr. existentialiste.

exitus
EXITUS s.n. (Livr.) Moarte, sfârșit. – Cuv. lat.

exinscrie
EXÎNSCRÍE, exînscriu, vb. III. Tranz. A construi o figură geometrică în afara alteia astfel încât unele puncte ale celei dintâi să fie tangente la a doua. – Ex- + înscrie.

exlibris
EX-LÍBRIS, ex-librisuri, s.n. Vinietă aplicată pe o carte, purtând numele unei biblioteci, a bibliofilului sau o deviză. – Din fr. ex-libris, lat. ex libris.

exmatricula
EXMATRICULÁ, exmatriculez, vb. I. Tranz. A exclude un elev, un student etc. dintr-o școală sau dintr-o facultate. – Din germ. exmatrikulieren.

exmatriculare
EXMATRICULÁRE, exmatriculări, s.f. Acțiunea de a exmatricula și rezultatul ei; ștergere din matricolă; eliminare definitivă. – V. exmatricula.

exministru
EX-MINÍSTRU, ex-miniștri, s.m. Fost ministru. – Ex- + ministru.

exobiologie
EXOBIOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei care studiază prezența și particularitățile formelor de viață în cosmos. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. exobiologie.

exocarp
EXOCÁRP, exocarpuri, s.n. (Bot.) Epicarp. – Din fr. exocarpe.

exocrin
EXOCRÍN, -Ă, exocrini, -e, adj. Care are secreție externă. ♦ Glandă exocrină = glandă al cărei conținut se elimină printr-un canal excretor. – Din fr. exocrine.

exod
EXÓD, exoduri, s.n. 1. Părăsire în masă a unei țări sau a unui teritoriu de către populația respectivă; emigrare în masă. 2. Parte finală a unei tragedii grecești, cuprinzând deznodământul și ieșirea din scenă în cortegiu a actorilor. – Din fr. exode.

exoderm
EXODÉRM, exoderme, s.n. Țesut vegetal de protecție, format din celule mari poliedrice, situate sub epiderma rădăcinii. – Din fr. exoderme.

exoelectron
EXOELECTRÓN, exoelectroni, s.m. Electron produs prin exoemisie. [Pr.: -so-e-] – Din fr. exo-électron.

exoemisie
EXOEMÍSIE, exoemisii, s.f. Emisie de electroni de către suprafețele corpurilor supuse în prealabil unei acțiuni (prelucrare mecanică, iradiere etc.). [Pr.: -so-e-] – Din fr. exo-émission.

exoftalmic
EXOFTÁLMIC, -Ă, exoftalmici, -ce, adj. (Med.; despre ochi) Bulbucat; (despre oameni) suferind de exoftalmie. – Din fr. exophtalmique.

exoftalmie
EXOFTALMÍE, exoftalmii, s.f. Proeminență accentuată a globilor oculari în afara

exogam
EXOGÁM, -Ă, exogami, -e, adj. (Despre oameni) Care practică exogamia; (despre organisme) care prezintă exogamie. – Din fr. exogame, engl. exogamy.

exogamie
EXOGAMÍE, exogamii, s.f. 1. Lege fundamentală a ginții matriarhale, conform căreia căsătoriile dintre membrii aceleiași ginți erau interzise. 2. Căsătorie între parteneri care nu aparțin aceluiași grup social. 3. (Biol.) Fuzionare a gameților în afara organismului. – Din fr. exogamie.

exogen
EXOGÉN, -Ă, exogeni, -e, adj. 1. (Med.) Care se formează, se dezvoltă la exterior; care se datorește unor cauze din afara organismului. 2. (Despre procese geologice) Care rezultă, care se datorește unor cauze din afara pământului și în special energiei solare captate de planetă. – Din fr. exogène.

exogira
EXOGÍRĂ, exogire, s.f. Gen fosil de lamelibranhiate cu valvele inegale și

exomorfism
EXOMORFÍSM s.n. Totalitatea transformărilor pe care le suferă rocile din vecinătatea unui punct eruptiv sub influența temperaturii și soluțiilor fierbinți. – Din fr. exomorphisme.

exonda
EXONDÁ, exondez, vb. I. Refl. (Despre formații geologice) A fi supus procesului de exondare. – Din fr. exonder.

exondare
EXONDÁRE, exondări, s.f. Proces de ridicare deasupra nivelului mării a unor suprafețe din scoarța pământului, datorită mișcărilor tectonice. – V. exonda.

exonera
EXONERÁ, exonerez, vb. I. Tranz. (Rar) A scuti pe cineva, total sau parțial, de o datorie, de o obligație, de o sarcină. – Din fr. exonérer, lat. exonerare.

exonerare
EXONERÁRE, exonerări, s.f. (Rar) Acțiunea de a exonera și rezultatul ei; eliberare de răspundere a unei persoane care nu-și execută obligația din cauze străine de voința sa. – V. exonera.

exorbitant
EXORBITÁNT, -Ă, exorbitanți, -te, adj. Care întrece cu mult limita normală (în privința prețului, a pretențiilor cuiva etc.); excesiv. – Din fr. exorbitant, lat. exorbitans, -ntis.

exorbitanta
EXORBITÁNȚĂ, exorbitanțe, s.f. Caracterul a ceea ce este exorbitant; scumpire sau scumpete excesivă. – Din fr. exorbitance.

exorcism
EXORCÍSM s.n. Practică magică (rugăciuni, descântece etc.) care are drept scop alungarea duhurilor rele, a diavolilor etc. – Din fr. exorcisme.

exorcist
EXORCÍST, -Ă, exorciști, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care practică exorcismul. – Din lat. exorcista, fr. exorciste.

exorciza
EXORCIZÁ, exorcizez, vb. I. Tranz. A pronunța cuvinte magice, a oficia o slujbă pentru a goni diavolul. – Din fr. exorciser, lat. exorcisare.

exorcizare
EXORCIZÁRE, exorcizări, s.f. Acțiunea de a exorciza și rezultatul ei; eliberare de diavol prin rugăciuni, descântece etc. – V. exorciza.

exordiu
EXÓRDIU, exordii, s.n. Prima parte a unui discurs, care, enunțând sumar conținutul acestuia, urmărește câștigarea atenției și bunăvoinței auditoriului; p. ext. introducere, prefață la o carte, la un articol etc. – Din lat. exordium.

exorta
EXORTÁ, exortez, vb. I. Tranz. (Livr.) A înflăcăra, a îndemna o persoană sau o colectivitate (prin cuvinte). – Din fr. exhorter, lat. exhortari.

exortare
EXORTÁRE, exortări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a exorta și rezultatul ei; înflăcărare. – V. exorta.

exortativ
EXORTATÍV, -Ă, exortativi, -e, adj. (Livr.) Care înflăcărează, îndeamnă (prin cuvinte) o persoană sau o colectivitate. – Din fr. exhortatif.

exortatie
EXORTÁȚIE, exortații, s.f. (Livr.) Cuvântare, discurs prin care se urmărește stârnirea unor sentimente, dezlănțuirea unor acțiuni etc.; încurajare, îndemn, imbold, înflăcărare, exortare. – Din lat. exhortatio, fr. exhortation.

exoschelet
EXOSCHELÉT, exoschelete, s.n. (Biol.; la nevertebrate) Schelet (osos) extern. – Din fr. exosquelette, engl. exoskeleton.

exosfera
EXOSFÉRĂ, exosfere, s.f. Strat atmosferic situat la o altitudine de peste 1000 km deasupra pământului. – Din fr. exosphère.

exosferic
EXOSFÉRIC, -Ă, exosferici, -ce, adj. (Geogr.) De exosferă, al exosferei. – Din fr. exosphérique.

exosmoza
EXOSMÓZĂ, exosmoze, s.f. Fenomen de trecere a unui fluid printr-o membrană poroasă sub influența unei diferențe de potențial electric care există între cele două fețe ale membranei. – Din fr. exosmose.

exostoza
EXOSTÓZĂ, exostoze, s.f. Excrescență osoasă traumatică sau inflamatorie care provoacă șchiopătarea și anchilozarea articulațiilor la om și la cal. – Din fr. exostose.

exostozica
EXOSTÓZICĂ, exostozice, adj. f. (în sintagma) Boală exostozică = dezvoltare patologică a oaselor în punctele de osificare activă, apărută în timpul creșterii acestora. – Din exostoză.

exoteric
EXOTÉRIC, -Ă, exoterici, -ce, adj. (Despre doctrine filozofice sau ritualuri religioase) Accesibil sau destinat tuturor; public. – Din fr. exotérique.

exoterm
EXOTÉRM, -Ă, exotermi, -e, adj. (Fiz.) Exotermic. – Din fr. exotherme.

exotermic
EXOTÉRMIC, -Ă, exotermici, -ce, adj. (Despre procese fizice sau chimice) Care se produce cu degajare de căldură; exoterm. – Din fr. exothermique.

exotic
EXÓTIC, -Ă, exotici, -ce, adj. Care se află într-o regiune foarte îndepărtată și care impresionează prin aspecte neobișnuite, ciudate; care provine dintr-o asemenea regiune, care aparține, care este propriu acestor țări. [Pr.: eg-zo-] – Din fr. exotique, lat. exoticus.

exotism
EXOTÍSM s.n. Însușirea de a fi exotic. ♦ Tendință în arta și în literatura europeană, mai ales romantică, de a descrie priveliști și obiceiuri din țări exotice. [Pr.: eg-zo-] – Din fr. exotisme.

exotoxina
EXOTOXÍNĂ, exotoxine, s.f. Substanță toxică, de natură proteică, secretată de unele specii microbiene în mediile în care se dezvoltă și care produce stări toxicoinfecțioase la om și la animale. – Din fr. exotoxine.

expandat
EXPANDÁT, -Ă, expandați, -te, adj. (Despre unele alimente, materiale etc.) Cu structură spongioasă. – Cf. engl. e x p a n d e d.

expansibil
EXPANSÍBIL, -Ă, expansibili, -e, adj. Care tinde să ocupe un spațiu sau o suprafață din ce în ce mai mare; (despre gaze) care se poate dilata. – Din fr. expansible.

expansibilitate
EXPANSIBILITÁTE, expansibilități, s.f. Însușirea de a fi expansibil. – Din fr. expansibilité.

expansionism
EXPANSIONÍSM s.n. Atitudine prin care se urmărește

expansionist
EXPANSIONÍST, -Ă, expansioniști, -ste, adj. Care aparține expansionismului, privitor la expansionism. [Pr.: -si-o-] – Din fr. expansioniste. Cf. rus. e k s p a n s i o n i s t, germ. E x p a n s i o n i s t.

expansiune
EXPANSIÚNE, expansiuni, s.f. 1. Creștere a volumului unui sistem

expansiv
EXPANSÍV, -Ă, expansivi, -e, adj. Care are tendința de a-și împărtăși deschis și spontan impresiile și sentimentele; vioi, exuberant, comunicativ, deschis. – Din fr. expansif.

expansivitate
EXPANSIVITÁTE s.f. Însușirea de a fi expansiv; manifestare a acestei însușiri, exuberanță. – Din fr. expansivité.

expatria
EXPATRIÁ, expatriez, vb. I. Refl. A emigra. [Pr.: -tri-a] – Din fr. expatrier.

expatriat
EXPATRIÁT, -Ă, expatriați, -te, adj. (Adesea substantivat) Care se expatriază. [Pr.: -tri-at] – V. expatria.

expatriere
EXPATRIÉRE, expatrieri, s.f. Acțiunea de a se expatria și rezultatul ei; emigrare, emigrație. [Pr.: -tri-e-] – V. expatria.

expectativa
EXPECTATÍVĂ, expectative, s.f. Așteptare bazată pe anumite drepturi, promisiuni, probabilități sau calcule; neintervenție în anumite chestiuni sau situații, și așteptarea unui moment potrivit; expectație. – Din fr. expectative.

expectatie
EXPECTÁȚIE, expectații, s.f. (Livr.) Așteptare; expectativă. – Din fr. expectation, lat. exspectatio.

expectora
EXPECTORÁ, expectorez, vb. I. Tranz. A elimina prin tuse, a da afară pe gură mucozitățile, flegma care se formează pe căile respiratorii. – Din fr. expectorer, lat. expectorare.

expectorant
EXPECTORÁNT, -Ă, expectoranți, -te, adj., s.n. (Medicament, substanță) care ușurează expectorația (2). – Din fr. expectorant.

expectorare
EXPECTORÁRE, expectorări, s.f. Acțiunea de a expectora și rezultatul ei; expectorație. – V. expectora.

expectoratie
EXPECTORÁȚIE, expectorații, s.f. 1. Secreție a căilor respiratorii, eliminată prin tuse; spută, flegmă. 2. Eliminare prin tuse a produselor patologice din plămâni sau din căile respiratorii superioare; expectorare. – Din fr. expectoration.

expedia
EXPEDIÁ, expediez, vb. I. Tranz. 1. A trimite prin poștă, prin mesagerii etc. scrisori, bani, pachete etc. la o anumită adresă. 2. (Fam.) A îndepărta pe cineva, a se debarasa, a se descotorosi de cineva. 3. A executa repede și superficial o lucrare. [Pr.: -di-a] – Din fr. expédier.

expedient
EXPEDIÉNT, expediente, s.n. Mijloc ingenios cu ajutorul căruia se poate face față unei situații grele; p. ext. mijloc improvizat, adesea ilicit, prin care se procură bani. [Pr.: -di-ent] – Din fr. expédient.

expediere
EXPEDIÉRE, expedieri, s.f. Acțiunea de a expedia și rezultatul ei; expediție, trimitere. [Pr.: -di-e-] – V. expedia.

expeditiv
EXPEDITÍV, -Ă, expeditivi, -e, adj. (Adesea adverbial) Care rezolvă cu ușurință lucrurile; prompt, iute. – Din fr. expéditif.

expeditor
EXPEDITÓR, -OÁRE, expeditori, -oare, s.m. și f., adj. (Persoană fizică sau juridică) care expediază scrisori, pachete, bani etc.; trimițător. – Din fr. expéditeur.

expeditie
EXPEDÍȚIE, expediții, s.f. 1. Călătorie lungă (și anevoioasă) făcută de un grup organizat în regiuni îndepărtate, cu scopuri științifice, comerciale etc. 2. Campanie militară agresivă pentru cucerirea unui teritoriu străin, îndepărtat de propria țară. 3. Expediere. ♢ Condică de expediție = registru în care se înregistrează zilnic lista corespondenței

expeditionar
EXPEDIȚIONÁR, -Ă, expediționari, -e, adj. Care efectuează o expediție (1), care se află într-o expediție. ♦ Corp (sau armată) expediționar(ă) = totalitatea trupelor care participă la o expediție (2). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. expéditionnaire.

experienta
EXPERIÉNȚĂ, experiențe, s.f. 1. Totalitatea cunoștințelor pe care oamenii le dobândesc în mod nemijlocit despre realitatea înconjurătoare în procesul practicii social-istorice, al interacțiunii materiale dintre om și lumea exterioară. 2. Verificare a cunoștințelor pe cale practică, prin cercetarea fenomenelor din realitatea înconjurătoare. ♦ Experiment. ♢ Expr. A face o experiență = a face o încercare. [Pr.: -ri-en-] – Din fr. expérience, lat. experientia.

experiment
EXPERIMÉNT, experimente, s.n. Procedeu de cercetare în știință, care constă în provocarea intenționată a unor fenomene în condițiile cele mai propice pentru studierea lor și a legilor care le guvernează; observație provocată, experiență (2). – Din lat. experimentum.

experimenta
EXPERIMENTÁ, experimentez, vb. I. Tranz. A încerca, a verifica prin experiență. – Din fr. expérimenter, lat. experimentare.

experimental
EXPERIMENTÁL, -Ă, experimentali, -e, adj. (Adesea adverbial) De experiență, bazat pe experiență, rezultat din experiență; cu titlu de încercare. – Din fr. expérimental, lat. experimentalis.

experimentalism
EXPERIMENTALÍSM s.n. Folosire a experimentului, a documentului ca principal mijloc de cunoaștere, de creație. – Din engl. experimentalism.

experimentare
EXPERIMENTÁRE, experimentări, s.f. Acțiunea de a experimenta și rezultatul ei. – V. experimenta.

experimentat
EXPERIMENTÁT, -Ă, experimentați, -te, adj. Care posedă multă experiență într-un domeniu, priceput; p. ext. care a trecut prin multe încercări; încercat. – V. experimenta.

experimentator
EXPERIMENTATÓR, -OÁRE, experimentatori, -oare, s.m. și f. Persoană care face experiențe științifice. – Din fr. expérimentateur.

expert
EXPÉRT, -Ă, experți, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (Adesea adjectival) Persoană care posedă cunoștințe temeinice într-un anumit domeniu; specialist de mare clasă. ♦ Spec. Persoană competentă într-un anumit domeniu, numită de un organ de stat sau de părțile interesate pentru a face o expertiză. 2. Adj. (Inform.; în sintagma) Sistem expert = program de exploatare inteligentă a unei baze de date caracteristice unui domeniu particular de aplicație. – Din fr. expert, lat. expertus.

expertiza
EXPERTIZÁ, expertizez, vb. I. Tranz. A supune expertizei. – Expertiză + suf. -iza.

expertizare
EXPERTIZÁRE, expertizări, s.f. Acțiunea de a expertiza. – V. expertiza.

expertizat
EXPERTIZÁT, -Ă, expertizați, -te, adj. Care a fost supus expertizei. – V. expertiza.

expertiza
EXPERTÍZĂ, expertize, s.f. 1. Cercetare cu caracter tehnic făcută de un expert, la cererea unui organ de jurisdicție sau de urmărire penală ori a părților, asupra unei situații, probleme etc. a cărei lămurire interesează soluționarea cauzei. ♦ (Concr.) Raport întocmit de un expert asupra cercetărilor făcute. 2. (Med.; în sintagma) Expertiză medicală = a) stabilire, în urma unui examen medical, a capacității de muncă a unui bolnav sau a unui om sănătos în condițiile solicitărilor fizice și psihice din diferite profesiuni; b) consultație sau autopsie efectuată de medicul legist în cazuri de rănire, accident, viol, otrăvire, omor etc. – Din fr. expertise.

expia
EXPIÁ, expiez, vb. I. Tranz. (Livr.) 1. A ispăși o greșeală, o vină etc. 2. A înceta de a mai trăi, de a mai fi în viață; a sucomba, a deceda, a muri. [Pr.: -pi-a] – Din fr. expier, lat. expiare.

expiabil
EXPIÁBIL, -Ă, expiabili, -e, adj. (Livr.) Care poate fi ispășit. [Pr.: -pi-a-] – Din fr. expiable.

expiator
EXPIATÓR, -OÁRE, expiatori, -oare, adj. (Livr.) Care poate șterge, ispăși, răscumpăra o greșeală; ispășitor. [Pr.: -pi-a-] – Din fr. expiatoire, lat. expiatorius.

expiatie
EXPIÁȚIE, expiații, s.f. (Livr.) Faptul de a expia; ispășire. [Pr.: -pi-a-. – Var.: expiațiúne s.f.] – Din fr. expiation, lat. expiatio, -onis.

expiatiune
EXPIAȚIÚNE s.f. v. expiație.

expiere
EXPIÉRE, expieri, s.f. (Livr.) Acțiunea de a expia și rezultatul ei; expiație, ispășire. [Pr.: -pi-e-] – V. expia.

expira
EXPIRÁ, expír, vb. I. 1. Tranz. A elimina din plămâni aerul (în procesul respirației). 2. Intranz. (Despre un contract, o convenție etc.; la pers. 3) A înceta să mai fie valabil. 3. Intranz. (Despre un termen, o perioadă de timp etc.; la pers. 3) A se împlini, a se termina. 4. Intranz. Fig. A muri, a pieri. – Din fr. expirer, lat. expirare.

expirare
EXPIRÁRE, expirări, s.f. Faptul de a expira; expirație, săvârșire; împlinire. ♦ Scadență a unui termen. – V. expira.

expirator
EXPIRATÓR, -OÁRE, expiratori, -oare, adj. Care ajută, care servește la expirare. ♢ (Lingv.) Accent expirator = accent bazat pe

expiratie
EXPIRÁȚIE, expirații, s.f. Act fiziologic prin care se elimină din plămâni aerul inspirat; expirare. – Din fr. expiration, lat. expiratio.

expletiv
EXPLETÍV, -Ă, expletivi, -e, adj. (Despre cuvinte) Care este de prisos din punctul de vedere al înțelegerii conținutului unui enunț. – Din fr. explétif, lat. expletivus.

explica
EXPLICÁ, explíc, vb. I. Tranz. A face să fie mai ușor de înțeles; a lămuri. ♦ A expune, a preda o lecție, o temă etc. 2. Intranz. și tranz. (Despre axiome, principii, legi științifice) A servi drept lămurire, a constitui o justificare, a reprezenta o motivare a unui fenomen, a unei proprietăți etc. 3. Refl. A-și motiva acțiunile, vorbele etc.; a se justifica. ♦ Refl. și tranz. A înțelege, a pricepe, a găsi sau a constitui o explicație. ♦ Tranz. și refl. recipr. (Despre două sau mai multe persoane) A (se) lămuri asupra unei chestiuni (în litigiu), a limpezi o situație cu scopul de a înlătura un conflict. – Din fr. expliquer, lat. explicare.

explicabil
EXPLICÁBIL, -Ă, explicabili, -e, adj. Care poate fi explicat. – Din fr. explicable.

explicare
EXPLICÁRE, explicări, s.f. Acțiunea de a (se) explica și rezultatul ei; lămurire. – V. explica.

explicat
EXPLICÁT, -Ă, explicați, -te, adj. Care a fost prezentat astfel încât să poată fi (ușor) înțeles. – V. explica.

explicativ
EXPLICATÍV, -Ă, explicativi, -e, adj. Care explică; explicator. ♦ Notă explicativă = explicație, de obicei în josul paginii, în care se dau relații în legătură cu textul sau cu un cuvânt din text. Dicționar explicativ = dicționar în care sunt explicate sensurile și întrebuințarea cuvintelor. – Din fr. explicatif.

explicator
EXPLICATÓR, -OÁRE, adj. (Înv.) Explicativ. – Din fr. explicateur, lat. explicator, -oris.

explicatie
EXPLICÁȚIE, explicații, s.f. 1. Lămurire, clarificare a unei probleme (dificile), a unui fenomen etc. ♢ Expr. A cere cuiva explicații = a cere cuiva socoteală. A avea o explicație cu cineva = a discuta cu cineva cu scopul de a se lămuri asupra unui lucru, pentru a înlătura un conflict etc. ♦ Predare a unei lecții, expunere a unei teme. 2. Cauză. – Din fr. explication, lat. explicatio.

explicit
EXPLICÍT, -Ă, expliciți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care este exprimat limpede; deslușit, lămurit, clar. ♦ (Despre o funcție matematică) Care este egal cu o anumită expresie ce conține numai variabile independente. – Din fr. explicite, lat. explicitus.

explicitate
EXPLICITÁTE s.f. Caracterul a ceea ce este explicit; limpezime, claritate. – Din fr. explicité.

exploata
EXPLOATÁ, exploatez, vb. I.Tranz. 1. A folosi, a pune în valoare o resursă; a extrage o substanță utilă, un material folositor etc. în vederea realizării unor obiective economice. 2. (În teoria marxistă) A-și însuși fără echivalent o anumită cantitate de muncă străină, a acapara o parte din roadele muncii producătorilor nemijlociți de bunuri materiale. ♦ A aservi pe plan economic și politic alt stat. 3. A asupri, a prigoni, a oprima, a împila. 4. (Fig.) A trage folos (în mod abuziv) din ceva, a profita de ceva. A exploata slăbiciunile cuiva. – Din fr. exploiter.

exploatabil
EXPLOATÁBIL, -Ă, exploatabili, -e, adj. (Despre bunuri naturale) Care poate fi exploatat. – Din fr. exploitable.

exploatabilitate
EXPLOATABILITÁTE s.f. (Rar) Însușirea unui bun de a putea fi exploatat. – Din fr. exploitabilité.

exploatare
EXPLOATÁRE, exploatări, s.f. Acțiunea de a exploata și rezultatul ei. 1. (În teoria marxistă) Însușirea fără echivalent a unei părți din munca producătorilor nemijlociți de către cei ce dispun de mijloace de producție. 2. Exploatație. 3. Totalitatea lucrărilor de punere în valoare a unui bun natural sau a unui sistem tehnic. ♦ Totalitatea operațiilor care constituie procesul tehnologic de extragere a substanțelor minerale utile, a rocilor, a țițeiului sau a gazelor. ♢ Exploatare la zi = metodă de extragere a substanțelor minerale utile în care procesul tehnologic se efectuează sub cerul liber; carieră. ♦ Loc de unde se exploatează o substanță utilă, un material folositor. 4. Fig. Faptul de a profita, de a trage folos în mod abuziv. – V. exploata.

exploatat
EXPLOATÁT, -Ă, exploatați, -te, adj., s.m. și f. 1. (În teoria marxistă) Adj., s.m. și f. Persoană care suportă o exploatare (1), care își vinde forța de muncă. 2. Adj. Care este asuprit, oprimat, prigonit, împilat. 3. Adj. (Despre terenuri, mine, păduri etc.) De unde se exploatează o substanță utilă, un material folositor; care se află în exploatare. – V. exploata.

exploatator
EXPLOATATÓR, -OÁRE, exploatatori, -oare, adj., s.m. și f. 1, (Persoană) care exploatează munca altuia, însușindu-și fără echivalent o parte din produsul acestei munci. 2. (Persoană) care exploatează o mină, o pădure, o moșie etc. – Exploata + suf. -tor (după fr. exploiteur).

exploatatie
EXPLOATÁȚIE, exploatații, s.f. 1. Întreprindere economică care exploatează terenuri, păduri, mine etc.; exploatare. 2. Terenul, pădurea, mina etc. care se află în exploatarea unității de mai sus. – Din fr. exploitation.

exploda
EXPLODÁ, explodez, vb. I. Tranz. 1. (Despre explozive, proiectile, reactoare nucleare, vase etc.; la pers. 3) A se descompune violent sub acțiunea căldurii sau a unui factor mecanic, dezvoltând brusc căldură și gaze sub presiune, care produc zguduituri, bubuituri puternice și efectuare rapidă de lucru mecanic; a face explozie. ♦ Tranz. A provoca o explozie. ♦ (Despre aparate care funcționează cu gaze sub presiune) A se sfărâma datorită presiunii interioare. 2. (Despre vulcani) A erupe brusc, a expulza lavă, bombe vulcanice, gaze etc. 3. Fig. A interveni brusc și violent în discuție; a izbucni. – Din it. esplodere, lat. explodere. Cf. fr. e x p l o s e r.

explodare
EXPLODÁRE, explodări, s.f. Acțiunea de a exploda și rezultatul ei; explozie. – V. exploda.

explodor
EXPLODÓR, explodoare, s.n. Explozor. – Din engl. exploder.

explora
EXPLORÁ, explorez, vb. I. Tranz. A cerceta o țară sau o regiune necunoscută sau puțin cunoscută, cu scopul de a face descoperiri sau studii științifice. ♦ A cerceta posibilitățile de exploatare a unui zăcământ. ♦ (Fam.) A cerceta, a căuta în... – Din fr. explorer, lat. explorare.

explorabil
EXPLORÁBIL, -Ă, explorabili, -e, adj. Care poate fi explorat. – Din fr. explorable.

explorare
EXPLORÁRE, explorări, s.f. 1. Acțiunea de a explora și rezultatul ei; explorație. 2. Complex de cercetări geologice care, în funcție de obiectul studiat și obiectivul urmărit, are drept scop stabilirea limitelor, a condițiilor de zăcământ, precizarea structurii, a calității unui corp de substanță minerală utilă etc. 3. Examen clinic sau de laborator efectuat pentru stabilirea diagnosticului unei boli. – V. explora.

explorat
EXPLORÁT, -Ă, explorați, -te, adj. (Despre țări sau regiuni necunoscute sau mai puțin cunoscute) Care este cercetat cu scopul de a cunoaște. ♦ (Despre zăcăminte) Căruia i se cercetează posibilitățile de exploatare. – V. explora.

explorator
EXPLORATÓR, -OÁRE, exploratori, -oare, s.m. și f. Persoană care explorează. – Din fr. explorateur, lat. explorator, -oris.

exploratie
EXPLORÁȚIE, explorații, s.f. (Rar) Explorare. – Din fr. exploration, lat. exploratio.

explozibil
EXPLOZÍBIL, -Ă, explozibili, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care poate exploda; exploziv (1). 2. S.n. Exploziv (2). – Din fr. explosible.

explozie
EXPLÓZIE, explozii, s.f. 1. Reacție chimică sau fizică foarte rapidă, violentă, însoțită de efecte mecanice, sonore, termice, luminoase etc., provocate de descompunerea substanțelor explozive pe care le conține un dispozitiv de distrugere; explodare, detonație, fulminație. ♦ Proces de descompunere a substanțelor explozive și de transformare a lor în alți compuși, mai simpli, însoțit de dezvoltare mare de căldură, lumină, zgomot și de efectuare de lucru mecanic într-un timp foarte scurt. ♦ (Impr.) Ardere a amestecului de combustibil și aer din cilindrul unui motor cu ardere internă. ♢ Motor cu explozie = motor la care arderea combustibilului se face într-un timp foarte scurt și este provocată de o scânteie. 2. (În sintagma) Explozie vulcanică = ieșire bruscă a lavei, a bombelor vulcanice și a gazelor unui vulcan. 3. Trecere bruscă a unui fenomen de la vechea lui calitate la una nouă, prin distrugerea calității vechi. 4. Fig. Manifestare bruscă, izbucnire neașteptată și puternică, dar de scurtă durată, a unei acțiuni, a unui sentiment etc. 5. (Fon.) Ieșire bruscă a aerului, în momentul rostirii unor sunete, după ce acesta a fost oprit de un obstacol (limbă, dinți, buze etc.). – Din fr. explosion, lat. explosio.

explozimetru
EXPLOZIMÉTRU, explozimetre, s.n. Aparat electronic pentru semnalizarea pericolului de explozie în medii cu gaze și vapori inflamabili. – Din engl. explosimeter.

explozitivitate
EXPLOZITIVITÁTE s.f. Însușirea de a fi exploziv. – Exploziv + suf. -itate.

exploziv
EXPLOZÍV, -Ă, explozivi, -e, adj. s.n. 1. Adj. Care poate exploda, care produce explozie; explozibil (1), fulminant. ♢ Sunet (sau consoană) exploziv(ă) (și substantivat, f.) = consoană care produce, la deschiderea bruscă a canalului bucal, o explozie (5); sunet sau consoană ocluzivă. ♦ (Despre aparate, mașini etc.) Care acționează prin explozia unor substanțe speciale cu care este încărcat. ♦ Fig. Susceptibil de a declanșa consecințe grave. 2. S.n. Substanță sau amestec de substanțe care, sub acțiunea căldurii sau a unui factor mecanic, are proprietatea de a se descompune brusc și violent, cu dezvoltare de căldură, lumină și gaze, provocând o creștere mare a presiunii la locul exploziei; explozibil (2). – Din fr. explosif.

explozor
EXPLOZÓR, explozoare, s.n. Aparat special pentru aprinderea capselor electrice detonante. – Din fr. exploseur.

exponat
EXPONÁT, exponate, s.n. Obiect expus în cadrul unei expoziții, unui muzeu etc. – Din rus. eksponat.

exponent
EXPONÉNT, -Ă, exponenți, -te, subst. 1. S.m. și f. Persoană sau grup social care reprezintă și apără o idee, un curent etc.; reprezentant. 2. S.m. (Mat.) Semn în cifre sau în litere scris sus, cu caractere mai mici, la dreapta unui număr sau a unei mărimi matematice, pentru a arăta puterea la care se ridică acestea. – Din germ. Exponent, lat. exponens, -ntis.

exponential
EXPONENȚIÁL, -Ă, exponențiali, -e, adj. (Mat.) Care are un exponent (2) variabil, nedeterminat sau necunoscut. ♦ (Despre funcții) A cărei variabilă independentă apare într-un exponent. [Pr.: -ți-al] – Din fr. exponentiel.

exponometrie
EXPONOMETRÍE s.f. 1. Capitol al opticii fotografice care se ocupă cu studiul duratei de expunere a materialelor fotografice. 2. Tehnică a construirii și folosirii exponometrelor. – Din exponometru. Cf. fr. e x p o s o m é t r i e.

exponometru
EXPONOMÉTRU, exponometre, s.n. Instrument folosit pentru stabilirea duratei corecte de expunere la lumină a unui film sau a unei plăci fotografice. – Din rus. eksponometr, germ. Exponometer. Cf. fr. e x p o s e m è t r e.

export
EXPÓRT, exporturi, s.n. Faptul de a exporta; operație cu caracter comercial prin care o parte din mărfurile produse, prelucrate, completate sau reparate într-o țară se vând pe piața altor țări; exportare. ♦ (Concr.) Totalitatea mărfurilor exportate. ♢ Export invizibil = vindere de servicii în (sau la) alte țări. Export de capital = plasare de capital în alte țări, unde se pot obține mai ușor profituri mari. – Din germ. Export.

exporta
EXPORTÁ, expórt, vb. I. Tranz. A vinde în afara țării mărfuri care au fost produse, preparate, completate sau reparate în țară; p. ext. a vinde servicii cumpărătorilor din alte țări. – Din fr. exporter, lat. exportare.

exportabil
EXPORTÁBIL, -Ă, exportabili, -e, adj. (Despre mărfuri) Care se poate exporta. – Din fr. exportable.

exportare
EXPORTÁRE, exportări, s.f. Acțiunea de a exporta și rezultatul ei; export. – V. exporta.

exportator
EXPORTATÓR, -OÁRE, exportatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană, țară etc.) care exportă. – Din fr. exportateur.

expozant
EXPOZÁNT, -Ă, expozanți, -te, adj., s.m. și f. (Persoană, țară etc.) care prezintă, expune ceva (la o expoziție). – Din fr. exposant.

expozeu
EXPOZÉU, expozeuri, s.n. Prezentare dezvoltată, amănunțită și sistematică, expusă oral sau scris, a unor fapte, a unei situații, a unor idei etc.; dare de seamă, expunere. – Din fr. exposé.

expozitiv
EXPOZITÍV, -Ă, expozitivi, -e, adj. În care se spune; care explică. ♦ (Despre o lecție, un text etc.) Prezentat în forma unei expuneri, a unei narațiuni. ♢ Metodă expozitivă = metodă de predare în învățământ, care constă în prezentarea conținutului lecției în forma unei expuneri. ♦ (Despre ton) Rece, sec. – Din engl. expositive.

expozitie
EXPOZÍȚIE, expoziții, s.f. 1. Prezentare organizată, publică a unor obiecte selecționate, pentru a pune în lumină specificul unei activități, realizările unui artist etc. sau în scop instructiv. 2. Loc sau clădire special amenajate unde sunt expuse aceste obiecte. 3. Parte a unei opere literare, în special dramatice, situată la începutul acesteia, în care se schițează datele fundamentale ale acțiunii, personajele etc. [Var.: expozițiúne s.f.] – Din fr. exposition, lat. expositio, -onis.

expozitional
EXPOZIȚIONÁL, -Ă, expoziționali, -e, adj. Al expoziției (1); cu caracter de expoziție (1). [Pr.: -ți-o-] – Din engl. expositional.

expozitiune
EXPOZIȚIÚNE s.f. v. expoziție.

expre
EXPRÉ adj. v. expres^2.

expres
EXPRÉS^1, -Ă, expreși, -se, adj. (În sintagmele) Tren expres (și substantivat, n.) = tren care merge cu viteză mare, oprindu-se numai în stațiile importante. Scrisoare (recomandată) expresă sau colet expres = scrisoare sau colet care ajunge la destinație mai repede, în schimbul unei suprataxe. Bufet expres (și substantivat, n.) = bufet în care se servesc, foarte repede și la prețuri populare, micul dejun, cina sau numai aperitive, gustări, minuturi. [Pl. și: (substantivat, n.) expresuri] – Din fr. express.

EXPRÉS^2, -Ă, expreși, -se, adj. Care este exprimat clar, care nu lasă nici un fel de îndoială. ♦ (Adverbial) Special pentru...; precis, anume. [Var.: expré adj.] – Din fr. exprès, lat. expressus.

expresie
EXPRÉSIE, expresii, s.f. 1. Exprimare. ♦ Construcție concisă care exprimă, de obicei în mod figurat, o idee. ♦ Cuvânt. 2. Fig. Manifestare, redare a ideilor, a sentimentelor etc. prin cuvinte, mimică etc. ♦ Înfățișare care reflectă starea sufletească a omului; reflectarea stării interioare a cuiva (în privire, figură). 3. Grup de numere, litere etc. legate între ele prin simboluri de operații matematice (adunare, înmulțire etc.). [Var.: expresiúne s.f.] – Din fr. expression, lat. expressio, -onis.

expresionism
EXPRESIONÍSM s.n. Curent artistic și literar apărut în Germania la începutul sec. XX, care pune accent pe intensitatea expresiei. [Pr.: -si-o-] – Din fr. expressionnisme.

expresionist
EXPRESIONÍST, -Ă, expresioniști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de expresionism, care reprezintă expresionismul. 2. S.m. și f. Adept al expresionismului. [Pr.: -si-o-] – Din fr. expresionniste.

expresiune
EXPRESIÚNE s.f. v. expresie.

expresiv
EXPRESÍV, -Ă, expresivi, -e, adj. (Despre cuvinte, gesturi etc.) Care arată ceva în mod viu, plastic, elocvent, grăitor, sugestiv. ♦ (Despre opere de artă) Care evocă în imagini vii. ♦ (Despre ochi, față etc.) Care reflectă în mod pregnant, cu putere stări interioare. – Din fr. expressif.

expresivitate
EXPRESIVITÁTE s.f. Calitatea, capacitatea de a fi expresiv; exprimare vie, clară, plastică. – Din fr. expressivité.

exprima
EXPRIMÁ, exprim, vb. I.Tranz. A expune, a formula, a manifesta, prin cuvinte sau prin gesturi, păreri, idei, sentimente, impresii etc. ♦ Refl. A reda în cuvinte. – Din fr. exprimer, lat. exprimere.

exprimabil
EXPRIMÁBIL, -Ă, exprimabili, -e, adj. Care poate fi exprimat. – Din fr. exprimable.

exprimare
EXPRIMÁRE, exprimări, s.f. Acțiunea de a (se) exprima și rezultatul ei; formulare a unor idei sau sentimente; expresie. ♦ Comunicare prin cuvinte; vorbire; pronunțare a unor cuvinte. – V. exprima.

expropria
EXPROPRIÁ, expropriez, vb. I.Tranz. A trece o proprietate (teren, construcție) a unei persoane fizice sau juridice în proprietatea statului pentru nevoi de interes public (prin acordarea unei despăgubiri). [Pr.: -pri-a-] – Din fr. exproprier.

expropriat
EXPROPRIÁT, -Ă, expropriați, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Despre bunuri) Care a fost luat prin expropriere. 2. Adj., s.m. și f. (Persoană) care a fost supusă exproprierii. [Pr.: --pri-at] – V. expropria.

expropriator
EXPROPRIATÓR, -OÁRE, expropriatori, -oare, s.m. și f. Persoană care expropriază (2). [Pr.: -pri-a-] – Din fr. expropriateur.

expropriere
EXPROPRIÉRE, exproprieri, s.f. Acțiunea de a expropria și rezultatul ei. [Pr.: -pri-e-] – V. expropria.

expulsie
EXPÚLSIE, expulsii, s.f. 1. Împingere în afară a unui gaz, a unui lichid etc. 2. Eliminare din organism a unui produs fiziologic, patologic, a unui corp străin etc. – Din fr. expulsion, lat. expulsio.

expulza
EXPULZÁ, expulzez, vb. I. Tranz. A obliga să părăsească țara, a trimite peste graniță un străin care a executat o pedeapsă sau a cărui prezență pe teritoriul statului nu mai este dorită. ♦ A da, a împinge afară, a sili să iasă. – Din fr. expulser, lat. expulsare.

expulzare
EXPULZÁRE, expulzări, s.f. Acțiunea de a expulza și rezultatul ei. – V. expulza.

expunctiune
EXPUNCȚIÚNE, expuncțiuni, s.f. Terminare, încheiere. ♦ Marcare a unei anulări printr-un punct (pus deasupra sau dedesubtul unei litere, unui cuvânt etc.); scoatere a unor cuvinte, litere etc. dintr-un text. [Pr.: -ți-u-] – Din lat. expunctio, -onis, fr. exponction.

expune
EXPÚNE, expún, vb. III. 1. Tranz. A prezenta, a reda prin cuvinte, a face cunoscut; a relata; a explica. 2. Tranz. A așeza la vedere; a arăta. ♦ (Urmat de determinări introduse p. prep. „la”) A așeza un obiect, un material etc. în așa fel încât să se poată exercita asupra lui o acțiune, o influență etc. 3. Tranz. și refl. A pune sau a se afla într-o situație periculoasă. 4. Tranz. A supune acțiunii luminii un film, o placă fotografică etc. pentru a obține un clișeu, o fotografie etc. – Din lat. exponere (după pune).

expunere
EXPÚNERE, expuneri, s.f. Acțiunea de a (se) expune și rezultatul ei. ♦ Relatare; (concr.) ceea ce se expune, se relatează, se explică; narațiune, povestire. ♢ Expunere de motive = explicare, prezentare a unui proiect de act normativ, cu sublinierea soluțiilor noi, mai importante, și a motivării acestora. – V. expune.

expurga
EXPURGÁ, expúrg, vb. I. Tranz. A elimina dintr-o carte pasajele care sunt sau par a fi incompatibile cu anumite principii morale. – Din fr. expurger, lat. expurgare.

expurgare
EXPURGÁRE, expurgări, s.f. Acțiunea de a expurga și rezultatul ei; expurgație. – V. expurga.

expurgatie
EXPURGÁȚIE, expurgații, s.f. Expurgare. – Din fr. expurgation.

exsanguinotransfuzie
EXSANGUINOTRANSFÚZIE s.f. v. exsangvinotransfuzie.

exsanguu
EXSÁNGUU, -UĂ, exsangui, -ue, adj. (Livr.; despre țesuturi) Care este lipsit de sânge; (despre obraji, față) palid, cadaveric. [Pr.: -gu-u] – Din fr. exsangue, lat. exsanguis.

exsangvinotransfuzie
EXSANGVINOTRANSFÚZIE, exsangvinotransfuzii, s.f. (Med.) Înlocuire aproape totală a sângelui prin transfuzie. [Var.: exganguinotransfúzie s.f.] – Din fr. exsanguino-transfusion.

exsicator
EXSICATÓR, exsicatoare, s.n. Aparat de sticlă folosit în laborator pentru uscarea sau păstrarea în stare uscată a substanțelor cu ajutorul compușilor higroscopici. – Din fr. exsiccateur.

exsudant
EXSUDÁNT, -Ă, exsudanți, -te, adj., s.m. (Substanță) care provoacă transpirație. – Din fr. exsudant.

exsudat
EXSUDÁT, exsudate, s.n. Lichid bogat în albumină care trece din vasele sangvine în țesuturi. – Din fr. exsudat.

exsudatie
EXSUDÁȚIE, exsudații, s.f. 1. Transpirație, asudare. 2. Apariție la suprafața unui strat de asfalt a excesului de bitum sau de gudron. – Din fr. exsudation.

extatic
EXTÁTIC, -Ă, extatici, -ce, adj. (Rar) Care este în extaz; care ține de extaz, caracteristic extazului; fermecat, încântat, extaziat. – Din fr. extatique.

extaz
EXTÁZ, extaze, s.n. 1. Stare psihică de mare intensitate, caracterizată prin suspendarea aparentă a contactului cu lumea înconjurătoare, imobilitate, scăderea controlului asupra propriei persoane, euforie, halucinații etc., care apare sub influența unor ritualuri și practici religioase. ♦ (Med.) Stare nervoasă în care bolnavul, urmărit de idei fixe și de exaltare mintală, este lipsit de senzații și incapabil de mișcări voluntare. 2. Admirație profundă, nețărmurită; adorație, venerație. – Din fr. extase.

extazia
EXTAZIÁ, extaziez, vb. I. Tranz. și refl. A cuprinde sau a fi cuprins, stăpânit de extaz (2). [Pr.: -zi-a] – Din fr. (s')extasier.

extaziat
EXTAZIÁT, -Ă, extaziați, -te, adj. Căzut în extaz, plin de admirație, cuprins de extaz; p. ext. încântat, fermecat. [Pr.: -zi-at] – V. extazia.

extaziere
EXTAZIÉRE, extazieri, s.f. Faptul de a (se) extazia. [Pr.: -zi-e-] – V. extazia.

extemporal
EXTEMPORÁL, extemporale, s.n. Probă scrisă, neanunțată, de obicei din lecția curentă, dată elevilor pentru verificarea periodică a cunoștințelor; lucrare de control. – Din germ. Extemporale, lat. extemporalis.

extemporaneu
EXTEMPORANÉU, -ÉE, extemporanei, -ee, adj. (Livr.) 1. Care se produce imediat, pe loc. 2. (Med.; despre medicamente) Care este preparat sau administrat fără întârziere. – Din lat. extemporaneus, fr. extemporané.

extensibil
EXTENSÍBIL, -Ă, extensibili, -e, adj. Care se poate extinde, care poate fi alungit fără a se rupe. – Din fr. extensible.

extensibilitate
EXTENSIBILITÁTE s.f. Însușirea de a fi extensibil; posibilitate de extindere, de mărire. – Din fr. extensibilité.

extensie
EXTÉNSIE s.f. v. extensiune.

extensiune
EXTENSIÚNE, extensiuni, s.f. 1. Dezvoltare, creștere; amplificare, extindere. ♦ Proces prin care un cuvânt își lărgește înțelesul. ♦ (Log.) Sferă. 2. Alungire sau întindere a unui membru sau a trunchiului anatomic în caz de luxații sau de fracturi. [Pr.: -si-u-. – Var.: exténsie s.f.] – Din fr. extension, lat. extensio, -onis.

extensiv
EXTENSÍV, -Ă, extensivi, -e, adj. 1. Referitor la extindere, bazat pe cantitate, pe spațiu. ♢ Agricultură (sau cultură) extensivă = agricultură (sau cultură) care își bazează sporirea producției pe mărirea suprafețelor cultivate. 2. Care are proprietatea de a (se) extinde. – Din fr. extensif.

extensograf
EXTENSOGRÁF, extensografe, s.n. Aparat care înregistrează variația viscozității unui aluat de o anumită consistență. – Din fr. extensographe.

extensor
EXTENSÓR, -OÁRE, extensori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care are rolul de a întinde. ♢ (Anat.) Mușchi extensor (și substantivat, m.) = mușchi de suprafață care ajută la întinderea diferitelor părți ale corpului, în special a membrelor. 2. S.n. Aparat pentru dezvoltarea mușchilor, format dintr-unul sau din mai multe arcuri de oțel sau din benzi de cauciuc cu capetele prinse în două mânere, care trebuie întinse cu mâinile. – Din fr. extenseur.

extenua
EXTENUÁ, extenuez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) obosi peste măsură; a (se) istovi, a (se) epuiza. [Pr.: -nu-a] – Din fr. exténuer, lat. extenuare.

extenuant
EXTENUÁNT, -Ă, extenuanți, -te, adj. Care extenuează; istovitor, epuizant, sleit^2, sfârșit^2. [Pr.: -nu-ant] – Din fr. exténuant.

extenuare
EXTENUÁRE, extenuări, s.f. Acțiunea de a (se) extenua și rezultatul ei; stare de slăbiciune extremă a corpului; istovire, epuizare. [Pr.: -nu-a-] – V. extenua.

extenuat
EXTENUÁT, -Ă, extenuați, -te, adj. Extrem de obosit; istovit, epuizat, sleit^2, sfârșit^2. [Pr.: -nu-at] – V. extenua.

exterior
EXTERIÓR, -OÁRĂ, exteriori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care este în afară de..., care este pe din afară, aflat dincolo de o limită; extern. ♢ Comerț exterior = totalitatea importurilor și exporturilor unei țări. 2. S.n. Partea din afară a unui lucru; fațadă. ♦ Mod de a se prezenta al unei persoane ca fizionomie, îmbrăcăminte, comportare etc.; ținută, înfățișare, aspect, alură. [Pr.: -ri-or] – Din fr. extérieur, lat. exterior.

exterioritate
EXTERIORITÁTE s.f. Caracterul a ceea ce este exterior. [Pr.: -ri-o] – Din fr. extériorité.

exterioriza
EXTERIORIZÁ, exteriorizez, vb. I. Tranz. și refl. A comunica, a exprima, a manifesta gânduri, sentimente etc. prin cuvinte, gesturi, fizionomie. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. éxtérioriser.

exteriorizare
EXTERIORIZÁRE, exteriorizări, s.f. Acțiunea de a (se) exterioriza și rezultatul ei; exprimare, manifestare exterioară. [Pr.: -ri-o-] – V. exterioriza.

exteritorial
EXTERITORIÁL, -Ă, exteritoriali, -e, adj. Care se bucură de dreptul de exteritorialitate, supus principiului exteritorialității. [Pr.: -ri-al] – Din exteritorialitate (după punctualitate – punctual). Cf. germ. e x t e r i t o r i a l, rus. e k s t e r r i t o r i a l n â i.

exteritorialitate
EXTERITORIALITÁTE s.f. Situație juridică în care se consideră că se află misiunile diplomatice (ambasadele, legațiile, persoanele etc.) ale unui stat străin, ca și când ele ar continua să fie situate pe teritoriul statului lor național. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. exterritorialité. Cf. germ. E x t e r r i t o r i a l i t ä t.

extermina
EXTERMINÁ, extérmin, vb. I. Tranz. A face să piară în întregime, a distruge complet, a nimici; a ucide, a masacra, a stârpi în masă. – Din fr. exterminer, lat. exterminare.

exterminant
EXTERMINÁNT, -Ă, exterminanți, -te, adj. Care extermină. – Din fr. exterminant.

exterminare
EXTERMINÁRE, exterminări, s.f. Acțiunea de a extermina și rezultatul ei; stârpire, masacrare; exterminațiune. – V. extermina.

exterminat
EXTERMINÁT, -Ă, exterminați, -te, adj. Distrus, nimicit, stârpit în masă. – V. extermina.

exterminator
EXTERMINATÓR, -OÁRE, exterminatori, -oare, adj., s.m. și f. (Cel) care extermină; nimicitor, distrugător. – Din fr. exterminateur, lat. exterminator, -oris.

exterminatiune
EXTERMINAȚIÚNE, exterminațiuni, s.f. (Rar) Exterminare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. extermination, lat. exterminatio, -onis.

extern
EXTÉRN, -Ă, externi, -e, adj., s.m. și f. I. Adj. 1. Care se află așezat în afară; din afară, exterior; străin. ♦ Politică externă = politica unui stat față de celelalte state. (Mat.) Unghi extern = unghi format de o latură a unui triunghi cu prelungirea altei laturi; unghi format de două drepte tăiate de o secantă și aflat în afara dreptelor. 2. (Despre medicamente) Care se aplică numai pe suprafața corpului. II. S.m. și f. 1. Elev, ucenic care locuiește și ia masa în afara școlii sau a locului unde învață meseria. 2. Student în medicină care, în urma unui examen, este admis să facă practică în spital. – Din fr. externe, lat. externus.

externa
EXTERNÁ, externez, vb. I. Tranz. A elibera din spital un bolnav (însănătoșit). – Din extern.

externare
EXTERNÁRE, externări, s.f. Acțiunea de a externa. – V. externa.

externat
EXTERNÁT, -Ă, externați, -te, adj. Care a ieșit din spital. – V. externa.

exteroceptiv
EXTEROCEPTÍV, -Ă, exteroceptivi, -ce, adj. (Anat.; despre căile sensibilității) Care transmite centrilor nervoși stimuli din mediul extern. – Din fr. extéroceptif.

exteroceptor
EXTEROCEPTÓR, exteroceptori, s.m. (Anat.) Organ din sistemul nervos central care receptează stimuli din mediul extern. – Din fr. extérocepteur.

extinctiv
EXTINCTÍV, -Ă, extinctivi, -e, adj. Care duce la înlăturarea efectelor unui act juridic. – Din fr. extinctif.

extinctor
EXTINCTÓR, -OÁRE, extinctori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care are proprietatea de a stinge. 2. S.n. Aparat care servește la stingerea incendiilor; stingător. – Din fr. extincteur, lat. extinctor, -oris.

extinctie
EXTÍNCȚIE, extincții, s.f. Stingere, slăbire (a unei acțiuni, a unei oscilații etc.). ♦ Micșorare sau anulare a intensității unui fascicul de lumină. [Var.: extincțiúne s.f.] – Din fr. extinction.

extinctiune
EXTINCȚIÚNE s.f. v. extincție.

extinde
EXTÍNDE, extínd, vb. III. Tranz. și refl. A face să ocupe sau a ocupa un spațiu mai mare decât cel inițial; a (se) lărgi (ca sferă de acțiune); a (se) întinde, a (se) mări. – Din lat. extendere (după întindere).

extindere
EXTÍNDERE, extinderi, s.f. Acțiunea de a (se) extinde și rezultatul ei; întindere, mărire, lărgire. – V. extinde.

extingibil
EXTINGÍBIL, -Ă, extingibili, -e, adj. Care poate fi stins; spec. (despre acțiuni judiciare) care trebuie stins. – Din fr. extinguible, lat. exstinguibilis (după stinge).

extirpa
EXTIRPÁ, extírp, vb. I. Tranz. 1. A scoate, a înlătura pe cale chirurgicală un organ sau o porțiune dintr-un organ (bolnav); a exciza. 2. Fig. A distruge complet; a nimici, a stârpi. [Prez. ind. și: extirpez] – Din fr. extirper, lat. exstirpare.

extirpabil
EXTIRPÁBIL, -Ă, extirpabili, -e, adj. (Med.) Care poate fi extirpat. – Din fr. extirpable.

extirpare
EXTIRPÁRE, extirpări, s.f. Acțiunea de a extirpa și rezultatul ei; extirpație, excizie. – V. extirpa.

extirpator
EXTIRPATÓR, -OÁRE, extirpatori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care extirpă. 2. S.n. Mașină agricolă care servește la distrugerea rădăcinilor buruienilor și la afânarea stratului superficial al solului. – Din fr. extirpateur, lat. extirpator, -oris.

extirpatie
EXTIRPÁȚIE, extirpații, s.f. Extirpare. – Din fr. extirpation.

extispiciu
EXTISPÍCIU, extispicii, s.n. Cercetare a măruntaielor păsărilor pentru prezicerea viitorului. – Din lat. extispicium.

extorca
EXTORCÁ, extorchez, vb. I. Tranz. A obține un lucru de la cineva cu forța, prin amenințări, violență, șantaj etc. [Var.: estorcá vb. I.] – Din fr. extorquer, lat. extorquere.

extorcare
EXTORCÁRE, extorcări, s.f. Acțiunea de a extorca și rezultatul ei; extorsiune. [Var.: estorcáre s.f.] – V. extorca.

extorsiune
EXTORSIÚNE, extorsiuni, s.f. (Rar) Extorcare. [Pr.: -si-u-] – Din fr. extorsion, lat. extorsio, -onis.

extra
EXTRA- Element de compunere care înseamnă: a) „afară (de)”, „(în) afară”, „deosebit (de)” și care servește la formarea unor adjective; b) „superior”, „ultra-”, „foarte” și care servește la formarea unor adjective. ♢ (Folosit izolat) Vin extra. Mazăre extra. – Din fr. extra-, lat. extra.

extraatmosferic
EXTRAATMOSFÉRIC, -Ă, extraatmosferici, -ce, adj. De dincolo de atmosfera terestră. [Pr.: -tra-at-] – Din fr. extra-atmosphérique.

extrabugetar
EXTRABUGETÁR, -Ă, extrabugetari, -e, adj. Care nu este înscris în buget, care se face în afara bugetului. – Din fr. extra-budgétaire.

extracelular
EXTRACELULÁR, -Ă, extracelulari, -e, adj. Care se află în afara celulelor, care nu ține de celule. – Din fr. extracellulaire.

extraconjugal
EXTRACONJUGÁL, -Ă, extraconjugali, -e, adj. Referitor la relațiile din afara căsătoriei; adulterin; extramarital. – Din fr. extraconjugal.

extraconstitutional
EXTRACONSTITUȚIONÁL, -Ă, extraconstituționali, -e, adj. În afara prevederilor constituției. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. extraconstitutionnel.

extracontabil
EXTRACONTÁBIL, -Ă, extracontabili, -e, adj. (Despre calcule, situații, lucrări etc.) Care se efectuează pe baza unor date procurate pe alte căi decât cea contabilă. – Extra- + contabil.

extracorporal
EXTRACORPORÁL, -Ă, extracorporali, -e, adj. Care se află în afara corpului. – Extra- + corporal.

extract
EXTRÁCT, extracte, s.n. 1. (Ieșit din uz) Copie a unui act, scoasă dintr-un registru (de stare civilă). 2. Substanță sau amestec de substanțe chimice preparat prin concentrarea până la un anumit grad a produselor extrase din diferite materii vegetale sau animale, proaspete sau uscate. – Din lat. extractus, germ. Extrakt.

extractiv
EXTRACTÍV, -Ă, extractivi, -e, adj. Care servește la extragerea unor substanțe utile. ♢ Industrie extractivă = totalitatea ramurilor industriale în cadrul cărora se extrag din natură minereuri, cărbuni, țiței etc. – Din fr. extractif.

extractor
EXTRACTÓR, -OÁRE, extractori, -oare, adj. s.n. I. Adj. Care extrage sau ajută la extragerea anumitor substanțe sau corpuri. II. S.n. 1. Aparat cu ajutorul căruia se efectuează o extracție (2). ♦ Aparat cu care se extrage mierea din faguri. 2. Utilaj de construcții folosit pentru extragerea din pământ a piloților, în vederea reutilizării lor la alte lucrări. 3. Dispozitiv al închizătorului unei arme de foc, care extrage din țeava tubul-cartuș sau tubul proiectilului. – Din fr. extracteur.

extractie
EXTRÁCȚIE, extracții, s.f. 1. Extragere. 2. Operație de aducere la suprafață a minereului, a materialelor și a personalului, prin puțuri verticale sau înclinate care fac legătura cu diferite planuri ale minei. 3. Îndepărtare a unui corp străin introdus în organism; spec. extragerea unei măsele sau a unui dinte. 4. (Livr.) Origine, proveniență. – Din fr. extraction, lat. extractio.

extracurent
EXTRACURÉNT s.n. (Fiz.) Curent electric datorat autoinducției. – Din fr. extra-courant.

extrados
EXTRADÓS, extradosuri, s.n. 1. Suprafața exterioară convexă a unui arc sau a unei bolți. 2. Fața convexă a unei palete de turbină sau fața superioară a unei aripi de avion. – Din fr. extrados.

extradotal
EXTRADOTÁL, -Ă, extradotali, -e, adj. (Despre averea soției) Care este în afară de zestre. – Din fr. extra-dotal.

extradur
EXTRADÚR, Ă, extraduri, -e, adj. Foarte dur. – Extra- + dur.

extraestetic
EXTRAESTÉTIC, -Ă, extraestetici, -ce, adj. Aflat sau considerat în afara esteticului. [Pr.: -tra-e-] – Extra- + estetic.

extrafin
EXTRAFÍN, -Ă, extrafini, -e, adj. De o calitate superioară; foarte fin, extraordinar de bun. – Din fr. extra-fin.

extrafor
EXTRAFÓR s.n. Panglică (foarte) rezistentă folosită în croitorie. – Din fr. extra-fort.

extragalactic
EXTRAGALÁCTIC, -Ă, extragalactici, -ce, adj. Care se află în afara galaxiei noastre. – Din fr. extragalactique, engl. extragalactic.

extrage
EXTRÁGE, extrág, vb. III. Tranz. 1.. A scoate o substanță dintr-un material, a separa o substanță de alta prin diferite procedee. ♦ A scoate un corp din locul în care s-a format sau în care a fost introdus. 2. (Mat.; în expr.) A extrage rădăcina pătrată (sau cubică etc.) = a calcula rădăcina pătrată (sau cubică etc.) a unui număr dat. – Din lat. extrahere (după trage).

extragere
EXTRÁGERE, extrageri, s.f. Acțiunea de a extrage și rezultatul ei; extracție. – V. extrage.

extragramatical
EXTRAGRAMATICÁL, -Ă, extragramaticali, -e, adj. Situat în afara gramaticii. – Din fr. extragrammatical.

extrajudiciar
EXTRAJUDICIÁR, -Ă, extrajudiciari, -e, adj. (Despre o probă sau despre o procedură) Care se desfășoară sau se administrează în afara unui organ de jurisdicție. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. extrajudiciaire.

extralegal
EXTRALEGÁL, -Ă, extralegali, -e, adj. În afara legalității. – Din fr. extra-légal.

extralingvistic
EXTRALINGVÍSTIC, -Ă, extralingvistici, -ce, adj. Situat în afara limbii. – Din fr. extra-linguistique.

extramarital
EXTRAMARITÁL, -Ă, extramaritali, -e, adj. (Livr.) Extraconjugal. – Din engl. extramarital.

extraneitate
EXTRANEITÁTE s.f. 1. Caracter străin al unui element cuprins într-un raport juridic, necesitând aplicarea unei legi nenaționale. 2. Situația juridică a unei persoane care se află într-o țară străină. [Pr.: -ne-i-] – Din fr. extranéité.

extraneu
EXTRANÉU, -ÉE, extranei, -ee, adj. (Rar) – Din afară, străin. – Din lat. extraneus.

extranuclear
EXTRANUCLEÁR, -Ă, extranucleari, -e, adj. (Biol.) Care este localizat în afara

extraordinar
EXTRAORDINÁR, -Ă, extraordinari, -e, adj. 1. (Adesea adverbial), Care este cu totul deosebit, care iese din comun; neobișnuit, nemaipomenit, formidabil, excepțional; (despre oameni) dotat cu calități deosebite, excepționale; (despre lucruri etc.) foarte bun. 2. (Despre legi, măsuri, funcții etc.) Care depășește cadrul unei reguli, unei măsuri obișnuite. – Din fr. extraordinaire, lat. extraordinarius.

extraparlamentar
EXTRAPARLAMENTÁR, -Ă, extraparlamentari, -e, adj. Care nu face parte din parlament; din afara parlamentului. – Din fr. extra-parlementaire.

extraperitoneal
EXTRAPERITONEÁL, -Ă, extraperitoneali, -e, adj. Situat în afara peritoneului. [Pr.: -ne-al] – Din fr. extrapéritonéal.

extraplat
EXTRAPLÁT, -Ă, extraplați, -te, adj. (Despre obiecte) Foarte plat. – Din fr. extra-plat.

extrapleural
EXTRAPLEURÁL, -Ă, extrapleurali, -e, adj. Situat în afara pleurei. [Pr.: -ple-u-] – Din fr. extrapleural.

extrapola
EXTRAPOLÁ, extrapolez, vb. I.Tranz. A face o extrapolare. – Din fr. extrapoler.

extrapolare
EXTRAPOLÁRE, extrapolări, s.f. 1. (Mat.) Metodă de determinare aproximativă a unei funcții continue pentru valori situate în afara unui interval de valori cunoscute; extrapolație. 2. (Fil.) Extindere ipotetică a unei noțiuni, legi, teorii etc. de la un domeniu la altul; trecere de la o idee la alta, mai complexă, cu o sferă mai largă etc. – V. extrapola.

extrapolatie
EXTRAPOLÁȚIE, extrapolații, s.f. Extrapolare. – Din fr. extrapolation.

extraprofesional
EXTRAPROFESIONÁL, -Ă, extraprofesionali, -e, adj. Care nu aparține domeniului profesiunii unei persoane. [Pr.: -si-o-] – Din fr. extraprofessionnel, engl. extraprofessional.

extrareglementar
EXTRAREGLEMENTÁR, -Ă, extrareglementari, -e, adj. Care este în afara regulamentului. – Din fr. extra-réglementaire.

extraretinian
EXTRARETINIÁN, -Ă, extraretinieni, -e, adj. (Anat.) Din afara retinei. [Pr.: -ni-an] – Din fr. extrarétinien.

extras
EXTRÁS, extrase, s.n. 1. Fragment, pasaj scos dintr-o scriere. ♢ Loc. adv. În extras = reprodus fragmentar, parțial. 2. Articol sau studiu scos dintr-o revistă, dintr-un volum omagial sau din altă publicație colectivă și machetat separat sub formă de broșură. 3. (Cont.; în sintagma) Extras de cont = document care conține copia operațiilor efectuate, într-o anumită perioadă, într-un cont. 4. Reproducere a unei părți dintr-un înscris sau dintr-un registru. – V. extrage.

extrasensibil
EXTRASENSÍBIL, -Ă, extrasensibili, -e, adj. (Despre oameni) Extrem de sensibil (1). ♦ (Despre organism) Care reacționează instantaneu la cea mai ușoară excitație exterioară. – Din fr. extra-sensible.

extrasenzorial
EXTRASENZORIÁL, -Ă, extrasenzoriali, -e, adj. Care este perceput pe alte căi decât cele senzoriale normale. [Pr.: -ri-al] – Din fr. extra-sensoriel.

extrasezon
EXTRASEZÓN s.n. Timpul din afara sezonului (de referință). – Extra- + sezon.

extrasistola
EXTRASÍSTOLĂ, extrasistole, s.f. Contracție suplimentară a inimii înaintea sistolei, care întrerupe ritmul regulat al bătăilor cardiace, provocând o durere ușoară. – Din fr. extra-systole.

extrastatutar
EXTRASTATUTÁR, -Ă, extrastatutari, -e, adj. Care este în afară de statut. – Din fr. extra-statutaire.

extrascolar
EXTRAȘCOLÁR, -Ă, extrașcolari, -e, adj. În afara programului și activității școlare. – Extra- + școlar.

extraterestru
EXTRATERÉSTRU, -Ă, extratereștri, -stre, adj., s.m. și f. (Ființă) care se află în afara globului terestru. – Din fr. extraterrestre.

extrateritorial
EXTRATERITORIÁL, -Ă, extrateritoriali, -e, adj. Care este în afara teritoriului unui stat. [Pr.: -ri-al] – Din fr. extra-territorial.

extrateritorialitate
EXTRATERITORIALITÁTE s.f. Faptul de a considera spațiul unei ambasade într-o țară străină detașat de acea țară. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. extra-territorialité.

extraurban
EXTRAURBÁN, -Ă, extraurbani, -e, adj. Care se află în afara orașului. [Pr.: -tra-ur-] – Extra- + urban.

extrauterin
EXTRAUTERÍN, -Ă, extrauterini, -e, adj. Situat în afara cavității uterine. ♢ Sarcină extrauterină = sarcină anormală în care oul fecundat se dezvoltă în afara cavității uterine. [Pr.: -tra-u-] – Din fr. extra-utérin.

extravagant
EXTRAVAGÁNT, -Ă, extravaganți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care caută cu orice preț să iasă din comun; excentric. ♦ Neobișnuit, ciudat, bizar. – Din fr. extravagant.

extravaganta
EXTRAVAGÁNȚĂ, extravaganțe, s.f. Purtare, ținută, atitudine ieșite din comun; faptă lipsită de judecată; excentricitate, ciudățenie, bizarerie. – Din fr. extravagance.

extravaza
EXTRAVAZÁ, pers. 3 extravazează, vb. I. Refl. (Despre sânge, umori etc.) A se vărsa afară din canalele sale. – Din fr. extravaser.

extravazare
EXTRAVAZÁRE, extravazări, s.f. Faptul de a se extravaza; spec. trecere a plasmei sangvine din vase în spațiile interstițiale, determinând apariția edemelor. – V. extravaza.

extravertit
EXTRAVERTÍT, -Ă, extravertiți, -te, adj. (În sintagma) Tip extravertit = tip psihologic caracterizat prin proiectarea tendințelor psihice interioare asupra lumii înconjurătoare, prin exteriorizarea sentimentelor; sociabilitate. ♦ (Despre oameni) Care este de tip extravertit. [Var.: extrovertít, -ă adj.] – Din fr. extraverti.

extravilan
EXTRAVILÁN, -Ă, extravilani, -e, adj. Caracteristic teritoriului aflat în afara spațiului construit sau pe cale de construire al unei localități. – Cf. fr. e x t r a v i l l e.

extrada
EXTRĂDÁ, extrădez, vb. I. Tranz. A preda pe cineva urmărit sau condamnat altui stat, la cerere, în condițiile prevăzute de convențiile internaționale; a săvârși o extrădare. – Din fr. extrader.

extradare
EXTRĂDÁRE, extrădări, s.f. Acțiunea de a extrăda și rezultatul ei; predare de către un stat altui stat a unui infractor care se găsește pe teritoriul său, spre a fi judecat sau spre a-și executa pedeapsa. – V. extrăda.

extrem
EXTRÉM, -Ă, extremi, -e, adj., subst. I. Adj. 1. Foarte mare, exagerat. ♢ Loc. adv. La extrem = până la ultima limită, peste măsură. ♦ (Adverbial; urmat de determinări introduse prin prep. „de”, formează superlativul) Foarte, prea, extraordinar de... 2. Foarte grav. ♦ (Despre mijloace terapeutice, soluții, remedii etc.) Foarte energic, întrebuințat numai în împrejurări deosebit de grave; radical, drastic. 3. Așezat în punctul cel mai îndepărtat, la capăt, la vârf, la margine. 4. Care are cea mai mare sau cea mai mică dintre valorile pe care le poate avea o mărime. II. S.f. 1. Margine, limită, capăt (foarte îndepărtat) ♢ Expr. A trece de la (sau a cădea dintr-)o extremă la (sau într-)alta = a trece de la o atitudine (exagerată) la alta opusă (dar tot exagerată). ♦ Extremă dreaptă (sau stângă) = partid sau fracțiune politică dintr-un partid, dintr-o adunare etc., care se situează pe poziții extremiste de dreapta (sau de stânga); parte ultraradicală, exagerată de dreapta (sau de stânga) a spectrului politic. 2. Valoarea cea mai mare sau cea mai mică a unei mărimi. 3. Jucător care ocupă locul lateral cel mai înaintat din stânga sau din dreapta într-o echipă de fotbal, de handbal sau de hochei. III. (Mat.) 1. S.m. Primul și ultimul termen al unei proporții. 2. S.n. Maximul sau minimul unei funcții. – Din fr. extrême, lat. extremus.

extremala
EXTREMÁLĂ, extremale, s.f. (Mat.) Funcție care realizează extremul unei funcționale. – Din fr. extrémale.

extremism
EXTREMÍSM s.n. Atitudine, doctrină a unor curente politice care, pe baza unor opinii, idei, păreri exagerate, unilaterale, extreme, urmăresc prin măsuri violente sau radicale să impună programul lor. – Din fr. extrémisme.

extremist
EXTREMÍST, -Ă, extremiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de extremism, care depășește limitele normale, moderate; privitor la teoriile, ideile, opiniile, metodele, măsurile etc. împinse la extrem. 2. S.m. și f. Adept al extremismului. – Din fr. extrémiste.

extremitate
EXTREMITÁTE, extremități, s.f. Limită, parte extremă, punct final. ♦ Parte terminală, periferică a unui organ sau a corpului. – Din fr. extrémité.

extrinsec
EXTRINSÉC, -Ă, extrinseci, -ce, adj. 1. Care vine din afară, care nu provine din esența lucrurilor. 2. (Anat.; despre organe) Originar din afara locului unde se găsește sau acționează. – Din fr. extrinsèque.

extrofie
EXTROFÍE, extrofii, s.f. Defect de conformație al unui organ care este astfel întors, încât fața sa internă devine externă. – Din fr. extrophie.

extrospectiv
EXTROSPECTÍV, -Ă, extrospectivi, -e, adj. (Psih.; despre oameni) Care observă trăirile psihice ale altora. – Din engl. extrospective.

extrospectie
EXTROSPÉCȚIE, extrospecții, s.f. (Psih.) Observare a fenomenelor din afara eului, a trăirilor psihice ale altuia. – Din fr., engl. extrospection.

extrovertit
EXTROVERTÍT, -Ă adj. v. extravertit.

extrudare
EXTRUDÁRE, extrudări, s.f. Procedeu de prelucrare a materialelor (metale, mase plastice) prin deformare plastică, constând în trecerea forțată a materialului, supus unei forțe de compresiune, printr-o matriță de formă adecvată; extruziune. – Cf. fr. e x t r u s i o n.

extruziune
EXTRUZIÚNE, extruziuni, s.f. Extrudare. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. extrusion.

exuberant
EXUBERÁNT, -Ă, exuberanți, -te, adj. 1. Care își manifestă sentimentele prin numeroase demonstrații exterioare; de o mare vioiciune, foarte vioi; expansiv. 2. (Rar) Abundent, îmbelșugat. – Din fr. exubérant, lat. exuberans, -ntis.

exuberanta
EXUBERÁNȚĂ, exuberanțe, s.f. 1. Însușirea de a fi exuberant; manifestare a acestei însușiri; expansivitate. 2. (Rar) Bogăție, belșug, abundență; varietate. – Din fr. exubérance, lat. exuberantia.

exulceratie
EXULCERÁȚIE, exulcerații, s.f. (Med.) Ulcerație superficială, ușoară. – Din fr. exulcération.

exulta
EXULTÁ, exúlt, vb. I. Intranz. A simți o mare bucurie, a fi foarte fericit. [Pr.: eg-zul-] – Din fr. exulter, lat. exsultare.

exultant
EXULTÁNT, -Ă, exultanți, -te, adj. Care exultă, foarte vesel. [Pr.: eg-zul-] – Din fr. exultant.

exultare
EXULTÁRE, exultări, s.f. Acțiunea de a exulta și rezultatul ei; exultație. [Pr.: eg-zul-] – V. exulta.

exultatie
EXULTÁȚIE, exultații, s.f. Exultare. [Pr.: eg-zul-] – Din fr. exultation.

exuviabil
EXUVIÁBIL, -Ă, exuviabili, -e, adj. (Despre animale) Care își schimbă pielea. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. exuviable.

ezerina
EZERÍNĂ, ezerine, s.f. Alcaloid extras din semințele unei plante leguminoase, utilizat în tratamentul glaucomului, parezelor intestinale etc. – Din fr. ésérine.

ezita
EZITÁ , ezit, vb. I. Intranz. și tranz. A sta la îndoială în luarea unei hotărâri; a șovăi, a se codi, a pregeta. – Din fr. hésiter, lat. haesitare.

ezitant
EZITÁNT, -Ă, ezitanți, -te, adj. Care ezită; șovăitor, nehotărât. – Din fr. hésitant.

ezitare
EZITÁRE, ezitări, s.f. Faptul de a ezita; șovăială, nehotărâre, codeală, codire. – V. ezita.

ezoteric
EZOTÉRIC, -Ă, ezoterici, -ce, adj. (Despre doctrine, ritualuri etc.) Care poate fi înțeles numai de către cei inițiați; ascuns, secret. – Din fr. ésotérique.

ezoterism
EZOTERÍSM s.n. Transmitere a unei doctrine, a unui ritual etc. numai unui număr restrâns de inițiați. – Din fr. ésotérisme.

f
F s.m. invar. A opta literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (consoană fricativă labiodentală surdă (2)). [Pr.: fe].

fa
FA^1 s.m. invar. (Muz.) Treapta a patra din gama majoră tip; sunetul și notația corespunzătoare acestei trepte. ♦ Una dintre cheile muzicale. – Din it. fa.

FA^2 interj. v. fă.

fabian
FABIÁN, -Ă, fabieni, -e, s.m. și f. Adept al fabianismului. [Pr.: -bi-an] – Din engl. Fabian [Society].

fabianism
FABIANÍSM s.n. Doctrină care preconiza trecerea lentă, pe calea reformelor de stat, de la capitalism la socialism. [Pr.: -bi-a-] – Din engl. fabianism, fr. fabianisme.

fabrica
FABRICÁ, fábric, vb. I. Tranz. A produce o marfă în serie și în cantități mari, prelucrând materia primă într-o fabrică, într-o uzină etc. ♦ P. gener. (Fam.) A face, a confecționa, a realiza. ♦ Fig. A născoci, a plăsmui, a inventa. – Din fr. fabriquer, lat. fabricare.

fabricant
FABRICÁNT, -Ă, fabricanți, -te, s.m. și f. Proprietar și conducător al unei fabrici; industriaș. ♦ Persoană care fabrică ceva. – Din fr. fabricant.

fabricare
FABRICÁRE s.f. Acțiunea de a fabrica. – V. fabrica.

fabricat
FABRICÁT, fabricate, s.n. Marfă produsă într-o fabrică, într-o uzină etc. – Din germ. Fabrikat.

fabricatie
FABRICÁȚIE, fabricații, s.f. Proces tehnologic de producere a mărfurilor într-o fabrică, într-o uzină etc.; producția unei asemenea unități industriale. – Din fr. fabrication, lat. fabricatio.

fabrica
FÁBRICĂ, fabrici, s.f. Întreprindere industrială care folosește un sistem de mașini și de instalații tehnice în vederea executării operațiilor de transformare a materiei prime în produse finite, în serie și în cantități mari. ♢ Expr. (Fam.) A lua (pe cineva) în fabrică = a certa, a reproșa, a cere socoteală (cuiva); a bate (pe cineva). A intra în fabrica cuiva = a fi certat de cineva, a i se reproșa, a i se cere socoteală; a fi bătut de cineva. [Pl. și: (pop.) făbrici] – Din fr. fabrique, rus. fabrika, germ. Fabrik.

fabricitate
FABRICITÁTE s.f. (Livr.) Capacitate a omului de a crea, de a produce bunuri. – Fabrica + suf. -itate.

fabula
FABULÁ, fabulez, vb. I. Tranz. A imagina fapte, întâmplări etc. prezentându-le drept reale sau posibile; p. ext. a minți. – Din fr. fabuler.

fabulare
FABULÁRE, fabulări, s.f. Faptul de a fabula. – V. fabula.

fabulatie
FABULÁȚIE, fabulații, s.f. 1. Poveste alegorică; p. ext. povestire cuprinsă într-o operă literară, afabulație. 2. Figură retorică prin care se redă ca real ceva imaginar. 3. Prezentare a unei fapte imaginare ca reală; p. ext. minciună. – Din fr. fabulation, lat. fabulatio.

fabula
FÁBULĂ, fabule, s.f. Scurtă povestire alegorică, de obicei în versuri, în care autorul, folosind procedeul personificării animalelor, plantelor și lucrurilor, satirizează anumite moravuri, deprinderi, mentalități sau greșeli cu scopul de a le îndrepta. ♦ Istorisire, prezentare a unei fapte imaginare ca reală; p. ext. minciună. – Din fr. fabulation, lat. fabulatio.

fabulist
FABULÍST, -Ă, fabuliști, -ste, s.m. și f. Autor de fabule. – Din fr. fabuliste.

fabulistic
FABULÍSTIC, -Ă, fabulistici, -ce, adj. De fabulă; de fabulist. – Fabulist + suf. -ic.

fabulos
FABULÓS, -OÁSĂ, fabuloși, -oase, adj. 1. (Despre sume de bani, prețuri, averi), Care depășește orice închipuire; enorm, extraordinar. 2. Care aparține lumii fabulelor, a legendelor, a mitologiei; fantastic, minunat. 3. (Adesea substantivat, n.) Imaginar, ireal. – Din fr. fabuleux, lat. fabulosus.

face
FÁCE, fac, vb. III. A. Tranz. I. 1. A întocmi, a alcătui, a făuri, a realiza, a fabrica un obiect. Face un gard. ♢ A procura un obiect, dispunând confecționarea lui de către altcineva. Își face pantofi. 2. A construi, a clădi; a ridica, a așeza. Face o casă. Face fânul stoguri. 3. A găti, a prepara, a pregăti un aliment, o mâncare. 4. A compune, a scrie, a crea o operă literară; a executa, a realiza o operă artistică. 5. A stabili o lege, o convenție, o înțelegere. 6. A câștiga, a agonisi, a strânge bani, avere. 7. A pregăti ceva într-un anumit scop. Își face bagajele. ♦ Expr. A face focul = a ațâța, a aprinde focul. ♢ A aranja (părul, sprâncenele, buzele, unghiile etc.). II. 1. (Despre femei) A naște. ♦ Expr. (Pop. și fam.) De când l-a făcut mă-sa sau de când mă-sa l-a făcut = de când s-a născut, dintotdeauna. ♢ (Despre soți) A procrea. ♢ (Despre mamifere) A făta. ♢ (Despre păsări) A oua. 2. (Despre pomi) A produce, a da roade; (despre plante) a scoate, a da muguri, frunze, flori etc. 3. (despre ființe și plante) A căpăta, a dobândi; a-i apărea. A făcut o bătătură. ♢ A se îmbolnăvi de... A făcut scarlatină. 4. (În expr.) A face ochi = a) (despre puii unor animale) a putea deschide ochii (la câteva zile după naștere); b) (fam., despre oameni) a se trezi, a se scula din somn. A face burtă (sau) pântece = a se îngrășa. A face genunchi = (despre pantaloni) a se deforma (de multă purtare) în dreptul genunchilor. III. 1. A întocmi, a potrivi lucrurile astfel ca să...; a da cuiva posibilitatea de a... Ce-a făcut, ce-a dres, că a reușit... 2. A determina, a convinge. Nu l-au putut face să se însoare. 3. A obliga, a sili, a constrânge, a pune pe cineva să... Nu mă face să plec. 4. A predispune la ceva; a îndemna. Timpul urât îl face trist. IV. 1. A determina sau a ajuta pe cineva sau ceva să-și schimbe starea inițială, să ajungă într-o anumită situație. L-a făcut om. ♢ Expr. A face (sau, refl., a se face) bine (sau sănătos) = a (se) însănătoși, a (se) vindeca. 2. A preface, a schimba, a transforma în... Faceți din piatră aur. ♢ Expr. A face din țânțar armăsar = a exagera mult. A face (cuiva) coastele pântec (sau spinarea cobză) = a bate (pe cineva) tare. A face noaptea (sau din noapte) zi = a nu dormi, a rămâne treaz toată noaptea. A face (sau, refl., a se face) praf = a (se) distruge, a (se) nimici. 3. A zice, a spune (despre cineva sau cuiva) că este..., a califica; a învinui, a acuza pe cineva de... L-a făcut măgar. ♢ Expr. A face (pe cineva) cum îi vine la gură = a ocărî sau a certa (pe cineva) rău, fără a-și alege cuvintele, a batjocori (pe cineva). A face (pe cineva) cu ou și cu oțet v. oțet. V. 1. A săvârși, a făptui, a comite. ♢ Expr. Face ce face și... = încearcă prin toate mijloacele și izbutește să...; nu știu cum procedează că...; vorba e că... A nu avea ce face (sau ce să facă) = a) a nu avea o ocupație; b) a nu-i rămâne cuiva nimic de schimbat într-o situație, a nu avea posibilitatea să se împotrivească, să obiecteze, să ajute cu ceva; a nu avea încotro; c) se spune despre cineva (sau cuiva) care comite sau este pe punctul să comită o imprudență, o prostie, o gafă. A nu avea ce face cu... = a nu avea (nici o) nevoie de..., a nu-i trebui; a nu-i folosi, a nu-i servi la nimic. Ce (mai) faci? = cum îți merge? cum o (mai) duci? A face totul sau a face tot posibilul (sau în toate chipurile, posibilul și imposibilul) să (sau ca să) = a depune toate eforturile (pentru a realiza ceva). (exprimând surpriza neplăcută și purtând accentul în frază) Ce face?! = cum?! cum se poate (una ca asta)? Ce (tot) faci (sau ce ai făcut de)...? = ce ți s-a întâmplat că...? care e cauza că...? Ce-i de făcut (cu cineva sau cu ceva) ? = cum să se procedeze (cu cineva sau cu ceva) ? N-am făcut nimic = a) nu am realizat nimic, nu m-am ales cu nimic; b) nu sunt vinovat, nu am comis ceea ce mi se impută. Văzând și făcând = procedând conform situației, împrejurărilor, fără un plan dinainte stabilit. A avea a (sau de-a) face cu cineva (sau cu ceva) = a) a avea ceva comun cu cineva (sau cu ceva), a exista anumite relații între...; b) a o păți, a suporta consecințele faptelor sale. Ce are a face? = ce legătură este (între un lucru și altul)? Ce interesează? și ce-i cu asta? N-are a face! = nu interesează! n-are importanță! (Refl.) S-a făcut! = ne-am înțeles! s-a aranjat! Fii fără grijă! 2. A provoca, a da naștere la..., a cauza, a pricinui. A făcut o încurcătură ♢ Expr. Nu face nimic! = (formulă de politețe cu care se răspunde celui ce-și cere scuze pentru un neajuns sau o supărare pricinuită fără voie) nu are nici o importanță! A i-o face (bună sau lată sau cu vârf) sau a-i face (cuiva) una (și bună) = a-i pricinui cuiva un rău, un neajuns. A(-și) face inimă rea (sau sânge rău) = a (se) supăra, a (se) consuma. A-și face gânduri (sau griji) = a se îngrijora. ♦ A arăta, a manifesta, a acorda. I-a făcut toate onorurile. 3. A aduce la îndeplinire; a realiza, a îndeplini, a împlini. Și-a făcut datoria. ♢ Expr. A face (un) târg (sau târgul) = a cădea de acord, a încheia o tranzacție (comercială). ♦ A juca (un meci). 4. A exercita, a practica o meserie. Face avocatură. ♦ A studia, a urma un curs sau o formă de învățământ. Face medicina. 5. (Cu complementul „semn”) A atrage cuiva atenția printr-un gest; a da cuiva să înțeleagă ceva printr-un semn. (Cu elipsa complementului) Face din cap că a înțeles. ♢ Expr. A face (cuiva) cu degetul = a amenința (pe cineva) cu degetul arătător. A face (cuiva) cu ochiul = a) a face (cuiva) un semn simbolic (închizând și deschizând un ochi); b) a atrage, a îmbia. 6. A parcurge, a străbate un drum sau o distanță. A făcut 2 kilometri. 7. A petrece, a parcurge un interval de timp. Cu el și-a făcut veacul. B. Intranz. I. 1. A proceda; a acționa; a se comporta. Fă cum știi. ♦ Refl. (În construcții interogative) A se descurca într-un anumit fel. Ce se face acum? 2. A-i merge cuiva bine (sau rău), a o duce bine (sau rău). 3. (În superstiții, determinat prin „a bine”, „a rău”, „a ploaie” etc.) A prevesti, a cobi. Porcul face a ploaie. 4. (Pop.; în superstiții) A vrăji, a fermeca; a descânta. I-a făcut de boală. II. 1. A valora, a prețui; a costa. Cât fac pantofii? 2. (La pers. 3; cu valoare impersonală) A fi vrednic (de a...), a merita (să...). Scump, dar face! 3. (Fam.; în expr.) Nu face pentru... = a) nu e potrivit, nu corespunde pentru...; b) nu e de prestigiul cuiva, nu cadrează cu... III. 1. A se îndrepta, a merge, a porni (către sau spre...; a o coti (spre...). Am făcut la dreapta. ♢ Refl. (Fam.) A se abate, a se duce (sau a veni), a se apropia. Fă-te încoace! 2. A zice, a spune. Am să te cert, făcea el. C. Refl. I. 1. (despre zi, noapte, întuneric etc.) A se produce, a se ivi, a se lăsa. ♦ A i se face (cuiva) negru (sau roșu etc.) înaintea ochilor = a nu mai vedea, a i se face rău (din cauza supărării, a mâniei); a se supăra, a se mânia foarte tare. ♢ Impers. (Pop.) A i se părea cuiva că vede sau că aude ceva sau pe cineva (în vis sau în imaginație). Se făcea că vede un palat. 2. (despre drumuri, văi etc.) A se desfășura, a se deschide (înaintea ochilor). Se făcea o vale lungă. 3. (despre senzații sau sentimente; construit cu dativul pronumelui) A se naște, a se produce (în cineva) deodată, a fi cuprins de... I s-a făcut frică. ♢ A fi cuprins de o dorință nestăpânită pentru ceva, a simți dorul de... I s-a făcut de ducă. 4. (Pop.) A se întâmpla. Ce s-a făcut cu el? ♦ Expr. Ce s-a făcut (cineva)? = ce a devenit? cum s-a descurcat? Cum se face că... (sau de...) = cum e posibil ca...? II. 1. A ajunge, a deveni. Copilul s-a făcut mare. ♦ Loc. vb. A se face galben = a se îngălbeni. A se face vânăt = a se învineți. A se face roșu. = a se înroși, a se îmbujora. ♦ Expr. A se face stăpân pe ceva = a lua un lucru în stăpînire cu forța sau fără a-i aparține. A se face în două = (despre drumuri, rețele etc.) a se bifurca, a se despărți, a se ramifica. ♢ A ajunge la numărul de..., la un total de... Ceata se face de două sute de oșteni. ♢ A îmbrățișa cariera de..., a deveni. Se face muncitor metalurgist. ♢ Intranz. A îndeplini o treabă sau o funcție ocazională. ♢ (determinat prin „la loc”, „din nou”, „iarăși” etc.) A redeveni. S-a făcut din nou om. 2. A se preface, a simula. Se face că pleacă. ♢ Intranz. A-și lua înfățișarea de..., a se arăta, a-și da aere de... Face pe nevinovata. – Lat. facere.

facere
FÁCERE, faceri, s.f. Acțiunea de a (se) face și rezultatul ei. ♢ Facere de bine = binefacere. ♦ (În credințele religioase) Creare a lumii de către Dumnezeu. ♢ Facerea sau Cartea facerii = cartea întâi din Vechiul Testament; geneza. ♦ Construire, zidire. ♦ Naștere. – V. face.

facetie
FACEȚÍE, faceții, s.f. (Franțuzism) Snoavă. – Din fr. facétie.

facetios
FACEȚIÓS, -OÁSĂ, facețioși, -oase, adj. (Franțuzism) Glumeț, poznaș. [Pr.: -ți-os] – Din fr. facétieux.

fachie
FÁCHIE, fachii, s.f. (Rar) Făclie alcătuită dintr-un mănunchi de stuf uscat sau de fâșii de lemn, unse cu un material inflamabil. – Lat. fac(u)la.

fachir
FACHÍR, fachiri, s.m. Călugăr sau ascet musulman ori hindus (care practică exercițiile yoga); (sens curent) prestidigitator, hipnotizator, îmblânzitor etc. de circ (originar din India). – Din fr. fakir.

fachirism
FACHIRÍSM s.n. Ansamblu de fapte aparent extraordinare săvârșite de fachiri; arta de a săvârși asemenea fapte; p. ext. scamatorie. – Din fr. fakirisme.

facial
FACIÁL, -Ă, faciali, -e, adj. (Anat.) Care aparține feței, privitor la față, care afectează fața. [Pr.: -ci-al] – Din fr. facial.

facies
FÁCIES, faciesuri, s.n. 1. Aspect caracteristic al feței în cursul unei boli, al unei stări emotive etc.; p. gener. fizionomie. 2. Aspect al unei culturi arheologice în ce are ea mai caracteristic. 3. Totalitate a particularităților mineralogice și paleontologice ale unui depozit sedimentar, care caracterizează condițiile fizico-geografice de depunere a acestuia. [Pr.: -ci-es] – Din lat. facies, fr. faciès.

facil
FACÍL, -Ă, facili, -e, adj. Care se face, se produce fără greutate, cu puține eforturi. Muncă facilă. ♦ Care pare făcut, realizat cu puține eforturi, cu ușurință; p. ext. superficial, ușor. Versuri facile. ♦ Care se acomodează ușor, care este ușor de mulțumit. Caracter facil. – Din fr. facile, lat. facilis.

facilita
FACILITÁ, facilitez, vb. I. tranz. A înlesni, a ușura îndeplinirea unei acțiuni, producerea unui fenomen etc. – Din fr. faciliter.

facilitare
FACILITÁRE, facilitări, s.f. Acțiunea de a facilita și rezultatul ei; înlesnire, ușurare. – V. facilita.

facilitate
FACILITÁTE, facilități, s.f. Însușire a ceea ce este facil; însușirea de a realiza, de a face ceva fără mari eforturi, cu ușurință. ♦ (La pl.) Înlesniri făcute cuiva. Facilități de plată. – Din fr. facilité, lat. facilitas, -atis.

facla
FÁCLĂ, facle, s.f. Băț (la un capăt cu câlți îmbibați cu o substanță inflamabilă) care servește la luminat, mai ales la procesiuni sau la cortegii; torță. ♦ (Rar) Făclie. – Din bg. fakla.

faconda
FACÓNDĂ s.f. (Franțuzism) Ușurință de a vorbi; elocință. – Din fr. faconde. Cf. lat. f a c u n d i a.

facsimil
FACSIMÍL, facsimile, s.n. Reproducere exactă a unui text, a unei semnături, a unui desen sau a unei picturi cu ajutorul fotografiei, al fototipiei, prin copiere manuală etc. [Acc. și: facsímil] – Din fr. fac-similé, lat. fac simile.

factaj
FACTÁJ, factaje, s.n. Distribuire a scrisorilor, banilor, coletelor etc. la domiciliul destinatarilor. – Din fr. factage.

factice
FACTÍCE adj. invar. (Livr.) Artificial, nefiresc, prefăcut. Râs factice. – Din fr. factice.

factitiv
FACTITÍV, factitive, adj. (În sintagma) Verb (tranzitiv) factitiv (și substantivat, n.) = verb tranzitiv care arată că subiectul determină pe cineva să îndeplinească o acțiune; verb cauzativ. – Din fr. factitif.

factologic
FACTOLÓGIC, -Ă, factologici, -ce, adj. Care se caracterizează prin factologie. – Din factologie.

factologie
FACTOLOGÍE s.f. Aglomerare de date și fapte într-o operă științifică ori literară, adesea fără interpretarea semnificației lor. – Cf. rus. f a k t o l o g i i a.

factor
FÁCTOR, factori, s.m. I. 1. Element, condiție, împrejurare care determină apariția unui proces, a unei acțiuni, a unui fenomen. 2. (Mat.) Fiecare dintre termenii unei înmulțiri. ♢ Factor prim = fiecare dintre numerele prime prin care se împarte exact un număr dat. Factor comun = număr care împarte exact oricare dintre termenii unei sume neefectuate. 3. Mărime a cărei valoare intră prin multiplicare într-o relație care caracterizează un sistem fizico-chimic. 4. Mărime caracteristică pentru un sistem tehnic, un material etc., stabilită prin raportul altor două mărimi diferite. II. Funcționar al poștei care duce corespondență la destinație; poștaș. [Acc. și: (II) factór] – Din fr. facteur, lat. factor.

factorial
FACTORIÁL, factoriale, adj. (Mat.; în sintagma) Produs factorial (și substantivat, n.) = produs obținut prin înmulțirea numerelor întregi și succesive începând de la 1 și mergând până la numărul respectiv. [Pr.: -ri-al] – Din fr. factorielle.

factorie
FACTORÍE, factorii, s.f. Punct de schimb (comercial) pe un teritoriu străin (și îndepărtat); spec. punct unde se face cumpărarea vânatului și aprovizionarea vânătorilor din regiunile nordice izolate. – Din rus. faktoria.

factorita
FÁCTORIȚĂ, factorițe, s.f. Poștăriță. [Acc. și: factoríță] – Factor + suf. -iță.

factoriza
FACTORIZÁ, factorizez, vb. I. Tranz. (Mat.) A descompune în factori un număr sau o expresie algebrică. – Din fr. factoriser.

factorizare
FACTORIZÁRE, factorizări, s.f. Acțiunea de a factoriza. – V. factoriza.

factorizat
FACTORIZÁT, -Ă, factorizați, -te, adj. (Mat.; despre numere sau expresii algebrice) Care a fost descompus în factori. – V. factoriza.

factotum
FACTÓTUM s.m. invar. (Livr.) Persoană care (într-o instituție, într-o organizație etc.) inițiază, hotărăște și rezolvă (aproape) toate problemele care se ivesc. – Din fr. factotum, lat. fac totum.

factura
FACTURÁ, facturez, vb. I. Tranz. A întocmi factura^2 pentru o marfă. – Din fr. facturer.

facturare
FACTURÁRE s.f. Acțiunea de a factura și rezultatul ei. – V. factura.

factura
FACTÚRĂ^2, facturi, s.f. Act justificativ privind vânzările și cumpărările de mărfuri, lucrările executate și serviciile prestate, precum și mărfurile lăsate în păstrare; formular tipărit pe care se întocmește un astfel de act. – Din fr. facture.

FACTÚRĂ^1, facturi, s.f. Structură, constituție (intelectuală, psihică, morală etc.). ♦ Caracter, aspect exterior, specific al unei opere de artă plastică. ♦ Ansamblul mijloacelor de expresie care determină specificul unei opere literare sau muzicale. – Din fr. facture, lat. factura.

facturier
FACTURIÉR, facturiere, s.n. Carnet care cuprinde formulare pentru facturi^2. [Pr.: -ri-er] – Din fr. facturier.

factionar
FACȚIONÁR, -Ă, facționari, -e, adj. De facțiune. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. factionnaire.

factios
FACȚIÓS, -OÁSĂ, facțioși, -oase, adj. (Livr.) Care face parte dintr-o facțiune; p. ext. care urmărește să provoace tulburări și manifestări împotriva puterii existente. [Pr.: -ți-os] – Din fr. factieux, lat. factiosus.

factiune
FACȚIÚNE, facțiuni, s.f. Grup de persoane unite pe baza unor interese politice comune (și care de obicei se manifestă prin violență); partidă. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. faction, lat. factio, -onis.

facula
FÁCULĂ, facule, s.f. Parte mai strălucitoare de pe discul solar. – Din fr. facule.

facultate
FACULTÁTE, facultăți, s.f. 1. Capacitate, posibilitate, însușire morală sau intelectuală a cuiva; aptitudine. ♦ Însușire, capacitate pe care o are un fenomen, un obiect, un sistem etc. de a acționa, a se dezvolta, a realiza ceva. 2. Unitate didactică și administrativă în cadrul unei instituții de învățământ superior, condusă de un decan și cuprinzând un ansamblu de discipline înrudite între ele, pentru pregătirea studenților și a doctoranzilor într-un anumit domeniu de specialitate. – Din fr. faculté, lat. facultas, -atis.

facultativ
FACULTATÍV, -Ă, facultativi, -e, adj. Care este lăsat la alegerea, la voia cuiva, care nu este obligatoriu; benevol. – Din fr. facultatif.

fad
FAD, -Ă, fazi, -de, adj. 1. (Despre mâncăruri) Fără gust; searbăd, insipid. 2. Fig. Lipsit de expresie, plat, searbăd, insipid, anost. Stil fad. – Din fr. fade.

fading
FÁDING, fadinguri, s.n. 1. Variație (slăbire sau accentuare) în timp a sunetelor unui aparat de radiorecepție, provocată de schimbările condițiilor de propagare a undelor prin atmosferă și stratosferă. 2. Modificare a culorii unei țesături sub acțiunea apei, a luminii etc. [Pr.: féding] – Din engl., fr. fading.

fado
FADÓ, fadouri, s.n. Nume dat unui gen de cântece populare portugheze. [Acc. și: fádo] – Din port., fr. fado.

faeton
FAETÓN, faetoane, s.n. 1. Trăsură înaltă, ușoară, cu patru roți și cu capotă pentru scaunul din față, putând transporta 6-8 persoane. 2. Vehicul ușor, cu două roti, pe arcuri, cu o singură banchetă pentru persoane, tras de un cal; șaretă. [Pr.: -fa-e-] – Din fr. phaéton.

fag
FAG, fagi, s.m. Copac înalt cu coaja netedă, alburie sau cenușie și cu lemnul tare, cu frunze ovale, netede, lucioase, cu perișori fini pe margini (Fagus silvatica). – Lat. fagus.

fagacee
FAGACÉE s.f. pl. Familie de arbori și arbuști cu frunze alterne, cu flori mici, unisexuate, dispuse în amenți, și cu fructele achene. – Din fr. fagacées.

fagocit
FAGOCÍT, fagocite, s.n. Celulă sangvină a organismelor animale care apără organismul de infecție, digerând elementele străine pătrunse în el. [Pl. și: (m.) fagociți] – Din fr. phagocyte.

fagocitoza
FAGOCITÓZĂ, fagocitoze, s.f. (Biol.) Proces de înglobare și de digerare a bacteriilor și a altor corpuri străine din organism de către fagocite sau alte celule animale. – Din fr. phagocytose.

fagotist
FAGOTÍST, -Ă, fagotiști, -ste, s.m. și f. Persoană care cântă la fagot. – Din it. fagottista.

fagur
FÁGUR s.m. v. fagure.

fagure
FÁGURE, faguri, s.m. Strat de ceară format din celule mici hexagonale, produs de albinele lucrătoare, în stup, pentru a-și depune mierea și ouăle. [Var.: fágur s.m.] – Din lat. *favulus.

faianta
FAIANȚÁ, faianțez, vb. I. Tranz. A acoperi ceva cu plăci de faianță. [Pr.: fa-ian-] – Din faianță.

faiantar
FAIANȚÁR, faianțar, s.m. Muncitor specializat în faianțare; faianțator. [Pr.: fa-ian-] – Faianță + suf. -ar.

faiantare
FAIANȚÁRE, faianțări, s.f. Acțiunea de a faianța. [Pr.: fa-ian-] – V. faianța.

faiantator
FAIANȚATÓR, -OÁRE, faianțatori, -oare s.m. și f. Muncitor calificat în operația de faianțare; faianțar. [Pr.: fa-ian-] – Faianța + suf. -tor.

faianta
FAIÁNȚĂ, faianțe, s.f. Produs ceramic (sub formă de plăci) cu masa alba, poroasă, acoperită cu smalț, asemănător cu porțelanul, fabricat prin ardere dintr-un amestec de caolin, feldspat, cuarț etc.; (la pl.) varietăți din produsul descris mai sus. ♦ Obiect de olărie făcut din acest produs ceramic (adesea colorat). – Din fr. faïence, it. faenza.

faima
FÁIMĂ, faime, s.f. Renume, reputație (bună sau rea) de care se bucură cineva sau ceva. ♦ (Rar) Veste neașteptată, surprinzătoare; zvon. – Din lat. fama (după defăima).

faimos
FAIMÓS, -OÁSĂ, faimoși, -oase, adj. Care a devenit extrem de cunoscut (prin însușirile sau defectele sale, prin faptele sale etc.); vestit, celebru, renumit. – Din fr. fameux, lat. famosus (după faimă).

fain
FAIN, -Ă, faini, -e, adj. (Reg. și fam.) Care este de foarte bună calitate. ♦ Frumos, minunat. – Din germ. fein.

fairplay
FAIRPLAY s.n. Acceptare loială a regulilor (într-un joc, într-un sport, în afaceri). ♢ (Adjectival) Nu a avut o comportare fairplay. [Pr.: férplei] – Cuv. engl.

falaitar
FALAITÁR, falaitari, s.m. Călăreț pe unul dintre caii înaintași înhămați la o trăsură domnească sau boierească de ceremonie și care ținea caii de dârlogi. – Din rus. foreitor, germ. Vorreiter.

falanga
FALÁNGĂ^2, falange, s.f. Un fel de sul de lemn de care se legau, în regimul feudal, picioarele celor condamnați să fie bătuți la tălpi; p. ext. bătaie la tălpi aplicată acestor condamnați. – Din ngr. fálangas.

FALÁNGĂ^1, falange, s.f. 1. Fiecare dintre oasele mici, alungite, care alcătuiesc scheletul degetelor. 2. (În Grecia antică) Formație de infanteriști înarmați cu lănci, dispuși în rânduri compacte și având centrul și una dintre aripi mai întărite. ♢ Fig. Grup compact și omogen de oameni care luptă împreună pentru același scop. 3. Grupare politică paramilitară de tip fascist din Spania. 4. (În doctrina socială utopică a lui Fourier) Unitate social-economică de bază formată din 1500-2000 de oameni cu pregătiri diverse. – Din fr. phalange.

falangist
FALANGÍST, falangiști, s.m. Membru al falangei^1 (3). – Din fr. phalangiste.

falanster
FALANSTÉR, falanstere, s.n. Asociație de producție în care muncitorii trăiesc în comunitate după sistemul lui Fourier. – Din fr. phalanstère.

falansterian
FALANSTERIÁN, -Ă, falansterieni, -e s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al falansterianismului. 2. Adj. Care aparține falansterului sau falansterianismului, privitor la falanster sau la falansterianism. [Pr.: -ri-an] – Din fr. phalanstérien.

falansterianism
FALANSTERIANÍSM s.n. Doctrină socială utopică (aparținând lui Ch. Fourier), cu caracter socialist. [Pr.: -ri-a-] – Falansterian + suf. -ism.

fala
FÁLĂ s.f. 1. Trufie, îngâmfare; orgoliu. 2. Motiv de a se mândri cu ceva sau cu cineva; mândrie. ♢ Loc. vb. (Pop.) A-i fi cuiva fală (cu cineva sau cu ceva) = a se mândri (cu cineva sau cu ceva). 3. Strălucire, măreție; pompă^2. 4. Glorie, faimă, renume. – Din sl. hvala.

falbala
FALBALÁ, falbalale, s.f. (Înv.) Fâșie mai lată (de stofă, dantelă etc.) care împodobea de jur împrejur partea de jos a unei rochii. – Din fr. falbala.

falca
FÁLCĂ, fălci, s.f. 1. Fiecare dintre cele două oase ale feței în care sunt fixați dinții; (la oameni) maxilar; (la animale) mandibulă. ♢ Expr. Cu o falcă în cer și (cu) alta (sau una) în pământ = a) (în basme) cu gură enormă, larg deschisă pentru a înghiți tot ce-i iese în cale; b) foarte furios, gata să se certe cu violență. ♦ Partea inferioară a obrazului. ♦ (La insecte) Maxilă. 2. (Tehn.) Element al unui dispozitiv sau al unei mașini, care servește la prinderea unui obiect, a unui material etc., la sfărâmarea ori deformarea unui material etc. – Refăcut din fălci (pl. înv. al lui falce < lat. falx, -cis).

falce
FÁLCE, fălci, s.f. Veche unitate de măsură pentru suprafețe agricole, folosită în Moldova, echivalentă cu circa un hectar și jumătate. – Lat. falx, -cis.

falconet
FALCONÉT, falconete, s.n. (Înv.) Tun de calibru redus. – Din it. falconetto.

falconiform
FALCONIFÓRM, falconiforme, s.n. (La pl.) Ordin de păsări răpitoare de zi, cu corpul puternic, aripi lungi, cu ciocul gros și încovoiat, care se hrănesc cu pradă vie; (și la sg.) pasăre care face parte din acest ordin. – Din fr. falconiformes.

fald
FALD, falduri, s.n. Cută formată de o haină largă, o stofă, o pânză, etc. care atârnă. [Var.: fáldur, s.m.] – Din ucr. fald.

faldur
FÁLDUR s.m. v. fald.

falern
FALÉRN s.n. Specie de vin de calitate superioară care se recolta odinioară din Campania. – Din fr. falerne.

falet
FALÉT, faleturi, s.n. (Înv.) Atelaj compus din patru cai înhămați la o trăsură, cei doi cai dinainte fiind încălecați de câte un vizitiu. – Cf. f a l a i t a r.

faleza
FALÉZĂ, faleze, s.f. 1. Mal înalt și abrupt al unei mări sau al unui lac. 2. Fâșie de teren special amenajată pentru plimbare de-a lungul unei faleze (1). – Din fr. falaise.

falie
FÁLIE, falii, s.f. (Geol.) Ruptură apărută în scoarța Pământului, ca urmare a mișcărilor tectonice verticale, care desparte două grupuri de straturi; fractură. – Din fr. faille.

faliere
FALIÉRE, falieri, s.f. (Geol.) Formare de falii în scoarța Pământului. [Pr.: -li-e-] – De la falie.

faliment
FALIMÉNT, falimente, s.n. Situație de insolvabilitate în care se află un comerciant, un industriaș etc., declarată de o instanță judiciară; fig. ruină, eșec total. ♢ Expr. A da faliment = a) a nu-și mai putea face plățile (în calitate de comerciant, industriaș etc.); b) a da greș, a nu reuși într-o acțiune; a se prăbuși. – Din germ. Falliment, it. fallimento.

falimentar
FALIMENTÁR, -Ă, falimentari, -e, adj. (Despre o întreprindere comercială, industrială etc.) Care se află în stare de faliment; insolvabil. ♢ Fig. Care se află într-o situație dezastruoasă, care a suferit un eșec total. – Faliment + suf. -ar.

falit
FALÍT, -Ă, faliți, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care se află în stare de faliment; (om) insolvabil. ♦ Fig. (Persoană) care a suferit un eșec total, care s-a compromis din punct de vedere politic sau moral. – Din it. fallito.

falnic
FÁLNIC, -Ă, falnici, -ce, adj. Care impune prin proporții, grandoare; măreț, impunător, grandios; care impune prin aspect, frumusețe, ținută; semeț, mândru. ♦ Vestit, renumit. – Fală + suf. -nic.

fals
FALS, -Ă, (I) falși, -se, adj., (II) falsuri, s.n. I. Adj. 1. Care este contrar adevărului: mincinos, neîntemeiat; care are numai aparența adevărului, autenticității; imitat, artificial. ♢ (Anat.) Coastă falsă = fiecare dintre cartilajele situate dedesubtul sternului, care realizează articularea pe stern a trei perechi de coaste. Ușă (sau fereastră) falsă = ușă (sau fereastră) aparentă, care nu poate fi folosită, făcută numai pentru simetria cu ansamblul. 2. (Despre oameni și manifestările lor) Prefăcut, fățarnic, ipocrit. 3. (Muz.; despre sunete, voce etc.) Care sună contrar legilor armoniei; distonant. ♢ (Adverbial) Cântă fals. II. S.n. (Jur.) Infracțiune săvârșită prin alterarea adevărului într-un act scris, prin adaosuri sau ștersături făcute cu rea-credință, prin imitarea semnăturii, denaturarea conținutului, substituire de persoane etc. ♢ Expr. A se înscrie în fals = a ataca un act în fața justiției ca neautentic, contrafăcut; a contesta formal valabilitatea unei declarații. [Var.: (I) falș, -ă adj.] – Din lat. falsus, it. falso.

falset
FALSÉT, falsete, s.n. Sunet (sau șir de sunete) din registrul acut al vocii unui cântăreț, produs prin vibrarea părții superioare a coardelor vocale. ♦ Execuție falsă a unei compoziții muzicale (sau a unui fragment al ei). – Din it. falsetto.

falsifica
FALSIFICÁ, falsífic, vb. I. Tranz. 1. A alcătui, a confecționa un lucru asemănător cu altul, cu scopul de a înșela; a plăsmui; a contraface. ♦ Spec. (Jur.) A comite un fals (II). 2. A prezenta ceva altfel decât este în realitate; a denatura, a deforma, a altera. [Var.: (pop.) falșificá vb. I] – Din fr. falsifier, lat. falsificare.

falsificare
FALSIFICÁRE, falsificări, s.f. Acțiunea de a falsifica și rezultatul ei; contrafacere. [Var.: (pop.) falșificáre s.f.] – V. falsifica.

falsificat
FALSIFICÁT, -Ă, falsificați, -te, adj. Imitat, schimbat, transformat etc. astfel încât să pară autentic, cu scopul de a înșela. [Var.: (pop.) falșificat, -ă adj.] – V. falsifica.

falsificator
FALSIFICATÓR, -OÁRE, falsificatori, -oare, s.m. și f. Persoană care comite un fals (II). [Var.: falșificatór, -oáre s.m. și f.] – Din fr. falsificateur.

falsitate
FALSITÁTE s.f. 1. Caracterul a ceea ce este fals, mincinos, neautentic; lipsă de adevăr. 2. Atitudine, comportare fățarnică; ipocrizie, fățărnicie, prefăcătorie. [Var.: (pop.) falșitáte s.f.] – Din it. falsità, lat. falsitas, -atis.

fals
FALȘ, -Ă adj. v. fals.

falsifica
FALȘIFICÁ vb. I v. falsifica.

falsificare
FALȘIFICÁRE s.f. v. falsificare.

falsificat
FALȘIFICÁT, -Ă adj. v. falsificat.

falsificator
FALȘIFICATÓR, -OÁRE s.m. și f. v. falsificator.

falsitate
FALȘITÁTE s.f. v. falsitate.

falt
FALȚ, falțuri, s.n. 1. Clește de formă specială, folosit la tragerea pe calapod a fețelor încălțămintei. 2. Fiecare dintre bucățile mici de piele care cad în urma prelucrării pieilor la mașina de fălțuit. 3. Tăietură, scobitură făcută pe marginea unei scânduri, a unei țigle etc., pentru a permite îmbinarea cu altă scândură, țiglă etc. cu o tăietură corespunzătoare. ♦ Îndoitură făcută de-a lungul marginii unei foi de tablă subțire, pentru a permite îmbinarea cu altă foaie; p. ext. îmbinare astfel realizată. 4. (Poligr.) Bentiță de pânză sau de hârtie rezistentă de care se lipesc planșele intercalate într-un volum. – Din germ. Falz[eisen].

falun
FALÚN, falune, s.n. (Geol.) Depozit necimentat format (în zona litorală a mărilor) din resturile cochiliilor de moluște. – Din fr. falun.

famat
FAMÁT, -Ă, famați, -te, adj. (În sintagma) Rău famat = care are o reputație proastă; deocheat. – Din fr. [mal] famé.

famelic
FAMÉLIC, -Ă, famelici, -ce, adj. (Livr.) Înfometat, flămând. – Din fr. famélique, lat. famelicus.

famen
FÁMEN, fameni, s.m. (Înv.) Bărbat castrat; spec. eunuc. ♦ Fig. Bărbat decăzut din punct de vedere moral. – Refăcut din fameni (pl. lui famăn înv. „bărbat castrat”, din lat. *feminus, din femina).

familial
FAMILIÁL, -Ă, familiali, -e, adj. Care aparține familiei (1), privitor la familie; destinat familiei. [Pr.: -li-al] – Din fr. familial.

familiar
FAMILIÁR, -Ă, familiari, -e, adj. 1. (Despre exprimare, limbaj, stil) Care este folosit în (sau apropiat de) vorbirea obișnuită; simplu, fără pretenții. ♦ (Despre atitudini, comportări etc.; p. ext. despre oameni) Simplu, prietenos, apropiat; p. ext. care este fără respectul cuvenit, ireverențios. 2. Care este binecunoscut, obișnuit cuiva. [Pr.: -li-ar] – Din fr. familier, lat. familiaris.

familiarism
FAMILIARÍSM, familiarisme, s.n. Atitudine de intimitate exagerată între membrii unui colectiv; familiaritate (2). [Pr.: -li-a-] – Familiar + suf. -ism.

familiaritate
FAMILIARITÁTE, familiarități, s.f. 1. Purtare, atitudine simplă, prietenoasă, cordială. 2. Familiarism; (la pl.) gesturi, cuvinte etc. care sunt îngăduite numai între prieteni foarte apropiați. [Pr.: -li-a-] – Din fr. familiarité, lat. familiaritas, -atis.

familiariza
FAMILIARIZÁ, familiarizez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) obișnui, a (se) deprinde cu ceva sau cu cineva prin contact mai îndelungat, prin practică, prin adaptare etc. [Pr.: -li-a-] – Din fr. familiariser.

familiarizare
FAMILIARIZÁRE s.f. Acțiunea de a (se) familiariza. [Pr.: -li-a-] – V. familiariza.

familie
FAMÍLIE, familii, s.f. 1. Formă socială de bază, întemeiată prin căsătorie, și care constă din soț, soție și din descendenții acestora. ♢ Aer de familie = fizionomie caracteristică, trăsături comune unui grup de persoane înrudite prin sânge. Nume de familie v. nume. 2. Totalitatea persoanelor care se trag dintr-un strămoș comun; neam, descendență. ♦ Familie de albine = totalitatea albinelor dintr-un stup, alcătuită din matcă, albine lucrătoare și trântori. 3. Fig. Grup larg de oameni, de popoare etc. cu interese și idealuri comune. 4. Categorie sistematică în botanică și în zoologie, inferioară ordinului, care cuprinde mai multe genuri de organisme cu caractere comune. 5. Grup de cuvinte, derivate și compuse, formate de la același cuvânt de bază. ♦ Grup de limbi care provin dintr-o limbă comună inițială. – Din lat. familia, it. famiglia (cu unele sensuri ale fr. famille).

familist
FAMILÍST, -Ă, familiști, -ste, s.m. și f. (Fam.) Persoană căsătorită, persoană care și-a întemeiat o familie (1). – Familie + suf. -ist.

fan
FAN, fani s.m. (Livr.) Admirator entuziast, pasionat, al unei vedete, al unei mișcări artistice; simpatizant. – Din engl., fr. fan.

fana
FANÁ, fanez, vb. I. Refl. (Despre flori și legume; p. ext. despre oameni) A-și pierde prospețimea; a se trece, a se ofili, a se veșteji. – Din fr. faner.

fanal
FANÁL, fanale, s.n. (Înv.) Felinar mare. – Din fr. fanal.

fanar
FANÁR, fanare, s.n. (Înv.) Felinar. [Var.: fânár s.n.] – Din ngr. fanári.

fanaragiu
FANARAGÍU, fanaragii, s.m. (Înv.) Persoană care aprindea și stingea felinarele de pe străzi; lampagiu. – Din tc. fenarği.

fanariot
FANARIÓT, -Ă, fanarioți, -te, s.m., adj. 1. S.m. Grec din păturile înstărite care locuia în cartierul Fanar din Constantinopol; spec. demnitar al Porții Otomane ori dregător sau domn în țările românești care provenea din această pătură greacă înstărită. ♢ Epoca fanarioților = perioadă din istoria României cuprinsă între anii 1711 și 1821. 2. Adj. Care aparține fanarioților (1), privitor la fanarioți; caracteristic fanarioților; fanariotic. [Pr.: -ri-ot] – Din ngr. fanariótis.

fanariotic
FANARIÓTIC, -Ă, fanariotici, -ce, adj. (Rar) Fanariot. [Pr.: -ri-o-] – Fanariot + suf. -ic.

fanariotism
FANARIOTÍSM s.n. (Rar) Dominație, stăpânire a domnilor fanarioți. ♦ Fig. Ipocrizie, fățărnicie. [Pr.: -ri-o-] – Fanariot + suf. -ism.

fanariotiza
FANARIOTIZÁ, fanariotizez, vb. I. Refl. A adopta, a-și însuși obiceiurile, limba, cultura grecească (din epoca fanarioților). [Pr.: -ri-o-] – Fanariot + suf. -iza.

fanat
FANÁT, -Ă, fanați, -te, adj. (Despre flori și legume; p. ext. despre oameni) Care și-a pierdut prospețimea; trecut^2, ofilit, veștejit. – V. fana.

fanatic
FANÁTIC, -Ă, fanatici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Om) dominat de fanatism. 2. Adj. (Despre manifestările oamenilor) Care exprimă, trădează fanatism. – Din fr. fanatique, lat. fanaticus.

fanatism
FANATÍSM s.n. Atașament excesiv, pătimaș pentru o convingere, o persoană etc., dublat de o totală intoleranță față de convingerile altora. – Din fr. fanatisme.

fanda
FANDÁ, fandez, vb. I. Intranz. (Sport) A face un pas mare înainte, lateral, oblic sau înapoi, îndoind unul dintre picioare de la genunchi și ținând celălalt picior perfect întins, cu toată talpa pe pământ, astfel încât centrul de greutate al corpului să se afle pe direcția deplasării efectuate. – Din fr. fendre.

fandango
FANDÁNGO s.n. Vechi dans spaniol cu acompaniament de chitară și de castaniete; melodie după care se execută acest dans. – Din fr., sp. fandango.

fandare
FANDÁRE, fandări, s.f. Acțiunea de a fanda și rezultatul ei. – V. fanda.

fandoseala
FANDOSEÁLĂ, fandoseli, s.f. (Fam.) Atitudine afectată, plină de pretenții; mofturi, fasoane, sclifoseală, fasoleală, fandosire. – Fandosi + suf. -eală.

fandosi
FANDOSÍ, fandosesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A avea o comportare afectată, plină de mofturi, de pretenții; a se fasoli, a se izmeni. – Din ngr. fandázome (aor. fandásu).

fandosire
FANDOSÍRE, fandosiri, s.f. (Fam.) Faptul de a se fandosi; fandoseală. – V. fandosi.

fandosit
FANDOSÍT, -Ă, fandosiți, -te, adj., s.m. și f. (Fam.) (Persoană) care are o comportare afectată, plină de mofturi, de pretenții; fasolit, izmenit. – V. fandosi.

fanerit
FANERÍT s.n. Material constituit din foi de placaj de lemn impregnate cu rășină de bachelită și presate, folosit pentru confecționarea carcaselor de aparate electrotehnice, de radio și de televizoare; lignofoliu. – Din engl. phanerite.

fanerogama
FANEROGÁMĂ, fanerogame, s.f. (La pl.) Grup de plante cu flori care se înmulțesc prin semințe; (și la sg.) plantă care face parte din acest grup. ♢ (Adjectival) Plantă fanerogamă. – Din fr. phanérogame.

fanfara
FANFÁRĂ, fanfare, s.f. 1. Ansamblu muzical (militar) format din persoane care cântă la instrumente de suflat (din alamă) și de percuție. 2. (Rar) Instrument muzical de suflat din alamă (cu sunete naturale). 3. (Înv.) Compoziție muzicală executată de o fanfară (1) sau la un instrument de suflat. – Din fr. fanfare.

fanfaron
FANFARÓN, -OÁNĂ, fanfaroni, -oane, s.m. și f., adj. (Persoană) care se laudă pentru calități închipuite, care face caz de meritele acțiunilor sale; lăudăros. – Din fr. fanfaron.

fanfaronada
FANFARONÁDĂ, fanfaronade, s.f. Laudă de sine zgomotoasă și exagerată pentru calități imaginare; lăudăroșenie. – Din fr. fanfaronnade.

fanion
FANIÓN, fanioane, s.n. Steguleț care servește de obicei pentru semnalizări (în armată, la căile ferate etc.). [Pr.: -ni-on] – Din fr. fanion.

fanon
FANÓN, fanoane, s.n. 1. Fiecare dintre lamele cornoase fixate de maxilarul superior al balenelor. 2. Îndoitură a pielii de pe marginea inferioară a gâtului, la bovine și la unele rase de ovine; salbă. – Din fr. fanon.

fantasc
FANTÁSC, -Ă, fantaști, -ste, adj. (Livr.) Ciudat, bizar. Spirit fantasc. – Din fr. fantasque.

fantasie
FANTASÍE s.f. v. fantezie.

fantasmagoric
FANTASMAGÓRIC, -Ă, fantasmagorici, -ce, adj. Care are aspectul unei fantasmagorii, care aparține fantasmagoriei; ireal, fantastic. – Din fr. fantasmagorique.

fantasma
FANTÁSMĂ, fantasme, s.f. 1. Stafie, nălucă, arătare, fantomă. 2. Fig. Imagine, priveliște neclară, ireală. ♦ Închipuire fără o bază reală, produs al imaginației; iluzie, himeră. – Din ngr. fándasma.

fantast
FANTÁST, -Ă, fantaști, -ste, s.m. și f. (Livr.) Persoană dominată de idei fantastice, ireale sau nerealizabile. – Din germ. Phantast.

fantastic
FANTÁSTIC, -Ă, fantastici, -ce, adj. 1. Care nu există în realitate; creat, plăsmuit de imaginație; ireal, fantasmagoric, fabulos. ♦ Literatură fantastică = gen de literatură în care elementul preponderent îl constituie imaginația, irealul. 2. Care pare o plăsmuire a imaginației; p. ext. extraordinar, grozav, de necrezut. ♢ (Adverbial) Produs fantastic de scump. 3. (Despre oameni) Ale cărui idei sau fapte au un caracter fantezist, bizar. – Din fr. fantastique, lat. phantasticus.

fantaza
FANTAZÁ, fantazez, vb. I. Intranz. (Livr.) A plăsmui fantasme (2). 2. A spune lucruri imaginate. – De la fantezie.

fantazare
FANTAZÁRE, fantazări, s.f. Acțiunea de a fantaza. – V. fantaza.

fantazie
FANTAZÍE s.f. v. fantezie.

fanta
FÁNTĂ, fante, s.f. 1. (Tehn.) Deschidere sau crăpătură îngustă (într-un perete). 2. (În forma fentă) Tăietură practicată perpendicular într-o țesătură. Fentă la o fustă. [Var.: féntă s.f.] – Din fr. fente.

fante
FÁNTE, fanți, s.m. 1. (Fam. și peior.) Bărbat (tânăr) afemeiat. 2. Carte de joc reprezentând figura unui tânăr; valet. – Din it. fante.

fantezie
FANTEZÍE, fantezii, s.f. 1. Capacitate omenească de a crea noi reprezentări sau idei pe baza percepțiilor, a reprezentărilor sau ideilor acumulate anterior; p. ext. imagine produsă de această facultate; imaginație; reverie. ♦ Spec. Imaginație specifică unui creator (în artă, literatură, știință etc.). ♦ Produs al imaginației; plăsmuire, născocire. 2. Gust, înclinare, dorință ieșită din comun, ciudată (a cuiva). 3. Compoziție muzicală instrumentală de formă liberă, având un caracter de improvizație și de virtuozitate. [Var.: (rar) fantasíe, fantazíe s.f.] – Din fr. fantaisie.

fantezist
FANTEZÍST, -Ă, fanteziști, -ste, adj. 1. Care nu are nimic comun cu realitatea, care este un produs al imaginației. 2. (Despre oameni) Care este (sau se lasă) dominat de idei fantastice, ireale sau nerealizabile. 3. (Despre manifestări, creații etc. ale oamenilor) Care este lipsit de orice bază reală, care trădează pe omul fantezist (2). – Din fr. fantaisiste.

fantomatic
FANTOMÁTIC, -Ă, fantomatici, -ce, adj. Cu aspect de fantomă, ca o fantoma. ♦ Fig. Care are o existență incertă, care nu există în realitate. – Din fr. fantomatique.

fantoma
FANTÓMĂ, fantome, s.f. Ființă ireală pe care cred (sau pretind) că o văd unii oameni cu imaginația tulburată sau pe care o creează fantezia scriitorilor; nălucă, stafie, strigoi, fantasmă, arătare. ♦ Fig. Ceea ce are o existență incertă, fictivă, ceea ce (nici) nu există în realitate. ♢ (Adjectival) Guvern fantomă. – Din fr. fantôme.

fantosa
FANTÓȘĂ, fantoșe, s.f. (Livr.; adesea fig.) Marionetă. – Din fr. fantoche.

fapt
FAPT, fapte și (4) fapturi, s.n. 1. Întâmplare sau împrejurare reală, lucru petrecut în realitate. Fapt istoric. ♢ Loc. adv. și adj. De (sau în) fapt = (care este) în realitate, efectiv. ♢ Expr. Fapt e că... = nu e mai puțin adevărat că..., adevărul e că..., în orice caz. ♦ Fenomen. Fapte de limbă. 2. Acțiune săvârșită de cineva; faptă. ♢ Expr. Fapt împlinit = acțiune care s-a încheiat, care nu mai poate fi schimbată; situație definitivă. 3. (Pop.; în legătură cu unele momente ale zilei; urmat de determinări în genitiv sau introduse prin prep. „de”) Început. Faptul zilei. În fapt de seară. 4. (Pop.; în superstiții) Farmec, vrajă. – Lat. factum.

fapta
FÁPTĂ, fapte, s.f. Acțiune săvârșită, act îndeplinit de cineva; fapt; ispravă. ♢ Fapte de arme = acte de eroism militar. ♢ Loc. adv. (Înv.) În faptă = în realitate, de fapt. – Lat. facta (pl. lui factum) devenit sg. f.

faptic
FÁPTIC, faptice, adj.n. Care se referă la fapte, la întâmplări sau la împrejurări, care înregistrează faptele (fără a le comenta). Material faptic. – Fapt + suf. -ic. Cf. germ. f a k t i s c h, rus. f a k t i c e s k i i.

far
FAR, faruri, s.n. 1. Construcție înaltă prevăzută cu o sursă de lumină puternică, pentru semnalarea la distanță a punctelor importante situate de-a lungul liniilor de navigație maritimă. 2. Corp de iluminat (la automobile, locomotive etc.) care proiectează lumina într-o anumită direcție sub forma unui fascicul divergent. – Din fr. phare, lat. pharus, it. faro.

farad
FARÁD, farazi, s.m. Unitate de măsură a capacității electrice (în sistemul de unități de măsură metru-kilogram-secundă-amper), egală cu capacitatea unui condensator electric care acumulează o sarcină de un coulomb la tensiunea de un volt. – Din fr. farad.

faradic
FARÁDIC adj. (Ieșit din uz; în sintagma) Curent faradic = curent electric alternativ produs prin inducție electromagnetică. – Din fr. faradique, germ. faradisch.

faradizare
FARADIZÁRE, faradizări, s.f. (Med.) Tratament prin curenți de inducție. – După fr. faradisation.

faradmetru
FARADMÉTRU, faradmetre, s.n. Instrument pentru măsurarea capacității electrice a condensatoarelor cu scara gradată în submultipli ai faradului. – Din fr. faradmètre, engl. faradmeter.

farafastac
FARAFASTẤC, farafastâcuri, s.n. (Fam. și peior.; de obicei la pl.) 1. Podoabă sau ornament fără valoare, inutil. 2. Moft, capriciu, fasoane. – Cf. ngr. f a r a f á s „fanfaron”.

farandola
FARANDÓLĂ, farandole, s.f. Numele unui dans popular provensal, vechi, cu ritm viu, în care dansatorii, ținându-se de mână în lanț, descriu spirale și cercuri; melodie după care se execută acest dans. – Din fr. farandole.

faraon
FARAÓN, faraoni, s.m. 1. Titlu pe care îl purtau vechii regi ai Egiptului; persoană care avea acest titlu. ♦ (Fam., ir. sau glumeț) Țigan. 2. (Înv.) Numele unui joc de cărți. – Din fr. pharaon.

faraonic
FARAÓNIC, -Ă, faraonici, -ce, adj. (Rar) Care aparține faraonilor, privitor la faraoni. – Din fr. pharaonique.

farba
FÁRBĂ, fărburi, s.f. (Reg.) Vopsea; culoare. – Din germ. Farbe.

fard
FARD, farduri, s.n. Produs cosmetic alb, roșu, verde, albastru etc. pentru colorat fața, ochii și buzele; dres^1, suliman, boia, boială. – Din fr. fard.

farda
FARDÁ, fardez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) da cu fard; a (se) sulimeni, a (se) boi^1. – Din fr. farder.

fardare
FARDÁRE, fardări, s.f. Acțiunea de a (se) farda și rezultatul ei; boire, sulimenire. – V. farda.

fardat
FARDÁT^1, fardaturi, s.n. Faptul de a (se) farda. – V. farda.

FARDAT^2, -Ă, fardați, -te, adj. (Despre față, buze, ochi; p. ext. despre oameni) Dat cu fard; sulimenit. – V. farda.

faretra
FARÉTRĂ, faretre, s.f. (Rar) Tolbă de săgeți. – Din lat. pharetra.

farfara
FARFARÁ, farfarale, s.f. (Fam. și peior.) Flecar, palavragiu; persoană care duce vorba de colo-colo, care deformează conținutul spuselor cuiva și le transmite astfel altora. – Din tc. farfara.

farfasit
FARFASÍT, -Ă, farfasiți, -te, adj., s.m. și f. (Reg.) (Om) mofturos, năzuros. – Et. nec.

farfurarie
FARFURĂRÍE s.f. (Rar) Mulțime de farfurii; totalitatea farfuriilor (cuiva); p. ext. diverse obiecte de menaj din porțelan, faianță etc. – Farfurie + suf. -ărie.

farfurie
FARFURÍE, farfurii, s.f. 1. Obiect de faianță, de porțelan etc., de obicei de formă rotundă, cu marginile puțin ridicate și cu fundul plat sau adâncit, în care se servește mâncarea. 2. (Înv.) Porțelan. ♢ (Fam.; în sintagma) Farfurie zburătoare = obiect zburător neidentificat. – Din tc. farfuri (lit. fağfuri), ngr. farfuri.

farfurioara
FARFURIOÁRĂ, farfurioare, s.f. Diminutiv al lui farfurie (1); farfuriuță. [Pr.: -ri-oa-] – Farfurie + suf. -ioară.

farfuriuta
FARFURIÚȚĂ, farfuriuțe, s.f. Farfurioară. [Pr.: -ri-u-] – Farfurie + suf. -uță.

farin
FARÍN adj. invar. (Despre zahăr sau alte produse alimentare) Care are aspect de pudră. – Din fr. farine „făină”.

farinaceu
FARINACÉU, -ÉE, farinacei, -cee, adj. (Rar) Ca făina. – Din fr. farinacé, lat. farinaceus.

faringal
FARINGÁL, -Ă, faringali, -e, adj. Care aparține faringelui, privitor la faringe. ♦ (Despre sunete) Care se articulează în faringe. – Din fr. pharyngal.

faringe
FARÍNGE, faringe, s.n. (Anat.) Canal membranos și musculos de forma unei pâlnii cu vârful în jos, care pornește de la cavitatea bucală și sfârșește la esofag și care constituie locul de încrucișare a căilor respiratorii cu calea digestivă. – Din it. faringe Cf. fr. p h a r y n x.

faringian
FARINGIÁN, -Ă, faringieni, -e, adj. Care aparține faringelui, privitor la faringe; localizat în faringe. [Pr.: -gi-an] – Din fr. pharyngien.

faringism
FARINGÍSM s.n. (Med.) Iritație a faringelui. – Din fr. pharyngisme.

faringita
FARINGÍTĂ, faringite, s.f. Boală care constă în inflamația faringelui. – Din fr. pharyngite.

faringolaringita
FARINGOLARINGÍTĂ, faringolaringite, s.f. Boală care constă în inflamarea concomitentă a faringelui și a laringelui. – Din fr. pharyngo-laryngite.

faringoscop
FARINGOSCÓP, faringoscoape, s.n. Instrument cu ajutorul căruia se examinează faringele. – Din fr. pharyngoscope.

faringoscopie
FARINGOSCOPÍE s.f. Examinare a faringelui cu ajutorul faringoscopului. – Din fr. pharyngoscopie.

fariseic
FARISÉIC, -Ă, fariseici, -ce, adj. Ipocrit, fățarnic, prefăcut. [Pr.: -se-ic] – Din fr. pharisaïque (după fariseu).

fariseism
FARISEÍSM s.n. Ipocrizie, fățărnicie, duplicitate. – Din fr. pharisaïsm (după fariseu).

fariseu
FARISÉU, farisei, s.m. 1. Membru al unei grupări politico-religioase la vechii evrei, care reprezenta interesele populației orășenești înstărite și care se caracteriza prin formalism exagerat în respectarea ritualului religios. 2. Fig. Om ipocrit, fățarnic, prefăcut. – Din sl. fariseĩ.

farmaceutic
FARMACEÚTIC, -Ă, farmaceutici, -ce, adj. Care aparține farmaciei, privitor la farmacie. – Din fr. pharmaceutique, lat. pharmaceuticus.

farmacie
FARMACÍE, farmacii, s.f. 1. Știință care se ocupă cu problemele preparării, păstrării, controlului și distribuirii medicamentelor. 2. Loc special amenajat în care se păstrează, se distribuie, se vând și uneori se prepară medicamente; potică^1, spițerie. – Din fr. pharmacie, lat. pharmacia.

farmacist
FARMACÍST, -Ă, farmaciști, -ste, s.m. și f. Persoană calificată care se ocupă cu prepararea, controlul și distribuirea sau vinderea medicamentelor. – Farmacie + suf. -ist. Cf. it. f a r m a c i s t a.

farmacodinamie
FARMACODINAMÍE s.f. Ramură a farmacologiei care studiază efectul medicamentelor asupra organismului (normal sau bolnav). – Din fr. pharmacodynamie.

farmacolog
FARMACOLÓG, -OGĂ, farmacologi, -oge, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu studiul farmacologiei, specialist în farmacologie. – Din fr. pharmacologue.

farmacologic
FARMACOLÓGIC, -Ă, farmacologici, -ce, adj. Care aparține farmacologiei, care se referă la farmacologie. – Din fr. pharmacologique.

farmacologie
FARMACOLOGÍE s.f. Știință care se ocupă cu studiul originii, proprietăților fizice și chimice, compoziției, clasificării și acțiunii terapeutice a medicamentelor asupra organismului. – Din fr. pharmacologie.

farmacopee
FARMACOPÉE, farmacopei, s.f. Manual oficial, cu caracter normativ, folosit în practica farmaceutică, conținând descrierea și indicațiile pentru controlul celor mai importante substanțe și formule farmaceutice, cu scopul de a îndruma prepararea, conservarea și întrebuințarea medicamentelor. – Din fr. pharmacopée.

farmacoterapie
FARMACOTERAPÍE s.f. Terapie bazată pe medicamente. – Din fr. pharmacothérapie.

farmacovigilenta
FARMACOVIGILÉNȚĂ s.f. Vigilență față de efectele nocive ale medicamentelor (luate în exces) asupra organismului. – Din fr. pharmacovigilance.

farmazon
FARMAZÓN, -OÁNĂ, farmazoni, -oane, s.m. și f. (Pop.) Vrăjitor. ♦ Fig. Om șiret, viclean. – Din rus. farmazon.

farmazonie
FARMAZONÍE, farmazonii, s.f. (Pop.) Vrajă, farmec (vrăjitoresc). – Farmazon + suf. -ie.

farmec
FÁRMEC, farmece, s.n. 1. (În basme și în superstiții) Acțiunea de a vrăji și rezultatul ei; transformare miraculoasă a lucrurilor (în urma unor vrăji); mijloace magice întrebuințate pentru o asemenea transformare; vrajă, vrăjitorie. ♢ Loc. adv. Ca prin farmec = într-un mod miraculos, pe neașteptate, dintr-o dată. 2. Ansamblu de calități (frumusețe, grație etc.) care încântă, atrage pe cineva. Farmecul pădurii. ♦ Desfătare, plăcere, încântare pe care o simte cineva în fața unui lucru fermecător. – Lat. pharmacum.

farniente
FARNIÉNTE s.n. (Livr.) Inactivitate, lenevie, trândăvie (totală). [Pr.: -ni-en-] – Cuv. it.

farsa
FÁRSĂ, farse, s.f. 1. Comedie cu conținut ușor, în care comicul provine în primul rând din vorbe de spirit și din situații amuzante, uneori burlești (nu din studiul aprofundat al caracterelor). 2. Faptul de a păcăli pe cineva cu scopul de a se amuza; mijloace folosite în acest scop; păcăleală, festă. – Din fr. farce.

farsor
FARSÓR, -OÁRE, farsori, -oare s.m. și f. Persoană lipsită de seriozitate, care se ține de păcăleli. ♦ Persoană care caută să treacă drept alta decât este în realitate (prin minciuni, înșelătorie); impostor. – Din fr. farceur.

fascicol
FASCÍCOL s.n. v. fascicul.

fascicola
FASCÍCOLĂ s.f. v. fasciculă.

fascicul
FASCÍCUL, fascicule, s.n. Grup format din mai multe elemente de același fel, așezate în formă de mănunchi. ♢ (Mat.) Fascicul de drepte = totalitatea dreptelor care trec prin același punct fix. ♦ (Fiz.) Mănunchi de raze luminoase sau vizuale cu secțiune bine delimitată; ansamblu de particule aflate în mișcare ordonată. ♦ (Anat.) Grup de fibre care au aceeași așezare și aceeași distribuție. ♦ (Bot.) Țesut conducător format din fibre care străbat în același sens părțile unei plante. [Var.: fascícol s.n.] – Din fr. fascicule, lat. fasciculus.

fasciculat
FASCICULÁT, -Ă, fasciculați, -te, adj. Dispus în formă de fascicul, de mănunchi, de tufă. Rădăcină fasciculată. – Din fr. fasciculé.

fascicula
FASCÍCULĂ, fascicule, s.f. Fiecare dintre părțile unei opere unice care se publică în etape succesive (urmând a fi reunite într-un tot după apariția integrală a lucrării). ♦ Broșură conținând o parte, un capitol dintr-un roman publicat în fragmente succesive; p. gener. broșură. ♦ Coală de tipografie fălțuită. [Var.: fascícolă s.f.] – Din fr. fascicule.

fascie
FÁSCIE^1, fascii, s.f. l. (La pl.) Mănunchi de nuiele de mesteacăn, legat cu o curea, având la mijloc, în partea superioară, o secure și purtat de lictorii care însoțeau pe unii magistrați romani. 2. Fascină. – Din lat. fascis.

FÁSCIE^2, fascii, s.f. (Anat.) Foiță care acoperă mușchii sau alte regiuni anatomice. – Din lat. fascia.

fascina
FASCINÁ, fascinez, vb. I. Tranz. 1. A atrage pe cineva în mod irezistibil cu privirea. 2. A produce cuiva o impresie deosebită prin însușiri (atrăgătoare) ieșite din comun; a captiva. – Din fr. fasciner, lat. fascinare.

fascinant
FASCINÁNT, -Ă, fascinanți, -te, adj. Care fascinează, care captivează; captivant, seducător, fascinator. – Din fr. fascinant.

fascinare
FASCINÁRE, fascinări, s.f. Acțiunea de a fascina și rezultatul ei. – V. fascina.

fascinat
FASCINÁT, -Ă, fascinați, -te, adj. Încântat, captivat, sedus. – V. fascina.

fascinator
FASCINATÓR, -OÁRE, fascinatori, -oare, adj. (Rar) Fascinant. – Din fr. fascinateur, lat. fascinator, -oris.

fascinatie
FASCINÁȚIE, fascinații, s.f. Atracție irezistibilă pe care o provoacă cineva sau ceva prin însușiri ieșite din comun. [Var.: fascinațiúne s.f.] – Din fr. fascination, lat. fascinatio.

fascinatiune
FASCINAȚIÚNE s.f. v. fascinație.

fascina
FASCÍNĂ, fascine, s.f. Mănunchi de nuiele sau de ramuri subțiri, legat din loc în loc cu sârmă, uneori umplut cu piatră, moloz sau pământ, folosit la întărirea terasamentelor, la construirea digurilor sau a drumurilor în regiunile mlăștinoase și la alte lucrări făcute în terenurile desfundate; fascie^1 [Var.: fașínă s.f.] – Din it. fascina, fr. fascine.

fascism
FASCÍSM s.n. Ideologie apărută în Europa după primul război mondial, care a stat la baza unor partide de extremă dreaptă, caracterizându-se prin naționalism extremist, misticism, violență, demagogie socială etc.; regim politic instaurat pe baza acestui curent. – Din it. fascismo, fr. fascisme.

fascist
FASCÍST, -Ă, fasciști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține fascismului, privitor la fascism. 2. S.m. și f. Partizan, adept al fascismului. – Din it. fascista, fr. fasciste.

fasciza
FASCIZÁ, fascizez, vb. I. Tranz. A introduce, a propaga fascismul; a educa în spiritul ideologiei fasciste; a instaura un regim politic de tip fascist. – Fascism + suf. -iza.

fascizare
FASCIZÁRE s.f. Acțiunea de a fasciza și rezultatul ei. – V. fasciza.

fasole
FASÓLE s.f. 1. Plantă erbacee anuală din familia leguminoaselor, cu frunzele compuse din trei foliole mari, păroase, cu flori albe, albe-verzui, roz sau roșii, cultivată pentru păstăile și pentru semințele sale, folosite în alimentație (Phaseolus vulgaris). 2. Păstaia fasolei (1), de culoare verde sau galbenă; fiecare dintre boabele care se află în interiorul acestei păstăi. 3. Mâncare preparată din păstăile (cu boabe) sau din boabele de fasole (1). [Var.: (reg.) făsúle, fasúle s.f.] – Din ngr. fasóli.

fasoleala
FASOLEÁLĂ, fasoleli, s.f. (Fam.) Fandosire. – Fasoli + suf. -eală.

fasoli
FASOLÍ, fasolesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A se fandosi. – Probabil din [a face] fasoane (și apropiat prin etimologie pop. de fasole).

fasolica
FASOLÍCĂ s.f. Diminutiv al lui fasole. – Fasole + suf. -ică.

fasolire
FASOLÍRE, fasoliri, s.f. (Fam.) Acțiunea de a se fasoli și rezultatul ei. – V. fasoli.

fasolit
FASOLÍT, -Ă, fasoliți, -te, adj. (Fam.) Fandosit, sclifosit, răsfățat. – V. fasoli.

fason
FASÓN, fasoane, s.n. 1. Modul cum este făcut un lucru; formă (a unei haine, a unei pălării); croială, model. ♦ Modul cum arată o persoană (din punctul de vedere al îmbrăcămintei). 2. Fig. (Fam.; la pl.) Nazuri, mofturi, fandoseli. – Din fr. façon.

fasona
FASONÁ, fasonez, vb. I. Tranz. A da unui obiect o anumită formă (în urma unui proces de prelucrare). ♦ Fig. (Rar) A forma, a modela caracterul, personalitatea etc. cuiva. – Din fr. façonner.

fasonaj
FASONÁJ s.n. (Rar) Fasonare. – Din fr. façonnage.

fasonare
FASONÁRE, fasonări, s.f. Acțiunea de a fasona; fasonat^1, fasonaj. – V. fasona.

fasonat
FASONÁT^1 s.n. Fasonare. – V. fasona.

FASONÁT^2, -Ă, fasonați, -te, adj. (Despre obiecte) Căruia i s-a dat, care a căpătat o anumită formă (în urma unui proces de prelucrare). ♦ Fig. (Fam.) Care face nazuri, fasoane. – V. fasona.

fasonator
FASONATÓR, -OÁRE, fasonatori, -oare, s.m. și f. Lucrător care fasonează. – Fasona + suf. -tor.

fast
FAST^1 s.n. Splendoare, măreție, pompă^2, lux, strălucire. – Din fr. faste.

FAST^2, -Ă, faști, -ste, adj. (Livr.; despre zile, împrejurări, evenimente) Favorabil, fericit (pentru cineva). – Din fr. faste, lat. fastus.

fastidios
FASTIDIÓS, -OÁSĂ, fastidioși, -oase, adj. (Livr.) Plicticos, plictisitor, anost, searbăd. [Pr.: -di-os] – Din fr. fastidieux, lat. fastidiosus.

fastuos
FASTUÓS, -OÁSĂ, fastuoși, -oase, adj. (Livr.) Plin de fast^1; măreț, splendid, bogat. [Pr.: -tu-os] – Din fr. fastueux, lat. fastuosus.

fasule
FASÚLE s.f. v. fasole.

fasung
FÁSUNG, fasunguri, s.n. (Tehn.) Dulie. – Din germ. Fassung.

fasa
FÁȘĂ, feși, s.f. 1. Bucată lungă și îngustă de pânză cu care se înfășoară strâns copiii mici, peste scutece. ♢ Expr. Din (sau în) fașă = (de) pe vremea când era copil mic; p. ext. de când se știe, de la început. Abia ieșit din fașă = foarte tânăr, încă copil. 2. Fâșie lungă și îngustă de tifon cu care se bandajează rănile. [Pl. și: feșe] – Lat. fascia.

fasina
FAȘÍNĂ s.f. v. fascină.

fasionabil
FAȘIONÁBIL, -Ă, fașionabil, -e, adj. (Înv.) Care aparținea modei lumii elegante, privitor la această modă. [Pr.: -și-o-] – Din engl. fashionable.

fatal
FATÁL, -Ă, fatali, -e, adj. 1. Care are urmări nenorocite pentru cineva sau ceva; care pricinuiește moartea; funest. Greșeală fatală. Lovitură fatală. ♦ Nefericit, nenorocit, trist. Deznodământ fatal. 2. Care se consideră că este fixat de destin; care nu poate fi înlăturat; inevitabil. 3. Care provoacă o atracție irezistibilă (și nefericită). Femeie fatală. – Din fr. fatal, lat. fatalis.

fatalism
FATALÍSM s.n. Doctrină care consideră că toate evenimentele din viața oamenilor ar fi dinainte determinate de destin. ♦ Atitudinea omului fatalist. – Din fr. fatalisme.

fatalist
FATALÍST, -Ă, fataliști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține fatalismului, care se referă la fatalism, care se întemeiază pe fatalism. 2. S.m. și f., adj. (Persoană) care crede în fatalitate, în puterea absolută a destinului. – Din fr. fataliste.

fatalitate
FATALITÁTE, fatalități, s.f. 1. Forță supranaturală care ar determina în mod prestabilit și implacabil mersul lucrurilor și viața oamenilor; soartă, destin, fatum. ♦ Ceea ce este de neînlăturat, inevitabil. 2. Concurs nefericit de împrejurări (care nu poate fi evitat). – Din fr. fatalité, lat. fatalitas, -atis.

fatalmente
FATALMÉNTE adv. În mod fatal, inevitabil. – Din it. fatalmente, fr. fatalement.

fatamorgana
FÁTA MORGÁNA s.f. Fenomen optic frecvent în regiunile calde, datorită căruia imaginile obiectelor aflate la (sau dincolo de) orizont apar ca și cum s-ar reflecta într-o apă. ♦ Apariție înșelătoare, iluzie trecătoare. – Cuv. it.

fata
FÁTĂ, fete, s.f. 1. Persoană de sex feminin, nemăritată. ♢ Fată în casă = fată (tânără) angajată ca femeie de serviciu într-o gospodărie. Fată bătrână = fată trecută de vârsta de măritat și care a rămas necăsătorită. ♦ Fecioară, virgină. 2. (În raport cu părinții) Fiică. – Lat. feta.

fatidic
FATÍDIC, -Ă, fatidici, -ce, adj. (Livr.) Hotărât de soartă; profetic; p. ext. aducător de nenorocire. – Din fr. fatidique, lat. fatidicus.

fatigabilitate
FATIGABILITÁTE s.f. (Franțuzism) (Tendință spre) oboseală; coeficient de oboseală. – Din fr. fatigabilité.

fatuitate
FATUITÁTE s.f. (Livr.) Îngâmfare, înfumurare care ascunde prostia. [Pr.: -tu-i-] – Din fr. fatuité, lat. fatuitas, -atis.

fatum
FÁTUM s.n. (Livr.) Destin irevocabil, fatalitate, soartă. – Cuv. lat.

fatada
FAȚÁDĂ, fațade, s.f. Fiecare dintre părțile exterioare verticale ale unei clădiri, ale unui monument; spec. partea dinspre stradă sau partea unde se găsește intrarea principală a unei clădiri. ♢ Loc. adj. De fațadă = de formă, pentru a salva aparențele. – Din fr. façade (refăcut după față).

fata
FÁȚĂ, fețe, s.f. I. 1. Partea anterioară a capului omului și a unor animale; chip, figură. ♢ Loc. adj. Din față = care se află înainte. De față = care se află prezent; care aparține prezentului. ♢ Loc. adv. În față = a) înainte; b) direct, fără înconjur, fără menajamente. Din față = dinainte. De față = în prezența cuiva. Pe față = direct, fără înconjur, fără menajamente; fără să se ferească. Față în față = unul înaintea (sau împotriva) celuilalt. ♢ Loc. prep. În fața (cuiva sau a ceva) = înaintea (cuiva sau a ceva). Din fața = dinaintea (cuiva sau a ceva). De față cu... = în prezența... Față cu... (sau de...) = a) în raport cu..., în ceea ce privește; b) pentru; c) având în vedere. ♢ Expr. A(-i) cânta (cuiva) cucul în (sau din...) față = (în superstiții) a-i merge (cuiva) bine. A fi de față = a fi prezent, a asista. A scăpa cu fața curată = a scăpa cu bine dintr-o situație dificilă. A face față (cuiva sau la ceva) = a rezista; a corespunde unei probe, unei sarcini. A pune (de) față (sau față în față) = a confrunta; a compara. A (se) da pe față = a (se) descoperi, a (se) demasca. A-și întoarce fața (de la...) = a nu mai vrea să știe de... A privi (sau a vedea, a zări pe cineva) din față = a privi (sau a vedea etc.) în întregime figura cuiva. Om (sau taler) cu două fețe = om ipocrit, fățarnic. A-i prinde (pe cineva) la față = (despre haine, culori) a-i sta bine, a i se potrivi. ♦ Expresie a feței (I 1); mină, fizionomie. ♢ Expr. A schimba (sau a face) fețe(-fețe) = a) a-și schimba subit fizionomia, culoarea obrazului (de jenă, rușine etc.); b) a se simți foarte încurcat la auzul sau la vederea unor lucruri sau situații neplăcute; a se tulbura, a se zăpăci; c) (despre mătăsuri) a-și schimba reflexele, culorile. A prinde față = a se îndrepta după o boală. ♦ Obraz. 2. Partea anterioară a corpului omenesc și a unor animale. Au căzut cu fața la pământ. 3. (Pop.; determinat prin „de om” sau „pământeană”) Om. 4. Persoană, personaj. Fețe simandicoase. ♢ Față bisericească = reprezentant al bisericii. II. 1. (Mat.) Fiecare dintre suprafețele plane care mărginesc un poliedru; fiecare dintre planele care formează un diedru. 2. Suprafață (în special a pământului, a apei). ♢ Expr. La fața locului = acolo unde s-a întâmplat (sau se va întâmpla) ceva. 3. Înfățișare, aspect. ♦ Partea de deasupra, expusă vederii și mai aleasă, a unor articole alimentare de vânzare. 4. Culoare. ♢ Expr. A-i ieși (unei pânze, unei stofe) fața (la soare, la spălat etc.) = a se decolora. 5. Partea lustruită, poleită, finisată atent etc. a unui obiect. ♢ Expr. A da față (unui lucru) = a lustrui, a polei, a netezi, a face să arate frumos (un lucru). ♦ Partea finită, expusă vederii, a unei țesături (în opoziție cu dosul ei). 6. (În sintagmele) Față de masă = material textil, plastic etc. folosit spre a acoperi o masă (când se mănâncă sau ca ornament). Față de pernă (sau de plapumă) = învelitoare de pânză în care se îmbracă perna (sau plapuma). 7. Prima pagină a fiecărei file. ♦ (Înv. și pop.) Pagină. 8. Fațadă. 9. (În sintagma) Fața dealului (sau a muntelui etc.) = partea dealului (sau a muntelui etc.) orientată spre soare sau spre miazăzi. – Lat. pop. facia (< facies).

fateta
FAȚETÁ, fațetez, vb. I. Tranz. A șlefui, a tăia în fațete. – Din fr. facetter.

fatetare
FAȚETÁRE, fațetări, s.f. Acțiunea de a fațeta; fațetat. – V. fațeta.

fatetat
FAȚETÁT^1 s.n. Fațetare. – V. fațeta.

FAȚETÁT^2, -Ă, fațetați, -te, adj. Care a fost tăiat, șlefuit în fațete. – V. fațeta.

fateta
FAȚÉTĂ, fațete, s.f. 1. Fiecare dintre fețele (șlefuite ale) unei pietre prețioase, ale unei sticle, ale unui metal etc. ♦ Fig. Fiecare dintre aspectele unei probleme, ale unei lucrări, care împreună alcătuiesc un ansamblu. 2. (În sintagma) Fațetă de cuțit = teșitură a muchiei tăietoare la cuțitele de prelucrare prin așchiere. 3. (Tipogr.) Placă de fontă care servește ca fundament pentru un clișeu sau pentru o placă de stereotipie. – Din fr. facette (refăcut după față).

fault
FÁULT, faulturi, s.n. (La unele jocuri sportive) Act nesportiv (lovire intenționată, trântire, împingere etc.) comis de un jucător asupra adversarului și sancționat de arbitru. [Pr.: fa-ult] – Din engl. fault.

faulta
FAULTÁ, faultez, vb. I. Tranz. (Sport) A comite un fault. [Pr.: fa-ul-] – V. fault.

faultare
FAULTÁRE, faultări, s.f. Acțiunea de a faulta și rezultatul ei.[Pr.: fa-ul-] – V. faulta.

faun
FÁUN, fauni, s.m. Zeu al fecundității din mitologia romană; (sens curent) divinitate romană campestră, protectoare a câmpiilor, pădurilor și turmelor, înfățișată ca un bărbat cu coarne și cu picioare de țap. – Din lat. faunus.

fauna
FÁUNĂ, faune, s.f. Totalitatea speciilor de animale de pe glob, dintr-o regiune, dintr-o epocă geologică etc. [Pr.: fa-u-] – Din fr. faune.

faunistic
FAUNÍSTIC, -Ă, faunistici, -ce, adj. De faună. [Pr.: fa-u-] – Faună + suf. -istic.

faur
FÁUR^1 s.m. (Pop.) Februarie. – Din făurar^1 (derivat regresiv).

FÁUR^2, fauri, s.m. 1. (Înv.) Fierar. 2. Gândăcel lunguieț și subțire, păros, de culoare castanie (Elater segetum). – Lat. faber, -bri.

faurmaur
FAURMÁUR s.m. (Pop.) Meștergrindă. [Pr.: fa-ur-ma-ur] – Et. nec.

favoare
FAVOÁRE, favoruri, s.f. Avantaj acordat cuiva, cu preferință față de alții; dovadă deosebită de bunăvoință față de cineva; hatâr. ♢ Bilet de favoare = bilet pe baza căruia se poate intra, gratuit sau cu reducere, la un spectacol. ♢ Expr. În favoarea (cuiva) = în avantaj, în folosul (cuiva). [Var.: (înv.) favór s.n.] – Din fr. faveur.

favor
FAVÓR s.n. v. favoare.

favorabil
FAVORÁBIL, -Ă, favorabili, -e, adj. 1. (Despre acțiuni, fenomene, împrejurări etc.) Care este în favoarea cuiva sau a ceva, care avantajează pe cineva sau ceva. 2. (Despre oameni) Binevoitor față de cineva sau de ceva. – Din fr. favorable, lat. favorabilis.

favorit
FAVORÍT, -Ă, favoriți, -te, adj., subst. I. Adj. Care este preferat de cineva, pe care cineva îl place mai mult. Mâncare favorită. II. S.m. și f. 1. Persoană iubită sau prețuită cu predilecție de cineva. ♦ Spec. Persoană care se bucură de protecția unui suveran sau a unui om influent (și care trage profituri de pe urma acestei situații). ♦ Spec. (La f.) Amantă a unui monarh. 2. Participant la o competiție, la un concurs, considerat cu cele mai mari șanse de reușită. III. S.m. (Mai ales la pl.) Barbă care încadrează de o parte și de alta obrazul, lăsând bărbia liberă. [Pl. și: (III, n.) favorite] – Din fr. favori, -ite, it. favorito, (III) și rus. favorit.

favoritism
FAVORITÍSM, favoritisme, s.n. Acordare abuzivă și nemeritată de favoruri; (la pl.) favoruri acordate cuiva în mod abuziv și nemeritat. – Din fr. favoritisme.

favoriza
FAVORIZÁ, favorizez, vb. I. Tranz. 1. A fi favorabil, prielnic, a înlesni ivirea unui eveniment, desfășurarea sau realizarea unei acțiuni etc., a avantaja. 2. A acorda cuiva un avantaj cu preferință față de alții; a acorda favoruri în mod abuziv și nemeritat. – Din fr. favoriser.

favorizant
FAVORIZÁNT, -Ă, favorizanți, -te, adj. Care favorizează. – Din fr. favorisant.

favorizare
FAVORIZÁRE, favorizări, s.f. Acțiunea de a favoriza și rezultatul ei. – V. favoriza.

favus
FÁVUS, favusuri, s.n. (Med.) Dermatoză localizată la pielea capului, produsă de o ciupercă microscopică. – Din fr. favus.

fazan
FAZÁN, fazani, s.m. 1. Pasăre de mărimea unei găini, cu coada lungă și ascuțită, al cărei bărbătuș se distinge printr-un penaj frumos și viu colorat, vânată pentru carnea ei gustoasă (Phasianus colchicus). 2. (Arg.) Naiv, fraier. ♢ Expr. (Fam.) A pica de fazan = a fi păcălit (din naivitate). – Din rus. fazan. Cf. fr. f a i s a n.

fazanerie
FAZANERÍE, fazanerii, s.f. Crescătorie de fazani. – Fazan + suf. -erie.

faza
FÁZĂ, faze, s.f. Fiecare dintre etapele distincte din evoluția unui proces din natură sau din societate; fiecare dintre stările succesive ale unei transformări. ♦ Fiecare dintre aspectele succesive pe care le iau Luna și unele planete, determinate de orientarea pe care o au față de Pământ părțile din suprafața lor iluminate de Soare. ♦ Fiecare dintre circuitele componente ale unui sistem de circuite electrice. ♦ (Fiz.) Argument al unei mărimi care variază sinusoidal în timp și care caracterizează mărimea în orice moment. ♢ (În expr.; fam.) A fi pe fază = (a fi atent și) a acționa prompt, la momentul potrivit. – Din fr. phase.

fazitron
FAZITRÓN, fazitroane, s.n. Tub electronic care realizează modulații ale oscilațiilor de înaltă frecvență. – Din fr. phasitron.

fazmetru
FAZMÉTRU, fazmetre, s.n. Instrument care servește la măsurarea diferenței de fază între mărimi electrice de aceeași frecvență. – Din fr. phasemètre.

fazotron
FAZOTRÓN, fazotroane, s.n. (Fiz.) Sincrociclotron. – Din fr., engl. phasotron, germ. Phasotron, rus. fazotron.

fa
FĂ interj. (Pop.) Termen cu care cineva se adresează la țară unei persoane de sex feminin. [Var.: fa interj.] – Scurtat din fa[tă] și influențat de mă.

facalet
FĂCĂLÉȚ, făcălețe, s.n. Băț gros și neted, întrebuințat la mestecatul mămăligii, la întinderea foii de aluat etc.; melesteu, vergea. – Cf. magh. f a k a l á n.

facalui
FĂCĂLUÍ, făcăluiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A amesteca frecând și zdrobind (cu o lingură de lemn) unele legume fierte, îndeosebi fasolea (pentru a le face piure). – Cf. f ă c ă l e ț.

facaluire
FĂCĂLUÍRE, făcăluiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a făcălui și rezultatul ei. – V. făcălui.

facaluit
FĂCĂLUÍT^1 s.n. (Reg.) Faptul de a făcălui. – V. făcălui.

FĂCĂLUÍT^2, -Ă, făcăluiți, -te, adj. (Reg.; despre unele legume fierte) Zdrobit, frecat, făcut piure. – V. făcălui.

facator
FĂCĂTÓR, -OÁRE, făcători, -oare, adj., s.m. și f. (Rar) (Persoană) care face, creează, realizează ceva. Compuse: făcător-de-bine = binefăcător. Făcător-de-rele = răufăcător. – Face + suf. -ător.

facatura
FĂCĂTÚRĂ, făcături, s.f. (Pop.; în superstiții) Farmec, vrajă (făcută cuiva); mijloc întrebuințat de vrăjitoare în farmecele sale. – Face + suf. -ătură.

facau
FĂCẮU, făcaie, s.n. Roată de moară cu fus vertical; p. ext. moară mică (întrebuințată pe apele de munte) având o astfel de roată. – Et. nec.

faclie
FĂCLÍE, făclii, s.f. Lumânare mare (de ceară); faclă. ♦ Fig. Flacără, văpaie; căldură. Făclia culturii. – Din scr. faklja, bg. faklija.

faclier
FĂCLIÉR, făclieri, s.m. (Rar) 1. Persoană care fabrică sau vinde făclii. 2. (Adesea fig.) Purtător de făclii. [Pr.: -cli-er] – Făclie + suf. -ar.

faclioara
FĂCLIOÁRĂ, făclioare, s.f. Diminutiv al lui făclie; făcliuță. [Pr.: -cli-oa-] – Făclie + suf. -oară.

facliuta
FĂCLIÚȚĂ, făcliuțe, s.f. Făclioară. [Pr.: -cli-u-] – Făclie + suf. -uță.

facut
FĂCÚT^1 s.n. 1. Acțiunea de a face și rezultatul ei; săvârșire, îndeplinire; pregătire, preparare; confecționare; fabricare. 2. (Pop.; în superstiții) Farmec, vrajă (făcută cuiva). 3. (Pop.) Destin, soartă. – V. face.

FĂCÚT^2, -Ă, făcuți, -te, adj. 1. (Despre băuturi) Falsificat, dres. 2. (În expr.) Parcă-i (un) lucru făcut (sau substantivat, un făcut), se spune pentru a exprima surprinderea că un lucru se întâmplă contrar așteptărilor. 3. (Fam.) Beat. – V. face.

fagas
FĂGÁȘ, făgașe, s.n. Urmă adâncă (și îngustă) săpată în pământ de șuvoaiele apelor de ploaie sau lăsată de roțile unui vehicul. ♦ Scobitură săpată pe întreaga lungime a frontului minier de abataj, pentru a ușura desprinderea ulterioară a rocii. ♦ Fig. Direcție, drum. Și-a orientat cercetările pe un nou făgaș. [Pl și: făgașuri. – Var.: (reg.) hăugáș, hogáș, văgáș s.n.] – Din magh. vágás.

fagadau
FĂGĂDẮU, făgădaie, s.n. (Reg.) Han; ospătărie, cârciumă. – Din magh. fogadó.

fagadui
FĂGĂDUÍ, făgăduiesc, vb. IV. Tranz. A promite cuiva că va face un anumit lucru. – Din magh. fogadni.

fagaduiala
FĂGĂDUIÁLĂ, făgăduieli, s.f. Faptul de a făgădui; promisiune, făgăduință. [Pr.: -du-ia-] – Făgădui + suf. -eală.

fagaduinta
FĂGĂDUÍNȚĂ, făgăduințe, s.f. Făgăduială. ♢ Pământul (sau țara) fagăduinței = nume dat, în Biblie, Palestinei; p. gener. ținut bogat, mănos, fericit. – Făgădui + suf. -ință.

fagarasean
FĂGĂRĂȘEÁN, -Ă, făgărășeni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul Făgăraș. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Făgăraș. – Făgăraș (n. pr.) + suf. -ean.

fagaraseanca
FĂGĂRĂȘEÁNCĂ, făgărășence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Făgăraș. ♦ Locuitoare din municipiul Făgăraș. – Făgărășean + suf. -că.

faget
FĂGÉT, făgete, s.n. Pădure de fag. – Fag + suf. -et.

fagetel
FĂGEȚÉL s.n. (Pop.) Diminutiv al lui făget. – Făget + suf. -el.

fainare
FĂINÁRE s.f. Boală a plantelor provocată de unele ciuperci parazite și caracterizată prin apariția la suprafața organelor atacate a unui strat făinos, alb-cenușiu. [Pr.: -fă-i-] – Din făină.

faina
FĂÍNĂ, (2) făinuri, s.f. 1. (De obicei urmat de determinări care arată felul) Pulbere obținută prin măcinarea boabelor de cereale sau a altor semințe de plante și folosită în alimentație. ♢ Expr. Altă făină se macină acum la moară = s-a schimbat situația, lucrurile nu mai sunt cum au fost. 2. Pulbere obținută prin măcinarea anumitor materiale. ♢ Făină animală = produs obținut din cadavre de animale, resturi de la fabricile de conserve, sânge etc., sterilizat, folosit mai ales pentru hrana puilor, a păsărilor ouătoare și a porcilor. Făină de pește = produs sub formă de pulbere obținut din pești inferiori și necomestibili sau din diferite resturi de la fabricile de conserve de pește, folosit pentru hrana porcilor, a păsărilor etc. Făină de oase = pulbere fină obținută prin măcinarea oaselor și folosită ca supliment valoros în hrana animalelor și ca îngrășământ în agricultură. – Lat. farina.

fainos
FĂINÓS, -OÁSĂ, făinoși, -oase, adj. 1. Care are aspectul sau consistența făinii (1). ♦ (Despre fructe) Fără zeamă, uscăcios; mălăieț. 2. Preparat din făină. ♢ Paste făinoase (și substantivat, f. pl.) = produse alimentare preparate din făină, apă, uneori și oua. [Pr.: fă-i-] – Lat. farinosus. Cf. f ă i n ă.

falalai
FĂLĂLĂÍ, pers. 3 fălălăiește, vb. IV. Intranz. (Rar; despre frunze, mătăsuri, obiecte de îmbrăcăminte) A foșni. – Formație onomatopeică.

falcarita
FĂLCÁRIȚĂ s.f. (Med.; pop.) Tetanos (la copii). – Falcă + suf. -ariță.

falcea
FĂLCEÁ, fălcele, s.f. Fiecare dintre: a) cele două tălpi ale saniei; b) cele două brațe ale vatalelor de la războiul de țesut; c) cele două scândurele între care intră limba meliței; d) stinghiile de lemn care leagă între ele scândurile care formează fundul carului; e) cele două stinghii laterale ale cârceiei carului prin care se leagă tânjala de proțap (când se înjugă patru boi); f) cele două brațe de lemn ale piscului (la car); g) cele două sau patru brațe laterale care constituie corpul afetului unui tun sau al unui obuzier. – Falcă + suf. -ea.

falcos
FĂLCÓS, -OÁSĂ, fălcoși, -oase, adj. (Adesea substantivat) Care are fălci mari. ♦ (Reg.) Mâncăcios. – Falcă + suf. -os.

fali
FĂLÍ, fălesc, vb. IV. 1. Refl. A se arăta mândru de cineva sau de ceva; a se mândri, a se lăuda, a se fuduli cu... ♦ (Peior.) A se arăta plin de sine, îngâmfat; a se îngâmfa, a se făloși. 2. Tranz. (Înv.) A preamări, a slăvi. – Din sl. hvaliti.

falitor
FĂLITÓR, -OÁRE, fălitori, -oare, adj., s.m. și f. (Înv.) (Persoană) care lingușește, (om) lingușitor. – Făli + suf. -tor.

falnicie
FĂLNICÍE s.f. (Rar) Însușirea de a fi falnic. – Falnic + suf. -ie.

falos
FĂLÓS, -OÁSĂ, făloși, -oase, adj. (Pop.) 1. Mândru, fudul (de cineva sau de ceva). ♦ (Peior.) Trufaș, semeț, îngâmfat. 2. Impunător, măreț, impozant. ♦ (Înv.) Glorios; slăvit. – Fală + suf. -os.

falosi
FĂLOȘÍ, făloșesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se făli, a se îngâmfa. – Din fălos.

falosie
FĂLOȘÍE, făloșii, s.f. (Reg.) Fudulie, îngâmfare. – Fălos + suf. -ie.

faltui
FĂLȚUÍ, fălțuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A prelucra cu falțul pieile tăbăcite pentru a le reduce și a le uniformiza grosimea. 2. A face unor scânduri, țigle etc. un falț (care să permită îmbinarea lor). ♦ A executa îmbinarea unor piese de tablă cu ajutorul falțului. 3. A îndoi și a împături o coală de hârtie sau o tipăritură (în vederea manipulării, păstrării sau în vederea broșării ori a legării). – Din germ. falzen.

faltuire
FĂLȚUÍRE s.f. Acțiunea de a fălțui; fălțuit^1. – V. fălțui.

faltuit
FĂLȚUÍT^1 s.n. Fălțuire. – V. fălțui.

FĂLȚUÍT^2, -Ă, fălțuiți, -te, adj. 1. (Despre piei tăbăcite) Care și-a redus și și-a uniformizat grosimea în urma prelucrării cu falțul. 2. (Despre unele materiale de construcție) Care are falț, prevăzut cu falț. 3. (Despre colile unei tipărituri) Îndoit și împăturit (în vederea broșării sau a legării). – V. fălțui.

faltuitor
FĂLȚUITÓR, -OÁRE, fălțuitori, -oare s. 1. S.m. și f. Persoană calificată în operațiile de fălțuire. 2. S.n. Unealtă (rindea specială, cuțit etc.) cu care se fălțuiește. [Pr.: -țu-i-] – Fălțui + suf. -tor.

faptas
FĂPTÁȘ, -Ă, făptași, -e, s.m. și f. Persoană care a comis o faptă condamnabilă, de obicei un delict, o infracțiune; făptuitor. – Faptă + suf. -aș.

faptui
FĂPTUÍ, făptuiesc, vb. IV. Tranz. A face, a săvârși ceva; (în special) a comite o faptă condamnabilă, de obicei un delict, o infracțiune. – Fapt + suf. -ui.

faptuire
FĂPTUÍRE, făptuiri, s.f. Acțiunea de a făptui și rezultatul ei. – V. făptui.

faptuitor
FĂPTUITÓR, -OÁRE, făptuitori, -oare, s.m. și f. 1. Făptaș. 2. (Rar) Persoană care făptuiește, realizează ceva. [Pr.: -tu-i-] – Făptui + suf. -tor.

faptura
FĂPTÚRĂ, făpturi, s.f. 1. Ființă, vietate, creatură. ♦ Trup; p. ext. înfățișare fizică, aspect exterior, statură. ♦ (Rar) Conformație, structură (a unei ființe, a unui obiect). 2. Natură, fire; lume, univers. – Lat. factura.

faras
FĂRÁȘ, fărașe, s.n. Obiect casnic în formă de lopată cu coadă scurtă, în care se adună cu mătura gunoiul, se strânge jarul etc. [Var.: foráș s.n.] – Din tc. faraș.

fara
FẮRĂ, conj., prep. I. (Urmat de o propoziție circumstanțială de mod sau de un infinitiv care îi ține locul, are valoarea unei negații) A ascultat fără să răspundă nimic. ♦ (Urmat de o propoziție concesivă sau de un infinitiv care îi ține locul) Deși nu..., cu toate că nu... Fără să fie desăvârșit, e mulțumitor. 2. (Reg.; după negație, cu sens adversativ) Ci, dar. ♦ (Înv.; adverbial) Decât, (în) afară de...; exceptând pe... II. Prep. 1. (Introduce complemente circumstanțiale de mod și atribute, conținând ideea de excludere) Lipsit de... Om fără necazuri. ♦ (În legătură cu cuvinte care arată cantitatea sau măsura, indicând cât lipsește până la o măsură deplină) Este ora zece fără cinci minute. ♦ (În operații aritmetice de scădere) Minus, mai puțin. Patru fără doi. 2. (Introduce complemente circumstanțiale sociative negative) Pot eu să trăiesc și fără tine. ♦ (Introduce complemente circumstanțiale instrumentale negative) A scos cuiele fără clește. – Lat. foras „afară”.

faradelege
FĂRĂDELÉGE, fărădelegi, s.f. (Înv. și pop.) Faptă rea; nelegiuire, ticăloșie, mișelie. [Var.: fărdelége s.f.] – Fără + de^4 + lege (după sl. bezakonije).

farama
FĂRÂMÁ, fărấm, vb. I. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) sfărâma, a (se) sparge, a (se) zdrobi, a (se) frânge. ♢ Expr. (Tranz.) A-și fărâma capul = a se chinui să rezolve o problemă dificilă, a-și bate capul. ♦ A (se) distruge, a (se) nimici. [Var.: fărmá vb. I] – Din fărâmă.

faramare
FĂRÂMÁRE s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) fărâma și rezultatul ei. [Var.: fărmáre s.f.] – V. fărâma.

faramat
FĂRÂMÁT^1 s.n. Faptul de a (se) fărâma. – V. fărâma.

FĂRÂMÁT^2, -Ă, fărâmați, -te, adj. (Pop.) Sfărâmat, spart, zdrobit, frânt. ♦ Nimicit, distrus. [Var.: fărmát, -ă adj.] – V. fărâma.

farama
FĂRẤMĂ, fărâme, s.f. Bucată mică rămasă din ceva (după ce s-a sfărâmat, s-a spart, s-a rupt etc.); fiecare dintre bucățelele în care s-a împărțit un obiect (în urma sfărâmării, spargerii, ruperii). ♢ Expr. A (se) face (mici sau mii și) fărâme = a (se) sfărâma. – Cf. alb. t  h ë  r  r  i  m  e.

faramator
FĂRÂMĂTÓR, fărâmătoare, s.n. Dispozitiv sau mașină pentru sfărâmarea unor materiale. – Fărâma + suf. -ător.

faramatura
FĂRÂMĂTÚRĂ, fărâmături, s.f. (Reg.) Sfărâmătură; fărâmă (de pâine). [Var.: fărâmitúră, fărmătúră s.f.] – Fărâmă + suf. -tură.

faramele
FĂRÂMÉLE s.f. pl. (Rar; în expr.) A tăia fărâmele = a tăia în bucăți mici. – Fărâmă + suf. -ele.

faramica
FĂRÂMÍCĂ, fărâmici, s.f. (Pop.) Fărâmiță. – Fărâmă + suf. -ică.

faramicios
FĂRÂMICIÓS, -OÁSĂ, fărâmicioși, -oase, adj. Care se sfărâmă sau se poate sfărâma ușor; sfărâmicios. – Fărâma + suf. -icios.

faramitura
FĂRÂMITÚRĂ s.f. v. fărâmătură.

faramita
FĂRÂMIȚÁ, fărâmițez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) preface în fărâmițe, a (se) sfărâma în componente foarte mici. – Din fărâmiță.

faramitare
FĂRÂMIȚÁRE, fărâmițări, s.f. Acțiunea de a (se) fărâmița și rezultatul ei. – V. fărâmița.

faramitat
FĂRÂMIȚÁT^1 s.n. Fărâmițare. – V. fărâmița.

FĂRÂMIȚÁT^2, -Ă, fărâmițați, -te, adj. Care s-a prefăcut în fărâmițe, care s-a sfărâmat în componente foarte mici. – V. fărâmița.

faramita
FĂRÂMÍȚĂ, fărâmițe, s.f. Diminutiv al lui fărâmă; fărâmică. – Fărâmă + suf. -iță.

fardelege
FĂRDELÉGE s.f. v. fărădelege.

farma
FĂRMÁ vb. I v. fărâma.

farmare
FĂRMÁRE s.f. v. fărâmare.

farmat
FĂRMÁT, -Ă adj. v. fărâmat.

farmaca
FĂRMĂCÁ vb. I v. fermeca.

farmacat
FĂRMĂCÁT, -Ă adj. v. fermecat.

farmacator
FĂRMĂCĂTÓR, -OÁRE adj. v. fermecător.

farmatura
FĂRMĂTÚRĂ s.f. v. fărâmătură.

farserot
FĂRȘERÓT, fărșeroți, s.m. Aromân din Albania. – Din Frashëri (nume de localitate în Albania < alb. frashër „frasin”).

fartat
FĂRTÁT s.m. v. fârtat.

fasule
FĂSÚLE s.f. v. fasole.

fasie
FĂȘÍE s.f. v. fâșie.

fat
FĂT, feți, s.m. 1. Produs de concepție din uterul mamiferelor, din momentul când începe a avea mișcări proprii și formele caracteristice speciei și până când se naște; fetus. 2. (Pop. și poetic) Fecior, fiu; băiat, copil. ♢ (Pop.) Fătul meu, formulă cu care un bătrân se adresează cu afecțiune, bunăvoință etc. unui tânăr. ♦ Făt-Frumos = erou principal din basme, înzestrat cu frumusețe fizică și morală, cu bunătate, curaj și vitejie ieșite din comun; p. gener. (ca nume comun) băiat, tânăr sau bărbat deosebit de frumos. (Pop.) Făt-logofăt = copil cu însușiri (fizice) deosebite, minunate. – Lat. fetus.

fata
FĂTÁ, pers. 3 fátă, vb. I. Tranz. (Despre animale mamifere) A naște, a face pui. – Lat. fetare.

fatare
FĂTÁRE, fătări, s.f. Fătat. – V. făta.

fatat
FĂTÁT s.n. Acțiunea de a făta; fătare. – V. făta.

fatalau
FĂTĂLẮU, fătălăi, s.m. (Pop.) Hermafrodit. ♦ (Peior. și glumeț) Băiat căruia îi place mai mult compania fetelor, care este timid sau are apucături de fată. – Fată + suf. -ălău.

fatatoare
FĂTĂTOÁRE, (1) fătătoare, adj., (2) fătători, s.f. 1. Adj. (Despre femelele animalelor mamifere) Care este aptă să fete. ♦ (Pop.; substantivat, f.) Organul genital al unor animale-femele. 2. S.f. (Pop.) Loc unde fată animalele. – Făta + suf. -ătoare.

fatoi
FĂTÓI, fătoaie, s.n. (Fam. și peior.) Augmentativ al lui fată; fată robustă, voinică, care seamănă mai mult a bărbat. – Fată + suf. -oi.

fatuca
FĂTÚCĂ, fătuci, s.f. (Pop. și fam.) fetiță. – Fată + suf. -ucă.

fatuta
FĂTÚȚĂ, fătuțe, s.f. (Reg.) Fetiță. – Fată + suf. -uță.

fatarnic
FĂȚÁRNIC, -Ă, fățarnici, -ce, adj. (Despre oameni și manifestările lor; adesea substantivat) Lipsit de sinceritate; prefăcut, ipocrit, fals. – Fățare (înv. „fățărnicie” < față) + suf. -nic.

fatari
FĂȚĂRÍ, fățăresc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se preface, a se fățărnici. – Din fățare (înv. „fățărnicie” < față).

fatarie
FĂȚĂRÍE, fățării, s.f. (Înv.) Fățărnicie. – Fățări + suf. -ie.

fatarniceste
FĂȚĂRNICÉȘTE adv. (Înv.) În mod fățarnic, prefăcut; ca un om fățarnic. – Fățarnic + suf. -ește.

fatarnici
FĂȚĂRNICÍ, fățărnicesc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se preface, a se fățări. – Din fățarnic.

fatarnicie
FĂȚĂRNICÍE, fățărnicii, s.f. Lipsă de sinceritate (în purtare, atitudini etc.); purtare, atitudine prefăcută, ipocrită; prefăcătorie, ipocrizie, falsitate, fățărie. – Fățarnic + suf. -ie.

fatis
FĂȚÍȘ, -Ă, fățiși, -e, adj. (Adesea adverbial) care se face, se manifestă, se spune etc. pe față, deschis, direct. – Față + suf. -iș.

fatui
FĂȚUÍ, fățuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A netezi, a lustrui suprafața unui obiect (prin cioplire, prin frecare etc.); p. gener. a da aspect frumos (suprafeței) unui lucru. ♦ Spec. A netezi tencuiala așternută pe un element de construcție. 2. (În industria tăbăcăriei) A curăța pielea de ultimele impurități rămase după cenușărit. 3. Fig. (Pop.) A pălmui pe cineva. – Față + suf. -ui.

fatuiala
FĂȚUIÁLĂ, fățuieli, s.f. 1. Fățuire. 2. Fig. (Pop.) Pălmuire; bătaie dată cuiva (peste față). 3. (Concr.) Strat subțire de mortar, bine netezit, care formează fața unei tencuieli. [Pr.: -țu-ia-] – Fățui + suf. -eală.

fatuire
FĂȚUÍRE, fățuiri, s.f. Acțiunea de a fățui și rezultatul ei; fățuială, fățuit^1. – V. fățui.

fatuit
FĂȚUÍT^1 s.n. Fățuire. – V. fățui.

FĂȚUÍT^2, -Ă, fățuiți, -te, adj. (Despre obiecte) Cu suprafața netezită, lustruită, cu aspect frumos; (despre suprafața unei construcții) cu tencuiala netezită. – V. fățui.

fatuitor
FĂȚUITÓR, -OÁRE, fățuitori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care fățuiește. 2. S.n. Rindea specială folosită pentru fățuirea sau pentru îndreptarea feței scândurilor sau a pieselor de lemn. 3. S.f. Unealtă cu care se întinde și se netezește tencuiala aruncată cu mistria pe zid; drișcă. 4. S.n. Cuțit puțin curbat, cu două mânere, care servește, în tăbăcărie, la fățuirea manuală a pieilor. [Pr.: -țu-i-] – Fățui + suf. -lor.

faurar
FĂURÁR^2, făurari, s.m. (Înv. și reg.) Fierar. ♦ (Poetic) Făuritor, creator. Făurar de frumusețe. [Pr.: fă-u-] – Faur + suf. -ar.

FĂURÁR^1 s.m. (Pop.) Februarie. [Pr.: fă-u-] – Din lat. febr(u)arius.

faurarie
FĂURĂRÍE^1, făurării, s.f. (Înv. și reg.) 1. Atelierul fierarului; fierărie^1. 2. Meșteșugul fierarului; fierărie^1. [Pr.: fă-u-] – Făurar^2 + suf. -ie.

FĂURĂRÍE^2 s.f. (Înv.) Mulțime de obiecte, de piese din fier; fierărie^2. [Pr.: fă-u-) – Faur^2 + suf. -ărie.

fauri
FĂURÍ, făuresc, vb. IV. Tranz. 1. A crea, a înfăptui, a construi, a face. 2. Spec. (Înv.) A prelucra (prin forjare cu ciocanul) un metal; p. ext. a fabrica. [Pr.: fă-u-] – Din faur^2.

faurire
FĂURÍRE s.f. Acțiunea de a făuri și rezultatul ei; creare, înfăptuire, construire. [Pr.: fă-u-] – V. făuri.

fauriste
FĂURÍȘTE, făuriști, s.f. (Reg.) Atelierul fierarului; fierărie^1. [Pr.: fă-u-] – Faur^2 + suf. -iște.

fauritor
FĂURITÓR, -OÁRE, făuritori, -oare, s.m. și f. Persoană care făurește, creează, înfăptuiește, construiește ceva; creator. [Pr.: fă-u-] – Făuri + suf. -tor.

fazanita
FĂZĂNÍȚĂ, făzănițe, s.f. Femela fazanului. – Fazan + suf. -iță.

fal
FÂL interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită zgomotul produs de fâlfâitul aripilor unei păsări. – Onomatopee.

falfai
FÂLFĂÍ vb. IV v. fâlfâi.

falfai
FÂLFÂÍ, pers. 3 fấlfâie, vb. IV. 1. Intranz. (Despre păsări) A da din aripi, producând zgomotul caracteristic care însoțește zborul. 2. Intranz. și tranz. A (se) legăna (o pânză, un steag, o batistă etc.) în bătaia vântului sau prin mișcarea mâinii; a flutura. 3. Intranz. (Despre o flacără) A pâlpâi. [Var.: fâlfăí vb. IV] – Fâl + f[âl] + suf. -âi.

falfaire
FÂLFÂÍRE, fâlfâiri, s.f. Acțiunea de a fâlfâi și rezultatul ei; zgomot caracteristic zborului unei păsări; fluturare, fâlfâit, fâlfâitură. – V. fâlfâi.

falfait
FÂLFÂÍT s.n. Fâlfâire. – V. fâlfâi.

falfaitor
FÂLFÂITÓR, -OÁRE, fâlfâitori, -oare, adj. (Rar) Care fâlfâie. [Pr.: -fâ-i-] – Fâlfâi + suf. -tor.

falfaitura
FÂLFÂITÚRĂ, fâlfâituri, s.f. (Rar) Fâlfâire. [Pr.: -fâ-i-] – Fâlfâi + suf. -tură.

fan
FÂN s.n. Iarbă cosită și uscată, servind ca nutreț pentru vite; fânaț. – Lat. fenum.

fanar
FÂNÁR s.n. v. fanar.

fanat
FÂNÁȚ, fânațuri, s.n. (Pop.) 1. Fâneață. 2. Fân. [Pl. și: fânațe] – Lat *fenacium.

fanarie
FÂNĂRÍE, fânării, s.f. (Pop.) 1. Fâneață. 2. Loc unde se fac clăile sau căpițele de fân. 3. Șură, magazie unde se păstrează fânul. – Fân + suf. -ărie.

faneata
FÂNEÁȚĂ, fânețe, s.f. Teren pe care crește (în mod natural sau prin cultivare) iarba pentru fân; fânărie, fânaț. – Fân + suf. -eață.

fanisor
FÂNIȘÓR s.n. (Pop.) Diminutiv al lui fân. – Fân + suf. -ișor.

fanoasa
FÂNOÁSĂ, fânoase, s.f. (Înv.) Unealtă agricolă cu tracțiune animală, servind la întoarcerea fânului. – Fân + suf. -oasă (după fr. faneuse).

fantaioara
FÂNTÂIOÁRĂ s.f. v. fântânioară.

fantanar
FÂNTÂNÁR, fântânari, s.m. Persoană care face, repară sau întreține fântâni. – Fântână + suf. -ar.

fantana
FÂNTẤNĂ, fântâni, s.f. 1. Construcție alcătuită dintr-o groapă cilindrică sau prismatică (cu pereții pietruiți) cu ghizduri împrejur, săpată în pământ până la nivelul unui strat de apă și care servește la alimentarea curentă cu apă în mediul rural; puț. ♢ Expr. A căra apă la fântână = a întreprinde o acțiune zadarnică, a depune o muncă inutilă. ♦ Construcție de zid, de piatră etc. care adăpostește o sursă de apă (venită prin conductă), servind la distribuirea apei sau ca element arhitectonic decorativ (în parcuri, pe străzi etc.). 2. (Reg.) Izvor. [Pl. și: (rar) fântâne] – Lat. fontana.

fantanea
FÂNTÂNEÁ, fântânele, s.f. (Rar) Fântâniță. – Fântână + suf. -ea.

fantanel
FÂNTÂNÉL, fântânei, s.m. Specie de păstrăv cu un colorit frumos, care trăiește în apele limpezi și reci de munte (Salvelinus fontinalis). – Fântână + suf. -el.

fantanioara
FÂNTÂNIOÁRĂ, fântânioare, s.f. (Rar) Fântâniță. [Var.: fântâioáră s.f.] – Fântână + suf. -ioară.

fantanita
FÂNTÂNÍȚĂ, fântânițe, s.f. (Rar) Diminutiv al lui fântână; fântânea, fântânioară. – Fântână + suf. -iță.

farnai
FÂRNÂÍ, fấrnâi, vb. IV. Intranz. A vorbi pe nas; a fonfăi, a fornăi. ♦ A produce un zgomot caracteristic când respiră, din cauza nasului înfundat. – Formație onomatopeică.

farnaire
FÂRNÂÍRE, fârnâiri, s.f. Acțiunea de a fârnâi și rezultatul ei; fârnâit^1. – V. fârnâi.

farnait
FÂRNÂÍT^1, fârnâituri, s.n. Faptul de a fârnâi. – V. fârnâi.

FÂRNÂÍT^2, -Ă, fârnâiți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care vorbește pe nas; fonf, fonfăit, fornăit^2. ♦ Care produce un zgomot caracteristic când respiră, din cauza nasului înfundat. – V. fârnâi.

farsit
FÂRȘÍT s.n. v. sfârșit^1.

fartai
FÂRTÁI, fârtaie, s.n. (Reg.) Sfert. – Din magh. fertály.

fartat
FÂRTÁT, fârtați, s.m. (Pop.) Prieten nedespărțit al cuiva, legat de el prin jurământ până la moarte; frate de cruce. ♦ Tovarăș, ortac. ♦ Termen cu care se adresează cineva unui prieten sau cuiva căruia ține să-i arate prietenie. [Var.: fărtát s.m.] – Din *frătat (< frate + suf. -at, după sl. pobratim < bratŭ „frate”).

fas
FÂS interj. Cuvânt care imită zgomotul șuierător produs de un gaz care iese cu presiune printr-un orificiu strâmt. – Onomatopee.

fasa
FẤSĂ, fâse, s.f. Nume dat mai multor specii de păsări migratoare mici (asemănătoare cu ciocârlia), de culoare cafenie-cenușie, cu pântecele albicios, care aleargă mișcându-și în permanență coada (Anthus). – Et. nec.

fasai
FÂSĂÍ vb. IV v. fâsâi.

fasaiala
FÂSĂIÁLĂ s.f. v. fâsâială.

fasaire
FÂSĂÍRE s.f. v. fâsâire.

fasait
FÂSĂÍT s.n. v. fâsâit.

fasaitura
FÂSĂITÚRĂ s.f. v. fâsâitură.

fasai
FÂSÂÍ, fấsâi, vb. IV. Intranz. 1. (Despre gaze) A produce un zgomot șuierător și surd la ieșirea cu presiune printr-un orificiu strâmt. 2. (Despre unele ființe) A sufla (pe nas) cu putere, a scoate (pe nas) sunete șuierătoare. Gâscanul fâsâie. [Var.: fâsăí vb. IV] – Fâs + suf. -âi.

fasaiala
FÂSÂIÁLĂ, fâsâieli, s.f. Faptul de a fâsâi; zgomot șuierător produs de ieșirea unui gaz printr-un orificiu strâmt; fâsâit, fâsâitură. [Pr.: -sâ-ia-. – Var.: fâsăiálă s.f.] – Fâsâi + suf. -eală.

fasaire
FÂSÂÍRE, fâsâiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a fâsâi și rezultatul ei. [Var.: fâsăíre s.f.] – V. fâsâi.

fasait
FÂSÂÍT, fâsâituri, s.n. Fâsâială. [Var.: fâsăít s.n.] – V. fâsâi.

fasaitura
FÂSÂITÚRĂ, fâsâituri, s.f. Fâsâială. [Pr.: -sâ-i-. – Var.: fâsăitúră s.f.] – Fâsâi + suf. -tură.

fastac
FÂSTẤC s.m. v. fistic.

fastaceala
FÂSTÂCEÁLĂ s.f. (Fam.) Faptul de a (se) fâstâci; zăpăceală. – Fâstâci + suf. -eală.

fastaci
FÂSTÂCÍ, fâstâcesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Fam.) A-și pierde sau a face să-și piardă cumpătul în fața unei situații neașteptate; a (se) intimida, a (se) zăpăci. – Probabil din fâstâc.

fastacire
FÂSTÂCÍRE, fâstâciri, s.f. Acțiunea de a (se) fâstâci și rezultatul ei. – V. fâstâci.

fastacit
FÂSTÂCÍT, -Ă, fâstâciți, -te, adj. Tulburat, zăpăcit; intimidat. – V. fâstâci.

fas
FÂȘ^1 interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită zgomotul produs de mișcarea frunzelor, a hârtiei etc. – Onomatopee.

FÂȘ^2, fâșuri, s.n. 1. Material impermeabil subțire, folosit pentru confecționarea hainelor de ploaie. 2. Haină de ploaie confecționată din acest material. – Din fâș^1.

fasai
FÂȘĂÍ vb. IV v. fâșâi.

fasaiala
FÂȘĂIÁLĂ s.f. v. fâșâială.

fasai
FÂȘÂÍ, fấșâi, vb. IV. Intranz. A produce zgomotul caracteristic frunzelor mișcate de vânt, al hârtiei răsfoite, al mișcării unei țesături de mătase etc. [Var.: fâșăí, fâșií vb. IV] – Fâș^1 + suf. -âi.

fasaiala
FÂȘÂIÁLĂ, fâșâieli, s.f. Fâșâire; fâșâit. [Pr.: -șâ-ia-. – Var.: fâșăiálă s.f.] – Fâșâi + suf. -eală.

fasaire
FÂȘÂÍRE, fâșâiri, s.f. Acțiunea de a fâșâi; fâșâială; fâșâit. – V. fâșâi.

fasait
FÂȘÂÍT s.n. Faptul de a fâșâi; zgomot produs de frunzele mișcate de vânt, de iarba tăiată de coasă, de hârtia răsfoită, de mișcarea unei țesături de mătase; fâșâitură. [Var.: fâșiít s.n.] – V. fâșâi.

fasaitor
FÂȘÂITÓR, -OÁRE, fâșâitori, -oare, adj. (Rar) Care fâșâie. [Pr.: -șâ-i-] – Fâșâi + suf. -tor.

fasaitura
FÂȘÂITÚRĂ, fâșâituri, s.f. Fâșâit. [Pr. -șâ-i-. – Var.: fâșiitúră s.f.] – Fâșâi + suf. -tură.

fasie
FÂȘÍE, fâșii, s.f. 1. Bucată lungă și îngustă (de material textil, de piele etc.), tăiată sau ruptă dintr-o bucată mai mare. 2. Suprafață lungă și îngustă de teren. [Var.: fășíe s.f.] – Fașă + suf. -ie.

fasii
FÂȘIÍ vb. IV v. fâșâi.

fasiit
FÂȘIÍT s.n. v. fâșâit.

fasiitura
FÂȘIITÚRĂ s.f. v. fâșâitură.

fasioara
FÂȘIOÁRĂ, fâșioare, s.f. Diminutiv al lui fâșie. [Pr.: -și-oa-] – Fâșie + suf. -ioară.

fasneata
FÂȘNEÁȚĂ, fâșnețe, adj., s.f. (Fam.) (Fată, femeie) iute, sprintenă, neastâmpărată, vioaie. – Fâș^1 + suf. -neață.

fat
FÂȚ interj. Cuvânt care imită o mișcare (continuă). – Onomatopee.

fata
FẤȚĂ, fâțe, s.f. 1. (Reg.) Nume dat speciilor de pește mic (care înoată repede). 2. (Fam.) Femeie care se fâțâie. – Din fâțâi (derivat regresiv).

fatai
FÂȚÂÍ, fấțâi, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. (Despre animale, păsări) A mișca repede coada (într-o parte și în alta). 2. Refl. A se mișca încoace și încolo, fără astâmpăr sau fără rost; a se foi^2. – Fâț + suf. -âi.

fataiala
FÂȚÂIÁLĂ, fâțâieli, s.f. Faptul de a (se) fâțâi; umblet fără rost, agitat, dintr-un loc într-altul; fâțâit. [Pr.: -țâ-ia-] – Fâțâi + suf. -eală.

fatait
FÂȚÂÍT s.n. Fâțâială. – V. fâțâi.

fatisoara
FÂȚIȘOÁRĂ, fâțișoare, s.f. Diminutiv al lui fâță. – Fâță + suf. -ișoară.

feblete
FEBLÉȚE s.f. (Fam.) Înclinație, slăbiciune, atracție pe care o simte cineva pentru o persoană, o activitate etc. ♦ Ceea ce constituie obiectul înclinației, slăbiciunii, atracției cuiva. – Din fr. faiblesse.

febra
FÉBRĂ s.f. 1. Temperatură ridicată a corpului, care constituie reacția organismului la un agent infecțios, toxic etc.; temperatură, căldură, arșiță, fierbințeală. ♦ (Urmat de determinări arătând felul bolii) Nume dat mai multor boli care se manifestă prin temperatură ridicată. ♢ Febră aftoasă v. aftoasă. Febră recurentă v. recurent. Febră musculară = stare de oboseală generală care apare în urma unor eforturi fizice deosebite. 2. Fig. Emoție, neliniște, încordare (înaintea sau la timpul producerii unui eveniment). – Din lat. febris, it. febbre.

febricita
FEBRICITÁ, febricitez, vb. I. Intranz. A avea febră (1). – Din fr. fébriciter.

febricitate
FEBRICITÁTE s.f. Tendință de a face febră. – Din fr. fébricité.

febrifug
FEBRIFÚG, -Ă, febrifugi, -ge, adj., s.n. (Substanță, medicament) care înlătură sau reduce febra; antipiretic, antifebril. – Din fr. fébrifuge, lat. febrifugia.

febril
FEBRÍL, -Ă, febrili, -e, adj. 1. (Med.) Care se manifestă prin febră (1), cu febră. Stare febrilă. 2. Fig. (Adesea adverbial) încordat, înfrigurat, agitat; intens, viu. Așteptare febrilă. Muncă febrilă. – Din fr. fébrile, lat. febrilis.

febrilitate
FEBRILITÁTE s.f. Încordare, înfrigurare; activitate intensă, vie. – Din fr. fébrilité.

februar
FEBRUÁR s.m. v. februarie.

februarie
FEBRUÁRIE s.m. A doua lună a anului; faur^1, făurar^1. [Pr.: -bru-a-. – Var.: (înv.) február s.m.] – Din lat. februarius.

fecala
FECÁLĂ, fecale, adj. (În sintagma) Materie (sau substanță) fecală (și substantivat, f. pl.) = resturi din alimentele digerate eliminate prin anus; excrement. – Din fr. fécal.

fecalom
FECALÓM, fecaloame, s.n. (Med.) Aglomerare patologică de fecale condensate în colon sau rect. – Din fr. fécalome.

fecioara
FECIOÁRĂ, fecioare, s.f. 1. Fată (tânără) care nu a avut niciodată relații sexuale cu un bărbat; virgină. ♢ (Adjectival; pop.) Fată fecioară = fată mare, de măritat. ♦ Fig. (Adjectival) Pur, curat. 2. (Bis.; art.) Maica Domnului. 3. (Astron.; art.) Constelație zodiacală din regiunea ecuatorială a cerului, în care se află soarele la echinocțiul de toamnă. ♦ Unul dintre cele douăsprezece semne simbolice ale zodiacului. – Lat. *fetiola sau din fată + suf. -ioară.

fecior
FECIÓR, feciori, s.m. 1. Fiu; băiat (în raport cu părinții săi). 2. Bărbat tânăr, neînsurat; flăcău. 3. Servitor la casele boierești; valet, camerier, lacheu. ♢ Fecior boieresc = slujbaș pe moșia unui boier, care supraveghea munca la câmp; vătaf, isprăvnicel, logofăt. [Var.: (reg.) ficiór s.m.] – Lat. *fetiolus sau din făt + suf. -ior.

fecioras
FECIORÁȘ, feciorași, s.m. Diminutiv al lui fecior. – Fecior + suf. -aș.

feciorelnic
FECIORÉLNIC, -Ă, feciorelnici, -ce, adj. (Ca) de fecioară (1), specific fecioarei; fig. neprihănit, nepătat, nevinovat, imaculat, curat, cast, virginal, fecioresc^1. – Fecioară + suf. -elnic.

feciorenie
FECIORÉNIE s.f. (Rar) Caracter feciorelnic. – Fecioară + suf. -enie.

fecioresc
FECIORÉSC^1, -EÁSCĂ, feciorești, adj. Care aparține fecioarei (1), privitor la fecioară; p. ext. feciorelnic. – Fecioară + suf. -esc.

FECIORÉSC^2, -EÁSCĂ, feciorești, adj. Care aparține feciorilor (2), privitor la feciori, specific feciorilor. Dans fecioresc. ♦ (Substantivat, f.) Nume dat mai multor dansuri populare în care băieții execută unele figuri de virtuozitate; melodie după care se execută aceste dansuri. – Fecior + suf. -esc.

fecioreste
FECIORÉȘTE^1 adv. Ca fecioarele (1); p. ext. în mod feciorelnic. – Fecioară + suf. -ește.

FECIORÉȘTE^2 adv. Ca feciorii (2). În felul feciorilor. – Fecior + suf. -ește.

feciori
FECIORÍ, fecioresc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A-și trăi perioada de flăcău sau de fată. – De la fecior.

feciorica
FECIORÍCĂ, feciorele, s.f. Mică plantă erbacee târâtoare, cu flori galbene-verzui (Herniaria glabra). – Fecioară + suf. -ică.

feciorie
FECIORÍE^1 s.f. Calitatea de a fi fecioară (1); castitate, virginitate, fetie; p. ext. curățenie morală (proprie unei fecioare). – Fecioară + suf. -ie.

FECIORÍE^2 s.f. Timpul cât cineva este fecior (2); epoca din viață petrecută ca fecior. – Fecior + suf. -ie.

fecula
FECÚLĂ s.f. Amidon extras din turberculii de cartofi, din rădăcinile de manioc etc., folosit în alimentație. [Acc. și: féculă] – Din fr. fécule, lat. faecula.

feculent
FECULÉNT, -Ă, feculenți, -te, adj. Care conține feculă; p. ext. hrănitor. – Din fr. féculent.

feculenta
FECULÉNȚĂ s.f. Calitatea unei substanțe feculente. – Din fr. féculence.

fecund
FECÚND, -Ă, fecunzi, -de, adj. 1. (Biol.) Care este apt să se reproducă; (sens curent) care se înmulțește ușor și repede; prolific. ♦ (Despre pământ, terenuri) Care dă multe roade, care produce mult; roditor, productiv, fertil, mănos. 2. Fig. (Despre idei, imaginație etc.) Bogat. 3. Fig. (Despre oameni) Care scrie, compune, produce, publică mult, care are capacitatea de a da, ușor și repede, opere de creație, producții artistice sau științifice. – Din fr. fécond, lat. fecundus.

fecunda
FECUNDÁ, fecundez, vb. I. Tranz. A provoca o fecundație, a face să procreeze. – Din fr. féconder, lat. fecundare.

fecundare
FECUNDÁRE, fecundări, s.f. Acțiunea de a fecunda și rezultatul ei; fecundație, fecundat^1. – V. fecunda.

fecundat
FECUNDÁT^1 s.n. Faptul de a fecunda. – V. fecunda.

FECUNDÁT^2, -Ă, fecundați, -te, adj. În care crește o nouă ființă. – V. fecunda.

fecundatie
FECUNDÁȚIE, fecundații, s.f. (Biol.) Fenomen de unire a două celule sexuale de sex diferit, din care rezultă o singură celulă-ou, ce asigură un nou reprezentant al speciei; fecundare, fecundat^1. – Din fr. fécondation (după fecunda).

fecunditate
FECUNDITÁTE s.f. Capacitate a animalelor și a plantelor de a se reproduce și de a da descendenți normal dezvoltați. ♦ Capacitatea unui teren de a produce (multe) roade; rodnicie, fertilitate. ♦ Fig. Capacitatea cuiva de a scrie, de a compune, de a publica mult, de a activa intens și pe planuri diverse. – Din fr. fécondité, lat. fecunditas, -atis.

fedeles
FEDELÉȘ, fedeleșuri, s.n. Butoiaș mic, de forme diferite, în care țăranii își țin apa când lucrează la câmp. ♢ Expr. (Adverbial) A lega fedeleș = a lega strâns și bine ca să nu poată scăpa; a lega cobză. [Acc. și: fédeleș. – Pl. și: fedeleșe] – Din magh. fedeles.

feder
FÉDER, federe, s.n. Mică proeminență prevăzută în lungul muchiei unei piese de lemn sau de metal, care intră în nutul corespunzător al altei piese pentru a asigura o îmbinare perfectă; lambă. – Din germ. Feder.

federal
FEDERÁL, -Ă, federali, -e, adj. Care aparține unei federații (de state), privitor la o federație (de state); care se prezintă sub forma unei federații; federativ. – Din fr. fédéral.

federalism
FEDERALÍSM s.n. Concepție și acțiune politică și juridică în vederea grupării mai multor state într-o federație. – Din fr. fédéralisme.

federalist
FEDERALÍST, -Ă, federaliști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține federalismului, privitor la federalism. 2. S.m. și f. Adept al federalismului. – Din fr. fédéraliste.

federaliza
FEDERALIZÁ, pers. 3 federalizează, vb. I. Refl. (Despre state) A se constitui într-o federație. – Din fr. fédéraliser.

federalizare
FEDERALIZÁRE, federalizări, s.f. Acțiunea de a se federaliza și rezultatul ei. – V. federaliza.

federat
FEDERÁT, federați, s.m. (Mai ales la pl.). 1. Persoană care făcea parte din populațiile așezate la granițele Imperiului Roman și care se angaja să apere aceste granițe în schimbul unor avantaje. 2. Membru al gărzii naționale în timpul Comunei din Paris. – Din lat. foederatus, fr. fédéré.

federativ
FEDERATÍV, -Ă, federativi, -e, adj. Privitor la o federație, constituit într-o federație, care se întemeiază pe sistemul de organizare în federație: federal. – Din fr. fédératif.

federatie
FEDERÁȚIE, federații, s.f. 1. Uniune a mai multor state autonome (care își păstrează propria organizare) în cadrul unui stat unitar, cu un guvern central și cu organe de stat comune. 2. Uniune formată din mai multe organizații care urmăresc scopuri comune. 3. Organ care îndrumează și controlează activitatea dintr-o anumită ramură sportivă. – Din fr. fédération.

federvais
FÉDERVAIS subst. Pulbere de steatit care se pune în mănuși și în pantofi sau ghete pentru ca acestea să fie îmbrăcate ori încălțate mai ușor. – Din germ. Federweiss.

fee
FÉE, fee, s.f. (Livr.) Zână. – Din fr. fée.

feedback
FEEDBACK s.n. (Cib., Psih.) Retroacțiune (1) care se manifestă la nivelul a diferite sisteme (biologice, tehnice etc.) în scopul menținerii stabilității și echilibrului lor față de influențe exterioare; retroacțiune inversă, conexiune inversă, cauzalitate inelară, lanț cauzal închis. [Pr.: fídbec] – Cuv. engl.

feeric
FEÉRIC, -Ă, feerici, -ce, adj. Cu aspect sau caracter de feerie, nespus de frumos, plin de poezie, minunat, încântător. – Din fr. féerique.

feerie
FEERÍE, feerii, s.f. 1. Priveliște nespus de frumoasă, încântătoare, ca în basme. 2. Reprezentație teatrală, de circ etc., cu personaje și tematică mitică, cu montare și costumație pline de culoare și de strălucire și cu numeroase trucaje și efecte scenice. [Pr.: fe-e-] – Din fr. féerie.

fel
FEL, feluri, s.n. 1. Posibilitate de a fi, de a acționa etc. 2. Soi, varietate, gen. mod. sort (dintr-un produs). ♢ Loc. adj. Fel de fel sau de tot felul = diferit, variat, felurit. ♢ Loc. adv. Nici un fel de... = deloc. La fel = deopotrivă, asemenea, egal, întocmai, aidoma. ♢ Expr. De felul meu (sau tău, său etc.) = a) din fire, ca temperament; b) din punctul de vedere al originii, al provenienței; c) de profesiune, de meserie. De fel din... = de neam, de origine, de loc. originar din... În felul cuiva = într-un mod propriu cuiva. Un fel de... = un lucru asemănător cu..., ceva care vrea să fie sau să pară... A face felul (cuiva) = a) a omorî, a distruge (pe cineva); b) a cauza (cuiva) un rău; c) (pop. și fam.) a dezvirgina. ♦ (Reg.) Chef, poftă. 3. Obicei, datină, tradiție. 4. Sortiment de mâncare sau de băutură. – Din magh. féle.

felah
FELÁH, felahi, s.m. Țăran stabil din țările arabe ale Orientului Apropiat și din nordul Africii. – Din fr. fellah.

felcer
FÉLCER, -Ă, felceri, -e, s.m. și f. Persoană cu o pregătire medicală medie, care asistă pe medic; agent sanitar. – Din germ. Feldscher, rus. fel'dšer, magh. felcser.

felcerita
FÉLCERIȚĂ, felcerițe, s.f. Femeie cu o pregătire medicală medie, care asistă pe medic; felceră. [Acc. și: felceríță] – Felcer + suf. -iță.

feldera
FÉLDERĂ s.f. v. ferdelă.

feldmaresal
FÉLDMAREȘAL, feldmareșali, s.m. Cel mai înalt grad militar în armatele (de uscat ale) unor țări (Germania, Rusia, Anglia etc.); persoană care deține acest grad. [Acc. și: feldmareșál] – Din germ. Feldmarschall, fr. feld-maréchal, rus. fel'dmaršal.

feldspat
FELDSPAT, feldspați, s.m. Nume generic dat unor minerale cu compoziție și aspect divers (silicați de potasiu, de sodiu și de calciu), alcătuind numeroase roci eruptive și metamorfice. – Din germ. Feldspat, fr. feldspath.

feldspatic
FELDSPÁTIC, -Ă, feldspatici, -ce, adj. Care conține feldspat, de natura feldspatului. – Din fr. feldspathïque.

feldspatoid
FELDSPATOÍD, feldspatoizi, s.m. Mineral cu compoziție asemănătoare feldspatului. – Din fr. feldspathoide.

feldvebal
FÉLDVEBĂL, feldvebăli, s.m. Plutonier în armata germană. [Acc. și: feldvébăl] – Din germ. Feldwebel.

fele
FÉLE, fele, s.f. (Reg.) Măsură de capacitate pentru lichide, egală cu circa trei sferturi de litru; p. ext. conținutul acestei măsuri. – Din magh. fele.

felegean
FELEGEÁN, felegene, s.n. (Înv.) Ceașcă (turcească) de cafea neagră, fără toartă (fixată într-un suport); p. ext. conținutul acestei cești. [Var.: filigeán s.n.] – Din tc. filcăn.

felendres
FELÉNDREȘ s.n. (Înv.) Sortiment de postav fin (de Flandra). [Acc. și: felendréș] – Cf. pol. f e l e n d y s h, germ. f l a n d r i s c h.

felesag
FELEȘÁG, (rar) feleșaguri, s.n. (Reg.) Fel de a fi, de a se manifesta; fire, caracter, obicei. [Var.: feliușág s.n.] – Din magh. feleség. Cf. f e l.

felestioc
FELEȘTIÓC, feleștiocuri, s.n. (Reg.) Pămătuf cu care se unge osia căruței sau bocancii. – Et. nec.

felibru
FELÍBRU, felibri, s.m. Membru al unei grupări literare din sudul Franței, care lupta pentru dezvoltarea limbii și literaturii provensale. – Din fr. félibre.

felicita
FELICITÁ, felícit, vb. I. Tranz. A adresa cuiva cuvinte de laudă pentru un succes obținut; a exprima cuiva urări de fericire cu prilejul unui eveniment important, al unei aniversări etc., a gratula. ♦ (Fam.) A se socoti mulțumit, satisfăcut, fericit (pentru rezultatul obținut, pentru atitudinea avută etc.). [Var.: (înv.) fericitá vb. I.] – Din fr. féliciter.

felicitare
FELICITÁRE, felicitări, s.f. Acțiunea de a felicita și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Bilet, scrisoare, carte de vizită, ilustrată, special imprimate, prin care cineva este felicitat. – V. felicita.

felida
FELÍDĂ, felide, s.f. (La pl.) Familie de mamifere carnivore cu corpul mlădios, cu coada lungă și cu gheare de obicei retractile; (și la sg.) animal din această familie; felină. – Din fr. félidés.

felie
FELÍE, felii, s.f. Bucată (cu suprafața plană) tăiată dintr-un întreg (de obicei dintr-un aliment). – Din ngr. feli.

felin
FELÍN, -Ă, felini, -e s.f., adj. 1. S.f. (La pl.), Familie de animale mamifere carnivore, cu corpul zvelt, mlădios, gâtul scurt, capul rotund, coadă lungă, cu gheare, din care fac parte pisica, leul etc.; (și la sg.) animal care face parte din această familie. 2. Adj. Care aparține felinelor (1), privitor la feline. 3. Adj. Fig. Suplu, grațios. Mers felin. – Din fr. félin, lat. felinus.

felinar
FELINÁR, felinare, s.n. Dispozitiv pentru luminat, portativ sau fix, alimentat cu petrol și prevăzut cu un glob de sticlă ce adăpostește flacăra produsă de un fitil aprins; fanar. – Cf. tc. f e n e r.

felinitate
FELINITÁTE s.f. Suplețe, agerime, grație (în mișcări). – Din fr. félinité.

felioara
FELIOÁRĂ, felioare, s.f. Diminutiv al lui felie; feliuță. [Pr.: -li-oa-] – Felie + suf. -ioară.

feliurime
FELIURÍME s.f. v. felurime.

feliurit
FELIURÍT, -Ă adj. v. felurit.

feliusag
FELIUȘÁG s.n. v. feleșag.

feliuta
FELIÚȚĂ, feliuțe, s.f. Felioară. [Pr.: -li-u-] – Felie + suf. -uță.

felon
FELÓN, feloane, s.n. Pelerină scurtă pe care preotul o îmbracă (pe cap) peste celelalte veșminte, când oficiază slujba. – Din sl. felonŭ.

felonie
FELONÍE s.f. (Franțuzism) Act de trădare, lipsă de loialitate de care se făcea vinovat vasalul față de seniorul său. ♦ P. gener. Trădare, infidelitate. – Din fr. félonie.

feluca
FELÚCĂ, feluci, s.f. Corabie mică și îngustă, prevăzută cu pânze și cu lopeți, folosită în Marea Mediterană. – Din fr. félouque, it. feluca.

feluri
FELURÍ, feluresc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se diferenția, a varia. – Din fel.

felurime
FELURÍME, felurimi, s.f. Diversitate, varietate (de obiecte, ființe, fenomene etc.). ♢ Loc. adv. (Înv.) În felurimi sau (neobișnuit) pe felurime = în diferite feluri. [Var.: (înv. și reg.) feliuríme s.f.] – Fel + suf. -ime.

felurit
FELURÍT, -Ă, feluriți, -te, adj. Variat, divers; diferit, deosebit (de altceva). [Var.: (reg.) feliurít, -ă adj.] – V. feluri.

femeie
FEMÉIE, femei, s.f. 1. Persoană adultă de sex feminin; muiere. 2. Persoană de sex feminin căsătorită. ♦ (Pop.; urmat de determinări în genitiv sau de un adjectiv posesiv) Soție, nevastă. [Pr.: -me-ie] – Lat. familia „familie”.

femeiesc
FEMEIÉSC, -IÁSCĂ, femeiești, adj. Feminin. [Pr.: -me-iesc] – Femeie + suf. -esc.

femeieste
FEMEIÉȘTE adv. Ca femeile, în felul femeilor; muierește. [Pr.: -me-ieș-] – Femeie + suf. -ește.

femeiusca
FEMEIÚȘCĂ, femeiuști s.f. Diminutiv al lui femeie; (admirativ) femeie drăguță, vioaie, plină de temperament; (peior.) femeie rea, ușoară, neserioasă. 2. Femelă. [Pr.: -me-iuș-] – Femeie + suf. -ușcă.

femela
FEMÉLĂ, femele, s.f. Animal de sex feminin; femeiușcă (2). ♦ (Adjectival; despre organe ale plantelor) Care produce fructul. – Din fr. femelle, lat. femella.

feminin
FEMINÍN, -Ă, feminini, -e, adj. De femeie (1), care aparține sau este specific femeilor, privitor la femei; femeiesc, muieresc. ♦ (Despre genul unor părți de vorbire) Care are forma atribuită în gramatică numelor care denumesc ființe de sex femeiesc. – Din fr. féminin, lat. femininus.

feminism
FEMINÍSM s.n. Mișcare socială care susține egalitatea în drepturi a femeii cu bărbatul în toate sferele de activitate. – Din fr. féminisme, rus. feminizm.

feminist
FEMINÍST, -Ă, feminiști, -ste, adj., s.m. și f. (Persoană) care susține drepturile femeii, care apără drepturile ei, care aderă la feminism. – Din fr. féministe.

feminitate
FEMINITÁTE s.f. Ansamblu de trăsături care constituie specificul caracterului feminin. – Din fr. féminité.

feminiza
FEMINIZÁ, feminizez, vb. I. Tranz. și refl. A da sau a căpăta însușiri specific feminine, a (se) accentua feminitatea cuiva. – Din fr. féminiser.

feminizare
FEMINIZÁRE, feminizări, s.f. Acțiunea de a (se) feminiza și rezultatul ei. – V. feminiza.

femur
FEMÚR, femururi, s.n. Os lung care formează scheletul coapsei, de la genunchi până la șold. [Pl. și: femure] – Din fr. fémur.

femural
FEMURÁL, -Ă, femurali, -e, adj. Care aparține femurului, privitor la femur. – Din fr. fémoral (după femur).

fenazona
FENAZÓNĂ, fenazone, s.f. (Farm.) Antipirină. – Din fr. phénazone.

fenec
FENÉC, feneci, s.m. Animal carnivor din Sahara asemănător cu vulpea (Fennecus zerda). – Din fr. fennec.

fenic
FÉNIC adj.m. (În sintagma) Acid fenic = fenol (1). – Din fr. phénique.

fenice
FENÍCE s.m. v. fenix.

fenician
FENICIÁN, -Ă, fenicieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană (de origine semitică) care aparținea populației de bază a Feniciei. 2. Adj. Care aparține Feniciei sau locuitorilor ei, privitor la Fenicia sau la populația ei, din Fenicia. [Pr.: -ci-an] – Din fr. phénicien.

fenicul
FENÍCUL, feniculi, s.m. Plantă erbacee înaltă, cu frunze penate, cu flori mici, galbene, ale cărei semințe conțin un ulei eteric folosit în alimentație și farmacie (Foeniculum vulgare). – Din lat. Foeniculum [vulgare], numele științific al plantei.

fenil
FENÍL, fenili, s.m. (Chim.) Radical organic monovalent, rezultat din benzen prin înlăturarea unui atom de hidrogen. – Din fr. phényle.

fenilamina
FENILAMÍNĂ s.f. (Chim.) Anilină. – Din fr. phénylamine.

fenilen
FENILÉN, fenilene, s.n. (Chim.) Radical organic bivalent, rezultat din benzen prin înlăturarea a doi atomi de hidrogen. – Din fr. phénylène.

fenix
FÉNIX s.m. (Mitol.; în sintagma) Pasărea fenix = pasăre fabuloasă despre care cei vechi credeau că este unică pe lume și care, când își simțea sfârșitul aproape (o dată la 500 de ani), se arunca în foc și renăștea din propria ei cenușă, ca simbol al reînnoirii veșnice. [Scris și: phoenix. – Var.: (înv.) feníce s.m.] – Din fr. phénix, lat. phoenix.

fenobarbital
FENOBARBITÁL s.n. (Farm.) Luminal. – Din fr. phénobarbital.

fenol
FENÓL, (2) fenoli, s.m. (Chim.) 1. Compus organic derivat din benzen prin înlocuirea unui atom de hidrogen cu un hidroxil, folosit în farmacie și în industrie; acid fenic. 2. Nume generic dat compușilor organici derivați din hidrocarburile aromatice prin înlocuirea unuia sau a mai multor atomi de hidrogen cu hidroxili corespunzători. – Din fr. phénol.

fenolat
FENOLÁT, fenolați, s.m. Sare a unui fenol obținută prin înlocuirea hidrogenului din grupa hidroxil cu un metal. – Din fr. phénolate.

fenolic
FENÓLIC, -Ă, fenolici, -ce, adj. (Chim.) De fenoli; care conține fenoli. – Din fr. phénolique.

fenologic
FENOLÓGIC, -Ă, fenologici, -ce, adj. De fenologie. – Din fr. phénologique.

fenologie
FENOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei care studiază influența factorilor meteorologici asupra dezvoltării plantelor, a vieții păsărilor etc. – Din fr. phénologie.

fenomen
FENOMÉN, fenomene, s.n. 1. Manifestare exterioară a esenței unui lucru, unui proces etc., care este accesibilă, perceptibilă în mod nemijlocit. 2. Proces, transformare, evoluție, efect etc. din natură și din societate. ♦ Fapt. 3. Aspect, întâmplare, ființă, obiect care surprinde (prin calități, noutate etc.). – Din fr. phénomène.

fenomenal
FENOMENÁL, -Ă, fenomenali, -e, adj. 1. Care aparține fenomenelor, privitor la fenomene, de natura fenomenelor. 2. (Adesea adverbial) Care posedă o însușire într-un grad atât de mare, încât provoacă uimire, uluiește; extraordinar. – Din fr. phénoménal.

fenomenalism
FENOMENALÍSM s.n. Concepție filozofică după care omul poate cunoaște numai latura exterioară a fenomenelor, nu esența lucrurilor, a proceselor etc. – Din rus. fenomenalizm, fr. phénoménalisme.

fenomenalist
FENOMENALÍST, -Ă, fenomenaliști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Despre o concepție, o doctrină) Care este bazat pe fenomenalism. 2. S.m. și f., adj. (Persoană) care aderă la fenomenalism, care susține fenomenalismul. – Fenomenal [ism] + suf. -ist.

fenomenalitate
FENOMENALITÁTE s.f. (Rar) Faptul de a fi fenomenal. – Din fr. phénoménalité.

fenomenolog
FENOMENOLÓG, fenomenologi, s.m. Filozof adept al fenomenologiei. – Din fr. phénoménologue

fenomenologic
FENOMENOLÓGIC, -Ă, fenomenologici, -ce , adj. 1. Care aparține fenomenologiei, privitor la fenomenologie, care are la bază fenomenologia. 2. Care se limitează la descrierea fenomenelor, care privește fenomenele. Studiu fenomenologic . – Din fr. phénoménologique.

fenomenologie
FENOMENOLOGÍE s.f. 1. Curent în filozofie care își propune să studieze fenomenele conștiinței prin prisma orientării și a conținutului lor, făcând abstracție de omul real, de activitatea lui psihică concretă și de mediul social. 2.(La Hegel) Teorie filozofică în care se afirmă primatul conștiinței asupra existenței și se încearcă în mod rațional descrierea procesului dezvoltării conștiinței. 3. Studiu descriptiv al unui ansamblu de fenomene, așa cum se manifestă ele în timp și spațiu. – Din fr. phénoménologie.

fenoplasta
FENOPLÁSTĂ s.f. (Chim.) Masă plastică produsă pe bază de fenol. – Din fr. phénoplaste.

fenotip
FENOTÍP s.n. (Biol.) Ansamblu de însușiri și caractere care se manifestă în mod vizibil la un individ și care este determinat de baza ereditară și de condițiile de mediu. – Din fr. phénotype.

fenotipic
FENOTÍPIC, -Ă, fenotipici, -ce, adj. (Biol.) De fenotip. – Din fr. phénotypique.

fenta
FENTÁ, fentéz, vb. I. Tranz. (Sport) A deruta pe adversar prin fente^1; p. ext. a păcăli, a minți, a înșela. – Din fr. feinter.

fenta
FÉNTĂ^1, fente, s.f. (Sport) Procedeu tehnic care cuprinde un complex de mișcări, executat rapid, în scopul inducerii în eroare a adversarului și al obținerii unui avantaj asupra acestuia. – Din fr. feinte.

FÉNTĂ^2 s.f. v. fantă.

fer
FER s.n. v. fier.

feraluminiu
FERALUMÍNIU s.n. v. feroaluminiu.

ferata
FERÁTĂ, ferate, adj. (În sintagma) Cale (sau linie) ferată = drum special amenajat prevăzut cu șine, pe care circulă trenurile; drum-de-fier. – Din fr. [voie] ferrée.

ferastrau
FERĂSTRẮU, ferăstraie, s.n. 1. Unealtă sau mașină-unealtă prevăzută cu o lamă, o bandă sau un disc de oțel (cu dinți ascuțiți), pusă în mișcare manual sau pe cale mecanică și folosită pentru tăiatul unor materiale (lemne, metale etc.). 2. Instrument muzical alcătuit dintr-o lamă de metal care se freacă cu un arcuș pentru a emite sunete. [Var.: (1) ferestrắu, fierăstrắu, herăstrắu s.n.] – Firiz + suf. -ău (contaminat cu fereastră sau ferestrui).

ferastrui
FERĂSTRUÍ vb. IV v. ferestrui.

ferastruie
FERĂSTRÚIE s.f. v. ferestruie.

ferastruire
FERĂSTRUÍRE s.f. v. ferestruire.

ferastruit
FERĂSTRUÍT, -Ă adj. v. ferestruit.

ferber
FÉRBER, ferbere, s.n. (Înv.) Numele unui joc de cărți. – Din germ. Färbel.

ferches
FÉRCHEȘ, -Ă, fercheși, -e, adj. (Pop. și fam.; despre oameni) Care are un aspect îngrijit; care se îmbracă cu grijă, elegant; gătit, dichisit. – Et. nec.

ferchezui
FERCHEZUÍ, ferchezuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Pop. și fam.) A da sau a căpăta un aspect îngrijit; a (se) îmbrăca cu grijă, elegant; a (se) găti, a (se) dichisi. – Cf. f e r c h e ș.

ferchezuiala
FERCHEZUIÁLĂ, ferchezuieli, s.f. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) ferchezui. [Pr.: -zu-ia-] – V. ferchezui.

ferchezuit
FERCHEZUÍT, -Ă, ferchezuiți, -te, adj. (Pop. și fam.; despre oameni) Care are un aspect îngrijit; care se îmbracă cu grijă, elegant; gătit, dichisit. – V. ferchezui.

ferdela
FÉRDELĂ, ferdele, s.f. (Reg.) Măsură de capacitate pentru cereale, egală cu circa 20 de litri; p. ext. conținutul acestei măsuri. [Var.: félderă s.f.] – Din săs. fyrdel.

fereala
FEREÁLĂ s.f. 1. Faptul de a (se) feri; ferire. ♦ Pază, precauțiune, băgare de seamă, circumspecție. 2. Loc unde cineva este ferit de primejdie; adăpost. – Feri + suf. -eală.

fereastra
FEREÁSTRĂ, ferestre, s.f. 1. Deschizătură de formă regulată lăsată în peretele unei clădiri, al unui vehicul etc. pentru a permite să intre aerul și lumina; ansamblu format dintr-un cadru fix și din cercevele în care se fixează geamuri, montat în deschizătura amintită; ansamblu format de această deschizătură, împreună cu cercevelele care o încadrează și cu geamul fixat în cercevele. ♢ Fereastră oarbă v. orb. ♢ Expr. A arunca banii pe fereastră = a cheltui în mod exagerat, a fi risipitor. 2. Loc în care se întâlnește un puț de mină cu o rampă subterană. 3. Fig. (Fam.) Oră liberă intercalată între două ore de curs în programul zilnic al unui profesor sau al unui student. – Lat. fenestra.

fereca
FERECÁ, férec, vb. I. Tranz. 1. A acoperi, total sau parțial, cu metal un obiect de lemn, spre a-i da rezistență și durabilitate; a întări un obiect (de lemn) prin legături metalice. ♦ A îmbrăca un obiect cu plăci din metal prețios, a împodobi ceva cu aur, argint sau pietre scumpe. 2. A lega cu fiare, cu lanțuri, în obezi etc. un om arestat sau condamnat; a încătușa. 3. A încuia, a zăvorî o ușă, o încăpere. ♦ Refl. (Despre oameni) A se închide sau a se izola în casă, fără să (mai) vadă pe nimeni. 4. A bate cu ciocanul pietrele de moară spre a le face crestături, șanțuri, zimți. ♦ A face zimți pe muchea unei monede; a zimțui. – Lat. fabricare (apropiat de fier).

ferecare
FERECÁRE, ferecări, s.f. Acțiunea de a fereca și rezultatul ei; ferecat^1. – V. fereca.

ferecat
FERECÁT^1 s.n. Ferecare. – V. fereca.

FERECÁT^2, -Ă, ferecați, -te, adj. 1. (Despre obiecte de lemn) Acoperit total sau parțial cu metal; întărit prin legături metalice. ♦ Îmbrăcat sau împodobit cu plăci din metal prețios sau cu pietre scumpe. 2. (Despre oameni) Legat cu fiare, cu lanțuri, în obezi (după ce a fost arestat sau condamnat). 3. (Despre uși, încăperi) Încuiat, zăvorât. 4. Prevăzut cu crestături, șanțuri, zimți. – V. fereca.

ferecatura
FERECĂTÚRĂ, ferecături, s.f. (Rar) Acțiunea de a fereca; (concr.) legătură sau îmbrăcăminte de metal aplicată unui obiect pentru a-l fereca. – Fereca + suf. -ătură.

feredeu
FEREDÉU, feredeie, s.n. (Reg.) Baie, cadă pentru îmbăiat; local public pentru făcut baie. ♦ Localitate balneară. – Din magh. dial. feredö (lit. fürdö).

feredui
FEREDUÍ, fereduiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A îmbăia. – Din magh. dial. feredni (lit. fürdeni).

fereduire
FEREDUÍRE, fereduiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a feredui și rezultatul ei. – V. feredui.

ferega
FÉREGĂ s.f. v. ferigă.

feregea
FEREGEÁ, feregele, s.f. 1. Manta ori pelerină din stofă fină și subțire sau din mătase, purtată odinioară de boieri sau de soțiile lor peste îmbrăcămintea obișnuită. 2. Văl cu care femeile musulmane își acoperă fața. – Din tc. ferāce.

ferentar
FERENTÁR, ferentari, s.m. Soldat din vechea pedestrime ușoară. – Din lat. ferentarius.

ferestica
FERESTÍCĂ s.f. v. ferestrică.

ferestrau
FERESTRĂU, ferestraie, s.n. V. ferăstrău (1).

ferestrica
FERESTRÍCĂ, ferestrici, s.f. (Înv.) Ferestruică. [Var.: ferestícă s.f.] – Fereastră + suf. -ică.

ferestrui
FERESTRUÍ, ferestruiesc, vb. IV. Tranz. A tăia ceva cu ferăstrăul. [Var.: ferestuí, ferăstruí vb. IV] – Din magh. fürészelni (apropiat de ferestrău).

ferestruica
FERESTRÚICĂ, ferestruici, s.f. Diminutiv al lui fereastră (1); ferestruie, ferestrică. ♦ Gaură mică asemănătoare cu o fereastră; spărtură, deschizătură. [Var.: (reg.) ferestúică s.f.] – Fereastră + suf. -uică.

ferestruie
FERESTRÚIE, ferestrui, s.f. Ferestruică. [Var.: ferestúie, ferăstrúie s.f.] – Fereastră + suf. -uie.

ferestruire
FERESTRUÍRE, ferestruiri, s.f. Acțiunea de a ferestrui și rezultatul ei. [Var.: ferestuíre, ferăstruíre s.f.] – V. ferestrui.

ferestruit
FERESTRUÍT, -Ă, ferestruiți, -te, adj. Crestat, tăiat, retezat cu ferăstrăul. [Var.: ferestuít, -ă, ferăstruít, -ă adj.] – V. ferestrui.

ferestui
FERESTUÍ vb. IV v. ferestrui.

ferestuica
FERESTÚICĂ s.f. v. ferestruică.

ferestuie
FERESTÚIE s.f. v. ferestruie.

ferestuire
FERESTUÍRE s.f. v. ferestruire.

ferestuit
FERESTUÍT, -Ă adj. v. ferestruit.

ferfelita
FÉRFELIȚĂ s.f. v. ferfeniță.

ferfenita
FERFENIȚÁ vb. I v. ferfeniți.

ferfenita
FÉRFENIȚĂ s.f. (Pop. și fam.) Zdreanță. ♢ Loc. vb. A (se) face sau a (se) rupe ferfeniță = a (se) rupe tare, a (se) distruge; a (se) ferfeniți. ♦ (Adverbial) În zdrențe, numai zdrențe. S-a întors ferfeniță. [Var.: (reg.) férfeliță s.f.] – Cf. ucr. f e r f é l i ć a.

ferfeniti
FERFENIȚÍ, ferfenițesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Pop. și fam.) A (se) zdrențui, a (se) sfâșia. [Var.: ferfenițá vb. I] – Din ferfeniță.

ferfenitire
FERFENIȚÍRE, ferfenițiri, s.f. (Pop. și fam.) Acțiunea de a (se) ferfeniți și rezultatul ei; ferfenițit^1. – V. ferfeniți.

ferfenitit
FERFENIȚÍT^1 s.n. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) ferfeniți; ferfenițire. – V. ferfeniți.

FERFENIȚÍT^2, -Ă, ferfenițiți, -te, adj. (Pop. și fam.) Sfâșiat în bucăți, zdrențuit; ferfenițos. – V. ferfeniți.

ferfenitos
FERFENIȚÓS, -OÁSĂ, ferfenițoși, -oase, adj. (Pop. și fam.) Ferfenițit^2. ♦ (Despre oameni) Care este îmbrăcat cu haine ferfenițite^2, sărăcăcioase; zdrențăros. – Ferfeniță + suf. -os.

feri
FERÍ, feresc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) păzi de o primejdie, de o greșeală, de un risc; a (se) apăra. ♢ Absol. (În construcții exclamative) Doamne ferește! Ferească Dumnezeu! ♦ Refl. A evita să întâlnească pe cineva, să fie văzut de cineva; a se ascunde; a fugi. 2. Refl. și tranz. A (se) da deoparte, a (se) trage înapoi (pentru a evita ceva). – Et. nec.

feribot
FERIBÓT, feriboturi, s.n. Navă special amenajată pentru a transporta oameni, vehicule etc. de pe un mal pe celălalt al unei ape. – Din fr., engl. ferry-boat.

feric
FÉRIC, -Ă, ferici, -ce, adj. (Despre substanțe) Care are în compoziția sa fier trivalent. Acid feric. Oxid feric. – Din fr. ferrique.

ferice
FERÍCE adj. invar., s.f. 1. Adj. invar. (Poetic) Fericit. ♢ Expr. Ferice de mine (sau de tine etc.)! = ce fericit sunt (sau ești etc.)! 2. S.f. (Înv.) Fericire. ♢ Expr. A-l bate (pe cineva) fericea, se spune despre un om sau unui om norocos. – Lat. felix, -icis.

ferici
FERICÍ, fericesc, vb. IV. 1. Tranz. A considera, a socoti pe cineva fericit. ♦ Refl. (Fam.) A se socoti mulțumit, satisfăcut (pentru cele făcute); a se felicita. ♦ (Rar) A felicita. ♦ (Înv.) A slăvi, a proslăvi, a glorifica. 2. Tranz. și refl. A face sau a deveni fericit. – Din ferice.

fericianura
FERICIANÚRĂ, fericianuri, s.f. Compus chimic rezultat din combinarea fierului, a cianogenului și a unui metal. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. ferricyanure.

fericire
FERICÍRE, fericiri, s.f. Stare de mulțumire sufletească intensă și deplină. ♢ Loc. adv. Din fericire = printr-un concurs de împrejurări favorabile. – V. ferici.

fericit
FERICÍT, -Ă, fericiți, -te, adj., s.m. 1. Adj. (Adesea substantivat) Care se află într-o stare de deplină mulțumire sufletească, plin de bucurie. 2. Adj. Care aduce fericire, provoacă mulțumire; care este bun, favorabil. 3. S.m. Primul grad de sfințenie acordat cuiva de sinod sau de papă. – V. ferici.

fericita
FERICITÁ vb. I v. felicita.

fericitor
FERICITÓR, -OÁRE, fericitori, -oare, adj. (Rar) Care produce fericire. – Ferici + suf. -tor.

feriga
FÉRIGĂ, ferigi, s.f. Nume dat mai multor specii de criptogame vasculare cu frunze mari și dințate, pe dosul cărora se găsesc sporangi cu spori. [Acc. și: ferígă. – Var.: (reg.) féregă s.f.] – Lat. filix, -icis.

ferimagnetic
FERIMAGNÉTIC, -Ă, ferimagnetici, -ce, adj. De ferimagnetism. – Din germ. ferrimagnetisch, engl. ferrimagnetic.

ferimagnetism
FERIMAGNETÍSM s.n. (Fiz.) Magnetism al

ferire
FERÍRE, feriri, s.f. Faptul de a (se) feri; fereală. – V. feri.

ferit
FERÍT, -Ă, feriți, -te, adj. Pus, aflat la adăpost; p. ext. (despre locuri, regiuni etc.) puțin cunoscut, izolat, tăinuit, ascuns. ♦ (Despre ochi, privire) Care ezită să privească pe interlocutor în față. – V. feri.

ferita
FERÍTĂ, ferite, s.f. Compus al unor metale bivalente cu oxizi de fier, având proprietăți magnetice superioare și conductibilitate electrică redusă. – Din fr. ferrite.

ferm
FERM, -Ă, fermi, -e, adj. 1. Plin de siguranță și de hotărâre; hotărât, neșovăitor, neclintit. 2. (Despre tranzacții comerciale, comenzi etc.) Stabilit în mod hotărât, la un preț determinat și la un anume termen, asupra cărora nu se mai poate reveni. – Din fr. ferme.

fermata
FERMÁTA s.f. (Muz.) Coroană^11. – Cuv. it.

ferma
FÉRMĂ^2, ferme, s.f. Ansamblu format din bare de lemn, de metal sau de beton armat, destinat să susțină acoperișul unei construcții. – Din fr. ferme.

FÉRMĂ^1, ferme, s.f. Gospodărie agricolă particulară sau de stat, alcătuită dintr-un teren relativ întins și din amenajările, construcțiile, utilajele etc. necesare exploatării terenului respectiv. – Din fr. ferme.

fermeca
FERMECÁ, fármec, vb. I. Tranz. 1. A încânta, a desfăta; a atrage, a ademeni (prin însușiri, aspect, manifestări etc.). 2. (În basme și în superstiții) A face cuiva vrăji, a lega, a transforma etc. pe cineva prin vrăji. [Var.: (pop.) fărmăcá vb. I] – Din farmec.

fermecare
FERMECÁRE, fermecări, s.f. Faptul de a fermeca. – V. fermeca.

fermecat
FERMECÁT, -Ă, fermecați, -te, adj. 1. Plin de încântare, cuprins de admirație. 2. (În basme și în superstiții) Aflat sub puterea unei vrăji; vrăjit. [Var.: (pop.) fărmăcát, -ă adj.] – V. fermeca.

fermecator
FERMECĂTÓR, -OÁRE, fermecători, -oare, adj. 1. Care place, farmecă, încântă; încântător, desfătător. 2. (În basme și în superstiții; adesea substantivat) Care face farmece, care vrăjește. [Var.: (pop.) fărmăcătór, -oáre adj.] – Fermeca + suf. -ător.

fermecatorie
FERMECĂTORÍE, fermecătorii, s.f. (Pop.) Faptul de a face farmece sau vrăji; îndeletnicirea celui care face vrăji; vrăjitorie, vrajă. – Fermecător + suf. -ie.

fermenea
FERMENEÁ, fermenele, s.f. Haină scurtă făcută din stofă brodată cu fir sau cu mătase, uneori căptușită cu blană, pe care o purtau odinioară boierii peste anteriu; scurteică îmblănită cu blană de oaie, purtată de țărani. – Din tc. fermene.

ferment
FERMÉNT, fermenți, s.m. (Biol.) Substanță proteică produsă de celule vii sau de microorganisme, care dirijează prin cataliză reacțiile de sinteză și de degradare din organismele animalelor, plantelor și microorganismelor, având un rol fundamental în reglarea proceselor metabolice; enzimă. – Din fr. ferment, lat. fermentum.

fermenta
FERMENTÁ, pers. 3 fermentează, vb. I. Intranz. A se afla în stare de fermentație, transformându-se în alte substanțe sau descompunându-se, alterându-se. – Din fr. fermenter, lat. fermentare.

fermentabil
FERMENTÁBIL, -Ă, fermentabili, -e, adj. Care poate fermenta (ușor). – Din fr. fermentable.

fermentare
FERMENTÁRE, fermentări, s.f. Acțiunea de a fermenta și rezultatul ei; fermentație. – V. fermenta.

fermentat
FERMENTÁT^1 s.n. Faptul de a fermenta. – V. fermenta.

FERMENTÁT^2, -Ă, fermentați, -te, adj. Care a suferit un proces de fermentație. – V. fermenta.

fermentativ
FERMENTATÍV, -Ă, fermentativi, -e, adj. Care poate fermenta sau produce o fermentație. – Din fr. fermentatif.

fermentatie
FERMENTÁȚIE, fermentații, s.f. Proces de transformare, de descompunere, de alterare a substanțelor organice sub acțiunea fermenților produși de microorganisme; fermentare. ♦ Substanță fermentată. – Din fr. fermentation, lat. fermentatio.

fermier
FERMIÉR, -Ă, fermieri, -e, s.m. și f. Proprietar sau arendaș al unei

fermitate
FERMITÁTE s.f. Însușirea de a fi ferm, starea a ceea ce este ferm; stabilitate; hotărâre neclintită, tărie morală, statornicie. – Ferm + suf. -itate (după fr. fermeté).

fermiu
FÉRMIU s.n. Element chimic transuranic, produs pe cale artificială. – Din fr. fermium.

fermoar
FERMOÁR, fermoare, s.n. Dispozitiv pentru încheiat obiecte de îmbrăcăminte, genți, serviete etc., format din două șiruri de lame (fixate pe o șuviță de pânză, de piele etc.) așezate față în față și care se îmbucă reciproc cu ajutorul unei mici piese, făcute să lunece între ele. ♦ Închizător de os, de metal etc. la un colier, la un album etc. – Din fr. fermoir.

feroaliaj
FEROALIÁJ, feroaliaje, s.n. Aliaj de fier cu unul sau mai multe elemente (metale sau metaloizi). [P.: -ro-a-li-aj] – Din fr. ferro-alliage.

feroaluminiu
FEROALUMÍNIU s.n. Aliaj de fier și aluminiu. [Var.: feralumíniu s.n.] – Din fr. ferro-aluminium.

feroce
FERÓCE adj. invar. Crud, nemilos, sălbatic, violent, sângeros. ♦ Care exprimă sau trădează cruzime, sălbăticie, violență. Privire feroce. – Din fr. feroce, lat. ferox, -cis.

ferocianura
FEROCIANÚRĂ, ferocianuri, s.f. Compus chimic rezultat prin combinarea (în alte proporții decât la fericianură) a fierului, a cianogenului și a unui metal. – Din fr. ferrocyanure.

ferocitate
FEROCITÁTE s.f. Caracterul a ceea ce este feroce; cruzime, sălbăticie, violență. ♦ Faptă crudă, sălbatică, violentă. – Din fr. férocité, lat. ferocitas, -atis.

ferocrom
FEROCRÓM s.n. Aliaj de fier și crom. – Din germ. Ferrochrom, engl. ferrochrome.

ferodo
FERODÓ, ferodouri, s.n. (Tehn.) Metalazbest. [Var.: ferodóu s.n.] – Din fr., engl. ferrodo.

ferodou
FERODÓU s.n. v. ferodo.

feromagnetic
FEROMAGNÉTIC, -Ă, feromagnetici, -ce, adj. (Despre metale) Care prezintă feromagnetism (1). – Din fr. ferromagnétique.

feromagnetism
FEROMAGNETÍSM s.n. 1. Proprietate a unor metale de a fi atrase puternic de câmpul magnetic și de a căpăta astfel o magnetizare permanentă, intensă și de același sens cu câmpul magnetic. 2. Ansamblul fenomenelor feromagnetice. – Din fr. ferromagnétisme.

feromon
FEROMÓN, feromoni, s.m. (Biol.) Hormon eliminat mai ales de insecte, ca mijloc de semnalizare. – Din engl. pheromone, fr. phéromone.

feronerie
FERONERÍE, feronerii, s.f. Lucrare artistică executată din fier prin ciocănire sau prin deformare la cald, din care rezultă grilaje ornamentale, balustrade etc. – Din fr. ferronnerie.

feros
FERÓS, -OÁSĂ, feroși, -oase, adj. (Despre substanțe) Care are în compoziția sa fier bivalent. Oxid feros. ♦ (Despre materiale) Care conține fier. – Din fr. ferreux.

ferotipie
FEROTIPÍE s.f. Procedeu de reproducere fotografică în care materialul sensibil este format dintr-o emulsie de colodiu aplicată pe o tablă smălțuită. – Din fr. ferrotypie.

feroviar
FEROVIÁR, -Ă, feroviari, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Despre întreprinderi, instalații, transporturi) De cale ferată, în legătura cu calea ferată, care se face pe calea ferată. 2. S.m. și f., adj. (Muncitor, funcționar, salariat) de la căile ferate. [Pr.: -vi-ar] – Din fr. ferroviaire, it. ferroviario.

FEROVIÁR, -Ă, feroviari, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Despre întreprinderi, instalații, transporturi) De cale ferată, în legătură cu calea ferată, care se face pe calea ferată. 2. S.m. și f., adj. (Muncitor, funcționar, salariat) de la căile ferate. [Pr.: -vi-ar] – Din fr. ferroviaire, it. ferroviario.

ferpar
FERPÁR, ferpare, s.n. Anunț sau scrisoare de tip special prin care se anunță nașterea, logodna, căsătoria sau (mai ales) decesul cuiva. – Din fr. faire-part.

fertil
FERTÍL, -Ă, fertili, -e, adj. (Despre terenuri, pământ) Care dă (multe) roade, care produce mult; roditor, productiv, fecund, mănos. – Din fr. fertile, lat. fertilis.

fertilitate
FERTILITÁTE s.f. 1. Însușire a pământului de a produce multe roade, de a asigura din belșug plantelor cultivate apa și substanțele nutritive de care au nevoie; rodnicie, fecunditate. 2. Capacitate de a procrea. – Din fr. fertilité, lat. fertilitas, -atis.

fertiliza
FERTILIZÁ, fertilizez, vb. I. Tranz. A mări fertilitatea unui teren (prin îngrășăminte, irigații etc.). – Din fr. fertiliser.

fertilizabil
FERTILIZÁBIL, -Ă, fertilizabili, -e, adj. (Despre terenuri, pământ) A cărui fertilitate poate fi mărită. – Din fr. fertilisable.

fertilizare
FERTILIZÁRE s.f. Acțiunea de a fertiliza și rezultatul ei. – V. fertiliza.

fertilizat
FERTILIZÁT, -Ă, fertilizați, -te, adj. A cărui fertilitate a fost mărită. – V. fertiliza.

feruginos
FERUGINÓS, -OÁSĂ, feruginoși, -oase, adj. Care conține oxizi de fier. Apă feruginoasă. – Din fr. ferrugineux.

fervent
FERVÉNT, -Ă, fervenți, -te, adj. (Despre oameni) Care pune pasiune în ceea ce face, care lucrează cu ardoare; înfocat, înflăcărat, pasionat, zelos. ♦ Care exprimă, trădează înfocare, pasiune, zel. Dragoste ferventă. – Din fr. fervent, lat. fervens, -ntis.

fervid
FERVÍD, -Ă, fervizi, -de, adj. (Latinism) Arzător; strălucitor. – Din lat. fervidus.

fervoare
FERVOÁRE s.f. Ardoare, înfocare, pasiune. – Din fr. ferveur, lat. fervor, -oris.

fes
FES, fesuri, s.n. Acoperământ al capului pentru bărbați, de forma unui trunchi de con, făcut din pâslă sau postav (roșu) și adesea împodobit cu un ciucure, purtat mai ales de musulmani. ♢ Expr. (Fam.) Interesul poartă fesul, se spune la adresa celui care face anumite acțiuni numai pentru a dobândi avantaje. A-i turti (cuiva) fesul = a face pe cineva să rămână uimit în fața unei prostii săvârșite; a comite o mare prostie. ♦ Căciuliță croșetată sau calotă de fetru purtată (de femei și de copii) pe vârful capului. – Din tc. fes.

fesa
FÉSĂ, fese, s.f. Fiecare dintre cele două părți posterioare, cărnoase, ale corpului omenesc ori al unor animale; bucă. – Din fr. fesse.

fesfesele
FESFESÉLE s.f. pl. (Reg.) Zorzoane, podoabe (mărunte). – Din tc. fesfese (lit. vesvese).

fesier
FESIÉR, -Ă, fesieri, -e, adj. Care aparține feselor, din regiunea feselor. [Pr.: -si-er] – Din fr. fessier.

festa
FÉSTĂ, feste, s.f. Păcăleală, farsă. ♢ Expr. A face (sau a juca etc.) o festă sau festa (cuiva) = a păcăli (pe cineva). – Din it. festa.

festin
FESTÍN, festinuri, s.n. (Livr.) Banchet bogat, somptuos. – Din fr. festin.

festiv
FESTÍV, -Ă, festivi, -e, adj. De sărbătoare, pentru sărbătoare; sărbătoresc; măreț, somptuos, maiestuos. – Din lat. festivus, it. festivo.

festival
FESTIVÁL, festivaluri, s.n. Manifestare artistică (muzicală, teatrală etc.) cuprinzând o serie de reprezentații și având caracter festiv. – Din fr. festival.

festivalier
FESTIVALIÉR, -Ă, festivalieri, -e, adj. De festival. [Pr.: -li-er] – Din fr. festivalier.

festivalist
FESTIVALÍST, -Ă, festivaliști, -ste, s.m. și f. (Rar) Participant la un festival. – Festival + suf. ist.

festivism
FESTIVÍSM s.n. Caracter exagerat festiv. – Festiv + suf. -ism.

festivist
FESTIVÍST, -Ă, festiviști, -ste, adj. Care denotă festivism. – Festiv + suf. -ist.

festivitate
FESTIVITÁTE, festivități, s.f. Serbare cu caracter solemn, de obicei pentru celebrarea unui eveniment important. – Din fr. festivité, lat. festivitas, -atis.

feston
FESTÓN, festoane, s.n. Broderie (în formă de mici semicercuri) cu care se tivește marginea unui obiect de pânză. ♦ Ornament de arhitectură care imită o astfel de broderie. – Din fr. feston.

festona
FESTONÁ, festonez, vb. I. Tranz. A tivi, a împodobi cu feston. – Din fr. festonner.

festonare
FESTONÁRE, festonări, s.f. Acțiunea de a festona și rezultatul ei. – V. festona.

festonat
FESTONÁT, -Ă, festonați, -te, adj. Tivit, împodobit cu feston. – V. festona.

fesnic
FÉȘNIC s.n. v. sfeșnic.

festanie
FEȘTÁNIE s.f. v. sfeștanie.

festeli
FEȘTELÍ, feștelesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) murdări, a (se) mânji. 2. Tranz. (Fam.; în expr.) A o feșteli = a o păți, a intra într-o încurcătură; a se face de râs. – Cf. magh. f e s t e n i „a vopsi, a zugrăvi”.

festelire
FEȘTELÍRE, feșteliri, s.f. Acțiunea de a (se) feșteli și rezultatul ei. – V. feșteli.

festelit
FEȘTELÍT, -Ă, feșteliți, -te, adj. (Reg.) Murdărit, mânjit, pătat. – V. feșteli.

festelitor
FEȘTELITÓR, -OÁRE, feștelitori, -oare, adj., s.m. și f. (Reg.; peior.) (Persoană) care scrie urât sau prost, care mâzgălește. – Feșteli + suf. -tor.

festila
FEȘTÍLĂ, feștile, s.f. Fitil (de lumânare, de lampă, de opaiț); p. ext. lumânare. – Din sl. svĕštilo.

fetal
FETÁL, -Ă, fetali, -e, adj. (Anat.) Referitor la fetus; de făt (1). – Din fr. fœtal.

fetesc
FETÉSC, -EÁSCĂ, fetești, adj., s.f. 1. Adj. (Rar) Care aparține fetei, privitor la fată. 2. S.f. Numele a două soiuri autohtone de viță de vie, care produc vinuri de calitate superioară; p. ext. vin produs din strugurii acestor două soiuri de viță de vie. Fetească albă. Fetească neagră. – Fată + suf. -esc.

feti
FETÍ, fetesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A petrece ca fată timpul de când iese la horă până când se mărită. – Din fată.

fetica
FETÍCĂ s.f. 1. (Pop. și fam.) Fetiță. 2. Plantă erbacee cu flori mici, albe-albăstrui, ale cărei frunze, de formă ovală, sunt consumate ca salată (Valerianella olitoria). – Fată + suf. -ică.

fetid
FETÍD, -Ă, fetizi, -de, adj. Care exală un miros puternic și respingător. – Din fr. fétide, lat. foetidus.

fetiditate
FETIDITÁTE s.f. Starea a ceea ce este fetid, miros puternic și respingător exalat de cineva sau de ceva. – Din fr. fétidité.

fetie
FETÍE s.f. (Pop.) 1. Timpul pe care cineva îl petrece ca fată. 2. Feciorie^1, virginitate. – Fată + suf. -ie.

fetis
FETÍȘ, fetișuri, s.n. Obiect considerat ca fiind înzestrat cu o forță magică, supranaturală, capabil să dea ajutor celui care îl posedă, îl poartă etc. – V. amuletă, talisman. ♦ Fig. Idee, principiu etc. care constituie obiectul unei adorații oarbe, nejustificate. [Pl. și: fetișe] – Din fr. fétiche.

fetiscana
FETIȘCÁNĂ, fetișcane, s.f. Fată între vârsta copilăriei și a adolescenței; fată tânără. – Fată + suf. -ișcană.

fetisism
FETIȘÍSM s.n. Faptul de a venera fetișuri, cultul fetișurilor. ♦ Fig. Venerație exagerată, lipsită de discernământ, față de o idee, de un principiu etc. – Din fr. fétichisme.

fetisist
FETIȘÍST, -Ă, fetișiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține fetișismului, privitor la fetișism. 2. S.m. și f. Adept al fetișismului. – Din fr. fétichiste.

fetisiza
FETIȘIZÁ, fetișizez, vb. I. Tranz. A transforma în fetiș, a venera ca pe un fetiș. – Fetiș + suf. -iza. Cf. germ. f e t i s c h i s i e r e n, rus. f e t i ș i z i r o v a t '.

fetisizant
FETIȘIZÁNT, -Ă, fetișizanți, -te, adj. Care fetișizează. – Fetișiza + suf. -ant.

fetisizare
FETIȘIZÁRE, fetișizări, s.f. Acțiunea de a fetișiza și rezultatul ei. – V. fetișiza.

fetisoara
FETIȘOÁRĂ, fetișoare, s.f. (Pop. și fam.) Fetiță. – Fată + suf. -ișoară.

fetita
FETÍȚĂ, fetițe, s.f. Diminutiv al lui fată; fată mică, fată tânără; fetișoară, fetică. ♦ Fiică tânără (în raport cu părinții ei). – Fată + suf. -iță.

fetomatern
FETOMATÉRN, -Ă, fetomaterni, -e, adj. (Med.) Privitor la fetus și la mamă. – Fet[us] + matern.

fetru
FÉTRU s.n. Pâslă din lână sau din păr de animal (presată și încleiată) întrebuințată în special la confecționarea pălăriilor. – Din fr. feutre.

fetus
FÉTUS, fetuși, s.m. (Anat.) Făt (1). – Din lat., fr. foetus.

fetisoara
FEȚIȘOÁRĂ, fețișoare, s.f. Diminutiv al lui față. – Față + suf. -ișoară.

feud
FEÚD s.n. v. feudă.

feudal
FEUDÁL, -Ă, feudali, -e, s.m., adj. 1. S.m. Stăpân de pământ; mare proprietar de pământ. 2. Adj. Care aparține feudalului (1) sau feudalismului, privitor la feudal sau la feudalism, specific feudalismului. ♢ Orânduire feudală = feudalism. [Pr.: fe-u-] – Din it. feudale, fr. féodal.

feudalism
FEUDALÍSM s.n. 1. Ansamblul raporturilor, întemeiate pe fidelitatea personală, dintre suzeran și vasal. 2. Organizare social-economică care, în concepția materialist-istorică, urmează după sclavagism și precedă capitalismul și în care baza relațiilor o constituie stăpânirea feudală asupra pământului și dependența personală a țăranilor față de stăpânii feudali. [Pr.: fe-u-] – Din it. feudalismo, fr. féodalisme.

feudalitate
FEUDALITÁTE s.f. (Rar) Feudalism. [Pr.: fe-u-] – Din it. feudalità, fr. féodalité.

feudaliza
FEUDALIZÁ, feudalizez vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A face să devină sau a deveni feudal. [Pr.: fe-u-] – Feudal + suf. -iza.

feudalizare
FEUDALIZÁRE, feudalizări, s.f. Acțiunea de a (se) feudaliza și rezultatul ei. – V. feudaliza.

feudalizat
FEUDALIZÁT, -Ă, feudalizați, -te adj. Care a devenit feudal. – V. feudaliza.

feuda
FEÚDĂ, feude, s.f. (În evul mediu) Moșie, domeniu, provincie pe care vasalul o primea în stăpânire de la seniorul său, în schimbul anumitor obligații și pe care o lucra cu țăranii iobagi; fief. [Acc. și: féudă. – Var.: (înv.) feúd s.n.] – Din it. feudo.

fezabil
FEZÁBIL, -Ă, fezabili, -e, adj. (Franțuzism) Care se poate face; realizabil, posibil. – Din fr. faisable.

fezabilitate
FEZABILITÁTE s.f. (Franțuzism) Însușirea de a fi fezabil; caracter realizabil al unui lucru. – Din fr. faisabilité.

fezanda
FEZANDÁ, fezandez, vb. I. Tranz. A supune carnea vânată procesului de fezandare. ♦ (Despre carnea vânată) A căpăta frăgezime și un anumit gust în urma fezandării. – Din fr. faisender.

fezandare
FEZANDÁRE, fezandări, s.f. Proces de frăgezire a cărnii de vânat prin menținerea la o temperatură scăzută sau prin expunere la vânt timp de câteva zile; fezandat^1. – V. fezanda.

fezandat
FEZANDÁT^1 s.n. Faptul de a fezanda; fezandare. – V. fezanda.

FEZANDÁT^2, -Ă, fezandați, -te, adj. (Despre carnea de vânat) Care a căpătat, prin fezandare, o anumită frăgezime și aromă. – V. fezanda.

fi
FI, sunt, vb. IV. Intranz. A. (Verb predicativ) 1. A exista, a avea ființă. A fi sau a nu fi. ♢ Expr. De când sunt (sau ești etc.) = (în legătură cu o negație) de când mă aflu (sau te afli etc.) pe lume, dintotdeauna; niciodată. E ce (sau cum) e sau a fost ce (sau cum) a fost, dar... = fie! să zicem că se poate! Treacă-meargă!. 2. A se afla, a se găsi într-un anumit loc, la o anumită persoană. Cine-i acolo? ♦ A-și avea originea, a se trage, a proveni. De unde ești? 3. A trăi, a viețui, a o duce; (despre lucruri, situații, acțiuni etc.) a dura, a dăinui, a ține. Vechi obiceiuri care sunt și astăzi. ♢ Expr. Cât e lumea și pământul = totdeauna; (în construcții negative) niciodată. ♢ (Impers.; urmat de determinări temporale, fixează momentul unei acțiuni, sugerează trecerea timpului etc.) Era într-o seară. E mult de atunci. 4. A se îndeplini, a se întâmpla, a se petrece, a avea loc. Mi-a spus cum a fost. ♢ Expr. ce-o fi, o fi exprimă indiferența, neputința sau resemnarea cuiva în fața unei situații. Fie! = a) accept să se facă așa cum susții; b) merită, nu e păcat! O fi! = se poate, posibil (dar eu n-aș crede)! Așa a fost să fie = așa a trebuit să se întâmple, era inevitabil ca lucrurile să se petreacă în alt chip. (Fam.) Este? = nu-i așa (că am dreptate, că se confirmă ceea ce spun) ? 5. A avea prețul...; a costa, a valora. Cât sunt vinetele? 6. (În superstiții, ghicitori etc.) A însemna, a prevesti, a fi semn că... Ce e când ți se bate tâmpla? ♢ Expr. A nu fi bine (sau a bună) = a prevesti ceva rău. B. (Cu funcție copulativă) 1. (formează, împreună cu numele predicativ, predicatul) El este vesel. ♢ Expr. A fi bine de cineva sau a-i fi cuiva bine = a se găsi într-o situație prielnică, favorabilă, a avea parte de liniște, de mulțumire. A fi cu cineva = a fi de partea cuiva, a sprijini pe cineva (într-o dispută). 2. (construit cu dativul; împreună cu un nume predicativ, exprimă o stare sau o acțiune arătate de numele predicativ respectiv) Mi-e prieten. ♢ Expr. Ce mi-e (sau ți-e etc.)... = ce importanță are, ce folos decurge din... (Fam.) Ți-o (sau i-o etc.) fi = ajunge! destul! 3. (În construcții impersonale, cu subiectul logic în dativ; în legătură cu noțiuni exprimând un sentiment, o senzație, o stare sufletească) A simți. Mi-a fost greu. ♢ Loc. Vb. A-i fi cuiva drag (cineva sau ceva) = a-i plăcea, a îndrăgi, a iubi. ♢ Expr. Mi-e (sau ți-e etc.) = (urmat de un infinitiv, un supin sau o propoziție secundară cu verbul la conjuctiv) îmi pasă, îmi vine (greu sau ușor); port grija, sunt interesat. ♢ Expr. Mi-e (sau ți-e etc.) că... (sau să nu...) = mă tem (sau te temi etc.) că... (sau să nu...). 4. (Impers.; urmat de un verb la infinitiv sau la conjunctiv sau urmat ori precedat de o noțiune temporală) A urma (să se facă), a trebui (să se facă). Când a fost să plece. 5. (De obicei impers.; la imperfect și urmat de un verb la conjunctiv) A avea putința, posibilitatea, ocazia să...; a se afla pe punctul de a..., a nu mai lipsi mult până să... Era să moară. 6. (Impers.; urmat de un suspin) A putea, a trebui, a considera că este cazul să..., a se cuveni. E ceva de făcut. C. (Verb auxiliar) I. (Construit cu un participiu, servește la formarea diatezei pasive) Faptele sunt cunoscute. II. (Construit cu un participiu invariabil, formează timpuri compuse ale diatezei active). 1. (Cu viitorul I formează viitorul anterior) Voi fi terminat. 2. (Cu condiționalul prezent formează perfectul optativ-condițional) N-ar mai fi plecat. 3. (Cu conjunctivul prezent formează perfectul conjunctivului) Să fi spus. 4. (Cu infinitivul formează perfectul infinitivului) Se poate lăuda a fi învățat totul. 5. (Cu viitorul I sau cu perfectul conjunctivului formează prezumtivul prezent și perfect) Să se fi aflând mulți în lume? III. (Construit cu un participiu invariabil sau cu un gerunziu, servește la alcătuirea unor forme perifrastice de perfect compus, mai mult ca perfect sau imperfect) Te-ai fost dus. [Forme gramaticale: prez. ind. sunt (fam. și pop. îs, prescurtat -s), ești (pr. iești), este (pr. ieste, prescurtat e, îi, i), suntem (acc. și: suntém); imperf. eram (pr. ieram); perf. s. fui (reg. fusei); m.m. ca perf. fusesem; conjunctiv să fiu; imper. pers. 2 sg. fii (negativ nu fi); part. fost] – Lat. sum, *fui, *fire (= fieri).

fiabil
FIÁBIL, -Ă, fiabili, -e, adj. (Despre componente, aparate, instalații, echipamente) Care prezintă siguranță în funcționare (în condiții date și într-un timp dat). [Pr.: fi-a-] – Din fr. fiable.

fiabilitate
FIABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi fiabil; siguranță în exploatare. [Pr.: fi-a-] – Din fr. fiabilité.

fiacru
FIÁCRU, fiacre, s.n. (Înv.) Trăsură de piață; birjă. [Pr.: fi-a-] – Din fr. fiacre.

fiara
FIÁRĂ, fiare, s.f. Animal sălbatic mare; bestie. ♦ Fig. Om extrem de rău, de crud, de violent. – Lat. fera.

fiasco
FIÁSCO s.n. (Livr.) Eșec total într-o acțiune întreprinsă; insucces, nereușită. – Din it. [far] fiasco.

fibra
FÍBRĂ, fibre, s.f. 1. Material în formă de fir subțire, netors, de proveniență vegetală, animală sau minerală ori produs pe cale sintetică, folosit de obicei ca materie primă la fabricarea țesăturilor. 2. Celulă vegetală alungită situată în țesutul diverselor părți ale unei plante. 3. Formație anatomică alungită, care reprezintă celule modificate sau prelungiri celulare și care alcătuiește țesuturile animale. 4. (Tehn.; în sintagma) Fibră optică = fibră de sticlă cu compoziție specială, folosită pentru transmiterea informațiilor. – Din fr. fibre, lat. fibra.

fibrila
FIBRILÁ, pers. 3 fibrilează, vb. I. Intranz. (Med.) A prezenta fibrilație. – Din fr. fibriller.

fibrilar
FIBRILÁR, -Ă, fibrilari, -e, adj. Care aparține unei fibre (3), cu aspect de fibră (fină). – Din fr. fibrillaire.

fibrilare
FIBRILÁRE, fibrilări, s.f. Faptul de a fibrila. – V. fibrila.

fibrilatie
FIBRILÁȚIE, fibrilații, s.f. (Med., Fiziol.) Fiecare dintre contracțiile (neregulate ale) unei fibre sau ale unui grup de fibre musculare. – Din fr. fibrillation.

fibrila
FIBRÍLĂ, fibrile, s.f. 1. (Anat.) Element constitutiv al unei fibre; element constitutiv al țesutului conjunctiv, care dă fibrei musculare un aspect striat. 2. Parte constitutivă a unor fibre textile. – Din fr. fibrille.

fibrina
FIBRÍNĂ, fibrine, s.f. Proteină de culoare albă-cenușie, care se găsește în sânge și în limfă și care provine din fibrinogen, în timpul coagulării sângelui. – Din fr. fibrine.

fibrinogen
FIBRINOGÉN s.n. Substanță organică proteică dizolvată în plasmă, care se transformă în fibrină în timpul coagulării sângelui. – Din fr. fibrinogène.

fibroadenom
FIBROADENÓM, fibroadenoame, s.n. Tumoare de natură benignă, localizată de obicei la sân sau la uter. [Pr.: -bro-a-] – Fibrom + adenom (după fr. adenofibrome).

fibrocartilaginos
FIBROCARTILAGINÓS, -OÁSĂ, fibrocartilaginoși, -oase, adj. (Anat.) Cu structură de fibrocartilaj. – Din fr. fibrocartilagineux.

fibrocartilaj
FIBROCARTILÁJ, fibrocartilaje, s.n. (Anat.) Țesut cartilaginos de tip fibrilar. – Din fr. fibrocartilage.

fibrocit
FIBROCÍT, fibrocite, s.n. Celulă fundamentală a țesutului conjunctiv. – Din fr. fibrocyte.

fibrolemnos
FIBROLEMNÓS, -OÁSĂ, fibrolemnoși, -oase, adj. Care este constituit din fibre de lemn. – Fibro[s] + lemnos.

fibrom
FIBRÓM, fibroame, s.n. Tumoare benignă formată mai ales în țesutul conjunctiv fibros și localizată de obicei la sân, la uter și la intestin. – Din fr. fibrome.

fibromatos
FIBROMATÓS, -OÁSĂ, fibromatoși, -oase, adj. (Med.; despre țesuturi) Care prezintă fibre (3) dure. – Din fibromatoză.

fibromatoza
FIBROMATÓZĂ s.f. (Med.) Dezvoltare de fibroame în diverse țesuturi sau organe. – Din fr. fibromatose.

fibros
FIBRÓS, -OÁSĂ, fibroși, -oase, adj. Alcătuit (în mare parte) din fibre, cu aspect de fibre. ♢ Țesut fibros = țesut conjunctiv elastic, care are rolul de a susține elementele mobile ale organelor. – Din fr. fibreux.

fibroscop
FIBROSCÓP, fibroscoape, s.n. (Med.) Instrument pentru studierea cavităților interne. – Din fr. fibroscope.

fibula
FIBÚLĂ, fibule, s.f. 1. Agrafă (ornamentală) de metal, întrebuințată în antichitate pentru a încheia un veșmânt. 2. (Anat.) Peroneu. – Din lat. fibula.

ficat
FICÁT, ficați, s.m. Glandă-anexă a tubului digestiv, situată în partea dreaptă a abdomenului, sub diafragmă, formată din patru lobi și din vezicula biliară, care îndeplinește diferite funcții fiziologice importante în organism. ♢ Expr. (Fam.) A-l roade (sau a-l seca etc. pe cineva) la ficați = a) a simți o durere fizică puternică; b) (despre griji, necazuri) a necăji, a frământa, a chinui (pe cineva). A-l ustura (pe cineva) la ficați = a) a simți o durere fizică puternică; b) a produce (cuiva) un sentiment puternic de mânie, de regret, de ciudă etc. A-i îngheța (cuiva) ficații = a se înspăimânta. – Lat. ficatum (izolat din sintagma jecur ficatum „ficat de gâscă îngrășată cu smochine”).

ficatel
FICĂȚÉL, ficăței, s.m. Diminutiv al lui ficat. – Ficat + suf. -el.

ficior
FICIÓR s.m. v. fecior.

ficomicete
FICOMICÉTE s.f. pl. Clasă de ciuperci saprofite sau parazite inferioare, având miceliul format din filamente continue. – Din fr. phycomycètes.

fictiv
FICTÍV, -Ă, fictivi, -e, adj. Care nu există în realitate, care nu aparține realității, care este plăsmuit sau există doar în mod convențional; imaginar; fals. – Din fr. fictif.

fictionalism
FICȚIONALÍSM s.n. (Fil.) Concepție idealist-subiectivă după care cunoașterea se bazează pe ficțiune. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fictionalisme.

fictiune
FICȚIÚNE, ficțiuni, s.f. Reprezentare produsă de imaginația cuiva și care nu corespunde realității sau nu are corespondent în realitate: plăsmuire a imaginației; născocire. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. fiction, lat. fictio, -onis.

ficus
FÍCUS, ficuși, s.m. Plantă exotică lemnoasă cu frunzele mari, groase, totdeauna verzi și strălucitoare, cultivată la noi ca plantă ornamentală de interior (Ficus elastica). – Din lat. ficus.

fidea
FIDEÁ s.f. Pastă făinoasă (industrială), în formă de fire lungi și subțiri (prezentate mai ales sub formă de gheme). – Din ngr. fidés.

fideicomis
FIDEICÓMIS, fideicomisuri, s.n. (Jur.) Dispoziție testamentară prin care testatorul dispune ca moștenitorul sau legatarul său să remită unei terțe persoane averea pe care o lasă. [Pr.: fi-dei-] – Din fr. fidéicomis.

fideism
FIDEÍSM s.n. Concepție care dă prioritate credinței religioase față de știință ori le pune pe același plan. – Din fr. fidéisme.

fideist
FIDEÍST, -Ă, fideiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de fideism, privitor la fideism; caracteristic fideismului. 2. S.m. și f. Adept al fideismului. – Din fr. fidéiste.

fideiusiune
FIDEIUSIÚNE s.f. Contract prin care o persoană se angajează în fața creditorului să execute obligația debitorului în cazul când acesta nu ar executa-o el însuși în termen. [Pr.: -iu-si-u-] – Din fr. fidéjussion, lat. fidejussio, -onis.

fidel
FIDÉL, -Ă, fideli, -e, adj. 1. Statornic în sentimente, în convingeri etc.; foarte devotat, credincios. 2. Care reproduce, urmează cu exactitate un model, o normă, un obicei; care păstrează (ceva) întocmai. Traducere fidelă. ♦ (Adverbial) În mod exact, cu exactitate. – Din fr. fidèle, lat. fidelis.

fidelitate
FIDELITÁTE s.f. 1. Statornicie în convingeri, în sentimente, în atitudine etc.; devotament, credință. 2. Precizie, exactitate în prezentarea sau în reproducerea realității, a unui text, a unui model etc. 3. {Tehn.; în sintagma) Înaltă fidelitate = calitate a unor aparate electroacustice de a reda cât mai fidel semnale sonore (înregistrate); hi-fi. – Din fr. fidélité, lat. fidelitas, -atis.

fider
FÍDER, fidere, s.n. Linie electrică fără derivație, care leagă direct o centrală electrică cu posturile de transformare sau posturile principale de transformare cu cele secundare sau de distribuție. [Scris și: feeder] – Din engl., fr. feeder.

fiduciar
FIDUCIÁR, -Ă, fiduciari, -e, adj. Care are o valoare fictivă, convențională. ♢ Monedă fiduciară = monedă de hârtie având o valoare convențională și servind ca mijloc de schimb doar în interiorul unei țări. Circulație fiduciară = circulație a monedei fiduciare. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. fiduciaire, lat. fiduciarius.

fie
FÍE^1 conj. 1. (În corelație cu sine însuși sau cu „or” și „sau”, introduce o propoziție disjunctivă, exprimând nu numai alternanța sau opoziția, ci și o nuanță de condiție) Ori... ori... 2. (Urmat de „și” introduce o propoziție concesivă) Chiar (și), măcar. – Lat. fiat.

FÍE^2 s.f. (Înv.; azi pop., urmat de un adj. pos. sg.) Fiică. A fost fie-sa pe la noi. – Lat. filia.

fiecare
FIECÁRE pron. nehot. (Indică ființele sau lucrurile luate în parte dintr-un grup sau dintr-o categorie) și unul, și altul; oricare. ♢ (Adjectival) Fiecare om. [Pr.: fi-e-. – Gen.-dat. fiecăruia, fiecăreia. – Var.: (înv. și pop.) fieșcáre, fieștecáre, fiștecáre pron. nehot.] – Fie^1 + care.

fiece
FIECÉ, adj. nehot. (Pop.) Care este, se socotește, se întâmplă, se ia etc. fiecare în parte, în fiecare zi etc.; fitece. Fiece om. Fiece zi. [Pr.: fi-e-. – Var.: fieșcé, fieștecé adj. nehot.] – Fie^1 + ce.

fiecine
FIECÍNE pron. nehot. (Pop.) Fiecare, oricare ființă; fitecine. [Pr.: fi-e-. – Var.: fieșcine, fieștecine pron. nehot.] – Fie^1 + cine.

fiecum
FIECÚM adv. (Înv. și pop.) Într-un fel sau altul, în oricare fel; oricum. [Pr.: fi-e-] – Fie^1 + cum.

fief
FIÉF, fiefuri, s.n. (În evul mediu) Feudă; drept de proprietate asupra unei feude. ♦ Fig. Zonă de influență absolută sau preponderentă. Fief electoral. – Din fr. fief.

fier
FIER, (2, 3) fiare, s.n. 1. Element chimic, metal greu, de culoare cenușie, maleabil, ductil, cu proprietăți feromagnetice, care, aliat cu carbonul sau cu alte elemente, se folosește pe scară largă în industrie; (impr.) oțel (moale). ♢ Epoca fierului (sau de fier) = perioadă din istoria orânduirii comunei primitive care a durat de la mijlocul mileniului al II-lea a.Cr. până în primele veacuri p.Cr., când omul a început să prelucreze și să folosească fierul. ♢ Loc. adj. De fier = tare, puternic, rezistent; neînduplecat; riguros, sever. ♢ Expr. A-i trece (sau a-i da cuiva) un fier (ars sau roșu) prin inimă = a avea o senzație intensă și bruscă de durere, de spaimă etc. 2. Numele mai multor unelte, instrumente etc. sau părți ale lor făcute din oțel ori din fontă; a) (adesea determinat prin „de călcat”) unealtă întrebuințată la călcatul rufelor sau al hainelor; b) (adesea determinat prin „de frizat”) instrument de forma unui clește care servește la ondulatul părului; c) (adesea determinat prin „de plug”) fiecare dintre cuțitele plugului; d) clește cu care se iau cărbunii din foc; e) (adesea determinat prin „roșu”) unealtă, vergea sau bucată de fier înroșită la foc, cu care se ard unele răni sau se înseamnă vitele cu marca proprietarului; f) lamă sau ascuțiș de armă tăioasă; p. ext. sabie. ♢ Expr. A trece prin ascuțișul fierului = a tăia, a omorî, a pustii, a trece pe sub ascuțișul sabiei. ♦ Bucată de oțel (în formă de drug). ♦ Fier vechi = obiecte de metal uzate, care nu mai pot fi utilizate și care se adună spre a fi retopite. ♢ Expr. A arunca (ceva) la fier vechi = a scoate din uz, a nu mai acorda nici o importanță unui lucru. 3. (La pl.) Lanțuri, cătușe cu care sunt legați prizonierii, deținuții. ♦ Piedică de cai făcută dintr-un lanț. [Var.: fer s.n.] – Lat. ferrum.

fierar
FIERÁR, fierari, s.m. 1. Muncitor care se îndeletnicește cu prelucrarea la cald a fierului sau a altor metale; faur^2, făurar^2, covaci, covali. 2. (Adesea determinat prin „ betonist”) Muncitor specializat în fasonarea și în montarea armăturilor pentru betonul armat. – Din lat. ferrarius.

fierarie
FIERĂRÍE^1, fierării, s.f. 1. Atelier în care fierarul prelucrează la cald fierul sau alt metal; făurărie^1, făuriște. 2. Meșteșugul fierarului; făurărie^1. – Fierar + suf. -ie.

FIERĂRÍE^2, fierării, s.f. 1. Magazin unde se vând obiecte fabricate din fier sau din alt metal. 2. (Cu sens colectiv) Obiecte sau piese din fier ori din alt metal; făurărie^2, fierărit. – Fier + suf. -ărie.

fierarit
FIERĂRÍT s.n. Meșteșugul fierarului; fierărie^2 (2). – Fierar + suf. -it.

fierastrau
FIERĂSTRĂU, fierăstraie, s.n. V. ferăstrău (1).

fierbator
FIERBĂTÓR, (1) fierbători, s.m., (2) fierbătoare, s.n. 1. S.m. Muncitor industrial care execută operațiile de fierbere în cadrul extragerii sau prelucrării unor materii prime. 2. S.n. (Tehn.) Aparat care servește la fierberea unor lichide; plonjor. – Fierbe + suf. -ător.

fierbe
FIÉRBE, fierb, vb. III. 1. Intranz. și tranz. A trece sau a face să treacă (un lichid) în stare de vapori, prin formarea, sub acțiunea căldurii, în întreaga masă a lichidului, a unor bule de vapori care se ridică la suprafață. ♢ Intranz. (Subiectul e vasul în care clocotește un lichid) Ceainicul fierbe. ♢ Expr. (Intranz.) A se amesteca (sau a umbla, a-și băga nasul) unde nu-i fierbe oala = a interveni acolo unde nu are ce căuta, în probleme care nu-l privesc. ♦ Intranz. (Despre unele lichide și amestecuri) A fi în stare de efervescență (din cauza fermentării). ♦ Intranz. Fig. (Despre apa unui râu, a unei mări etc.) A se agita puternic, a face valuri mari și zgomotoase. 2. Intranz. (Despre alimente) A se afla introdus într-un lichid care fierbe (1), pentru a deveni bun de mâncat. ♦ Tranz. A supune un corp acțiunii fierberii apei. Fierb rufele. 3. Intranz. Fig. (Despre oameni) A fi cuprins de o mare frământare, a fi în tensiune, a fi agitat. ♦ Tranz. A necăji, a chinui pe cineva, a ține pe cineva într-o stare de agitație, de tensiune. ♦ Tranz. (Rar) A pune la cale, a pregăti în mod febril (și în ascuns) o acțiune (reprobabilă); a coace. 4. Intranz. Fig. (Despre spații din natură) A vui, a răsuna, a clocoti de zgomot. [Perf. s. fiersei, part. fiert] – Lat. fervere.

fierbere
FIÉRBERE, fierberi, s.f. Acțiunea de a fierbe și rezultatul ei. ♦ Fig. Stare de agitație, de neliniște puternică, de așteptare încordată. – V. fierbe.

fierbincior
FIERBINCIÓR, -OÁRĂ, fierbinciori, -oare, adj. (Pop.) Diminutiv al lui fierbinte; aproape fierbinte. – Fierbinte + suf. -ior.

fierbinte
FIERBÍNTE, fierbinți, adj. 1. Care are o temperatură ridicată, care răspândește o căldură puternică; foarte cald, arzător. 2. Fig. (Despre sentimentele oamenilor și manifestarea lor exterioară; adesea adverbial) Foarte puternic, adânc, aprins, înfocat. ♦ (Rar; despre culori) Aprins, viu. – Lat. fervens, -ntis.

fierbinteala
FIERBINȚEÁLĂ, fierbințeli, s.f. 1. Temperatură ridicată (a aerului), căldură dogoritoare (răspândită de razele soarelui, de aerul înfierbântat etc.); arșiță. ♦ Fig. Stare de trăire intensă, de însuflețire, de tensiune. 2. (Pop.) Febră, temperatură. – Fierbinte + suf. -eală.

fiere
FIÉRE s.f. 1. Lichid amar, de culoare galbenă-verzuie, secretat de ficat; bilă^1. ♢ Expr. A vărsa fiere, se zice despre o persoană plină de necaz, de ciudă, de mânie (care se manifestă cu violență). ♦ Fig. Amărăciune, supărare, necaz. 2. (Și în sintagma bășica fierii) Vezicula biliară. ♢ Expr. A-i crăpa (sau plesni) cuiva fierea (de necaz) = a fi necăjit, mânios, invidios etc. la culme. 3. Compus: fierea-pamântului = a) plantă erbacee medicinală cu flori roșietice, rar albe, cu gust amar (Erythraea centaurium); b) plantă erbacee inferioară, cu talul târâtor, având pe partea inferioară rudimente de frunză (Marchantia polymorpha); fiere-de-urs = numele a doi arbuști tropicali și mediteraneeni din care se extrage saburul; a) arbust înalt de 3-4 m, cu frunze mari și flori violacee dispuse într-un spic (Aloë ferox); b) arbust înalt de 1 m, ramificat, cu frunze dispuse în rozetă (Aloë succotrina). – Lat. *fele (= fel).

fiert
FIERT^1 s.n. Faptul de a fierbe. – V. fierbe.

FIERT^2, FIÁRTĂ, fierți, -te, adj. 1. (Despre lichide sau despre solide aflate într-un lichid) Care a fost supus fierberii. ♦ (Despre alimente) Preparat prin fierbere. ♢ Expr. (Fam.) A o face fiartă = a comite o eroare; a nu izbuti; a se face de râs. 2. Fig. Necăjit, supărat, amărât. – V. fierbe.

fiertura
FIERTÚRĂ, fierturi, s.f. 1. Mâncare preparată prin fierbere. 2. Fierbere, clocot. – Fiert + suf. -ură.

fierturica
FIERTURÍCĂ, fierturici, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui fiertură. – Fiertură + suf. -ică.

fiesc
FIÉSC, FIÁSCĂ, fiești, adj. (Rar) Filial. – Fiu + suf. -esc.

fiesta
FIÉSTĂ, fieste, s.f. Serbare, sărbătoare (populară) în țările de limbă spaniolă. [Pr.: fi-es-] – Din sp. fiesta.

fiescare
FIEȘCÁRE pron. nehot. v. fiecare.

fiesce
FIEȘCÉ adj. nehot. v. fiece.

fiescine
FIEȘCÍNE pron. nehot. v. fiecine.

fiestecare
FIEȘTECÁRE pron. nehot. v. fiecare.

fiestece
FIEȘTECÉ adj. nehot. v. fiece.

fiestecine
FIEȘTECÍNE pron. nehot. v. fiecine.

fieunde
FIEÚNDE adv. (Rar) Oriunde; pretutindeni. [Pr.: fi-e-] – Fie^1 + unde.

figura
FIGURÁ, figurez, vb. I. 1. Intranz. A fi prezent undeva, a lua parte la ceva. ♦ A se afla înregistrat, înscris undeva. 2. Tranz. (Rar) A înfățișa ceva (în artele plastice). 3. Tranz. (Franțuzism înv.; construit cu dativul) A-și închipui, a-și imagina. – Din fr. figurer.

figurant
FIGURÁNT, -Ă, figuranți, -te s.m. și f. 1. Persoană care participă la desfășurarea acțiunii unei piese de teatru, a unei opere sau a unui film numai prin prezența fizică sau prin gesturi, atitudini etc., fără să rostească nici o replică. ♦ Persoană care este prezentată la desfășurarea unui eveniment, la o întâmplare etc., fără a participa efectiv la ea. – Din fr. figurant.

figurare
FIGURÁRE, figurări, s.f. Acțiunea de a figura și rezultatul ei. – V. figura.

figurat
FIGURÁT, -Ă, figurați, -te, adj. (Despre cuvinte, expresii sau despre sensul lor) Întrebuințat cu alt înțeles decât cel obișnuit, propriu, de obicei pentru obținerea unor efecte stilistice. ♢ (Substantivat, n.) La figurat = într-un sens deosebit de cel propriu. ♦ (Despre stil, limbă etc.) Care conține (multe) figuri poetice; figurativ. – Din fr. figuré, lat. figuratus.

figurativ
FIGURATÍV, -Ă, figurativi, -e, adj. 1. Care conține (multe) figuri de stil; figurat. 2. (Despre unele arte) Care se bazează pe reprezentarea plastică și ușor identificabilă a ființelor și obiectelor din realitate. ♦ P. gener. Care constituie reprezentarea unui lucru. Plan figurativ. – Din fr. figuratif.

figuratie
FIGURÁȚIE, figurații, s.f. Ansamblul figuranților (într-o reprezentație, într-un film etc.) ♢ Expr. A face figurație = a avea rol de figurant. – Din fr. figuration, lat. figuratio.

figura
FIGÚRĂ, figuri, s.f. 1. Înfățișare a feței, a obrazului cuiva; chip, față, obraz. ♢ Expr. A face figură bună (sau rea) = a face o impresie bună (sau rea) celor din jur. (Fam.) A face (cuiva) figura = a face (cuiva) o farsă sau o surpriză neplăcută. A face figură de... = a avea aerul de..., a fi considerat (sau a ține să fie considerat) drept... 2. Imagine plastică a unei ființe sau a unui obiect, redată prin desen, pictură, sculptură etc. ♢ Figură geometrică = ansamblu format din puncte, linii și suprafețe. ♦ (La jocul de cărți) Carte care reprezintă diverse personaje (valet, damă etc.). ♦ (La șah) Fiecare dintre piesele de joc, având forme caracteristice. ♦ Grămadă de nisip, de pietriș etc., care a fost clădită în formă de corp geometric regulat, pentru a i se putea calcula mai ușor volumul. 3. Persoană; (în special) persoană purtătoare a unor caractere individuale sau sociale proprii; tip, personalitate. 4. (În sintagmele) Figură de stil (sau poetică) = procedeu stilistic prin care se modifică înțelesul propriu al unui cuvânt sau se asociază cuvintele în așa fel ca sensurile vechi să se îmbogățească, pentru a da mai multă forță imaginii sau expunerii prezentate. Figură etimologică = construcție sintactică în care se alătură două cuvinte înrudite etimologic (de obicei un verb și un substantiv) sau apropiate din punct de vedere semantic. „Și-a trăit traiul” reprezintă o figură etimologică. (Log.) Figuri silogistice = forme de silogism care se deosebesc între ele după locul ocupat de termenul mediu în premise. 5. Poziție sau ansamblu de poziții și de mișcări la dans, la balet, la scrimă, la patinaj etc. – Din fr. figure, lat. figura.

figurina
FIGURÍNĂ, figurine, s.f. Statuetă de marmură, de bronz, de porțelan etc.; bibelou. – Din fr. figurine.

fiica
FIÍCĂ, fiice, s.f. Persoană de sex feminin, considerată în raport cu părinții săi; fată. – Fie^2 + suf. -ică.

fiindca
FIÍNDCĂ conj. (Arată legătura cauzală dintre afirmația din propoziția regentă și cea din propoziția subordonată) Pentru că, deoarece; de vreme ce. – Fiind (< fi) + că.

fiinta
FIINȚÁ, ființez, vb. I. Intranz. A exista, a fi în ființă; a-și desfășura activitatea. [Pr.: fi-in-] – Din ființă.

fiintare
FIINȚÁRE, ființări, s.f. Existență, viață, ființă (2). [Pr.: fi-in-] – V. ființa.

fiinta
FIÍNȚĂ, ființe, s.f. 1. Tot ceea ce are viață (și se mișcă); viețuitoare, vietate. ♦ Spec. Om; persoană. 2. Existență; viață. ♢ În ființă = a) (loc. adj.) existent; b) (loc. adv.) în realitate, aievea. ♢ Expr. A da ființă = a) a da viață, a naște; b) a realiza, a făuri, a concretiza. – Fi + suf. -ință.

fila
FILÁ, filez, vb. I. 1. Tranz. A răsuci fibrele dintr-un material textil (bumbac, cânepă etc.) pentru a-l transforma în fire; a toarce. 2. Tranz. A răsfira în mână, încet și una câte una, cărțile de joc (astfel încât să se vadă numai inițialele din colțul din stânga de sus). 3. Tranz. A tăia într-un anumit fel șuvițe dintr-un păr prea des. 4. Tranz. A desfășura încetul cu încetul lanțul ancorei, o parâmă etc. (în momentul acostării sau plecării navei). 5. Intranz. (Despre lămpi cu fitil) A arde rău, pâlpâind și scoțând fum. 6. Tranz. A urmări în mod discret pe cineva (fără ca cel urmărit să observe). – Din fr. filer, lat. filare.

filactera
FILACTÉRĂ, filactere, s.f. 1. Bucată de pergament cu versete din Biblie, purtată ca talisman de vechii evrei. 2. Inscripție în formă de banderolă (pe monumente). [Var.: filactériu s.n.] – Din fr. phylactère.

filacteriu
FILACTÉRIU s.n. v. filacteră.

filada
FILÁDĂ, filade, s.f. (Înv.) Broșură, carte de proporții reduse. – Din ngr. filláda.

filaliu
FILALÍU s.n. (Înv.) Pânză foarte fină și subțire din care se făceau șervete, cămăși etc. – Et. nec.

filament
FILAMÉNT, filamente, s.n. 1. Formație în formă de fir lung și subțire a unor celule din țesuturile animale sau vegetale. ♦ Spec. Piciorușul sau codița staminei. 2. Fir metalic foarte subțire din interiorul becurilor electrice sau al tuburilor electronice, care devine incandescent la trecerea curentului electric. – Din fr. filament, lat. filamentum.

filamentos
FILAMENTÓS, -OÁSĂ, filamentoși, -oase, adj. Care are filamente (1), format din filamente; cu aspect de filamente. – Din fr. filamenteux.

filantrop
FILANTRÓP, -OÁPĂ, filantropi, -oape s.m. și f. Persoană care face acte de filantropie; om darnic, generos (cu cei săraci). – Din fr. philanthrope.

filantropic
FILANTRÓPIC, -Ă, filantropici, -ce, adj. Care ține de filantropie sau de filantrop, privitor la filantropie sau la filantrop. – Din fr. philanthropique.

filantropie
FILANTROPÍE s.f. Acțiune de binefacere întreprinsă în folosul oamenilor săraci. – Din fr. philanthropie.

filantropism
FILANTROPÍSM s.n. (Rar) Filantropie. – Filantropic + suf. -ism.

filare
FILÁRE, filări, s.f. Acțiunea de a fila și rezultatul ei. – V. fila.

filaria
FILÁRIA s.f. Nume dat mai multor viermi lungi și subțiri ca o ață, care trăiesc paraziți la oameni și animale (Filaria). [Pr.: -ri-a] – Din lat. Filaria [bancrofti etc.], numele științific al animalului.

filarioza
FILARIÓZĂ s.f. Boală provocată prin localizarea în organism a filariei și care se manifestă prin abcese, umflarea membrelor inferioare etc. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. filariose.

filarmonic
FILARMÓNIC, -Ă, filarmonici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care se referă la activitatea de răspândire a culturii muzicale prin concerte, recitaluri, spectacole muzicale. ♢ Societate filarmonică = instituție, asociație având ca scop cultivarea și răspândirea artelor, în special a artei muzicale. 2. S.f. Instituție (de stat) care deține rolul principal în viața de concert și în dezvoltarea culturii muzicale a unei țări, cuprinzând toate aspectele artei interpretative și toate formele de manifestare concertistice. ♦ Orchestră simfonică aparținând unei astfel de instituții. – Din fr. philharmonique.

filarmonist
FILARMONÍST, -Ă, filarmoniști, -ste, s.m. și f. (Rar) Membru al unei orchestre filarmonice. – Filarmon[ică] + suf. -ist.

filat
FILÁT^1 s.n. Faptul de a fila. – V. fila.

FILÁT^2, -Ă, filați, -te, adj. (Despre fibrele textile) Care a fost răsucit și transformat în fire; tors^3. – V. fila.

filatelic
FILATÉLIC, -Ă, filatelici, -ce, adj. Care aparține filateliei, privitor la filatelie; de filatelist. – Din fr. philatélique.

filatelie
FILATELÍE s.f. Acțiunea de a colecționa (și a studia) mărci poștale. – Din fr. philatélie.

filatelist
FILATELÍST, -Ă, filateliști, -ste, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu filatelia, colecționar de mărci poștale. – Din fr. philatéliste.

filator
FILATÓR, -OÁRE, filatori, -oare, s.m. și f. Muncitor calificat în filarea fibrelor textile. – Din fr. filateur.

filatura
FILATÚRĂ, filaturi, s.f. Ramură industrială care se ocupă cu transformarea fibrelor textile în fire; torcătorie; întreprindere în care se desfășoară această transformare. – Din fr. filature.

fila
FÍLĂ, file, s.f. Fiecare dintre foile care alcătuiesc un caiet, o carte etc. formată din două pagini; p. ext. pagină. ♢ Expr. A cerceta (o lucrare) filă cu filă = (a cerceta, a verifica o lucrare) amănunțit, de la un capăt la altul, cu mare atenție. – Din ngr. filon.

fildes
FÍLDEȘ, (1) fildeși, s.m., (2) fildeșuri, s.n. 1. S.m. Fiecare dintre dinții incisivi ai unui elefant. ♦ (Înv.) Elefant. 2. S.n. Substanță osoasă de culoare albă din care sunt alcătuiți dinții incisivi de elefant și din care se fac diferite obiecte ornamentale, de toaletă etc.; ivoriu. ♢ Fildeș animal (sau artificial) = substanță asemănătoare cu fildeșul (2), obținută prin macerarea oaselor de animale în clorură de var. Fildeș vegetal = material foarte dur, extras din semințele unor palmieri, servind la fabricarea nasturilor. – Din tc. fildiși.

fildesiu
FILDEȘÍU, -ÍE, fildeșii, adj. (Rar) Alb ca fildeșul (2). – Fildeș + suf. -iu.

file
FILÉ, fileuri, s.n. Carne de calitate superioară din lungul șirei spinării unei vite, unui porc sau unui pește; preparat alimentar pregătit din astfel de carne. ♢ (Adjectival) Mușchi file. – Din fr. filet.

filer
FÍLER^1, fileri, s.m. Monedă divizionară în Ungaria, valorând a suta parte dintr-un forint. – Din magh. fillér.

FÍLER^2 s.n. Material pulverulent (praf de calcar, de var stins, negru de fum etc.) folosit pentru a mări consistența, adezivitatea și stabilitatea termică a unor materiale. – Din fr., engl. filler.

filet
FILÉT, (1), fileturi, (2) filete s.n. 1. Șanț elicoidal tăiat pe suprafața exterioară sau interioară a unei piese cilindrice ori conice, servind pentru asamblarea prin înșurubare a piesei; ghivent. 2. Ramificație a extremității nervilor. – Din fr. filet.

fileta
FILETÁ, filetez, vb. I. Tranz. A realiza fileturi la o piesă. – Din fr. fileter.

filetare
FILETÁRE, filetări, s.f. Acțiunea de a fileta. – V. fileta.

filetat
FILETÁT, -Ă, filetați, -te, adj. (Despre piese tehnice) Care are filet, prevăzut cu filet. – V. fileta.

fileu
FILÉU, fileuri, s.n. Rețea deasă de ață, de sfoară etc., cu ochiuri înnodate în formă de pătrate, de romburi etc., care servește la confecționarea unor perdele, a unor plase de pescuit, a unor sacoșe etc.; plasă^1. ♦ Săculeț făcut dintr-o astfel de rețea, care servește la transportarea cu mâna a unor cumpărături; sacoșă. ♦ Plasă care desparte în două terenul la unele jocuri sportive. ♦ Obiect făcut dintr-o rețea de ață subțire, folosit pentru strângerea și menținerea într-un anumit fel a părului pieptănat. [Pl. și: filee] – Din fr. filet.

filfizon
FILFIZÓN, filfizoni, s.m. (Fam. și peior.) Tânăr cu pretenții de eleganță și cu preocupări neserioase. – Probabil alterare din fr. vive le son [du canon], refrenul unui cântec revoluționar francez.

filial
FILIÁL, -Ă, filiali, -e, adj. (Despre sentimente) De fiu, specific unui fiu; fiesc. [Pr.: -li-al] – Din fr. filial.

filiala
FILIÁLĂ, filiale, s.f. Instituție, întreprindere, asociație, organizație condusă și controlată de o unitate centrală. [Pr.: -li-a-] – Din fr. filiale.

filiatie
FILIÁȚIE, filiații, s.f. Legătură de rudenie între copii și părinți, descendență; p. gener. legătură de rudenie în linie dreaptă. ♦ Fig. Legătură între lucruri, întâmplări, fenomene etc. care derivă unul din celălalt. [Pr.: -li-a-. – Var.: filiațiúne s.f.] – Din fr. filiation.

filiatiune
FILIAȚIÚNE s.f. v. filiație.

filiera
FILIÉRĂ, filiere, s.f. 1. Placă de oțel prin care se trage în fire (sau în bare) un material (metalic) ductil. ♦ Piesă de metal cilindrică, având fundul prevăzut cu orificii, prin care se trage în fire soluția de mătase artificială sau de fibre textile obținută pe cale chimică. 2. Dispozitiv folosit pentru tăierea unui filet (1). 3. Fig. Succesiune de mijloace, de trepte, de etape etc. care intervin până la un anumit rezultat. [Pr.: -li-e-] – Din fr. filière.

filiform
FILIFÓRM, -Ă, filiformi, -e, adj. Care are forma unui fir. – Din fr. filiforme.

filigean
FILIGEÁN s.n. v. felegean.

filigran
FILIGRÁN, filigrane, s.n. 1. Lucrătură artistică de giuvaergerie, asemănătoare ca aspect cu o dantelă, realizată din fire subțiri de aur, de argint etc. sudate între ele. 2. Marcă transparentă imprimată în timpul procesului de fabricație în structura unei hârtii. [Var.: filigránă s.f.] – Din fr. filigrane.

filigrana
FILIGRANÁ, filigranez, vb. I. Tranz. 1. A prelucra un metal prețios sub formă de filigran (1). 2. A aplica un filigran (2) în timpul fabricării hârtiei. – Din fr. filigraner.

filigranare
FILIGRANÁRE, filigranări, s.f. Acțiunea de a filigrana și rezultatul ei. V. filigrana.

filigranat
FILIGRANÁT, -Ă, filigranați, -te, adj. 1. (Despre obiecte de giuvaergerie) Lucrat în filigran (1). 2. (Despre hârtie) Cu filigran (2). – V. filigrana.

filigrana
FILIGRÁNĂ s.f. v. filigran.

filigranist
FILIGRANÍST, filigraniști, s.m. Specialist în filigrane (1). – Filigran + suf. -ist.

filigranolog
FILIGRANOLÓG, -Ă, filigranologi, -ge, s.m. și f. Specialist în filigranologie. – Din filigranologie (derivat regresiv).

filigranologie
FILIGRANOLOGÍE s.f. Cercetare a filigranelor (2). – Din it. filigranologia.

filigranoscop
FILIGRANOSCÓP, filigranoscoape, s.n. Baie mică de sticlă în care se umezesc timbrele pentru a le studia filigranul. – Din fr. filigranoscope.

filimica
FILIMÍCĂ s.f. Plantă erbacee decorativă și medicinală, cu miros plăcut și puternic, cu flori galbene-aurii sau galbene-roșietice (Calendula officinalis). – Et. nec.

filioque
FILIÓQUE s.n. Dogmă creștină (catolică) potrivit căreia „Sfântul Duh” purcede atât de la Dumnezeu-Tatăl, cât și de la Dumnezeu-Fiul. [Pr.: fi-li-ó-cve] – Cuv. lat.

filipica
FILÍPICĂ, filipice, s.f. (Livr.) Discurs violent și cu caracter acuzator, pronunțat împotriva unei persoane. – Din fr. philippique.

filipinez
FILIPINÉZ, -Ă, filipinezi, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) născută și crescută în Filipine. 2. (Locuitor) din Filipine. – Filipine (n. pr.) + suf. -ez.

filistean
FILISTEÁN, filisteni, s.m. Persoană care făcea parte dintr-o populație antică stabilită în sec. XIII-XII a.Cr. în sudul Palestinei, pe țărmul Mării Mediterane. – Din fr. Philistins.

filistin
FILISTÍN, filistini, s.m. (Livr.) Om mulțumit de sine, fățarnic, laș, mărginit. – Din fr. philistin.

filistinism
FILISTINÍSM s.n. (Livr.) Concepție sau atitudine de filistin. – Din fr. philistinisme.

film
FILM, filme, s.n. 1. Bandă flexibilă de celuloid, transparentă și subțire, acoperită cu un strat de material sensibil la acțiunea luminii, pe care se formează o imagine fotografică și care se folosește în fotografie, în radiografie etc. ♦ (Cin.) Peliculă lungă pe care sunt înregistrate pe cale fotografică și în momente succesive imagini statice sau în mișcare, precum și sunete, pentru a fi apoi proiectate pe un ecran. 2. Gen de artă constând din realizarea și proiectarea pe un ecran cinematografic a unui film (1); creație cinematografică. 3. Strat subțire dintr-un material lichid, solid sau gazos, întins pe suprafața unui obiect solid sau lichid; peliculă. 4. (Fig.) Desfășurare, prezentare. – Din fr. film.

filma
FILMÁ, filmez, vb. I. Tranz. A înregistra imagini succesive pe o peliculă cinematografică; a cinematografia. – Din fr. filmer.

filmare
FILMÁRE, filmări, s.f. 1. Acțiunea de a filma și rezultatul ei. 2. (În sintagmele) Filmări combinate = procedee cinematografice bazate pe folosirea unor aparate de filmat și pe procese de prelucrare speciale, în scopul obținerii celor mai diverse efecte. Filmare inversă = procedeu de filmare combinată constând în inversarea ordinii cronologice a tuturor evenimentelor din secvență. – V. filma.

filmfonograf
FILMFONOGRÁF, filmfonografe, s.n. Magnetofon de construcție specială care folosește bandă magnetică de dimensiunile peliculei cinematografice. – Din engl. film phonographe.

filmic
FÍLMIC, -Ă, filmici, -ce, adj. De film; cinematografic. – Din fr. filmique, engl. filmic.

filmografie
FILMOGRAFÍE s.f. Totalitatea filmelor realizate de un producător, interpret, regizor etc. – Din fr. filmographie.

filmologic
FILMOLÓGIC, -Ă, filmologici, -ce, adj. De filmologie. – Din fr. filmologique.

filmologie
FILMOLOGÍE s.f. Disciplină care studiază arta cinematografică și legăturile ei cu societatea. – Din fr. filmologie.

filmoteca
FILMOTÉCĂ, filmoteci, s.f. 1. Colecție de filme cinematografice clasate într-o ordine sistematică. 2. Loc special amenajat pentru păstrarea filmelor cinematografice. – Din fr. filmothèque.

filo
FILO- Element de compunere însemnând „prieten”, „iubitor”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. philo-.

filodendron
FILODÉNDRON, filodendroni, s.m. Plantă decorativă originară din regiunile ecuatoriale, cu rădăcini aeriene și cu frunze mari, late și adânc crestate (Monstera deliciosa). [Acc. și: filodendrón] – Din fr. philodendron.

filodorma
FILODÓRMĂ, filodorme, s.f. Sumă de bani pretinsă în mod abuziv de cineva pentru obținerea unui privilegiu, cedarea unui beneficiu etc.; filotim (2). – Din ngr. filodórima.

filogenetic
FILOGENÉTIC, -Ă, filogenetici, -ce, adj. (Biol.) Care aparține filogeniei, privitor la filogenie. – Din fr. phylogénétique.

filogeneza
FILOGENÉZĂ s.f. (Biol.) Filogenie. – Din fr. phylogenèse.

filogenie
FILOGENÍE s.f. 1. Procesul evoluției formelor organice ori a unui grup de animale sau de plante în cursul dezvoltării istorice a lumii vii; filogeneză. 2. Ramură a biologiei care cercetează filogenia (1). – Din fr. phylogénie.

filogenist
FILOGENÍST, -Ă, filogeniști, -ste, s.m. și f. Specialist în filogenie (2). – Din fr. phylogéniste.

filolog
FILOLÓG, -Ă, filologi, -ge, s.m. și f. Specialist în filologie. – Din fr. philologue.

filologic
FILOLÓGIC, -Ă, filologici, -ce, adj. Care aparține filologiei sau filologului, privitor la filologie sau la filolog. ♢ (Adverbial) Studiază filologic un text. – Din fr. philologique.

filologie
FILOLOGÍE s.f. Știință care se ocupă cu studiul culturii scrise a popoarelor, în special cu studiul textelor vechi și al operelor literare din punct de vedere al limbii, al influențelor suferite, al modului în care ni s-au transmis și al autenticității, precum și cu

filomela
FILOMÉLĂ, filomele, s.f. (Înv.) Privighetoare. – Din fr. philomèle.

filon
FILÓN, filoane, s.n. Zăcământ cu aspect de plăci format în crăpăturile scoarței pământului prin consolidarea magmei sau prin depunerea unor minerale aflate în soluție în apele termale; vână. – Din fr. filon.

filonichie
FILONICHÍE, filonichii, s.f. (Înv.) Discuție aprinsă; ceartă, dispută. – Din ngr. filonikía.

filosof
FILOSÓF, -OÁFĂ s.m. și f. v. filozof.

filotim
FILÓTIM, -Ă, filotimi, -e, adj., s.n. (Înv.) 1. Adj. (Despre oameni) Generos, darnic, galanton. 2. S.n. Filodormă. [Acc. și: filotím] – Din ngr. filótimos.

filotimie
FILOTIMÍE s.f. (Înv.) 1. Dărnicie, generozitate. 2. Ambiția de a dobândi stima și prețuirea oamenilor. – Din ngr. filotimia.

filoxera
FILOXÉRĂ, filoxere, s.f. 1. Insectă parazită care distruge rădăcina și frunzele viței de vie (Phylloxera vastatrix). 2. Boală a viței de vie provocată de filoxeră (1). – Din fr. phylloxéra.

filozof
FILOZÓF, -OÁFĂ, filozofi, -oafe, s.m. și f. 1. Persoană care se ocupă cu filozofia, care studiază și prelucrează problemele fundamentale ale filozofiei, care are o concepție proprie în domeniul filozofiei; gânditor. 2. (Pop.) Om învățat, priceput în toate; spec. astrolog. 3. Persoană care are o atitudine înțeleaptă față de viață. [Var.: filosóf, -oáfă s.m. și f.] – Din ngr. philósophos, fr. philosophe.

filozofa
FILOZOFÁ, filozofez, vb. I. Intranz. (Fam.) A face reflecții asupra problemelor vieții. – Din fr. philosopher, lat. philosophari.

filozofala
FILOZOFÁLĂ, filozofale, adj.f. (în sintagma) Piatră filozofală = a) substanță imaginară despre care alchimiștii credeau că are forța miraculoasă de a transforma metalele în aur; b) fig. lucru imposibil de aflat; lucru, descoperire de o importanță capitală. – Din fr. philosophale.

filozofare
FILOZOFÁRE, filozofări, s.f. Faptul de a filozofa. – V. filozofa.

filozofic
FILOZÓFIC, -Ă, filozofici, -ce, adj. Care aparține filozofiei, privitor la filozofie, caracteristic filozofului; care dovedește, exprimă înțelepciune. – Din fr. philosophique.

filozoficeste
FILOZOFICÉȘTE adv. (Rar) – Din punct de vedere filozofic; în mod filozofic; ca un filozof. – Filozofic + suf. -ește.

filozofie
FILOZOFÍE, filozofii, s.f. 1. Știință constituită dintr-un ansamblu închegat de noțiuni și idei, care interpretează și reflectă realitatea sub aspectele ei cele mai generale; concepție generală despre lume și viață. 2. Totalitatea concepțiilor și a principiilor metodologice care stau la baza unei discipline sau a unei științe. 3. (Rar) Atitudine (înțeleaptă) față de întâmplările vieții; mod specific de a privi problemele vieții. 4. (Fam.) Lucru greu de făcut, problemă greu de rezolvat. – Din ngr. philosophia, fr. philosophie.

filtra
FILTRÁ, filtrez, vb. I. Tranz. 1. (Tehn.), A separa părțile omogene dintr-un amestec eterogen cu ajutorul unui filtru; a trece un fluid printr-un filtru sau prin alt mediu permeabil pentru a-l curăța de impurități, de microbi etc. 2. (Fiz.) A împiedica trecerea printr-un mediu a unora dintre componentele monocromatice ale luminii incidente. ♦ (În limbaj curent; despre lumină) A pătrunde, a se strecura (printr-o fereastră, o crăpătură etc.). ♦ A selecta dintr-un complex de oscilații cu frecvențe diferite oscilațiile care au frecvențe cuprinse între anumite limite. – Din fr. filtrer.

filtrabil
FILTRÁBIL, -Ă, filtrabili, -e, adj. Care poate fi filtrat. Virus filtrabil = virus foarte mic, care trece prin filtrele^1 cele mai fine și care nu se poate vedea la microscopul obișnuit. – Filtra + suf. -bil.

filtraj
FILTRÁJ, filtraje, s.n. (Rar) Filtrare. ♦ Operație prin care se selectează o parte din informația înregistrată într-un computer. – Din fr. filtrage.

filtrant
FILTRÁNT, -Ă, filtranți, -te, adj. Care filtrează, care servește la filtrare. – Din fr. filtrant.

filtrare
FILTRÁRE, filtrări, s.f. Acțiunea de a (se) filtra; filtraj. – V. filtra.

filtrat
FILTRÁT, -Ă, filtrați, -te, adj., s.n. 1. Adj. Care a (Cost) trecut prin filtru^1 sau prin alt mediu permeabil. 2. S.n. Lichid sau soluție care a fost filtrată și nu mai conține materii eterogene sau în suspensie. – V. filtra.

filtratie
FILTRÁȚIE, filtrații, s.f. Filtrare. – Din fr. filtration.

filtru
FÍLTRU^1, filtre, s.n. 1. (Tehn.) Dispozitiv, aparat sau instalație care separă, cu ajutorul unui material filtrant, un fluid de particulele solide aflate în suspensie în masa lui. ♢ Hârtie (de) filtru = hârtie poroasă, specială, fabricată din bumbac pur, care servește ca material filtrant. 2. (Fiz.) Mediu transparent, colorat (sticlă, lichid), care filtrează unele componente monocromatice ale luminii incidente. ♦ Sistem de circuite electrice, sonore etc. cu care se selectează, dintr-un complex de oscilații cu frecvențe diferite, oscilațiile cu frecvențele cuprinse între anumite limite. 3. Dispozitiv special prin care se trece cafeaua după ce a fost fiartă pentru a separa lichidul de zaț; p. ext. cafea obținută în acest fel. 4. (În sintagma) Filtru total = control efectuat de organele de poliție pe o arteră de circulație, la toate vehiculele. [Pl. și.: filtruri] – Din fr. filtre Cf. it. filtro.

FÍLTRU^2, filtre, s.n. (Livr.) Băutură căreia i se atribuie puteri miraculoase, printre care și aceea de a inspira iubire. – Din fr. philtre.

filt
FILȚ, filțuri, s.n. 1. Pâslă fină făcută din păr de iepure, care servește la confecționarea pălăriilor. 2. Țesătură specială făcută din lână împâslită și folosită la fabricarea filtrelor^1, ca izolator fonic etc. – Din germ. Filz.

fin
FIN^1, -Ă, fini, -e, adj. 1. Care este foarte mic; (mic și) delicat, plăcut la aspect, gingaș. ♦ (Despre țesături) Foarte subțire (și străveziu) 2. De (cea mai) bună calitate (în ce privește materialul și execuția). ♦ (Rar; despre metale) Curat, pur, neamestecat. 3. Fig. (Despre idei, gânduri) Subtil, ingenios; (despre organe de simț sau simțuri) care percepe cele mai mici nuanțe; ager, sensibil. ♦ (Despre zâmbet) Abia perceptibil. ♦ (Despre oameni) Cu purtări alese. – Din fr. fin.

FIN^2, -Ă, fini, -e, s.m. și f. Persoană considerată în raport cu nașii săi (de botez sau de cununie). – Lat. *filianus.

final
FINÁL, -Ă, finali, -e, adj., subst. 1. Adj. Care reprezintă sfârșitul, încheierea, care marchează ultima fază (a unei lucrări, a unui proces, a unei acțiuni, a unui eveniment etc.); care se află în urmă, la sfârșit. ♦ (Substantivat, f.) Ornament tipografic care se plasează la sfârșitul unei cărți, al unui capitol etc. ♦ (Substantivat, f.) Sunet de la sfârșitul unui cuvânt, al unei propoziții etc. 2. S.n. Încheiere, sfârșit al unei acțiuni. al unei întâmplări, al unei lucrări etc. 3. S.f. Ultima fază a unei competiții sportive, a unui concurs artistic, științific etc. cu caracter eliminatoriu. 4. Adj. (Lingv.; despre propoziții, complemente, conjuncții) Care indică scopul, finalitatea. – Din fr. final, lat. finalis.

finalism
FINALÍSM s.n. Concepție filozofică conform căreia orice fenomen reprezintă realizarea unui scop dinainte stabilit. – Din fr. finalisme.

finalist
FINALÍST, -Ă, finaliști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care participă la disputarea unei finale (3). 2. S.m. și f. Adept al finalismului. 3. Adj. Care aparține finalismului, privitor la finalism. – Din fr. finaliste.

finalitate
FINALITÁTE s.f. Scop în vederea căruia are loc o activitate. ♦ Tendință sau orientare a cuiva sau a ceva spre un anumit scop. – Din fr. finalité.

finaliza
FINALIZÁ, finalizez, vb. I. Tranz. A duce, a realiza ceva până la sfârșit. – Final + suf. -iza.

finalizare
FINALIZÁRE, finalizări, s.f. Acțiunea de a finaliza și rezultatul ei. – V. finaliza.

finalizat
FINALIZÁT, -Ă, finalizați, -te, adj. (Despre lucrări) Terminat, dus până la capăt. – V. finaliza.

finalmente
FINALMÉNTE adv. În cele din urmă. – Din fr. finalement, it. finalmente.

financiar
FINANCIÁR, -Ă, financiari, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de organizarea

finanta
FINANȚÁ, finanțez, vb. I. Tranz. A întreține sau a susține cu bani o persoană, o instituție, o întreprindere etc. ♦ (Fam.) A împrumuta pe cineva cu bani. – Din fr. financer.

finantare
FINANȚÁRE, finanțări, s.f. Acțiunea de a finanța și rezultatul ei. – V. finanța.

finantator
FINANȚATÓR, -OÁRE, finanțatori, -oare, s.m. și f. Cel care finanțează o persoană, o instituție, o întreprindere etc. – Finanța + suf. -tor.

finanta
FINÁNȚĂ s.f. v. finanțe.

fine
FÍNE s.n. (Livr.) Sfârșit. ♢ Loc. adv. În fine = a) în sfârșit; b) în concluzie. – Din it. fine, fr. fin, enfin.

finet
FINÉT, fineturi, s.n. Țesătură pufoasă de bumbac din care se confecționează mai ales obiecte de lenjerie. – Din fr. finette.

finete
FINÉȚE, (2, rar) finețuri, s.f. 1. Însușire a ceea ce este fin^1, delicat, plăcut la aspect, foarte subțire sau de foarte bună calitate. ♦ Raportul dintre lungimea unui fir textil și greutatea lui, care indică finețea (1) firului respectiv. ♦ Cantitatea de metal prețios dintr-un aliaj, care exprimă finețea (1) aliajului. 2. Fig. Subtilitate, ingeniozitate. ♦ (La pl.; peior.) Rafinament. – Din fr. finesse.

fini
FINÍ, finesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A sfârși, a isprăvi, a termina. – Din fr. finir, lat. finire.

finisa
FINISÁ, finisez, vb. I. Tranz. A executa ultimele operații asupra unui produs sau a unei lucrări, pentru a le da forma sau aspectul definitiv. – Din fr. finir (după finisaj).

finisaj
FINISÁJ, finisaje, s.n. Finisare. – Din fr. finissage.

finisare
FINISÁRE, finisări, s.f. Acțiunea de a finisa și rezultatul ei; finisaj. – V. finisa.

finisat
FINISÁT, -Ă, finisați, -te, adj. (Despre produse, lucrări etc.) Care a căpătat formă definitivă datorită finisării. – V. finisa.

finisor
FINISÓR, -OÁRE, finisori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Muncitor specializat în operațiile de finisare. 2. S.n. Mașină care se folosește pentru executarea îmbrăcămintei de asfalt sau de beton a șoselelor. – Din fr. finisseur.

finis
FÍNIȘ, finișuri, s.n. Parte finală a unei curse sportive, parcursă cu efort maxim în vederea obținerii unei performanțe cât mai bune. – Din engl., fr. finish.

finit
FINÍT, -Ă, finiți, -te, adj. 1. Care are o existență limitată. ♦ (Substantivat, n.) Categorie filozofică ce se referă la stările relative ale materiei, care au o existență limitată și se pot transforma unele într-altele. 2. (Despre produse, mărfuri etc.) Care a trecut prin toate fazele de transformare a materiei prime și poate fi întrebuințat în scopul pentru care a fost făcut. – V. fini. Cf. fr. f i n i, it. f i n i t o.

finitism
FINITÍSM s.n. Concepție metafizică care susține că universul este mărginit. – Din fr. finitisme.

finlandez
FINLANDÉZ, -Ă, finlandezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Finlandei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Finlandei sau populației ei, privitor la Finlanda sau la populația ei. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de finlandezi (1). – Din fr. finlandais, it. finlandese.

finougric
FINO-ÚGRIC, -Ă, fino-ugrici, -ce, adj. 1. (În sintagma) Limbă fino-ugrică = (la pl.) familie de limbi din nordul și din centrul Europei și din nordul Asiei, din care fac parte finlandeza, maghiara etc.; (și la sg.) limbă aparținând acestei familii. 2. Care aparține limbilor fino-ugrice, privitor la aceste limbi. Studii fino-ugrice. – După fr. finno-ougrien, germ. finnisch-ugrisch.

fiola
FIÓLĂ, fiole, s.f. Flacon (mic) de sticlă, cu gâtul strâmt, închis ermetic, în care se păstrează de obicei medicamente (în special lichide sau pulberi sterile injectabile); ampulă. [Pr.: fi-o-] – Din fr. fiole.

fionc
FIÓNC s.n. v. fiong.

fiong
FIÓNG, fionguri, s.n. (Înv. și reg.) Fundă (făcută din panglici cu ciucuri) purtată de femei ca podoabă (pe cap). [Var.: fiónc s.n.] – Din ngr. fiónkos, tc. fiyonga.

fior
FIÓR, fiori, s.m. Senzație (ușoară) de frig (însoțită de tremur); p. ext. emoție vie pricinuită de un sentiment puternic (mai ales de frică); zguduire nervoasă. [Pr.: fî-or. – Pl. și: fioruri] – Lat. febris.

fiord
FIÓRD, fiorduri, s.n. Golf maritim îngust, sinuos și intrat adânc în uscat, cu maluri abrupte și înalte. [Pr.: fi-ord] – Din fr. fjord.

fiorin
FIORÍN, fiorini, s.m. Nume dat mai multor monede de aur și de argint, bătute în diverse țări, care au circulat și la noi până în secolul trecut; florin. [Pr.: fi-o-. – Var.: (înv.) fiorínt s.m.] – Din it. fiorino.

fiorint
FIORÍNT s.m. v. fiorin.

fioritura
FIORITÚRĂ, fiorituri, s.f. Ornament muzical constând dintr-o notă sau dintr-un grup de note, indicate de obicei cu semne muzicale mai mici decât cele obișnuite, care se adaugă la fraza muzicală principală pentru a o înfrumuseța. [Pr.: fi-o-] – Din it. fioritura.

fioros
FIORÓS, -OÁSĂ, fioroși, -oase, adj. Care inspiră spaimă, frică, groază; înspăimântător, groaznic, îngrozitor. ♢ (Legat de un adjectiv sau de un adverb prin prep. „de”, formează superlativul absolut) Fioros de urât. ♦ (Adverbial) În mod înspăimântător, îngrozitor. [Pr.: fi-o-] – Fior + suf. -os.

fir
FIR, fire, s.n. 1. Produs de torcătorie sau de filatură, de formă lungă și subțire, obținut prin toarcerea unor fibre textile; p. restr. fibră textilă. ♢ Fir cu plumb = dispozitiv pentru determinarea sau verificarea direcției verticale, format dintr-o sfoară subțire având atârnată la un capăt o greutate metalică. Firul apei = linie imaginară de la suprafața unei ape curgătoare, care unește punctele de viteză maximă ale apei. ♢ Expr. A se ține (sau a sta, a atârna) (numai) într-un fir de ață (sau de păr) = a) a fi pe punctul de a se rupe; b) a fi în mare primejdie sau aproape de moarte. Fir conducător (sau călăuzitor) = direcție de urmat; linie (de conduită). ♦ Fig. Idee, tendință care apare cu consecvență de-a lungul unei acțiuni, al unei opere etc.; mod de desfășurare (neîntreruptă) a unei acțiuni, a unui proces etc. 2. Sârmă de telefon, de telegraf etc., alcătuită din două, uneori din trei conductoare subțiri, izolate și de obicei răsucite; p. gener. orice corp solid în care lungimea este cu mult mai mare în raport cu dimensiunea secțiunii transversale. 3. Șuviță subțire de aur, de argint etc., de forma unui fir (1), folosită la cusături speciale de podoabă. 4. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Fiecare dintre elementele, de forma unui fir (1) lung și subțire, care alcătuiesc părul, iarba etc.; p. ext. exemplar dintr-o specie de plante erbacee de același fel; (în special) floare dintr-o specie de flori de același fel. ♢ Loc. adv. Fir cu (sau de) fir = bucată cu bucată. De-a fir a păr sau de-a firu-n păr, din fir până-n ață = cu de-amănuntul, cu minuțiozitate. ♦ Bob, grăunte (de nisip, de mac etc.). ♢ Loc. adv. Fir cu fir = fiecare bob în parte, bob cu bob. ♦ Fig. (Rar) Fărâmă, pic. – Lat. filum.

firav
FÍRAV, -Ă, firavi, -e, adj. Care are o constituție delicată; slăbuț, plăpând, gingaș. ♦ Fig. (Cam) slab din punctul de vedere al calității, al temeiniciei. Argumentație firavă. [Acc. și: firáv] – Din *sl. chyravŭ „bolnăvicios” (< chyra „boală”), apropiat de fir.

fire
FÍRE, firi, s.f. 1. Mediul natural (împreună cu ființele care trăiesc în el). ♢ Loc. adv. Peste fire = extraordinar; în cel mai înalt grad. 2. Structură psihică și morală a unei ființe; caracter, temperament. 3. Minte, cuget; cumpăt. ♢ Loc. adj. În toată firea = ajuns la dezvoltare deplină, matur; în deplinătatea facultăților mintale, serios. ♢ Expr. A-și veni în fire = a-și reveni (după un șoc, o emoție puternică, un leșin). A scoate (pe cineva) din fire = a enerva (pe cineva), a înfuria, a scoate din sărite, din răbdări. A-și ține (sau a-și păstra) firea = a se stăpâni, a-și păstra cumpătul. A-și pierde firea sau a se pierde cu firea = a nu se mai putea stăpâni, a-și pierde cumpătul. A se prăpădi cu firea = a face tot posibilul; a se strădui; a se consuma foarte mult sufletește. – V. fi.

firesc
FIRÉSC, -EÁSCĂ, firești, adj. 1. Care este conform legilor naturii, din natură. 2. Care este conform așteptărilor, cum era normal să fie; obișnuit, normal; natural. ♦ (Substantivat, n.) (Situație, împrejurare, comportare plină de) naturalețe. – Fire + suf. -esc.

fireste
FIRÉȘTE adv. Natural, bineînțeles; negreșit, desigur. – Fire + suf. -ește.

firet
FIRÉT, fireturi, s.n. 1. Broderie cusută cu fir metalic. 2. (Rar) Fir de metal folosit la cusături și la broderii. 3. (La pl.) Haine împodobite cu firet (1). – Fir + suf. -et.

firez
FIRÉZ s.n. v. firiz.

firezar
FIREZÁR, firezari, s.m. (Entom.) Prunar^1 (Rhynchites cupreus) – Firez + suf. -ar.

firfiric
FIRFIRÍC, firfirici, s.m. Monedă mică de argint, a cărei valoare a variat în timp și în spațiu; băncuță. [Var.: firfiríg s.m., firfirícă s.f.] – Et. nec.

firfirica
FIRFIRÍCĂ s.f. v. firfiric.

firfirig
FIRFIRÍG s.m. v. firfiric.

firicel
FIRICÉL, firicele, s.n. Diminutiv al lui fir; firișor, firuț. – Fir + suf. -icel.

firicica
FIRICÍCĂ, firicele, s.f. Plantă erbacee cu peri lânoși, frunze lanceolate și flori strânse mănunchi la vârful tulpinii (Filago germanica). – Fir + suf. -icică.

firida
FIRÍDĂ, firide, s.f. Adâncitură de forma unei ferestre oarbe lăsată într-un zid, în peretele unei sobe etc., cu scop utilitar sau decorativ; p. ext. deschizătură îngustă într-un zid. – Din bg. firida.

firimitura
FIRIMITÚRĂ, firimituri, s.f. Bucățică de pâine, de obicei rămasă după ce se taie sau se rupe pâinea; p. gener. bucată foarte mică dintr-un aliment. [Var.: firmitúră s.f.] – Fărâmă + suf. -ătură (după fir).

firisca
FIRÍȘCĂ s.f. v. firușcă.

firisor
FIRIȘÓR, firișoare, s.n. Firicel. – Fir + suf. -ișor.

firitiseala
FIRITISEÁLĂ, firitiseli, s.f. V. hiritiseală.

firitisi
FIRITISÍ, firitisesc, vb. IV. Tranz. V. hiritisi.

firiz
FIRÍZ, firize, s.n. (Reg.) Ferăstrău de mână. [Pl. și: firizuri. – Var.: firéz s.n.] – Din magh. fürész.

firmament
FIRMAMÉNT s.n. (Livr.) Boltă cerească; cer^2. – Din fr. firmament, lat. firmamentum.

firman
FIRMÁN, firmane, s.n. Ordin emis de sultan (prin care erau numiți sau maziliți guvernatorii și domnitorii depinzând de Imperiul Otoman). – Din tc. fermān.

firma
FÍRMĂ, firme, s.f. 1. Inscripție executată pe un zid, pe o placă etc., așezată la intrarea unui magazin, a unei întreprinderi etc. și pe care este indicată denumirea, destinația, caracterul acestora; p. ext. placă, panou cuprinzând această inscripție (adesea însoțită sau încadrată de motive și desene ornamentale, lumini etc.). 2. Denumire convențională sub care funcționează o întreprindere. – Din germ. Firma.

firmitura
FIRMITÚRĂ s.f. v. firimitură.

firmulita
FIRMULÍȚĂ, firmulițe, s.f. Diminutiv al lui firmă. – Firmă + suf. -uliță.

firnis
FÍRNIS s.n. Soluție făcută din ulei vegetal sau din rășini și oxizi metalici, folosită la prepararea vopselelor și a chitului sau drept grund pentru lemnărie. – Din germ. Firnis.

firos
FIRÓS, -OÁSĂ, firoși, -oase, adj. (Rar) Care conține (multe) fire, cu aspect de fire. – Fir + suf. -os.

firoscos
FIROSCÓS, -OÁSĂ, firoscoși, -oase, adj., s.m. și f. (Fam. și pop.; adesea ir.) (Om) priceput la toate, învățat și deștept. – Filozof + [din] fire scos.

firusca
FIRÚȘCĂ s.f. (Bot.; reg.; în compusul) Firușca-șopârlelor = mică plantă erbacee, cu flori brune-violete dispuse în spice, care crește în pășuni alpine (Poa alpina). [Var.: firíșcă s.f.] – Fir + suf. -ușcă.

firut
FIRÚȚ, -Ă, firuțe, s.n., s.f. 1. S.n. (Reg.) Firicel. 2. S.f. Numele mai multor plante erbacee din familia gramineelor, foarte răspândite în vegetația pajiștilor naturale (Poa). – Fir + suf. -uț.

fisa
FÍSĂ, fise, s.f. Mică placă de metal, de os, de material plastic etc., care, în baza unei convenții, poate înlocui monede sau poate servi ca marcă de plată în localurile de consumație, la jocurile de cărți etc., jeton. ♦ (Piesă metalică în formă de) monedă care, introdusă în mecanismul unui automat, declanșează funcționarea acestuia. Fisă de telefon. ♢ (Fam.; în expr.) A-i pica (sau cădea) cuiva fisa a înțelege repede despre ce este vorba. – Din ngr. físa.

fisc
FÍSC s.n. Instituție de stat care stabilește și încasează contribuțiile către stat, urmărește pe cei care nu și-au plătit în termen aceste contribuții etc. – Din fr. fisc, it. fisco.

fiscal
FISCÁL, -Ă, fiscali, -e, adj. Care aparține fiscului, privitor la fisc, de fisc. – Din fr. fiscal.

fiscalism
FISCALÍSM s.n. Politică financiară constând în perceperea de la populație, prin diverse sisteme fiscale, a unor impozite și taxe exagerate. – Fiscal + suf. -ism.

fiscalitate
FISCALITÁTE s.f. Sistem de percepere a impozitelor și taxelor prin fisc. ♦ Totalitatea obligațiilor fiscale ale cuiva. – Din fr. fiscalité.

fisibilitate
FISIBILITÁTE s.f. Proprietate a lemnului de a crăpa sau a se despica de-a lungul unei suprafețe paralele cu fibrele, la lovirea în această direcție cu ajutorul unei pene. – Din fr. fissibilité.

fisiona
FISIONÁ, fisionez, vb. I. Tranz. A diviza, a scinda un nucleu atomic în mai multe fragmente (cu mase de valori comparabile). [Pr.: -si-o-] – Din fisiune.

fisionabil
FISIONÁBIL, -Ă, fisionabili, -e, adj. (Despre nuclee atomice) Care poate fi fisionat, care se poate fisiona. [Pr.: -si-o-] – Din fr. fissionable.

fisionare
FISIONÁRE, fisionări, s.f. Acțiunea de a fisiona și rezultatul ei. [Pr.: -si-o-] – V. fisiona.

fisiune
FISIÚNE, fisiuni, s.f. Fenomenul

fistic
FISTÍC s.m. 1. Arbore din țările calde cu flori mici de culoare verde și cu fructe conținând sâmburi comestibili (Pistacia vera). 2. Fruct al fisticului (l), cu sâmburele verde, uleios și plăcut la gust. [Var.: (2) fâstấc s.m.] – Din tc. fistic, ngr. fistíki.

fistichiu
FISTICHÍU, -ÍE, fistichii, adj. 1. (Înv.) De culoarea fisticului (2); verde-gălbui. 2. Fig. Curios, ciudat; extravagant. – Din tc. fistikî.

fistula
FÍSTULĂ, fistule, s.f. (Med.) Canal format accidental sau în urma unei operații, care comunică spre interior cu o glandă sau cu o cavitate naturală ori patologică și care drenează în afară secrețiile acestora; ulcerație adâncă într-un țesut al organismului. – Din fr. fistule.

fistulos
FISTULÓS, -OÁSĂ, fistuloși, -oase, adj. Care are fistule, care formează o fistulă, cu aspect de fistulă. – Din fr. fistuleux.

fisura
FISURÁ, fisurez, vb. I. Tranz. și refl. A produce sau a căpăta fisuri. – Din fr. fissurer.

fisurare
FISURÁRE, fisurări, s.f. Acțiunea de a (se) fisura și rezultatul ei. – V. fisura.

fisurat
FISURÁT, -Ă, fisurați, -te, adj. (Despre corpuri solide) Care are fisuri. – V. fisura.

fisura
FISÚRĂ, fisuri, s.f. Crăpătură îngustă, plesnitură la suprafața sau în interiorul unui corp solid (metal, beton, aliaj, piatră, os etc.). – Din fr. fissure, lat. fissura.

fisa
FIȘÁ, fișez, vb. I. Tranz. A extrage pe fișe însemnări dintr-o lucrare (științifică) scrisă, în vederea documentării, a elaborării unei opere etc. ♦ A extrage pe fișe datele bibliografice fundamentale privitoare la o carte sau la un periodic, pentru a le așeza în catalogul bibliotecii, a întocmi o bibliografie etc. – Din fișă.

fisa
FÍȘĂ, fișe, s.f. 1. Foaie (mică) de hârtie sau de carton pe care își face însemnări cel ce strânge material pentru elaborarea unei opere, pe care se redau extrase dintr-o lucrare etc. ♦ (În biblioteci) Foaie de carton de format unitar pe care se trec datele bibliografice fundamentale privitoare la o carte sau la o publicație periodică. ♦ Fișă personală = act în care se trec datele personale ale unui salariat. Fișă de sănătate = document în care se trec date în legătură cu sănătatea cuiva. Fișă de evidență = foaie volantă folosită în lucrările de evidență contabilă pentru urmărirea sistematică a fiecărui mijloc economic, proces sau sursă sub aspectul creșterii, al diminuării și al existenței soldului la o anumită dată. Fișă tehnologică = (formular care conține) totalitatea indicațiilor privitoare la fazele unui anumit proces de producție. 2. (Tehn.) Piesă de la capătul unui cordon de rețea, care se introduce într-o priză, într-un cuplu etc. spre a stabili legătura cu o linie electrică, telefonică etc. – Din fr. fiche.

fisca
FÍȘCĂ, fiști, s.f. (Reg.) Biciușcă; p. ext. lovitură dată cu biciușca. – Formație onomatopeică.

fisic
FIȘÍC, fișicuri, s.n. 1. Teanc de monede metalice așezate una peste alta și înfășurate în hârtie sub forma unui cilindru. 2. (Rar) Cornet de hârtie pentru bomboane, alune etc. – Din tc. fișek.

fisier
FIȘIÉR, fișiere, s.n. 1. Colecție de fișe organizate într-un anumit fel. ♦ (În biblioteci) Catalog. 2. Dulap sau cutie în care se păstrează fișe. [Pr.: -și-er] – Din fr. fichier.

fisiu
FIȘÍU, fișiuri, s.n. (Franțuzism) Batic subțire de mătase. – Din fr. fichu.

fistecare
FIȘTECÁRE pron. nehot. v. fiecare.

fisteica
FIȘTÉICĂ, fișteici, s.f. (Reg.) Bucată de pământ lungă și îngustă; fâșie de pământ (arabil). – Et. nec.

fit
FIT s.n. (Fam.; în expr.) A trage la fit = a lipsi de la datorie, în special de la orele de școală; a chiuli. – Cf. rus. k  v  i  t, germ. q u i t t.

fitece
FITECÉ adj. nehot. (Pop.) Fiecare, fiece. – Fie^1 + te + ce.

fitecine
FITECÍNE pron. nehot. (Pop.) Fiecine. – Fie^1 + te + cine.

fitil
FITÍL, fitiluri, s.n. 1. Fir de bumbac răsucit sau țesut, în formă de sfoară, șiret, panglică sau tub, care se introduce, spre a fi aprins, în mijlocul lumânărilor, într-un lichid inflamabil din aparatele de iluminat etc. ♦ Fir de bumbac răsucit sau țesut care servește, împreună cu cremenea și amnarul, la aprins. 2. Șnur muiat într-o substanță inflamabilă, servind altădată la transmiterea focului pentru aprinderea încărcăturilor la armele de foc, iar azi pentru aprindrca încărcăturilor de exploziv în mine, în cariere etc.; tub făcut din metal sau dintr-un material textil și umplut cu material inflamabil, servind în același scop. ♢ Expr. (Fam.) A băga (sau a vârî) un fitil (sau fitiluri) = a provoca intrigi, discordie. – Din tc. fitil.

fitili
FITILÍ, fitilesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A instiga pe cineva. – De la fitil.

fitilist
FITILÍST, -Ă, fitiliști, -ste, adj., s.m. și f. (Fam.) (Om) intrigant. – Fitili + suf. -ist.

fiting
FÍTING, fitinguri, s.n. Piesă de legătură tubulară cu ajutorul căreia se poate face o prelungire, o schimbare de direcție, o derivație etc. la conductele metalice pentru fluide, la armături etc. – Din germ. Fitting.

fitobiologic
FITOBIOLÓGIC, -Ă, fitobiologici, -ce, adj. De fitobiologie. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. phytobiologique.

fitobiologie
FITOBIOLOGÍE s.f. Biologie vegetală. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. phytobiologie.

fitocenotic
FITOCENÓTIC, -Ă, fitocenotici, -ce, adj. De fitocenoză. – Din fr. phytocénose.

fitocenoza
FITOCENÓZĂ, fitocenoze, s.f. Asociație de plante care trăiesc într-un anumit mediu și sunt condiționate de anumiți factori fitici, geografici și biologici. – Din fr. phytocénose.

fitochimie
FITOCHIMÍE s.f. Studiul proceselor chimice care au loc în plante. – Din fr. phytochimie.

fitocid
FITOCÍD, -Ă, fitocizi, -de, adj., s.n. (Substanță) care produce moartea plantelor sau a organelor lor. – Din fr. phytocide.

fitofag
FITOFÁG, -Ă, fitofagi, -ge, adj., s.m. (Animal) care se hrănește cu plante (producând pagube). – Din fr. phytophage.

fitofarmaceutic
FITOFARMACEÚTIC, -Ă, fitofarmaceutici, -ce, adj. Care aparține fitofarmaciei, privitor la fitofarmacie. [Pr.: -ce-u-] – Din fr. phytopharmaceutique.

fitofarmacie
FITOFARMACÍE s.f. 1. Domeniu al farmaciei care se ocupă cu prepararea produselor destinate protejării plantelor împotriva paraziților. 2. Știința preparării medicamentelor pe baza plantelor medicinale. – Din fr. phytopharmacie.

fitofiziologie
FITOFIZIOLOGÍE s.f. Fiziologie a plantelor. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. phyto-physiologie.

fitogen
FITOGÉN, -Ă, fitogeni, -e, adj. (Geol.; despre roci) De origine vegetală. – Din fr. phytogène.

fitogeografic
FITOGEOGRÁFIC, -Ă, fitogeografici, -ce, adj. De fitogeografie. [Pr.: -ge-o-] – Din fr. phytogéographique.

fitogeografie
FITOGEOGRAFÍE s.f. Studiul răspândirii plantelor pe glob. [Pr.: -ge-o-] – Din fr. phytogéographie.

fitohormon
FITOHORMÓN, fitohormoni, s.m. Hormon vegetal. – Din fr. phytohormone.

fitoparazit
FITOPARAZÍT, fitoparaziți, s.m. Parazit al unei plante. – Din fr. phytoparasite.

fitopatogen
FITOPATOGÉN, -Ă, fitopatogeni, -e, adj., s.m. (Agent fizic, chimic etc.) care provoacă îmbolnăvirea plantelor. – Din fr. phytopathogène.

fitopatolog
FITOPATOLÓG, -Ă, fitopatologi, -ge, s.m. și f. Specialist în fitopatologie. – Din fitopatologie (derivat regresiv).

fitopatologic
FITOPATOLÓGIC, -Ă, fitopatologici, -ce, adj. De fitopatologie. – Din fr. phytopathologique.

fitopatologie
FITOPATOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei care studiază bolile plantelor, agenții care le produc și metodele de combatere și de prevenire a îmbolnăvirilor. – Din fr. phytopathologie.

fitoplancton
FITOPLANCTÓN, fitoplanctonuri, s.n. Plancton format din plante acvatice inferioare. – Din fr. phytoplancton.

fitosanitar
FITOSANITÁR, -Ă, fitosanitari, -e, adj. Referitor la sănătatea plantelor; care contribuie la sănătatea plantelor. – Din fr. phytosanitaire.

fitotehnic
FITOTÉHNIC, -Ă, fitotehnici, -ce, adj. Care aparține fitotehniei, privitor la fitotehnie. – Din fr. phytotechnique.

fitotehnie
FITOTEHNÍE s.f. Știință care se ocupă cu tehnica culturii plantelor agricole, în scopul obținerii unei producții cât mai bogate și de calitate superioară. – Din fr. phytotechnie.

fitoterapeut
FITOTERAPEÚT, -Ă, fitoterapeuți, -te, s.m. și f. Specialist în fitoterapie. [Pr.: -pe-ut-] – Din fr. phytothérapeute.

fitoterapic
FITOTERÁPIC, -Ă, fitoterapici, -ce, adj. (Med.) Care este folosit în fitoterapie; de fitoterapie. – Din fr. phytothérapique.

fitoterapie
FITOTERAPÍE s.f. 1. Ramură a fitopatologiei care se ocupă cu mijloacele de prevenire și de combatere a bolilor, a paraziților și a dăunătorilor plantelor cultivate. 2. (Med.) Tratament cu preparate din plante medicinale. – Din germ. Phytotherapie, fr. phytothérapie.

fitotoxic
FITOTÓXIC, -Ă, fitotoxici, -ce, adj., s.m. (Substanță) care are acțiune toxică asupra plantelor. – Din fr. phytotoxique.

fitotoxina
FITOTOXÍNĂ, fitotoxine, s.f. (Bot.) Toxină vegetală. – Din germ. Phytotoxin, engl. phitotoxin.

fitotron
FITOTRÓN, fitotroane, s.n. Instalație specială de mari dimensiuni în care se cultivă plante sub lumină, temperatură, umiditate etc. dirijate, în scopuri experimentale. – Din fr. phytotron.

fitui
FITUÍ, fituiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Rar) A (se) consuma^1, a (se) termina. – Fit + suf. -ui.

fituica
FIȚÚICĂ, fițuici, s.f. Bucată mică de hârtie pe care se fac diferite însemnări. ♦ Nume disprețuitor dat unei gazete fără însemnătate. – Cf. germ. F i t s c h e n „fleac, mărunțiș”.

fiu
FIU, fii, s.m. 1. Persoană de sex bărbătesc, considerată în raport cu părinții săi; copil^1, fecior, băiat. ♦ (La voc.) Termen afectuos cu care se adresează cineva mai în vârstă unei persoane mai tinere de sex bărbătesc. 2. Fig. Cetățean, membru al unei colectivități (de care acesta se simte foarte atașat). – Lat. fîlius.

fiulet
FIULÉȚ, fiuleți, s.m. Diminutiv al lui fiu; fiuț. [Pr.: fi-u-] – Fiu + suf. -(u)leț.

fiut
FIUT interj. (Rar) Exclamație prin care se sugerează plecarea sau dispariția rapidă a cuiva sau a ceva. – Onomatopee.

fiut
FIÚȚ, fiuți, s.m. (Pop.) Fiuleț. – Fiu + suf. -uț.

fix
FIX, -Ă, ficși, -xe, adj. l.(Adesea adverbial) Care nu-și schimbă locul sau poziția; nemișcat, neclintit. ♦ Care este solidar cu un element la care se află atașat. Șurub fix. ♦ Care rămâne oprit asupra unui anumit punct. Privire fixă. ♦ Care nu se schimbă, nu variază; stabil. Preț fix. ♢ Idee fîxă = idee care preocupă permanent pe cineva, care îl împiedică să se gândească la altceva; obsesie. 2. (Despre ore) Precis, exact. – Din fr. fixe, lat. fixus.

fixa
FIXÁ, fixez, vb. I. Tranz. 1. A așeza ceva (rar pe cineva) într-un loc determinat, astfel încât să nu mai poată fi mișcat, clintit. ♦ A se uita țintă la cineva sau la ceva; a pironi cu privirea. ♦ Refl. A se stabili, a se statornici undeva. 2. A stabili un termen, o oră, un preț etc. anumit; a determina. ♦ Refl. A se hotărî, a se decide. 3. (Chim.) A aduce un corp într-o stare din care să nu se mai schimbe, a împiedica să se volatilizeze. 4. A trata cu un reactiv chimic materialele fotografice developate, pentru a le face insensibile la acțiunea luminii. 5. A face ca un colorant să pătrundă în structura fibrei textile sau a pieii, astfel încât fibra sau pielea să nu se mai decoloreze (ușor). ♦ A acoperi un desen cu un fixativ. – Din fr. fixer.

fixabil
FIXÁBIL, -Ă, fixabili, -e, adj. Care se poate fixa. – Din fr. fixable.

fixaj
FIXÁJ s.n. Fixare (a unui material fotografic). – Din fr. fixage.

fixare
FIXÁRE, fixări, s.f. Acțiunea de a (se) fixa și rezultatul ei. – V. fixa.

fixat
FIXÁT, -Ă, fixați, -te, adj. Imobil, nemișcat, neclintit. ♦ Hotărât, decis. – V. fixa.

fixativ
FIXATÍV, -Ă, fixativi, -e, adj., s.n. 1. Adj. (Despre substanțe, soluții) Care fixează. 2. S.n. Soluție incoloră de rășină cu eter, alcool sau benzină, cu care se acoperă desenele executate cu cărbune, creion sau pastel pentru a le feri de ștergere. ♦ Fixator. ♦ Soluție care contribuie la menținerea coafurii. – Din fr. fixatif.

fixator
FIXATÓR, fixatori, s.m. Substanță sau amestec de substanțe chimice cu care se face insensibil la lumină materialul fotografic expus și developat; fixativ. ♦ Substanță care fixează vopseaua în structura fibrei textile sau a pieii. ♦ Substanță care asigură conservarea unor structuri celulare în vederea studierii lor la microscop. – Din fr. fixateur.

fixism
FIXÍSM s.n. Concepție care neagă procesul evoluției lumii vii și care consideră că speciile de animale și de plante sunt invariabile în decursul întregii istorii a pământului. – Din fr. fixisme.

fixist
FIXÍST, -Ă, fixiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține fixismului, privitor la fixism. 2. S.m. și f. Adept al fixismului. – Din fr. fixiste.

fixitate
FIXITÁTE s.f. Starea, caracterul, însușirea a ceea ce este fix; nemișcare, neclintire; imobilitate; stabilitate. – Din fr. fixité.

fizic
FÍZIC, -Ă, fizici, -ce, adj., subst. 1. Adj. Care se referă la corpul ființelor vii, în special la activitatea mușchilor, care aparține corpului ființelor vii, în special activității musculare. ♦ Care aparține simțurilor. Plăceri fizice. 2. S.n. Aspectul exterior al unei persoane; constituție naturală a unei persoane. 3. Adj. Care aparține materiei, privitor la materie; material; concret. ♢ Geografie fizică = ramură a geografiei având ca obiect studiul naturii suprafeței terestre și a mediului geografic. 4. S.f. Știință fundamentală din ciclul științelor naturii care studiază proprietățile și structura materiei, formele mișcării ei și legile generale ale fenomenelor naturii anorganice, precum și transformările reciproce ale acestor forme de mișcare. ♦ Manual care cuprinde elementele acestei științe. 5. Adj. Care aparține fizicii (4), privitor la fizică. – Din fr. physique.

fizicalism
FIZICALÍSM s.n. Concepție neopozitivistă, după care limbajul fizicii ar trebui să fie limbajul tuturor științelor. – Din fr. physicalisme.

fizicalist
FIZICALÍST, -Ă, fizicaliști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al fizicalismului. – Din fr. physicaliste.

fiziceste
FIZICÉȘTE adv. Sub raportul fizic (1); în ce privește fizicul (2). – Fizic + suf. -ește.

fizician
FIZICIÁN, -Ă, fizicieni, -e, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu studiul fizicii (4), specialist în fizică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. physicien.

fiziocrat
FIZIOCRÁT, fiziocrați, s.m. Adept al fiziocrației. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiocrate.

fiziocratic
FIZIOCRÁTIC, -Ă, fiziocratici, -ce, adj. Care aparține fiziocrației, privitor la fiziocrație. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiocratique.

fiziocratism
FIZIOCRATÍSM s.n. Fiziocrație. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiocratisme.

fiziocratie
FIZIOCRAȚÍE s.f. Doctrină economică din secolul al XVIII-lea care susține că munca agricolă constituie unica sursă de bogăție. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiocratie.

fiziognomonic
FIZIOGNOMÓNIC, -Ă, fiziognomonici, -ce, adj. (Livr.) De fiziognomonie. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiognomonique.

fiziognomonie
FIZIOGNOMONÍE s.f. Tendință de a determina caracterul omului după înfățișarea lui fizică, îndeosebi după fizionomia lui. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiognomonie.

fiziolog
FIZIOLÓG, -Ă, fiziologi, -ge, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu fiziologia, specialist în fiziologie; fiziologist. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiologue.

fiziologic
FIZIOLÓGIC, -Ă, fiziologici, -ce, adj. Care aparține fiziologiei, privitor la fiziologie. ♢ Ser fiziologic = lichid preparat steril din apă și sare care imită compoziția serului sangvin și care se injectează în organism sub formă de perfuzii sau ca dizolvant al unor medicamente. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiologique.

fiziologie
FIZIOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei care studiază funcțiile organismului viu (animal sau vegetal). ♦ Manual care cuprinde elementele acestei științe. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiologie.

fiziologist
FIZIOLOGÍST, -Ă, fiziologiști, -ste, s.m. și f. (Rar) Fiziolog. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiologiste.

fizionomic
FIZIONÓMIC, -Ă, fizionomici, -ce, adj. (Livr.) Referitor la fizionomie. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physionomique.

fizionomie
FIZIONOMÍE, fizionomii, s.f. 1. Totalitatea trăsăturilor feței cuiva care determină expresia ei particulară; chip. ♢ Joc de fizionomie – mimică. 2. Fig. Caracter distinctiv, înfățișare particulară (a unei epoci, a unei colectivități umane etc.). [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physionomie.

fizionomist
FIZIONOMÍST, -Ă, fizionomiști, -ste, s.m. și f. Persoană care are (sau pretinde că are) însușirea de a cunoaște caracterul oamenilor după trăsăturile feței lor. [Pr.: – zi-o-] – Din fr. physionomiste.

fiziopatolog
FIZIOPATOLÓG, -Ă, fiziopatologi, -ge, s.m. și f. Specialist în fiziopatologie. [Pr.: -zi-o-] – Din fiziopatologie (derivat regresiv).

fiziopatologic
FIZIOPATOLÓGIC, -Ă, fiziopatologici, -ce, adj. Care aparține fiziopatologiei, privitor la fiziopatologie. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiopathologique.

fiziopatologie
FIZIOPATOLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care studiază modul de producere a bolilor. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiopathologie.

fizioterapeut
FIZIOTERAPEÚT, fizioterapeuți, s.m. Specialist în fizioterapie. [Pr.: -zi-o-te-ra-pe-ut] – Din fizioterapeutică (derivat regresiv).

fizioterapic
FIZIOTERÁPIC, -Ă, fizioterapici, -ce, adj. De fizioterapie. [Pr.: -zi-o-]. – Din fr. physiothérapique.

fizioterapie
FIZIOTERAPÍE s.f. Metodă de tratament medical cu ajutorul agenților fizici (aer, lumină, apă, electricitate etc.). [Pr.: -zi-o-] – Din fr. physiothérapie.

flacara
FLÁCĂRĂ, flăcări, s.f. 1. Masă liberă de gaze care iese dintr-un corp solid sau dintr-un lichid aprins și care arde cu dezvoltare de căldură și de lumină; parte luminoasă mobilă care se înalță ca o limbă de foc dintr-un corp aprins; pară^1, văpaie; flamă. ♢ Expr. A fi în flăcări = a arde puternic, a fi cuprins de flăcări. 2. Fig. Înflăcărare, pasiune; căldură; strălucire. [Pl. și: flacări, flacăre] – Lat. *flaccula (= facula).

flacid
FLACÍD, -Ă, flacizi, -de, adj. (Rar) Flasc. ♦ (Despre tulpini) Crescut drept, dar care cu timpul se îndoaie dintr-o cauză oarecare. – Din lat. flaccidus.

flacon
FLACÓN, flacoane, s.n. Sticluță (închisă ermetic) în care se țin medicamente, parfumuri etc; conținutul unei asemenea sticluțe. – Din fr. flacon.

flaconas
FLACONÁȘ, flaconașe, s.n. Diminutiv al lui flacon. – Flacon + suf. -aș.

flagel
FLAGÉL, (1, 2) flageluri, s.n., (3, 4) flageli, s.m. 1. S.n. (Rar) Bici: mănunchi de nuiele folosit pentru flagelări. 2. S.n. Fig. Calamitate, dezastru: spec. boală, epidemie, molimă. 3. S.m. Filament mobil protoplasmatic la unele protozoare și la spermatozoizi care servește ca organ de locomoție. 4. S.m. Excrescență care ia naștere din tulpină și se extinde la suprafața pământului, dând frunze și rădăcini și înflorind abia în al doilea an. [Pl. și: flagele] – Din lat. flagellum.

flagela
FLAGELÁ, flagelez, vb. I. Tranz. A bate tare cu biciul, cu vergelele etc.; a biciui. ♦ A critica, a satiriza cu asprime cu vorba sau în scris. – Din fr. flageller, lat. flagellare.

flagelare
FLAGELÁRE, flagelări, s.f. Acțiunea de a flagela și rezultatul ei; biciuire. ♦ Pedeapsă aplicată în antichitate și în evul mediu; practică rituală ascetică în diverse religii; flagelație. – V. flagela.

flagelat
FLAGELÁT, flagelate, s.n. (La pl.) Clasă de protozoare, cu organizare relativ simplă, caracterizate prin prezența unuia sau mai multor flageli și, la unele specii, cu cromatofori cu clorofilă; (și la sg.) protozoar din această clasă. – Din fr. flagellates.

flagelator
FLAGELATÓR, -OÁRE, flagelatori, -oare, adj. (Rar) Care flagelează. – Din fr. flagellateur.

flagelatie
FLAGELÁȚIE, flagelații, s.f. Flagelare. – Din lat. flagellatio, fr. flagellation.

flagrant
FLAGRÁNT, -Ă, flagranți, -te, adj. Care sare în ochi; izbitor, evident. ♢ Flagrant delict = infracțiune descoperită în momentul savârșirii ei sau înainte ca efectele ei să se fi consumat. – Din fr. flagrant.

flagranta
FLAGRÁNȚĂ s.f. Caracterul a ceea ce este flagrant; evidență, fapt incontestabil. – Din fr. flagrance.

flaier
FLÁIER, flaiere, s.n. Mașină special construită pentru a toarce fire groase, transformând benzile de fibre textile în semitorturi înfășurate pe mosoare. [Pr.: fla-ier] – Din germ. Flyer.

flaimoc
FLAIMÓC, flaimoci, s.m. (Pop.) Prostănac, neghiob, nătărău. – Et. nec.

flajeolet
FLAJEOLÉT s.n. v. flajolet.

flajolet
FLAJOLÉT, flajolete, s.n. 1. Mic instrument de suflat, de lemn sau de metal, asemănător cu flautul, folosit în orchestre și în fanfare. 2. Sunet armonic produs de instrumentele cu coarde, prin atingere foarte usoară a coardei cu degetul în anumite puncte precise (la jumătate, la o treime, la un sfert etc.). [Pl. și: (m.) flajoleți. – Var.: flajeolét s.n.] – Din fr. flageolet.

flamand
FLAMÁND, -Ă, flamanzi, -de, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Flandrei. 2. Adj. Care aparține Flandrei sau populației ei, privitor la Flandra sau la populația ei. ♦ (Substantivat, f.) Limbă germanică vorbită de flamanzi (1). – Din fr. flamand.

flama
FLÁMĂ, flame, s.f. (Rar) Flacără. – Din fr. flamme, lat. flamma.

flamba
FLAMBÁ, flambez, vb. I. Tranz. 1. A trece un obiect neinflamabil prin flacără în scopul sterilizării. 2. A încovoia un corp solid (în formă de bară, tub, placă), supunându-l acțiunii unor sarcini exterioare. – Din fr. flamber.

flambaj
FLAMBÁJ, flambaje, s.n. 1. Flambare. 2. Încovoiere a unui corp în formă de bară supus acțiunii unor sarcini exterioare, când efortul atinge o anumită valoare critică. – Din fr. flambage.

flambare
FLAMBÁRE, flambări, s.f. Acțiunea de a flamba și rezultatul ei; flambaj. – V. flamba.

flamboaiant
FLAMBOAIÁNT, -Ă, flamboaianți, -te, adj. (Despre stilul gotic) Caracterizat prin complicarea, îmbogățirea și delicatețea decorului, ale cărui contururi sugerează forma flăcării.[Pr.: -boa-iant (în DN flamboiant)] – Din fr. flamboyant.

flamenco
FLAMÉNCO s.n. Dans popular andaluz. – Din sp. flamenco.

flamin
FLAMÍN, flamini, s.m. Preot cu atribuții speciale în vechea Romă, care slujea fie 3 zeități principale, fie alte 12 divinități mai mici. – Din fr. flamine, lat. flamen, -inis.

flamingo
FLAMÍNGO, flamingi, s.m. Pasăre migratoare de apă, de mărimea unei berze, cu gâtul și cu picioarele foarte lungi și cu pene de culoare albă cu nuanțe roz. (Phoenicopterus ruber). – Din germ. Flamingo.

flamura
FLÁMURĂ, flamuri, s.f. 1. Steag, drapel. ♦ Pavilion triunghiular purtând culorile naționale sau emblema marinei unei țări, folosit pe navele de război. 2. Pavilion triunghiular folosit în codul internațional de semnale pentru semnalizarea cifrelor. – Din ngr flámburon.

flan
FLAN, flanuri, s.n. Fel de prăjitură cu cremă și fructe. [Pl. și: flane]. – Din fr. flan.

flana
FLANÁ, flanez, vb. I. Intranz. (Franțuzism) A hoinări. – Din fr. flâner.

flanc
FLANC, flancuri, s.n. 1. Extremitatea din stânga sau din dreapta a unei formații sau a unui dispozitiv de luptă. ♢ Loc. adj (Mil.) De flanc = dintr-o parte. ♢ Loc. adv. În flanc (câte unul) = unul in spatele altuia. 2. Fiecare dintre cele două părți laterale ale peretelui abdominal, cuprinse între ultima coastă și șold. ♦ Fiecare dintre cele două porțiuni laterale ale peretelui abdominal la animale. 3. Fiecare dintre cele două porțiuni laterale ale unui filet, ale unui dinte de angrenaj etc. 4. Foaie de carton special, folosită în poligrafie pentru prepararea, prin presare, a matrițelor de stereotipie. 5. Nume dat panourilor care servesc la alcătuirea decorurilor. – Din fr. flanc.

flanca
FLANCÁ, flanchez, vb. I. Tranz. 1. A apăra, a sprijini, a proteja flancul unei unități militare; a ataca dintr-o parte. ♦ Fig. A însoți pe cineva (pentru a-l păzi). 2. (Despre un grup de clădiri) A mărgini de o parte și de alta. – Din fr. flanquer.

flancare
FLANCÁRE, flancări, s.f. Acțiunea de a flanca și rezultatul ei; încadrare pe flancuri. – V flanca.

flancgarda
FLANCGÁRDĂ, flancgărzi, s.f. Unitate sau subunitate militară care se deplaseaza de o parte sau de alta a forțelor principale, servind ca element de siguranță. – Din fr. flanc-garde.

flanea
FLANEÁ s.f. v. flanelă

flanel
FLANÉL s.n. v. flanelă

flanela
FLANÉLĂ, flanele, s.f. 1. Țesătură ușoară de lână sau bumbac, moale și pufoasă. 2. Îmbrăcăminte de lână (mai rar de bumbac), tricotată in formă de pieptar sau de cămașă scurtă. 3. Pulover. [Var.: (pop.) flaneá s.f., flanél s.n.] – Din fr. flanelle.

flaneluta
FLANELÚȚĂ, flaneluțe, s.f. Diminutiv al lui flanelă. – Flanelă + suf. -uță.

flanger
FLÁNGER, flangere, s.n. Aparat electronic realizat cu linii de întârziere, folosit pentru obținerea unor efecte sonore speciale în muzica modernă. [Pr.: -jer] – Din engl. flanger.

flansa
FLÁNȘĂ, flanșe, s.f. 1. Bordură la capătul unei piese, făcând sau nu corp comun cu piesa, care constituie organul de legătură, de obicei prin șuruburi, cu o altă piesă. 2. Piesă plată care servește la îmbinarea etanșă în prelungire sau de ramificație a unor piese, conducte etc. – Din germ. Flansche.

flasc
FLASC, -Ă, flasci, -ce, adj. Moale, fleșcăit^2. ♦ Fig. Fără vigoare, fără forță, lipsit de energie. ♦ (Tehn.; despre corpuri solide) Fără rezistență la turtire, la răsucire sau la încovoiere. – Din fr. flasque.

flash
FLASH s.n. Tub electric care produce o luminație puternică de scurtă durată, folosit în arta fotografică, în construcția laserelor etc. ♦ Informație importantă transmisă cu prioritate. ♦ (Cin.) Plan foarte scurt. [Pr.: flaș, fleș] – Cuv. engl.

flashback
FLÁSHBACK, flashbackuri, s.n. (Cin.) Inserție care înfățișează o scurtă acțiune secundară plasată în trecut. ♦ Secvență retrospectivă intercalată într-o operă literară. [Pr.: fléșbec] – Din engl. flashback.

flasnetar
FLAȘNETÁR, flașnetari, s.m. Muzicant ambulant care cântă din flașnetă. – Flașnetă + suf. -ar.

flasneta
FLAȘNÉTĂ, flașnete, s.f. Mică orgă mecanică portativă, acționată prin învârtirea unei manivele; caterincă, minavet. – Din germ. Flaschnett.

flata
FLATÁ, flatez, vb. I. Tranz. A măguli. – Din fr. flatter.

flatare
FLATÁRE, flatări, s.f. Acțiunea de a flata și rezultatul ei; flaterie. – V. flata.

flaterie
FLATERÍE, flaterii, s.f. (Rar) Flatare. – Din fr. flatterie.

flaut
FLÁUT, flaute, s.n. Instrument muzical de suflat alcătuit dintr-un cilindru îngust de lemn sau de metal, prevăzut cu găuri și cu clape. ♢ Flaut piccolo = flaut de dimeniuni mai mici, care emite sunete foarte înalte; piculină. [Pr.: fla-ut. – Pl. și: (m.) flauți] – Din it. flauto.

flautist
FLAUTÍST, -Ă, flautiști, -ste, s.m. și f. Persoană care cântă la flaut. [Pr.: fla-u-] – Flaut + suf. -ist. Cf. it. f l a u t i s t a.

flavona
FLAVÓNĂ, flavoane, s.f. Substanță cristalină, incoloră, extrasă din florile unor plante și folosită în industria coloranților și a medicamentelor. – Din fr. flavone.

flax
FLAX s.n. Țesut conjunctiv elastic format din tendoane, cartilaje, cordoane neurovasculare etc., care se elimină din carne la prepararea conservelor de carne și a mezelurilor. – Din germ. Flechse.

flacai
FLĂCĂÍ, flăcăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A trăi ca flăcău (neînsurat); a-și petrece tinerețea ca flăcău. – Din flăcău.

flacaiandru
FLĂCĂIÁNDRU, flăcăiandri, s.m. Flăcău mai tânăr; adolescent, flăcăuan. [Pr.: -că-ian-. – Var.: flăcăuándru s.m] – Flăcău + suf. -andru.

flacaias
FLĂCĂIÁȘ, flăcăiași, s.m. Diminutiv al lui flăcău; flăcăuș. [Pr.: -că-iaș. – Var.: flăcăuás s.m] – Flăcău + suf. -aș.

flacaime
FLĂCĂÍME s.f. (Rar) Mulțime de flăcăi. – Flăcău + suf. -ime.

flacaraie
FLĂCĂRÁIE s.f. 1. Flacără mare; vâlvătaie, pălălaie, flăcărie. 2. Flăcări produse de arderea hidrogenului degajat din corpuri în descompunere și care apar uneori pe pământ, mai ales deasupra locurilor mocirloase. – Flacără + suf. -aie.

flacarie
FLĂCĂRÍE s.f. (Rar) Flăcăraie. – Flacără + suf. -ie.

flacaruie
FLĂCĂRÚIE, flăcărui, s.f. Flacără mică. – Flacără + suf. -uie.

flacau
FLĂCẮU, flăcăi, s.m. Tânăr neînsurat; fecior, june. ♢ Flăcău tomnatic (sau stătut) = bărbat care a trecut de prima tinerețe și nu s-a însurat. – Cf. sl. c h l a k ŭ „holtei”.

flacauan
FLĂCĂUÁN, flăcăuani, s.m. (Reg.) Flăcăiandru. [Pr.: -că-uan] – Flăcău + suf. -an.

flacauandru
FLĂCĂUÁNDRU s.m. v. flăcăiandru.

flacauas
FLĂCĂUÁȘ s.m. v. flăcăiaș.

flacaus
FLĂCĂÚȘ, flăcăuși, s.m. (Rar) Flăcăiaș. – Flăcău + suf. -uș.

flamand
FLĂMẤND, -Ă, flămânzi, -de, adj. (Adesea substantivat) Care simte senzația de foame, căruia îi este foame; înfometat, famelic. – Et. nec.

flamanzare
FLĂMÂNZÁRE, flămânzări, s.f. (Reg.; la unele animale) Partea scobita a corpului cuprinsă între ultima coastă și osul șoldului; deșert. – Flămânzi (pl. lui flămând) + suf. -are.

flamanzi
FLĂMÂNZÍ, flămânzesc, vb. IV. Intranz. A fi flămând, a sta multă vreme nemâncat, a răbda, a suferi de foame. ♦ Tranz. A ține pe cineva nemâncat. – Din flămând.

flamanzica
FLĂMÂNZÍCĂ, flămânzele, s.f. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu tulpina și frunzele păroase și cu florile galbene (Draba nemorosa). – Flămând + suf. -ică.

flamanzila
FLĂMÂNZÍLĂ s.m. Om veșnic flămând. – Flămând + suf. -ilă.

flamanzire
FLĂMÂNZÍRE, flămânziri, s.f. Acțiunea de a flămânzi și rezultatul ei. – V. flămânzi.

flamanzit
FLĂMÂNZÍT, -Ă, flămânziți, -te, adj. Care nu a mâncat de multă vreme; înfometat, hămesit (de foame). – V. flămânzi.

fleac
FLEAC^1, fleacuri, s.n. 1. Lucru de mică importanță, neînsemnat; bagatelă. ♦ Om de nimic, secătură. 2. (La pl.) Vorbe de clacă; nimicuri, palavre. – Et. nec. Cf. f l e c.

FLEAC^2 s.n. v. flec.

fleanca
FLEÁNCĂ s.f. (Fam.; depr.) Gură (ca organ al vorbirii). ♢ Expr. Tine-ți (sau închide-ți, tacă-ți) fleanca! = taci! nu mai vorbi fără socoteală! [Var.: fleoáncă, fleoárcă s.f.] – Et. nec.

fleandra
FLEÁNDRĂ s.f. v. fleandură.

fleandura
FLEÁNDURĂ, flenduri, s.f. Obiect de îmbrăcăminte rupt, stricat; zdreanță, buleandră. [Var.: fleándră s.f.] – Cf. săs. f l a n d e r.

fleasc
FLEAȘC interj. Cuvânt care redă sunetul produs la lovirea unui corp moale (și elastic). [Var.: fleóșc interj.] – Onomatopee.

fleasca
FLEÁȘCĂ s.f. 1. Materie moale și apătoasă, fără consistență; fleșcăială. ♦ Fig. Om moale, lipsit de energie, molâu. 2. (Pop.) Palmă, lovitură dată cu palma. – Cf. f l e a ș c.

flebita
FLEBÍTĂ, flebite, s.f. Boală care constă în inflamarea peretelui venelor, urmată de obicei de astuparea venei respective. – Din fr. phlébite.

flebologie
FLEBOLOGÍE s.f. (Med.) Studiul bolilor sistemului venos și al tratamentului lor. – Din fr. phlébologie.

flebotomie
FLEBOTOMÍE, flebotomii, s.f. Secționare a unei vene pentru a extrage sânge, a introduce o sondă etc.; venesecție. – Din fr. phlébotomie.

flec
FLEC, flecuri, s.n. Petic aplicat pe tocul încălțămintei. [Var.: fleac s.n.] – Din germ. Fleck.

flecar
FLECÁR, -Ă, flecari, -e, s.m. și f. Persoană căreia îi place să vorbească multe, să spună fleacuri^1; limbut, guraliv, palavragiu. – Fleac^1 + suf. -ar.

flecareala
FLECĂREÁLĂ, flecăreli, s.f. Vorbărie fără rost, vorbă de clacă; flecărie, pălăvrăgeală. – Flecări + suf. -eală.

flecari
FLECĂRÍ, flecăresc, vb. IV. Intranz., Tranz. A spune fleacuri^1; a trăncăni. – Din flecar.

flecarie
FLECĂRÍE, flecării, s.f. Flecăreală. – Flecări + suf. -ie.

flecui
FLECUÍ^1, flecuiesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se muia, a se fleșcăi, a se sfărâma; a se moleși. – Et. nec.

FLECUÍ^2, flecuiesc, vb. IV. Tranz. A pune flecuri la încălțăminte. – Flec + suf. -ui.

flecuit
FLECUÍT, -Ă, flecuiți, -te, adj. Muiat, fleșcăit; moleșit. – V. flecui^1.

fleculet
FLECULÉȚ, fleculețe, s.n. Flecușteț. – Fleac^1 + suf. -uleț.

flecustet
FLECUȘTÉȚ, flecuștețe, s.n. Diminutiv al lui fleac^1; fleculeț. – Din fleac^1.

flegmatic
FLEGMÁTIC, -Ă, flegmatici, -ce, adj. Cu caracter nepăsător, cu sânge rece; imperturbabil, calm, liniștit, placid. ♢ Tip flegmatic = unul dintre cele patru tipuri de temperament din clasificarea lui Hipocrat, caracterizat prin echilibru, stăpânire de sine și lipsă de mobilitate; persoană cu sistem nervos puternic, echilibrat, lucid, rece. – Din fr. flegmatique.

flegmatism
FLEGMATÍSM s.n. Caracter flegmatic; atitudinea omului flegmatic. – Flegmat[ic] + suf. -ism.

flegmazie
FLEGMAZÍE, flegmazii, s.f. Inflamație internă. – Din fr. phlegmasie.

flegma
FLÉGMĂ, flegme, s.f. 1. Mucozitate vâscoasă, purulentă, provenind din diferite părți ale aparatului respirator și eliminată prin tuse sau vomă; expectorație. 2. Fire a omului nepăsător, cu sânge rece; nepăsare, calm, indiferență, răceală. – Din fr. flegme.

flegmon
FLEGMÓN, flegmoane, s.n. Inflamație purulentă acută a țesutului conjunctiv subcutanat, cauzată de o infecție cu stafilococi sau cu streptococi. – Din fr. phlegmon.

fleica
FLÉICĂ, fleici, s.f. Bucată de carne de pe pântecele bovinelor, care se consumă de obicei friptă la grătar. – Din germ. Flecken.

flencani
FLENCĂNÍ, flencănesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A vorbi multe și fără rost; a trăncăni. – Fleancă + suf. -ăni.

flenderita
FLÉNDERIȚĂ, flenderițe, s.f. (Reg.) Îmbrăcăminte subțire, ușoară (și uzată). – Fleandură + suf. -iță.

flendurit
FLENDURÍT, -Ă, flenduriți, -te, adj. (Fam.; despre îmbrăcăminte) Zdrențuit. – Fleandură + suf. -it.

flenduros
FLENDURÓS, -OÁSĂ, flenduroși, -oase, adj. Îmbrăcat în haine rupte; zdrențăros. – Fleandură + suf. -os.

fleoanca
FLEOÁNCĂ s.f. v. fleancă.

fleoarca
FLEOÁRCĂ s.f. v. fleancă.

fleos
FLEÓȘ, FLEOÁȘĂ, fleoși, fleoașe, adj. (Rar.) Moleșit, fleșcăit. – Formație onomatopeică.

fleosc
FLEÓȘC interj. v. fleașc.

fler
FLER, fleruri, s.n. Simț de orientare rapidă într-o împrejurare sau într-o situație dificilă; perspicacitate. – Din fr. flair.

flesa
FLÉȘĂ, fleșe, s.f. 1. Acoperiș foarte înalt, în formă de piramidă sau de con, folosit, mai ales în evul mediu, la construcțiile monumentale ale bisericilor. 2. Partea din spate a afetului unui tun. 3. Procedeu ofensiv la scrimă, constând din deplasarea energică și rapidă a corpului înainte. – Din fr. flèche.

flescai
FLEȘCĂÍ, fleșcăiesc, vb. IV. 1. Intranz. A produce un zgomot caracteristic umblând prin noroi, prin apă etc. 2. Refl. (Despre fructe) A se muia; fig. (despre oameni) a se moleși. – Fleașc + suf. -ăi.

flescaiala
FLEȘCĂIÁLĂ, fleșcăieli, s.f. Fleașcă. [Pr.: -că-ia-] – Fleșcăi + suf. -eală.

flescait
FLEȘCĂÍT^1 s.n. Faptul de a (se) fleșcăi. – V. fleșcăi.

FLEȘCĂÍT^2, -Ă, fleșcăiți, -te, adj. Moale, fără consistență; fig. (despre oameni) moleșit. – V. fleșcăi.

flescaraie
FLEȘCĂRÁIE s.f. Noroi mult amestecat cu apă și cu zăpadă. – Fleașcă + suf. -ăraie.

flet
FLEȚ, -EÁȚĂ, fleți, -e, adj., s.m. și f. (Fam.) (Om) naiv, bleg, nedescurcăreț. – Et. nec.

fleuron
FLEURÓN, fleuroni, s.m. Ornament sculptat, în formă de floare sau de frunză stilizată, folosit mai ales în arhitectura gotică. [Pr.: fle-u-] – Din fr. fleuron.

flexibil
FLEXÍBIL, -Ă, flexibili, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care are proprietatea de a se îndoi, de a se încovoia ușor (și de a-și reveni la forma inițială); elastic, mlădios. 2. Adj. (Gram.) Care are flexiune (2); flexionar. 3. S.n. Grup de lamele flexibile (1) din cupru, folosit în legăturile electrice. – Din fr. flexible, lat. flexibilis.

flexibilitate
FLEXIBILITÁTE s.f. Calitate, însușire a ceea ce este flexibil. – Din fr. flexibilité.

flexibiliza
FLEXIBILIZÁ, flexibilizez, vb. I. Tranz. A face flexibil. – Flexibil + suf. -iza.

flexibilizare
FLEXIBILIZÁRE, flexibilizări, s.f. Acțiunea de a flexibiliza. – V. flexibiliza.

flexibilizat
FLEXIBILIZÁT, -Ă, flexibilizați, -te, adj. Care a devenit flexibil. – V. flexibiliza.

flexiona
FLEXIONÁ, flexionez, vb. I. (Rar) 1. Refl. A se încovoia, a se îndoi. 2. Tranz. A schimba terminațiile cuvintelor după gen, număr, caz și persoană. [Pr.: -xi-o-] – Din flexiune.

flexionar
FLEXIONÁR, -Ă, flexionari, -e, adj. 1. Care se îndoaie, care se încovoaie. 2. Care are flexiune (2); flexibil. [Pr.: -xi-o-] – După fr. flexionnel.

flexiune
FLEXIÚNE, flexiuni, s.f. 1. Încovoiere, îndoire; mlădiere. ♦ Mișcare de îndoire a unui segment al corpului pe un alt segment situat deasupra sa. 2. Totalitatea schimbărilor pe care le suferă forma unui cuvânt pentru a exprima diferite raporturi gramaticale. [Pr.: -xi-u-] – Din fr. flexion, lat. flexio, -onis.

flexor
FLEXÓR, flexori, adj.m. (În sintagma) Mușchi flexor = mușchi care determină îndoirea unor membre. – Din it. flessore (după flexiune).

flexura
FLEXÚRĂ, flexuri, s.f. 1. (Geol.) Deformare a straturilor scoarței pământului, rezultată prin îndoire și denivelare, cu păstrarea continuității lor. 2. Formație anatomică curbată. – Din fr. flexure.

flicflac
FLIC-FLÁC s.n. (Gimnastică) Răsturnare prin săritură înainte sau înapoi. – Din fr., engl. flic-flac.

flictena
FLICTÉNĂ, flictene, s.f. Bășicuță plină cu lichid care se formează la suprafața pielii în arsurile ușoare. – Din fr. phlyctène.

fligorn
FLIGÓRN, fligornuri, s.n. Instrument muzical de suflat, cu clape, făcut din alamă și folosit mai ales în fanfare. – Din germ. Flügelhorn.

flint
FLINT s.n. Varietate de silice. ♢ Sticlă flint = sticlă optică cu indice de refracție relativ mare, fabricată dintr-un amestec de silicați de plumb și de potasiu. – Din germ. Flint, engl. flint.

flinta
FLÍNTĂ, flinte, s.f. Pușcă cu fitil, cu țeavă lungă, cocoș și cremene, folosită în trecut; sâneață. – Din magh. flinta. Cf. germ. F l i n t e.

flintulita
FLINTULÍȚĂ, flintulițe, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui flintă. – Flintă + suf. -uliță.

flirt
FLIRT, flirturi, s.n. Conversație ușoară, cu aluzii de dragoste, între un bărbat și o femeie. ♦ Legătură de dragoste lipsită de profunzime, nestatornică; aventură sentimentală. ♦ Persoană cu care cineva întreține o astfel de legătură. – Din fr. flirt.

flirta
FLIRTÁ, flirtez, vb. I. Intranz. A fi în flirt cu cineva. – Din fr. flirter.

flis
FLIȘ, flișuri, s.n. (Geol.) Ansamblu de terenuri constituite din conglomerate, gresii, argilă și marnă, sedimentate într-o mare în timpul când fundul acesteia se găsea într-o continuă ridicare spre a deveni un lanț muntos. – Din fr. flysch.

flit
FLIT^1, flituri, s.n. (Reg.) Bot, rât. – Et. nec.

FLIT^2, flituri, s.n. Insecticid folosit contra muștelor, țânțarilor, puricilor etc. – Denumire comercială.

floare
FLOÁRE, flori, s.f. I. 1. Parte a plantei care cuprinde organele de reproducere sexuată și care are de obicei o corolă frumoasă și variat colorată. ♢ (La sg. cu înțeles colectiv) Salcâmi plini de floare. ♢ Loc. adj. În floare = (despre plante) înflorit, în perioada înfloririi; fig. (despre oameni) în toată strălucirea, în plină putere, frumos, zdravăn. În floarea vârstei = tânăr. ♢ Expr. Floare la ureche = lucru de puțină importanță sau gravitate, foarte ușor de rezolvat. De florile mărului sau de flori de cuc = în zadar, degeaba, gratuit. Copil din flori = copil nelegitim, bastard. A strânge degetele floare = a strânge degetele cap la cap. 2. Orice plantă (erbacee) care face flori (I 1) colorate. 3. Compuse: floarea-soarelui = plantă erbacee cu tulpina înaltă, cu floare mare, galbenă, îndreptată spre soare, cultivată pentru semințele ei oleaginoase; sora-soarelui (Helianthus annuus); (reg.) floarea-brumei = brândușă; (reg.) floare-domnească = a) garoafă; b) garofiță-de-munte; floare-de-colț sau floarea-reginei, floarea-doamnei = mică plantă erbacee, cu frunzele albicioase, pufoase și ascuțite, dispuse în jurul inflorescenței, care crește pe crestele stâncoase ale munților; albumeală, albumiță, edelvais (Leontopodium alpinum); floare-de-leac = plantă cu flori galbene-aurii, cultivată ca plantă decorativă (Ranunculus repens); floarea-Paștelui = mică plantă erbacee a cărei tulpină face o singură floare, de culoare albă sau roz (Anemona nemorosa); flori-de-paie = plantă originară din Australia, cu flori dispuse în capitule de diferite culori, care par uscate ca paiele; imortele (Helichrysum bracteatum). II. P. anal. 1. Desen, broderie, cusătură în formă de floare (I 1). 2. Strat de mucegai care se formează la suprafața vinului, a laptelui acru etc. 3. (Chim.; în sintagma) Floare de pucioasă (sau de sulf) = pulbere de pucioasă, produsă prin sublimarea sulfului. 4. Extremitatea caracterelor tipografice care poartă semnul grafic ce urmează a fi imprimat. ♦ Extremitatea lățită a cuiului (care se lovește cu ciocanul). ♦ (În sintagma) Floarea cheii = partea cheii care intră în broască sau în lacăt. III. Fig. Partea cea mai aleasă, cea mai de seamă; frunte, elită, spumă, cremă. ♢ (Cu sens superlativ, prin repetarea cuvântului ca atribut) Era floarea florilor. IV. (Înv.) Culoare. – Lat. flos, -ris.

floc
FLOC, floci, s.m. (Spec.; de obicei la pl.) Smoc mic de păr, de lână sau de mătase. ♦ (Spec.; de obicei la pl.) Fir de păr din regiunea pubisului. [Pl. și: (n.) floace] – Lat. floccus.

flocai
FLOCĂÍ, flocăiesc, vb. IV. Tranz. A smulge părul de pe animale vii; a jumuli penele, fulgii păsărilor vii; fig. a bate zdravăn, a părui. – Floc + suf. -ăi.

flocos
FLOCÓS, -OÁSĂ, flocoși, -oase, adj. (Despre animale sau despre obiecte de îmbrăcăminte făcute din blană) Cu păr des, lung și moale, cu smocuri de păr dese și moi; mițos. – Floc + suf. -os.

flocosel
FLOCOȘÉL, flocoșei, s.m. Ciupercă comestibilă cu pălăria cărnoasă de culoare ruginie, gălbuie sau alburie, prevăzută cu numeroși ghimpi pe partea inferioară (Hydnum repandum). – Flocos + suf. -el.

flocosi
FLOCOȘÍ, flocoșesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Fam.) A (se) scămoșa. – Din flocos.

flocosica
FLOCOȘÍCĂ, flocoșele, s.f. 1. Plantă erbacee din familia gramineelor, acoperită cu peri moi, cu frunze lungi, cu flori alburii sau roșietice (Holcus lanatus). 2. (La pl.) Plantă erbacee din familia compozeelor, cu frunze lanceolate și flori alb-gălbui (Filago arvensis). 3. (La pl.) Plantă erbacee cu frunzele și tulpina păroase și flori mari roșii-purpurii (Lychius coronaria). – Flocoasă + suf. -ică.

flocosire
FLOCOȘÍRE, flocoșiri, s.f. (Fam.) Scămoșare. – V. flocoși.

flocosit
FLOCOȘÍT, -Ă, flocoșiți, -te, adj. (Fam.) Scămoșat^2. – V. flocoși.

flocul
FLOCÚL, floculi, s.m. Nor alcătuit din vapori de calciu sau de hidrogen, situat în cromosferă, în apropiere de petele solare. – Din fr. flocculi.

flocusor
FLOCUȘÓR, flocușori, s.m. Diminutiv al lui floc. – Floc + suf. -ușor.

flogistic
FLOGÍSTIC, -Ă, flogistici, -ce, adj., s.n. 1. Adj. De ardere, provenind din ardere. 2. S.n. Substanță inexistentă, imaginată de alchimiști pentru a explica arderea. – Din fr. phlogistique.

flogopit
FLOGOPÍT s.n. Mică magneziană asemănătoare cu biotitul, variat colorată, cu luciu sticlos și sidefos, utilizată ca izolant termic și electric. – Din fr. phlogopite.

floral
FLORÁL, -Ă, florali, -e, adj. Care ține de floare, privitor la floare. ♦ Care înfățișează o floare; în formă de floare. – Din fr. floral.

florar
FLORÁR, (2) s.m., (1) florari, s.m., (3) florare, s.n. 1. S.m. Persoană care cultivă sau vinde flori. 2. S.m. Numele popular al lunii mai^4. 3. S.n. Instrument confecționat din lemn, tablă sau celuloid, care prezintă curbe variate, folosit de desenatori pentru trasarea curbelor plane. [Var.: (2) florér s.m.] – Floare + suf. -ar.

flora
FLÓRĂ s.f. Totalitatea plantelor care trăiesc într-o anumită regiune a globului, într-o anumită perioadă geologică sau într-un anumit mediu. ♢ Floră microbiană = totalitatea microorganismelor vegetale dintr-un mediu natural, din cavitatea bucală, din intestin etc. – Din fr. flore.

florareasa
FLORĂREÁSĂ, florărese, s.f. Cultivatoare sau vânzătoare de flori; buchetieră. – Florar + suf. -easă.

florarie
FLORĂRÍE, florării, s.f. 1. Magazin de desfacere a florilor. 2. Grădină sau seră unde se cultivă flori (în scopuri comerciale). – Floare + suf. -ărie.

floreal
FLOREÁL s.n. A opta lună a calendarului republican francez (20 aprilie-20 mai). [Pr.: -re-al] – Din fr. floréal.

florean
FLOREÁN, -Ă, floreni, -e, s.m., adj. 1. S.m. (Ornit.) Florinte. 2. Adj. (Rar; despre vite) Bălțat; cu pete. – Floare + suf. -ean.

florentin
FLORENTÍN, -Ă, florentini, -e, adj. (În sintagmele) Stil florentin = stil arhitectonic rezultat din combinarea stilului antic cu stilurile bizantin și roman. Pălărie florentină (și substantivat, f.) = pălărie de damă (din împletitură de pai) cu boruri largi, împodobită cu flori. – Din fr. florentin.

florer
FLORÉR s.m. v. florar.

floreta
FLORÉTĂ, florete, s.f. 1. Armă albă sportivă, cu lamă lungă și flexibilă, în patru muchii, cu gardă și mâner, folosită la exercițiile de scrimă. 2. Probă de scrimă cu floreta (1). – Din fr. fleuret (după floare).

floretist
FLORETÍST, -Ă, floretiști, -ste, s.m. și f. Sportiv care practică sportul cu floreta. – Floretă + suf. -ist. Cf. fr. f l e u r e t t i s t e.

floribund
FLORIBÚND, -Ă, floribunzi, -de, adj. Care are multe flori, care înflorește abundent. – Din lat. floribundus.

floricea
FLORICEÁ, -ÍCĂ, floricele, s.f. 1. Diminutiv al lui floare (I 1); florișoară. 2. (La pl.; și în sintagmele floricele boabe sau floricele de porumb) Boabe de porumb prăjite, umflate și crăpate, care seamănă cu niște flori mici albe; cocoșei, cocoși. – Floare + suf. -icea, -icică.

floricol
FLORÍCOL, -Ă, floricoli, -e, adj. Referitor la floricultură. ♦ (Despre plante ornamentale) Care are flori. ♦ (Despre insecte) Care trăiește pe flori. – Din fr. floricole.

floricultor
FLORICULTÓR, -OÁRE, floricultori, -oare, s.m. și f. Specialist în floricultură. – De la floare (după agricultor, horticultor).

floricultura
FLORICULTÚRĂ s.f. Ramură a horticulturii care cuprinde cultura plantelor ornamentale. – Din fr. floriculture.

florid
FLORÍD, -Ă, florizi, -de, adj. (Despre boli) Care este în plină evoluție. – Din lat. floridus.

florifer
FLORIFÉR, -Ă, floriferi, -e, adj. Care produce flori. – Din fr. florifère.

florii
FLORÍI s.f. pl. Sărbătoare creștină, care cade în duminica dinaintea Paștelui; duminica Floriilor. – Lat. *florilia (= Floralia).

florilegiu
FLORILÉGIU, florilegii, s.n. Culegere antologică de fragmente literare; crestomație. – Din it. florilegio, fr. florilège.

florin
FLORÍN, florini, s.m. 1. Denumire a unor monede de aur și de argint care au circulat și în țările românești până în sec. XIX; fiorin. 2. Unitate bănească în Olanda; gulden. – Din germ. Florin, fr. florin.

florinte
FLORÍNTE, florinți, s.m. Pasăre mică cu ciocul gros și roșiatic, cu penele măslinii și cu bărbia și gușa gălbui; florean, brotăcel (Carduelis chloris chloris). – Et. nec.

florist
FLORÍST, -Ă, floriști, -ste, s.m. și f. (Rar) Persoană care confecționează și vinde flori artificiale sau care vinde flori naturale. – Din fr. fleuriste (după floare).

floristic
FLORÍSTIC, -Ă, floristici, -ce, adj. Referitor la floră. – Din germ. floristisch, fr. floristique.

florisoara
FLORIȘOÁRĂ, florișoare, s.f. (Rar) Floricea (1). – Floare + suf. -ișoară.

floriu
FLORÍU, -ÍE, florii, adj. 1. (Rar) Plin de flori; înflorit. 2. (Pop.; despre animale) Cu pete albe. – Floare + suf. -iu.

floroglucina
FLOROGLUCÍNĂ s.f. Substanță chimică cristalină, solubilă în alcool și în eter, folosită ca developator în fotografie și ca intermediar în sinteza unor rășini, coloranți etc. – Din fr. phloroglucine.

flota
FLOTÁ, flotez, vb. I. Tranz. A îndepărta prin decantare substanțele care plutesc la suprafața unui lichid. – Din fr. flotter.

flotabil
FLOTÁBIL, -Ă, flotabili, -e, adj. 1. (Despre corpuri) Care poate pluti la suprafața unui lichid; plutitor (1). 2. (Despre ape curgătoare) Care permite deplasarea plutelor. – Din fr. flottable.

flotabilitate
FLOTABILITÁTE s.f. 1. Însușire a unui corp de a pluti la suprafața unui lichid sau la o anumită adâncime. 2. Raportul dintre volumul părții nescufundate și volumul total al unui corp plutitor. 3. Proprietate a minereurilor de a putea fi separate prin flotație. – Din fr. flottabilité.

flotant
FLOTÁNT, -Ă, flotanți, -te, adj. 1. Care plutește, plutitor. ♦ (Substantivat, m.pl.) Corpuri plutitoare transportate pe apele râurilor sau ale canalelor. 2. (Despre oameni) Care este stabilit temporar în mod legal într-o localitate. – Din fr. flottant.

flotare
FLOTÁRE, flotări, s.f. 1. Acțiunea de a flota și rezultatul ei; flotație. ♦ Trecere a unui fir dintr-un sistem textil (urzeală sau bătătură) peste două sau mai multe fire din celălalt sistem, la fabricarea țesăturilor ornamentale. 2. Fiecare dintre mișcările ritmice de gimnastică în care corpul, întins aproape de pământ, este ridicat și coborât prin extensiunea și îndoirea brațelor aflate cu palmele pe sol; flotație (2). – V. flota.

flotatie
FLOTÁȚIE, flotații, s.f. 1. Procedeu de separare a mineralelor utile din minereuri sau a cărbunilor din steril. 2. Flotare (2). – Din fr. flottation.

flota
FLÓTĂ, flote, s.f. 1. Totalitatea navelor fluviale, maritime sau aeriene ale unui stat. ♦ Totalitatea marilor unități navale ori aeriene afectate unei regiuni sau unui anumit scop sub o conducere unică. 2. Soluție sau suspensie de coloranți sau de alte substanțe chimice, folosită în operațiile de finisare a materialelor textile (albire, vopsire etc.). 3. Bazin de tăbăcire cu zemuri concentrate, în care pieile se țin nemișcate un timp îndelungat, după ce au parcurs șirurile de bazine de pretăbăcire. – Din fr. flotte.

flotila
FLOTÍLĂ, flotile, s.f. 1. Unitate de nave militare care acționează pe fluvii și pe lacuri, uneori și pe mări, în vecinătatea litoralului; mare unitate militară navală. 2. (Ieșit din uz; adesea determinat prin „de aviație”) Unitate în aviația militară, corespunzând regimentului din armata de uscat. – Din fr. flottile.

flotor
FLOTÓR, flotoare, s.n. Nume dat unor obiecte care plutesc la suprafața apei, destinate să efectueze măsurători sau reglaje ori să susțină la suprafață corpuri submersibile; plutitor. ♦ Flotor de hidroavion = fiecare dintre cele două dispozitive etanșe și umplute cu aer, fixate de aripi și de fuzelaj, care asigură plutirea unui hidroavion. – Din fr. flotteur.

flu
FLU adj. invar., s.n. 1. Adj. invar. (Despre îmbrăcăminte) Vaporos. 2. Adj. invar. (Despre imagini) Cu contururi imprecise, estompate. 3. S.n. Efect fotografic care dă evanescență contururilor. [Scris și: flou] – Din fr. flou.

fluaj
FLUÁJ, fluaje, s.n. Variație continuă și lentă a eforturilor unitare și a deformațiilor materiale supuse la solicitări continue de durată lungă. [Pr.: flu-aj] – Din fr. fluage.

fluctua
FLUCTUÁ, pers. 3 fluctuează, vb. I. Intranz. A fi schimbător; a oscila, a varia^2. [Pr.: -tu-a] – Din fr. fluctuer, lat. fluctuare.

fluctuant
FLUCTUÁNT, -Ă, fluctuanți, -te, adj. Care are fluctuații; schimbător, nestatornic, nesigur; nehotărât, ezitant. [Pr.: -tu-ant] – Din fr. fluctuant, lat. fluctuans, -ntis.

fluctuare
FLUCTUÁRE, fluctuări, s.f. Acțiunea de a fluctua și rezultatul ei; fluctuație. [Pr.: -tu-a-] – V. fluctua.

fluctuatie
FLUCTUÁȚIE, fluctuații, s.f. Abatere foarte mică, întâmplătoare și temporară față de o anumită stare; fluctuare. ♦ Schimbare neîntreruptă, oscilație, mutare dintr-un loc în altul. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. fluctuation, lat. fluctuatio.

fluda
FLÚDĂ, flude, s.f. (Înv.) Țesătură fină și transparentă, întrebuințată ca văl. – Din ngr. flúda.

fludor
FLÚDOR s.n. Material de lipit în formă de tub subțire de aliaj de staniu. – Et. nec.

fluent
FLUÉNT, -Ă, fluenți, -te, adj. (Despre vorbire, frază etc.) Curgător, cursiv; limpede. [Pr.: flu-ent] – Din fr. fluent.

fluenta
FLUÉNȚĂ, fluențe, s.f. Însușirea de a fi fluent. [Pr.: flu-en-] – Din fr. fluence.

fluid
FLUÍD, -Ă, fluizi, -de, adj., s.n. 1. Adj. (Despre corpuri) Cu coeziune slabă între molecule. 2. S.n. Corp lichid sau gazos care își schimbă forma sub acțiunea unei forțe foarte mici. 3. S.n. Suflu, impuls, curent; emanație. – Din fr. fluide, lat. fluidus.

fluidal
FLUIDÁL, -Ă, fluidali, -e, adj. (Geol.; despre roci) Cu aspect de fluid. [Pr.: flu-i-] – Din germ. fluidal.

fluidic
FLUÍDIC, -Ă, fluidici, -ce, adj. (Rar) Caracteristic unui fluid sau unei mișcări fluide. [Pr.: flu-i-] – Din fr. fluidique.

fluidifiant
FLUIDIFIÁNT, fluidifiante, s.n. Substanță care micșorează viscozitatea unui fluid cu care se amestecă; fluidizant. [Pr.: flu-i-di-fi-ant] – După fr. fluidifiant.

fluidifica
FLUIDIFICÁ, fluidific, vb. I. Tranz. A mări fluiditatea unui corp; a face ca un corp să devină fluid. [Pr.: flu-i-] – După fr. fluidifier.

fluidificare
FLUIDIFICÁRE, fluidificări, s.f. Faptul de a fluidifica. [Pr.: flu-i-] – V. fluidifica.

fluiditate
FLUIDITÁTE s.f. 1. Stare, însușire a ceea ce este fluid, curgător. 2. Fig. Schimbare, curgere; posibilitate de a se mlădia; flexibilitate, mlădiere. [Pr.: flu-i-] – Din fr. fluidité.

fluidiza
FLUIDIZÁ, fluidizez, vb. I. Tranz. A efectua o fluidizare. [Pr.: flu-i-] – Din fr. fluidiser.

fluidizant
FLUIDIZÁNT, fluidizanți, s.m. Fluidifiant. [Pr.: flu-i-] – Fluidiza + suf. -ant.

fluidizare
FLUIDIZÁRE, fluidizări, s.f. Acțiunea de a fluidiza și rezultatul ei; procedeu industrial de trecere forțată a unui fluid printr-un strat de pulbere cu o viteză convenabilă pentru a aduce sistemul solid-fluid într-o stare pseudolichidă cu proprietăți asemănătoare lichidelor. [Pr.: flu-i-] – V. fluidiza.

fluidizat
FLUIDIZÁT, -Ă, fluidizați, -te, adj. Care a devenit fluid (1). [Pr.: flu-i-] – V. fluidiza.

fluidizor
FLUIDIZÓR, fluidizoare, s.n. Aparat folosit pentru fluidizare. [Pr.: flu-i-] – Fluidiza + suf. -or.

fluier
FLÚIER, fluiere, s.n. 1. Instrument muzical popular de suflat, alcătuit dintr-un tub subțire de lemn prevăzut cu găuri. 2. Instrument mic, mai ales de metal, cu care se fluieră; fluierătoare. 3. (Tehn.) Dispozitiv cu ajutorul căruia se pot emite diferite sunete, făcând să treacă prin el un curent de gaze sau de aburi, întrebuințat mai ales pentru semnalizare. 4. Șuierătură, fluierătură. 5. (Pop.) Gambă; tibia. [Pr.: -flu-ier] – Cf. alb. f l o e r e.

fluiera
FLUIERÁ, flúier, vb. I. Intranz. I. 1. A emite un sunet asemănător cu al fluierului (1) sau o combinație (melodică) de sunete, suflând printre buze sau printre degetele băgate în gură. ♢ Compus: fluieră-vânt s.m. invar. = om care își pierde vremea, care umblă haimana. ♦ (Despre unele păsări) A scoate sunete asemănătoare cu ale fluierului (1). ♦ Tranz. (La spectacole, manifestări sportive etc.) A-și manifesta dezaprobarea sau aprobarea prin fluierături. 2. A cânta din fluier (1). 3. A emite sunete ascuțite întrebuințând un instrument special, mai ales pentru semnalizare. II. (Despre vânt, furtună, vijelie etc.; la pers. 3) A produce un zgomot ascuțit și puternic; a șuiera. [Pr.: flu-ie-] – Din fluier.

fluierar
FLUIERÁR, fluierari, s.m. 1. Persoană care cântă din fluier (1); fluieraș (2). 2. (Reg.) Meșter care face fluiere (1). 3. Nume dat mai multor păsări care emit sunete ca ale fluierului (1), dintre care cea mai cunoscută are capul și spatele negru cu pete galbene-aurii, ciocul lung și subțire și picioarele lungi (Charadrius pluvialis). [Pr.: flu-ie-] – Fluier + suf. -ar.

fluieras
FLUIERÁȘ, (1) fluierașe, s.n., (2) fluierași, s.m. 1. S.n. Diminutiv al lui fluier. 2. S.m. Fluierar (1). [Pr.: flu-ie-] – Fluier + suf. -aș.

fluierat
FLUIERÁT s.n. Faptul de a fluiera. [Pr.: flu-ie-] – V. fluiera.

fluierator
FLUIERĂTÓR, -OÁRE, fluierători, -oare, adj., s.f. 1. Adj. Care fluieră. 2. S.f. Fluier (2). 3. S.f. Plantă erbacee cu flori galbene-verzui și cu fructe bace roșii (Tamus communis). [Pr.: flu-ie-] – Fluier + suf. -ător.

fluometru
FLUOMÉTRU, fluometre, s.n. Instrument folosit pentru măsurarea debitelor de fluide. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluomètre.

fluor
FLUÓR s.n. Element chimic, gaz foarte activ, de culoare galbenă-verzuie, cu miros înăbușitor, care face parte din grupa halogenilor. [Pr.: flu-or] – Din fr. fluor.

fluoresceina
FLUORESCEÍNĂ s.f. Colorant organic fluorescent, obținut din rezorcină și acid ftalic. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluorescéine.

fluorescent
FLUORESCÉNT, -Ă, fluorescenți, -te, adj. Care prezintă fluorescență; bazat pe fluorescență. ♢ Tub fluorescent = izvor de lumină bazat pe principiul descărcării electrice într-un amestec de gaze și vapori de mercur aflat într-un tub de sticlă. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluorescent.

fluorescenta
FLUORESCÉNȚĂ, fluorescențe, s.f. Proprietatea pe care o au unele substanțe de a emite lumină cât timp sunt iradiate cu radiații luminoase sau ultraviolete. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluorescence.

fluorfosgen
FLUORFOSGÉN s.n. Substanță toxică sufocantă de luptă. [Pr.: flu-or-] – Din fr. fluorphosgène.

fluorhidric
FLUORHÍDRIC adj. (În sintagma) Acid fluorhidric acid format prin combinarea fluorului cu hidrogenul, care se prezintă sub formă de gaz incolor, toxic și care atacă, în soluție apoasă, majoritatea metalelor și sticla. [Pr.: flu-or-] – Din fr. fluorhydrique.

fluorimetru
FLUORIMÉTRU, fluorimetre, s.n. Instrument folosit pentru măsurarea concentrațiilor slabe ale substanțelor fluorescente. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluorimètre.

fluorina
FLUORÍNĂ s.f. Fluorură naturală de calciu, care se găsește sub formă de cristale cubice, transparente, incolore sau de culoare verde, galbenă, roz, violet. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluorine.

fluoriza
FLUORIZÁ, fluorizez, vb. I. Tranz. A adăuga fluor în apa potabilă sau a aplica în mod repetat fluorură de sodiu în scopul reducerii frecvenței și al prevenirii cariilor dentare. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluoriser.

fluorizare
FLUORIZÁRE, fluorizări, s.f. Acțiunea de a fluoriza și rezultatul ei. [Pr.: flu-o-] – V. fluoriza.

fluorografie
FLUOROGRAFÍE s.f. Procedeu fotografic de gravură pe sticlă, realizat cu ajutorul acidului fluorhidric. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluorographie.

fluoroscop
FLUOROSCÓP, fluoroscoape, s.n. Aparat folosit pentru determinarea vizuală a intensității fluorescenței. ♦ Ecran fluorescent care transformă radiațiile invizibile în radiații vizibile. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluoroscope.

fluoroza
FLUORÓZĂ, fluoroze, s.f. Intoxicație cronică cu fluor, provocată de prezența acestuia în cantități prea mari în apă de băut. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluorose.

fluorurat
FLUORURÁT, -Ă, fluorurați, -te, adj. (Chim.) Care conține fluor. [Pr.: flu-o-] – Din fluorură.

fluorura
FLUORÚRĂ, fluoruri, s.f. Compus al fluorului cu un element chimic sau cu un radical organic; sare a acidului fluorhidric. [Pr.: flu-o-] – Din fr. fluorure.

flustura
FLUȘTURÁ, flúștur, vb. I. Tranz. A flutura (4). – Et. nec.

flusturatec
FLUȘTURÁTEC, -Ă adj. v. flușturatic.

flusturatic
FLUȘTURÁTIC, -Ă, flușturatici, -ce, adj., s.m. și f. (Om) nestatornic, nebunatic, zvăpăiat; ușuratic, fluturatic. [Var.: flușturátec, -ă adj] – Fluștura + suf. -atic.

flutter
FLÚTTER s.n. Pulsație accelerată. ♢ Flutter arterial = afecțiune cardiacă manifestată printr-un ritm rapid și regulat, determinat de contracțiile frecvente și regulate ale atriilor. [Pr.: fláter] – Cuv. engl.

flutur
FLÚTUR s.m. v. fluture.

flutura
FLUTURÁ, flútur, vb. I. 1. Intranz. (Despre insecte, păsări etc.) A mișca, a bate din aripi; p. ext. a zbura. 2. Intranz. (Despre steaguri, haine, plete etc.) A se mișca, a se legăna în vânt; a fâlfâi. 3. Intranz. (Reg.; cu determinările „din cap” sau „din coarne”) A mișca, a scutura, a da din cap sau (despre vite) din coarne. ♢ Compus: flutură- vânt s.m. invar. = om neserios, nestatornic, derbedeu, vagabond. 4. Tranz. A mișca un obiect încoace și încolo, a agita în aer, a face să fâlfâie; a fluștura. ♦ A învârti prin aer (amenințător) o sabie, un băț etc. – Din fluture.

fluturare
FLUTURÁRE, fluturări, s.f. 1. Acțiunea de a flutura și rezultatul ei; fâlfâire, fluturat. 2. Oscilație a structurilor elastice ale unui avion, produsă de forțele aerodinamice. – V. flutura.

fluturas
FLUTURÁȘ, fluturași, s.m. 1. Diminutiv al lui fluture; fluturel. 2. (La pl.) Fluture (2). 3. Bandă de hârtie care cuprinde un text menit să înlocuiască, să rectifice sau să completeze un pasaj dintr-o lucrare. – Fluture + suf. -aș.

fluturat
FLUTURÁT s.n. (Rar) Fluturare. – V. flutura.

fluturatec
FLUTURÁTEC, -Ă adj. v. fluturatic.

fluturatic
FLUTURÁTIC, -Ă, fluturatici, -ce, adj., s.m. și f. Flușturatic. [Var.: fluturátec, -ă adj.] – Flutura + suf. -atic.

fluturator
FLUTURĂTÓR, -OÁRE, fluturători, -oare, adj. Care flutură. – Flutura + suf. -ător.

fluture
FLÚTURE, fluturi, s.m. 1. Nume generic dat insectelor din ordinul lepidopterelor, care au corpul bombat sau alungit și catifelat, patru aripi membranoase, acoperite cu solzi mărunți de culori diferite și un aparat bucal adaptat pentru supt, a căror larvă este o omidă. ♢ Compuse: fluture-de-mătase = fluture a cărui larvă produce firele de mătase; vierme-de-mătase (Bombix mori); fluture-alb sau fluture-de-varză = albiliță; fluture-roșu = fluture cu aripi roșii și cu baza aripilor neagră (Vanessa urticae). ♦ Fig. (Fam; la pl.) Idei curioase și extravagante; toane. 2. (La pl.) Disc de metal mic și sclipitor, care se coase ca ornament pe unele obiecte de îmbrăcăminte (femeiești); fluturaș, paietă. 3. (Tehn.) Disc care se rotește în jurul unui diametru și care, montat într-o conductă, servește la reglarea cantității de carburant care intră într-un carburator. 4. (Sport) Procedeu tehnic de înot caracterizat prin mișcarea simetrică și simultană a brațelor, asemănător cu fluturarea unor aripi: probă de înot în care se folosește acest procedeu. [Var.: flútur s.m.] – Probabil lat. *flutulus. Cf. alb. f l u t u r ë.

fluturel
FLUTURÉL, fluturei, s.m. 1. Fluturaș (1). 2. (La pl.) Plantă erbacee ornamentală, cu flori reunite în capitule mari, galbene în partea superioară, purpurii la bază (Gaillardia aristata). – Fluture + suf. -el.

fluvial
FLUVIÁL, -Ă, fluviali, -e, adj. Care aparține unui fluviu, privitor la un fluviu; care se face pe un fluviu. [Pr.: -vi-al] – Din fr. fluvial, lat. fluvialis.

fluviatil
FLUVIATÍL, -Ă, fluviatili, -e, adj. (Bot.: despre plante) De apă curgătoare. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. fluviatile, lat. fluviatilis.

fluviometric
FLUVIOMÉTRIC, -Ă, fluviometrici, -ce, adj. Referitor la măsurarea variației debitului și nivelului unei ape curgătoare [Pr.: -vi-o-] – Din fr. fluviométrique.

fluviometru
FLUVIOMÉTRU, fluviometre, s.n. Aparat cu care se măsoară variațiile de nivel ale apei unui fluviu. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. fluviomètre.

fluviu
FLÚVIU, fluvii, s.n. Apă curgătoare mare, care se varsă în mări sau în oceane. ♦ Fig. Șuvoi; debit mare. – Din lat. fluvius.

flux
FLUX, fluxuri, s.n. 1. Fază de ridicare periodică a nivelului apei oceanelor sau a mărilor deschise, în cadrul fenomenului de maree, sub influența mișcării de rotație a Pământului și a atracției Lunii și a Soarelui. ♦ Fig. Revărsare puternică, șuvoi; val^1, năvală. ♢ Flux verbal = afluență (precipitată), torent de cuvinte în vorbirea cuiva. 2. (Fiz.) Curent de particule. ♢ Flux de căldură = energie termică transferată dintr-o suprafață dată în unitatea de timp. Flux luminos = cantitatea de lumină pe care o emite un izvor de lumină într-o unitate de timp. Flux electric = produsul dintre inducția electrică și aria suprafeței perpendiculare pe ea pe care o străbate. Flux magnetic = produsul dintre inducția magnetică și aria suprafeței perpendiculare pe ea pe care o străbate. Densitate de flux = fluxul raportat la unitatea de arie. 3. (În sintagmele) Flux tehnologic = circulația continuă a materiei prime, a semifabricatelor etc. în succesiunea operațiilor dintr-un proces tehnologic. Producție în flux = formă de organizare superioară a producției, în cadrul căreia produsele se obțin în condiții de adâncă divizare a procesului tehnologic. Flux de informație = raportul dintre cantitatea de informație și timpul în care ea este transmisă. – Din fr. flux.

fluxiune
FLUXIÚNE, fluxiuni, s.f. (Med.) Concentrare a sângelui sau a altor lichide în anumite țesuturi, din cauza unei inflamații. Fluxiune periodică = numele unei boli de ochi la cai. [Pr.: -xi-u-] – Din fr. fluxion.

fluxmetru
FLUXMÉTRU, fluxmetre, s.n. Instrument pentru măsurarea fluxului luminos sau a fluxului magnetic. – Din fr. fluxmètre.

foac
FOAC, foaci, s.m. Pește cu corpul alungit, cu capul prelung și curbat și cu aripile roșietice (Squalius leuciscus). – Et. nec.

foaie
FOÁIE, foi, s.f. 1. Frunză. ♦ Compus: foaie-grasă = numele a două plante erbacee cu frunze cărnoase, cu flori albastre-violete ori albe cu pete galbene (Pinguicula vulgaris și alpina). ♦ Sepală sau petală. 2. Bucată dintr-un material cu una dintre dimensiuni foarte mică în raport cu celelalte două. 3. Bucată dreptunghiulară de hârtie (de scris): filă a unei cărți, a unui registru sau a unui caiet. ♢ Foaie volantă = a) tipăritură pe o singură față care se difuzează cu un prilej deosebit; b) filă de hârtie izolată. ♢ Expr. A întoarce foaia sau a o întoarce pe foaia cealaltă = a-și schimba purtarea sau atitudinea față de cineva, devenind mai aspru. ♦ (Urmat de determinări) Adeverință, dovadă oficială care atestă un drept, o obligație, etc. ♢ Foaie de drum = bilet (individual sau colectiv) plătit de autoritatea care-l eliberează și pe baza căruia se poate face o călătorie cu trenul. (Ieșit din uz) Foaie de zestre (sau dotală) = act care consemnează zestrea unei fete sau a unei femei căsătorite. 4. (Înv.) Ziar, revistă. ♦ Foaie de titlu = pagina de la începutul unei publicații pe care este imprimat titlul (și subtitlul) complet al unei cărți, numele autorului, locul și data apariției, editorul sau editura care publică lucrarea. 5. Lățimea unei pânze: bucată de pânză întrebuințată în toată lățimea ei la confecționarea unei haine. ♢ Foaie de cort = material gros impermeabil, din care se confecționează corturi sau alte obiecte de protecție. ♦ (La pl.) Fustă. 6. Strat de aluat, subțiat cu vergeaua, din care se fac plăcinte, tăiței, etc. [Pr.: foa-ie] – Lat. folia (pl., devenit sg., al lui folium), (4) după fr. feuille.

foaier
FOAIÉR, foaiere, s.n. Încăpere a unui teatru, în afara sălii de spectacol, destinată

foale
FOÁLE, foale, s.n. 1. Aparat care folosește la comprimarea și la suflarea aerului cu ajutorul unei camere cu burduf de piele cu pereți plisați, acționată prin mânere sau printr-un sistem de pârghii. ♦ Burduf plisat al unor instrumente muzicale (acordeon, armonică etc.). ♦ Sac primitiv făcut din pielea unor animale; burduf. 2. (Reg., fam.) Abdomen. [Var.: (1) foi s.m.] – Lat. follis.

foame
FOÁME s.f. 1. Stare funcțională periodică a organismului care se manifestă prin senzația nevoii de a mânca. 2. Fig. Dorință nestăvilită, poftă lacomă; lăcomie. – Lat. fames, -is.

foamete
FOÁMETE s.f. Lipsă mare, generală și prelungită de hrană. – Cf. f o a m e.

foarfec
FOÁRFEC s.m. v. foarfece.

foarfeca
FOÁRFECĂ s.f. v. foarfece.

foarfece
FOÁRFECE, foarfece, s.n. 1. Unealtă sau mașină unealtă pentru tăiat, acționată manual sau mecanic, compusă din două lame tăioase suprapuse, având fiecare câte un mâner inelar și fiind unite între ele la mijloc cu un șurub. ♦ (În forma foarfecă) Săritură care se execută ridicând picioarele unul după altul, ca mișcarea lamelor unui foarfece, practicată în unele sporturi. 2. (Ec.; în sintagma) Foarfeca sau foarfecele prețurilor = decalaj între diferite prețuri. 3. Nod marinăresc format din două sau din trei bucle, folosit la legarea unei parâme. 4. (Bot.; în compusul) Foarfeca-bălții = plantă acvatică (

foarte
FOÁRTE adv. 1. (Ca determinativ pe lângă un adjectiv sau un adverb; ajută la formarea superlativului absolut) Foarte frumos. Foarte bine. ♢ (Așezat după adjectiv, înv. și arh.) Supărat foarte. ♢ (Ca determinativ pe lângă o locuțiune adjectivală sau adverbială) Foarte de dimineață. ♢ (Ca determinativ pe lângă un substantiv care exprimă o însușire) E foarte copil pentru vârsta lui. 2. (Pop.; ca determinativ pe lângă un verb și așezat înaintea lui) Mult, tare. Prăjiturile foarte îi plăceau. ♢ (În legătură cu „a mulțumi”, azi mai ales ir.) Îți foarte mulțumesc de așa serviciu. ♢ (Pop.; așezat după verb) Se mânie foarte. ♢ (Pop.; așezat între auxiliar și participiu) Băile de nămol mi-au foarte priit. – Lat. forte.

fobie
FOBÍE, fobii, s.f. Stare patologică de neliniște și de frică obsedantă, lipsită de o cauză obiectivă sau precisă. ♦ Repulsie, antipatie pentru ceva. – Din fr. phobie.

foburg
FOBÚRG, foburguri s.n. (Franțuzism) Suburbie – Din fr. faubourg.

foc
FOC^1, focuri, s.n. I.1. Ardere violentă cu flacără și cu dezvoltare de căldură; (concr.) materie în curs de ardere. ♢ (În exclamații sau imprecații, adesea glumeț sau fam.) Se făcu frumoasă, arz-o focul. ♢ Foc de artificii = ardere de materii inflamabile care produc jerbe de flăcări colorate. ♢ Expr. A lua foc = a se aprinde. A pune pe cineva pe foc = a cere cuiva ceva cu prea mare stăruință; a insista prea mult ca cineva să acționeze într-un anumit sens. A se arunca (sau a intra) în foc (pentru cineva sau ceva) = a-și expune viața (pentru cineva sau ceva). A lua focul cu mâna altuia sau a scoate castanele din foc cu mâna altuia = a pune pe altcineva sa întreprindă o acțiune primejdioasă, a fugi de răspundere, lăsând munca pe seama altuia. A(-și) pune sau a(-și) băga mâna în foc (pentru cineva) = a garanta pentru faptele, pentru cinstea cuiva. A lua (sau a prinde) foc cu gura sau a mânca foc (pentru cineva) = a face tot posibilul, a fi gata la orice sacrificii (în favoarea cuiva), a apăra cu tărie pe cineva. Harnic (sau iute, etc.) (de mănâncă) foc = foarte harnic (sau iute, etc.) A se face (sau a se mânia, a se supăra) foc (și pară) = a se înfuria, a turba de mânie. ♢ (Ajută la formarea superlativului absolut, ținând locul lui „ foarte ”) Jucării frumoase foc. ♢ Expr. De mama focului = strașnic, grozav. ♦ Arderea din vatră, cuptor, sobă, etc., făcută prin degajare de căldură. ♦ Fig. Lumină roșiatică, asemănătoare cu flăcările. ♦ Fig. Strălucire (a unei pietre scumpe, a unui metal prețios, etc.). ♦ Dispozitiv de ardere (la o lampă). 2. Incendiu. ♢ Expr. A trece (o țară, un oraș, etc.) prin foc și sabie = a incendia, a distruge cu forța armată. 3. Împușcătură; p. ext. salvă, tir. ♢ Armă de foc = armă care folosește pulbere explozivă. Foc! = comandă militară pentru începerea unei trageri. ♢ Expr. A deschide focul = a începe să tragă cu arma. A fi (sau a sta) între două focuri = a fi încolțit din două părți. ♦ Fig. Luptă, război. 4. Lumină, far sau flacără care reprezintă un anumit semnal în navigația pe apă. II. Fig. 1. Entuziasm, avânt, înflăcărare. ♢ Loc. adj. (Plin) de foc = înfocat, înflăcărat, aprins. ♢ Loc. adv. Cu foc = cu înflăcărare, cu entuziasm, cu aprindere. ♢ Expr. (Urmat de un genitiv) În focul... = în momentele de mare intensitate, în faza culminantă a unei acțiuni. 2. Agilitate, vioiciune, neastâmpăr. 3. Durere, chin, jale, necaz. ♢ Expr. A-și vărsa focul = a se destăinui, a-și descărca sufletul, a-și spune durerea; a-și descărca nervii, a se răcori. A-și scoate un foc de la inimă = a) a se răzbuna pe cineva; b) a scăpa de o suferință. ♦ Nenorocire, pacoste, urgie. ♢ Expr. (Fam.) N-o fi foc = nu e nici o nenorocire. – Lat. focus.

FOC^2, focuri, s.n. Pânză triunghiulară susținută de bompres la prora unei nave. – Din fr. foc.

focal
FOCÁL, -Ă, focali, -e, adj. (Fiz.) Privitor la focarul lentilelor sau al oglinzilor. ♢ Distanță focală = distanța dintre centrul unei lentile și focarul său. – Din fr. focal.

focaliza
FOCALIZÁ, focalizez, vb. I. Tranz. A face să treacă printr-un singur punct toate razele unui fascicul. – Din fr. focaliser.

focalizare
FOCALIZÁRE, focalizări, s.f. Acțiunea de a focaliza și rezultatul ei. ♦ Concentrarea într-un focar a razelor de unde sau de particule în mișcare. ♦ Operația de reglare a unui instrument optic, astfel ca imaginea să fie văzută clar. – V. focaliza.

focar
FOCÁR, focare, s.n. 1. Punct în care se întâlnesc razele convergente reflectate sau refractate de un sistem optic (lentilă, oglindă, etc.) pe care au căzut raze paralele. ♢ Focar real = punctul în care se strânge un fascicul de lumină convergent, obținut prin reflexia pe o oglindă sau prin refracția printr-o lentilă a unui fascicul luminos paralel. Focar virtual = punctul din care par că izvorăsc razele unui fascicul de lumină divergent, obținut prin trecerea unui fascicul luminos paralel printr-o lentilă divergentă. 2. (Geom.) Fiecare dintre cele două puncte din planul unei curbe ale căror distanțe până la punctele curbei dau o sumă, o diferență sau un produs constant. ♦ Fiecare dintre cele două puncte ale căror distanțe până la punctele unei suprafețe dau o sumă, o diferență sau un produs constant. 3. Parte a cuptoarelor, a căldărilor de abur sau a instalațiilor de încălzit în care se produce arderea combustibilului. 4. (Geol.; în sintagmele) Focar magmatic = bazin

foca
FÓCĂ, foci, s.f. Nume dat mai multor genuri de mamifere acvatice, carnivore, cu capul rotund, cu corpul alungit și cu picioarele în formă de lopeți care trăiesc mai ales în regiunile polare (Phoca); animal care face parte din unul dintre aceste genuri. – Din fr. phoque, lat. phoca.

fochist
FOCHÍST, fochiști, s.m. Muncitor calificat care asigură arderea combustibilului într-un focar (3); focar (7). – Din it. f(u)ochista.

focomelie
FOCOMELÍE, s.f. (Med.) Anomalie congenitală constând în atașarea directă a labelor mâinilor și picioarelor la trunchi. – Din fr. phocomélie.

focometric
FOCOMÉTRIC, Ă, focometrici, -ce, adj. (Fiz.) De focometrie. – Din fr. focométrique.

focometrie
FOCOMETRÍE s.f. (Fiz.) Capitol al opticii care se ocupă cu determinarea distanței focale a sistemelor optice. – Din fr. focométrie.

focometru
FOCOMÉTRU, focometre, s.n. Aparat folosit pentru determinarea pozitiei focarelor și a punctelor principale ale unei lentile sau ale unei oglinzi. – Din fr. focomètre.

focos
FOCÓS, -OÁSĂ, focoși, -oase, adj., s.n. 1. Adj. Plin de foc^1 (II 1); înfocat, înflăcărat. 2. Adj. (Rar) Roșu ca focul^1; aprins. 3. S.n. Dispozitiv de aprindere a încărcăturii expozive (la grenade, bombe, mine, etc.). – Foc^1 + suf. -os.

focsanean
FOCȘĂNEÁN, -Ă, focșăneni, -e, s.m., adj., 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul Focșani. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Focșani. – Focșani (n. pr.) + suf. -ean.

focsaneanca
FOCȘĂNEÁNCĂ, focșănence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Focșani. ♦ Locuitoare din municipiul Focșani. – Focșănean + suf. -că.

focsor
FOCȘÓR s.n. v. focușor.

foculet
FOCULÉȚ, foculețe, s.n. Focușor. – Foc^1 + suf. -uleț.

focusor
FOCUȘÓR, focușoare, s.n. Diminutiv al lui foc^1 (I 1); foculeț. [Var.: focșór s.n.] – Foc^1 + suf. -ușor.

fodra
FÓDRĂ, fodre, s.f. Căptușeală din scânduri aplicată pe pereții care separă încăperile unei nave. – Din it. fodra.

foehn
FOEHN, (2) foehnuri, s.n. 1. Vânt cald, uscat și puternic, care bate primăvara dinspre crestele alpine ale munților din Elveția și Austria spre văi, grăbind topirea zăpezilor. 2. Uscător electric pentru păr. [Pr.: fön] – Din fr. foehn, germ. Föhn.

fofarlica
FOFÂRLÍCĂ s.f. art. (În expr.) A umbla cu fofârlica = a face șmecherii, înșelăciuni; a încerca să înșele pe cineva. – Et. nec.

fofeaza
FOFEÁZĂ, fofeze, s.f. Nume dat mai multor obiecte în formă de aripă sau de braț: a) aripa unei ferestre, a unei uși sau a unei porți; b) fiecare dintre brațele care poartă scaunele unui scrânciob; c) fiecare dintre aripile unei mori de vânt; d) fiecare dintre tălpile războiului de țesut; e) fiecare dintre lopățelele pe care se întinde tortul când se pune pe vârtelniță; f) fiecare dintre aripile unei grape articulate. ♢ Expr. A umbla ca o fofează = a umbla repede. [Pl. și: fofezi] – Et.nec.

fofelnita
FOFÉLNIȚĂ, fofelnițe, s.f. 1. Fiecare dintre cele două stinghii încrucișate ale vârtelniței, pe care sunt așezate cele patru fofeze. 2. Cuțitul meliței. 3. Fig. Gură (ca organ al vorbirii). – Fofează + suf. -elniță. Cf. v â r t e l n i ț ă.

fofila
FOFILÁ, fofilez, vb. I. Refl. A se strecura neobservat, cu dibăcie; a pătrunde, a se introduce undeva pe furiș; fig. a obține o situație mai bună prin înșelătorie. ♦ Fig. A se sustrage de la o îndatorire; a se eschiva. – Din fr. faufiler.

foflenchi
FOFLÉNCHI interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de căderea unui corp; tronc! zdrang! – Onomatopee.

fofolog
FOFOLÓG, -OAGĂ, fofologi, -oage, s.m. și f. (Pop.) Om greoi, leneș, indolent. – Formație

foi
FOI^1 s.m. v. foale.

FOÍ^2, foiesc, vb. IV. 1. Intranz. (Despre o colectivitate, o mulțime) A se mișca, a umbla încoace și încolo; a mișuna, a forfoti, a fojgăi. ♦ (Despre un loc, o încăpere etc.) A fi plin de lume care mișună. 2. Refl. A nu sta locului, a umbla de colo până colo, a se mișca întruna, a nu sta locului; a se fâțâi. ♦ A se răsuci de pe o parte pe alta, a se mișca, a se agita în loc (căutându-și o poziție comodă). ♦ Fig. A se codi. 3. Tranz. A face să se înfoaie un obiect de îmbrăcăminte în jurul corpului. – Lat. *follire (= follere) sau din foaie.

foiala
FOIÁLĂ, foieli, s.f. Faptul de a (se) foi^2; mișcare de colo până colo; forfotă, foire; forfoteală. [Pr.: fo-ia-lă] – Foi^2 + suf. -eală.

foicica
FOICÍCĂ, foicele, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui foaie (1). [Pr.: fo-i-] – Foaie + suf. -icică.

foileta
FOILETÁ, foiletez, vb. I. Tranz. (Livr.) A răsfoi, a frunzări. [Pr.: fo-i-] – Din fr. feuilleter (după foaie).

foileton
FOILETÓN, foiletoane, s.n. Articol (de literatură, de știință, de artă) sau fragment de roman inserat în partea de jos a paginilor unui ziar, unei reviste, etc.; spațiu rezervat în partea de jos a unui ziar pentru o rubrică ce apare cu regularitate cu acest gen de articole. ♢ Roman-foileton = roman care se publică pe fragmente într-o serie de numere consecutive ale unui periodic. ♦ Articol de ziar cu caracter

foiletonist
FOILETONÍST, -Ă, foiletoniști, -ste, s.m. și f. (Rar) Persoană care scrie foiletoane la o gazetă. [Pr.: fo-i-] – Din fr. feuilletoniste (după foaie).

foiletonistic
FOILETONISTÍC, -Ă, adj., s.f. 1. Adj. De foileton. 2. S.f. Arta de a scrie foiletoane. 3. Totalitatea foiletoanelor unui autor. [Pr.: fo-i-] – Foiletonist + suf. -ic.

foios
FOIÓS, -OÁSĂ, foioși, -oase adj., s.n. 1. Adj. (Despre arbori) Care are frunze late și căzătoare și face parte din încrengătura angiospermelor. ♦ (Substantivat, f. pl.) Denumire dată unor specii de arbori și de arbuști care au astfel de frunze. 2. S.n. Una dintre cele patru despărțituri ale stomacului animalelor rumegătoare, în care trece hrana după cea de-a doua rumegare. [Pr.: fo-ios] – Foaie + suf. -os, (2) după fr. feuillette.

foire
FOÍRE, foiri, s.f. Acțiunea de a (se) foi^2 și rezultatul ei; forfotă, foială. – V. foi^2.

foisor
FOIȘÓR, foișoare, s.n. 1. Terasă deschisă (ridicată mult deasupra pământului), cu acoperișul susținut de stâlpi sau de coloane; cerdac, pridvor. 2. Construcție izolată în curtea sau în grădina unei case; pavilion, chioșc. ♦ Turn. ♢ (Înv.) Foișor de foc = turn de observa'tie pentru incendii. [Pr.: fo-i-] – Din magh. folyosó.

foitaj
FOITÁJ, foitaje, s.n. Aluat franțuzesc.[Pr.: fo-i-] – Din fr. feuilletage (după foaie).

foita
FOÍȚĂ, foițe, s.f. Diminutiv al lui foaie. 1. Foaie subțire de hârtie. ♢ Foiță de țigară = bucată mică de hârtie specială, foarte subțire, de formă dreptunghiulară, în care se învelește tutunul pentru a face o țigară. ♦ (La pl.; fam., ieșit din uz) Cărți de joc; p. ext. joc de cărți. ♦ Foaie subțire de hârtie roșie, care se folosea în loc de fard. ♦ Foaie subțire de metal. 2. Frunzuliță. 3. (Biol.; în sintagma) Foițe embrionare = straturile de celule (endodermul, ectodermul și mezodermul) ale embrionului în stare de gastrulă. – Foaie + suf. -iță .

fojgai
FOJGĂÍ, fojgăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.; Despre vietăți care se găsesc în mare număr pe un spațiu mic și se mișcă neîncetat) A foi^2, a mișuna (cu zgomot). [Var.: foșcăí vb. IV] – Cf. f o ș ă i.

fojgaiala
FOJGĂIÁLĂ, fojgăieli, s.f. (Reg.) Fojgăire. – Fojgăi + suf. -eală.

fojgaitura
FOJGĂITÚRĂ, fojgăituri, s.f. (Reg.) Fâșâit, foșnet. [Pr.: -gă-i-. – Var.: foșcăitúră s.f.] – Fojgăi + suf. -tură.

fol
FOL interj. (Adesea repetat) Cuvânt care redă zgomotul produs de oamenii fără dinți când mestecă. – Onomatopee.

folclor
FOLCLÓR s.n. 1. Totalitatea creațiilor artistice, literare, muzicale, plastice, etc., a obiceiurilor și a tradițiilor populare ale unei țări sau ale unei regiuni. 2. Știință care se ocupă cu creațiile artistice, obiceiurile și

folcloric
FOLCLÓRIC, -Ă, folclorici, -ce, Adj. Care aparține folclorului, privitor la folclor; folcloristic. – Din fr. folklorique.

folclorism
FOLCLORÍSM s.n. Tendință de a exagera elementul folcloric în artă și literatură sau în lucrări teoretice. – Folclor + suf. -ism. Cf. fr. f o l k l o r i s m e.

folclorist
FOLCLORÍST, Ă, folcloriști, -ste, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu culegerea și cu studierea materialului folcloric; specialist în folcloristică. – Din fr. folkloriste.

folcloristic
FOLCLORÍSTIC, -Ă, folcloristici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Folcloric. 2. S.f. Știință care se ocupă cu studiul sistematic al folclorului. – Folclor + suf. -istic. Cf. germ. f o l k l o r i s t i s c h,  F o l k l o r i s t i k.

folfai
FOLFĂÍ, folfăiesc, vb. IV. Intranz. (Pop) A vorbi sau a mesteca greu (cum fac bătrânii care nu au dinți); a molfăi, a morfoli. – Fol + f[ol] + suf. -ăi.

folia
FOLÍA s.f. Vechi dans de origine portugheză, cu mișcare rapidă și inegală, care se dansează cu acompaniament de castaniete; melodie după care se execută acest dans. – Cuv. port.

foliaceu
FOLIACÉU, -ÉE, foliacei, -cee, adj. Care seamănă cu o frunză, de consistența și de culoarea unei frunze. [Pr.: -li-a-] – Din fr. foliacé, lat. foliaceus.

foliant
FOLIÁNT, foliante, s.n. Carte de dimensiuni mari, de obicei formată din coli îndoite o singură dată, cu paginația in folio (1). [Pr.: -li-ant] – Din germ. Foliant.

foliat
FOLIÁT, -Ă, foliați, -te, adj. 1. Care are frunze, cu foi. 2.. (Chim.) Dispus în lame subțiri. [Pr.: -li-at] – Din fr. folié.

foliatie
FOLIÁȚIE, foliații, s.f. 1. Mod de așezare a frunzelor în mugure. 2. Proprietate a unor roci de a se desface ușor de pe anumite suprafețe paralele. [Pr.: -li-a-. – Var.: foliațiúne s.f.] – Din fr. foliation.

foliatiune
FOLIAȚIÚNE s.f. v. foliație.

folicul
FOLÍCUL, foliculi, s.m. Nume generic dat formațiilor anatomice de dimensiuni reduse în formă de săculeț. – Din fr. follicule.

folicular
FOLICULÁR, -Ă, foliculari, -e, adj. Privitor la foliculi, care este în legătură cu foliculii. ♢ Hormon folicular = foliculină. – Din fr. folliculaire.

folicula
FOLÍCULĂ, folicule, s.f. Fruct uscat de tipul capsulei, format dintr-o singură carpelă îndoită în formă de cornet. – Din fr. follicule.

foliculina
FOLICULINĂ s.f. Hormon secretat de glandele sexuale feminine; preparat medical care conține acest hormon. – Din fr. folliculine.

foliculita
FOLICULÍTĂ, foliculite, s.f. Boală de piele caracterizată prin apariția unor bășicuțe pline cu puroi la rădăcina unui fir de păr. – Din fr. folliculite.

folie
FÓLIE^1, folii, s.f. Foaie subțire din material plastic din care se confecționează pelerine, umbrele, etc. – Din germ. Folie, it. foglia.

FOLÍE^2, folii, s.f. (Fam.) Veselie (zgomotoasă), grozăvie, nebunie (plină de satisfacții); (concr.) lucru grozav, extrem de plăcut, care produce o impresie vie. – Din fr. folie.

folio
FÓLIO s.n. 1. Format de hârtie sau de carte obținut prin îndoirea colii de hârtie o singură dată. 2. Filă de registru, de carte sau de manuscris numerotată o singură dată, pe o singură față, pentru ambele pagini. [Pr.: -li-o] – Din lat. [in]folio, fr. folio.

foliola
FOLIÓLĂ, foliole, s.f. Fiecare dintre frunzulițele care intră în alcătuirea unei frunze compuse. [Pr.: -li-o-] – Din fr. foliole, lat. foliolum.

foliu
FÓLIU, folii, s.n. Curbă geometrică a cărei formă este asemănătoare cu aceea a unei frunze. – Din fr. folium.

folk
FOLK s.n., adj. invar. 1. Stil în muzica ușoară contemporană care utilizează motive din muzica populară. 2. Adj. invar. Care aparține folkului (1). – Din engl. folk.

folkist
FOLKÍST, -Ă, folkiști, -ste, s.m. și f. (Fam) Cântăreț de muzică folk. – Folk + suf. -ist.

folos
FOLÓS, foloase, s.n. Câștig moral sau material; avantaj, profit, haznă, folosință. ♢ Loc. adj., adv. În (sau spre, pentru) folosul cuiva = în interesul, în avantajul, spre binele cuiva. Cu folos = în mod avantajos, cu profit. De folos = folositor, avantajos. ♢ Expr. Ce folos? = la ce bun? degeaba. – Din ngr. ófelos.

folosi
FOLOSÍ, folosesc, vb. IV. 1. Tranz. A face uz (de ceva); a utiliza, a întrebuința. ♢ Refl. (Urmat de o determinare introdusă prin prep. „de”) Mă folosesc de dicționar. 2. Intranz. (Construit cu dativul) A fi de folos, a ajuta (cuiva); a servi. 3. Refl. A avea, a trage folos (din ceva); a profita (de ceva). – Din folos.

folosinta
FOLOSÍNȚĂ, folosințe, s.f. 1. Dreptul de a folosi un bun. 2. (Înv.) Folos. – Folosi + suf. -ință.

folosire
FOLOSÍRE, folosiri, s.f. Acțiunea de a (se) folosi și rezultatul ei; întrebuințare. – V. folosi.

folosit
FOLOSIT, -Ă, folosiți, -te, adj. Care a fost întrebuințat; care s-a degradat, deteriorat (prin întrebuințare îndelungată); întrebuințat, uzat. – V. folosi.

folositor
FOLOSITÓR, -OÁRE, folositori, -oare, adj. Care aduce folos, care este de folos, care servește unui scop (bun); util. – Folosi + suf. -tor.

folostina
FOLOȘTÍNĂ, foloștine, s.f. 1. Rămășiță de la vegetale fierte, de la boabe de struguri

fon
FON, foni, s.m. (Fiz.) Unitate de măsură pentru nivelul de intensitate al unui sunet, apreciat după senzația auditivă pe care o produce acesta. – Din fr. phone.

fonator
FONATÓR, fonatoare, adj.n. (Fon.; în sintagma) Organ (sau aparat) fonator = organ (sau aparat) care produce sunetele vorbirii. – Din fr. phonateur.

fonatiune
FONAȚIÚNE, fonațiuni, s.f. Ansamblul fenomenelor care produc vocea. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. phonation.

fonciera
FONCIÉRĂ, fonciere s.f. (Înv.) Impozit care se plătea pentru proprietățile agricole. [Pr.: -ci-e-] – Din fr. foncière.

fond
FOND, fonduri, s.n. I. 1. (În corelație cu formă) Conținut. ♢ Articol de fond = articol care tratează o problemă actuală importantă; editorial. Fond

fonda
FONDÁ, vb. I. v. funda.

fondal
FONDÁL s.n. v. fundal.

fondant
FONDÁNT, -Ă, fondanți, -te, adj., subst. 1. Adj. Care se moaie, care se topește ușor. 2. S.m. Substanță sau amestec de substanțe care se adaugă la topirea unui amestec de materiale pentru a coborî punctul de topire al acestora sau pentru a separa impuritățile, formând cu acestea o zgură la suprafața topiturii. 3. S.f. Bomboană preparată dintr-o umplutură moale cu nucă, zahăr, diferite arome etc., acoperită cu o glazură asemănătoare cu șerbetul. ♢ (Adjectival) Bomboană fondantă. 4. S.m. Medicament care ajută la reducerea unei inflamații. – Din fr. fondant.

fondat
FONDÁT, -Ă adj. v. fundat.

fondator
FONDATÓR, -OÁRE, fondatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care fundează ceva: întemeietor, ctitor. [Var.: fundatór, -oáre adj., s.m. și f.] – Din fr. fondateur.

fondist
FONDÍST, -Ă, fondiști, -ste, s.m. și f. Sportiv specializat în probele atletice de fond (I 4) – Fond + suf. -ist.

fondu
FONDÚ, fonduuri, s.n. Procedeu cinematografic constând din întunecarea continuă a imaginii la sfârșitul unui cadru sau din apariția continuă a imaginii din întuneric. [Pr.: -dü] – Din fr. fondu.

fonem
FONÉM, foneme, s.n. Cea mai mică unitate sonoră a limbii, care are funcțiunea de a diferenția cuvintele între ele, precum și formele gramaticale ale aceluiași cuvânt. ♦ (În trecut) Sunet. – Din fr. phonème.

fonematic
FONEMÁTIC, -Ă, fonematici, -ce, adj. Fonologic. – Din fr. phonématique.

fonemic
FONÉMIC, -Ă, fonemici, -ce, adj. (Lingv.) Privitor la fonem. – Din fr. phonémique.

fonetic
FONÉTIC, -Ă, fonetici, -ce, s.f., adj. 1. Ramură a lingvisticii care studiază producerea, transmiterea, audiția și evoluția sunetelor limbajului articulat. ♢ Fonetică generală = ramură a foneticii care studiază sunetele în general, fără să se oprească la o limbă anumită. Fonetică descriptivă (sau statică) = ramură a foneticii care se ocupă cu descrierea și clasificarea sunetelor vorbirii în general sau ale unei limbi anumite într-o perioadă determinată. Fonetică istorică (sau evolutivă) = ramură a foneticii care studiază sunetele unei limbi sau ale unui grup de limbi înrudite în dezvoltarea lor, încercând să stabilească legile după care au loc modificările fonetice. Fonetică experimentală (sau instrumentală) = ramură a foneticii care studiază sunetele articulate cu ajutorul unor aparate speciale și al unor mijloace tehnice. Fonetică sintactică = studiul modificărilor fonetice suferite de un cuvânt sub influența cuvintelor vecine cu care se găsește în relații sintactice. Fonetică funcțională = fonologie. 2. Adj. Relativ la sunetele unei limbi; care ține de fonetică (1), privitor la fonetică. ♢ Ortografie fonetică = ortografie bazată pe principiul scrierii cuvintelor după cum se pronunță. – Din fr. phonétique.

fonetician
FONETICIÁN, -Ă, foneticieni, -e, s.m. și f. Persoană specializată în fonetică; fonetist. [Pr.: -ci-an] – Din fr. phonéticien.

fonetism
FONETÍSM, fonetisme, s.n. 1. Totalitatea sunetelor unui sistem fonetic. 2. Mod specific de a pronunța un anumit sunet sau un cuvânt. – Din fr. phonétisme.

fonetist
FONETÍST, -Ă, fonetiști, -ste, s.m. și f. 1. Fonetician. 2. Adept al ortografiei fonetice. –

fonf
FONF, FOÁNFĂ, fonfi, foanfe, adj. (Despre oameni) Care vorbește pe nas, care pronunță nazal; care vorbește cu dificultate; fonfăit, fârnâit^2, fornăit^2. – Formație onomatopeică.

fonfai
FONFĂÍ, fónfăi, vb. IV. Intranz. A vorbi pronunțând cuvintele nazal, ca un fonf; a fârnâi, a fornăi (2). – Fonf + suf. -ăi.

fonfait
FONFĂÍT, -Ă, fonfăiți, -te, adj. (Despre oameni) Fonf, fârnâit^2; (despre cuvinte sau sunete) rostite nazal, ca de un fonf. – V. fonfăi

foniatrie
FONIÁTRIE, s.f. Disciplină medicală care studiază tulburările și afecțiunile vocii. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. phoniatrie.

foniatru
FONIÁTRU, -Ă, foniatri, -e, s.m. și f. Specialist în foniatrie. [Pr.: -ni-a-]. – Din fr. phoniatre.

fonic
FÓNIC, -Ă, fonici, -e, adj. 1. Construit din sunete; privitor la sunete. 2. (Despre consoane) Care se pronunță cu

fonie
FONÍE, s.f. (Rar) Calitate a sunetelor limbii rezultată din

fonoabsorbant
FONOABSORBÁNT, -Ă, fonoabsorbanți, -te, adj. (Despre materiale) Care are proprietatea de a absorbi sunetele. [Pr.: -no-ab-] – Din engl. phonoabsorbant.

fonocardiograf
FONOCARDIOGRÁF, fonicardiografe, s.n. Aparat cu ajutorul căruia vibrațiile sonore ale inimii sunt transformate în semnale electromagnetice. [Pr.: -di-o-] – Din fr. phonocardiographe.

fonocardiograma
FONOCARDIOGRÁMĂ, fonocardiograme, s.f. Înregistrare grafică a zgomotelor inimii cu ajutorul fonocardiografului. [Pr.: -di-o-] – Din fr. phonocardiogramme.

fonograf
FONOGRÁF, fonografe, s.n. Aparat folosit pentru înregistrarea și reproducerea mecanică a sunetelor. – Din fr. phonographe.

fonografic
FONOGRÁFIC, -Ă, fonografici, -ce, adj. Referitor la fonograf. – Din fr. phonographique.

fonograma
FONOGRÁMĂ, fonograme, s.f. Mesaj transmis prin telefon și înregistrat automat sau în scris. ♦ Înregistrare a unor vibrații sonore pe bandă de hârtie fotografică, bandă de magnetofon, disc, peliculă cinematografică etc. cu mijloace electrice, mecanice, etc. – Din fr. phonogramme.

fonogramic
FONOGRÁMIC, -Ă, fonogramici, -ce, adj. Care ține de fonogramă, privitor la fonogramă; constituit din fonograme. – Fonogramă + suf. -ic.

fonoizolant
FONOIZOLÁNT, -Ă, fonoizolanți, -te, adj. Care izolează fonic. [Pr.: -no-i-] – Fon[ic] + izolant.

fonoizolare
FONOIZOLÁRE, fonoizolări, s.f. Izolare fonică. [Pr.: -no-i-] – Fon[ic] + izolare.

fonolog
FONOLÓG, -Ă, fonologi, -ge, s.m. și f. Persoană specializată în fonologie. – Din fr. phonologue.

fonologic
FONOLÓGIC, -Ă, fonologici, -ce, adj. Care ține de fonologie sau de foneme, privitor la fonologie; fonematic. – Din fr. phonologique.

fonologie
FONOLOGÍE s.f. Ramură a lingvisticii care se ocupă cu studiul sunetelor limbii din punctul de vedere al valorii lor funcționale, stabilind sistemele de foneme ale unui idiom și caracterul diferitelor variante; fonetică funcțională. ♦ (Înv.) Fonetică. – Din fr. phonologie.

fonometric
FONOMÉTRIC, -Ă, fonometrici, -ce, adj. De fonometrie. – Din fr. phonométrique.

fonometrie
FONOMETRÍE, fonometrii, s.f. Măsurare a intensității sunetelor. – Din fr. phonométrie.

fonometru
FONOMÉTRU, fonometre, s.n. Instrument folosit pentru măsurarea intensității sunetelor – Din fr. phonomètre.

fonomimic
FONOMÍMIC, -Ă, fonomimici, -ce, adj. (În sintagma) Metodă fonomimică = metodă de predare a alfabetului prin descrierea repetată a sunetului cu ajutorul gesturilor, a mimicii etc. – Din it. fonomimico.

fonomimie
FONOMIMÍE, s.f. Descriere a sunetelor vorbirii prin gesturi (la surdomuți). – Din it. fonomimia.

fonon
FONÓN, fononi, s.m. Particulă fictivă asociată vibrațiilor care se propagă prin masa unui corp cristalin, având frecvențe comparabile cu cele ale sunetelor. – Cf. fr. p h o n e.

fonotecare
FONOTECÁRE, fonotecări, s.f. Selecționare și racordare a părților utile ale fonogramelor înregistrate pe bandă de magnetofon sau pe film cinematografic. – Din fonoteca.

fonoteca
FONOTÉCĂ, fonoteci, s.f. 1. Colecție de înregistrări sonore pe discuri, pe benzi de magnetofon etc., care se folosește la sonorizarea unor producții artistice (în cinematografie, televiziune, etc.). 2. Mobilă sau încăpere special amenajată în care este

fontanela
FONTANÉLĂ, fontanele, s.f. Spațiu neosificat dintre oasele craniului noului născut (1); moalele capului. – Din fr. fontanelle, lat. fontanella.

fonta
FÓNTĂ, fonte, s.f. Aliaj de fier, de carbon și de alte elemente, produs în furnale înalte; tuci (1). – Din fr. fonte.

for
FOR, (2) foruri, s.n. 1. Piață publică în Roma antică, unde era concentrată viața social-politică, religioasă și economică a orașului și unde se judecau procesele. 2. Autoritate, instanță, organ de stat. 3. (În sintagma) For interior = conștiință. – Din lat. forum, (3) fr. for.

fora
FORÁ, forez, vb. I. Intranz. A săpa găuri de sondă în vederea cercetării structurilor geologice, a explorării sau a exploatării unor zăcăminte de substanțe minerale utile. – Din fr. forer, lat. forare.

forabil
FORÁBIL, -Ă, forabili, -e, adj. (Despre roci) Care poate fi forat (ușor); care poate fi dislocat prin foraj. – Din fr. forable.

forabilitate
FORABILITÁTE s.f. Proprietate a rocilor de a fi ușor dislocate prin forare. – Din fr. forabilité.

foraibar
FORÁIBĂR, foraibăre, s.n. Dispozitiv de metal în formă de șurub îndoit în unghi drept, prevăzut cu filet pe unul dintre brațe, cu care se blochează o ușă, o fereastră etc. – Din germ Vorreiber.

foraj
FORÁJ, foraje, s.n. 1. Ansamblul operațiilor care se efectuează pentru a construi o sondă; forare. 2. Ansamblul operațiilor de fărâmare sau de așchiere a rocilor din pragul găurii de sondă, care se execută în vederea adâncirii acesteia. 3. (Rar) Gaură de sondă. – Din fr. forage.

foramen
FORÁMEN, foramene, s.n. Gaură, orificiu (anatomic) de dimensiuni foarte mici. – Din lat., fr. foramen.

forare
FORÁRE, forări, Acțiunea de a fora și rezultatul ei; operație de săpare a găurilor de sondă și a celor de mină; foraj. – V. fora.

foras
FORÁȘ s.n. v. făraș.

forai
FORĂÍ, pers. 3 fórăie, vb. IV. Intranz. (Despre animale) a sufla cu forță aer pe nări, a respira zgomotos; a sforăi. – Formație

forban
FORBÁN, forbani, s.m. (Rar) Pirat, corsar; om care nu respectă nici o lege. ♢ Forban literar = plagiator. – Din fr. forban.

forceps
FÓRCEPS, forcepsuri, s.n. Instrument de obstetrică în formă de clește, care servește, în cazul nașterilor grele, la scoaterea copilului viu din pântecele mamei. – Din fr. forceps.

fordism
FORDÍSM s.n. Sistem de organizare în flux continuu a producției de masă, bazat pe

forestier
FORESTIÉR, -Ă, forestieri, -e, adj. Privitor la păduri; de pădure; în legătură cu exploatările de păduri; silvic. ♢ Perdea forestieră = plantație de pădure, îngustă și lungă, destinată mai ales prevenirii și combaterii procesului de eroziune. [Pr.: -ti-er] – Din frr. forestier.

foreza
FORÉZĂ, foreze, s.f. Mașină de forat. – Din fr. foreuse.

forezie
FOREZÍE, forezii, s.f. Transportare a indivizilor unei specii de către indivizii altei specii, fără ca între cele două organisme să existe relații de parazitism. – Din fr. phorésie.

forfai
FORFĂÍ, forfăiesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A forfoti. – Formație

forfeca
FORFECÁ, foárfec, vb. I. 1. Tranz. A tăia în bucăți cu foarfecele sau alt obiect tăios. 2. Tranz. Fig. A cerceta o operă literară sau științifică cu o minuțiozitate exagerată, cu scopul de a o critica și de a o pune într-o lumină defavorabilă. ♦ A critica aspru, a mustra cu severitate. ♦ (Rar) A bate. 3. Intranz. Fig. A vorbi mereu, fără încetare (bârfind, clevetind); a bodogăni – Din lat. forficare.

forfecar
FORFECÁR, forfecari, s.m. Gândac negru, lipsit de aripi posterioare, dăunător pentru vița-de-vie (Lethrus cephalotes) – Foarfece + suf. -ar

forfecare
FORFECÁRE, forfecări, s.f. Acțiunea de a forfeca și rezultatul ei; forfecătură. 2. Solicitare simplă a unei piese, a unei bare, a unui arbore etc. prin acțiunea unor forțe opuse care acționează transversal. – V. forfeca

forfecatura
FORFECĂTÚRĂ, forfecături, s.f. Forfecare; fig. muștruluială, bătaie. – Forfeca + suf. -ătură.

forfecuta
FORFECÚȚĂ, forfecuțe, s.f. 1. Diminutiv al lui foarfece; foarfece mic (pentru tăiat unghiile). 2. Pasăre mică, cu penele cărămizii, cu ciocul puternic având vârfurile încrucișate ca niște foarfece (Loxia curvirostra). – Foarfece + suf. -uță.

forfet
FORFÉT, forfete, s.n. Neprezentarea unui concurent sau a unei echipe la o probă, fază sau etapă a unei competiții sportive, fapt care atrage după sine penalizarea. – Din fr., engl. forfait.

forfetar
FORFETÁR, -Ă, forfetari, -e, adj. (Despre tarife, taxe, impozite etc.) Care este dinainte stabilit la o sumă globală și invariabilă. – Din fr. forfaitaire.

forfot
FÓRFOT s.n. v. forfotă.

forfota
FÓRFOTĂ s.f. Mișcare grăbită și zgomotoasă de colo până colo; forfoteală, foială. ♢ Expr. (Adverbial) A umbla forfota = a umbla grăbit (și fără rost) de colo până colo; a forfoti. [Var.: fórfot s.n.] – Din forfoti (derivat regresiv).

forfoteala
FORFOTEÁLĂ, forfoteli, s.f. Forfotă. – Forfoti + suf. -eală.

forfoti
FORFOTÍ, forfotesc, vb. IV. Intranz. 1. A umbla de colo până colo grăbit, iute; a foi, a furnica, a roi, a mișuna, a forfăi. 2. A fierbe cu zgomot înăbușit; a clocoti încet, potolit. – Formație onomatopeică.

forfotitor
FORFOTITÓR, -OÁRE, forfotitori, -oare, adj. Care forfotește. – Forfoti + suf. -tor.

forhend
FÓRHEND, forhenduri, s.n. Lovitură executată cu partea exterioară a rachetei sau a paletei (la tenis) – Din engl. forehand.

forint
FÓRINT, forinți, s.m. Monedă divizionară care circulă în Ungaria. – Din magh. forint.

forja
FORJÁ, forjez, vb. I. Tranz. A lucra, a prelucra un metal sau un aliaj prin deformare plastică, la cald sau la rece, cu ajutorul unui ciocan sau al unei prese. – Din fr. forger.

forjabil
FORJÁBIL, -Ă, forjabili, -e, adj. (Despre metale sau aliaje) Care poate fi forjat. – Din fr. forgeable.

forjabilitate
FORJABILITÁTE s.f. Proprietate a unui metal sau a unui aliaj metalic de a se deforma plastic la cald sau la rece sub acțiunea unor forțe de lovire (ciocan) sau de presare. – Din forjabil + suf. -itate.

forjar
FORJÁR, forjari, s.m. Muncitor calificat care lucrează la forjare. – Forjă + suf. -ar.

forjat
FORJÁT, -Ă, forjați, -te, adj. (Despre metale sau aliaje) Lucrat prin forjare. ♢ Fier forjat = oțel lucrat cu ciocanul în diferite forme și întrebuințat în ornamentație. – V. forjă.

forja
FÓRJĂ, forje, s.f. 1. Instalație simplă, fixă sau mobilă, pentru încălzirea metalelor în vederea forjării lor la cald. ♢ Forjă de câmp = forjă portativă cu vatră de fontă și cu un ventilator acționat cu piciorul prin intermediul unei pedale. 2. Cantitate de metal care se încălzește o dată la forjă (1). 3. Forjărie. – Din fr. forge.

forjarie
FORJĂRÍE, forjării, s.f. Atelier în care se execută operații de forjare, prin deformare plastică, la cald sau la rece; forjă (3). [Var.: forjeríe s.f.] – Forjă + suf. -ărie. Cf. fr. f o r g e r i e.

forjerie
FORJERÍE s.f. v. forjărie.

forjor
FORJÓR, forjori, s.m. Muncitor care lucrează la forjă (1); p. gener. fierar. – Din fr. forgeur.

forma
FORMÁ, formez, vb. I. Tranz. 1. A da ființă și formă unui lucru; a face. ♦ Refl. A lua ființă, a lua naștere. 2. A educa, a crește. 3. (Despre mai multe elemente) A alcătui, a compune. ♦ A constitui, a reprezenta. 4. A confecționa forme de turnătorie, a îndeplini operația de formare. (2) – Din fr. former, lat. formare.

formal
FORMÁL, -Ă, formali, -e, adj. 1. Privitor la formă, care ține de formă, de aparență. ♦ (Adverbial) în aparență. 2. Formulat precis; categoric, expres. 3. Pătruns de formalism; făcut de formă (7). 4. (Despre unele acte juridice) Care necesită anumite forme pentru a fi socotit legal și valabil. – Din fr. formel, lat. formalis.

formaldehida
FORMALDEHÍDĂ, formaldehide, s.f. Produs gazos obținut prin dehidrogenarea alcoolului metilic, întrebuințat la fabricarea rășinilor, a unor coloranți, medicamente, explozive, tananți, ca dezinfectant etc.; aldehidă formică. – Din fr. formaldéhyde.

formalina
FORMALÍNĂ, formaline, s.f. (Farm.) Formol. – Din fr. formaline.

formalism
FORMALÍSM s.n. 1. Orientare în artă, estetică, muzică, literatură care rupe forma de conținut, tinzând să supraaprecieze forma operei de artă în dauna conținutului, să considere forma un scop în sine și nu ca expresie a conținutului. 2. Atitudine caracterizată prin respectarea strictă a formei în dauna fondului problemelor. ♦ Atitudine conformistă, exagerat de protocolară. – Din fr. formalisme.

formalist
FORMALÍST, -Ă, formaliști, -ste, s.m. și f., adj. 1. Persoană care dă dovadă de formalism (1). 2. (Persoană) a cărei activitate este pătrunsă de formalism (2). ♦ (Persoană) care adoptă în relațiile sale o atitudine de politețe protocolară, ceremonioasă, exagerată și uneori nesinceră. – Din fr. formaliste.

formalitate
FORMALITÁTE, formalități, s.f. Condiție de formă impusă de o dispoziție legală pentru îndeplinirea și valabilitatea unui act juridic. ♦ Cerință impusă de regulile de politețe. – Din fr. formalité.

formaliza
FORMALIZÁ, formalizez, vb. I. 1. Tranz. A realiza o formalizare. 2. Refl. A se supăra, a se simți jignit de nerespectarea unor reguli (neînsemnate) de politețe. – Din fr. formaliser.

formalizare
FORMALIZÁRE, formalizări, s.f. Acțiunea de a (se) formaliza și rezultatul ei. 1. (Log.) Procedeu prin care se dau regulile de formare a enunțurilor și de derivare a lor unele din altele. 2. Supărare, jignire pricinuită de nerespectarea unor reguli (neînsemnate) de politețe. – V. formaliza.

formant
FORMÁNT, formanți, s.m. (Fon.) Zonă de maximă relevanță a unui spectru acustic. ♦ (Fon.) Zonă de armonice amplificate prin rezonanța cavităților supraglotice, definitorii pentru formarea timbrului vocalic. – Din fr. formante.

formar
FORMÁR, formari, s.m. Lucrător calificat care confecționează forme de turnătorie; formator. – Formă + suf. -ar.

formare
FORMÁRE, formări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) forma și rezultatul ei; formație (1). ♦ Pregătire, instruire, educare; creare. 2. Operație de confecționare și de asamblare a părților constitutive și a miezurilor care alcătuiesc o formă de turnătorie. – V. forma.

format
FORMÁT^1, formate, s.n. Ansamblul dimensiunilor care caracterizează forma și mărimea unui corp plat; p. gener. dimensiune. ♦ Totalitatea dimensiunilor unei tipărituri în funcție de modul în care sunt împăturite colile de tipar care o alcătuiesc; dimensiunile zațului pe o pagină. – Din fr. format.

FORMÁT^2, -Ă, formați, -e, adj. Instruit, educat, pregătit. ♦ Maturizat; matur. – V. forma.

formativ
FORMATÍV, -Ă, formativi, -e, adj. Care formează aptitudini, deprinderi prin educație. – Din fr. formatif.

formator
FORMATÓR, -OÁRE, formatori, -oare, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Muncitor calificat care confecționează forme de turnătorie; formar. 2. Adj. Care are capacitatea, posibilitatea de a forma. – Forma + suf. -tor.

formatie
FORMÁȚIE, formații, s.f. 1. Alcătuire, întocmire, organizare, constituire. 2. (Geol.) Strat de roci caracterizate prin anumite particularități ale constituției lor și care s-au format în anumite condiții geologice dintr-o anumită perioadă de timp. 3. Fel în care este dispusă o unitate militară pentru adunare, marș sau luptă. 4. Ansamblu, echipă artistică. 5. Componența unei echipe sportive; echipă sportivă. ♦ Modul de dispunere (în coloană sau în linie) a unui grup de sportivi. 6. Combinație de cifre, de figuri sau de poziții la unele jocuri sportive, distractive sau de noroc (șah, loto, pronosport etc.). [Var.: formațiúne s.f.] – Din fr. formation, lat. formatio, -onis.

formatiune
FORMAȚIÚNE s.f. v. formație.

forma
FÓRMĂ, forme, s.f. 1. (Fil.: În corelație cu conținut) Categorie care desemnează structura internă și externă a unui conținut, modul de organizare a elementelor din care se compune un obiect sau un proces. ♢ Forme ale conștiinței sociale = forme distincte ale vieții spirituale ale societății, care se deosebesc prin obiectul lor specific, prin funcția lor socială specifică și prin modul specific de reflectare a existenței sociale (filozofia, morala, arta, știința etc.). ♦ (Geom., Fiz., Tehn.) Aspectul unei figuri în care nu se ține seamă de mărimea ei. 2. Înfățișare, aspect (extern), contur, siluetă. ♢ Expr. A fi în formă = a fi, a se găsi în ceele mai bune condiții (fizice și intelectuale). ♦ (Sport) Stare de maximă capacitate de efort a organismului, obținută prin antrenament, disciplină, viață sportivă etc. 3. (Geogr.: în sintagma) Formă de relief = neregularitate a suprafeței pământului, rezultat al interacțiunii agenților geografici interni și externi. 4. Totalitatea mijloacelor de exprimare a conținutului unei opere artistice. ♦ Totalitatea mijloacelor de expresie (melodie, ritm, armonie etc.) care contribuie la redarea conținutului de idei și de sentimente al unei compoziții muzicale; structura unei compoziții muzicale. 5. Fel, chip, mod. 6. Mod de organizare, de conducere politică, socială etc. ♢ Formă de guvernământ = mod de organizare și de funcționare a conducerii statului. 7. Dispoziție de procedură (care poate atrage anularea unui act sau a unei hotărâri judecătorești). ♢ Loc. adv. De (sau, rar, pentru) formă = de ochii lumii, pentru a salva aparențele; formal (1). 8. (Lingv.) Complex de sunete prin care se exprimă un sens; aspectul exterior al unui cuvânt pentru a exprima o valoare sau o funcție gramaticală. 9. Vas, tipar, model care servește pentru a da unor materiale o anumită înfățișare, un anumit aspect exterior. ♦ (Tehn.) Piesă prevăzută cu o cavitate de o anumită înfățișare în care se toarnă un material și care reprezintă negativul obiectului obținut prin turnare. ♦ (Tipogr.) Pagină de zaț completată de jur împrejur cu material de albitură și închisă într-o ramă metalică, gata de a fi introdusă în mașina de tipar. – Din fr. forme, lat. forma.

formiat
FORMIÁT, formiați, s.m. Sare a acidului formic [Pr.: -mi-at] – Din fr. formiate.

formic
FÓRMIC, -Ă, formici, -ce, adj. (În sintagmele) Acid formic = acid organic corosiv, lichid, incolor, volatil, care se găsește în corpul furnicilor roșii, în frunzele de urzică etc. și care se prepară și pe cale chimică, având întrebuințări în industria textilă, farmaceutică și în tăbăcărie. Aldehidă formică v. aldehidă. – Din fr. formique.

formidabil
FORMIDÁBIL, -Ă, formidabili, -e, adj. Care uimește prin însușiri neobișnuite, mai ales prin dimensiuni; extraordinar, uluitor, colosal. – Din fr. formidable, lat. formidabilis.

formol
FORMÓL s.n. Soluție apoasă de formaldehidă, întrebuințată ca dezinfectant și ca antiseptic; formalină. – Din fr. formol.

formoliza
FORMOLIZÁ, formolizez, vb. I. Tranz. 1. A dezinfecta cu formol. 2. A fixa țesuturile animale cu formol. – Din formol.

formolizare
FORMOLIZÁRE, formolizări, s.f. 1. Dezinfectare cu formol a unei încăperi și a obiectelor contaminate cu microorganisme patogene. 2. Tratare a unui cadavru cu o soluție de formol pentru a conserva structura celulelor, a țesuturilor și a organelor. – V. formoliza.

formula
FORMULÁ, formulez, vb. I. Tranz. A da o formă precisă unui gând, unei idei, unei hotărâri etc., a exprima prin cuvinte. – Din fr. formuler.

formular
FORMULÁR, formulare, s.n. 1. Imprimat cu mai multe spații albe, care se completează în vederea întocmirii unui act, a unui tabel, etc. 2. Broșură sau volum care cuprinde formulele uzuale dintr-o ramură a științei; culegere de formule. – Din fr. formulaire.

formulare
FORMULÁRE, formulări, s.f. Acțiunea de a formula și rezultatul ei. – V. Formula.

formularistic
FORMULARÍSTIC, -Ă, formularistici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Cu formular (1); de formular (1). 2. Activitate legată de realizarea și folosirea formularelor. – Formular + suf. -istic.

formula
FORMÚLĂ, formule, s.f. 1. Enunț precis al regulii de urmat pentru efectuarea unei anumite operații; expresie precisă, generala și invariabilă a unei idei, a unei relații, a unei legi etc. (care se poate aplica mai multor cazuri particulare). ♢ Formulă de politețe = formă convențională de exprimare, consacrată prin uz, cu care te adresezi unei autorități sau unei persoane. ♦ Frază-tip folosită oral în anumite ocazii sau care, scrisă, cuprinde termenii expreși în care trebuie redactat un act, o sentință etc. 2. Relație alcătuită din litere, cifre și semne matematice, constituind o identitate în care unul dintre membri este considerat ca expresie a celuilalt sau ca regulă de urmat pentru a calcula valoarea celuilalt. 3. Expresie în simboluri chimice care reprezintă compoziția calitativă și cantitativă a moleculei unei substanțe. 4. Parolă. 5. Mijloc, soluție. – Din fr. formule, lat. formula.

fornai
FORNĂI, fórnăi, vb. IV. Intranz. (Rar) 1. A sforăi. 2. A fonfăi, a fârnâi. – Formație onomatopeică.

fornaiala
FORNĂIÁLĂ, fornăieli, s.f. (Rar) Fornăit^1. [Pr.: -nă-ia-] – Fornăi + suf. -eală.

fornait
FORNĂÍT^1 s.n. Faptul de a fornăi; fornăială. – V. fornăi.

FORNĂÍT^2, -Ă, fornăiți, -te, adj. Fonf, fârnâit^2 – V. fornăi

forpic
FORPÍC, forpice, s.f. Compartiment etanș la prora unei nave destinat să limiteze invadarea apei și în care se păstrează lanțul ancorei, vopsele, odgoane, etc. – Din germ. Vorpick. Cf. engl. f o r e  p e a k.

forsitia
FORSÍȚIA, forsiții, s.f. Arbust ornamental cu flori roșii, galbene etc. grupate câte 1-3, care apar înaintea frunzelor (Forsythia). [Pr.: -ți-a – Var.: forzíția s.f.] – Din lat. Forsythia, numele științific al arbustului.

forsterit
FORSTERÍT s.n. Silicat natural de magneziu din grupa olivinei, cristalizat în sistemul rombic, cenușiu-gălbui, sticlos. – Din fr. forstérite.

forspan
FORȘPÁN, forșpanuri, s.n. (Cin.) Bobină de reclamă pentru prezentarea unui film. [Pl. și: forșpane] – Din germ. Vorspann.

fort
FORT, forturi, s.n. Lucrare de fortificație construită din zidărie, cu contur poligonal, care face parte dintr-un sistem de întărituri și care este menită să apere un centru important sau o linie strategică. – Din fr. fort.

fortareata
FORTĂREÁȚĂ, fortărețe, s.f. Loc important din punct de vedere militar, puternic întărit, pregătit pentru apărare de lungă durată în caz de asediu. ♢ Fortăreață zburătoare = denumire dată în timpul celui de al doilea război mondial unor avioane de bombardament foarte mari. – După fr. forteresse.

forte
FÓRTE adj. invar., adv. 1. Adj. invar. (Livr.) Tare, puternic. ♢ Expr. A se face forte = a face toate eforturile pentru a reuși într-o acțiune, a se declara capabil, în stare să depășească o încercare anevoioasă. 2. Adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Cu sonoritate intensă, puternică; tare. ♢ Forte fortissimo = extrem de tare. – Din it. forte, lat. fortis.

fortifiant
FORTIFIÁNT, -Ă, fortifianți, -te, adj., s.n. (Medicament) întăritor; tonic. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. fortifiant.

fortifica
FORTIFICÁ, fortífic, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face ca organismul să fie mai puternic, mai rezistent; a (se) întări, a (se) oțeli. 2. Tranz. A întări un loc prin lucrări de fortificație. – Din lat. fortificare, fr. fortifier.

fortificare
FORTIFICÁRE, fortificări, s.f. Acțiunea de a (se) fortifica și rezultatul ei. – V. fortifica.

fortificat
FORTIFICÁT, -Ă, fortificați, -te, adj. 1. (Despre oameni) Cu organismul întărit. 2. (Despre locuri, localități) Întărit printr-un sistem de fortificație. – V. fortifica.

fortificatie
FORTIFICÁȚIE, fortificații, s.f. Construcție militară de pământ, de piatră, de beton armat, făcută cu scopul de a apăra luptătorii împotriva proiectilelor și a bombelor de avion și a înlesni acțiunea de observare și de folosire a mijloacelor de luptă proprii. – Din fr. fortification, lat. fortificatio.

fortissimo
FORTÍSSIMO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Cu cea mai mare intensitate sau putere; foarte tare. – Cuv. it.

fortran
FORTRÁN s.n. (Inform.) Limbaj simbolic folosit în programarea automată, orientat spre probleme tehnico-științifice. – Din engl., fr. fortran.

fortuit
FORTUÍT, -Ă, fortuiți, -te, adj. (Livr.) Venit pe neașteptate; neprevăzut, inopinat; întâmplător. – Din fr. fortuit, lat. fortuitus.

fortuna
FORTÚNA s.f. (Livr.) Soartă, destin; noroc, șansă. – Cuv. lat.

forta
FORȚÁ, forțez, vb. I. Tranz. 1. A determina cu forța pe cineva la ceva; a sili, a constrânge, a obliga. ♦ Refl. A-și da osteneala, a se strădui, a face un efort. 2. A mânui cu violență un mecanism, o închizătoare etc., deteriorându-le din nepricepere, nerăbdare, intenții frauduloase etc.; a sfărâma, a sparge. ♢ Expr. A forța ușa cuiva = a intra cu sila în casa cuiva. A forța (cuiva) mâna = a constrânge (pe cineva) să facă ceva. A forța nota = a întrece măsura în comportarea față de cineva; a exagera. ♦ A supune la un efort prea mare o mașină, un animal etc. ♦ (Mil.) A trece peste un obstacol în ciuda rezistenței opuse de inamic. – Din fr. forcer, it. forzare.

fortamente
FORȚAMÉNTE adv. În chip necesar; obligatoriu; forțat. – Din fr. forcément. Cf. it. f o r z a t a m e n t e.

fortare
FORȚÁRE, forțări, s.f. Acțiunea de a (se) forța și rezultatul ei; silire, spargere, stricare. – V. forța.

fortat
FORȚÁT, -Ă, forțați, -te, adj. 1. Făcut sau impus cu forța, prin constrângere. ♢ Aterizare forțată = aterizare impusă de forța împrejurărilor. 2. Realizat printr-o acțiune violentă, printr-un efort, cu învingerea unor dificultăți. ♦ (Despre uși, lacăte) Deschis cu forța. 3. (Despre zâmbete, gesturi etc.) Silit, nenatural, nefiresc; artificial, fals. – V. forța.

forta
FÓRȚĂ, forțe, s.f. I. 1. Capacitate pe care o au ființele vii de a depune un efort, de a executa acțiuni fizice prin încordarea mușchilor; putere fizică, vigoare, tărie. ♢ Tur de forță = acțiune greu de realizat, care cere multă putere fizică, multă abilitate și multă energie morală. 2. Tărie, putere. ♦ Energie (morală). ♦ Aptitudine, capacitate, putință de a realiza ceva. ♢ Loc. adj. De forță = foarte capabil. 3. Persoană înzestrată cu putere și cu energie, care acționează intens într-un anumit domeniu de activitate. 4. (De obicei la pl. și urmat de determinarea „armată”) Totalitatea unităților militare ale unui stat; armată. ♢ Forțe militare = subunitățile, unitățile, marile unități și formațiile care intră în compunerea forțelor armate. Forță vie = termen prin care se denumește în mod obișnuit pe câmpul de luptă personalul militar. 5. (Ec.; în sintagma) Forță de muncă = capacitatea de muncă a omului, totalitatea aptitudinilor fizice și intelectuale care există în organismul omului și pe care el le pune în funcțiune atunci când îndeplinește o activitate socială utilă; p. ext. totalitatea persoanelor care dispun de capacitate de muncă. II.1. Energie existentă în natură. ♦ (Fiz.) Acțiune care, exercitată de un sistem fizic asupra altuia, îi schimbă starea de repaus sau de mișcare sau îl deformează; spec. acțiune mecanică care schimbă starea de mișcare a unui corp; mărime dirijată care reprezintă această acțiune. 2. (Fiz.; înv.) Energie. ♢ Forță motoare = energie folosită pentru punerea în mișcare a corpurilor. Forță de tracțiune = forță exercitată de un vehicul motor (locomotivă, navă, tractor etc.) asupra unei mașini sau asupra unui vehicul pe care îl remorchează. III. 1. Putere de constrângere, violență. ♢ Loc. adv. Cu forța = în mod forțat, cu sila. Prin forța împrejurărilor = constrâns de motive obiective. 2. (În sintagma) Caz de forță majoră = situație în care cineva nu poate acționa sau proceda așa cum ar dori, din cauza unor împrejurări constrângătoare. – Din fr. force, it. forza.

forum
FÓRUM, forumuri, s.n. Adunare, întrunire (de mare amploare și importanță). – Din lat., fr. forum.

forzato
FORZÁTO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Puternic; accentuat. [Pr.: forțáto] – Din it. forzato.

forzat
FÓRZAȚ, forzațe, s.n. Foaie liberă de hârtie, albă sau colorată, cu ajutorul căreia se face legătura dintre blocul de carte și scoarțe. [Pl. și: forzațuri] – Din germ. Vorsatz.

forzitia
FORZÍȚIA s.f. v. forsiția.

fosa
FÓSĂ, fose, s.f. 1. Cavitate puțin adâncă, mai largă la deschidere decât în adâncime, situată la suprafața unei structuri anatomice. 2. (Geogr.; în sintagma) Fosă abisală, v. abisal 3. (De obicei urmat de determinările „orchestrei” sau „de orchestră”) Spațiu aflat sub avanscena unui teatru sau în fața acesteia, destinat de obicei orchestrei; loja orchestrei. – Din fr. fosse, lat., it. fossa.

fosaiala
FOSĂIÁLĂ, fosăieli, s.f. Fâsâială. [Pr.: -să-ia-] – Fosăi + suf. -eală.

foseta
FOSÉTĂ, fosete, s.f. (Anat.) Gropiță (2). – Din fr. fossette.

fosfat
FOSFÁT, fosfați, s.m. Nume generic dat sărurilor acidului fosforic rezultate prin reacția acestuia cu o bază. ♢ Fosfat de calciu = sare de calciu a acidului fosforic, folosită ca îngrășământ agricol. Fosfat de sodiu = sare de sodiu a acidului fosforic, întrebuințată la dedurizarea apei și în analize chimice. – Din fr. phosphate.

fosfata
FOSFATÁ, fosfatez, vb. I. Tranz. 1. A îngrășa cu fosfați terenurile de cultură. 2. A adăuga fosfat de calciu în mustul de struguri, pentru a activa fermentația și pentru a mări procentul de alcool în vin. 3. A acoperi obiectele de oțel sau de fontă cu un strat de fosfat cristalin (pentru a le proteja contra agenților corosivi). – Din fosfat. Cf. fr. p h o s p h a t e r.

fosfatare
FOSFATÁRE, fosfatări, s.f. Acțiunea de a fosfata și rezultatul ei. – V. fosfata.

fosfataza
FOSFATÁZĂ, fosfataze, s.f. Enzimă care participă la toate procesele organice fundamentale. – Din fr. phosphatase.

fosfatic
FOSFÁTIC, -Ă, fosfatici, -ce, adj. (Chim.) Cu fosfat. – Din fr. phosphatique.

fosfatida
FOSFATÍDĂ, fosfatide, s.f. Substanță din clasa lipidelor în a cărei moleculă intră fosforul, prezentă mai ales în țesutul nervos. – Din fr. phosphatide.

fosfena
FOSFÉNĂ, fosfene, s.f. Senzație care apare sub forma unor puncte luminoase atunci când închidem ochii și apăsăm cu degetele pe pleoape. – Din fr. phosphène.

fosfit
FOSFÍT, fosfiți, s.m. Sare a acidului fosforos. – Din fr. phosphite.

fosfor
FÓSFOR s.n. Element chimic otrăvitor, ușor inflamabil, care se găsește în natură numai în compuși. [Acc. și fosfór] – Din fr. phosphore.

fosforat
FOSFORÁT, -Ă, fosforați, -te, adj. Care conține fosfor. – Din. fr. phosphoreé.

fosforescent
FOSFORESCÉNT, -Ă, fosforescenți, -te, adj. Care poate produce fosforescență. – Din fr. phosphorescent.

fosforescenta
FOSFORESCÉNȚĂ, fosforescențe, s.f. Proprietate a unor compuși chimici de a emite lumină când absorb sau după ce au absorbit radiații luminoase ultraviolete sau corpusculare; calitatea de a lumina în întuneric; p. ext. sclipire. – Din fr. phosphorescence.

fosforic
FOSFÓRIC, -Ă, fosforici, -ce, adj. 1. (În sintagma) Acid fosforic = acid oxigenat al fosforului, întrebuințat la obținerea de îngrășăminte mixte, la acidularea unor băuturi răcoritoare etc. 2. Fig. Luminos, strălucitor, fosforescent. – Din fr. phosphorique.

fosforism
FOSFORÍSM s.n. Intoxicație cronică cu fosfor, caracterizată prin aceea că oasele devin fărâmicioase și se fracturează ușor. – Din fr. phosphorisme.

fosforit
FOSFORÍT, fosforite, s.n. Fosfat natural de calciu, folosit la prepararea îngrășămintelor. – Din fr. phosphorite.

fosforos
FOSFORÓS, -OÁSĂ, fosforoși, -oase, adj. (În sintagmele) Acid fosforos = acid anorganic al fosforului, solubil în apă, în alcool și în eter, care conține mai puțin oxigen decât acidul fosforic și care este întrebuințat ca reducător puternic în chimia analitică. Anhidridă fosforoasă = trioxid de fosfor. – Din fr. phosphoreux.

fosforoscop
FOSFOROSCÓP, fosforoscoape, s.n. Instrument pentru măsurarea duratei de emisie a luminii prin fosforescență. – Din fr. phosphoroscope.

fosfura
FOSFÚRĂ, fosfuri, s.f. Combinație a fosforului cu un metal, folosită la combaterea rozătoarelor. – Din fr. phosphure.

fosgen
FOSGÉN s.n. Compus chimic sub formă de gaz incolor, ușor lichefiabil, cu miros sufocant, puternic iritant al ochilor, foarte otrăvitor, întrebuințat în industria coloranților, medicamentelor etc. și ca gaz de luptă. – Din fr. phosgène.

fosil
FOSÍL, -Ă, fosili, -e, s.f., adj. 1. S.f. Rest sau urmă a unui animal sau a unei plante dintr-o epocă geologică anterioară celei actuale, conservată în straturile pământului. ♦ (Ir.) Bătrân (cu idei și atitudini învechite). 2. Adj. (Despre organisme, formații geologice etc.) Care a existat, care s-a format în trecutul geologic al pământului. – Din fr. fossile, lat. fossilis.

fosilifer
FOSILIFÉR, -Ă, fosiliferi, -e, adj. (Geol.; despre roci) Cu fosile (1). – Din fr. fossilifère.

fosiliza
FOSILIZÁ, fosilizez, vb. I. Refl. (Adesea fig.) A se transforma în fosilă. – Din fr. fossiliser.

fosilizare
FOSILIZÁRE, fosilizări, s.f. Acțiunea de a se fosiliza și rezultatul ei; ansamblu de fenomene fizice, chimice și biologice care intervin după moartea unui organism și care fac posibilă conservarea lui în straturile geologice. – V. fosiliza.

fost
FOST, -Ă, foști, -ste, adj. (Despre oameni) Care a avut o calitate, o funcție, un rang, un nume etc. pe care nu-l mai are. ♦ De altădată, de pe vremuri, de odinioară. ♦ (Despre lucruri)Care a aparținut în trecut cuiva; care și-a pierdut vechea destinație. ♦ (Substantivat, n.; neobișnuit) Ceea ce s-a petrecut în trecut; faptele trecute. – V. fi.

fosterit
FOSTERÍT, fosterite, s.n. Grup de rășini folosit la impregnarea izolației înfășurărilor electrice. – Din fr. fostérite.

fosai
FOȘĂÍ, foșăiesc, vb. IV. Intranz. A fâșâi. – Formație

foscai
FOȘCĂÍ vb. IV. v. fojgăi.

foscaitura
FOȘCĂITÚRĂ s.f. v. fojgăitură.

fosnai
FOȘNĂÍ vb. IV. v. foșni.

fosnet
FÓȘNET, foșnete, s.n. Sunet ușor produs de mișcarea sau de frecarea frunzelor, a mătăsii, a hârtiei etc.; foșnire, foșnitură, freamăt. ♦ Susur. – Foșni + suf. -et.

fosni
FOȘNÍ, foșnesc, vb. IV. Intranz., Tranz. A produce un sunet ușor prin mișcare sau prin frecare. ♦ (Rar) A foi, a mișuna. [Var.: foșnăí vb. IV.] – Formație onomatopeică.

fosnire
FOȘNÍRE, foșniri, s.f. Acțiunea de a foșni și rezultatul ei; foșnitură, foșnit, foșnet. – V. foșni

fosnit
FOȘNÍT s.n. (Rar) Foșnire. – V. foșni.

fosnitor
FOȘNITÓR, -OÁRE, foșnitori, -oare, adj. Care foșnește. – Foșni + suf. -tor.

fosnitura
FOȘNITÚRĂ, foșnituri, s.f. Foșnet. – Foșni + suf. -tură.

fot
FOT, foți, s.m. Unitate de măsură a iluminării, reprezentând iluminarea unei suprafețe de un centimetru pătrat care primește fluxul de un lumen repartizat uniform. – Din fr. phot.

fota
FÓTĂ, fote, s.f. 1. Parte componentă a costumului popular românesc (bogat ornamentată) purtată de femei, formată dintr-o țesătură dreptunghiulară de lână care se petrece în jurul corpului, ținând locul fustei, sau din două bucăți de stofă acoperind partea din față a corpului (ca un șorț) și pe cea din spate. 2. (Rar) Șorț purtat de cârciumari, de ospătari etc. – Din tc. fota.

fotbal
FÓTBAL s.n. Joc sportiv cu mingea între două echipe de câte 11 jucători, fiecare dintre jucători căutând să introducă mingea în poarta celeilalte echipe, lovind-o cu piciorul sau cu oricare altă parte a corpului, în afară de mâini. – Din engl., fr. football.

fotbalist
FOTBALÍST, -Ă, fotbaliști, -ste, s.m. și f. Persoană care practică fotbalul. – Fotbal + suf. -ist.

fotbalistic
FOTBALÍSTIC, -Ă, fotbalistici, -ce, adj. Care aparține fotbalului, care se referă la fotbal; de fotbal. – Fotbal + suf. -istic.

fotel
FOTÉL s.n. v. fotoliu.

fotita
FOTÍȚĂ, fotițe, s.f. Diminutiv al lui fotă. – Fotă + suf. -iță.

foto
FOTO- Element de compunere cu sensul „al luminii, datorită luminii” sau „fotografic”, servind la formarea unor substantive. – Din fr. photo-.

fotoalergie
FOTOALERGÍE, fotoalergii, s.f. (Med.) Sensibilitate alergică la lumină. [Pr.: -to-a-] – Din engl. photoallergy.

fotoamator
FOTOAMATÓR, fotoamatori, s.m. Fotograf amator. [Pr.: -to-a-] – Foto + amator.

fotoaparat
FOTOAPARÁT, fotoaparate, s.n. Aparat fotografic. [Pr.: -to-a-] – Din rus. fotoapparat.

fotoautotrof
FOTOAUTOTRÓF, -Ă, fotoautotrofi, -e, adj., s.f. (Bot.) (Plantă) care se hrănește prin fotosinteză; fotosintetizant. [Pr.: -to-a-u-] – Din engl. photoautotrophic.

fotobiologie
FOTOBIOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei care studiază efectele luminii asupra organismelor vii. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. photobiologie.

fotocamera
FOTOCÁMERĂ, fotocamere, s.f. Aparat folosit pentru efectuarea de fotograme terestre. – Din rus. fotokamera.

fotocartare
FOTOCARTÁRE, fotocartări, s.f. Tehnica întocmirii planurilor și a hărților topografice, după fotograme, cu ajutorul aparatelor fotogrammetrice. – Foto- + cartare.

fotocartograf
FOTOCARTOGRÁF, fotocartografe, Aparat fotogrammetric folosit pentru realizarea automată a hărților pe bază de fotograme. – Din fr. photocartographe.

fotocartografiere
FOTOCARTOGRAFIÉRE, fotocartografieri, s.f. Întocmire de hărți cu ajutorul fotogramelor. [Pr.: -fi-e-] – De la fotocartograf.

fotocatalizator
FOTOCATALIZATÓR, -OÁRE, fotocatalizatori, -oare, adj. Care înlesnește fotocataliza. – Foto- + catalizator

fotocataliza
FOTOCATALÍZĂ, fotocatalize, s.f. Cataliză selectivă produsă de lumină. – Din fr. photocatalyse.

fotocatod
FOTOCATÓD, fotocatozi, s.m. Catod a cărui emisie de electroni se face prin efect fotoelectric. – Din fr. photocatode.

fotocelula
FOTOCELÚLĂ, fotocelule, s.f. Celulă fotoelectrică. – Din fr. photocellule.

fotoceramica
FOTOCERÁMICĂ s.f. Aplicare de ornamente pe articole de porțelan cu ajutorul fotografierii speciale. – Din fr. photocéramique.

fotochimic
FOTOCHÍMIC, -Ă, fotochimici, -ce, adj. Care ține de fotochimie, relativ la reacțiile chimice ale luminii ♢ Reacție fotochimică = transformare chimică a substanțelor care are loc sub acțiunea luminii. – Din fr. photochimique.

fotochimie
FOTOCHIMÍE s.f. Parte a chimiei care se ocupă cu studiul reacțiilor chimice declanșate, ajutate sau accelerate de lumină. – Din fr. photochimie.

fotoclub
FOTOCLÚB, fotocluburi, s.n. Club de fotoamatori. – Foto- + club.

fotocoagulare
FOTOCOAGULÁRE, fotocoagulări, s.f. (Med.) Coagulare a sângelui prin raze laser. [Pr.: -co-a-] – Foto- + coagulare (după engl. photocoagulation).

fotocoagulator
FOTOCOAGULATÓR, fotocoagulatoare, s.n. (Med.) Dispozitiv laser pentru determinarea coagulării sângelui. [Pr.: -co-a-] – Din engl. photocoagulator.

fotocoagulograf
FOTOCOAGULOGRÁF, fotocoagulografe, s.n. (Med.) Aparat pentru măsurarea automată a coagulării sângelui. [Pr.: -co-a-] – Din fotocoagulare (după electrocardiograf)

fotocolografie
FOTOCOLOGRAFÍE, fotocolografii, s.f. Procedeu de tipărire la care se folosește ca formă de tipar un strat de gelatină sensibilizat la acțiunea luminii și transformat într-un clișeu imprimabil prin reproducere fotomecanică; heliotipie. – Din fr. photocollographie.

fotocolor
FOTOCOLÓR s.n. Sistem de fotografiere în culori. – Foto- +

fotocolorimetru
FOTOCOLORIMÉTRU, fotocolorimetre, s.n. Aparat cu ajutorul căruia se analizează calitatea coloranților. – Din fr. photocolorimètre.

fotocompozitie
FOTOCOMPOZÍȚIE, fotocompoziții, s.f. Compoziție (8) în fotografie. – Foto- + compoziție.

fotoconductibilitate
FOTOCONDUCTIBILITÁTE, s.f. Conductibilitate electrică a semiconductoarelor, produsă prin iluminarea suprafeței acestora; fotoconducție, fotoconductivitate, efect fotoconductiv. – Din fr. photoconductibilité.

fotoconductiv
FOTOCONDUCTÍV adj. (În sintagmă) Efect fotoconductiv = fotoconductibilitate. – Din fr. photoconductif.

fotoconductivitate
FOTOCONDUCTIVITÁTE s.f. (Fiz.) Fotoconductibilitate. – Din fr. photoconductivité.

fotoconductor
FOTOCONDUCTÓR, -OÁRE, fotoconductori, -oare, adj. (Fiz.) Care prezintă conductibilitate suplimentară sub acțiunea luminii. – Din fr. photoconducteur, engl. photoconductor.

fotoconductie
FOTOCONDÚCȚIE s.f. Fotoconductibilitate. – Din fr. photoconduction.

fotocopie
FOTOCÓPIE, fotocopii, s.f. Copie fotografică (pozitiv, mai rar negativ) a unui document, text, a unei fotografii, fotograme etc. – Din fr. photocopie.

fotocopier
FOTOCOPIÉR, fotocopiere, s.n. Aparat cu ajutorul căruia se efectuează copii fotografice [Pr.: -pi-er-] – Din germ. Photokopier.

fotocrom
FOTOCRÓM, -Ă, fotocromi, -e, adj. Care își schimbă culoarea sub acțiunea luminii; fotocromatic. – Din fotocromie (derivat regresiv).

fotocromatic
FOTOCROMÁTIC, -Ă, fotocromatici, -ce, adj. Fotocrom. – Fotocrom + suf. -atic.

fotocromie
FOTOCROMÍE, fotocromii, s.f. (Impr.) Fotografie în culori. – Din fr. photochromie.

fotocromografie
FOTOCROMOGRAFÍE s.f. 1. Procedeu dee fotografiere în culori sau de reproducere fotografică a tablourilor în culori. 2. Fotografie obținută prin acest procedeu. – Din fr. photochromographie.

fotocromotipografie
FOTOCROMOTIPOGRAFÍE s.f. 1. Procedeu de reproducere a culorilor pentru ilustrarea cărților, revistelor, afișelor etc. – Din fr. photochromotypographie.

fotocromoxilografie
FOTOCROMOXILOGRAFÍE, fotocromoxilografii, s.f. Procedeu de tipărire multicoloră cu clișee gravate în lemn, care sunt confecționate prin reproducere fotografică. ♦ Stampă colorată obținută prin acest procedeu. – Din fr. photochromoxilographie.

fotocronica
FOTOCRÓNICĂ, fotocronici, s.f. Cronică fotografică. – Foto- + cronică.

fotocronograf
FOTOCRONOGRÁF, fotocronografe, s.n. Aparat fotografic folosit la înregistrarea automată a fotografiilor luate în serie. – Din fr. photochronographe.

fotoculegere
FOTOCULÉGERE, fotoculegeri, s.f. Procedeu fotografic de culegere a unui text în vederea tipăririi. – Foto- + culegere.

fotocuplor
FOTOCUPLÓR, fotocuploare, s.n. (Electron.) Optocuplor. – Din fr. photocoupleur.

fotodermatoza
FOTODERMATÓZĂ, fotodermatoze, s.f. Boală de piele provocată de expunerea pielii la razele solare. – Din fr. photodermatose.

fotodezintegrare
FOTODEZINTEGRÁRE, fotodezintegrări, s.f. Dezintegrare a unui nucleu atomic ca urmare a absorbției unui foton de raze X sau ϒ de mare energie. – Foto- + dezintegrare. Cf. fr. p h o t o d é s i n t é g r a t i o n.

fotodioda
FOTODIÓDĂ, fotodiode, s.f. 1. Diodă a cărei funcționare este dependentă de intensitatea fluxului luminos care cade asupra sa. 2. Celulă fotoelectrică. [Pr.: -di-o-] – Din fr. photodiode.

fotoelasticimetrie
FOTOELASTICIMETRÍE s.f. (Fiz.) Metodă de măsurare optică a tensiunilor din masa unui corp. [Pr.: -to-e-] – Din fr. photoélasticimétrie.

fotoelasticimetru
FOTOELASTICIMÉTRU, fotoelasticimetre, s.n. (Fiz.) Aparat folosit în fotoelasticimetrie. [Pr.: -to-e-] – Din fr. photoélasticimètre.

fotoelasticitate
FOTOELASTICITÁTE s.f. (Fiz.) Proprietate a unor materiale transparente de a-și modifica indicele de refracție sub acțiunea deformațiilor elastice. – Din fr. photoélasticité.

fotoelectric
FOTOELÉCTRIC, -Ă, fotoelectrici, -ce, adj. 1. (Despre emisiunea de electroni din metale) Provocat de incidența radiației luminoase. ♢ Efect fotoelectric extern = emisie de electroni de pe suprafața metalelor sau a semiconductoarelor, sub acțiunea iluminării. Efect fotoelectric intern = punerea în libertate, în masa unui semiconductor, a purtătorilor de sarcini sub acțiunea iluminării. 2. Referitor la efectul fotoelectric extern sau intern; bazat pe aceste efecte. ♢ Celulă fotoelectrică = element de circuit electric, cu doi electrozi, care se bazează pe efectul fotoelectric și care lasă să treacă prin el un curent electric de intensitate mai mare sau mai mică; fotodiodă, fotocelulă. [Pr.: -to-e-] – Din fr. photoélectrique.

fotoelectricitate
FOTOELECTRICITÁTE s.f. Fenomen datorită căruia un material emite electroni când cade pe el lumina. ♦ Disciplină care se ocupă cu studiul fenomenelor fotoelectrice. – Din fr. photoélectricité.

fotoelectron
FOTOELECTRÓN, fotoelectroni, s.m. Electron emis prin efect fotoelectric. – Din fr. photoélectron.

fotoelement
FOTOELEMÉNT, fotoelemente, s.n. Aparat care emite un curent electric de intensitate variabilă în raport cu lumina care cade pe el; pilă sau celulă fotovoltaică. – Din fr. photo-élément.

fotoemisie
FOTOEMÍSIE s.f. (Fiz.) Emisie de fotoelectroni. [Var.: fotoemisiúne s.f.] – Din fr. photo-émission, engl. photoemission.

fotoemisiune
FOTOEMISIÚNE s.f. v. fotoemisie.

fotoenergetica
FOTOENERGÉTICĂ s.f. Ramură a biologiei care studiază influența energiei radiante a soarelui asupra activității vitale a organismelor vegetale și animale. – Din fr. photoénergétique.

fotofinis
FOTOFÍNIȘ, fotofinișuri, s.n. Aparat care înregistrează automat ordinea sosirii concurenților într-o probă sportivă. – Din fr., engl. photo-finish.

fotofob
FOTOFÓB, -Ă, fotofobi, -e, adj., s.m. și f. (Med.) (Bolnav) de fotofobie. – Din fotofobie (derivat regresiv).

fotofobie
FOTOFOBÍE, fotofobii, s.f. Aversiune pentru lumină, ca urmare a unei hipersensibilități a ochiului față de lumină, constituind simptomul unei boli de ochi. – Din fr. photophobie.

fotofon
FOTOFÓN, fotofoane, s.n. Aparat care transmite sunetele prin intermediul unei raze de lumină. – Din fr. photophone.

fotofonie
FOTOFONÍE s.f. Transmitere a sunetelor prin intermediul razelor luminoase. – Din fr. photophonie.

fotofor
FOTOFÓR, -Ă, fotofori, -e, adj. Care poartă, care are o sursă de lumină. – Din fr. photophore.

fotoforeza
FOTOFORÉZĂ, fotoforeze, s.f. Mișcare a particulelor microscopice sub acțiunea unei iluminări puternice. – Din fr. photophorèse.

fotogen
FOTOGÉN, -Ă, fotogeni, -e, adj. Care produce și răspândește lumină. – Din fr. photogène.

fotogenic
FOTOGÉNIC, -Ă, fotogenici, -ce, adj. Care impresionează bine placa fotografică. ♦ (Despre oameni) Care are calități potrivite pentru a fi reproduse în mod avantajos în fotografie sau în film. – Din fr. photogénique.

fotogenie
FOTOGENÍE s.f. Însușirea de a fi fotogenic. – Din fr. photogénie.

fotograf
FOTOGRÁF, -Ă, fotografi, e, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu fotografierea; specialist în tehnica fotografică. – Din fr. photographe.

fotografia
FOTOGRAFIÁ, fotografiez, vb. I. Tranz. A fixa imaginea unui obiect, a unei persoane, a unui peisaj etc. pe o placă sau pe o hârtie fotografică sensibilă cu ajutorul unui aparat fotografic; a realiza o fotografie. [Pr.: -fi-a-] – Din fr. photographier.

fotografiat
FOTOGRAFIÁT^1 s.n. Faptul de a fotografia. [Pr.: -fi-at] – V. fotografia.

FOTOGRAFIÁT^2, -Ă, fotografiați, -te, adj. Reprodus prin procedee fotografice, a cărui imagine a fost fixată prin fotografie. [Pr.: -fi-at] – V. fotografia.

fotografic
FOTOGRÁFIC, -Ă, fotografici, -ce, adj. Care ține de fotografie, privitor la fotografie; care servește pentru a fotografia. ♢ Hârtie fotografică = hârtie specială acoperită cu un strat sensibil la acțiunea radiațiilor luminoase, pe care se obțin copiile fotografice pozitive prin copierea negativelor. Aparat fotografic = dispozitiv optic (format din obiectiv, diafragmă, obturator, declanșator, cameră obscură, caseta filmului, vizor etc.) cu ajutorul căruia se fotografiază. ♦ Obținut pe cale fotografică. – Din fr. photographique.

fotografie
FOTOGRAFÍE, fotografii, 1. Imagine pozitivă a unei ființe, a unui obiect, a unui peisaj etc. fixată pe hârtie fotografică și obținută prin fotografiere. ♦ Tehnica fotografierii. 2. (Cin.: în sintagma) Fotografie de platou = fotografie (1) executată în timpul realizării unui film pentru asigurarea racordului dintre cadre și secvențe, pentru publicitate etc. – Din fr. photographie.

fotografiere
FOTOGRAFIÉRE, fotografieri, s.f. Acțiunea de a fotografia și rezultatul ei. [Pr.: -fi-e-] – V. fotografia.

fotograma
FOTOGRÁMĂ, fotograme, s.f. 1. Fotografie specială (luată din avion sau din puncte înalte), care îndeplinește condiția de a oferi o perspectivă centrală, pe baza căreia se pot face măsurători precise asupra obiectului a cărui imagine o reproduce și care se folosește mai ales în topografie și în cartografie. 2. Porțiune a unei pelicule cinematografice care conține o imagine (statică) completă. – Din fr. photogramme.

fotogrammetric
FOTOGRAMMÉTRIC, -Ă, fotogrammetrici, -ce, adj. Care aparține fotogrammetriei, care se referă la fotogrammetrie. – Din fr. photogramme.

fotogrammetrie
FOTOGRAMMETRÍE s.f. Ramură a topografiei care se ocupă cu studierea principiilor, metodelor și procedeelor de determinare a formei și a dimensiunilor obiectelor pe baza fotogramelor. – Din fr. photogrammétrie.

fotogrammetrist
FOTOGRAMMETRÍST, -Ă, fotogrammetriști, -ste, s.m. și f. Specialist în fotogrammetrie. – Din engl. photogrammetrist.

fotogrammetru
FOTOGRAMMÉTRU, (1) fotogrammetre, s.n., (2) fotogrammetri, s.m. 1. S.n. Aparat cu care se iau fotograme. 2. S.m. Tehnician care se ocupă cu operații de fotogrammetrie. – Din germ. Photogrammeter, fr. photogrammètre.

fotogravura
FOTOGRAVÚRĂ, fotogravuri, s.f. 1. Procedeu fotografic cu care se pot obține clișee în vederea imprimării planșelor în tipografie; gravură obținută prin acest procedeu. 2. Heliogravură. – Din fr. photogravure.

fotoharta
FOTOHÁRTĂ, fotohărți, s.f. Hartă realizată pe baza fotogramelor. – Foto- + hartă (după fr. photocarte).

fotointrerupator
FOTOÎNTRERUPĂTÓR, fotoîntrerupătoare, s.n. (Elt.) Fotoreleu. – Foto- + întrerupător.

fotolitografic
FOTOLITOGRÁFIC, -Ă, fotolitografici, -ce, adj. Care aparține fotolitografiei, referitor la fotolitografie. – Din fr. photolitographique.

fotolitografie
FOTOLITOGRAFÍE, (2) fotolitografii, s.f. 1. Metodă de reproducere a hărților și a figurilor desenate constând în trececrea desenului pe o piatră litografică, prin intermediul unei hârtii speciale. 2. Imagine reprodusă prin această metodă. – Din fr. photolitographie.

fotoliu
FOTÓLIU, fotolii, s.n. Scaun mare, de obicei capitonat, cu spătar și rezemători pentru brațe. ♢ Fotoliu-pat = fotoliu extensibil care se poate transforma în pat. ♦ Loc situat în prima jumătate a unei săli de spectacol. ♢ Fotoliu de orchestră = loc în primele rânduri într-o sală de spectacol. [Var.: (rar) fotél s.n.] – Din fr. fauteuil. Cf. pol. f o t e l.

fotoliza
FOTOLÍZĂ, fotolize, s.f. Descompunere chimică a unor substanțe sub acțiunea luminii. – Din fr. photolyse.

fotoluminescent
FOTOLUMINESCÉNT, -Ă, fotoluminescenți, -te, adj. Cu fotoluminescență. – Din fr. photoluminescent

fotoluminescenta
FOTOLUMINESCÉNȚĂ, fotoluminescențe, s.f. (Fiz.) Denumire comună dată FOTOLUMINESCÉNȚĂ, fotoluminescențe, s.f. (Fiz.) Denumire comună dată fluorescenței, fosforescenței și altor fenomene asemănătoare, în care se produce o emisiune de lumină prin iluminarea prealabilă a substanței emițătoare sau prin

fotomecanica
FOTOMECÁNICĂ, fotomecanice, adj., s.f. 1. Adj. (În sintagma) Reproducere fotomecanică = procedeu de imprimare în care se folosesc și clișee fotosensibile. 2. S.f. Tipărire făcută prin fotografierea planșei tipografice. – Din fr. photomécanique.

fotometalografie
FOTOMETALOGRAFÍE, fotometalografii, s.f. Procedeu de imprimare a hărților și desenelor, constând în transpunerea acestora pe o placă de zinc sensibilizată. – Din fr. photométallographie.

fotometalografist
FOTOMETALOGRAFÍST, -Ă, fotometalografiști, -ste, s.m. și f. Specialist în fotometalografie. – Fotometalografie + suf. -ist.

fotometeor
FOTOMETEÓR, fotometeori, s.m. Efect luminos care apare în atmosferă în anumite condiții datorită reflexiei, refracției, difracției și difuziei luminii. [Pr.: -te-or-] – Din engl. photometeor.

fotometric
FOTOMÉTRIC, -Ă, fotometrici, -ce, adj. Care se referă la fotometrie; considerat din punctul de vedere al fotometriei; al fotometrului. – Din frr. photométrique.

fotometrie
FOTOMETRÍE s.f. Parte a opticii care se ocupă cu măsurarea intensității surselor de lumină, a iluminării etc. – Din fr. photométrie.

fotometru
FOTOMÉTRU, fotometre, s.n. Instrument care servește la măsurarea intensității surselor de lumină. – Din fr. photomètre

fotomicrografic
FOTOMICROGRÁFIC, -Ă, fotomicrografici, -ce, adj. De microfotografie; microfotografic. – Din fr. photomicrographique.

fotomicrografie
FOTOMICROGRAFÍE, fotomicrografii, s.f. Microfotografie. – Din fr. photomicrographie.

fotomicroscopie
FOTOMICROSCOPÍE, fotomicroscopii, s.f. Înregistrare fotografică a preparatelor microscopice. – Din fr. photomicroscopie.

fotomitraliera
FOTOMITRALIÉRĂ, fotomitraliere, s.f. Aparat folosit pentru verificarea tragerilor din avion, ale cărui fotografii dau posibilitatea să se vadă dacă s-a ochit bine în timpul tragerii. [Pr.: -li-e-] – Foto- + mitralieră.

fotomontaj
FOTOMONTÁJ, fotomontaje, s.n. 1. Ansamblu de fotografii și de fragmente de fotografii reunite cu scopul de a obține un nou clișeu fotografic. 2. Mijloc de agitație vizuală care constă dintr-o serie de fotografii și de ilustrații aranjate pe un panou, spre a ilustra un subiect sau o problemă. – Din fr. photomontage.

fotomozaic
FOTOMOZAÍC, fotomozaicuri, s.n. Ansamblu de fotografii și de fotograme dispuse într-un tablou unic. – Foto- + mozaic.

fotomultiplicator
FOTOMULTIPLICATÓR, fotomultiplicatoare, s.n. Dispozitiv pentru multiplicarea impulsurilor luminoase și pentru transformarea acestora în impulsuri electrice. – Din fr. photomultiplicateur.

foton
FOTÓN, fotoni, s.m. (Fiz.) Particulă elementară a radiației electromagnetice care posedă energie și impuls și care nu poate exista în stare de repaus. – Din fr. photon.

fotonastie
FOTONASTÍE, fotonastii, s.f. Mișcare a petalelor sau a frunzelor provocată de variația intensității luminii. – Din fr. photonastie.

fotonic
FOTÓNIC, -Ă, fotonici, -ce, adj. (Fiz.) De foton. – Din fr. photonique.

fotoobiectiv
FOTOOBIECTÍV, fotoobiective, s.n. Obiectiv fotografic. [Pr.: -to-o-] – Din germ. Photoobjektiv.

fotoperiodism
FOTOPERIODÍSM s.n. Ansamblu de reacții ale plantelor față de lungimea zilelor. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. photopériodisme.

fotopila
FOTOPÍLĂ, fotopile, s.f. (Elt.) Fotoelement. – Din fr. photopile.

fotoreactie
FOTOREÁCȚIE, fotoreacții, s.f. Reacție chimică efectuată sub acțiunea luminii. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. photoréaction.

fotoreceptor
FOTORECEPTÓR, fotoreceptori, s.m. (Biol.) Celulă cu pigmenți fotosensibili. – Din fr. photorécepteur.

fotoreleu
FOTORELÉU, fotorelee, s.n. Dispozitiv electronic care închide un circuit sub acțiunea luminii; fotoîntrerupător. – Foto- + releu.

fotoreportaj
FOTOREPORTÁJ, fotoreportaje, s.n. Reportaj înfățișat printr-o succesiune de fotografii, în special instantanee, însoțite de un text explicativ, care prezintă un eveniment, un fapt divers sau unele aspecte (actuale) din viața economică, politică, culturală, sportivă etc. – Din fr. photoreportage, rus. fotoreportaj.

fotoreporter
FOTOREPÓRTER, -Ă, fotoreporteri, -e, s.m. și f. Fotograf specialist în instantanee pentru reportaje. – Foto- + reporter.

fotoreproducere
FOTOREPRODÚCERE, fotoreproduceri, s.f. Ansamblu de operații prin care se execută pe cale fotografică, după un original, negativele și pozitivele necesare obținerii clișeelor pentru tipar. – Foto- + reproducere.

fotorezistiv
FOTOREZISTÍV, -Ă, fotorezistivi, -e, adj. Care se referă la dependența rezistenței electrice a conductoarelor sau semiconductoarelor de iluminarea suprafeței lor. – Din fr. photoresistif.

fotorezistor
FOTOREZISTÓR, fotorezistoare, s.n. Material a cărui conducție variază în raport cu iluminarea. – Din engl. photoresistor.

fotosculptura
FOTOSCULPTÚRĂ, fotosculpturi, s.f. Procedeu de executare a statuilor, a busturilor etc., înregistrându-se fotografic din mai multe părți conturul corpului de sculptat și reproducându-se mecanic acest contur în material plastic. ♦ Sculptură realizată prin acest procedeu. – Din fr. photosculpture.

fotosensibil
FOTOSENSÍBIL, -Ă, fotosensibili, -e, adj. (Despre substanțe sau materiale) Care este sensibil la lumină. – Din fr. photosensible.

fotosensibilitate
FOTOSENSIBILITÁTE s.f. Sensibilitate la lumină. ♦ Sensibilitate mare a organismului, în special a pielii, față de radiațiile luminoase. – Din fr. photosensibilité.

fotosensibilizare
FOTOSENSIBILIZÁRE, fotosensibilizări, s.f. Apariție a unei sensibilități deosebite față de acțiunea radiațiilor luminoase și ultraviolete, determinată de unele substanțe. – După fr. photosensibilisation.

fotosfera
FOTOSFÉRĂ s.f. Stratul exterior al globului solar sau al unei stele format din gaze și vapori metalici cu temperatură foarte mare, care radiază lumină, constituind sursa principală a luminii solare. – Din fr. photosphère.

fotosferic
FOTOSFÉRIC, -Ă, fotosferici, -ce, adj. Care se referă la fotosferă. – Din fr. photosférique.

fotosintetic
FOTOSINTÉTIC, -Ă, fotosintetici, -ce, adj. (Bot.) De fotosinteză. – Din fr. photosynthétique.

fotosintetizant
FOTOSINTETIZÁNT, -Ă, fotosintetizanți, -te, adj., s.f. (Bot.) Fotoautotrof. – De la fotosinteză.

fotosintetizator
FOTOSINTETIZATÓR, -OÁRE, fotosintetizatori, -oare, adj. (Bot.) Care contribuie la fotosinteză. – De la fotosinteză.

fotosinteza
FOTOSINTÉZĂ, fotosinteze, s.f. Proces fiziologic prin care plantele verzi sintetizează substanțele organice din bioxid de carbon și apă cu ajutorul luminii solare absorbite de clorofilă și eliberează oxigen; asimilație clorofiliană. – Din fr. photosynthèse.

fototactism
FOTOTACTÍSM, fototactisme, s.n. Deplasare a unor organisme vegetale inferioare, mobile, (alge verzi, flagelate) după direcția razelor de lumină dintr-un mediu inegal luminat. – Din fr. phototactisme.

fototaxie
FOTOTAXÍE, fototaxii, s.f. Reacție a protoplasmei la lumină. – Din fr. phototaxie.

fototeca
FOTOTÉCĂ, fototeci, s.f. Colecție de fotografii sau fotograme organizată pentru cercetări sau în vederea folosirii lor în publicații. ♦ Spațiu (sală, dulap, ladă etc.) în care se păstrează astfel de colecții. – Din fr. phototèque.

fototelegraf
FOTOTELEGRÁF, fototelegrafe, s.n. Echipament destinat producerii și recepției, însoțite de înregistrare, a mesajelor corespunzătoare imaginilor fixe transmise prin fotografie. – Din fr. phototélégraphe.

fototelegrafic
FOTOTELEGRÁFIC, -Ă, fototelegrafici, -ce, adj. De fototelegrafie. – Din fr. phototélégraphique.

fototelegrafie
FOTOTELEGRAFÍE s.f. Transmitere la distanță a fotografiilor, a desenelor, a unor texte scrise etc. cu ajutorul telegrafiei. – Din fr. phototélégraphie.

fototeodolit
FOTOTEODOLÍT, fototeodolite, s.n. Aparat fotogrammetric utilizat în obținerea fotogramelor terestre. [Pr.: -te-o-] – Din fr. photothéodolite.

fototerapic
FOTOTERÁPIC, -Ă, fototerapici, -ce, adj. (Med.) De fototerapie. – Din fr. photothérapique.

fototerapie
FOTOTERAPÍE, fototerapii, s.f. Tratament medical care folosește radiațiile solare sau ale unei surse artificiale de lumină, indicat în rahitism, tuberculoză osoasă etc. – Din fr. photothérapie.

fototipie
FOTOTIPÍE (2), fototipii, s.f. 1. Procedeu prin care se execută reproduceri, apropiate ca aspect de fotografie, cu ajutorul unui clișeu format dintr-un strat subțire de gelatină bicromatică, așezat pe o placă de cupru. 2. Reproducere obținută prin acest procedeu. – Din fr. phototypie.

fototiristor
FOTOTIRISTÓR, fototiristoare, s.n. (Electron.) Tiristor comandat prin intermediul unui impuls luminos. – Din engl. photothyristor.

fototopografie
FOTOTOPOGRAFÍE s.f. Ramură a fotogrammetriei care se ocupă cu ridicări topografice ale unor porțiuni restrânse din suprafața terestră. – Din germ. Phototopographie, fr. phototopographie.

fototranzistor
FOTOTRANZISTÓR, fototranzistoare, s.n. Dispozitiv semiconductor sensibil la lumină. – Din engl. phototransistor.

fototropic
FOTOTRÓPIC, -Ă, fototropici, -ce, adj. (Biol.; despre organisme) Care îsi realizează nutriția cu ajutorul luminii solare. – Din engl. phototropic.

fototropie
FOTOTROPÍE s.f. Fototropism (2). – Din fr. phototropie.

fototropism
FOTOTROPÍSM s.n. 1. Însușire a unor plante de a-și îndrepta florile, frunzele etc. într-o direcție anumită, determinată de orientarea luminii; heliotropism. 2. Schimbare reversibilă a culorii unui corp sub acțiunea luminii, revenirea la culoarea inițială făcându-se lent, la întuneric; fototropie. – Din fr. phototropisme, germ. Phototropismus.

fotovoltaic
FOTOVOLTÁIC, -Ă, fotovoltaici, -ce, adj. 1. (În sintagma) Efect fotovoltaic = apariție a unei tensiuni electromotoare într-o joncțiune semiconductoare sau într-un contact metal-semiconductor. 2. (În sintagma) Pilă (sau celulă) fotovoltaică = fotoelement. [Pr.: -ta-ic] – Din fr. photovoltaïque.

fotozincografie
FOTOZINCOGRAFÍE, fotozincografii, s.f. Procedeu de reproducere a unei fotografii prin copierea pe o placă de zinc. – Din fr. photozincographie.

foulard
FOULARD s.n. Mașină cu ajutorul căreia se îmbibă țesăturile textile cu soluții de coloranți și cu mase de apret. [Pr.: fulár] – Cuv. fr.

fourierism
FOURIERÍSM s.n. Doctrină socialistă utopică franceză creată de Ch. Fourier și de discipolii lui în prima jumătate a sec. XIX. [Pr.: fu-ri-e-] – Din fr. fouriérisme.

fovism
FOVÍSM s.n. Curent apărut în pictura franceză, la începutul sec. XX. ca reacție împotriva disocierii impresioniste a tonurilor, folosind culoarea pură, distribuită în pete mari, uneori violente. – Din fr. fauvisme.

fox
FOX, focși, s.m. Foxterier. – Din fr., engl. fox.

foxterier
FOXTERIÉR, foxterieri, s.m. Rasă de câini de casă, rezistenți și iuți, cu urechi scurte, cu picioare drepte, buni vânători de animale mici care trăiesc în vizuini; fox. [Pr.: -ri-er] – Din fr. foxterrier.

foxtrot
FÓXTROT, foxtroturi, s.n. Dans modern de origine americană, cu ritm sincopat și cu mișcare vioaie sau lentă, care se dansează în perechi; melodie după care se execută acest dans. – Din engl. foxtrot.

frac
FRAC, fracuri, s.n. Haină bărbătească de ceremonie din stofă neagră, în față scurtă până la talie, iar în spate terminată cu două cozi lungi și înguste. – Din fr. frac.

fractura
FRACTURÁ, fracturez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) frânge, a(-și) rupe un os, p.ext. un membru al corpului; a produce sau a suferi o fractură. – Din fr. fracturer.

fracturat
FRACTURÁT, -Ă, fracturați, -te, adj. (Despre oase, p. ext. despre membrele corpului) Rupt^2, frânt. – V. fractura.

fractura
FRACTÚRĂ, fracturi, s.f. 1. (Med.) Ruptură a unui os sau a unui cartilaj, p.ext. a unui membru al corpului. 2. (Tehn.) Suprafață neregulată rezultată la ruperea sau la spargerea unui obiect. ♦ (Geol.) Falie. – Din fr. fracture, lat. fractura.

fractie
FRÁCȚIE, fracții, s.f. (Uneori urmat de determinarea „ordinară”) Simbol sau număr care reprezintă raportul a două numere întregi. ♢ Fracție zecimală = fracție al cărei numitor este o putere a lui 10. ♦ Raport a două expresii matematice. – Din fr. fraction, lat. fractio.

fractiona
FRACȚIONÁ, fracționez, vb. I. Tranz. A împărți un întreg în mai multe părți, a reduce în fracțiuni, a divide; a transforma unul sau mai mulți întregi în factori. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fractionner.

fractionar
FRACȚIONÁR, -Ă, fracționari, -e, adj. (Mat.) Care conține o fracție sau se compune din fracții; care are forma unei fracții. ♢ Număr fracționar = număr care poate fi scris sub forma câtului a două numere întregi. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fractionnaire.

fractionare
FRACȚIONÁRE, fracționări, s.f. 1. Acțiunea de a fracționa. 2. Separare a unor componenți dintr-un lichid sau dintr-o substanță gazoasă prin distilare fracționată, cristalizare fracționată etc. 3. Procedeu de construcție a unei aeronave din subansambluri și ansambluri parțiale. [Pr.: -ți-o-] – V. fracționa.

fractionat
FRACȚIONÁT, -Ă, fracționați, -te, adj. Divizat în fracțiuni; îmbucătățit. ♢ Distilare fracționată = acțiunea de a izola dintr-un amestec lichidele cu puncte de fierbere diferite, colectându-le în mod separat după temperaturile lor de fierbere. Cristalizare fracționată = cristalizare treptată a unui amestec de componenți cu temperaturi de congelare diferite, care pot fi separați unul de altul în stare solidă. [Pr.: -ți-o-] – V. fracționa.

fractionism
FRACȚIONÍSM s.n. Acțiune dusă de o fracțiune (2). [Pr.: -ți-o-] – Fracțiune + suf. -ism. Cf. (pt. sens) rus. f r a c t i o n n o s t '.

fractionist
FRACȚIONÍST, -Ă, fracționiși, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de fracționism, privitor la fracționism. 2. S.m. și f. Adept al fracționismului. [Pr.: -ți-o-] – Fracțiune + suf. -ist. Cf. (pt. sens) rus. f r a c ț i o n n î i.

fractiune
FRACȚIÚNE, fracțiuni, s.f. Parte distinctă dintr-un întreg, dintr-un tot; frântură, fragment. 2. Grupare de membri în cadrul unui partid politic, care luptă împotriva liniei politice a majorității membrilor acelui partid. 3. Grup format din reprezentanții unui partid politic în parlament. 4. Porțiune din lichidul obținut prin distilarea unui amestec de lichide ridicat la o anumită temperatură sau porțiune solidă obținută prin cristalizare fracționată dintr-o soluție. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. fraction, lat. fractio, -onis.

frag
FRAG^1, fragi, s.m. Mică plantă erbacee din familia rozaceelor, cu tulpină scurtă, cu frunze dispuse în rozetă, cu flori albe și cu fructe mici, conice, roșii sau albicioase, comestibile (Fragaria vesca). ♢ Compus: frag de-câmp = căpșun. – Din fragă (derivat regresiv).

FRAG^2 s.m. v. fragă.

fraga
FRÁGĂ, fragi, s.f. Partea comestibilă a fragului^1 (considerată în mod greșit drept fruct), compusă din receptaculul cărnos și roșu pe suprafața căruia se găsesc presărate fructele. 2. Compus: fragă-tătărească = plantă erbacee cu frunze dințate, cu flori așezate la subsuoara frunzelor și cu fructe roșii (Blitum virgatum). 3. (Reg.; uneori determinat prin „de pom”) Dudă. [Var.: frag s.m.] – Lat. fraga.

fraged
FRÁGED, -Ă, fragezi, -de, adj. 1. (Despre plante) Crescut de puțină vreme; tânăr, crud. ♦ (Despre legume, carne etc.) Care provine de la plante sau animale tinere, fierbe repede și se fărâmă ușor cu dinții. ♦ (Despre culoarea verde) Ca a plantelor tinere; delicat. 2. (Despre ființe) Tânăr; gingaș, plăpând. ♢ Vârstă fragedă = vârsta copilăriei. Tinerețe fragedă = epocă în care cineva este foarte tânăr. ♦ (Despre obraji, mâini) Cu pielea fină, delicată. – Din lat. *fragidus (= fragilis).

fragil
FRAGÍL, -Ă, fragili, -e, adj. (Despre materiale) Care se sparge, se sfărâmă, se frânge ușor sub acțiunea unor solicitări exterioare, a unor tensiuni interne etc. ♦ Gingaș, firav, delicat. – Din fr. fragile, lat. fragilis.

fragilitate
FRAGILITÁTE s.f. Însușirea de a fi fragil. – Din fr. fragilité.

fragment
FRAGMÉNT, fragmente, s.n. Bucată, parte, frântură, fracțiune dintr-un tot; parte izolată dintr-o scriere sau rest dintr-o operă pierdută ori neterminată. – Din fr. fragment, lat. fragmentum.

fragmenta
FRAGMENTÁ, fragmentez, vb. I. Tranz. A împărți, a tăia, a rupe în fragmente; a îmbucătăți. – Din fr. fragmenter.

fragmentar
FRAGMENTÁR, -Ă, fragmentari, -e, adj. Care reprezintă unul sau mai multe fragmente; incomplet, în fragmente, fărâmițat. – Din fr. fragmentaire.

fragmentare
FRAGMENTÁRE, fragmentări, s.f. Acțiunea de a fragmenta și rezultatul ei; împărțire în bucăți, îmbucătățire, fragmentație. – V. fragmenta.

fragmentatie
FRAGMENTÁȚIE, fragmentații, s.f. Fragmentare. [Var.: fragmentațiúne s.f.] – Din fr. fragmentation.

fragmentatiune
FRAGMENTAȚIÚNE s.f. v. fragmentație.

fragrant
FRAGRÁNT, -Ă, fragranți, -te, adj. (Rar) Mirositor, parfumat. – Din fr. fragrant, lat. fragrans, -ntis.

fragranta
FRAGRÁNȚĂ, fragranțe, s.f. (Rar) Miros plăcut. – Din fr. fragrance.

fraht
FRAHT, frahturi, s.n. 1. Document comercial care însoțește o încărcătură sau o marfă transportată pe calea ferată și în care se menționează mărfurile, expeditorul și destinatarul, stația de destinație și taxele respective; scrisoare de trăsură. 2. Sumă, taxă etc. plătite pentru transport de mărfuri (pe calea ferată). – Din germ. Fracht.

frai
FRAI adj. invar., adv. (Rar) Liber. – Din germ. frei.

fraier
FRÁIER, -Ă, fraieri, -e, s.m. și f., adj. (Om) prost, care nu știe să se descurce, să profite (într-o anumită împrejurare). [Pr.: fra-ier] – Din germ. Freier „pretendent (la mâna cuiva)”.

framee
FRAMÉE, framei, s.f. (În evul mediu, la popoarele germanice) Lance de luptă de înălțimea unui om, cu vârful în forma unei frunze de laur, ascuțit și tăios. – Din fr. framée.

franc
FRANC^3, -Ă, franci, -ce, adj. (Despre oameni) Care are un caracter sincer, loial, cinstit; care spune pe față, fără înconjur, ceea ce gândește; (despre înfâțișarea sau manifestările cuiva) care trădează un astfel de caracter. ♦ (Despre acțiuni) Loial, cinstit. [Var.: franș, -ă adj.] – Din fr. franc.

FRANC^4, -Ă, franci, -ce s.m., pl., adj. 1. S.m. pl. Unitate de triburi din grupul germanilor apuseni, care trăiau în sec. III pe cursul inferior și mijlociu al Rinului și care, în sec. V, au cucerit aproape toată Galia și au creat statul franc. 2. Adj. Care aparține francilor^4 (1), privitor la franci. – Din fr. franc.

FRANC^2, franci, s.m. Denumire dată portaltoiului obținut din sămânța soiurilor cultivate (la măr, păr, cireș etc.) care face parte din aceeași specie cu altoiul. – Din fr. franc.

FRANC^1, franci, s.m. 1. Denumire dată unității monetare în Franța, Belgia, Elveția etc. 2. (Înv.) Unitate monetară în România; leu^2. ♦ (Azi, la pl.) Valoare bănească nedeterminată; bani, avere. – Din fr. franc.

franca
FRANCÁ, franchez, vb. I. Tranz. 1. A plăti anticipat taxele pentru transportul unui colet sau al unui bagaj. 2. A timbra o scrisoare. – Din it. francare.

francare
FRANCÁRE, francări, s.f. Acțiunea de a franca și rezultatul ei. – V. franca.

francat
FRANCÁT, -Ă, francați, -te, adj. (Despre mărfuri, bagaje etc.) Cu taxele de transport plătite anticipat; (despre scrisori) cu mărcile poștale aplicate. – V. franca.

francatura
FRANCATÚRĂ, francaturi, s.f. Ansamblul mărcilor poștale și al ștampilelor aplicate pe o corespondență. – Franca + suf. -tură.

franceina
FRANCEÍNĂ, franceine, s.f. (La pl.) Clasă de coloranți cu mare stabilitate la lumină, care vopsesc mătasea în diferite nuanțe de roșu; (și la sg.) colorant din această clasă. – Din fr. francéine.

francez
FRANCÉZ, -Ă, francezi, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană care face parte din populația de bază a Franței sau este originară de acolo; franțuz. 2. Adj. Care aparține Franței sau populației ei, privitor la Franța sau la populația ei; franțuzesc. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de francezi. – Din it. francese, fr. français.

francheta
FRANCHÉȚĂ s.f. v. franchețe.

franchete
FRANCHÉȚE s.f. Faptul de a-și spune deschis gândurile; calitatea de a fi franc^3; sinceritate. [Var.: franchéță s.f.] – Din it. franchezza.

franciscan
FRANCISCÁN, -Ă, franciscani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Călugăr sau calugăriță catolic(ă) din ordinul întemeiat de Francisc din Assisi la începutul sec. XIII. 2. Adj. Care ține de ordinul franciscanilor (1). – Din fr. franciscain.

francisca
FRANCÍSCĂ, franciște, s.f. (Înv.) Toporișcă de diferite mărimi folosită ca armă de luptă. – Din fr. francisque.

franciu
FRÁNCIU s.n. Element chimic radioactiv, ultimul din familia metalelor alcaline, descoperit pe cale artificială. – Din fr. francium.

francmason
FRANCMASÓN, francmasoni, s.m. Membru al unei organizații (loji) francmasonice; adept al francmasonilor; mason. – Din fr. franc-mason.

francmasonerie
FRANCMASONERÍE s.f. Asociație secretă răspândită în diverse țări, ai cărei membri, organizați în loji, sunt adepții principiului fraternității și se recunosc între ei prin semne și embleme; masonerie. – Din fr. franc-maçonnerie.

francmasonic
FRANCMASÓNIC, -Ă, francmasonici, -ce, adj. Care ține de francmasonerie, privitor la francmasonerie; care are legătură cu francmasoneria; masonic. – Din fr. franc-maçonnique.

franco
FRÁNCO adv., adj. invar. În care toate cheltuielile de transport al mărfurilor, de asigurare etc. sunt cuprinse în prețul de vânzare. ♦ Francat. – Din fr., it. franco.

francofil
FRANCOFÍL, -Ă, francofili, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care aprobă, admiră, iubește tot ce este franțuzesc sau vine de la francezi. – Din fr. francophile.

francofon
FRANCOFÓN, -Ă, francofoni, -e, adj., s.m. și f. (Vorbitor) de limbă franceză. – Din fr. francophone.

franctiror
FRANCTIRÓR, franctirori, s.m. (Înv.) Soldat care, fără să facă parte din armata regulată, primea însărcinări în timpul unui război. ♦ (În timpul celui de-al doilea război mondial) Partizan care a participat voluntar la luptele de rezistență din Franța împotriva invadatorilor. – Din fr. franc-tireur.

franj
FRANJ, franjuri, s.n. 1. Fiecare dintre firele de bumbac, mătase, lână etc. care atârnă unul lângă altul ca ornament, la marginea unei perdele, fețe de masă, stofe, a unui obiect de îmbrăcăminte etc. 2. (Fiz.) Fiecare dintre dungile alternativ luminoase și întunecoase obținute pe un ecran prin fenomenul interferenței luminii. [Var.: (2) fránjă s.f.] – Din fr. frange.

franja
FRÁNJĂ s.f. v. franj.

franjurat
FRANJURÁT, -Ă, franjurați, -te, adj. Cu franjuri; în formă de franjuri. – Franjuri (pl. al lui franj) + suf. -at.

franklin
FRÁNKLIN, franklini, s.m. Unitate de măsură a sarcinii electrice. – Din fr. franklin.

frans
FRANȘ, -Ă adj. v. franc^3.

frantusca
FRANȚÚȘCĂ, franțuște, s.f. (Înv.) Franțuzoaică. – Franțuz + suf. -că.

frantuz
FRANȚÚZ, franțuji, s.m. (pop.) Francez. – Din rus. franțuz.

frantuzesc
FRANȚUZÉSC, -EÁSCĂ, franțuzești, adj. Francez (2) ♢ Aluat franțuzesc = aluat pentru prăjituri, pregătit cu unt și lucrat special pentru a deveni fraged și a se desface în foi; foitaj. ♦ (Substantivat, f.) Limba franceză. – Franțuz + suf. -esc.

frantuzeste
FRANȚUZÉȘTE adv. Ca francezii, în felul francezilor; în limba franceză. – Franțuz + suf. -ește.

frantuzi
FRANȚUZÍ, franțuzesc, vb. IV. Refl. (Înv. și fam.) A imita servil obiceiurile franceze, a întrebuința în mod nejustificat cuvinte și expresii franceze. ♦ Tranz. A introduce, fără necesitate, în limbă cuvinte și expresii franceze. – Din franțuz.

frantuzire
FRANȚUZÍRE, franțuziri, s.f. (Rar) Faptul de a introduce în limbă cuvinte și expresii franceze inutile și nepotrivite. – V. franțuzi.

frantuzism
FRANȚUZÍSM, franțuzisme, s.n. Cuvânt, expresie împrumutate din limba franceză de o altă limbă și neasimilate de aceasta. – Franțuz + suf. -ism.

frantuzit
FRANȚUZÍT, -Ă, franțuziți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care imită obiceiurile franceze și folosește, fără a fi necesar, cuvinte și expresii franceze. – V. franțuzi.

frantuzoaica
FRANȚUZOÁICĂ, franțuzoaice, s.f. Femeie care face parte din populația de bază a Franței sau este originară de acolo; franțușcă. – Franțuz + suf. -oaică.

franzelar
FRÁNZELAR, franzelari, s.m. Persoană care face sau vinde franzele. – Franzelă + suf. -ar.

franzela
FRANZÉLĂ, franzele, s.f. Pâine albă de formă lunguiață; jimblă. – Din ngr. frantzóla.

franzelareasa
FRANZELĂREÁSĂ, franzelărese, s.f. Femeie care face sau vinde franzele; soția franzelarului. – Franzelar + suf. -easă.

franzelarie
FRANZELĂRÍE, franzelării, s.f. Brutărie unde se fac sau prăvălie unde se vând franzele. – Franzelă + suf. -ărie.

franzeluta
FRANZELÚȚĂ, franzeluțe, s.f. Diminutiv al lui franzelă. ♦ Chiflă. – Franzelă + suf. -uță.

frapa
FRAPÁ, frapez, vb. I. Tranz. 1. A se impune atenției cuiva prin caracteristici izbitoare; a impresiona puternic, a bate la ochi. 2. A răci șampania sau alte băuturi alcoolice cu ajutorul gheții. – Din fr. frapper.

frapant
FRAPÁNT, -Ă, frapanți, -te, adj. Care frapează; bătător la ochi, izbitor, șocant. – Din fr. frappant.

frapat
FRAPÁT, -Ă, frapați, -te, adj. (Despre băuturi) Răcit cu gheață. – V. frapa.

frapiera
FRAPIÉRĂ, frapiere, s.f. Vas special, de obicei de aluminiu (așezat pe un suport), folosit pentru răcirea cu gheață a băuturilor. [Pr.: -pi-e-] – Din frapa (după fructieră, supieră etc.).

frasin
FRÁSIN, frasini, s.m. Arbore cu tulpina dreaptă, cilindrică, cu coroana rară, frunze compuse, flori unisexuate lipsite de corolă și fructe alungite, cu lemnul elastic, folosit în industrie (Fraxinus excelsior). – Lat. fraxinus.

frate
FRÁTE, frați, s.m. 1. Persoană de sex masculin considerată în raport cu altă persoană (indiferent de sex), născută din aceiași părinți sau din același tată ori din aceeași mamă; frățâne. ♢ Frate bun (sau adevărat, drept sau, reg., dulce) = fiecare dintre frații născuți din același tată și din aceeași mamă în raport unii cu alții. Frați de lapte = copii care au supt la aceeași doică. Frate de mână = băiat care servește mireasa în timpul nunții. Frate de cruce = fârtat. ♦ (La pl.) Nume dat copiilor (în cazul când se află între ei și băieți) născuți din aceiași părinți sau numai din același tată ori din aceeași mamă. 2. Termen familiar, prietenesc, cu care cineva se adresează unei persoane (indiferent de sex). 3. Grad în ierarhia călugărească dat unui călugăr care nu este cleric și care ajută la treburile gospodărești; călugăr care are acest grad. 4. Lăstar care se formează la subsuoara frunzelor cerealelor păioase din nodurile de la baza tulpinii. 5. (Bot.; în compusul) Fratele-priboiului = plantă erbacee din familia geraniaceelor, cu flori purpurii-violacee, care crește prin păduri sau locuri pietroase, umede și umbroase (Gerranium silvaticum). – Din lat. frater, -tris.

fratern
FRATÉRN, -Ă, fraterni, -e, adj. Frățesc. – Din lat. fraternus.

fraternitate
FRATERNITÁTE, fraternități, s.f. Legătură strânsă, frățească între persoane, între colectivități, între popoare etc.; frăție, frățietate. – Din fr. fraternité, lat. fraternitas, -atis.

fraterniza
FRATERNIZÁ, fraternizez, vb. I. Intranz. A manifesta sentimente frățești față de cineva; a intra în strânsă prietenie cu cineva; a face cauză comună cu cineva. ♦ (Despre militari sau despre unități militare angajate în războaie nedrepte) A face cauză comună cu adversarul (ca protest împotriva războiului). – Din fr. fraterniser.

fraternizare
FRATERNIZÁRE, fraternizări, s.f. Acțiunea de a fraterniza și rezultatul ei; înfrățire, unire. – V. fraterniza.

fratricid
FRATRICÍD, -Ă, fratricizi, -de, subst., adj. 1. S.m. și f., adj. (Persoană) care și-a ucis fratele sau sora. 2. S.n. Omor de frate sau de soră. 3. Adj. Care constituie o crimă față de un frate, o soră sau față de semenii săi. – Din fr. fratricide, lat. fratricida.

fratrie
FRATRÍE, fratrii, s.f. 1. Subdiviziune a triburilor grecești. 2. Grupare mare de plante înrudite genetic. – Din fr. phratrie.

frauda
FRAUDÁ, fraudez, vb. I. Tranz. A săvârși o fraudă; a defrauda. [Pr.: fra-u-] – Din fr. frauder, lat. fraudare.

fraudare
FRAUDÁRE, fraudări, s.f. Acțiunea de a frauda. [Pr.: fra-u-] – V. frauda.

frauda
FRÁUDĂ, fraude, s.f. Înșelăciune, act de rea-credință săvârșit de cineva, de obicei pentru a realiza un profit material de pe urma drepturilor altuia; hoție. ♦ Sumă sustrasă prin înșelăciune, prin defraudare. [Pr.: fra-u-] – Din fr. fraude, lat. fraus, fraudis.

fraudulos
FRAUDULÓS, -OÁSĂ, frauduloși, -oase, adj. (Despre acțiuni) Făcut cu înșelăciune, bazat pe fraudă, pe rea-credință. [Pr.: fra-u-] – Din fr. frauduleux, lat. fraudulosus.

fraza
FRAZÁ, frazez, vb. I. Intranz. (Muz.) A scoate în evidență, la executarea unei bucăți, ritmul frazei muzicale; a face să se desprindă în mod distinct părțile care compun ideea muzicală. – Din fr. phraser.

frazare
FRAZÁRE, frazări, s.f. Acțiunea de a fraza și rezultatul ei. – V. fraza.

fraza
FRÁZĂ, fraze, s.f. 1. Îmbinare de propoziții, care se află în raport de coordonare sau de subordonare, exprimând una sau mai multe judecăți. ♦ Fel de exprimare. 2. (În sintagma) Frază muzicală = unitate muzicală alcătuită dintr-o succesiune de sunete cu un sens expresiv propriu. – Din fr. phrase, lat. phrasis.

frazeolog
FRAZEOLÓG, -Ă, frazeologi, -ge, s.m. și f. (Rar) Persoană care se exprimă în fraze meșteșugite, dar lipsite de conținut. [Pr.: -ze-o-] – Din fr. phraséologue.

frazeologic
FRAZEOLÓGIC, -Ă, frazeologici, -ce, adj. Care ține de frazeologie, privitor la frazeologie. [Pr.: -ze-o-] – Din fr. phraséologique.

frazeologie
FRAZEOLOGÍE, frazeologii, s.f. 1. Fel propriu unei limbi sau unui scriitor de a construi frazele. 2. Fig. Vorbărie fără conținut, care ascunde sărăcia de idei; vorbe goale și umflate; pălăvrăgeală. [Pr.: -ze-o-] – Din fr. phraséologie.

fragar
FRĂGÁR, frăgari, s.m. (Reg.) Dud. – Frag^1 + suf. -ar.

fragezi
FRĂGEZÍ, frăgezesc, vb. IV. Refl. (Despre anumite alimente, în special despre carne, aluaturi etc.) A deveni sau a face să devină fraged. – Din fraged.

fragezime
FRĂGEZÍME s.f. Însușirea de a fi fraged. ♦ Prospețime, gingășie, finețe, delicatețe. – Fraged + suf. -ime.

fragezire
FRĂGEZÍRE, frăgeziri, s.f. Acțiunea de a (se) frăgezi și rezultatul ei. – V. frăgezi.

fragulita
FRĂGULÍȚĂ, frăgulițe, s.f. 1. (Pop.) Frăguță. 2. Mică plantă erbacee cu flori galbene-verzui, cu miros slab de mosc (Adoxa moschatellina). – Fragă + suf. -uliță.

fragusoara
FRĂGUȘOÁRĂ, frăgușoare, s.f. (Pop.) Frăguță. – Fragă + suf. -ușoară.

fraguta
FRĂGÚȚĂ, frăguțe, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui fragă; frăguliță (1), frăgușoară. – Fragă + suf. -uță.

framant
FRĂMẤNT s.n. (Rar) Frământare. – Din frământa (derivat regresiv).

framanta
FRĂMÂNTÁ, frămấnt, vb. I. 1. Tranz. A preface aluatul într-o masă omogenă, apăsându-l și amestecându-l. ♢ Expr. A frământa pământul = a bate pământul cu picioarele prin lovituri puternice și repetate. ♦ A lovi îndelung și repetat (cu pumnii sau cu picioarele) o persoană trântită la pământ, a călca în picioare. 2. Tranz. Fig. A examina amănunțit și în detaliu o idee, un plan, etc. ♦ Tranz și refl. A-și supune mintea le eforturi. ♦ Tranz. și refl. A (se) mișca puternic; a (se) agita. ♦ Refl. (Despre ființe) A umbla încolo și încoace; a (se) agita. ♦ Refl. (Despre ființe) A umbla încolo și încoace, a nu avea astâmpăr. ♦ Tranz. A învârti, a răsuci un obiect în mână. ♢ Expr. A-și frământa mâinile = a manifesta o mare neliniște, o tulburare prin frecarea puternică a mâinilor. – Lat. fragmentare.

framantare
FRĂMÂNTÁRE, frământări, s.f. Acțiunea de a (se) frământa și rezultatul ei; frământat^1, frământ. 1. Umblet, neastâmpăr; p. ext. agitație, tulburare (cauzate de mișcări sociale). 2. Neliniște sufletească, zbucium, chin. – V. frământa.

framantat
FRĂMÂNTÁT^1 s.n. Frământare. – V. frământa.

FRĂMÂNTÁT^2, -Ă, frământați, -te, adj. 1. (Despre aluat) Preparat prin frământare. 2. Fig. Cuprins de neliniște; zbuciumat, agitat. – V. frământa.

framantator
FRĂMÂNTĂTÓR, frământătoare, s.n. Mașină pentru frământat aluatul. – Frământa + suf. -ător.

francusor
FRĂNCUȘÓR, frăncușori, s.m. Diminutiv al lui franc^1. – Franc^1 + suf. -ușor.

frasinel
FRĂSINÉL, frăsinei, s.m. Plantă erbacee medicinală și ornamentală, cu flori mari, albe sau trandafirii, plăcut mirositoare (Dictamnus fraxinella). ♢ Expr. A umbla (de) frunza frăsinelului = a umbla fără nici un rost, fără nici un scop, a fi haimana; a hoinări. – Frasin + suf. -el.

frasinet
FRĂSINÉT, frăsineturi, s.n. Pădure de frasini. – Lat. fraxinetum.

frasinica
FRĂSINÍCĂ s.f. (Bot.) Specie de frasin. – Frasin + suf. -ică.

frasui
FRĂSUÍ, frăsuiesc, vb. IV. 1. Refl., Intranz. (Reg.) A se plânge; a se boci, a se văicări. 2. Refl. (Pop. și fam.) A umbla sau a se agita fără rost. – După ucr. frasuvaty.

fratan
FRĂȚẤN s.m. v. frățâne.

fratane
FRĂȚẤNE, frățâni, s.m. (Pop.; urmat de un adjectiv posesiv) Frate. [Var.: frățấn s.m.] – Frate + suf. -âne.

fratesc
FRĂȚÉSC, -EÁSCĂ, frățești, adj. Propriu legăturii dintre frați, de frate, ca de frate; fratern; afectuos, devotat. – Frate + suf. -esc.

frateste
FRĂȚÉȘTE adv. În mod frățesc, ca un frate, ca frații, cu dragoste frățească. ♢ Expr. A împărți (ceva) frățește = a împărți în părți egale, în mod loial. – Frate + suf. -ește.

fratica
FRĂȚÍCĂ s.m. (Fam.; la voc.) Termen familiar cu care cineva se adresează unui băiat. – Frate + suf. -ică.

fratie
FRĂȚÍE, frății, s.f. 1. Legătură de rudenie între frați; frățietate. ♦ Iubire frățească, sentimente ca de frate. 2. Prietenie strânsă; fraternitate. – Frate + suf. -ie.

fratietate
FRĂȚIETÁTE s.f. (Înv.) Fraternitate; frăție. [Pr.: -ți-e-] – Frăție + suf. -tate.

fratior
FRĂȚIÓR, frățiori, s.m. Diminutiv al lui frate. ♦ (La vocativ) Termen familiar, prietenesc, cu care te adresezi unui bărbat. [Pr.: -ți-or] – Frate + suf. -ior.

frana
FRÂNÁ, frânez, vb. I. Tranz. A încetini sau a opri mersul unui vehicul cu ajutorul frânei. ♦ Fig. A ține în loc, a împiedica, a opri dezvoltarea, cursul sau manifestarea unei acțiuni, a unui proces, a unui sentiment. – Din fr. freiner (după frână, înfrâna).

franar
FRÂNÁR, frânari, s.m. Muncitor la căile ferate însărcinat cu manevrarea frânei de mână. – Frână + suf. -ar.

franare
FRÂNÁRE, frânări, s.f. 1. Acțiunea de a frâna și rezultatul ei; frânat. 2. Inhibiție. – V. frâna.

franat
FRÂNÁT s.n. Frânare (1). – V. frâna.

frana
FRẤNĂ, frâne, s.f. Dispozitiv folosit pentru încetinirea vitezei sau pentru oprirea mișcării unui vehicul. ♦ Fig. Ceea ce ține în loc cursul sau dezvoltarea unui proces în desfășurare, a unei acțiuni, a unui sentiment etc.; piedică, obstacol. – Din fr. frein (după frâne, pl. lui frâu).

franc
FRÂNC, -Ă, frânci, -ce, s.m. și f. (Adesea adjectival) Nume generic dat odinioară la noi occidentalilor de origine latină. – Lat. Francus.

francusa
FRÂNCÚȘĂ, frâncușe, s.f. Varietate de struguri cu boabe mici, neuniforme și rare, folosită pentru vinuri de masă. – Frânc + suf. -ușă.

frange
FRẤNGE, frâng, vb. III. 1. Tranz. A rupe (în două) un obiect prin lovire, îndoire sau apăsare puternică. ♦ A fractura un os, p. ext. un membru al corpului. ♢ Expr. A-și frânge gâtul = a) a muri într-un accident; b) a-și compromite situația prin întreprinderi riscante. A frânge (cuiva) gâtul = a omorî pe cineva. A-și frânge mâinile = a-și împreuna mâinile și a-și îndoi cu putere degetele (ca expresie a durerii, a deznădejdii, etc.). A frânge (sau, refl., a i se frânge) cuiva inima = a (se) mâhni peste măsură; a (se) înduioșa până la lacrimi. ♦ Refl. (Despre o masă de apă, despre valuri) A se lovi (de mal, de stânci, etc.), împrăștiindu-se în valuri mici. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) îndoi, a (se) apleca de mijloc. 3. Tranz. Fig. A înfrânge, a învinge; a birui (în luptă). – Lat. frangere.

frangere
FRẤNGERE, frângeri, s.f. Acțiunea de a (se) frânge; rupere prin îndoire, lovire sau apăsare puternică; frântură. – V. frânge.

franghie
FRÂNGHÍE^1, frânghii, s.f. Fir lung și gros făcut din mai multe fibre vegetale sau din fire animale, precum și din fibre sintetice, răsucite una în jurul alteia; funie. [Acc. și: (reg.) frấnghie] – Lat. fimbria.

FRÂNGHÍE^2 s.f. v. frenghie.

franghier
FRÂNGHIÉR, frânghieri, s.m. Persoană care confecționează frânghii^1 sau obiecte din frânghie^1; persoană care vinde frânghii^1 sau obiecte făcute din frânghie^1. [Pr.: -ghi-er] – Frânghie + suf. -ar.

franghierie
FRÂNGHIERÍE^1, frânghierii, s.f. Meseria de frânghier. [Pr.: -ghi-e-] – Frânghier + suf. -ie.

FRÂNGHIERÍE^2, frânghierii, s.f. Local în care se confecționează sau se vând frânghii^1 și obiecte făcute din frânghie^1. [Pr.: -ghi-e-] – Frânghie^1 + suf. -erie.

franghierit
FRÂNGHIERÍT s.n. (Rar) Totalitatea frânghiilor^1 necesare la pescuit. [Pr.: -ghi-e-] – Frânghie^1 + suf. -ărit.

franghioara
FRÂNGHIOÁRĂ, frânghioare, s.f. (Rar) Frânghiuță. [Pr.: -ghi-oa-] – Frânghie + suf. -ioară.

franghiuta
FRÂNGHIÚȚĂ, frânghiuțe, s.f. Diminutiv al lui frânghie^1; frânghioară. [Pr.: -ghi-u-] – Frânghie^1 + suf. -uță.

frant
FRÂNT, -Ă, frânți, -te, adj. 1. (Despre obiecte tari) Rupt^2 (în două) prin îndoire, lovire sau apăsare puternică. ♦ (Despre oase sau membre) Fracturat. ♦ Spart, zdrobit, stricat. ♢ Expr. A nu avea (nici o) para frântă = a nu avea nici un ban. 2. (Despre linii sau lucruri asemănătoare cu o linie) Care prezintă unghiuri, îndoituri, întorsături. 3. (Despre oameni) Îndoit de mijloc. 4. Fig. Zdrobit de oboseală; sleit, extenuat. ♢ Expr. Beat frânt = foarte beat, beat mort. 5. Fig. Învins, înfrânt. – V. frânge.

frantura
FRÂNTÚRĂ, frânturi, s.f. 1. Frângere; ceea ce se obține frângând sau rupând ceva; bucată desprinsă de la locul ei sau rămasă dintr-un întreg îmbucătățit. ♢ Expr. Frântură de limbă = vorbire încălcită; p. ext. frază încâlcită, alcătuită din cuvinte greu de rostit. ♦ Porțiune dintr-un întreg; fracțiune (1). 2. (Pop.) Fractură. 3. (Rar) Spărtură. – Lat. *franctura (=fractura) sau frânt + suf. -ură.

frau
FRÂU, frâie, s.n. Totalitatea curelelor, împreună cu zăbala, care se pun pe capul și în gura unui cal (de călărie) spre a-l supune și a-l putea mâna. ♢ Loc. adj. Fără frâu = neînfrânat, lăsat (prea) liber; dezmățat. ♢ Expr. A-și pune frâu limbii (sau gurii) sau a-și pune frâu la limbă = a vorbi cumpătat, cu prudență; a se reține de la vorbă. A ține (pe cineva) în frâu = a domoli avântul sau pornirile cuiva. A ține (pe cineva) în șapte (sau nouă) frâie = a supraveghea (pe cineva) de aproape, a nu-i lăsa nici o libertate. A da (cuiva sau la ceva) frâu liber (sau slobod) = a lăsa în voie. A pune (în) frâu = a stăvili; a înfrâna, a stăpâni. ♦ Fig. (Cu pl. frâne) Conducere politică. [Pl. și frâne, (rar) frâuri] – Lat. frenum.

fraulet
FRÂULÉȚ, frâulețe, s.n. (Pop.) Diminutiv al lui frâu. [Pr.: frâ-u-] – Frâu + suf. -uleț.

freamat
FREÁMĂT, freamăte, s.n. 1. Zgomot surd produs de frunzele mișcate de vânt, de valurile mării etc.; fremătare. ♦ Murmur de voci înnăbușite sau nedeslușite. ♦ Zgomot, larmă. 2. Fig. Fior, înfiorare. [Var.: (reg.) hreámăt s.n.] – Din lat. fremitus

freatic
FREÁTIC, -Ă, freatici, -ce, adj. (Despre ape sau pânze de ape subterane) Care se găsește pe primul strat impermeabil de la suprafața pământului și care alimentează izvoarele, fântânile etc., influențând formarea și proprietățile solului. [Pr.: fre-a-] – Din fr. phréatique.

freatobiologie
FREATOBIOLOGÍE s.f. Știință care studiază organismele din apa freatică. [Pr.: fre-a-to-bi-o-] – Freatic + biologie.

freca
FRECÁ, frec, vb. I. Tranz. 1. A mișca forțat un corp pe suprafața altui corp cu care este în contact. 2. A amesteca îndelung un aliment apăsând cu putere, pentru a obține o masă omogenă și pufoasă. ♦ A șterge un obiect apăsând în toate direcțiile cu un corp aspru sau moale pentru a-i îndepărta murdăria sau pentru a-l face să strălucească; a lustrui, a curăța. 3. A fricționa. 4. Fig. (Fam.) A bate. ♢ Expr. A freca (cuiva) ridichea = a mustra pe cineva; a bate. ♦ A fi prea exigent, a obliga pe cineva la eforturi prea mari; a examina riguros. – Din lat. fricare.

frecare
FRECÁRE, frecări, s.f. Acțiunea de a (se) freca; frecuș, frecătură (1). ♦ (Fiz.) Interacțiune a două corpuri aflate în contact; forță pe care o exercită un corp asupra altuia când acesta se freacă de el; fricțiune(1). – V. freca.

frecat
FRECÁT^1 s.n. Faptul de a (se) freca. – V. freca.

FRECÁT^2, -Ă, frecați, -te, adj. (Despre unele alimente) Amestecat astfel încât să devină o masă omogenă și pufoasă. ♦ Curățat prin frecare. – V. freca.

frecatura
FRECĂTÚRĂ, frecături, s.f. 1. Frecare. 2. Loc care poartă urma unei frecări. 3. Fig. Mustrare aspră. 4. Fig. (La pl.) Divergențe, neînțelegeri (surde); frecușuri, fricțiuni. – Lat. fricatura.

frecatei
FRECĂȚÉI s.m. pl. Aluat nedospit frecat mărunt în palmă sau ras pe răzătoare, care se fierbe în supă. – Frecat + suf. -ei.

frectie
FRÉCȚIE s.f. v. fricțiune.

frectiona
FRECȚIONÁ vb. I. v. fricționa.

frecus
FRECÚȘ, frecușuri, s.n. Frecare. ♢ Expr. (Fam.) A trage cuiva un frecuș = a mustra sau a bate pe cineva. ♦ Fig. (La pl.) Divergențe, neînțelegeri (surde); frecături. – Freca + suf. -uș.

frecvent
FRECVÉNT, -Ă, frecvenți, -te, adj. Care se întâmplă des^2, la intervale de timp scurte; des^2; obișnuit. – Din lat. frequens, -ntis.

frecventa
FRECVENTÁ, frecventez, vb. I. Tranz. A merge des^2, sistematic, cu regularitate într-un anumit loc. ♦ Spec. (Franțuzism) A vizita deseori pe cineva. – Din lat. frequentare, fr. fréquenter.

frecventare
FRECVENTÁRE, frecventări, s.f. Acțiunea de a frecventa și rezultatul ei. – V. frecventa.

frecventativ
FRECVENTATÍV, -Ă, frecventativi, -e, adj. (Gram.; rar) Iterativ. – Din lat. frequentativus, fr. fréquentatif.

frecventator
FRECVENTATÓR, -OÁRE, frecventatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care frecventează ceva sau pe cineva. – Frecventa + suf. -tor.

frecventa
FRECVÉNȚĂ, frecvențe, s.f. 1. Repetare deasă și regulată a unei acțiuni, a unui fapt. ♦ (În învățământ) Participare a studenților sau a elevilor la cursuri. 2. (Fiz.) Mărime care arată de câte ori se produce un fenomen într-o unitate de timp. ♢ Curent de înaltă (sau de joasă) frecvență = curent electric care își schimbă sensul de un număr mare (sau mic) de ori într-o unitate de timp. 3. (Fon.; în sintagma) Frecvență fundamentală = prima armonică a unui semnal complex; fundamentală. – Din lat. frequentia, fr. fréquence.

frecventmetru
FRECVENȚMÉTRU, frecvențmetre, s.n. Instrument pentru măsurarea frecvenței unei mărimi care variază periodic. – Din fr. fréquencemètre.

fredona
FREDONÁ, fredonez, vb. I. Tranz. A cânta încet (fără cuvinte); a cânta cu gura închisă, a îngâna o melodie. – Din fr. fredonner.

fredonare
FREDONÁRE, fredonări, s.f. Faptul de a fredona. – V. fredona.

fredonat
FREDONÁT, -Ă fredonați, -te, adj. (Despre cântece, melodii) Cântat încet, îngânat. – V. fredona.

fregata
FREGÁTĂ, fregate, s.f. 1. Vas de război cu trei catarge (obișnuit în secolele trecute), dotat cu numeroase tunuri instalate pe ambele borduri și destinat serviciului de recunoaștere și de pază. 2. Gen de păsări palmipede marine, zvelte, cu corpul mic și cu coada și aripile foarte mari, care trăiesc în regiunea mărilor tropicale și se hrănesc cu pești (Fregata); pasăre care face parte din acest gen. – Din fr. frégate, it. fregata.

fremata
FREMĂTÁ, freámăt, vb. I. Intranz. 1. (Despre frunze; p.ext. despre copaci și păduri, despre valurile mării; la pers. 3) A produce freamăt. 2. (Despre oameni) A se înfiora, a vibra, a palpita; (despre colectivități) a se agita. – Din freamăt.

frematare
FREMĂTÁRE, fremătări, s.f. Acțiunea de a fremăta și rezultatul ei; freamăt. – V. fremăta.

frematator
FREMĂTĂTÓR, -OÁRE, fremătători, -oare, adj. Care freamătă, tremură, vibrează; fremătos. – Fremăta + suf. -ător.

frenchcancan
FRENCH-CANCAN s.n. Cancan^2. [Pr.: frencĩ-cancán] – Cuv. fr.

frenetic
FRENÉTIC, -Ă, frenetici, -ce, adj. Care se află în stare de frenezie, care exprimă o asemenea stare. ♦ (Și adv.) Puternic; pasionat. – Din fr. frénétique.

frenezie
FRENEZÍE, frenezii, s.f. Stare de excitare excesivă, de pasiune nestăpânită, violentă. ♢ Loc. adv. Cu frenezie = ca în delir; frenetic, pasionat. – din fr. frénésie.

frenghie
FRENGHÍE, frenghii, s.f. (Înv.) Brocart. [Var.: frânghíe s.f.] – Din tc. frengi.

frenic
FRÉNIC, -Ă, frenici, -ce, adj. Care este în legătură cu diafragma. ♢ Nerv frenic (și substantivat, m) = nerv motor principal al diafragmei. – Din fr. phrénique.

frenologic
FRENOLÓGIC, -Ă, frenologici, -ce, adj. Referitor la frenologie; de frenologie. – Din fr. phrénologique.

frenologie
FRENOLOGÍE s.f. Teorie conform căreia ar exista o relație directă între forma și mărimea diverselor regiuni ale creierului și craniului și diversele facultăți psihice ale individului. – Din fr. phrénologie.

freon
FREÓN, freoni, s.m. (Chim.) Compus organic al fluorului utilizat în special ca agent frigorific. [Pr.: fre-on] – Din fr. fréon.

fresca
FRÉSCĂ, fresce, s.f. 1. Tehnică de a picta cu culori dizolvate în apă de var pe un zid cu tencuiala încă udă. ♦ Pictură murală decorativă, de dimensiuni mari, realizată prin această tehnică. 2. Fig. Compoziție literară de dimensiuni mari, care înfățișează tabloul de ansamblu al unei epoci, al unei societăți etc. – Din fr. fresque.

fresco
FRÉSCO s.n. Țesătură din fire subțiri de lână, uni sau cu efecte de culori, întrebuințată mai ales pentru confecționarea îmbrăcămintei de vară. – Din it. fresco.

fres
FREȘ adj. (Fam.; despre oameni) Care nu este obosit, vioi; p. restr. (despre înfățișarea lor) care exprimă prospețime, sănătate, tinerețe. – Din fr. fraîche.

freta
FRETÁ, fretez, vb. I. Tranz. 1. A asambla două piese metalice prin strângere, fie prin contracția piesei cuprinzătoare, care a fost încălzit înainte de asamblare, fie prin dilatarea piesei cuprinse, care a fost răcită în prealabil. ♦ A asambla două tuburi metalice coaxiale, astfel încât tubul exterior să strângă tubul interior. 2. A asambla mai multe piese sau a consolida un obiect prin strângere cu o fretă sau cu un bandaj exterior; a cercui. – Din fr. fretter.

fretaj
FRETÁJ, fretaje, s.n. Ansamblu constituit din două sau din mai multe tuburi coaxiale, montate forțat unul în altul. – Din fr. frettage.

fretare
FRETÁRE, fretări, s.f. Acțiunea de a freta și rezultatul ei. – V. freta.

freta
FRÉTĂ, frete, s.f. 1. Tub sau inel metalic montat la exteriorul unui tub sau al unui ansamblu de piese, pentru a le consolida. 2. Fir metalic înfășurat pe un tub sau pe un ansamblu de piese pentru a le mări rezistența. 3. Piesă de metal în formă de inel sau de elice, care înconjoară barele armăturii longitudinale ale unei piese de beton armat. – Din fr. frette.

freudism
FREUDÍSM s.n. Psihanaliză. [Pr.: froidism] – Din fr. freudisme.

frez
FREZ adj. invar. De culoarea fragilor; roz, roșiatic. – Din fr. fraise.

freza
FREZÁ^1, frezez, vb. I. Tranz. A prelucra prin așchiere un material cu freza. ♢ Mașină de frezat = mașină-unealtă destinată prelucrării prin așchiere a suprafețelor plane sau profilate ale pieselor cu ajutorul unei scule așchietoare; freză^1 (2). – Din fr. fraiser.

FREZÁ^2, vb. I. vezi friza^1.

frezare
FREZÁRE^1, frezări, s.f. Acțiunea de a freza^1 și rezultatul ei; frezat. – V. freza^1.

FREZÁRE^2 s.f. v. frizare.

frezat
FREZÁT^1 s.n. Frezare^1. – V. freza^1.

FREZÁT^2 s.n. v. frizat.

freza
FRÉZĂ^1, freze, s.f. 1. Unealtă așchietoare cu unul sau cu mai multe tăișuri, dispuse simetric în jurul unui ax și având o mișcare de rotație, folosită la prelucrarea metalelor, a lemnului și a altor materiale dure; frezor^1. ♢ Freză-modul = freză profilată, utilizată la prelucrarea roților dințate. 2. Mașină de frezat. 3. Mașină agricolă având organul activ format dintr-un ax rotitor prevăzut cu gheare și cuțite, care rupe bucăți din pământ, le sfărâmă și le amestecă. 4. (Urmat de determinarea „rutieră”) Mașină de lucru rutieră folosită pentru ruperea, mărunțirea și amestecarea cu lianți a stratului superficial de pământ, la executarea drumurilor. – Din fr. fraise.

FRÉZĂ^2, freze, s.f. Pieptănătură bărbătească; frizură. – Din freza^2 (derivat regresiv).

FRÉZĂ^3, freze, s.f. Un fel de guler cu mai multe pliuri care se purta la gât în sec. XVI-XVII. – Din fr. fraise.

frezie
FRÉZIE, frezii, s.f. Plantă ornamentală cu flori plăcut mirositoare, colorate în diverse nuanțe (pale) (Freesia). – Din lat. Freesia, numele științific al freziei.

frezmasina
FREZMAȘÍNĂ, frezmașini, s.f. Mașină la care se adaptează freza^1(1) și care o pune în mișcare. – Din germ. Fräsmaschine.

frezor
FREZÓR^1, frezoare, s.n. Freză^1(1). – Din fr. fraisoir.

FREZÓR^2, -OÁRE, frezori, -oare, s.m. și f. Muncitor care lucrează la o mașină de frezat. – Din fr. fraiseur.

friabil
FRIÁBIL, -Ă, friabili, -e, adj. (Despre materiale) Care se fărâmițează, se sparge ușor. [Pr.: fri-a-] – Din fr. friable, lat. friabilis.

friabilitate
FRIABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi friabil. [Pr.: fri-a-] – Din fr. friabilité.

fricativ
FRICATÍV, -Ă, fricative, adj.n. și f. (În sintagma) Consoană fricativă (și substantivat, f.) sau sunet fricativ = consoană sau sunet la a căror pronunțare canalul fonator se strâmtează astfel încât aerul să se poată scurge tot timpul emisiunii; consoană constrictivă sau sunet constrictiv. – Din fr. fricatif.

frica
FRÍCĂ, (rar) frici, s.f. Stare de adâncă neliniște și tulburare, provocată de un pericol real sau imaginar; lipsă de curaj, teamă, înfricoșare. ♢ Loc. adj. Fără frică = neînfricat; curajos. ♢ Loc. adv. Cu frică = cu teamă, temându-se. Fără (nici o) frică = cu curaj. Nici de frică = nicidecum, deloc, o dată cu capul. ♢ Expr. A băga (cuiva) frica în oase = a înfricoșa (pe cineva). A duce frica cuiva (sau a ceva) = a) a-i fi teamă de cineva sau de ceva; b) a-i fi teamă să nu i se întâmple cuiva ceva rău. A fi cu frica în spate (sau în sân) = a fi într-o continuă stare de neliniște, de teamă. A ști de frica cuiva = a asculta pe cineva, fiindu-i frică de el. – Cf. gr. p h r i k ē.

frichini
FRICHINÍ, frichinesc, vb. IV. (Reg.) 1. Refl. A se mișca încoace și încolo fără rost; a se fâțâi. 2. Tranz. A purta de colo până colo pe cineva, a sâcâi. – Et. nec.

fricos
FRICÓS, -OÁSĂ, fricoși, -oase, adj. (Adesea substantivat) Care se lasă ușor cuprins de frică. – Frică + suf. -os.

frictie
FRÍCȚIE s.f. v. fricțiune.

frictiona
FRICȚIONÁ, fricționez, vb. I. Tranz. A face cuiva o fricțiune, a freca. [Pr.: -ți-o-. – Var.: frecționá vb. I] – Din fr. frictionner.

frictionare
FRICȚIONÁRE, fricționări, s.f. Acțiunea de a fricționa. [Pr.: -ți-o-] – V. fricționa.

frictiune
FRICȚIÚNE, fricțiuni, s.f. 1. (Fiz.) Frecare 2. Fig. Neînțelegere, ceartă, divergență între două persoane sau două grupuri de persoane; frecătură. [Pr.: -ți-u-. – Var.: (2) frécție, frícție s.f.] – Din fr. friction.

frideric
FRÍDERIC, friderici, s.m. Monedă de aur prusiană, care a circulat și în țările românești în prima jumătate a sec. XIX. – Din germ. Friedrichs[dor].

frig
FRIG, (2) friguri, s.n. 1. Temperatură scăzută a mediului ambiant, care dă senzația de rece. ♦ Senzație de rece provocată de temperatura joasă a mediului. 2. (La pl.) Temperatură ridicată a unui bolnav; tremur cauzat de senzația de rece, care precedă uneori o stare febrilă; frisoane. ♦ Malarie. ♦ Fig. Stare de neliniște, de agitație puternică; emoție. [Var.: (pop., 2) frígură s.f.] – Lat. frigus, -oris.

friganea
FRIGANEÁ, friganele, s.f. Felie de pâine albă muiată în lapte și ouă, apoi prăjită în grăsime. [Var.: frigănéa s.f.] – Din ngr. frighaniá.

frigare
FRIGÁRE, frigări, s.f. 1. Vergea de fier sau de lemn ascuțită la un capăt, în care se înfige carnea spre a o frige deasupra jăraticului^2; țiglă. ♢ Loc. adj. și adv. La frigare = fript în frigare deasupra jeraticului. 2. (Bot.; la pl.) Plantă erbacee din familia geraniaceelor, cu tulpina ramificată de la bază și acoperită cu peri lungi și aspri, cu flori mari violete-purpurii, folosită în medicina populară (Gerranium palustre). – Frige + suf. -are.

friganea
FRIGĂNEÁ s.f. v. friganea.

frigaruica
FRIGĂRÚICĂ, frigăruici, s.f. Frigăruie. – Frigare + suf. -uică.

frigaruie
FRIGĂRÚIE, frigărui, s.f. Carne tăiată în bucăți mici și friptă în frigare; frigăruică. – Frigare + suf. -uie.

frige
FRÍGE, frig, vb. III. 1. Tranz. A prepara un aliment (în special carne sau pește) prin expunere directă la acțiunea focului (în frigare, pe grătar etc.); p. ext. a prăji în tigaie. ♢ Compus: (fam.) frige-linte s.m. invar. = om avar, zgârcit, harpagon. 2. Tranz. și refl. A face să sufere sau a suferi o durere vie, o arsură la atingerea cu focul sau cu un obiect foarte fierbinte; a (se) arde. ♢ Expr. (Tranz.) A frige (pe cineva) la inimă sau a-i frige (cuiva) inima = a provoca cuiva o durere vie, usturătoare; a provoca cuiva o mare suferință morală. ♦ (Despre alți agenți decât căldura; adesea fig.) A provoca o senzație usturătoare (asemănătoare cu cea cauzată de o arsură). 3. Intranz. (Despre corpuri fierbinți) A iradia căldură mare; a dogori. 4. Refl. Fig. (Fam.) A se păcăli, a se înșela, a rămâne păgubaș. [Perf. s. fripsei, part. fript] – Lat. frigere.

frigian
FRIGIÁN, -Ă, frigieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Locuitor al Frigiei. 2. Adj. Care aparține Frigiei sau populației ei, privitor la Frigia sau la populația ei. ♢ Bonetă frigiană = bonetă purtată în antichitate de sclavii eliberați și adoptată în timpul Revoluției Franceze din 1789-1794 ca simbol al libertății. [Pr.: -gi-an] – Din fr. phrygien.

frigid
FRIGÍD, -Ă, frigizi, -de, adj. Care suferă de frigiditate. – Din fr. frigide, lat. frigidus.

frigidarium
FRIGIDÁRIUM s.n. Sală în termele romane destinată instalației și practicării băilor reci. [Pr.: -ri-um] – Cuv. lat.

frigider
FRIGIDÉR, frigidere, s.n. Dulap de construcție specială echipat cu un agregat frigorigen, care menține o temperatură scăzută produsă cu ajutorul energiei electrice, a gazului metan sau a unui combustibil lichid, destinat răcirii și păstrării temporare a alimentelor și a produselor ușor alterabile. – Din fr. frigidaire.

frigiditate
FRIGIDITÁTE s.f. Stare a unui om sau a unui animal incapabil de dorință sexuală. – Din fr. frigidité, lat. frigiditas, -atis.

frigorie
FRIGORÍE, frigorii, s.f. Unitate de măsură a frigului, egală cu o calorie. – Din fr. frigorie.

frigorifer
FRIGORIFÉR, -Ă, frigoriferi, -e, adj. (Despre un sistem fizico-chimic sau tehnic) Care transferă frigul. ♢ Lanț frigorifer = serie de instalații frigorifice prin care se asigură conservarea și transportul la rece al alimentelor. Agent frigorifer = agent frigorific care transferă frig la un mediu ce trebuie răcit de la un mediu care se află la o temperatură mai joasă. ♦ (Substantivat; impr.) Clădire sau încăpere prevăzută cu instalații de răcire sub temperatura mediului înconjurător și folosită pentru conservarera unor cantități mari de alimente, medicamente etc.; instalație frigorifică. – Din fr. frigorifére.

frigorific
FRIGORÍFIC, -Ă, frigorifici, -ce, adj. Care ține frig, privitor la frig, care servește la producerea frigului. ♢ Agent frigorific = substanță sau amestec de substanțe care produce sau transportă frig. Instalație frigorifică = sistem tehnic alcătuit dintr-un agregat frigorigen, o încăpere răcită, o instalație de comandă și de control și dispozitive anexe, utilizat pentru răcire. – Din fr. frigorifique, lat. frigorificus.

frigorigen
FRIGORIGÉN, -Ă, frigorigeni, -e, adj. Care poate produce frig. ♢ Agent frigorigen = substanță cu putere de vaporizare mare, care absoarbe căldura. Instalație frigorigenă = parte componentă a unei instalații frigorifice, în care, prin consum de energie, agentul frigorigen își modifică continuu starea de agregare, producând frig. – Din fr. frigorigène.

frigotehnica
FRIGOTÉHNICĂ s.f. Ramură a tehnicii care studiază mijloacele și instalațiile de producere a frigului și procedeele utilizării practice a acestuia. – Frig + tehnică (după germ. Kältetechnik).

frigotehnist
FRIGOTEHNÍST, frigotehniști, s.m. Specialist în frigotehnică. – Frigotehni[că] + suf. -ist.

frigoterapie
FRIGOTERAPÍE s.f. Folosire a temperaturilor joase în tratarea unor boli. – Din fr. frigothérapie.

frigulet
FRIGULÉȚ, frigulețe, s.n. (Fam.) Diminutiv al lui frig; frig mare. – Frig + suf. -uleț.

frigura
FRÍGURĂ s.f. v. frig.

frigurica
FRIGURÍCĂ, frigurele, s.f. (Bot.) 1. Mică plantă erbacee cu tulpina foarte ramificată, cu frunze ovale și cu flori roșii sau albe (Erythraca pulchella). 2. Fierea-pământului. – Frig + suf. -ică.

friguros
FRIGURÓS, -OÁSĂ, friguroși, -oase, adj. 1. (Despre locuințe) Care se încălzește greu și insuficient, care nu păstrează căldura, care nu apără de frig. ♦ Care are o temperatură scăzută, care răspândește frig; rece. 2. (Despre ființe) Care rezistă greu la frig, care nu suportă bine frigul. ♦ Înfrigurat. – Din lat. frigorosus.

fringilid
FRINGILÍD, fringilide, s.n. (La pl.) Familie de păsări cântătoare cu cioc conic și scurt; (și la sg.) pasăre care face parte din această familie. – Din fr. fringilidés.

fripon
FRIPÓN, friponi, s.m. (Franțuzism) Șarlatan, hoț, escroc. – Din fr. fripon.

fript
FRIPT, -Ă, fripți, -te, adj., s.f. art. 1. Adj. (Despre alimente) Care a fost gătit prin expunere directă la acțiunea focului; p. ext. prăjit. ♢ Expr. A mânca (pe cineva) fript = a distruge, a da gata (pe cineva). A face (cuiva) zile fripte = a necăji pe cineva (zi de zi); a hărțui, a șicana. 2. Adj. (Despre ființe) Ars, rănit prin acțiunea focului sau a unui obiect fierbinte. ♦ Fig. Chinuit. 3. S.f. art. Numele unui joc de copii în care unul dintre jucători încearcă să lovească peste palme pe celălalt, iar acesta și le ferește în ultimul moment. – V. frige.

friptura
FRIPTÚRĂ, fripturi, s.f. Fel de mâncare constând din carne friptă pe grătar, în frigare, sau în tigaie. – Lat. *frictura.

fripturica
FRIPTURÍCĂ, fripturici, s.f. Diminutiv al lui friptură. – Friptură + suf. -ică.

fripturism
FRIPTURÍSM s.n. (Fam.) Goană după posturi și avantaje materiale. – Friptură + suf. -ism.

frison
FRISÓN, frisoane, s.n. Succesiune de tremurături convulsive și ritmice, însoțită de senzație puternică de frig, care se manifestă de obicei înainte de o criză febrilă sau în timpul unei boli febrile. – Din fr. frisson.

frisca
FRÍȘCĂ^1, friști, s.f. Strat de smântână proaspătă, care se ridică la suprafața laptelui nefiert după câteva ore de la mulgere și care, bătută cu telul, devine spumoasă. ♦ Smântână bătută cu zahăr și servită ca desert sau ca garnitură la prăjituri. – Et. nec.

FRÍȘCĂ^2, friști, s.f. (Pop.) 1. Nuia, vergea. 2. Fig. Femeie tânără, zglobie, atrăgătoare, șmecheră și ușor neserioasă. – Din magh. fricska.

friulana
FRIULÁNĂ s.f. Ramură a limbii retoromane vorbită în nord-estul Italiei. ♢ (Adjectival) Limba friulană. [Pr.: fri-u-] – Din fr. frioulan.

frivol
FRIVÓL, -Ă, frivoli, -e, adj. (Despre oameni) Care este preocupat de lucruri neserioase, care umblă după plăceri ușoare; ușuratic. ♦ (Despre lucruri, fapte, atitudini) Lipsit de seriozitate, de temeinicie, de importanță. – Din fr. frivole, it. frivolo.

frivolitate
FRIVOLITÁTE, (2) frivolități, s.f. 1. Însușirea a ceea ce este frivol; neseriozitate. 2. (La pl.) Lucruri, fapte, cuvinte, purtări ușuratice, neserioase. – Din fr. frivolité.

friz
FRIZ s.n. v. friză^1.

friza
FRIZÁ^1, frizez, vb. I. Tranz. și refl. (Azi rar) A(-și) încreți, a(-și) ondula părul (cu fierul sau prin alte mijloace); a (se) coafa. [Var.: frezá vb. I] – Din fr. friser.

FRIZÁ^2, vb. I. Tranz. A fi pe punctul de a atinge ridicolul, nebunia etc. – Din fr. friser.

frizare
FRIZÁRE, frizări, s.f. (Azi rar) Acțiunea de a (se) friza^1 și rezultatul ei; frizat. [Var.: frezáre s.f.] – V. friza.

frizat
FRIZÁT s.n. (Azi rar) Frizare. [Var.: frezát s.n.] – V. friza^1.

friza
FRÍZĂ^1, frize, s.f. 1. (În arhitectura clasică) Parte componentă a antablamentului, cuprinsă între arhitravă și cornișă, de obicei împodobită cu picturi, basoreliefuri, caneluri etc. ♦ Ornament în formă de bandă orizontală cu picturi sau reliefuri în jurul unui vas, al unei săli, al unui sarcofag etc. 2. Piesă îngustă de cherestea, folosită la fabricarea lamelor de parchet, a chenarelor de uși, a lambriurilor. ♦ Chenar care înconjoară o pardoseală de parchet în lungul pereților, făcut din piese mai mari decât lamele parchetului. 3. Ramă masivă de lemn în care se prind tăbliile unei uși. [Var.: friz s.n.] – Din fr. frise.

FRÍZĂ^2, frize, s.f. Rasă de oi de culoare albă, cu coada scurtă, crescută pentru producția de lapte. – Din germ. Friser.

frizer
FRIZÉR, frizeri, s.m. Lucrător care se ocupă cu bărbieritul sau cu tunsul părului; bărbier. ♦ Coafor. – Din fr. friseur.

frizerie
FRIZERÍE, frizerii, s.f. Atelier pentru tuns, pentru ras sau frizat; bărbierie (2). – Frizer + suf. -ie.

frizerita
FRIZERÍȚĂ, frizerițe, s.f. Lucrătoare care se ocupă cu bărbieritul, cu tunsul sau cu ondulatul părului. – Frizer + suf. -iță.

frizon
FRIZÓN, frizoane, s.n. Fibră textilă provenită din straturile exterioare ale gogoșilor de mătase. – Din fr. frison.

frizura
FRIZÚRĂ, frizuri, s.f. Freză^2. – Din fr. frisure.

fronda
FRÓNDĂ, fronde, s.f. Mișcare social-politică din Franța, la mijlocul sec. XVII, îndreptată împotriva absolutismului regal. ♦ Fig. Opoziție neprincipială, răzvrătire cu caracter de persiflare pornită din motive personale. – Din fr. fronde.

frondor
FRONDÓR, frondori, s.m. (Franțuzism) Partizan al frondei. – Din fr. frondeur.

fronseu
FRONSÉU, fronseuri, s.n. Cută a unei rochii, a unei cămăși etc. menținută printr-un fir – Din fr. froncis.

front
FRONT, fronturi, s.n. 1. Loc unde se dau lupte militare în timp de război; totalitatea forțelor militare care operează pe câmpul de luptă sub o comandă unică. ♢ Expr. A rupe (sau a sparge) frontul = a rupe linia de apărare a inamicului, a pătrunde forțat în linia de apărare a acestuia. ♦ Parte din teatrul de operații al unui stat aflat în stare de război, pusă sub comandă unică. ♦ Mare unitate operativă, compusă din mai multe armate. 2. Formație de militari, școlari, sportivi etc. aliniați cot la cot, cu fața la persoana care dă îndrumări, comenzi etc. ♢ Loc. adv. În front = așezat în linie, în poziție de drepți sau pe loc repaus. 3. Fig. Grup de forțe solidare, organizate în vederea unei lupte comune pentru realizarea unui scop; p. ext. sectorul unde se duce o astfel de luptă. 4. Porțiune dintr-un zăcământ de substanțe minerale unde se face tăierea rocilor, a minereurilor sau a cărbunilor. 5. Plan vertical în care sunt situate fațada unei clădiri sau fațadele unui ansamblu de clădiri. ♦ Latură a unei parcele, care coincide cu alinierea căii de circulație. 6. (Met.) Zonă de tranziție între două mase de aer diferite, caracterizată prin schimbări meteorologice bruște, cu consecințe directe asupra mersului vremii. ♢ Front atmosferic = zonă de contact între două mase de aer cu gradient termic ridicat. 7. (Fiz.; în sintagma) Front de undă = ansamblul punctelor până la care ajunge o oscilație la un moment dat. – Din fr. front.

frontal
FRONTÁL, -Ă, frontali, e, adj., s.n. 1. Adj. Care ține de regiunea frunții. ♦ (Substantivat, n.; rar) Parte proeminentă a unui obiect. 2. Adj. Din față, așezat în față. ♢ Abataj frontal = abataj al minereului făcut pe un front foarte lung în direcția filonului; p. ext. locul unde se execută o astfel de operație. 3. Adj. Referitor la front (6). 4. S.n. Os al craniului care formează fruntea și o parte din

frontalitate
FRONTALITÁTE s.f. (În sintagma) Legea frontalității = canon în sculptura arhaică prin care se impunea reprezentarea din față și strict simetrică a corpului în raport cu planul median ce trece prin șaua nasului, stern și ombilic. – Din fr. frontalité.

frontiera
FRONTIÉRĂ, frontiere, s.f. Linie naturală sau convențională care desparte teritoriul unui stat de teritoriul altor state sau de întinderi de apă care nu fac parte din teritoriul său; graniță, hotar. [Pr.: -ti-e-. – Var.: (înv.) fruntárie s.f.] – Din fr. frontière.

frontispiciu
FRONTISPÍCIU, frontispicii, s.n. 1. Partea superioară a fațadei principale a unui edificiu. 2. Prima pagină a unei cărți, care, pe lângă titlu, poartă adesea numele autorului, gravuri simbolizând cuprinsul lucrării etc. ♦ Partea de sus de pe prima pagină a unui ziar, cuprinzând titlul și unele indicații. – Din fr. frontispice, lat. frontispicium.

frontogeneza
FRONTOGENÉZĂ, frontogeneze, s.f. Proces meteorologic care, în cazul convergenței a două mase de aer, formează o zonă cu temperatură mai mare și cu umiditate. – Din fr. frontogénèse.

frontoliza
FRONTOLÍZĂ, frontolize, s.f. (Met.) Proces de destrămare a fronturilor atmosferice. – Din fr. frontolyse.

fronton
FRONTÓN, frontoane, s.n. 1. Element de formă triunghiulară, mărginit de o cornișă, care încoronează fațada unui edificiu 2. Element de arhitectură, alcătuit dintr-o cornișă curbă sau frântă, care se găsește deasupra intrării unui edificiu, deasupra unei uși etc. – Din fr. fronton.

frotir
FROTÍR s.n. Țesătură specială de bumbac, care absoarbe apa ușor, folosită pentru prosoape, halate de baie etc. – Cf. fr. f r o t t é.

frotiu
FROTÍU, frotiuri, s.n. 1. Picătură de sânge, suspensie de microbi etc. întinse în strat subțire și omogen pe o lamă de sticlă pentru a fi examinate la microscop. 2. (Pict.) Strat subțire de culoare care lasă să se vadă în transparență firele pânzei. – Din fr. frottis.

fruct
FRUCT, fructe, s.n. 1. Produs care apare și se dezvoltă din pistilul unei flori fecundate și care conține semințele. ♢ Fructe zaharate (sau zaharisite) = fructe întregi sau părți de fructe sau de plante îmbibate cu sirop de zahăr și cu glucoză și acoperite, de obicei, cu o crustă de zahăr. 2. Produse vegetale care servesc ca hrană. 3. Fig. Produs, profit, rezultat material sau moral al unei acțiuni, al unei activități sau al unei situații; rod. [Var.: frúctă s.f.] – Din lat. fructus.

fructar
FRUCTÁR, fructari, s.m. Vânzător de fructe. – Fruct + suf. -ar.

fructa
FRÚCTĂ s.f. v. fruct.

fructarie
FRUCTĂRÍE, fructării, s.f. Prăvălie unde se vând fructe. – Fruct + suf. -ărie.

fructiera
FRUCTIÉRĂ, fructiere, s.f. Vas în care se pun fructele pe masă. [Pr.: -ti-e-] – Fruct + suf. -ieră (după fr. fruitiére).

fructifer
FRUCTIFÉR, -Ă, fructiferi, -e, adj. (Despre pomi) Care produce fructe comestibile; roditor. ♦ (Despre organele unei plante) Care poartă fructele. – Din fr. fructifère.

fructifica
FRUCTIFICÁ, fructífic, vb. I. 1. Intranz. (Despre sume de bani, capitaluri) A aduce venit, a spori prin dobânzile adăugate. 2. Tranz. Fig. A folosi cu profit o valoare oarecare. – Din fr. fructifier, lat. fructificare.

fructificare
FRUCTIFICÁRE, fructificări, s.f. Acțiunea de a fructifica și rezultatul ei; fructificație, valorificare. – V. fructifica.

fructificatie
FRUCTIFICÁȚIE, fructificații, s.f. 1. Fructificare. ♦ Proprietate a plantelor de a produce fructe; proprietate a pomilor fructiferi și a viței de vie de a da lăstari fertili. 2. Totalitatea organelor reproducătoare la criptogame. 3. Perioadă în care se formează fructele. – Din fr. fructification.

fructina
FRUCTÍNĂ, fructine, s.f. Produs de cofetărie preparat din vafele cu umplutură de cremă de fructe. – Fruct + suf. -ină.

fructoza
FRUCTÓZĂ s.f. Substanță organică dulce, care se găsește în nectarul florilor, în fructele dulci și în miere și care, împreună cu glucoza, formează zaharoza; levuloză. – Din fr. fructose.

fructuos
FRUCTUÓS, -OÁSĂ, fructuoși, -oase, adj. Care dă rezultate bune; folositor, profitabil, avantajos. [Pr.: -tu-os] – Din fr. fructeux, lat. fructuosus.

frugal
FRUGÁL, -Ă, frugali, -e, adj. (Despre mese, prânzuri) Alcătuit din bucate puține (și simple). – Din fr. frugal, lat. frugalis.

frugalitate
FRUGALITÁTE s.f. Însușirea, caracterul a ceea ce este frugal. – Din fr. frugalité, lat. frugalitas, -atis.

frugifer
FRUGIFÉR, -Ă, frugiferi, -e, adj., Care dă roade, fructe. – Din fr. frugifère.

frugivor
FRUGIVÓR, -Ă, frugivori, -e, adj., s.m. și f. (Animal) care se hrănește în special cu fructe. – Din fr. frugivore.

frumos
FRUMÓS, -OÁSĂ, frumoși, -oase, adj., adv., s.n. I. Adj. 1. (Adesea substantivat; despre ființe și părți ale lor, despre lucruri din natură, obiecte, opere de artă etc.) Care place pentru armonia liniilor, mișcărilor, culorilor etc.; care are valoare estetică; estetic. ♢ Arte frumoase = pictură, sculptură, gravură (în trecut și arhitectură, poezie, muzică, dans) ♦ (Substantivat, f. pl. art.) Ielele. 2. Care place, care trezește admirația din punct de vedere moral. ♢ Expr. (Substantivat) A lua (pe cineva) cu frumosul = a trata (pe cineva) blajin, cu menajamente. 3. (Despre timp) Senin, calm (din punctul de vedere al stării atmosferice). 4. (Despre lucruri sau fapte) Important, considerabil, remarcabil. II. Adv. 1. În mod plăcut, armonios, estetic. 2. Potrivit, bine; așa cum se cuvine. ♢ Expr. A sta (sau a ședea) frumos = (despre obiecte de îmbrăcăminte) a i se potrivi (cuiva), a-i veni bine; (despre purtări) a fi așa cum trebuie, cum se cere. A face frumos = (despre câini) a sta sluj. A fi frumos (din partea cuiva) = a se cuveni, a fi cuviincios; a fi lăudabil. III. S.n. Categorie fundamentală a esteticii prin care se reflectă însușirea omului de a simți emoție în fața operelor de artă, a fenomenelor și a obiectelor naturii etc. și care are ca izvor obiectiv dispoziția simetrică a părților obiectelor, îmbinarea specifică a culorilor, armonia sunetelor etc. – Lat. formosus.

frumsete
FRUMSÉȚE s.f. v. frumusețe

frumusete
FRUMUSÉȚE, (2) frumuseți, s.f. 1. Însușirea a ceea ce este frumos. ♢ Loc. adj. De toată frumusețea = deosebit de frumos; minunat. 2. (Concr.) Obiect, faptă, lucru frumos. ♢ (Urmat de determinări introduse prin prep. „de” capătă valoarea superlativului „foarte frumos”) O frumusețe de casă. ♦ Femeie foarte frumoasă. [Var.: (pop.) frumséțe s.f.] – Frumos + suf. -ețe.

frumusel
FRUMUȘÉL, -ÍCĂ, frumușei, -ele, adj. Diminutiv al lui frumos. ♦ (Adverbial) Cu frumosul, bine, lin, calm; fără prea multă vorbă. – Frumos + suf. -el, -ică.

fruntar
FRUNTÁR, fruntare, s.n. 1. Grindă principală care mărginește prispa în partea de sus și pe care se sprijină grinzile secundare ale casei. 2. Curea care leagă cele două părți laterale ale căpețelei și care trece peste fruntea calului. – Lat. frontale sau frunte + suf. -ar.

fruntarie
FRUNTÁRIE s.f. v. frontieră.

fruntas
FRUNTÁȘ, -Ă, fruntași, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care este în frunte într-un domeniu de activitate și care poate servi de exemplu. 2. S.m. și f. Denumire a gradului militar dintre ostaș și caporal; persoană care are acest grad. – Frunte + suf. -aș.

fruntasie
FRUNTĂȘÍE, fruntășii, s.f. Faptul de a fi fruntaș(1) – Fruntaș + suf. -ie.

frunte
FRÚNTE, frunți, s.f. 1. (La oameni) Partea superioară a feței, formată din osul frontal, cuprinsă între sprâncene și păr și mărginită lateral de tâmple; (la animale) partea dinainte a capului, imediat deasupra ochilor. 2. Cap; față, chip. 3. Fig. (Adesea articulat) Tot ce e mai bun, mai ales, mai de seamă, ceea ce e de calitate superioară; persoană care se distinge, care se relevă primul (dintre alții). ♢ Loc. adv. În frunte sau (loc. prep.) în fruntea cuiva (sau a ceva) = în față, înainte (față de cineva sau de ceva); fig. în locul întâi, de cinste, de conducere. ♦ Lichid obținut la începutul unei distilări fracționate. – Lat. frons, -ntis.

frunzar
FRUNZÁR, frunzare, s.n. 1. Desiș format din crengile pline de frunze ale unui copac sau ale unor tufe. 2. Umbrar făcut din crengi bogate. 3. Frunze uscate, servind ca așternut sau nutreț pentru vite. [Pl. și (m.) frunzari] – Frunză + suf. -ar.

frunza
FRÚNZĂ, frunze, s.f. 1. Organ principal al plantei, care îi servește la respirație, la transpirație și la asimilație, format, de obicei, dintr-o foaie verde (limb) prinsă de tulpină printr-o codiță (pețiol). ♢ Loc. adv. Ca frunza și ca iarba = numeros. ♢ Expr. A tăia frunză la câini = a nu avea nici o ocupație serioasă, a pierde vremea fără treabă; a trândăvi. 2. Compus: frunză-de-potcă = plantă erbacee cu frunze de un verde strălucitor și cu flori verzui (Chenopodium murale). 2. (În sintagma) Frunze de ferigă = boală a tomatelor, provocată de un virus și manifestată prin îngustarea foliolelor, care devin aproape filiforme, luând înfățișarea frunzelor de ferigă. – Lat. frondia (< frons, -ndis).

frunzareala
FRUNZĂREÁLĂ, frunzăreli, s.f. Frunzărire. – Frunzări + suf. -eală.

frunzari
FRUNZĂRÍ, frunzăresc, vb. IV. Tranz. A întoarce repede foile unei cărți, ale unui dosar, etc., cercetându-le în fugă; a citi superficial, a răsfoi; a foileta. – Frunză + suf. -ări.

frunzarime
FRUNZĂRÍME s.f. (Rar) Frunziș. – Frunză + suf. -ărime.

frunzarire
FRUNZĂRÍRE, frunzăriri, s.f. Acțiunea de a frunzări și rezultatul ei; frunzăreală. – V. frunzări.

frunzatura
FRUNZĂTÚRĂ, frunzături, s.f. (Rar) Frunziș. – Frunză + suf. -ătură.

frunzet
FRUNZÉT s.n. Frunziș. – Frunză + suf. -et.

frunzica
FRUNZÍCĂ, frunzici, s.f. (Rar) Frunzuliță. – Frunză + suf. -ică.

frunzis
FRUNZÍȘ, frunzișuri, s.n. Mulțime de frunze, frunzele unuia sau ale mai multor copaci; frunzet, frunzărime, frunzătură. – Frunză + suf. -iș.

frunzisoara
FRUNZIȘOÁRĂ, frunzișoare, s.f. Frunzuliță. – Frunză + suf. -ișoară.

frunzita
FRUNZÍȚĂ, frunzițe, s.f. (Pop.) Frunzuliță. – Frunză + suf. -iță.

frunzos
FRUNZÓS, -OÁSĂ, frunzoși, -oase, adj. Cu frunze multe și dese. – Frunză + suf. -os.

frunzuca
FRUNZÚCĂ, frunzuci, s.f. (Pop.) Frunzuliță – Frunză + suf. -ucă.

frunzuleana
FRUNZULEÁNĂ, frunzulene, s.f. (Pop.) Frunzuliță. – Frunză + suf. -uleană.

frunzulica
FRUNZULÍCĂ, frunzulici, s.f. (Pop.) Frunzuliță. – Frunză + suf. -ulică.

frunzulita
FRUNZULÍȚĂ, frunzulițe, s.f. Diminutiv al lui frunză; frunzișoară, frunzulică, frunzuleană, frunzucă, frunzică, frunziță, foiță. – Frunză + suf. -uliță.

frunzuta
FRUNZÚȚĂ, frunzuțe, s.f. (Pop.) Frunzuliță. – Frunză + suf. -uță.

frupt
FRUPT, frupturi, s.n. Produsul în lapte al animalelor mulgătoare; derivate ale laptelui. ♦ Mâncare de lapte, ouă, carne, pește sau derivate ale lor, de la care creștinii ortodocși sunt opriți în timpul posturilor. ♢ Loc. adj. și adv. De frupt = de dulce. – Lat. fructus.

frust
FRUST, -Ă, fruști, -ste, adj. (Livr.). 1. (Despre monede și medalii sau despre relieful sculpturilor) Șters de uzura vremii, tocit. 2. Fig. Brut, neprelucrat, natural, simplu, rudimentar. – Din fr. fruste.

frustete
FRUSTÉȚE s.f. (Rar) Însușirea de a fi frust (2). – Frust + suf. -ețe.

frustra
FRUSTRÁ, frustrez, vb. I. Tranz. A lipsi pe cineva (în special statul sau o instituție a lui) de un drept sau de un bun; a păgubi; p.ext. a înșela. – Din fr. frustrer, lat. frustrari.

frustrare
FRUSTRÁRE, frustrări, s.f. Acțiunea de a frustra și rezultatul ei. – V. frustra.

frustrator
FRUSTRATÓR, -OÁRE, frustratori, -oare, s.m. și f., adj. (Persoană) care frustrează; păgubitor; p. ext. înșelător. – Frustra + suf. -ator.

frustratie
FRUSTRÁȚIE, frustrații, s.f. (Rar) Frustrare. – Din fr. frustration.

frutescent
FRUTESCÉNT, -Ă, frutescenți, -te, adj. (Despre tulpini) Care se întărește fără a ajunge însă la totală lignificare. – Din fr. frutescent.

ftalat
FTALÁT, ftalați s.m. Sare sau ester al acidului ftalic – Din fr phtalate.

ftaleina
FTALEÍNĂ, ftaleine, s.f. (La pl.) Clasă de combinații organice obținute prin condensarea anhidridei ftalice cu fenoli; (și la sg.) substanță din această clasă. – Din fr. phtalèine.

ftalic
FTÁLIC, -Ă, ftalici, -ce, adj. (În sintagma) Acid ftalic = acid organic care se prezintă sub formă de cristale albe, puțin solubile în apă și alcool, insolubile în cloroform, întrebuințat în industria maselor plastice. ♦ Care conține acid ftalic. Anhidridă ftalică. – Din fr. phtalique.

ftizic
FTÍZIC, -Ă, ftizici, -ce, adj., s.m. și f. Bolnav de ftizie; tuberculos, tebecist, ofticos, atacat. – Din fr. phtisique, lat. phtisicus.

ftizie
FTIZÍE, ftizii, s.f. Tuberculoză pulmonară; oftică, atac. – Din fr. phtisie, lat. phtisis.

ftiziolog
FTIZIOLÓG, -Ă, ftiziologi, -ge, s.m. și f. Medic specialist în ftiziologie. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. phtisiologue.

ftiziologic
FTIZIOLOGIC, -Ă, ftiziologici, -ce, adj. De ftiziologie. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. phtisiologique.

ftiziologie
FTIZIOLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care se ocupă cu studiul tuberculozei pulmonare. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. phtisiologie.

ftori
FTORI- (Înv.) Element de compunere care, întrebuințat înaintea numelor de funcții, însemna „al doilea” (în rang). Ftori-logofăt, ftori-stolnic. [Var.: vtóri] – Din bg. vtori.

fucoxantina
FUCOXANTÍNĂ, fucoxantine, s.f. Pigment de culoare brună, care se găsește în algele brune. – Din fr. fucoxanthine.

fucsie
FÚCSIE, fucsii, s.f. (Bot.) Cerceluș. [Acc. și: fucsíe] – Din fr. fuchsia.

fucsina
FUCSÍNĂ s.f. Substanță colorantă roșie, întrebuințată pentru vopsirea pieilor, a țesăturilor și, în histologie, la prepararea preparatelor microscopice. [Scris și: fuxină] – Din fr. fuchsine.

fucus
FÚCUS s.m. Denumire dată algelor brune din genul Fucus, al căror tal este prins de stâncile din apa mărilor prin crampoane fixatoare. – Cuv. lat.

fudul
FUDÚL, -Ă, fuduli, -e, adj. Îngâmfat, mândru, încrezut, arogant. ♢ Expr. (Glumeț) Fudul de-o ureche = surd. – Din tc. fodul.

fuduli
FUDULÍ, fudulesc, vb. IV. Refl. A se făli, a se mândri; a se furlandisi, a se împăuna. ♦ A deveni fudul, îngâmfat. – Din fudul.

fudulie
FUDULÍE, (2) fudulii, s.f. 1. Faptul de a fi fudul. 2. (Pop.) Testicul al unor animale. – Fudul + suf. -ie.

fufa
FÚFĂ, fufe, s.f. 1. (Iht.) Plevușcă. 2. (Depr.) Femeie ușoară, neserioasă. – Et. nec.

fugaci
FUGÁCI, -CE, fugaci, -ce, adj., s.m. 1. Adj. (Despre cai) Bun alergător, iute la fugă; fugar. ♦ (Substantivat, m.) Cal. 2. Adj. Fig. (Livr.) Trecător, fugitiv. 3. S.m. Nume dat mai multor specii de păsări migratoare de mărimea unui porumbel, cu picioarele lungi și foarte iuți, bune alergătoare. – Lat. fugax, -acis. Cf. fr. f u g a c e.

fugacitate
FUGACITÁTE s.f. 1. Caracterul a ceea ce este fugaci (2). 2. (Fiz.) Valoare corectată a presiunii unui gaz real, cu ajutorul căreia acesta poate fi descris ca un gaz perfect. – Din fr. fugacité.

fugar
FUGÁR, -Ă, fugari, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană, ființă) care a fugit dintr-un loc (pe ascuns) pentru a scăpa de o primejdie, de o constrângere, de o situație grea sau penibilă; dezertor, evadat, fugit. 2. Adj. Care trece repede, fără a putea fi reținut; fugitiv, nestatornic, trecător. ♦ Care nu se oprește mult asupra unui lucru. 3. Adj. (Despre cai) Fugaci. ♦ (Substantivat, m.) Cal. – Fugi + suf. -ar.

fugaret
FUGÁREȚ, -IȚĂ, fugareți, -ițe, adj. (Reg.) Care fuge repede, ușor. – Fugi + suf. -areț.

fugarnic
FUGÁRNIC, -Ă, fugarnici, -ce, adj. (Rar) Fugitiv, nestatornic. ♦ (Substantivat) Animal (în special cal) care fuge, care este silit să fugă. – Fugar + suf. -nic.

fugasa
FUGÁSĂ, fugase, s.f. 1. Încărcătură mare de exploziv îngropată sub pământ sau instalată sub apă, în scopul nimicirii forței vii și a tehnicii de luptă a inamicului. 2. Recipient încărcat cu substanțe toxice de luptă, cu amestec incendiar etc., folosit pentru distrugerea diferitelor obiecte prin explozie. – Din fr. fougasse.

fugato
FUGÁTO s.n. Episod dintr-o lucrare muzicală scris în formă de fugă^2. – Cuv. it.

fuga
FÚGĂ^1, fugi, s.f. 1. Deplasare cu pași mari și repezi; alergare, goană. ♢ Loc. adv. Din (sau în) fugă sau (reg.) de-a fuga = în timp ce fuge, fugind; p. ext. în grabă, în treacăt, fără o examinare mai atentă. Pe fugă = repede, grăbit. Cu fuga = imediat, fără amânare. În fugă (sau în fuga) mare = fugind foarte repede. În fuga calului (sau cailor) = în galop. Într-o fugă = fugind tare și fără oprire. ♢ Expr. A pune (sau a lua) pe cineva pe (sau la) fugă = a goni, a alunga, a fugări. A o lua (sau a o rupe) la fugă sau a o rupe de-a fuga = a porni în goană. A (o) ține numai (într-)o fugă = a alerga întruna, fără întrerupere. O fugă (bună de cal) = o distanță nu prea mare, cât poate fugi, fără oprire, un om sau un cal. ♦ (Adverbial; în forma fuga) Repede, degrabă. 2. Părăsire grabnică (și uneori pe ascuns) a unui loc pentru a scăpa de o constrângere sau de o primejdie. 3. Înclinare spre axa galeriei a montanților unei armături sau ai unui cadru în formă de trapez. – Din lat. fuga.

FÚGĂ^2, fugi, s.f. Formă muzicală polifonică pe două sau mai multe voci, în care o melodie expusă de o voce este reluată pe rând de celelalte voci și dezvoltată după legile contrapunctului. – Din it. fuga.

fugari
FUGĂRÍ, fugăresc, vb. IV. Tranz. A urmări pe cineva fugind în urma lui, a pune pe fugă^1; a goni, a alerga. ♦ Refl. recipr. (Despre două sau mai multe ființe) A fugi unul după altul. – Fugă^1 + suf. -ări.

fugarire
FUGĂRÍRE, fugăriri, s.f. Acțiunea de a (se) fugări și rezultatul ei. – V. fugări.

fugator
FUGĂTÓR, -OÁRE, fugători, -oare, adj. (Rar) 1. Care fuge mult sau repede. 2. Care trece repede, care are o existență efemeră. – Fugi + suf. -ător.

fugheta
FUGHÉTĂ, fughete s.f. (Muz.) Fugă^2 de proporții mai reduse, având un caracter mai liber. – Din it. fughetta.

fugi
FUGÍ, fug, vb. IV. Intranz. 1. A se deplasa cu pași repezi, a se mișca iute într-o direcție, a merge în fugă^1; a alerga, a goni. ♢ Expr. A-i fugi (cuiva) pământul de sub picioare, se spune când cineva își pierde echilibrul și este gata să cadă sau, fig., când cineva se simte pierdut, când îsi pierde cumpătul. ♦ (Despre lapte și despre alte lichide) A da în foc (când fierbe). ♦ (Urmat de determinări introduse prin prep. „după”) A urmări în fugă^1, a alerga pe urmele cuiva pentru a-l ajunge, pentru a-l prinde. ♢ Expr. A-i fugi (cuiva) ochii după cineva = a nu-și mai putea lua ochii de la cineva, a privi insistent, cu admirație, cu dor; a-i plăcea de cineva. A-i fugi (cuiva) ochii pe ceva = a nu-și putea fixa privirea pe ceva (din cauza strălucirii sau a unei îmbinări de culori) 2. Fig. (Despre vreme sau despre unități de timp) A trece repede, a se scurge rapid. 3. Fig. (Despre peisaje din natură) A se perinda prin fața ochilor cuiva care trece în viteză (călare sau într-un vehicul). 4. A părăsi în grabă (și pe ascuns) un loc pentru a scăpa de o primejdie, de o constrângere; (despre un deținut) a evada; (despre un ostaș) a dezerta. ♢ Expr. A fugi în lume = a pleca de acasă (fără să se știe unde). ♦ (Despre îndrăgostiți) A-și părăsi pe ascuns familia, plecând să trăiască împreună. ♦ A se depărta, a se retrage dintr-un loc. ♢ Expr. (Fam.) Fugi de-aici! = a) pleacă!; b) nu mai spune! Fugi de-acolo! = da' de unde! nici gând să fie așa! ♦ (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) A se sustrage, a se eschiva, a evita. ♢ Expr. A fugi printre (sau dintre) degete = a) (despre obiecte) a-i aluneca cuiva ceva din mână; b) (despre persoane) a se strecura cu dibăcie dintr-o împrejurare, a nu se lăsa prins. – Lat. pop. fugire (=fugere).

fugit
FUGÍT, -Ă, fugiți, -te, adj. Care a fugit, care a scăpat. ♦ (Substantivat) Dezertor, evadat, fugar. – V. fugi.

fugitiv
FUGITÍV, -Ă, fugitivi, -e, adj. 1. Care trece repede, care este de scurtă durată; trecător, fugar, fugarnic. 2. Sumar; rapid; superficial. – Din fr. fugitif, lat. fugitivus.

fugos
FUGÓS, -OÁSĂ, fugoși, -oase, adj. (Franțuzism, rar) Care are o fire iute; aprig, impetuos. – Din fr. fougueux.

fugozitate
FUGOZITÁTE s.f. (Rar) Impetuozitate; ardoare. – Fugos + suf. -itate.

fugpapier
FUGPAPIER s.n. Hârtie gumată folosită pentru înnădirea furnirelor. [Pr.: fugpapír] – Cuv. germ.

fugui
FUGUÍ, fuguiesc, vb. IV. Tranz. 1. A înnădi furnire prin rosturi drepte. 2. A îndrepta muchiile unei piese de lemn prin rindeluire. – Cf. germ. f ü g e n.

fuguire
FUGUÍRE, fuguiri, s.f. Acțiunea de a fugui și rezultatul ei. – V. fugui.

fuguta
FUGÚȚĂ, fuguțe, s.f. Diminutiv al lui fugă^1 ♦ (Adverbial, în forma fuguța) Degrabă, fuga! ♢ Expr. A da fuguța = a se duce repede; a fugi. Fuguța-fuguța = foarte repede, repede de tot. – Fugă^1 + suf. -uță.

fuior
FUIÓR, fuioare, s.n. Mănunchi de cânepă, de in, melițat și periat, gata de tors; p. ext. mănunchi de borangic sau de lână. ♢ Expr. (Pop.) A-și lua ale trei fuioare = a pleca; a-și lua catrafusele. A ține fuior cu cineva = a nu se lăsa intimidat de cineva. ♦ Pânză de cânepă sau de in. [Pr.: fu-ior] – Et. nec.

fuioras
FUIORÁȘ, fuiorașe, s.n. Diminutiv al lui fuior. [Pr.: fu-io-]- Fuior + suf. -aș.

fuituiala
FUITUIÁLĂ, fuituieli, s.f. 1. (Înv. și reg.) Material folosit în exploatările miniere la astuparea găurilor de mină. 2. (Înv.) Umplutură făcută din câlți, cârpe, hârtie, care se bagă în pușcă sau în pistol peste alice sau peste pulbere. [Pr.: -tu-ia-. – Var.: fultuiálă s.f.] – Fuitui (reg. „a îndesa” < magh.) + suf. -eală.

fuituitor
FUITUITÓR, fuituitoare, s.n. Baston de lemn cu care se împing cartușele de exploziv și fuituiala în găurile de mină. [Pr.: -tu-i-. – Var.: fultuitór s.n.] – Fuitui (reg. „a îndesa” < magh.) + suf. -tor.

ful
FUL, fuluri, s.n. Figură la jocul de pocher, formată dintr-un brelan și o pereche. – Din fr., engl. full.

fula
FULÁ, fulez, vb. I. Intranz. (Despre roți) A se roti neregulat, având, pe lângă mișcarea de rotație, și o mișcare pendulară. – Din fr. fouler.

fular
FULÁR, fulare, s.n. 1. Fâșie dreptunghiulară dintr-o țesătură sau dintr-o împletitură de lână, de mătase etc., care se poartă în jurul gâtului. 2. Țesătură ușoară de mătase pentru rochii, cravate etc. – Din fr. foulard.

fularda
FULARDÁ, fulardez, vb. I. Tranz. A îmbiba țesăturile cu soluții sau dispersii de colorant și mase de apret. – Din fr. foularder.

fulardare
FULARDÁRE, fulardări, s.f. Acțiunea de a fularda și rezultatul ei. – V. fularda.

fulare
FULÁRE, fulări, s.f. Acțiunea de a fula; mișcare

fuleu
FULÉU, fulee, s.n. 1. Alergare în pas mare, mâinile mișcându-se în ritmul picioarelor. 2. Distanța parcursă de un cal din momentul când se desprinde de pământ și până îl atinge din nou, marcată de două urme succesive ale aceluiași picior. – Din fr. foulée.

fulg
FULG, fulgi, s.m. 1. Pană subțire, de mărime mijlocie, pe jumătate moale și mătăsoasă, care crește pe pântecele păsărilor și printre penele mai mari. ♢ Loc. adj. Ca fulgul = foarte ușor. ♢ Expr. A bate (pe cineva) de-i merg (sau să-i meargă) fulgii = a bate tare (pe cineva). Ca fulgul pe apă = la voia întâmplării. 2. Asociere de mici cristale de apă, care se formează iarna în atmosferă și care, căzând pe pământ, alcătuiesc zăpada. 3. (La pl.) Crăpături intermitente, grupate și fine, care se formează mai ales în lingourile sau în piesele de oțel aliat cu nichel și cu cromnichel. 4. (La pl.) Produs alimentar sub formă de foițe subțiri, obținut din boabe de ovăz alimentar decorticat, din porumb sau din cartofi tăiați fin. – Et. nec.

fulgarin
FULGARÍN, fulgarine, s.n. Manta, pardesiu de ploaie, confecționat dintr-un material impermeabil; impermeabil. – Denumire comercială.

fulger
FÚLGER, fulgere, s.n. 1. Fenomen atmosferic care constă într-o descărcare electrică luminoasă produsă între doi nori sau în interiorul unui nor. ♢ Ședință (sau miting) fulger = ședință (sau miting) care se convoacă pe loc cu ocazia unui eveniment important. Telegramă fulger = telegramă transmisă (în schimbul unei suprataxe) mai repede decât telegramele obișnuite. ♢ Loc. adj. și adv. Ca fulgerul (sau ca un fulger) = cu iuțeala fulgerului, iute, scurt; subit. ♢ Fulger globular = fulger cu aspectul unui glob de foc de culoare alb-albăstruie sau roșiatică, care se deplasează relativ încet sub influența curenților de aer, dispărând brusc, cu sau fără explozie. ♢ Fulger electronic = bliț. – Lat. fulger (=fulgur, -is).

fulgera
FULGERÁ, fúlger, vb. I. 1. Intranz. (La pers. 3) A se produce fulgere în atmosferă. ♢ Expr. A tuna și a fulgera = (despre oameni; și la pers. 1) a face scandal; a trânti și a bufni. 2. Intranz. Fig. A scânteia, a luci, a sclipi (ca un fulger). ♦ A se ivi sau a trece repede (ca fulgerul). 3. Tranz. Fig. A izbi pe cineva doborându-l cu o lovitură rapidă și puternică. ♦ A arunca asupra cuiva o privire iute și tăioasă; a țintui, a străpunge cu privirea. – Lat. pop. fulgerare (=fulgurare).

fulgerare
FULGERÁRE, fulgerări, s.f. 1. Acțiunea de a fulgera și rezultatul ei; lumină ca de fulger; scânteiere, lucire, fulgerătură. 2. Fig. Senzație, durere scurtă și violentă. 3. Fig. Durată scurtă; clipă, moment. – V. fulgera.

fulgerat
FULGERÁT, -Ă, fulgerați, -te, adj. Lovit, atins de fulger. – V. fulgera.

fulgerator
FULGERĂTÓR, -OÁRE, fulgerători, -oare, adj. 1. Iute (ca fulgerul), rapid. 2. Fig. (Despre privire) Rapid; pătrunzător. – Fulgera + suf. -ător.

fulgeratura
FULGERĂTÚRĂ, fulgerături, s.f. (Rar) Faptul de a fulgera; fulger, fulgerare. – Fulgera + suf. -ătură.

fulgereste
FULGERÉȘTE adv. (Rar) Iute ca fulgerul. – Fulger + suf. -ește.

fulgui
FULGUÍ, pers. 3 fulguiește, vb. IV. Intranz. A ninge cu fulgi rari. – Fulg + suf. -ui.

fulguiala
FULGUIÁLĂ, fulguieli, s.f. Ninsoare cu fulgi rari; fulguire, fulguit. [Pr.: -gu-ia-] – Fulgui + suf. -eală.

fulguire
FULGUÍRE, fulguiri, s.f. Acțiunea de a fulgui și rezultatul ei; fulguială, fulguit. – V. fulgui.

fulguit
FULGUÍT s.n. Faptul de a fulgui; fulguială, fulguire. – V. fulgui.

fulgulet
FULGULÉȚ, fulguleți, s.m. Diminutiv al lui fulg. – Fulg + suf. -uleț.

fulgurant
FULGURÁNT, -Ă, fulguranți, -te, adj. Înconjurat de fulgere. ♦ (Adesea fig.) Care împrăștie o lumină vie și de scurtă durată. – Din fr. fulgurant, lat. fulgurans, -ntis.

fulguratie
FULGURÁȚIE, fulgurații, s.f. 1. Iluminație bruscă a cerului neînsoțită de tunet, produsă de o descărcare electrică în regiunile înalte ale atmosferei. 2. (Med.; în sintagma) Fulgurație electrică = metodă de tratare a rănilor prin aplicare de scântei electrice de înaltă frecvență. [Var.: fulgurațiúne s.f.] – Din fr. fulguration, lat. fulguratio, -onis.

fulguratiune
FULGURAȚIÚNE s.f. v. fulgurație.

fulgurit
FULGURÍT, fulgurite, s.n. Formație tubulară care ia naștere prin topirea rocilor sub acțiunea trăsnetelor. – Din fr. fulgurite.

fulie
FÚLIE, fulii, s.f. (Bot.) Narcisă. ♦ Podoabă de pietre prețioase în forma acestei flori. – Din tc. fulya.

fulmicoton
FULMICOTÓN s.n. Exploziv puternic, obținut prin acțiunea acidului azotic asupra celulozei. – Din fr. fulmicoton.

fulminant
FULMINÁNT, -Ă, fulminanți, -te, adj. Care produce explozie; exploziv. ♦ Fig. Amenințător; violent; ațâțător, provocator. – Din fr. fulminant.

fulminat
FULMINÁT, fulminați, s.m. Sare a acidului fulminic. ♦ Fulminat de mercur = sare de mercur a acidului fulminic, exploziv detonat, foarte otrăvitor, care se prezintă sub forma unui praf cenușiu, cu gust metalic. – Din fr. fulminate.

fulminatie
FULMINÁȚIE, fulminații, s.f. Descompunere cu detonație a unei substanțe explozive; explozie. – Din fr. fulmination.

fulminic
FULMÍNIC adj.m. (În sintagma) Acid fulminic = izomer al acidului cianic care, împreună cu metalele, formează săruri explozive. – Din fr. fulminique.

fultuiala
FULTUIÁLĂ s.f. v. fuituială.

fultuitor
FULTUITÓR s.n. v. fuituitor.

fum
FUM fumuri, s.n. I.1. Suspensie de particule solide într-un mediu gazos, produsă în cursul arderii incomplete a materialelor combustibile (sau, artificial și intenționat, cu ajutorul unor substanțe chimice). ♦ Fig, Încețoșare, tulbureală, amețeală (provocată de alcool). 2. Cantitate de fum (I 1) pe care fumătorul o trage dintr-o dată din țigară sau din pipă. 3. (Înv.) Gospodărie, considerată ca o grupare în jurul vetrei; familie, casă. 4. Fig. (La pl.) Îngâmfare; pretenții nejustificate, gărgăuni. II. Canal cotit, în interiorul unei sobe, prin care circulă gazele calde înainte de a ieși pe coș. – Lat. fumus.

fuma
FUMÁ, fumez, vb. I. Intranz., Tranz. A aspira, a trage fumul de tutun din țigară sau din pipă; a bea (tutun), a duhăni. – Din lat. fumare (înțelesul după fr. fumer).

fumagina
FUMAGÍNĂ, fumagine, s.f. Boală a unor arbori de pădure, a viței de vie și a unor pomi fructiferi provocată de o ciupercă din clasa ascomicetelor și manifestată ca un înveliș negru, prăfos, asemănător cu funinginea, care apare pe părțile atacate. – Din fr. fumagine.

fumar
FUMÁR, fumare, s.n. Deschizătură făcută în acoperișul caselor de la țară, pentru a permite ieșirea fumului din sobe; hogeag, bageacă. – Lat. fumarium.

fumaric
FUMÁRIC adj.m. (În sintagma) Acid fumaric = acid organic nesaturat, produs intermediar în metabolismul glucidelor și al acizilor grași. – Din fr. fumarique.

fumarola
FUMARÓLĂ, fumarole, s.f. Produs gazos (hidrogen, azot, clor, oxigen, oxizi de carbon etc.) cu temperatură ridicată, emis de vulcani prin cratere și prin crăpături sau degajat din curgerile de lavă; degajarea acestor gaze. – Din fr. fumerolle, it. fumarola.

fumat
FUMÁT^1 s.n. Faptul de a fuma. ♦ Deprinderea, obiceiul de a fuma. – V. fuma.

FUMÁT^2, -Ă, fumați, -te, adj. (Fam.; despre informații, știri) Răsuflat, știut; perimat. – V. fuma.

fumaraie
FUMĂRÁIE s.f. Fumărie. [Pr.: -ra-ie] – Fum + suf. -ăraie.

fumarar
FUMĂRÁR, fumărari, s.m. Persoană care încasa fumăritul. – Fumar + suf. -ar.

fumarie
FUMĂRÍE, s.f. Cantitate mare de fum; fumăraie, fumegai. – Fum + suf. -ărie.

fumarit
FUMĂRÍT s.n. Dare percepută în Țara Românească și în Moldova, în sec. XVII, pe fiecare coș de fum al caselor țărănești, respectiv pe fiecare casă. – Fum + suf. -ărit.

fumarita
FUMĂRÍȚĂ, fumărițe, s.f. Mică plantă erbacee din familia papaveraceelor, cu flori purpurii sau albe, cu gust amar și cu fructe globuloase (Fumaria officinalis). – Fum + suf. -ăriță.

fumator
FUMĂTÓR, -OÁRE, fumători, -oare, s.m. și f. Persoană care fumează. – Fuma + suf. -ător.

fumega
FUMEGÁ, pers. 3 fúmegă, vb. I. Intranz. 1. A scoate fum, a arde înăbușit, fără flacără și cu fum. ♦ (Despre lămpi, lumânări, sobe etc.) A arde defectuos, eliminând fum. 2. A scoate aburi. – Lat. fumigare.

fumegai
FUMEGÁI s.n. (Reg.) Fumărie. – Fumega + suf. -ai.

fumegare
FUMEGÁRE, fumegări, s.f. Acțiunea de a fumega și rezultatul ei. – V. fumega.

fumegarie
FUMEGĂRÍE, fumegării, s.f. Faptul de a fumega – Fumega + suf. -ărie.

fumegos
FUMEGÓS, -OÁSĂ, fumegoși, -oase, adj. Care scoate fum sau aburi. – Fumega + suf. -os.

fumigant
FUMIGÁNT, fumiganți, s.m. Substanță (gazoasă) toxică folosită pentru fumigație. ♢ (Adjectival) Substanță fumigantă. – Din fr. fumigant.

fumigatie
FUMIGÁȚIE, fumigații, s.f. Producere de fum, afumare cu diverse substanțe în scopul distrugerii unor paraziți, pentru dezinfecție, parfumarea aerului într-un spațiu închis sau în scopuri terapeutice. – Din fr. fumigation, lat. fumigatio.

fumigen
FUMIGÉN, -Ă, fumigeni, -e, adj. (Chim.; despre unele substanțe) Care, în contact cu aerul, produce fum abundent sau ceață. ♢ Lumânare fumigenă = tub care conține o substanță fumigenă folosită mai ales la

fumivor
FUMIVÓR, -Ă, fumivori, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care absoarbe fumul. 2. S.n. Dispozitiv folosit pentru alimentarea focarului locomotivei cu aer suplimentar, în vederea îmbunătățirii arderii combustibilului. – Din fr. fumivore.

fumiza
FUMIZÁ, fumizez, vb. I. Intranz. A produce fum artificial cu ajutorul substanțelor chimice în aparate speciale. – Fum + suf. -iza.

fumizare
FUMIZÁRE, fumizări, s.f. Acțiunea de a fumiza și rezultatul ei. ♦ Acoperire a unui obiectiv (militar) cu fum sau cu ceață artificială, în scopul camuflării lui. – V. fumiza.

fumoar
FUMOÁR, fumoare, s.n. Încăpere, mai ales lângă sălile de spectacol, în care se poate fuma. [Var.: fumuár s.n.] – Din fr. fumoir.

fumuar
FUMUÁR s.n. v. fumoar.

fumui
FUMUÍ, pers. 3 fumuiește, vb. IV. Intranz. impers. (Rar) A se înfățișa cu un aspect tulbure, ca de fum. – Fum + suf. -ui.

fumuiag
FUMUIÁG, fumuiage, s.n. (Rar) Șomoiog. [Pr.: -mu-iag] – Contaminare între fum și șomoiog.

fumuriu
FUMURÍU, -ÍE, fumurii, adj. De culoarea fumului; cenușiu întunecat. ♦ Fig. Posomorât, mohorât. – Fum + suf. -uriu (după alburiu, timpuriu etc.).

fumuros
FUMURÓS, -OÁSĂ, fumuroși, -oase, adj. (Înv., rar) Înfumurat. – Fum + suf. -os.

funambul
FUNAMBÚL, -Ă, funambuli, -e, adj., s.m. și f. (Rar) (Persoană) care merge sau dansează pe sârmă. – Din fr. funambule.

funambulesc
FUNAMBULÉSC, -ÉSCĂ funambulești, adj. (Rar) Echilibristic, acrobatic. ♦ Bizar, excentric, extravagant. – Din fr. funambulesque.

funciar
FUNCIÁR, -Ă, funciari, -e, adj. Care se referă la proprietatea particulară asupra pământului sau la averi imobiliare. ♢ Fond funciar = totalitatea suprafețelor de teren aflate între granițele unei țări, unei unități administrativ-teritoriale sau ale unei unități agricole. Impozit funciar = impozit pe care îl plătește cineva pentru un teren care se află în proprietatea sa. Carte funciară = registru oficial în care se inventariază toate proprietățile de pământ individuale din cuprinsul unei regiuni, menționându-se numele proprietarului, suprafața terenului și vecinătățile; carte funduară. ♢ Fig. Care aparține naturii, firii cuiva; de bază. [Pr.: -ci-ar] – După fr. foncier.

funciarmente
FUNCIARMÉNTE adv. (Rar) În mod funciar. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. foncierement (după funciar).

functor
FÚNCTOR, functori, s.m. (Log.) Operator logic. – din fr. functeur.

functie
FÚNCȚIE, funcții, s.f. (Și în forma funcțiune) 1. Activitate administrativă pe care o prestează cineva în mod regulat și organizat într-o instituție, în schimbul unui salariu; serviciu, slujbă, post^2. ♦ Grad pe care îl deține cineva într-o ierarhie administrativă. 2. Sarcină, rol; destinație. 3. (Gram.) Rolul sintactic pe care îl indeplinește un cuvânt într-o propoziție. 4. Ansamblu de proprietăți chimice ale unui compus, determinat de o anumită grupă de atomi din molecula. 5. (Fiziol.) Activitate proprie a fiecărui organ, aparat, țesut din organismele vii ale viețuitoarelor. 6. (Mat.) Mărime variabilă care depinde de una sau de mai multe mărimi variabile independente. 7. (Log.) Operație care, prin aplicarea asupra unui argument îi conferă acestuia o valoare corespunzătoare. 8. (În expr.) A fi în funcție de... = a depinde de... [Var.: funcțiúne s.f.] – Din fr. fonction, lat. fonctio, -onis. Cf. it. f u n z i o n e.

functiona
FUNCȚIONÁ, funcționez, vb. I. Intranz. A-și îndeplini funcția, rolul. ♦ A fi în funcție, a se afla în stare de funcționare. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fonctionner (după funcție).

functional
FUNCȚIONÁL, -Ă, funcționali, -e, adj. 1. Care ține de o funcție, privitor la o funcție. ♢ Maladie funcțională = boală care afectează buna funcționare a unui organ. Analiză funcțională = ramură a matematicii care se ocupă cu studiul diferitelor clase de funcții și al relațiilor dintre ele. 2. Util, practic. ♦ Care îndeplinește condițiile pentru a fi folosit. – Din fr. fonctionnel (după funcție).

functionalism
FUNCȚIONALÍSM s.n. Curent în arhitectura secolului al XX-lea, care are în vedere în primul rând necesitatea corespondenței dintre formă și funcție, astfel încât aceasta din urmă să fie determinantă. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fonctionnalisme (după funcțional).

functionalitate
FUNCȚIONALITÁTE s.f. Calitatea de a fi funcțional. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. fonctionnalité (după funcțional).

functionar
FUNCȚIONÁR, -Ă, funcționari, -e, s.m. și f. Persoană care îndeplinește o muncă cu caracter administrativ. [Pr.: -ți-o] – Din fr. fonctionnare (după funcție).

functionare
FUNCȚIONÁRE, funcționări, s.f. Acțiunea de a funcționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. funcționa.

functionarism
FUNCȚIONARÍSM s.n. Tendință birocratică de a considera problemele din punct de vedere individual, nu general; atitudine indiferentă, lipsită de interes și de devotament față de muncă; birocratism, birocrație. [Pr.: ți-o-] – Din fr. fonctionnarisme (după funcționar).

functionaras
FUNCȚIONĂRÁȘ, funcționărași, s.m. Diminutiv al lui funcționar; (depr.) funcționar lipsit de importanță, fără valoare, mic în grad. [Pr.: -ți-o-] – Funcționar + suf. -aș.

functionaresc
FUNCȚIONĂRÉSC, -EÁSCĂ funcționărești, adj. 1. Care aparține funcționarilor, care se referă la funcționari. 2. Birocratic. [Pr.: -ți-o-] – Funcționar + suf. -esc.

functionarime
FUNCȚIONĂRÍME s.f. Număr mare de funcționari; totalitatea funcționarilor. [Pr.: -ți-o-] – Funcționar + suf. -ime.

functiune
FUNCȚIÚNE s.f. v. funcție.

fund
FUND, funduri, s.n. 1. Partea de jos a unui vas, formând baza lui; cantitate de materii, lichide etc. rămasă pe această parte a vasului. ♦ Parte (mobilă) care formează baza unui butoi sau a altui recipient. ♦ Taler de lemn pe care se răstoarnă mămăliga, se toacă zarzavaturile etc. cârpător. 2. (Fam.) Șezut, dos. 3. Partea de jos, închisă, a unei cavități naturale; limita de jos. ♢ Expr. A se da la fund = a se lăsa în adâncul apei, a se scufunda; a dispărea din viața publică, a se retrage; a se ascunde pentru a scăpa de urmărire. ♦ Partea cea mai depărtată (considerată în linie orizontală) a unui loc. ♢ Expr. Fundul fundului = punct foarte îndepărtat; locul cel mai adânc; extremitate pe orizontală sau pe verticală. ♦ (Cu determinări indicând o regiune) Punct foarte depărtat de un centru politic sau cultural. ♦ Partea dinapoi a unui vehicul. 4. Parte a unor obiecte confecționate care se opune deschizăturii. ♢ Sac fără fund = a) om lacom, nesățios; b) loc unde se găsește întotdeauna ceva, unde nu se epuizează ceea ce se găsește acolo. ♦ Partea de deasupra a unui acoperământ de cap. – Din lat. fundus.

funda
FUNDÁ, fundez, vb. I. Tranz. A pune bază; a întemeia, a înființa, a institui, a crea. ♦ A întemeia afirmații, idei, teorii etc. pe argumente, pe probe. [Var.: fondá vb. I.] – Din fr. fonder, lat. fundare.

fundac
FUNDÁC, (I) fundaci, s.m., (II) fundacuri s.n. I. S.m. (Ornit.) Cufundar. II. S.n. 1. Așternut de paie pe care se ridică stogurile. 2. Fundătură. – Fund + suf. -ac.

fundal
FUNDÁL, fundale, s.n. 1. (În artele plastice) Fond al unui tablou sau al unui panou sculptat, din care se detașează elementele principale ale compoziției. 2. Vast element arhitectonic sau natural care constituie fondul perspectivei frontale a unei construcții. ♦ Pânză, decor care acoperă fundul unei scene de teatru, în direcția opusă sălii. [Pl. și: fundaluri. – Var.: fondál s.n.] – Din it. fondale (după fund^1).

fundament
FUNDAMÉNT, fundamente, s.n. 1. Element de construcție sau ansamblu de astfel de elemente prin intermediul cărora se sprijină o construcție, o lucrare etc.; fundație, bază, temelie. ♦ Placă de metal a preselor de imprimat, pe care se așază formele tipografice; planșetă de lemn pe care se păstrează sau se transportă formele tipografice. 2. Fig. Element care servește de sprijin, pe care se întemeiază ceva; bază, temei, temelie. – Din fr. fondement, lat. fundamentum.

fundamenta
FUNDAMENTÁ, fundamentez, vb. I. Tranz. A pune baze temeinice unei idei, unei teorii, unui program etc.; a stabili, a consolida; a demonstra cu argumente științifice. – Din fundament. Cf. germ. f u n d a m e n t i e r e n.

fundamental
FUNDAMENTÁL, -Ă, fundamentali, -e, adj. 1. De bază, principal, esențial. 2. (Fon.; substantivat, f.) Frecvență fundamentală. – Din fr. fondamental, lat. fundamentalis.

fundamentare
FUNDAMENTÁRE, fundamentări, s.f. Acțiunea de a fundamenta și rezultatul ei. – V. fundamenta.

fundare
FUNDÁRE, fundări, s.f. Acțiunea de a se funda și rezultatul ei; întemeiere, înființare, instituire, creare. – V. funda.

fundarisi
FUNDARISÍ, fundarisesc, vb. IV. Intranz. A lăsa ancora să cadă în vederea ancorării sau afurcării unei nave. – Fund^1 + suf. -arisi.

fundarisire
FUNDARISÍRE, fundarisiri, s.f. Acțiunea de a fundarisi și rezultatul ei. – V. fundarisi.

fundas
FUNDÁȘ, fundași, s.m. Jucător din apărarea unei echipe de fotbal, de rugbi etc., care acționează în imediata apropiere a porții proprii (la fotbal), a liniei de țintă (la rugbi) etc.; apărător. – Fund^1 + suf. -aș.

fundat
FUNDÁT, -Ă, fundați, -te, adj. Bazat (pe ceva), întemeiat (1). [Var., fondát, -ă adj.] – V. funda.

fundator
FUNDATÓR, -OÁRE adj., s.m. și f. v. fondator.

fundatie
FUNDÁȚIE, fundații, s.f. 1. Element sau ansamblu de elemente de construcție care servește ca suport sau ca bază de susținere a unei construcții, a unui utilaj, a unei mașini etc.; fundament, bază, temelie. ♦ (La pl.) Ramură a tehnicii care se ocupă cu proiectarea și cu executarea fundațiilor. 2. Strat de teren natural pe care se sprijină o construcție cu o bază foarte mare. 3. Instituție cu caracter obștesc căreia, pentru realizarea scopurilor sale, i se afectează un fond special; așezământ. ♦ Fond constituit pentru întreținerea unei activități de interes public. [Var.: fundațiúne s.f.] – Din fr. fondation, lat. fundatio, -onis.

fundatiune
FUNDAȚIÚNE s.f. v. fundație.

funda
FÚNDĂ, funde, s.f. Nod în forma aripilor unui fluture, făcut dintr-o fâșie de mătase, de pânză etc. și servind ca podoabă; p. ext. panglică. – Din ngr. fúnda.

fundatura
FUNDĂTÚRĂ, fundături, s.f. Stradă, drum, uliță care se înfundă, fiind închisă la un capăt prin construcții sau printr-un taluz; fundac. – [În]funda + suf. -ătură.

funduara
FUNDUÁRĂ, funduare, adj.f. (Înv.; în sintagma) Carte funduară = carte funciară, v. funciar. [Pr.: -du-a-] – Cf. lat. f u n d u s, germ. F u n d u s „proprietate(de teren)”.

funduc
FUNDÚC, funduci, s.m. Monedă veche turcească de aur, care a circulat și în țările române în sec. XVIII; funducliu. – Din tc. findic.

funducliu
FUNDUCLÍU, funduclii, s.m. Funduc. – Cf. f u n d u c.

funebru
FUNÉBRU, -Ă, funebri, -e, adj. De înmormântare. ♢ Marș funebru = melodie solemnă și tristă, compusă mai ales în ton minor, care se cântă de obicei la înmormântări. ♦ Trist, jalnic, lugubru. – Din fr. funèbre, lat. funebris.

funeralii
FUNERÁLII s.n. pl. Ceremonie fastuoasă a înmormântării sau a incinerării unei personalități. – Din fr. funérailles, lat. funeralia.

funerar
FUNERÁR, -Ă, funerari, -e, adj. Care ține de funeralii, privitor la funeralii; de înmormântare. ♢ Urnă funerară = vas în care se păstrează cenușa unui mort incinerat. Piatră funerară sau monument funerar = lespede sau monument care se așază pe un mormânt. – Din fr. funéraire, lat. funerarius.

funest
FUNÉST, -Ă, funești, -ste, adj. Care aduce nenorocire, moarte; fatal. ♦ Trist, funebru, sinistru. – Din fr. funeste, lat. funestus, it. funesto.

funga
FÚNGĂ, fungi, s.f. Parâmă din grupul manevrelor curente ale unei nave cu pânze care se folosește la ridicarea și la coborârea unei vele. – Cf. it. f  i  o  n  c  o.

fungi
FUNGI s.m. pl. (Bot.; rar) Ciuperci. – Din lat. fungi.

fungibil
FUNGÍBIL, -Ă, fungibili, -e, adj. (Jur.; despre lucruri) Care poate fi înlocuit cu altul de același fel, de aceeași calitate și aceeași cantitate, în cazul cînd formează obiectul unei obligații. – Din fr. fongible, lat. fungibilis.

fungicid
FUNGICÍD, -Ă, fungicizi, -de, adj., s.n. (Substanță) care se utilizează pentru combaterea ciupercilor vătămătoare plantelor. – După fr. fongicide.

fungida
FUNGÍDĂ, fungide, s.f. (La pl.) Grup de plante inferioare fără clorofilă, care se hrănesc cu substanțe organice gata preparate; ciuperci; (și la sg.) plantă care face parte din acest grup. – Din lat. fungidus.

fungiform
FUNGIFÓRM, -Ă, fungiformi, -e, adj. În formă de ciupercă. ♢ Papile fungiforme = papile asemănătoare cu niște ciuperci, care se găsesc pe limbă, reprezentând receptori gustativi. – După fr. fongiforme.

fungistatic
FUNGISTÁTIC, -Ă, fungistatici, -ce, adj., s.n. (Substanță) care oprește dezvoltarea ciupercilor. – După fr. fongistatique.

funicul
FUNÍCUL, funiculi, s.m. (Biol.) Fir care fixează ovulul de placentă. – Din fr. funicule, lat. funiculus.

funicular
FUNICULÁR, funiculare s.n., adj. 1. S.n. Mijloc de transport aerian format din unul sau din mai multe cabluri suspendate pe stâlpi, pe care circulă cabinele cu pasageri și cărucioarele cu materiale, folosit în regiunile muntoase greu accesibile. 2. Adj. (În sintagma) Poligon funicular = construcție grafică de forma unei linii poligonale, care servește, în mecanică, la studiul unui sistem de forțe. – Din fr. funiculaire.

funicularist
FUNICULARÍST, -Ă, funiculariști, -ste, s.m. și f. Muncitor care asigură funcționarea funicularului. – Funicular + suf. -ist.

funie
FÚNIE, funii, s.f. 1. Frânghie^1. ♢ Funie de ceapă (sau de usturoi) = împletitură, cunună de ceapă sau de usturoi. ♢ Expr. Drept ca funia în traistă (sau în sac) = strâmb, răsucit; fig. nedrept, necinstit. A vorbi de funie în casa spânzuratului = a vorbi despre un lucru care poate supăra pe cineva dintre cei de față, dacă este interpretat ca o aluzie la ei. A (i) se apropia sau a-i ajunge (cuiva), a i se strânge funia de (sau la) par, se spune despre cei ajunși într-o situație extrem de dificilă. A juca pe funie = a umbla pe funie, făcând diferite figuri; fig. a fi abil, dibaci. 2. Veche unitate de măsură de lungime (a cărei valoare a variat după epoci) cu care se măsura pământul. 3. (În sintagma) Funie de moșie (sau de pământ) = suprafață de teren de dimensiuni reduse, având de obicei forma unei fâșii înguste. 4. Împletitură din paie sau din talaș, utilizată la confecționarea miezurilor lungi la formele pentru turnare. – Lat. funis.

funigel
FUNIGÉL, funigei, s.m. (De obicei la plural) Fir al unui anumit soi de păianjeni mici, care se vede plutind în aer în zilele senine de toamnă. – Et. nec.

funingine
FUNÍNGINE, funingini, s.f. Materie neagră sau neagră-brună, rezultată din arderea incompletă a corpurilor organice, alcătuită mai ales din cărbune, care se depune pe partea interioară a coșurilor, a sobelor etc. – Lat. fuligo, -inis.

funinginos
FUNINGINÓS, -OÁSĂ, funinginoși, -oase, adj. (Rar) Cu funingine, plin de funingine. – Funingine + suf. -os.

funioara
FUNIOÁRĂ, funioare, s.f. (Rar) Diminutiv al lui funie. [Pr.: -ni-oa-] – Funie + suf. -ioarâ.

funt
FUNT s.m. v. pfund.

fur
FUR, furi, s.m. (Înv.) Hoț, tâlhar. – Lat. fur, furis.

fura
FURÁ, fur, vb. I. Tranz. 1. A-și însuși pe ascuns sau cu forța un lucru care aparține altcuiva; a lua ceva fără nici un drept de la cineva, păgubindu-l; a hoți, a jefui, a prăda. ♢ Loc. adj. De furat = care a fost luat prin furt. ♢ Expr. Pe furate(le) = prin furt, prin răpire, prin hoție. A fura (pe cineva) cu ochiul = a privi pe cineva pe furiș (cu dragoste). A fura (cuiva) o sărutare (sau un sărut) = a săruta pe furiș sau prin surprindere, fără voia persoanei respective. A fura meseria (cuiva) = a-și însuși pe apucate o meserie de la cineva (văzând cum o face și imitându-l). A fura inima (cuiva) = a fermeca, a încânta pe cineva. A fura (cuiva) ochii (sau vederile) = a orbi pe cineva; fig. a fi îndrăgostit. ♦ A răpi pe cineva. ♦ Fig. A lua pe neașteptate, pe nesimțite; a cuprinde. ♢ Expr. A-l fura (pe cineva) somnul = a adormi. A-l fura (pe cineva) gândurile = a cădea pradă gândurilor, a medita îndelung. ♦ Refl. (Neobișnuit) A pleca pe furiș; a fugi. 2. Fig. A fermeca, a vrăji. [Formă gramaticală: (în loc.) furate, furatele] – Lat. furare.

furaj
FURÁJ, furaje, s.n. Produs de origine vegetală, animală sau minerală, folosit pentru hrana vitelor; nutreț, masă verde. ♢ Furaje combinate – nutrețuri complexe obținute pe cale industrială, prin amestecarea diferitelor leguminoase, concentrate, reziduuri industriale, săruri minerale etc., prezentate sub formă de uruială și de granule. – Din fr. fourrage.

furaja
FURAJÁ, furajez, vb. I. Tranz. 1. A prepara furaje. 2. A hrăni animalele cu furaj. – De la furaj.

furajare
FURAJÁRE, furajări, s.f. Acțiunea de a furaja și rezultatul ei. – V. furaja.

furajat
FURAJÁT, -Ă, furajați, -te, adj. (Despre animale) Care este hrănit cu furaje. – V. furaja.

furajer
FURAJÉR, -Ă, furajeri, -e, adj. (Despre semințe, plante sau unele produse sau reziduuri industriale) Care se întrebuințează ca hrană pentru vite. ♢ Plante furajere = grup de plante cultivate sau sălbatice cu valoare nutritivă mare, folosite pentru hrana animalelor. – Din fr. fourrager.

furajor
FURAJÓR, furajori, s.m. (Înv.) Soldat de cavalerie care făcea aprovizionările cu furaj ale unității. – Din fr. fourrageur.

furan
FURÁN s.m. Combinație chimică organică lichidă, obținută la distilarea rășinilor de conifere și folosită ca important intermediar în sintezele de mase plastice și de medicamente. – Din fr. furanne.

furat
FURÁT^1 s.n. Faptul de a fura. – V. fura.

FURÁT^2, -Ă, furați, -te, adj. 1. Prădat (de bunuri de preț). 2. (Rar; în expr.) Furat de minți = descreierat, zăpăcit; nebun. – V. fura.

furator
FURĂTÓR, -OÁRE, furători, -oare, adj. (Rar) Care fură. ♦ (Substantivat) Hoț. – Fura + suf. -ător.

furatura
FURĂTÚRĂ, furături, s.f. (Rar) Furt, furtișag. – Fura + suf. -ătură.

furbura
FURBÚRĂ, furburi, s.f. Inflamație acută a țesuturilor moi ale copitei, întâlnită în special la cai, în urma unui efort deosebit sau a unei alimentații neraționale. – Din fr. fourbure.

furcar
FURCÁR, furcari, s.m. Cerb sau căprior de doi ani care are coarnele în formă de furcă (1). – Furcă + suf. -ar.

furca
FÚRCĂ, furci, s.f. 1. Unealtă agricolă formată dintr-o prăjină de lemn sau de oțel terminată cu doi sau trei dinți (încovoiați), folosită pentru strângerea fânului, clăditul șirelor, strângerea gunoiului, a băligarului etc. s Expr. Parc-ar fi puse (sau adunate) cu furca, se spune despre lucruri așezate în dezordine, nesortate. ♦ Cantitate de fân cât se poate lua într-o furcă (1). 2. (În sintagme) Nume dat unor unelte sau obiecte asemănătoare cu furca (1): a) furca telefonului = partea aparatului de telefon pe care stă receptorul; b) furca pieptului = extremitatea inferioară a sternului, cu cele două cartilaje costale fixate de el; lingura pieptului, lingurea; c) furca gâtului = extremitatea superioară a sternului, cu cele două clavicule fixate de el; d) furca puțului (sau fântânii) = stâlpul de care se sprijină cumpăna; e) furca scrânciobului = stâlpul orizontal de care este fixat scrânciobul; f) furca drumului = răspântie. ♦ (Înv.) Spânzurătoare în formă de furcă (1) cu doi dinți. 3. Vergea de lemn la capătul căreia se leagă caierul pentru a fi tors. ♢ Expr. A se certa furcă = a se certa foarte tare. A da (cuiva) de furcă = a face (pe cineva) să-și bată capul cu chestiuni greu de rezolvat. A avea de furcă cu cineva (sau cu ceva) = a avea mult de luptat cu cineva (sau cu ceva), a avea dificultăți. (Pop.) A avea stupit la furcă = a avea ușurință la vorbă, a vorbi mult și cu plăcere, a avea chef de vorbă. 4. Furcărie. 5. Organ al mașinii de filat, cu ajutorul căruia se produce torsionarea fibrelor. 6. Fiecare dintre stâlpii groși de stejar de care se prind cosoroabele și care susțin acoperișul și pereții caselor țărănești din paiantă. – Lat. furca.

furcarie
FURCĂRÍE, furcării, s.f. (Rar) Șezătoare la care se toarce cu furca (3); furcă (4). – Furcă + suf. -ărie.

furchet
FURCHÉT, furcheți, s.m. Piesă de oțel în formă de furcă (1) mică, cu coada fixată la marginea unei bărci, pentru a sprijini lopata în timpul vâslitului. – Din it. forchetta (după furcă).

furchita
FURCHÍȚĂ, furchițe, s.f. (Pop., rar) Furcuță (1). – Furcă + suf. -iță.

furcoi
FURCÓI, furcoaie, s.n. Furcă (1) mare (cu doi dinți), întrebuințată mai ales la încărcatul fânului și al snopilor. – Furcă + suf. -oi.

furculita
FURCULÍȚĂ, furculițe, s.f. 1. Obiect (de metal) alcătuit dintr-un mâner și doi până la patru dinți, cu ajutorul căruia se duce mâncarea la gură; furcuță (2). ♢ Loc. adj. În furculiță (sau în furculițe) = (despre barbă) cu părțile laterale mai lungi decât mijlocul; (despre mustăți) cu capetele răsucite în sus. 2. Fiecare dintre cele două piese curbate, încrucișate la unul dintre capete, prin care este fixată inima carului pe podul osiei dinapoi, pentru a împiedica rotirea inimii în plan orizontal; gemănare. [Pl. și: furculiți] – Furcă + suf. -uliță.

furcuta
FURCÚȚĂ, furcuțe, s.f. 1. Diminutiv al lui furcă; furchiță. 2. (Reg.) Furculiță (1). 3. Partea cornoasă a copitei la cal, de forma unei piramide culcate cu vârful înainte, care se află în porțiunea posterioară a tălpii și care are rolul de a proteja țesuturile vii și de a amortiza șocurile. – Furcă + suf. -uță.

furda
FURDÁ, furdale, s.f. (La sg. cu sens colectiv) Rămășițe (de calitate inferioară) de la prelucrarea lânii, a blănurilor, a tutunului. ♦ Deșeuri de piele de calitate inferioară, rezultate la tăierea marginilor și a părților cu defecte. – Din bg. furda. Cf. tc. h u r d a.

furfurol
FURFURÓL, furfuroli, s.m. Aldehidă provenită din furan, care se prezintă sub formă de lichid uleios, cu miros particular, folosită ca solvent selectiv la rafinarea uleiurilor vegetale și minerale și ca insecticid, vermicid etc. – Din fr. furfurol.

furgon
FURGÓN, furgoane, s.n. Vehicul tras de cai de obicei acoperit, care servește la transportarea bagajelor, a alimentelor, a munițiilor etc. – Din fr. fourgon.

furgonar
FURGONÁR, .furgonari, s.m. Militar care conduce un furgon. – Furgon + suf. -ar.

furgoneta
FURGONÉTĂ, furgonete, s.f. Automobil cu caroserie deschisă sau cu o platformă (acoperită) folosit pentru transportul obiectelor voluminoase și grele. – Din fr. fourgonnette.

furibund
FURIBÚND, -Ă, furibunzi, -de, adj. Plin de furie, foarte furios, mânios la culme; turbat. – Din fr. furibond, lat. furibundus.

furie
FÚRIE, furii, s.f. Stare de extremă iritare în care se pierde stăpânirea de sine; mânie nestăpânită; violență. ♢ Loc. adv. Cu furie = extrem de furios; cu putere mare, nestăvilită. ♦ Fig. (Rar) Dorință puternică, patimă, pornire nestăpânită. [Acc. și: furíe] – Din fr. furie, lat. furia.

furier
FURIÉR, furieri, s.m. Ostaș care îndeplinește lucrări de birou într-o unitate sau într-o subunitate militară. [Pr.: -ri-er] – Din fr. fourrier.

furios
FURIÓS, -OÁSĂ, furioși, -oase, adj. (Despre oameni și animale și despre manifestările lor) Cuprins de furie, mânios. ♦ (Adverbial) Cu furie. ♦ (Despre elemente ale naturii) Violent, puternic, năprasnic. [Pr.: -ri-os] – Din fr. furieux, lat. furiosus.

furioso
FURIOSO adv., s.m. 1. Adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Cu pasiune, vijelios, puternic. 2. S.m. Varietate de căi rezultată din încrucișarea rasei de galop englezești cu rase locale. [Pr.: -ri-ó-zo] – Cuv. it.

furis
FURÍȘ, -Ă, furiși, -e, adj. Care se face în ascuns, pe neobservate. ♢ Loc. adv. Pe furiș = în ascuns; tiptil, pe furișate. – Fur + suf. -iș.

furisa
FURIȘÁ, furișez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) strecura pe nesimțite, pe furiș, a pătrunde sau a face să pătrundă ori a (se) introduce undeva pe neobservate, pe ascuns, tiptil. ♢ Loc. adv. Pe furișate = pe furiș. ♦ Refl. A se ascunde, a se feri de cineva. [Formă gramaticală: (în loc.) furișate] – Din furiș.

furisare
FURIȘÁRE, furișări, s.f. Acțiunea de a (se) furișa și rezultatul ei. – V. furișa.

furisat
FURIȘÁT, -Ă, furișați, -te, adj. Care se strecoară pe furiș, tiptil; ascuns, neobservat. ♦ (Adverbial) Pe furiș. – V. finișa.

furlandisi
FURLANDISÍ, furlandisesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A se fuduli, a se făli. – Cf. tc. f i r l a n d i „a se ridica brusc”.

furmint
FURMÍNT s.m. Soi de viță de vie cu struguri mijlocii, cilindrici, cu boabe dese, omogene, verzi-gălbui, din care se fac vinuri superioare; vin din acest soi de viță de vie. – Din fr. furmint.

furnal
FURNÁL, furnale, s.n. 1. Cuptor înalt în formă de turn, folosit pentru obținerea fontei brute prin topirea minereurilor de fier amestecate cu cărbune și cu alte materiale, cu ajutorul combustibililor și fondanților; instalație industrială prevăzută cu un astfel de cuptor. 2. Încărcătură de exploziv introdusă în stânca, zidăria etc. care urmează să fie aruncate în aer. – Cf. fr. f o u r n e a u.

furnalist
FURNALÍST, furnaliști, s.m Muncitor care lucrează la furnal (1). – Din fr. foumaliste.

furnica
FURNICÁ, pers. 3 furnícă, vb. I. 1. Intranz. A umbla încoace și încolo în număr mare, a se mișca în toate părțile ca furnicile; a mișuna, a forfoti. ♦ (Rar; urmat de determinări introduse prin prep. „de”) A fi plin de..., a fi ticsit de... 2. Tranz. impers. A avea o senzație neplăcută de mâncărime și de înțepături pe piele. – Lat. formicare.

furnicar
FURNICÁR^1, furnicare, s.n. 1. Ridicătură mică de pământ care adăpostește o colonie de furnici; mușuroi. ♦ Totalitatea furnicilor dintr-un mușuroi. 2. Fig. Mulțime (de oameni) care mișună. – Lat. *formicarius.

FURNICÁR^2, furnicari, s.m. 1. (Ornit.) Albinărel. 2. Mamifer din America de Sud, cu capul lung și îngust, cu botul ascuțit, cu limba lungă și cleioasă, care se hrănește cu furnici (Myrmecophaga jubata). – Furnică + suf. -ar.

furnicare
FURNICÁRE, furnicări, s.f. Acțiunea de a furnica și rezultatul ei. – V. furnica.

furnica
FURNÍCĂ, furnici, s.f. (La pl.) Grup de insecte din ordinul himenopterelor, de talie mică sau mijlocie, negre sau roșii, care trăiesc în colonii; (și la sg.) insectă care face parte din acest grup. ♢ Harnic ca o furnică, se spune despre un om foarte muncitor. ♢ Furnică albă = termită. [Pl. și: (rar) furnice] – Lat. formica.

furnicatura
FURNICĂTÚRĂ, furnicături, s.f. Senzație neplăcută de înțepături și de mâncărime de piele. – Furnica + suf. -ătură.

furnir
FURNÍR, furnire, s.n. Foaie subțire de lemn care servește la fabricarea placajelor, a panelelor, în industria mobilei etc. – Din germ. Furnier.

furnirui
FURNIRUÍ, furniruiesc, vb. IV. Tranz. A aplica prin încleiere și prin presare una sau două foi de furnir pe față unei piese de lemn pentru a-i da un aspect estetic, pentru a-i mari stabilitatea sau pentru a acoperi unele defecte. – Fumir + suf. -ui. Cf. germ. f u r n i e r e n.

furniruire
FURNIRUÍRE, furniruiri, s.f. Acțiunea de a furnirui și rezultatul ei. – V. furnirui.

furniruit
FURNIRUÍT, -Ă, furniruiți, -te, adj. (Despre piese de lemn) Acoperit cu furnir. [Pr.: -ru-it] – V. furnirui.

furnitura
FURNITÚRĂ, furnituri, s.f. 1. Furnizare. 2. Marfă furnizată. 3. (La pl.) Rechizite de birou. 4. (La pl.) Material accesoriu (căptușeală, pânză tare, ață, nasturi etc.) folosit în croitorie. – Din fr. fourniture.

furniza
FURNIZÁ, furnizez, vb. I. Tranz. A procura mărfuri prin vânzare sau a pune la dispoziție servicii, contra plată, în baza unei înțelegeri prealabile; a livra. ♦ A da, a oferi o informație, o știre etc. – Din furnizor. Cf. fr. f o u r n i r.

furnizare
FURNIZÁRE, furnizări, s.f. Acțiunea de a furniza și rezultatul ei; furnitură (1). – V. furniza.

furnizor
FURNIZÓR, -OÁRE, furnizori, -oare, s.m. și f. Persoană fizică sau juridică care furnizează, care procură (diverse materiale). – Din fr. fournisseur.

furoare
FUROÁRE, furori, s.f. 1. (Rar) Mânie, furie, delir furios. 2. (Rar) Pasiune violentă, patimă arzătoare; încântare. 3. (Fam.; în expr.) A face furori = a provoca admirație, senzație, mai ales pentru aspectul exterior. – Din fr. fureur, lat. furor, -oris.

furou
FURÓU, furouri, s.n. Cămașă de zi femeiască; combinezon. – Din fr. fourreau.

fursec
FURSÉC, fursecuri, s.n. Nume dat unor prăjituri mici și uscate, făcute din diferite aluaturi fragede, având forme variate. – Din fr. foursec.

furt
FURT, furturi, s.n. Infracțiune care constă în însușirea pe nedrept a unui lucru mobil al altuia; hoție, furătură. – Din lat. furtum.

furtisag
FURTIȘÁG, furtișaguri, s.n. Furt (de mici proporții); ciupeală. – Furt + suf. -ișag (după magh. tolvajság).

furtiv
FURTÍV, -Ă, furtivi, -e, adj. (Livr.) Care se face pe ascuns, pe furiș. – Din fr. furtif, lat. furtivus.

furtun
FURTÚN, furtunuri, s.n. Tub flexibil confecționat din material textil, cauciuc, material plastic etc., care servește la transportul, pe distanță mică, al gazelor sau al lichidelor. – Din tc. hortum.

furtunar
FURTUNÁR, furtunari, s.m. Pasăre marină de mărimea unui porumbel, cu nările situate la capătul unor tuburi cornoase de pe cioc, care trăiește în jurul Mării Mediterane (Puffinus puffinus). – Furtună + suf. -ar.

furtunatec
FURTUNÁTEC, -Ă adj. v. furtunatic.

furtunatic
FURTUNÁTIC, -Ă, furtunatici, -ce, adj. Furtunos, impetuos. [Var.: furtunátec, -ă adj.] – Furtună + suf. -atic.

furtuna
FURTÚNĂ, furtuni, s.f. 1. Vânt puternic însoțit de averse de ploaie, de grindină și de descărcări electrice; vijelie. ♢ Expr. Furtună de... = mulțime (mare) de... 2. (În sintagma) Furtună solară = accentuare bruscă a activității solare, însoțită de intensificarea emisiei corpusculare și a celei electromagnetice. 3. Fig. Zbucium, tulburare sufletească. 4. Fig. Revoltă, răscoală. – Din ngr. furtúnă.

furtunos
FURTUNÓS, -OÁSĂ, furtunoși, -oase, adj. 1. Bântuit de furtună; fig. agitat, zbuciumat. 2. Fig. (Despre ființe și acțiunile lor) Năvalnic, impetuos, violent. – Furtună + suf. -os.

furuncul
FURÚNCUL, furuncule, s.n. Inflamație purulentă a foliculilor firelor de păr ca urmare a unei infecții cu stafilococi, care poate prinde țesuturile învecinate, provocând leziuni întinse ale pielii; abces, buboi. – Din lat. furunculus. Cf. fr. f u r o n c l e.

furunculoza
FURUNCULÓZĂ, furunculoze, s.f. Boală de piele caracterizată printr-o erupție simultana sau succesivă a mai multor furuncule, din cauza unui focar stafilococic latent. – Din fr. furonculose.

furura
FURÚRĂ, fururi, s.f. Piesă metalică sau de lemn care acoperă sau umple spațiul dintre două elemente de construcție solidarizate între ele. – Din fr. fourrure.

fus
FUS^1, (I) fuse, (II) fusuri, s.n. I. 1. Unealtă de tors care servește la răsucirea firului și pe care se înfășoară firul pe măsură ce este tors, având forma unui bețișor lung și subțire, îngroșat la mijloc, cu capătul de sus ascuțit și cel de jos rotunjit și înțepenit într-o rotiță. ♢ Loc. adj. În fus = în formă de fus^1 (I 1); fusiform. 2. Organ al mașinilor de tors, cu ajutorul căruia se răsucește și pe care se înfășoară firul. II. 1. Nume dat unor părți ale mașinilor de țesut, de depănat etc. care seamănă la formă cu fusul^1 (I 1). 2. Nume dat unor părți de mașini, de instalații etc. care îndeplinesc funcția de arbore sau de osie. ♦ Porțiune cilindrică, conică sau sferică a unui arbore, a unui ax sau a unei osii, care se sprijină și se rotește într-un palier. 3. Trunchiul unui copac de la bază până la vârf, fară crengi. 4. Parte a unei coloane de arhitectură, cuprinsă între bază și capitel. 5. Corpul drept al ancorei, fără brațe și fară inel. 6. (În sintagmele) Fus sferic = porțiune din suprafața unei sfere cuprinsă între două cercuri mari care au un diametru comun. Fus orar = fiecare dintre cele 24 de porțiuni în care este împărțită suprafața pământului prin meridiane, distanțate la 15° unul de altul, sau prin alte linii de demarcație convenționale, urmând de aproape aceste meridiane. – Lat. fusus (cu unele sensuri după fr. fuseau).

FUS^2, fusuri, s.n. (În industria pielăriei) Unitate de măsură pentru piele, egală cu 929 cm^2; bucată de piele având această suprafață. [Pl. și: fuse] – Din germ. Fuss.

fusar
FUSÁR, fusari, s.m. (Iht.) Pește de apă dulce cu corpul în formă de fus^1 (I 1), de culoare galbenă-castanie, cu dungi transversale de culoare mai închisă (Aspro streber) ♢ Fusar mare = pietrar ♦ Țipar. [Var.: fusáriu, s.m.] – Fus^1 + suf. -ar.

fusariu
FUSÁRIU, s.m. v. fusar.

fusarola
FUSARÓLĂ, fusarole, s.f. Element arhitectural decorativ, alcătuit dintr-un șir de boabe alungite. – Din fr. fusarole.

fuscel
FUSCÉL, fuscei, s.m. 1. Fiecare dintre vergelele trecute printre firele de urzeală la războiul de țesut; vergea, joardă. 2. Fiecare dintre vergele sau scândurile orizontale care formează treptele unei scări. 3. Fiecare dintre vergelele verticale ale loitrei carului. 4. (Rar) Cotor de ceapă. [Var.: fușcél, fuștél s.m.] – Lat. *fusticellus (< fustis, „băț, țăruș”).

fusiform
FUSIFÓRM, -Ă, fusiformi, -e, adj. Care are formă de fus^1 (I 1). [Var.: fuzifórm, -ă adj.] – Din fr. fusiforme.

fustanela
FUSTANÉLĂ, fustanele, s.f. Fustă alba scurtă, largă și plisată sau creață, care face parte din costumul național al grecilor și al albanezilor. – Din ngr. fustanélla.

fustangiu
FUSTANGÍU, fustangii, s.m., adj. (Fam.) (Bărbat) afemeiat. – Fustă + suf. -angiu.

fusta
FÚSTĂ, fuste, s.f. Obiect de îmbrăcăminte femeiască, care acoperă corpul de la talie în jos; jupă. ♦ Fig. (Depr.) Femeie. – Din ngr. fústa.

fustigatie
FUSTIGÁȚIE, fustigații, s.f. (Rar) Bătaie cu vergile; flagelare. ♦ Fig. Corecție, corectare, pedeapsă. – Din fr. fustigation, lat. fustigatio.

fustisoara
FUSTIȘOÁRĂ, fustișoare, s.f. Diminutiv al lui

fustita
FUSTÍȚĂ, fustițe, s.f. Fustișoară. – Fustă + suf. -iță.

fusalau
FUȘALẮU, fușalăi, s.m. (Reg.) Unealtă în forma unei țesale servind la scărmănat lâna, cânepa etc. – Cf. magh. f o s z l a n i „a se destrăma”.

fuscel
FUȘCÉL s.m. v. fuscel.

fuserai
FUȘERÁI s.n. 1. (Arg.) Înșelare, furt. 2. (Fam.) Lucru de mântuială. – Cf. germ. F u s c h e l e i,  P h u s c h e r.

fusereala
FUȘEREÁLĂ, fușereli, s.f. (Fam.) Faptul de a fușeri. – Fușeri + suf. -eală.

fuseri
FUȘERÍ, fușeresc, vb. IV. Tranz. (Fam.) 1. A răscoli (1). 2. A face un lucru de mântuială; a rasoli. – Cf. f u ș a l ă u.

fustas
FUȘTÁȘ, fuștași, s.m. (În Țară Românească și în Moldova) Soldat înarmat cu o fuște, care făcea parte din garda personală a domnilor până în sec. XIX; lăncier. – Fuște + suf. -aș.

fuste
FÚȘTE, fuști, s.f. (Înv.) Suliță de lemn cu vârful de fier; lance. – Lat. fustis.

fustel
FUȘTÉL s.m. v. fuscel.

futil
FUTÍL, -Ă, futili, -e, adj. (Livr.) Lipsit de valoare, de importanță, de interes; inutil, lipsit de seriozitate, neserios, frivol. – Din fr., it. futile, lat. futilis.

futilitate
FUTILITÁTE, futilități, s.f. (Livr.) Inutilitate; lipsă de seriozitate, frivolitate. – Din fr. futilité, lat. futilitas, -atis.

futurism
FUTURÍSM s.n. Curent literar-artistic apărut în Italia, la începutul sec. XX, care exaltă promovarea noului, a prezentului care prefigurează viitorul. – Din fr. futurisme, it. futurismo.

futurist
FUTURÍST, -Ă, futuriști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține futurismului, privitor la futurism. 2. S.m. și f. Adept al futurismului. – Din fr. futuriste, it. futurista.

futurolog
FUTUROLÓG, -Ă, futurologi, -ge, s.m. și f. (Rar) Viitorolog. – Din fr. futurologue.

futurologie
FUTUROLOGÍE s.f. (Rar) Viitorologie. – Din fr. futurologie.

fux
FUX s.n. Aducere pe linia de plutire a buștenilor înțepeniți prin împingerea și răsucirea lor cu ajutorul țapinei. – Din germ. Fuchs.

fuzant
FUZÁNT, -Ă, fuzanți, -te, adj. (Despre proiectile) Care explodează în aer pe un anumit punct al traiectoriei; (despre focoase) care provoacă explozia în aer într-un anumit punct al traiectoriei. – Din fr. fusant.

fuzarioza
FUZARIÓZĂ, fuzarioze, s.f. Boală a plantelor provocată de o specie de ciuperci și manifestată prin apariția unei pâsle dese de culoare alb-roz pe organele atacate, care putrezesc. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. fusariose.

fuzee
FUZÉE, fuzee, s.f. Corp de formă aerodinamică, capabil să înainteze în atmosferă datorită forței de reacție a gazelor arse care ies dintr-un efuzor. – Din fr. fusée.

fuzel
FUZÉL s.m. Amestec de alcooli superiori, rezultat din fermentația alcoolică a proteinelor din cereale și din fructe sub acțiunea drojdiei de bere și folosit ca dizolvant la fabricarea substanțelor aromatice și a parfumurilor. – Din fr. fusel.

fuzelaj
FUZELÁJ, fuzelaje, s.n. Parte componentă a avionului sau a planorului, care face legătura între aripi și ampenaje și care poartă încărcătura, postul de pilotaj, comenzile etc. – Din fr. fuselage.

fuzen
FUZÉN, fuzene, s.n. Component al cărbunilor, fragil, negru, mătăsos, care reprezintă fragmente de substanță vegetală. – Din fr. fusain.

fuzeta
FUZÉTĂ, fuzete, s.f. Fiecare dintre cele două dispozitive care fac legătura între roțile directoare și osia din față ale unui autovehicul și care permit orientarea roților în direcția dorită. – Din fr. fusette.

fuzibil
FUZÍBIL, -Ă, fuzibili, -e, adj., s.m. 1. Adj. (Despre metale) Care poate fi topit (ușor). 2. S.m. Element al unei siguranțe electrice în formă de fir sau de lamelă, care se topește atunci când este parcurs de un curent mai mare decât cel admis. – Din fr. fusible.

fuzibilitate
FUZIBILITÁTE s.f. Însușirea unui metal de a fi fuzibil. – Din fr. fusibilité.

fuziform
FUZIFÓRM, -Ă adj. v. fusiform.

fuziona
FUZIONÁ, fuzionez, vb. I. Intranz. A realiza o fuziune; a se contopi. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. fusionner.

fuzionare
FUZIONÁRE, fuzionări, s.f. Acțiunea de a fuziona și rezultatul ei. [Pr.: -zi-o-] – V. fuziona.

fuzionist
FUZIONÍST, -Ă, fuzioniști, -ste, s.m. și f. (Rar) Adept al unei fuzionări. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. fusionniste.

fuziune
FUZIÚNE, fuziuni, s.f. 1. Contopire a două sau mai multe state sau a două sau mai multe partide într-unul singur ori a două sau mai multe organizații într-una singură. 2. Reorganizarea, prin contopire, într-o singură unitate omogenă a unor întreprinderi sau a unor instituții. 3. Contopire a două sau mai multe nuclee atomice ușoare într-unul mai greu. 4. Topire a unui corp la o temperatură mai înaltă decât temperatura mediului ambiant. ♢ Punct de fuziune = temperatură de topire. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. fusion, lat. fusio, -onis.

g
G s.m. invar. A noua literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (consoană semioclusivă prepalatală sonoră (4) când este urmată de e sau i; oclusivă palatală (2) sonoră în grupurile ghi și ghe; oclusivă velară sonoră în toate celelalte poziții). [Pr.: ghe].

ga
GA interj. (De obicei repetat) Cuvânt care imită strigătul gâștelor. – Onomatopee.

gabara
GABÁRĂ, gabare, s.f. Navă sau ambarcație mare, servind, de obicei, la

gabardina
GABARDÍNĂ s.f. Stofă fină de lână cu legătura diagonală, care prezintă dungi paralele înclinate pe ambele părți. – Din fr. gabardine. Cf. sp. g a b a r d i n a, germ. G a b a r d i n e.

gabarit
GABARÍT, gabarite, s.n. Șablon în al cărui contur, format din linii drepte sau curbe, trebuie să se cuprindă dimensiunile unui profil; contur, format din linii drepte sau curbe, care limitează dimensiunile maxime ale profilului unui obiect, ale unei construcții etc. ♦ Greutate care depășește limita maximă admisă sau pe cea normală. – Din fr. gabarit.

gabaritic
GABARÍTIC, -Ă, gabaritici, -ce, adj. Referitor la gabarit; de gabarit. – Gabarit + suf. -ic.

gabela
GABÉLĂ s.f. Impozit care se percepea pe sare, în Franța medievală. – Din fr. gabelle.

gabie
GÁBIE, gabii, s.f. Platformă orizontală fixată în vârful unui catarg și folosită ca post de observație sau (la navele cu pânze) ca loc de unde se manevrează parâmele. – Din fr. gabie, it. gabbia.

gabier
GABIÉR, gabieri, s.m. Marinar care face serviciul de veghe pe gabie și care asigură, la navele cu pânze, manevrarea parâmelor, vergelelor etc. [Pr.: -bi-er] – Din fr. gabier. Cf. it. g a b b i e r e.

gabion
GABIÓN, gabioane, s.n. Coș de nuiele sau din sârmă umplut cu pământ, cu pietriș etc., care servește la apărarea malurilor de valuri, la construirea barajelor etc. [Pr.: -bi-on] – Din fr. gabion.

gablonz
GABLÓNZ, gablonzuri, s.n. Cristal (1) special cu irizații, folosit la fabricarea unor obiecte de podoabă ieftine; p. ext. obiect de podoabă care are asemenea cristale. [Pr.: gablonț] – Din n. pr. Gablonz.

gabonez
GABONÉZ, -Ă, gabonezi, -e, s.m. și f., adj. 1. (Persoană) născută și crescută în Gabon. 2. (Locuitor) din Gabon. – Din fr. gabonais.

gabro
GABRÓ (GABBRÓ) s.n. GABRÓ s.n. Rocă eruptivă cu structură granuloasă folosită în construcții. [Scris și: gabbro] – Din germ. Gabbro, fr., it. gabbro.

gabrovean
GABROVEÁN, gabroveni, s.m. (înv.) Persoană care făcea și vindea cuțite. – Gabrovo (n. pr.) + suf. -ean.

gaci
GACI s.m. pl. Pantaloni largi care fac parte din portul popular specific în regiunea Oașului. – Et. nec.

gadget
GADGÉT, gadgeturi, s.n. (Englezism) Obiect mic, ingenios construit, de valoare și utilitate neînsemnată. [Pr.: ghéget] – Din engl. gadget.

gadina
GÁDINĂ, gadine, s.f. (Pop.) Animal sălbatic; jivină, dihanie. – Din bg. gadină.

gadolinit
GADOLINÍT s.n. Mineral anhidru sau ușor hidratat conținând pământuri rare. – Din fr. gadolinite.

gadoliniu
GADOLÍNIU s.n. Element chimic din grupul lantanidelor. – Din fr. gadolinium.

gafa
GAFÁ, gafez, vb. I. Intranz. A face o gafă (3). – Din fr. gaffer.

gafare
GAFÁRE s.f. Faptul de a gafa. – V. gafa.

gafa
GÁFĂ, gafe, s.f. 1. Piesă metalică în formă de cârlig, fixată pe o prăjină, folosită la acostarea unei ambarcații, la îndepărtarea ei de mal etc. 2. Cârlig montat la capătul unui dispozitiv de ridicat, și de care se prinde sarcina. 3. Gest, atitudine sau vorbă nepotrivită, care poate constitui o indelicatețe sau o jignire neintenționată adusă cuiva. – Din fr. gaffe.

gafeur
GAFEUR, gafeuri, s.m. (Franțuzism) Gafist. [Pr.: -för] – Din fr. gaffeur.

gafist
GAFÍST, -Ă, gafiști, -ste, s.m. și f. Persoană care face gafe (3); (franțuzism) gafeur. – Gafă + suf. -ist.

gag
GAG, gaguri, s.n. Efect comic într-un film sau într-o piesă de teatru, care rezultă dintr-o asociere surprinzătoare de situații contrastante. – Din fr., engl. gag.

gagarinit
GAGARINÍT s.n. Mineral care conține elemente din familia pământurilor rare. – Din rus. gagarinit.

gagat
GAGÁT s.n. (Min.) Jais. – Din germ. Gagat.

gagic
GAGÍC, gagici, s.m. (Arg.) Amant, iubit. – Din gagică (derivat regresiv).

gagica
GAGÍCĂ, gagice, s.f. (Arg.) Amantă, iubită. – Din țig. gaği „(femeie) nețigancă”.

gagist
GAGÍST, -Ă, gagiști, -ste, s.m. și f. (Ieșit din uz) Actor angajat temporar (și cu leafă). ♦ (La m.) Muzicant angajat cu leafă într-o fanfară militară. – Din fr. gagiste.

gagiu
GAGÍU, gagii, s.m. (Arg.) 1. Om, persoană, tip, individ. 2. Iubit, amant. – Gag[ic] + suf. -iu.

gaiac
GAIÁC s.m. v. guaiac.

gaiacol
GAIACÓL s.n. Medicament cu acțiune antiseptică, extras din rășina unui arbore și întrebuințat ca expectorant în diferite preparate contra tusei. – Din fr. gaïacol.

gaibarace
GAIBARÁCE s.f. pl. (Fam.) Picioare (prea lungi); gaibe, gaide. – Cf. g a i b e.

gaibe
GÁIBE s.f. pl. (Fam.) Picioare (prea lungi); gaibarace, gaide. – Cf. g a i d ă.

gaica
GÁICĂ, găici, s.f. 1. Bandă (lată) de stofă cusută la o haină, în spate și în dreptul taliei, pentru a strânge crețurile, în scop decorativ etc. 2. Fiecare dintre bentițele de stofă sau de șnur fixate în talie la unele haine, prin care se petrece cordonul, cureaua, cingătoarea. ♦ Cheotoare la o haină, făcută din șnur sau din găitan. ♦ Șiret cusut la o haină pentru a o putea agăța în cui; atârnătoare, agățătoare. – Cf. rus. g a i k a „placă de metal cu găuri pentru a lega două obiecte; piuliță”.

gaida
GÁIDĂ, gaide, s.f. 1. (Reg.) Cimpoi. 2. Numele unui dans popular cu acompaniament de cimpoi. 3. Fig. (La pl.) Picioare (prea lungi); gaibarace, gaibe. – Din bg., scr. gajda.

gaie
GÁIE, găi, s.f. Nume dat mai multor păsări răpitoare de zi, asemănătoare cu uliul, cu ciocul coroiat, cu gheare puternice și cu coada bifurcată (Milvus). ♢ Expr. Se ține gaie după (sau de) cineva, se zice despre o persoană de care nu poți scăpa. M-a (sau te-a etc.) luat gaia = am (sau ai etc) pățit-o. ♦ De-a puia-gaia = numele unui joc de copii; de-a baba-gaia. [Pr.: pu-ia-ga-ia]. – Et. nec.

gaita
GÁIȚĂ^1, gaițe, s.f. 1. Pasăre înrudită cu corbul, de mărimea unei ciori, cu penajul brun-roșcat, cu dungi albastre și negre pe aripi, cu coada neagră, care poate imita sunetele scoase de alte păsări (Garrulus glandarius). ♢ Gaiță de munte = alunar. 2. Epitet dat unei persoane care vorbește mult și fără rost. [Pr.: ga-i-] – Cf. bg., scr. g a l i c a.

gaize
GÁIZE subst. pl. (Min.) Roci silicioase poroase și ușoare, constituite din granule de cuarț și din organisme silicioase. – Din fr. gaize.

gaj
GAJ, gajuri, s.n. Garanție depusă în contul unei datorii sau al executării unei lucrări; bun care se depune drept garanție; amanet, zălog. ♦ Obiect depus, la unele jocuri de societate, de către cel care a făcut o greșeală și care se răscumpără prin executarea unei pedepse hazlii. ♦ Asigurare, garanție morală dată cuiva. – Din fr. gage.

gal
GAL^1, gali, s.m. Persoană care făcea parte din populația de bază a vechii Galii. – Din lat. Gallus.

GAL^2, gali, s.m. Unitate pentru măsurarea accelerației, egală cu 1 centimetru pe secundă la pătrat. – Din fr. gal.

galactic
GALÁCTIC, -Ă, galactici, -ce, adj. Care aparține galaxiei, privitor la galaxie (în special la Calea-Lactee). – Din fr. galactique.

galactometru
GALACTOMÉTRU, galactometre, s.n. (Tehn.) Lactometru. – Din fr. galactomètre.

galactoree
GALACTORÉE, galactoree, s.f. (Med.) Secreție continuă de lapte în timpul sau după încetarea alăptării. – Din fr. galactorrhée.

galactoza
GALACTÓZĂ s.f. Substanță cu proprietăți asemănătoare glucozei, care se găsește în natură în diverse combinații, intrând și în structura unor compuși azotați din creier. – Din fr. galactose.

galalit
GALALÍT s.n. Masă plastică cornoasă obținută din cazeină și folosită la fabricarea unor obiecte uzuale sau a unor piese tehnice (izolante electrice). – Din fr. galalithe.

galant
GALÁNT, -Ă, galanți, -te, adj. 1. (Despre bărbați și manifestările lor) Curtenitor față de femei; p. ext. politicos, atent, plăcut, tandru. 2. (Despre oameni) Darnic, generos. – Din fr. galant.

galantar
GALANTÁR, galantare, s.n. Vitrină (a unui magazin). – Din galanterie (derivat regresiv).

galanterie
GALANTERÍE, galanterii, s.f. 1. Atitudine plină de curtoazie, de tandrețe, de amabilitate față de femei. ♦ Cuvinte curtenitoare adresate unei femei. 2. (Cu sens colectiv) Obiecte mărunte de îmbrăcăminte (mănuși, cravate, fulare etc.); magazin în care se desfac asemenea mărfuri. – Din fr. galanterie.

galantom
GALANTÓM, -OÁMĂ adj. v. galanton.

galantomie
GALANTOMÍE s.f. v. galantonie.

galanton
GALANTÓN, -OÁNĂ, galantoni, -oane, adj. (Fam.: despre oameni) Darnic, generos, galant. [Var.: galantóm, -oámă adj.] – Din fr. galant homme.

galantonie
GALANTONÍE, galantonii, s.f. (Fam., rar) Dărnicie, generozitate. [Var.: galantomíe s.f.] – Galanton + suf. -ie.

galaxie
GALAXÍE, galaxii, s.f. Fiecare dintre sistemele de aștri din univers comparabile ca dimensiuni și aspect cu Calea-Laptelui (din care face parte sistemul solar). – Din fr. galaxie.

gala
GÁLĂ^1, gale, s.f. 1. Spectacol (sau șir de spectacole) cu caracter solemn, sărbătoresc, la care participă, de obicei, persoane oficiale. Gala filmului românesc. ♢ Loc. adj. De gală = de sărbătoare, solemn. 2. (în sintagma) Gală de box = competiție sportivă la care au loc mai multe meciuri de box. – Din fr. gala.

GÁLĂ^2, gale, s.f. Excrescență provocată de înțepăturile unor insecte pe frunzele stejarului sau ale altor plante; cecidie. – Din fr. galle, lat. galla.

galb
GALB, (1) galburi, s.n. (Arhit.) 1. Curbură a unui capitel, a unei console etc.; p. ext. contur grațios al unui element de arhitectură sau de sculptură. 2. Parte a fusului unei coloane arcuite spre exterior, pentru a evita iluzia de strangulare. [Var.: gálbă (1) galbe s.f.] – Din fr. galbe.

galba
GÁLBĂ, (1) galbe, s.f. v. galb.

galben
GÁLBEN, -Ă, galbeni, -e, adj., subst. 1. Adj. De culoarea aurului, a

galbin
GÁLBIN, -Ă adj., subst. v. galben.

galena
GALÉNĂ s.f. Sulfură naturală de plumb, folosită ca redresor la aparatele de radio fără lămpi, la prepararea unor vopsele etc. – Din fr. galène.

galenic
GALÉNIC, -Ă, galenici, -ce, adj. (Despre unele preparate farmaceutice) Care poate fi administrat direct bolnavilor sau poate servi la prepararea unor rețete. – Din fr. galénique.

galenism
GALENÍSM s.n. Veche teorie medicală conform căreia bolile ar fi cauzate de ruperea echilibrului dintre umori. – Din fr. galénisme.

galenti
GALÉNȚI s.m. pl. Un fel de papuci (cu talpă) de lemn. – Din ngr. galéntsa.

galeopitec
GALEOPITÉC, galeopiteci, s.m. Mamifer insectivor din sud-estul Asiei, care poate plana (Galeopithecus). [Pr.: -le-o-] – Din fr. galéopithèque.

galera
GALÉRĂ, galere, s.f. Veche navă comercială sau militară, prevăzută cu vâsle și pânze și care era mânuită de obicei de sclavi sau de condamnați. – Din fr. galère.

galerie
GALERÍE, galerii, s.f. 1. Coridor subteran în formă de tunel care permite accesul minerilor la zăcământ și îngăduie executarea lucrărilor miniere. 2. Canal subteran de comunicație care face legătura între două puncte ale unei lucrări hidrotehnice. 3. Coridor subteran (adesea ramificat) pe care și-l sapă unele animale pentru a le servi ca adăpost. 4. Coridor lung (și boltit) situat în interiorul sau în afara unei clădiri, servind ca element de legătură sau ca loc de plimbare. 5. Muzeu, secție a unui muzeu sau sală într-o expoziție ori într-un muzeu, în care sunt expuse mai ales opere de pictură și de sculptură. ♦ Serie de tablouri expuse; p. ext. serie de portrete descrise într-o operă (literară). 6. Magazin în care se vând opere de artă; p. gener. (la pl.) magazin cu caracter universal. 7. Balconul dintr-o sală de spectacole cu mai multe nivele situat la nivelul cel mai înalt; (fam.) spectatorii de la acest balcon; p. ext. publicul care manifestă zgomotos la un spectacol, la o adunare, la o întrunire etc. ♢ Expr. A face galerie = a manifesta zgomotos în semn de aprobare, de încurajare (în cursul unui spectacol, al unei întreceri sportive etc.). 8. Bară de lemn sau de metal de care se atârnă perdelele. 9. Un fel de tavă de metal care se pune în fața sobei ca să nu cadă cărbunii din sobă pe dușumea. – Din fr. galerie. Cf. it. g a l l e r i a, germ. G a l e r i e.

gales
GÁLEȘ, -Ă, galeși, -e, adj. (Despre ochi sau privire; p. ext. despre oameni; adesea adverbial). 1. Drăgăstos, duios. 2. Melancolic, trist. [Var.: (reg.) gáliș, -ă adj.]. – Din bg. kaleš.

galet
GALÉT^1, galeți, s.m. 1. Fragment dintr-o rocă sau dintr-un mineral, șlefuit și rotunjit prin acțiunea mării, a torentelor, a ghețarilor etc. 2. Rolă care permite o mișcare prin rostogolire. 3. (Text.) Piesă de la mașina de filat mătase artificială care întinde firul la ieșirea din baia de filare. 4. (Tehn.) Bobină inelară. 5. (Tehn.) Secțiune a unui comutator rotativ. – Din fr. galet.

GALÉT^2, galeți, s.m. v. galetă.

galeta
GALÉTĂ, galete, s.f. Un fel de pesmet de formă paralelipipedică, mâncat de marinari, ostași aflați în campanie etc. [Var.: galét^2, galeți s.m.] – Din fr. galette.

galfad
GÁLFĂD, -Ă, galfezi, -de, adj. (Reg.) Palid (din cauza unei boli). – Et. nec.

galiard
GALIÁRD s.n. (Mar.) Fiecare dintre extremitățile punții superioare ale unei nave. [Pr.: -li-ard] – Din fr. gaillard.

galiarda
GALIÁRDĂ, galiarde, s.f. Vechi dans francez cu ritm vioi. ♦ Parte dintr-o suită instrumentală care urmează după pavană. – Din fr. gaillarde.

galic
GÁLIC^1 adj.m. (în sintagma) Acid galic = acid organic aromatic, astringent, extras din gogoșile de ristic și din coaja de stejar, folosit la fabricarea cernelii negre, a coloranților și a unor medicamente. – Din. fr. gallique.

GÁLIC^2, -Ă, galici, -ce, adj. Care aparține galilor^1, privitor la gali^1. Războaiele galice. ♢ Cocoșul galic = emblemă (reprezentând un cocoș) care simbolizează Franța. ♦ (Substantivat, f.) Limba celtă vorbită de gali^1. – Din lat. Gallicus.

galican
GALICÁN, -Ă, galicani, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține galicanismului, privitor la galicanism. 2. S.m. și f. Adept al galicanismului. – Din fr. gallican.

galicanism
GALICANÍSM s.n. Doctrină

galicism
GALICÍSM, galicisme, s.n. Expresie sau construcție proprie limbii franceze și greu ori imposibil de tradus în altă limbă. – Din fr. gallicisme.

galiforma
GALIFÓRMĂ, galiforme, s.f. (La pl.) Ordin de păsări tericole sau arboricole; (și la sg.) pasăre din acest ordin. – Din fr. galliformes.

galimatias
GALIMÁTIAS s.n. Vorbire sau scriere încurcată, confuză. [Pr.: -ti-as. – Var.: galimatíe s.f.] – Din fr. galimatias.

galimatie
GALIMATÍE s.f. v. galimatias.

galinacee
GALINACÉE, galinacee, s.f. (La pl.) Subordin de păsări al cărui tip principal este găina; (și la sg.) pasăre care face parte din acest subordin. – Din fr. gallinacé.

galion
GALIÓN, galioane, s.n. 1. Navă cu pânze folosită în trecut de spanioli ca navă de război și pentru transportul mărfurilor. 2. Ornamentație (în lemn) montată la prora unor nave cu pânze. 3. (Tipogr.) Planșetă de metal sau de lemn pe care se așază rândurile de litere culese. [Pr.: -li-on] – Din ngr. ghaleóna, fr., it. galion.

galiota
GALIÓTĂ, galiote, s.f. Corabie ușoară de pescuit, cu fundul plat și de obicei cu două catarge, folosită în trecut îndeosebi de olandezi. [Pr.: -li-o-] – Din fr. galiote.

galis
GÁLIȘ, -Ă adj. v. galeș.

galita
GÁLIȚĂ, galițe, s.f. (Reg.) Pasăre de curte; orătanie. – Din bg., scr. galica.

galitian
GALIȚIÁN, -Ă, galițieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Galiției sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Galiției sau populației ei, care se referă la Galiția sau la populația ei. [Pr.: -ți-an] – Galiția (n.pr.) + suf. -an.

galiu
GÁLIU s.n. Element chimic, metal moale, ductil, de culoare cenușie, folosit la fabricarea unor termometre care măsoară temperaturi înalte sau (ca aliaj) la fabricarea tranzistoarelor, la construirea oglinzilor optice etc. – Din fr. gallium.

galofob
GALOFÓB, -Ă, galofobi, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care manifestă ostilitate față de tot ceea ce aparține francezilor sau vine de la ei. – Din fr. gallophobe.

galofobie
GALOFOBÍE s.f. Ostilitate față de tot ceea ce aparține francezilor sau vine de la ei. – Din fr. gallophobie.

galoman
GALOMÁN, -Ă, galomani, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care admiră fără rezerve (și adesea fără spirit critic) tot ceea ce aparține francezilor sau vine de la ei. – Din fr. gallomane.

galomanie
GALOMANÍE s.f. Admirație fără rezerve (și fără spirit critic) pentru tot ceea ce aparține francezilor sau vine de la ei. – Din fr. gallomanie.

galon
GALÓN^1, galoane, s.n. Șiret, panglică etc. de lână sau de fire ori bandă de metal prinsă pe epoleții sau pe mânecile unei GALÓN^2, galoane (galoni), s.n. (m.) 1. Unitate de măsură pentru capacitate folosită în țările de limbă engleză și egală cu circa patru litri. 2. (Rar) Sticlă mai mare în care se păstrează băuturi. – Din fr. gallon.

galonat
GALONÁT, -Ă, galonați, -te, adj. împodobit cu galoane^1. ♦ (Substantivat, m.; ir.) Ofițer; p. gener. gradat^1. – Galon + suf. -at. Cf. fr. g a l o n n é.

galop
GALÓP, galopuri, s.n. 1. Mersul cel mai rapid al calului, alcătuit dintr-o succesiune de salturi. 2. Dans foarte rapid, cu mișcări în doi timpi și cu un ritm sacadat; melodie după care se execută acest dans. – Din fr. galop, it. galoppo.

galopa
GALOPÁ, galopez, vb. I. Intranz. (Despre cai) A alerga în galop; (despre oameni) a călări un cal care aleargă în galop. ♦ (Despre motoare) A funcționa neuniform, cu variații mari (și bruște) ale vitezei. – Din fr. galoper.

galopada
GALOPÁDĂ, galopade, s.f. (Livr.) Cursă, alergare în galop. – Din fr. galopade.

galopant
GALOPÁNT, -Ă, galopanți, -te, adj. 1. în galop, repede. 2. (Despre boli) Cu evoluție rapidă (și cu sfârșit mortal). – Din fr. galopant.

galopare
GALOPÁRE, galopări, s.f. Faptul de a galopa. – V. galopa.

galoroman
GALOROMÁN, -Ă, galoromani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte dintr-o populație rezultată din amestecul galilor^1 cu romanii, după cucerirea Galiei de către romani. 2. Adj. Care aparține galoromanilor (1), privitor la galoromani. – Din fr. gallo-romain (după roman). Cf. germ. g a l l o r o m a n i s c h.

galos
GALÓȘ, galoși, s.m. încălțăminte de cauciuc purtată peste pantofi ori peste ghete, spre a le proteja de umezeală sau de noroi. – Din fr. galoche.

galosare
GALOȘÁRE, galoșări, s.f. Operație de îmbrăcare în piele sau în cauciuc a părții de jos a unui obiect de încălțăminte; p. ext. întăritură de piele sau cauciuc cu care se execută această operație. – Din galoș.

galvanic
GALVÁNIC, -Ă, galvanici, -ce, adj. Care aparține galvanismului, privitor la galvanism. ♢ Element galvanic = pilă electrochimică. – Din fr. galvanique. Cf. it. g a l v a n i c o.

galvanism
GALVANÍSM s.n. 1. Acțiunea unor curenți electrici asupra organismelor și a organelor vii. 2. Curent electric produs cu ajutorul pilelor electrochimice; curent electric continuu. – Din fr. galvanisme.

galvaniza
GALVANIZÁ, galvanizez, vb. I. Tranz. 1. A acoperi o piesă metalică cu un strat subțire de zinc, prin cufundare într-o baie de zinc topit, spre a o face mai rezistentă la coroziune; p. gener. a acoperi o piesă metalică cu un strat subțire din alt metal, depus prin electroliză. 2. (Fiziol.) A excita un țesut sau un organ al corpului printr-un curent electric continuu, în scopuri terapeutice sau experimentale. ♦ Fig. A însufleți, a stimula pe cineva. – Din fr. galvaniser.

galvanizare
GALVANIZÁRE, galvanizări, s.f. Acțiunea de a galvaniza și rezultatul ei. – V. galvaniza.

galvanizat
GALVANIZÁT, -Ă, galvanizați, -te, adj. (Despre piese metalice) Acoperit cu un strat de zinc sau, p. gener., cu un strat din alt metal spre a mări rezistența piesei la coroziune. – V. galvaniza.

galvanocauter
GALVANOCAUTÉR, galvanocautere, s.n. Instrument chirurgical pentru cauterizări, pus în funcție cu ajutorul curentului electric continuu. [Pr.: -ca-u-] – Din fr. galvanocautère

galvanocauterizare
GALVANOCAUTERIZÁRE, galvanocauterizări, s.f. (Med.) Cauterizare prin mijloace electrotermice. [Pr.: -ca-u-] – După fr. galvanocautérisation.

galvanometru
GALVANOMÉTRU, galvanometre, s.n. Instrument cu care se constată prezența și se măsoară intensitatea unui curent electric continuu slab. – Din fr. galvanomètre.

galvanonarcoza
GALVANONARCÓZĂ, galvanonarcoze, s.f. (Med.) Narcoză produsă prin acțiunea curentului electric asupra creierului; electronarcoză. – Din fr. galvanonarcose.

galvanoplastic
GALVANOPLÁSTIC, -Ă, galvanoplastici, -ce, adj. Privitor la galvanoplastie, care aparține galvanoplastiei; obținut prin galvanoplastie. – Din fr. galvanoplastique.

galvanoplastie
GALVANOPLASTÍE s.f. Procedeu tehnic de reproducere în relief a obiectelor, constând în acoperirea lor sau a tiparului lor cu un strat de metal depus prin electroliză. – Din fr. galvanoplastie.

galvanoscop
GALVANOSCÓP, galvanoscoape, s.n. Instrument cu care se constată prezența într-un circuit a unui curent continuu slab, precum și sensul lui. – Din fr. galvanoscope.

galvanostegie
GALVANOSTEGÍE s.f. Procedeu tehnic de depunere pe cale electrolitică a unui strat aderent pe un obiect metalic, în scopul protejării sau înfrumusețării acestuia. – Din fr. galvanostégie.

galvanostereotipie
GALVANOSTEREOTIPÍE s.f. Totalitatea procedeelor de reproducere a formelor de tipar prin galvanoplastie. [Pr.: -re-o-] – Din fr. galvano-stéréotypie.

galvanotehnica
GALVANOTÉHNICĂ s.f. Parte a metalurgiei electrice care se ocupă cu galvanoplastia și galvanostegia. – Din fr. galvanotechnique.

galvanoterapie
GALVANOTERAPÍE s.f. Tratament medical cu ajutorul curentului electric continuu. – Din fr. galvanothérapie.

galvanotipie
GALVANOTIPÍE s.f. Procedeu tehnic de reproducere a planșelor tipografice și a gravurilor cu ajutorul unui mulaj acoperit pe cale electrolitică de un strat de cupru și apoi întărit cu un strat de staniu, nichel sau fier. – Din fr. galvanotypie.

galvanotropism
GALVANOTROPÍSM, galvanotropisme, s.n. (Biol.) Orientare a organismelor în anumite direcții sub influența curentului electric; electrotropism. – Din fr. galvanotropisme.

gama
GÁMA s.m. invar., s.f. 1. S.m. invar. A treia literă a alfabetului grecesc (folosită adesea și ca simbol în matematică, fizică etc.) 2. S.f. (Fiz.: în sintagma) Raze (sau radiație) gama = radiație emisă de corpurile radioactive, având o putere de pătrundere extrem de mare. 3. S.f. (Fiz.) Unitate de măsură a

gamaglobulina
GAMAGLOBULÍNĂ, gamaglobuline, s.f. (Biol.) Proteină din plasma sangvină a persoanelor imune – Din fr. gammaglobuline.

gama
GÁMĂ, game, s.f. 1. Succesiune de sunete (și note), care cuprinde toate sunetele unei scări muzicale, dispuse în ordinea ascendentă sau descendentă a sunetelor și luând tonul și numele notei cu care începe succesiunea. 2. Fig. (Pict.) Serie de tonuri și de culori dispuse într-o succesiune armonioasă. 3. Fig. Serie, grup, succesiune de obiecte, de fenomene, de situații care alcătuiesc un tot (armonios). Gamă largă de sortimente. – Din fr. gamme.

gamba
GÁMBĂ, gambe, s.f. (La oameni) Parte a piciorului de la genunchi până la labă; (la cai) parte a membrelor posterioare cuprinsă între încheietura genunchiului și copită. – Din lat. gamba.

gambet
GAMBÉT, gambete, s.n. Piesă metalică de legătură în unele organe ale utilajului de manevră la exploatările petroliere. – Din fr. gambette.

gambeta
GAMBÉTĂ, gambete, s.f. Pălărie bărbătească din fetru tare, cu calota ovală și borurile ușor răsfrânte; melon. – Din Gambetta (n. pr.).

gambir
GAMBÍR s.m. Numele a două plante agățătoare subtropicale, din ale căror frunze se obține un extract folosit ca astringent (Ourouparia și Uncaria gambir). – Din lat. [Ourouparia și Uncaria] gambir, numele științific al plantelor.

gambit
GAMBÍT, gambituri, s.n. Sacrificare a unui pion alb sau a altei piese la începutul unei partide de șah pentru obținerea unui avantaj în atac. – Din fr. gambit.

gamela
GAMÉLĂ, gamele, s.f. Vas metalic adânc în care soldații aflați în campanie, la aplicații etc. își primesc porția de mâncare. – Din fr. gamelle.

gamet
GAMÉT, gameți, s.m. Denumire generică pentru celulele sexuale ale animalelor și plantelor. – Din fr. gamète.

gametangiu
GAMETÁNGIU, gametangii, s.m. (Bot.) Structură vegetală în care sunt produși gameți. – Cf. fr. g a m é t a n g e.

gametofit
GAMETOFÍT, gametofiți, s.m. Una dintre cele două generații din ciclul de dezvoltare a plantelor sexuate. – Din fr. gamétophyte.

gametogeneza
GAMETOGENÉZĂ, gametogeneze, s.f. (Biol.) Proces de formare a gameților. – Din fr. gamétogenèse.

gamopetala
GAMOPETÁLĂ, gamopetale, adj.f. (Despre corola unei flori, p. ext. despre flori) Cu petalele unite; (despre plante) care are florile cu petalele unite. ♦ (Substantivat) Plantă sau floare cu petalele unite. – Din fr. gamopétale.

gamosepal
GAMOSEPÁL, -Ă gamosepale, adj.f. și n. (Despre caliciul unei flori, p. ext. despre flori) Cu sepalele unite; (despre plante) care are florile cu sepalele unite. ♦ (Substantivat, f.) Plantă sau floare cu sepalele unite. – Din fr. gamosépale.

ganas
GANÁȘ, ganașe, s.n. v. ganașă.

ganasa
GANÁȘĂ, ganașe, s.f. (Zool.) Fiecare dintre cele două ramuri ale mandibulei la animale. [Var.: ganáș s.n.] – Din fr. ganache.

gang
GANG, ganguri, s.n. Loc de trecere aflat sub o construcție, sub boltitura unei case. ♦ Coridor, galerie, culoar. – Din germ. Gang.

ganga
GÁNGĂ, gange, s.f. Partea sterilă (care se îndepărtează) dintr-un zăcământ metalifer. – Din fr. gangue.

ganglion
GANGLIÓN, ganglioni, s.m. Formație anatomică de formă sferică sau alungită, alcătuită dintr-o masă de celule și situată pe traiectul unui nerv sau al unui vas limfatic; momiță^1. [Pr.: -gli-on] – Din fr. ganglion.

ganglionar
GANGLIONÁR, -Ă, ganglionari, -e, adj. Care aparține ganglionilor, privitor la ganglioni; cu ganglioni. [Pr.: -gli-o-] – Din fr. ganglionnaire.

gangrena
GANGRENÁ vb. I. v. cangrena.

gangrenare
GANGRENÁRE s.f. v. cangrenare.

gangrenat
GANGRENÁT, -Ă adj. v. cangrenat.

gangrena
GANGRÉNĂ s.f. v. cangrenă.

gangrenos
GANGRENÓS, -OÁSĂ, gangrenoși, -oase, adj. V. cangrenos.

gangster
GÁNGSTER, gangsteri, s.m. Membru al unei bande de răufăcători; p. gener. bandit, răufăcător. – Din fr., engl. gangster.

gangsteresc
GANGSTERÉSC, -Ă, gangsterești, adj. De gangster. – Gangster + suf. -esc.

gangsterism
GANGSTERÍSM s.n. Faptă, comportare de gangster; banditism organizat sau escrocherie în stil mare; p. gener. hoție, tâlhărie. – Din fr. gangstérisme.

gangur
GÁNGUR s.m. v. grangur.

ganoid
GANOÍD, ganoizi, s.m. (La pl.) Ordin de pești cu scheletul parțial cartilaginos, cu pielea fără solzi sau acoperită de discuri osoase, cu coada împărțită în două părți inegale; (și la sg.) pește din acest ordin. – Din fr. ganoïde.

gaolean
GAOLEÁN, gaoleani, s.m. Plantă furajeră din familia gramineelor, asemănătoare cu porumbul, cu semințe bogate în proteine și grăsimi (Sorghum chinense). [Pr.: ga-o-le-] – Din rus. gaolean, fr. gaolian.

gara
GARÁ, garez, vb. I. Tranz. A pune la adăpost într-un garaj, într-un depou etc. un autovehicul, un tramvai etc. ♦ A manevra un tren, o locomotivă etc. pe o linie de garaj. – Din fr. garer.

garafa
GARÁFĂ s.f. v. carafă.

garagata
GARAGÁȚĂ s.f. v. caragață.

garaj
GARÁJ, garaje, s.n. 1. Clădire sau încăpere (special amenajată) pentru adăpostirea (și întreținerea ori repararea) autovehiculelor. 2. (în sintagma) Linie de garaj = linie ferată pe care sunt dirijate vagoanele când trebuie să staționeze mai multă vreme într-o gară sau care face legătura între locul de încărcare și descărcare a vagoanelor și liniile pe care circulă efectiv trenurile. – Din fr. garage.

garajist
GARAJÍST, garajiști, s.m. Lucrător într-un garaj, care se ocupă cu întreținerea și repararea automobilelor. – Din fr. garagiste.

garant
GARÁNT, -Ă, garanți, -te, s.m. și f. Persoană sau instituție care garantează cu averea sa pentru cineva sau ceva. – Din fr. garant.

garanta
GARANTÁ, garantez, vb. I. Tranz. și intranz. A da cuiva siguranța că va avea ceva; a asigura (cuiva ceva); a răspunde de valoarea, de calitatea unui obiect. ♦ A se angaja să mențină în stare de bună funcționare, pe o durată determinată, un aparat, un mecanism etc. vândut. ♦ A răspunde pentru faptele sau pentru comportarea altuia, a da asigurări că... ♦ Intranz. A-și lua răspunderea cu averea sa că datoria făcută de altul va fi achitată conform obligațiilor stabilite. – Din fr. garantir.

garantare
GARANTÁRE s.f. Faptul de a garanta. – V. garanta.

garantat
GARANTÁT, -Ă, garantați, -te, adj. (Despre mărfuri) A cărui valoare, calitate, funcționare etc. sunt asigurate de acela care a vândut marfa. ♦ (Adverbial; fam.) Sigur, neîndoielnic. – V. garanta.

garanta
GARÁNȚĂ, garanțe, s.f. (Bot.; rar) Roibă. – Din fr. garance.

garantie
GARANȚÍE, garanții, s.f. Obligație în virtutea căreia o persoană sau o instituție răspunde de ceva; mijloc legal prin care se asigură executarea unei obligații (materiale); (concr.) ceea ce servește drept asigurare că o obligație luată va fi ținută. ♢ Loc. vb. A lua pe garanție = a garanta. ♢ Expr. Pe garanția cuiva = pe răspunderea cuiva. A da garanție = a da asigurări că un lucru va fi îndeplinit. A prezenta garanție de... = a se prezenta astfel încât să trezească încrederea, să ofere siguranță. – Din fr. garantie, it. garanzia.

garantina
GARANȚÍNĂ s.f. Materie colorantă roșie, extrasă din rădăcinile garanței. – Din fr. garancine.

garare
GARÁRE s.f. Acțiunea de a gara. – V. gara.

gara
GÁRĂ, gări, s.f. Ansamblu de construcții, instalații, amenajări etc. situat pe o linie ferată, unde opresc trenurile pentru urcarea și coborârea călătorilor și pentru încărcarea și descărcarea mărfurilor. ♢ Gară maritimă (sau fluvială) = ansamblu de construcții, instalații, amenajări etc. situat pe cheiul unui port maritim (sau fluvial), destinat îmbarcării și debarcării călătorilor și bagajelor. – Din fr. gare.

gard
GARD, garduri, s.n. 1. Construcție de lemn, de metal, de zidărie etc. care împrejmuiește o curte, un teren, o grădină etc. ♢ Gard viu = plantație deasă de arbuști, de forma unui gard (1), care servește la împrejmuirea unui loc sau ca element decorativ. ♢ Expr. A nimeri (sau a da) (ca Ieremia) cu oiștea-n gard = a spune un lucru nepotrivit, a face o gafă, o prostie. A lega (pe cineva) la gard = a prosti, a păcăli (pe cineva). A sări peste garduri = a avea o comportare imorală, a umbla după aventuri amoroase. A sări peste (sau dincolo de) gard = a depăși limita admisă (prin atitudinea, faptele sale). A lega (ceva) la (sau de) gard = a abandona, a renunța (la ceva). 2. împletitură de nuiele, de trestie etc. cu care se face un baraj de-a curmezișul unei ape curgătoare pentru prinderea peștelui. 3. (Sport) Fiecare dintre obstacolele în formă de gard (1) de la unele probe atletice de alergări; (la pl.) probă atletică în care se folosesc aceste obstacole. – Cf. alb. g a r d h, sl. g r a d ŭ.

garda
GÁRDĂ, gărzi, s.f. 1. Pază, supraveghere efectuată într-o unitate militară, într-o instituție civilă etc.; (concr.) persoană sau grup de persoane care asigură această pază. ♢ Gardă de onoare = a) subunitate militară care prezintă onorurile unei persoane oficiale; b) pază simbolică instituită în semn de respect la ocazii solemne; grup de persoane care fac această pază. Gardă personală = grup de persoane însărcinat cu paza vieții unui demnitar. (în trecut) Gardă civică (sau națională) = unitate compusă din voluntari, care asigura paza și liniștea într-un oraș. ♢ Loc. adj. De gardă = a) care este însărcinat cu paza, cu supravegherea, cu îngrijirea. Soldat, medic de gardă; b) care este de serviciu, deschis în afara orelor de funcționare obișnuite. Farmacie de gardă. ♦ Poziție a brațelor și a corpului luată de un boxer, de un luptător etc. pentru a para loviturile adversarului sau pentru a ataca. ♢ Expr. A se pune în gardă = a) (la scrimă) a lua poziția de apărare sau de atac; b) a-și lua toate măsurile de precauție spre a nu fi surprins de un lucru neplăcut. (La jocul de șah) Gardă sau (rar) gardă la regină = avertisment dat partenerului că regina este amenințată. Garda veche (sau vechea gardă) = cei care au participat în trecut la o acțiune socială, politică etc. 2. Apărătoare metalică montată între mânerul și lama unei săbii, unei spade etc. ♢ Garda trăgaciului = piesă de protecție a trăgaciului la armele de foc. – Din fr. garde.

gardenie
GARDÉNIE, gardenii, s.f. Gen de plante lemnoase tropicale și subtropicale, cu frunze verzi persistente, cu flori mari, albe, cu miros plăcut, care se cultivă și la noi ca plante decorative (Gardenia). – Din fr. gardénia.

garderob
GARDERÓB, garderoburi, (1) s.n., GARDERÓBĂ, garderobe, (2, 3, 4) s.f. 1. S.n. Dulap în care se păstrează haine, obiecte de îmbrăcăminte, lenjerie etc. 2. S.f. Loc special amenajat în sălile de spectacole, în localurile publice etc., unde se pot lăsa în păstrare paltoanele, pălăriile etc. 3. S.f. Totalitatea costumelor păstrate în depozitul unui teatru. 4. S.f. întreaga îmbrăcăminte pe care o posedă cineva. – Din fr. garde-robe.

garderobier
GARDEROBIÉR, -Ă, garderobieri, -e, s.m. și f. Persoană care are în grijă o garderobă publică sau garderoba unui teatru. [Pr.: -bi-er] – Garderob(ă) + suf. -ier.

gardian
GARDIÁN, gardieni, s.m. Persoană însărcinată cu paza sau cu supravegherea unui local, a unei instituții, a unui oraș etc.; paznic, strajă. [Pr.: -di-an] – Din fr. gardien.

gardina
GÁRDINĂ, gardini, s.f. 1. Șănțuleț făcut la capetele din interior ale doagelor unui butoi, în care se fixează fundul sau capacul. ♦ Porțiunea de doagă dintre capătul de sus și șănțulețul în care se fixează fundul. 2. (Rar) Borul pălăriei. – Cf. germ. G a r g e l.

gardist
GARDÍST, gardiști, s.m. (În trecut) 1. Agent de poliție care făcea de pază pe străzile unui oraș; sergent de stradă. 2. Legionar. [Var.: (1) vardíst s.m.] – Gardă + suf. -ist.

GARDÍST, gardiști, s.m. (În trecut) Agent de poliție care făcea de pază pe străzile unui oraș; sergent de stradă. [Var.: vardíst s.m.] – Gardă + suf. -ist.

garf
GARF, garfuri, s.n. Bucată de carne de porc din porțiunea primelor vertebre. – Et. nec.

gargara
GARGÁRĂ, gargare, s.f. 1. Clătire a gurii și a gâtului cu un lichid dezinfectant; gargariseală; (concr.) lichid dezinfectant folosit în acest scop. 2. Fig. (Peior.) Relatare nedeslușită sau fără șir, fără logică, lipsită de conținut. – Din ngr. gharghára.

gargariseala
GARGARISEÁLĂ, gargariseli, s.f. Gargară. – Gargarisi + suf. -eală.

gargarisi
GARGARISÍ, gargarisesc, vb. IV. Refl. A face gargară. ♦ Tranz. și refl. Fig. (Peior.) A vorbi nedeslușit sau fără șir, fără logică. – Din ngr. ghargharízo.

gargarism
GARGARÍSM, gargarisme, s.n. Medicament lichid folosit pentru gargară. – Din fr. gargarisme.

gargui
GARGÚI, garguie, s.n. Jgheab sau burlan scurt pentru scurgerea apei de ploaie, de obicei bogat ornamentat. – Din fr. gargouille.

gargusa
GARGÚSĂ, garguse, s.f. (Mil.) Săculeț de pânză cu încărcătura de praf de pușcă folosită la tunurile de calibru mare. – Din fr. gargousse.

garlin
GARLÍN, garline, s.n. (Mar.) Parâmă sau cablu de sârmă, folosite pentru manevrare în port. – Cf. fr. g r e l i n.

garmond
GÁRMOND s.n. Corp de literă de tipar egal cu 10 puncte tipografice. – Din germ. Garmond.

garneta
GARNÉTĂ, garnete, s.f. (Text.) Mașină de destrămat deșeurile de fire de lână cardată. – Din engl. garnett.

garnierit
GARNIERÍT s.n. Silicat hidratat natural de nichel, de culoare verde-albăstruie. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. garniérite.

garnisaj
GARNISÁJ s.n. Strat de material așezat pe suprafața unui obiect, a unei construcții etc. pentru a le proteja. ♦ Strat de mărăcini, de nuiele sau de alt material pus pe fundul sau pe pereții șanțurilor de scurgere ale unui torent pentru a împiedica eroziunile. – Din fr. garnissage.

garnisi
GARNISÍ, garnisesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A completa un lucru cu accesorii sau podoabe; a împodobi, a orna. – După fr. garnir.

garnisire
GARNISÍRE s.f. (Fam.) Acțiunea de a garnisi și rezultatul ei. – V. garnisi.

garnitura
GARNITÚRĂ, garnituri, s.f. 1. Accesoriu folosit pentru a împodobi sau a completa un lucru. ♦ Adaos constând din legume, salată etc., care se servește la friptură. 2. Piesă sau ansamblu de piese demontabile care completează, întăresc sau protejează o piesă, micșorându-i uzura; piesă care asigură îmbinarea perfectă a două elemente prin care circulă un fluid. 3. Grup de mai multe lucruri de același gen care împreună formează un ansamblu unitar. ♦ Totalitatea uneltelor, sculelor, pieselor etc. de același fel folosite într-un atelier sau într-o exploatare. ♦ Totalitatea pieselor de același gen ale unei mașini. ♢ Garnitură de litere = serie de litere și de semne cu caractere tipografice identice, cuprinzând toate corpurile caracterului respectiv. ♦ Ansamblu format din locomotiva și vagoanele unui tren. 4. Totalitatea jucătorilor care alcătuiesc o echipă sportivă; formație. – Din fr. garniture.

garnita
GÁRNIȚĂ, garnițe, s.f. Vas de metal cu care se transportă lapte și alte lichide. – Din scr. grnac, pol. garniec, rus. garnec.

garnizoana
GARNIZOÁNĂ, garnizoane, s.f. 1. Unitate sau ansamblu de unități și de instituții militare stabilite într-o localitate sau (în timp de război) într-un loc întărit pentru a-l apăra; p. ext. localitate în care sunt stabilite aceste unități și instituții. 2. Conducere a unei garnizoane (1). – Din fr. garnison.

garoafa
GAROÁFĂ, garoafe, s.f. Plantă erbacee ornamentală cu frunze opuse și liniare, cu flori de culori diverse și cu miros specific, plăcut (Dianthus caryophyllus). ♢ Garoafă de câmp (sau sălbatică) = garofiță (2). Garoafă de munte = plantă cu frunze lanceolate, cu flori plăcut mirositoare, albe sau roz, cu peri purpurii (Dianthus superbus). – Din ngr. gharúfalo.

garofita
GAROFÍȚĂ, garofițe, s.f. 1. Diminutiv al lui garoafă. 2. Plantă erbacee cu frunze lanceolate și flori purpurii; garoafă de câmp (Dianthus carthusianorum). 3. Plantă erbacee ornamentală cu tulpina ramificată, cu flori mari, roșii, albe sau pestrițe (Dianthus chinensis). 4. (în sintagmele) Garofiță de munte = plantă erbacee cu flori mari, purpurii (Dianthus compactus). Garofița Pietrei Craiului = plantă erbacee a cărei tulpină de 10-20 cm poartă o singură floare purpurie brăzdată radial de dungi mai închise (Dianthus callizorus). – Garoafă + suf. -iță.

garou
GARÓU, garouri, s.n. Bandă sau tub, de obicei din cauciuc, care servește la întreruperea temporară a circulației sângelui într-o regiune a corpului (mai ales la braț), pentru a preveni sau a înlătura o hemoragie. – Din fr. garrot.

garson
GARSÓN, garsoni, s.m. (Ieșit din uz) Bărbat sau tânăr care servea într-un restaurant. – Din fr. garçon.

garsoniera
GARSONIÉRĂ, garsoniere, s.f. Locuință într-o clădire mai mare, compusă de obicei dintr-o singură cameră și baie, uneori și bucătărie. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. garçonnière.

gasteropod
GASTEROPÓD, gasteropode, s.n. (La pl.) Clasă de moluște cu trupul adăpostit într-o cochilie și care se mișcă cu ajutorul unui picior cărnos, situat sub pântece; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. [Var.: gastropod s.n.] – Din fr. gastéropodes, gastropodes.

gastralgie
GASTRALGÍE, gastralgii, s.f. Durere de stomac (de natură nervoasă). – Din fr. gastralgie.

gastrectomie
GASTRECTOMÍE, gastrectomii, s.f. (Med.) Rezecție a stomacului. – Din fr. gastrectomie.

gastric
GÁSTRIC, -Ă, gastrici, -ce, adj. Care aparține stomacului, privitor la stomac. ♢ Suc gastric = suc secretat de glandele stomacale, cu ajutorul căruia se face digestia. – Din fr. gastrique.

gastrina
GASTRÍNĂ, gastrine, s.f. (Biochim.) Substanță secretată de mucoasa gastrică din regiunea pilorică. – Din fr. gastrine.

gastrita
GASTRÍTĂ, gastrite, s.f. Boală care constă în inflamația

gastroenterita
GASTROENTERÍTĂ, gastroenterite, s.f. Boală care constă în inflamația simultană a

gastroenterolog
GASTROENTEROLÓG, -Ă, gastroenterologi, -ge, s.m. și f. Specialist în gastroenterologie. [Pr.: -tro-en-] – Din fr. gastro-entérologue.

gastroenterologie
GASTROENTEROLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care studiază fiziologia și patologia tubului digestiv. [Pr.: -tro-en-] – Din fr. gastro-entérologie.

gastrointestinal
GASTROINTESTINÁL, -Ă, gastrointestinali, -e, adj. Care ține de stomac și de intestine, privitor la stomac și la intestine. [Pr.: -tro-in-] – Din fr. gastro-intestinal.

gastronom
GASTRONÓM, -OÁMĂ, gastronomi, -oame, s.m. și f. Persoană căreia îi place mâncarea aleasă și care știe s-o aprecieze. – Din fr. gastronome.

gastronomic
GASTRONÓMIC, -Ă, gastronomici, -ce, adj. Care aparține gastronomului sau gastronomiei, privitor la gastronom sau la gastronomie. – Din fr. gastronomique.

gastronomie
GASTRONOMÍE s.f. Arta de a prepara mâncăruri alese sau însușirea de a le aprecia calitatea, gustul. – Din fr. gastronomie.

gastropod
GASTROPÓD s.n. v. gasteropod.

gastroscop
GASTROSCÓP, gastroscoape, s.n. Aparat medical care servește la gastroscopie. – Din fr. gastroscope.

gastroscopie
GASTROSCOPÍE, gastroscopii, s.f. Examen vizual al interiorului stomacului cu ajutorul gastroscopului (introdus în stomac prin esofag). – Din fr. gastroscopie.

gastrotomie
GASTROTOMÍE, gastrotomii, s.f. Operație chirurgicală care constă în deschiderea stomacului. – Din fr. gastrotomie.

gastrulatie
GASTRULÁȚIE s.f. (Biol.) Proces de transformare a blastulei în gastrulă. – Din fr. gastrulation.

gastrula
GASTRÚLĂ s.f. (Biol.) Stadiu în dezvoltarea embrionului la animalele pluricelulare. – Din fr. gastrula.

gasa
GÁȘĂ, gașe, s.f. (Mar.) Ochi de dimensiuni mari, executat la capătul unei parâme. – Din fr. gâche.

gasca
GÁȘCĂ, găști, s.f. (Peior.) Grup restrâns de oameni, uniți între ei prin preocupări, mai ales în vederea săvârșirii unor acțiuni reprobabile; grup de oameni care se află la periferia societății. ♢ Expr. A (se) sparge gașca = a (se) risipi, a (se) destrăma o cârdășie, o clică. – Et. nec.

gasper
GÁȘPER, gașperi, s.m. (Fam. și ir.) Țigan. – Din n. pr. Gașper (= Gaspar).

gasperita
GÁȘPERIȚĂ, gașperițe, s.f. (Fam. și ir.) Țigancă. – Gașper + suf. -iță.

gat
GAT, gaturi, s.n. (Reg.) Zăgaz de pietre ridicat de-a curmezișul unei ape curgătoare (prin care se închide calea peștilor). – Din magh. gát.

gata
GÁTA adj. invar. (Adesea adverbial) 1. (Despre lucruri) A cărui confecționare, construire, realizare s-a îndeplinit; isprăvit, terminat, sfârșit. ♢ Haine (de) gata = haine confecționate care se pot cumpăra direct din magazin. ♢ Loc. adv. (Pe) de (-a) gata = fără să muncească, pe nemuncite, din munca altuia. ♢ Expr. A da gata = a) a isprăvi, a lichida ceva; b) a chinui, a distruge pe cineva; c) a zăpăci, a ului pe cineva. A veni (sau a sosi) la de-a gata = a profita de ceva făcut de altul. ♦ Care a luat ființă, a căpătat existență. ♦ (Cu valoare de adverb sau de interjecție) Ajunge! destul! 2. Care a făcut toate pregătirile pentru ceva; pregătit. ♦ Dispus să..., în stare să... 3. Care este aproape să..., pe punctul de a... – Cf. alb. g a t.

gater
GÁTER, gatere, s.n. Ferăstrău mecanic; joagăr. – Din germ. Gatter.

gaterist
GATERÍST, gateriști, s.m. Muncitor care lucrează la gatere. – Gater + suf. -ist.

gaucho
GAUCHO s.m. Păzitor de vite în pampasul argentinian. [Pr.: gáu-cio] – Cuv. sp.

gauleiter
GÁULEITER, gauleiteri, s.m. Conducător al unui district din Germania nazistă sau al unui teritoriu ocupat de Germania nazistă. [Pr.: -lai-tăr] – Din germ. Gauleiter.

gaura
GÁURĂ, găuri, s.f. Scobitură, adâncitură, spărtură ivită de la sine sau anume făcută într-un corp, într-un material, în pământ etc.; cavitate, bortă. ♢ Gaura cheii = orificiu prin care se bagă cheia în broască. ♢ Expr. Gaură de șarpe = loc ferit care servește cuiva ca ascunzătoare. (Pop.) Doar nu s-o face gaură-n cer = nu va fi o pagubă prea mare. (Astron.) Gaură neagră = relicvă de dimensiuni reduse a unei stele masive, formată prin prăbușire gravitațională, caracterizată prin densitate foarte mare și forță de atracție uriașă și absorbantă. [Pr.: ga-u-] – Lat. *gavula (< cavus).

gauss
GAUSS, gauși, s.m. Unitate de măsură a inducției magnetice în sistemul electromagnetic C.G.S. (centimetru, gram, secundă). – Din fr. gauss.

gavaj
GAVÁJ, gavaje, s.n. (Med.) Hrănire cu ajutorul sondei gastrice. – Din fr. gavage.

gavanos
GAVANÓS, gavanoase, s.n. (Reg.) Borcan (pentru dulceață); vas de lut smălțuit; oală (pentru vin). – Din tc. kavanoz.

gavanosel
GAVANOȘÉL, gavanoșele, s.n. V. găvănoșel.

gavota
GAVÓTĂ, gavote, s.f. Vechi dans francez în doi timpi, cu mișcare moderată; melodie după care se execută acest dans. ♦ Parte dintr-o suită instrumentală care folosește ca model această melodie. – Din fr. gavotte.

gaz
GAZ^1 s.n. Țesătură foarte subțire. – Din fr. gaze.

GAZ^2, gaze, s.n. 1. Nume generic dat corpurilor fluide cu densitate redusă, incolore, ușor deformabile și expansibile, care, din cauza coeziunii moleculare slabe, nu au o formă proprie stabilă și tind să ocupe întregul volum pe care îl au la dispoziție. ♢ Gaz perfect (sau ideal) = gaz (ipotetic) extrem de rarefiat, la care produsul dintre presiune și volum rămâne constant la orice temperatură. Gaz aerian (sau de iluminat) = gaz combustibil obținut prin

gaza
GAZÁ, gazez, vb. I. Tranz. 1. A expune un spațiu limitat acțiunii unor gaze toxice pentru distrugerea anumitor organisme vii dăunătoare (paraziți, șoareci, insecte). 2. A lansa gaze toxice într-o zonă în timp de război pentru a distruge în masă; a expune o persoană sau un grup de persoane acțiunii gazelor toxice într-o încăpere închisă pentru a le ucide. – Din fr. gazer.

gazare
GAZÁRE, gazări, s.f. Acțiunea de a gaza și rezultatul ei. – V. gaza.

gazat
GAZÁT, -Ă, gazați, -te, adj. (Adesea substantivat) Intoxicat, asfixiat cu gaze. – V. gaza. Cf. fr. g a z é.

gazbeton
GAZBETÓN s.n. Beton poros, folosit ca izolant termic. – Din germ. Gasbeton.

gazda
GÁZDĂ, gazde, s.f. 1. Persoană care primește pe cineva la sine (dându-i adăpost); cel care ține pe cineva la sine în schimbul unei chirii (și cu întreținere plătită); stăpânul unei case în raport cu oaspeții săi, amfitrion. ♦ Organism pe care (sau în care) trăiește un animal parazit aflat în stare larvară sau adultă. 2. Locuință ocupată de cineva în calitate de oaspete sau de chiriaș. 3. (Reg.) Țăran bogat; chiabur, bogătan. ♢ Loc. adj. De gazdă (mare) = din oameni bogați. – Din magh. gazda.

gazeifica
GAZEIFICÁ vb. I. v. gazifica.

gazeificare
GAZEIFICÁRE s.f. v. gazificare.

gazel
GAZÉL, gazeluri, s.n. Poezie (orientală) cu formă fixă alcătuită din distihuri și care de obicei cântă dragostea și vinul. – Din fr. ghazel.

gazela
GAZÉLĂ, gazele, s.f. Nume dat mai multor genuri de mamifere rumegătoare din familia antilopei, cu corpul suplu, cu picioarele lungi, cu coarne în formă de liră și cu ochii mari, care trăiesc în stepele și deșerturile africane și asiatice; animal care face parte din unul dintre aceste genuri. – Din fr. gazelle.

gazetar
GAZETÁR, -Ă, gazetari, -e, s.m. și f. Persoană care lucrează în redacția unei gazete, care scrie ca profesionist articole într-o gazetă; ziarist, jurnalist. – Gazetă + suf. -ar.

gazeta
GAZÉTĂ, gazete, s.f. Publicație periodică având, de obicei, apariție zilnică, care conține știri, informații politice, sociale, culturale etc. (de actualitate); ziar, jurnal. ♢ (Ieșit din uz) Gazetă de perete = panou, vitrină etc., plasate de obicei în cadrul unei întreprinderi, instituții sau organizații, unde se afișau articole (și desene, fotografii) referitoare la activitatea unității respective sau la probleme generale. – Din fr. gazette, it. gazzetta.

gazetaras
GAZETĂRÁȘ, gazetărași, s.m. (Depr.) Diminutiv al lui gazetar; gazetar neînsemnat, fără experiență, fără valoare. – Gazetar + suf. -aș.

gazetaresc
GAZETĂRÉSC, -EÁSCĂ, gazetărești, adj. Care aparține gazetăriei sau gazetarului, privitor la gazetărie sau la gazetar, specific gazetăriei sau gazetarului; jurnalistic, ziaristic. – Gazetar + suf. -esc.

gazetarie
GAZETĂRÍE s.f. Profesiunea de gazetar; domeniu de activitate al gazetarului; ziaristică, jurnalistică. – Gazetar + suf. -ie.

gazifer
GAZIFÉR, -Ă, gaziferi, -e, adj. (Despre zăcăminte) Care conține gaz^2. – Din fr. gazifère.

gazifica
GAZIFICÁ, gazífic, vb. I. Tranz. 1. A transforma un combustibil solid sau lichid într-un combustibil gazos cu o compoziție chimică diferită de aceea a substanței din care provine. 2. A dispersa un lichid în masa unui gaz^2 (pentru a extrage țițeiul prin erupție). [Var.: gazeificá vb. I.] – Gaz^2 + suf. -ifica (după fr. gazéifier).

gazificare
GAZIFICÁRE, gazificări, s.f. Acțiunea de a gazifica și rezultatul ei. [Var.: gazeificáre s.f.] – V. gazifica.

gazoanalizator
GAZOANALIZATÓR, gazoanalizatoare, s.n. (Tehn.) Aparat pentru analiza gazelor. [Pr.: -zo-a-] – Gaz + analizator.

gazoduct
GAZODÚCT, gazoducte, s.n. Conductă pentru transportul gazelor la distanțe (mari). – Din fr. gazoduc (după apeduct).

gazogen
GAZOGÉN, gazogene, s.n. Aparat sau instalație folosită pentru

gazolina
GAZOLÍNĂ s.f. Produs lichid combustibil, obținut prin

gazometru
GAZOMÉTRU, gazometre, s.n. 1. Aparat cu care se măsoară cantitatea de gaz^2 care trece printr-o conductă. 2. Rezervor în care se înmagazinează gazul^2 de iluminat produs de o uzină, pentru a fi distribuit consumatorilor. – Din fr. gazomètre.

gazon
GAZÓN s.n. Iarbă care se udă și se cosește des pentru a fi menținută scurtă, deasă și mereu verde; suprafață de teren pe care se află asemenea iarbă (mai ales pentru unele competiții sportive). – Din fr. gazon.

gazona
GAZONÁ, gazonez, vb. I. Tranz. A acoperi un teren cu gazon. – Din fr. gazonner.

gazonare
GAZONÁRE, gazonări, s.f. Acțiunea de a gazona și rezultatul ei. – V. gazona.

gazonat
GAZONÁT, -Ă, gazonați, -te, adj. (Despre locuri, terenuri) Acoperit cu gazon. – V. gazona.

gazornita
GAZÓRNIȚĂ, gazornițe, s.f. 1. Lampă primitivă de petrol. 2. Bidon pentru păstrat petrolul. – Din gaz^2 (după păcorniță).

gazos
GAZÓS, -OÁSĂ, gazoși, -oase, adj. Care are structura gazului^2, care este format din gaz^2. ♦ (Despre lichide) care conține dizolvat, sub presiune, un anumit gaz^2. – Din fr. gazeux.

gazoscop
GAZOSCÓP, gazoscoape, s.n. Aparat pentru

gazotron
GAZOTRÓN, gazotroane, s.n. Tub electronic cu gaz, cu descărcare în arc, folosit ca diodă redresoare pentru tensiuni mari. – Din rus. gazotron.

gabji
GĂBJÍ, găbjesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A prinde pe cineva care a fugit, care s-a ascuns; a pune mâna pe cineva; a înhăța, a găbui. ♦ A fura. – Cf. g ă b u i.

gabjire
GĂBJÍRE, găbjiri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a găbji și rezultatul ei. – V. găbji.

gabui
GĂBUÍ, găbuiesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A găbji. – Cf. v. rus. g a b a t, ucr. h a b a t y.

gabuire
GĂBUÍRE, găbuiri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a găbui și rezultatul ei. – V. găbui.

gagauta
GĂGĂÚȚĂ, găgăuți, -e, s.m. și f. Persoană prostănacă, toantă. – Et. nec.

gagauz
GĂGĂÚZ, -Ă, găgăuzi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care aparține unei populații de origine turcă, dar de religie creștină, care locuiește în România (Dobrogea), în sudul Republicii Moldova, Ucraina, Bulgaria, Turcia. 2. Adj. Care aparține găgăuzilor (1), privitor la găgăuzi. – Din tc. gagavuz.

gaietan
GĂIETÁN, găietane, s.n. V. găitan.

gaietanat
GĂIETĂNÁT, -Ă, găietănați, -te, adj. V. găitănat.

gaina
GĂINÁ^1, pers. 3 găinează, vb. I. Refl. (Despre păsări) A-și lepăda găinațul; a se găinăța. [Pr.: gă-i-] – Din găinaț (derivat regresiv).

GĂINÁ^2, găinez, vb. I. Intranz. (Rar; despre oameni) A lâncezi; a boli. [Pr.: gă-i-. – Var.: găiní vb. IV] – Din găină.

gainar
GĂINÁR, găinari, s.m. 1. Vânzător de găini sau, p. gener., de păsări de curte vii. 2. (Fam.) Hoț de găini; p. gener. hoț de lucruri mărunte, borfaș. ♦ Persoană care se ocupă de afaceri ilicite mărunte. [Pr.: gă-i-] – Găină + suf. -ar.

gainat
GĂINÁȚ, găinațuri (găinați), s.n. (m.) Excremente de pasăre. [Pr.: gă-i-] – Lat. [stercus] gallinaceum.

gaina
GĂÍNĂ, găini, s.f. Specie de pasăre domestică, crescută pentru carne și ouă (Gallus domestica); pasăre care face parte din această specie; p. restr. femela cocoșului. ♢ Expr. A se culca (odată) cu găinile = a se culca foarte devreme. Cântă găina în casă, se zice când într-o căsnicie cuvântul hotărâtor îl are femeia. ♦ Compus: găină-sălbatică (sau -de-munte) = femela cocoșului-de-munte. – Lat. gallina.

gainareasa
GĂINĂREÁSĂ, găinărese, s.f. Păzitoare, îngrijitoare de găini, găinăriță; femeie care vinde găini. [Pr.: gă-i-] – Găinar + suf. -easă.

gainarie
GĂINĂRÍE^1, găinării, s.f. Crescătorie de găini sau, p. gener., de păsări de curte; loc unde se țin găinile (pe lângă o gospodărie). [Pr.: gă-i-] – Găină + suf. -ărie.

GĂINĂRÍE^2, găinării, s.f. (Fam.) Furt de găini; p. gener. furt de lucruri mărunte. ♦ Afacere ilicită măruntă. [Pr.: gă-i-] – Găinar + suf. -ie.

gainarita
GĂINĂRÍȚĂ, găinărițe, s.f. (Rar) Găinăreasă. [Pr.: gă-i-] – Găinar + suf. -iță.

gainata
GĂINĂȚÁ, pers. 3 găinățează, vb. I. Refl. (Despre păsări) A se găina^1. [Pr.: gă-i-. – Var.: găinițá vb. I] – Din găinaț.

gaini
GĂINÍ, găinesc, vb. IV. Intranz. V. găina^2.

gainita
GĂINIȚÁ, pers. 3 găinițează, vb. I. Refl. V. găinăța.

gainusa
GĂINÚȘĂ, găinușe (găinuși), s.f. 1. Diminutiv al lui găină. 2. Numele mai multor păsări sălbatice de munte sau de baltă. ♢ Găinușă de baltă = pasăre migratoare acvatică, cu penaj negru, cu o pată roșie de piele golașă în frunte și cu picioarele verzui (Gallinula chloropus). 3. (Astron.; art.) Cloșca-cu-Pui. 4. Cărăbuș, corlă. 5. (La pl.) Plantă veninoasă cu tulpina lungă și subțire, cu flori mici albe, situate în vârful tulpinii (Isopyrum thalictroides). 6. Plantă din familia rozaceelor cu tulpina scurtă și cu flori albe (Potentilla micrantha). [Pr.: gă-i-] – Găină + suf. -ușă.

gaitan
GĂITÁN, găitane, s.n. 1. Fir de metal sau șiret (împletit ori răsucit) de lână, mătase etc., cusut ca ornament la unele obiecte de îmbrăcăminte. ♢ Expr. (Fam.; adverbial) A merge găitan = (despre acțiuni, activități) a merge, a decurge, a evolua bine. 2. (înv.) împletitură făcută din găitane (1), care înlocuia platoșa în oastea Moldovei din evul mediu. [Pr.: gă-i-. – Var.: găietán s.n.] – Din tc. gaytan.

gaitanar
GĂITĂNÁR, găitănari, s.m. (înv.) Fabricant sau negustor de găitane (1). [Pr.: gă-i-] – Găitan + suf. -ar.

gaitanat
GĂITĂNÁT, -Ă, găitănați, -te, adj. (înv.) împodobit cu găitane (1). [Pr.: gă-i-. – Var.: găietănát, -ă adj.] – Găitan + suf. -at.

gaitanarie
GĂITĂNĂRÍE, găitănării, s.f. (înv.) Locul în care se făceau sau se vindeau găitane. [Pr.: gă-i-] – Găitănar + suf. -ie.

gaitani
GĂITĂNÍ, găitănesc, vb. IV. Tranz. (înv.) A răsuci, a împleti găitane (1). ♦ Refl. Fig. (Despre iarbă) A se răsuci la vârf. [Pr.: gă-i-] – Din găitan.

galagie
GĂLĂGÍE s.f. Zgomot puternic (de glasuri, de mașini etc.); larmă, hărmălaie, tărăboi. [Var.: (reg.) hălăgíe s.f.] – Et. nec.

galagios
GĂLĂGIÓS, -OÁSĂ, gălăgioși, -oase, adj. Care face (multă) gălăgie; zgomotos. [Pr.: -gi-os] – Gălăgie + suf. -os.

galamoz
GĂLĂMÓZ, gălămoaze, s.n. (Reg.) Boț, cocoloș, bulz (dintr-un material solid). [Var.: golomóz s.n.] – Et. nec.

galatean
GĂLĂȚEÁN, -Ă, gălățeni, -e, s.m., s.f., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul sau județul Galați. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul sau județul Galați. 3. S.f. (La pl.) Plantă ornamentală din familia primulaceelor, cu flori roz sau purpurii; primulă (Primula obconica). – Galați (n. pr.) + suf. -ean.

galateanca
GĂLĂȚEÁNCĂ, gălățence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul sau județul Galați. ♦ Locuitoare din municipiul sau județul Galați. – Gălățean + suf. -că.

galbeaza
GĂLBEÁZĂ, gălbeze, s.f. 1. Vierme parazit care trăiește în căile biliare ale ovinelor și bovinelor (Fasciola hepatica). 2. Boală de ficat a ovinelor și a bovinelor, provocată de gălbează (1). 3. Numele a patru specii de plante parazite din familia cucutei: a) Cuscuta trifolii; b) torțel (Cuscuta campestris); c) torțel (Cuscuta epithymum); d) torțel (Cuscuta europea). – Cf. alb. k ë l ' b a z ë,  g ë l ' b a z ë.

galbejeala
GĂLBEJEÁLĂ s.f. (Pop.) Paliditate, paloare (a feței). – Gălbeji + suf. -eală.

galbeji
GĂLBEJÍ, gălbejesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A deveni palid, tras la față. – Din gălbează (cu sensul după galben).

galbejit
GĂLBEJÍT, -Ă, gălbejiți, -te, adj. (Pop.) Palid, tras la față. – V. gălbeji.

galbenare
GĂLBENÁRE, gălbenări, s.f. V. gălbinare.

galbenas
GĂLBENÁȘ, gălbenași, s.m. (Pop.) Gălbior (2). – Galben + suf. -aș.

galbenatec
GĂLBENÁTEC, -Ă, gălbenateci, -ce, adj. V. gălbenatic.

galbenatic
GĂLBENÁTIC, -Ă, gălbenatici, -ce, adj. (Rar) Gălbui. [Var.: gălbenátec, -ă adj.] – Galben + suf. -atic.

galbenea
GĂLBENEÁ, gălbenele, s.f. 1. Plantă erbacee cu tulpina groasă, cu frunze lanceolate și dințate, cu flori galbene, care crește în locuri umede (Rorippa amphibia). 2. (La pl.) Plantă erbacee cu tulpina păroasă în partea de jos, cu frunze palmate și cu flori galbene-aurii (Ranunculus pedatus). ♢ Gălbenele de pădure = plantă erbacee cu tulpina acoperită de peri și cu flori galbene-aurii, care crește în regiuni înalte (Ranunculus aureus). 3. (La pl.) Numele a trei plante erbacee din familia primulaceelor: a) plantă cu tulpina dreaptă, cu frunzele ovale acoperite cu peri și cu flori galbene (Lysimachia punctata); b) plantă cu tulpina dreaptă, cu frunze ovale-lunguiețe și cu flori galbene dispuse în panicule terminale (Lysimachia vulgaris); c) drețe (Lysimachia nummularia). – Galben + suf. -ea.

galbeneala
GĂLBENEÁLĂ, (1) gălbeneli, (2) gălbenele, s.f. (Pop.) 1. Paliditate, paloare (a feței). 2. Vopsea galbenă (extrasă din diverse plante). – Gălbeni + suf. -eală.

galbeni
GĂLBENÍ, gălbenesc, vb. IV. Intranz., tranz. și refl. (înv. și pop.) A (se) îngălbeni. [Var.: gălbiní vb. IV] – Din galben.

galbenit
GĂLBENÍT, -Ă, gălbeniți, -te, adj. (înv. și pop.) îngălbenit. – V. gălbeni.

galbeniu
GĂLBENÍU, -ÍE, gălbenii, adj. (Rar) Gălbui. ♦ Palid (la față). – Galben + suf. -iu.

galbenus
GĂLBENÚȘ, gălbenușuri, s.n. Partea centrală, sferică, de culoare galbenă, a oului de pasăre și de reptilă, bogată în substanțe nutritive. – Galben + suf. -uș.

galbenusa
GĂLBENÚȘĂ, gălbenușe, s.f. (La pl.) Plantă din familia rozaceelor, cu tulpina ascendentă, paniculat ramificată în partea superioară (Potentilla chrysantha). – De la gălbenuș.

galbinare
GĂLBINÁRE, gălbinări, s.f. 1. (Med.; pop.) Icter. 2. (Rar) Culoare galbenă a feței; paliditate. 3. Plantă erbacee cu tulpina ramificată spre vârf, cu frunze ușor dințate și cu flori purpurii (Serratula tinctoria). [Var.: gălbenáre s.f.] – Din galbin.

galbini
GĂLBINÍ, gălbinesc, vb. IV. Intranz., tranz. și refl. V. gălbeni.

galbinicios
GĂLBINICIÓS, -OÁSĂ, gălbinicioși, -oase, adj. (Pop.) Galben, palid (la față). – Galben + suf. -icios.

galbinita
GĂLBINÍȚĂ, gălbinițe, s.f. Plantă erbacee din familia labiatelor, cu frunzele pețiolate și flori galbene-aurii (Galeobdolon luteum). – Galben + suf. -iță.

galbior
GĂLBIÓR, -OÁRĂ, gălbiori, -oare, adj., s.m. (Pop.) 1. Adj. Diminutiv al lui galben (1). ♦ Bălai, blond. 2. S.m. Diminutiv al lui galben (3); gălbenaș [Pr.: -bi-or] – Galben + suf. -ior.

galbiu
GĂLBÍU, -ÍE, gălbii, adj. (Pop.) Gălbui. ♦ Bălai, blond. – Galben + suf. -iu.

galbui
GĂLBÚI, -ÚIE, gălbui, adj. Care are o culoare apropiată de galben; gălbenatic, gălbeniu, gălbiu. – Galben + suf. -ui.

galeata
GĂLEÁTĂ, găleți, s.f. 1. Vas de lemn, de metal etc. de forma unui trunchi de con cu baza mare în partea superioară, cu toartă, folosit pentru transportul (și păstrarea) unor lichide, unor materiale granulare sau pulverulente etc.; conținutul acestui vas; căldare. ♢ Expr. A ploua (sau a turna) cu găleata = a ploua foarte tare, torențial. 2. Veche măsură de capacitate pentru lapte, cereale etc., a cărei valoare a variat în timp, pe regiuni și pe substanțe; conținutul acestei măsuri. 3. Dijmă în grâne care se percepea în evul mediu, în țările române. – Lat. galleta.

galigan
GĂLIGÁN, găligani, s.m. (Peior. și fam.) Om sau băiat foarte înalt; gligan, lungan. – Cf. g l i g a n.

galusca
GĂLÚȘCĂ, găluște (găluști), s.f. Preparat culinar de formă (relativ) sferică, făcut din aluat, din griș, brânză, carne tocată etc. – Din rus. galușka.

gaman
GĂMÁN, gămani, s.m. (Pop.) Om foarte mâncăcios; mâncău. – Et. nec.

gamalie
GĂMĂLÍE, gămălii, s.f. Parte îngroșată în formă de sferă mică de la capătul unui ac, al unui chibrit etc. – Din magh. gomoly.

gaoace
GĂOÁCE, găoci, s.f. 1. Coaja tare a oului. 2. Fiecare dintre jumătățile unei coji de nucă, de ghindă sau de alte fructe. [Pr.: gă-oa-] – Et. nec.

garafioara
GĂRĂFIOÁRĂ, gărăfioare, s.f. Diminutiv al lui garafă. – Garafă + suf. -ioară.

gardinar
GĂRDINÁR, gărdinare, s.n. Unealtă de dogărie cu care se execută manual gardinile (1). – Gardină + suf. -ar.

gardui
GĂRDUÍ, gărduiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A îngrădi, a împrejmui un loc, un teren cu gard (1). – Gard + suf. -ui.

garduit
GĂRDUÍT, -Ă, gărduiți, -te, adj. (Rar; despre locuri, terenuri) împrejmuit cu gard (1). – V. gărdui.

gardulet
GĂRDULÉȚ, gărdulețe, s.n. Diminutiv al lui gard. – Gard + suf. -uleț.

gardurarita
GĂRDURÁRIȚĂ, gărdurarițe, s.f. Arbust spinos, otrăvitor, cu frunze lanceolate și flori roșii-violete, cultivat pentru a forma garduri vii (Lycium halimifolium). – Garduri (pl. lui gard) + suf. -ariță.

gargarita
GĂRGĂRIȚĂ (GĂRGĂRÍȚĂ), gărgărițe, s.f. Nume dat mai multor insecte coleoptere, de obicei mici, cu corpul sferic sau oval, care atacă unele plante cultivate. – Cf. scr. g r g a r i c a.

gargaun
GĂRGĂÚN, gărgăuni, s.m. 1. Viespe mare, de pădure, cu ac foarte veninos, care produce un puternic zgomot specific atunci când zboară; bărzăun (Vespa crabro). 2. Fig. (La pl.) Pretenții nejustificate, fumuri. ♢ Expr. A fi cu (sau a avea) gărgăuni în (sau la) cap = a avea idei ciudate, anormale, extravagante; a fi extrem de încrezut. A scoate (cuiva) gărgăunii (din cap) = a face (pe cineva) să renunțe la ideile ciudate, anormale, extravagante pe care le are. [Var.: gărgăúne s.m.] – Et. nec.

gargaune
GĂRGĂÚNE s.m. v. gărgăun.

gaselnita
GĂSÉLNIȚĂ^1, găselnițe, s.f. Fluture mic, de culoare roșie-cenușie cu cercuri albe, ale cărui larve rod fagurii de miere; molia-stupilor (Galleria melonella). – Din bg. găsenica „omidă” (după derivatele în -elniță).

GĂSÉLNIȚĂ^2, găselnițe, s.f. (Fam.) Situație de efect găsită și exploatată de cineva (într-o operă literară, de critică etc.). – Găsi + suf. -elniță.

gasi
GĂSÍ, găsesc, vb. IV. 1. Tranz. A da de (sau peste) ceva sau cineva (din întâmplare sau căutând anume); a descoperi, a afla. ♢ Expr. (Fam.) A-și găsi beleaua = a se afla într-o situație neplăcută, a avea necazuri. (Intranz.) Ți-ai găsit! = aș! de unde! nici gând! A-și găsi (sau, refl., a se găsi) să... = a-i veni (pe neașteptate și într-un moment nepotrivit) să..., a se apuca să... (Reg.) A (-i) găsi (cuiva) dreptate = a (-i) face (cuiva) dreptate. ♢ (Loc. vb.) A-și găsi mormântul (sau moartea) = a muri. ♦ Tranz. și refl. A întâlni pe cineva sau a se întâlni cu cineva. ♢ Expr. (Tranz.) A-și găsi omul (sau nașul, popa) = a da de cineva pe care nu-l poți înșela sau birui, care te obligă să te comporți cum se cuvine. Să te găsesc sănătos! formulă de salut la despărțire. ♦ A descoperi o nouă metodă, un nou preparat, un nou aparat etc. (în urma unor cercetări și studii prealabile). 2. Tranz. (Despre suferințe fizice sau despre moarte) A cuprinde, a surprinde (pe neașteptate) pe cineva. ♢ Expr. Ce te-a găsit (de...)? = (exprimă reproșul) ce ai? ce ți s-a întâmplat (de...)? ce te-a apucat? 3. Refl. A se afla undeva, a fi; a se afla într-o anumită situație, împrejurare etc.; a se prezenta într-un anumit fel. 4. Tranz. A fi de părere că...; a socoti, a crede că... – Cf. sl. g a s i t i „a stinge”.

gasire
GĂSÍRE s.f. Acțiunea de a (se) găsi și rezultatul ei. – V. găsi.

gasit
GĂSÍT s.n. Faptul de a găsi. ♢ (Pop.) Bun găsit! formulă de salut la întâlnire. – V. găsi.

gasitor
GĂSITÓR, -OÁRE, găsitori, -oare, s.m. și f. Persoană care a găsit un obiect pierdut. – Găsi + suf. -tor.

gata
GĂTÁ vb. I. v. găti.

gatat
GĂTÁT, -Ă, gătați, -te, adj. v. gătit.

gateala
GĂTEÁLĂ, găteli, s.f. Faptul de a (se) găti; (concr.) ceea ce servește cuiva spre a (se) găti, spre a (se) împodobi. – Găti + suf. -eală.

gatej
GĂTÉJ, găteje, s.n. Creangă subțire și uscată care servește la aprinderea focului; vreasc. – Cf. sl. g a t ĩ.

gati
GĂTÍ, gătesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) îmbrăca (frumos); a (se) împodobi. 2. Refl. și tranz. A (se) pregăti pentru o acțiune, de obicei pentru o deplasare. 3. Tranz. A face, a prepara mâncare (prin fierbere, prăjire etc.). 4. Tranz. și intranz. (Reg.) A sfârși, a termina, a isprăvi. 5. Tranz. (Reg.) A omorî, a ucide, a nimici. [Var.: (reg.) gătá vb. I] – Din gata. Cf. alb. g a t i t.

gatire
GĂTÍRE s.f. Acțiunea de a (se) găti și rezultatul ei; gătit^1. – V. găti.

gatit
GĂTÍT^1 s.n. Acțiunea de a (se) găti, gătire; (în special) preparare a mâncării. – V. găti.

GĂTÍT^2, -Ă, gătiți, -te, adj. 1. Care este îmbrăcat frumos, îngrijit, dichisit, împodobit. 2. (Despre mâncăruri) Care este preparat, pregătit (la foc). 3. (Reg.) Sfârșit, isprăvit. [Var.: (reg.) gătát, -ă adj.] – V. găti.

gaunos
GĂUNÓS, -OÁSĂ, găunoși, -oase, adj. (Despre copaci sau trunchiuri de copaci) Care este găurit, gol, mâncat pe dinăuntru; scorburos. ♦ (Despre nuci) Care este fără miez; sec. ♦ (Pop.; despre dinți, măsele) Cariat (într-un stadiu avansat). ♦ Fig. (Despre acțiuni, manifestări ale oamenilor) Care este lipsit de conținut, de temei. [Pr.: gă-u-] – Găună (înv. „gaură mică” < lat.) + suf. -os.

gaunosatura
GĂUNOȘĂTÚRĂ s.f. v.găunoșitură.

gaunosi
GĂUNOȘÍ, găunoșesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Rar) A face să devină sau a deveni găunos. [Pr.: gă-u-] – Din găunos.

gaunositura
GĂUNOȘITÚRĂ, găunoșituri, s.f. (Rar) Gaură, scobitură; scorbură. [Pr.: gă-u-. – Var.: găunoșătúră s.f.] – Găunoși + suf. -tură.

gaurea
GĂUREÁ, GĂURÍCĂ, găurele, s.f. Diminutiv al lui GĂUREÁ, GĂURÍCĂ, găurele, s.f. Diminutiv al lui gaură; găurice. ♦ (La pl.) Fel de broderie pe o pânză din care s-au scos din loc în loc câteva fire. [Pr.: gă-u-] – Gaură + suf. -ea, -ică.

gauri
GĂURÍ, găuresc, vb. IV. Tranz. A face o gaură (cu ajutorul unui instrument, al unei unelte etc.); a perfora, a borteli, a borti. ♦ Refl. A se strica, a se degrada în urma găuririi. [Pr.: gă-u-] – Din gaură.

gaurice
GĂURÍCE, găurici, s.f. Găurea. [Pr.: gă-u-] – Gaură + suf. -ice.

gaurire
GĂURÍRE, găuriri, s.f. Acțiunea de a (se) găuri și rezultatul ei; găurit^1. [Pr.: gă-u-] – V. găuri.

gaurit
GĂURÍT^1 s.n. Găurire. [Pr.: gă-u-] – V. găuri.

GĂURÍT^2, -Ă, găuriți, -te, adj. Care are una sau mai multe găuri, prevăzut cu una sau mai multe găuri; în care s-a făcut o gaură; care e plin de găuri; perforat^2, bortelit, bortit. ♦ Care s-a stricat, s-a degradat formând găuri. Haină găurită. [Pr.: gă-u-] – V. găuri.

gavan
GĂVÁN, găvane, s.n. (Pop.) 1. Scobitură, adâncitură pe care o prezintă un obiect. ♦ Orbita ochiului. 2. Obiect sau parte a unui obiect care prezintă o scobitură; (în special) strachină sau blid (de lemn); conținutul unui astfel de vas. – Cf. bg., scr. v a g a n.

gavanosel
GĂVĂNOȘÉL, găvănoșele, s.n. (Reg.) Diminutiv al lui gavanos. [Var.: gavanoșél s.n.] – Gavanos + suf. -el.

gavozdi
GĂVOZDÍ, găvozdesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) înghesui, a (se) îngrămădi. ♦ Refl. A se ascunde, ghemuindu-se. – Din sl. gvozditi „a bate cu cuie”.

gavozdit
GĂVOZDÍT, -Ă, găvozdiți, -te, adj. (Reg.) Ghemuit, înghesuit; ascuns. – V. găvozdi.

gazar
GĂZÁR, găzari, s.m. Vânzător (ambulant) de petrol lampant; păcurar^2. – Gaz^2 + suf. -ar.

gazarie
GĂZĂRÍE, găzării, s.f. Loc unde se vinde petrol lampant. – Gaz^2 + suf. -ărie.

gazdoaie
GĂZDOÁIE, găzdoaie, s.f. (înv. și reg.) 1. Stăpâna casei (în raport cu oaspeții sau cu chiriașii săi); gospodină. 2. Chiaburoaică. [Pr.: -doa-ie] – Gazdă + suf. -oaie.

gazdui
GĂZDUÍ, găzduiesc, vb. IV. 1. Tranz. A primi pe cineva în casa sa o anumită vreme, dându-i adăpost (și mâncare). 2. Intranz. A rămâne (să locuiască și să mănânce) câtva timp în casa cuiva. – Gazdă + suf. -ui.

gazduire
GĂZDUÍRE, găzduiri, s.f. Acțiunea de a găzdui și rezultatul ei. – V. găzdui.

gaci
GÂCÍ, gâcesc, vb. IV. Tranz. V. ghici.

gade
GÂDE, gâzi, s.m. (Pop.) Călău; gealat. – Et. nec.

gadila
GÂDILÁ, gâdil, vb. I. Tranz. 1. A produce, prin atingeri ușoare asupra unor părți ale corpului, o senzație particulară, care provoacă cuiva un râs convulsiv nestăpânit. ♦ Refl. A fi sensibil la asemenea atingeri (reacționând printr-un râs convulsiv). 2. Fig. A produce cuiva o senzație plăcută, o plăcere; a flata (în mod exagerat) pe cineva. [Var.: gâdilí vb. IV] – Din bg. gădel mi je „mă gâdilă”.

gadilare
GÂDILÁRE, gâdilări, s.f. Acțiunea de a (se) gâdila și rezultatul ei; gâdilat. – V. gâdila.

gadilat
GÂDILÁT s.n. Gâdilare. – V. gâdila.

gadilator
GÂDILĂTÓR, -OÁRE, gâdilători, -oare, adj. (Rar) Care gâdilă; care produce a senzație plăcută. [Var.: gâdilitór, -oáre adj.] – Gâdila + suf. -ător.

gadilatura
GÂDILĂTÚRĂ, gâdilături, s.f. Faptul de a gâdila; senzație particulară provocată cuiva prin gâdilare. [Var.: gâdilitúră s.f.] – Gâdila + suf. -ătură.

gadili
GÂDILÍ, gâdil, vb. IV. Tranz. V. gâdila.

gadilici
GÂDILÍCI s.n. (Pop. și fam.; în expr.) A avea gâdilici la limbă, se spune despre un om care vorbește (prea) mult, care nu se poate abține să nu vorbească. – Gâdila + suf. -ici.

gadilicios
GÂDILICIÓS, -OÁSĂ, gâdilicioși, -oase, adj. (Pop. și fam.; despre oameni) Care se gâdilă ușor. – Gâdili + suf. -icios.

gadilitor
GÂDILITÓR, -OÁRE, gâdilitori, -oare, adj. V. gâdilător.

gadilitura
GÂDILITÚRĂ, gâdilituri, s.f. V. gâdilătură.

gafai
GÂFÂÍ, gâfâi, vb. IV. Intranz. A respira des și greu (în urma unor eforturi, a unei boli etc.). ♦ Fig. (Despre locomotive, mașini etc.) A produce un zgomot caracteristic, înfundat și greoi. – Formație onomatopeică.

gafaiala
GÂFÂIÁLĂ, gâfâieli, s.f. Gâfâit. [Pr.: -fâ-ia-] – Gâfâi + suf. -eală.

gafaire
GÂFÂÍRE, gâfâiri, s.f. Acțiunea de a gâfâi și rezultatul ei. – V. gâfâi.

gafait
GÂFÂÍT s.n. Faptul de a gâfâi; (zgomot caracteristic provocat de o) răsuflare deasă și grea; gâfâială. – V. gâfâi.

gafaitor
GÂFÂITÓR, -OÁRE, gâfâitori, -oare, adj. (Despre respirație, voce etc.) Cu gâfâieli. [Pr.: -fâ-i-] – Gâfâi + suf. -tor.

gagai
GÂGÂÍ, pers. 3 gấgâie, vb. IV. Intranz. (Despre gâște sau rațe) A scoate strigăte caracteristice speciei. – Formație onomatopeică. Cf. g a [ g a ].

gagaire
GÂGÂÍRE, gâgâiri, s.f. Acțiunea de a gâgâi și rezultatul ei; strigăt caracteristic scos de gâște (și de rațe); gâgâit, gâgâitură. – V. gâgâi.

gagait
GÂGÂÍT, gâgâituri, s.n. Faptul de a gâgâi; strigăt caracteristic scos de gâște (și de rațe); gâgâitură, gâgâire. – V. gâgâi.

gagaitura
GÂGÂITÚRĂ, gâgâituri, s.f. Gâgâit. [Pr.: -gâ-i-] – Gâgâi + suf. -tură.

gagalice
GÂGÂLÍCE, gâgâlici, s.f. (Pop. și fam.) Obiect sau ființă de dimensiuni reduse. – Et. nec.

gal
GÂL interj. (De obicei repetat) Cuvânt care imită sunetul produs de lichide care curg dintr-un vas (cu gâtul strâmt) sau care alunecă pe gât. – Onomatopee.

galca
GÂLCĂ, gâlci, s.f. (Pop.) 1. Inflamare a ganglionilor de la gât sau a amigdalelor; (concr.) umflătură rezultată în urma acestei inflamări; p. gener. umflătură (sub piele). 2. Fig. Nod sau porțiune mai îngroșată care apare la firele textile (toarse). – Din bg. glăki.

galceava
GÂLCEÁVĂ, gâlcevi, s.f. (Pop.) Ceartă (zgomotoasă, aprinsă); situație creată în raporturile dintre două sau mai multe persoane în urma unor certuri; sfadă. – Din bg. gălčava.

galcevi
GÂLCEVÍ, gâlcevesc, vb. IV. Refl. recipr. (Pop.) A se certa, a se ciorovăi. – Din gâlceavă.

galcevire
GÂLCEVÍRE, gâlceviri, s.f. (înv. și pop.) Faptul de a se gâlcevi; ceartă, neînțelegere. – V. gâlcevi.

galcevitor
GÂLCEVITÓR, -OÁRE, gâlcevitori, -oare, adj., s.m. și f. (Pop.) (Om) certăreț. – Gâlcevi + suf. -tor.

galgai
GÂLGÂÍ, gâlgâi, vb. IV. 1. Intranz. (Despre lichide, la pers. 3) A curge cu zgomot dintr-un vas (cu gâtul strâmt), când alunecă pe gât etc.; p. gener. a curge provocând un zgomot ritmic. 2. Tranz. (Reg.) A sorbi o băutură cu înghițituri mari (și cu zgomot). – Gâl-g[âl] + suf. -âi.

galgaiala
GÂLGÂIÁLĂ, gâlgâieli, s.f. Gâlgâire. [Pr.: -gâ-ia-] – Gâlgâi + suf. -eală.

galgaire
GÂLGÂÍRE, gâlgâiri, s.f. Faptul de a gâlgâi; zgomot caracteristic produs de un lichid care curge dintr-un vas (cu gâtul strâmt), care alunecă pe gât etc.; gâlgâit, gâlgâială, gâlgâitură. – V. gâlgâi.

galgait
GÂLGÂÍT s.n. Gâlgâire. – V. gâlgâi.

galgaitor
GÂLGÂITÓR, -OÁRE, gâlgâitori, -oare, adj. Care gâlgâie. [Pr.: -gâ-i-] – Gâlgâi + suf. -tor.

galgaitura
GÂLGÂITÚRĂ, gâlgâituri, s.f. Gâlgâire. [Pr.: -gâ-i-] – Gâlgâi + suf. -tură.

galma
GÂLMĂ, gâlme, s.f. (Pop.) 1. Dâmb, movilă. 2. Umflătură, gâlcă, bolfă (de natură patologică). – Din sl. chl'ŭmŭ.

gand
GÂND, gânduri, s.n. 1. Proces de gândire sau rezultatul procesului de gândire; idee, cuget, cugetare. Îi treceau multe gânduri prin cap. ♢ Expr. A frământa (sau a apăsa etc. pe cineva) gândul = a preocupa, a obseda (pe cineva) o idee. A-și lua (sau a-și muta) gândul = a nu se mai gândi; a renunța la orice speranță. Ca gândul = extrem de repede. (Dus sau căzut etc.) pe gânduri = absorbit de ceva intim, nelegat de realitatea imediată. A sta pe (sau la) gânduri = a chibzui, a reflecta (mult); a șovăi. A pune (pe cineva) pe gânduri = a îngrijora (pe cineva). A-și face (sau a intra etc. la) gânduri = a se îngrijora. A-i sta gândul la ceva = a fi preocupat de ceva. 2. Închipuire, imaginație, fantezie; inspirație. Gândul îl purta departe. 3. Loc considerat ca sediu al cugetării; minte; memorie. I-a ieșit din gând. ♢ Expr. Nici cu gândul n-am gândit = nici nu m-am așteptat la asta, n-am crezut că se va întâmpla aceasta. Când cu gândul n-ai gândi = când nici nu te aștepți. A-i da (sau a-i trece, a-i veni) cuiva (ceva) prin (sau în) gând = a-i veni cuiva brusc o idee. 4. Intenție, plan. A venit cu gând bun. ♢ Expr. A-și pune în gând = a lua hotărârea să... A pune (cuiva) gând rău = a avea intenții rele față de cineva. A-l bate (sau a-l paște etc.) gândul = a intenționa, a plănui să... 5. Convingere, părere. 6. Voie, dorință, plac. Toate s-au făcut după gândul lui. – Din magh. gond.

gandac
GÂNDÁC, gândaci, s.m. 1. Nume generic dat insectelor din ordinul coleopterelor sau al altor insecte asemănătoare cu coleopterele. ♢ Compuse: gândac-de-casă (sau -de-bucătărie, -negru) = șvab^1; gândac-de-frasin (sau gândacul-frasinului) = cantaridă; gândac-de-mai = cărăbuș; gândac-de-făină = morar; gândac-de-Colorado = insectă coleopteră de culoare galbenă-portocalie, cu dungi longitudinale, negre pe elitre, dăunătoare cartofilor (Leptinotarsa decemlincata). 2. (De obicei determinat prin „de mătase”) Vierme-de-mătase. – Cf. scr. g u n d e l j.

gandacel
GÂNDĂCÉL, gândăcei, s.m. Diminutiv al lui gândac (1). – Gândac + suf. -el.

gandi
GÂNDÍ, gândesc, vb. IV. 1. Intranz. și refl. A-și forma o idee despre un lucru, a pătrunde ceva cu mintea; a reflecta, a medita, a cugeta, a chibzui la ceva. ♢ Expr. A da (cuiva) de gândit = a obliga (pe cineva) să mediteze, să se întrebe, să discearnă. ♦ Intranz. și tranz. A concepe, a crea ceva (abstract sau concret). 2. Refl. și intranz. A se îngriji, a-i păsa de ceva sau de cineva. 3. Tranz. și intranz. A-i trece cuiva prin minte (că...); a crede, a socoti (că...). 4. Tranz. și refl. A lua în considerare (că...), a-și da seama (că...). 5. Refl. A intenționa (să...). ♦ Tranz. (Reg.) A dori, a spera. – Din gând.

gandire
GÂNDÍRE gândiri, s.f. 1. Facultate superioară a creierului omenesc, care reflectă în mod generalizat realitatea obiectivă prin noțiuni, judecăți, teorii etc. ♢ Gândire laterală v. lateral. 2. Factor ideal care constituie reflectarea realității obiective; spirit, conștiință. 3. Idee, gând (1), cuget; meditație, reflecție. 4. Imaginație, fantezie. – V. gândi.

gandirism
GÂNDIRÍSM s.n. Curent filozofic din România, de orientare existențialist-ortodoxă, format în jurul revistei „Gândirea” în primele decenii ale sec. XX. – „Gândirea” (n. pr.) + suf. -ism.

gandirist
GÂNDIRÍST, -Ă, gândiriști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține gândirismului, privitor la gândirism, specific gândirismului. 2. S.m. și f. Adept al gândirismului. – „Gândirea” (n. pr.) + suf. -ist.

gandit
GÂNDÍT, -Ă, gândiți, -te, adj. Care a fost (bine) pătruns cu mintea; (bine) socotit, chibzuit. – V. gândi.

ganditor
GÂNDITÓR, -OÁRE, gânditori, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care este cufundat în gânduri, predispus la meditație; îngândurat, meditativ. ♦ Absent; distrat. 2. S.m. și f. Persoană care reflectează asupra problemelor vieții; filozof. ♦ Spec. Filozof. – Gândi + suf. -tor.

ganganie
GÂNGÁNIE, gângănii, s.f. Nume generic dat insectelor (sau, p. gener. animalelor) mici. – Din sl. gongnanije.

gangav
GÂNGAV (GÂNGÁV), -Ă, gângavi, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care vorbește greu, nedeslușit și împiedicat, repetând silabele; gângăvit; bâlbâit. – Din sl. gongnavŭ.

gangaveala
GÂNGĂVEÁLĂ, gângăveli, s.f. Faptul de a (se) gângăvi; defect de vorbire al omului gângav; gângăvie, bâlbâială. – Gângăvi + suf. -eală.

gangavi
GÂNGĂVÍ, gângăvesc, vb. IV. Intranz. și refl. A vorbi nedeslușit, greu și împiedicat, repetând silabele; a (se) bâlbâi. ♦ Tranz. și intranz. Fig. A exprima, a formula cu greutate o idee. – Din gângav.

gangavie
GÂNGĂVÍE, gângăvii, s.f. Defect de vorbire al omului gângav; gângăveală. – Gângav + suf. -ie.

gangavire
GÂNGĂVÍRE, gângăviri, s.f. Acțiunea de a (se) gângăvi și rezultatul ei. – V. gângăvi.

gangavit
GÂNGĂVÍT, -Ă, gângăviți, -te, adj. (Adesea substantivat) Gângav. – V. gângăvi.

ganguri
GÂNGURÍ, gânguresc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. (Despre copiii mici) A scoate sunete disparate, încă nearticulate în cuvinte. 2. Intranz. (Despre porumbei și turturele; la pers. 3) A scoate sunete caracteristice speciei. [Var.: (2) gunguní, gungurí vb. IV] – Formație onomatopeică.

gangurire
GÂNGURÍRE, gânguriri, s.f. Faptul de a gânguri; gângurit. – V. gânguri.

gangurit
GÂNGURÍT s.n. Sunete disparate, nearticulate în cuvinte, scoase de copiii mici; sunete caracteristice scoase de porumbei și de turturele; gângurire. – V. gânguri.

ganj
GÂNJ, gânjuri (gânji), s.n. (m.) (Pop.) Nuia foarte flexibilă trecută prin foc și apoi răsucită, care se folosește ca frânghie. – Et. nec.

gansac
GÂNSÁC, gânsaci, s.m. (Pop.) Gâscan. – Din bg. găsak.

garbaci
GÂRBÁCI, gârbace, s.n. Bici făcut din mai multe curele împletite (uneori cu vârfurile plumbuite) sau din vână de bou. ♦ Lovitură dată cu acest bici. – Din tc. kirbaç, bg. gărbač.

garbita
GÂRBIȚĂ, gârbițe, s.f. 1. (Pop.; la animale) Greabăn, grumaz; (la oameni) ceafă. ♢ Expr. A muia (cuiva) gârbița = a înfrânge, a obliga să se supună. 2. Plantă erbacee cu tulpina acoperită cu solzi și cu flori mari, violete (Limodorum abortivum). – Din bg. gărbica, scr. grbica.

garbov
GÂRBOV, -Ă, gârbovi, -e, adj. (Despre oameni) Care are spinarea încovoiată (de bătrânețe); gârbovit. – Din bg. gărbav.

garbovi
GÂRBOVÍ, gârbovesc, vb. IV. Refl. (Despre oameni) A deveni gârbov; a se cocârja. ♢ Tranz. fact. Anii l-au gârbovit. – Din gârbov.

garbovit
GÂRBOVÍT, -Ă, gârboviți, -te, adj. (Despre oameni) Care este gârbov; cocârjat. – V. gârbovi.

gargar
GÂRGÂR, gârgâre, s.n. Unealtă folosită la pescuitul marin prin încercuirea și adunarea bancurilor de hamsii, stavrizi, scrumbii etc. – Et. nec.

garla
GÂRLĂ, gârle, s.f. 1. Apă curgătoare (mai mică); braț al unei ape curgătoare. ♢ Expr. (Fam.) A se duce pe gârlă = a se pierde, a se risipi. A da pe gârlă = a arunca, a risipi. ♦ (Adverbial) în mare cantitate, din belșug. 2. Depresiune alungită (și sinuoasă) aflată în lunca unei ape curgătoare și care, acoperită de apă, leagă de obicei un râu de lacurile sau de bălțile din jurul acestuia. – Din bg. gărlo.

garlici
GÂRLÍCI, gârliciuri (gârlice), s.n. 1. Intrare (strâmtă) într-un beci, într-o pivniță. 2. (Rar) Intrare (îngustă) într-o colibă, într-un cavou, într-o peșteră. – Din scr. grlič „gât de sticlă”.

garlita
GÂRLÍȚĂ^1, gârlițe, s.f. (Rar) Diminutiv al lui gârlă. – Gârlă + suf. -iță.

GÂRLIȚĂ^2, gârlițe, s.f. Specie de gâscă sălbatică de talie mică, cu carnea gustoasă (Anser albifrons). – Et. nec.

garneata
GÂRNEÁȚĂ, gârnețe, s.f. v. gârniță.

garnet
GÂRNÉȚ, gârneți, s.m. (Reg.) Par (mai gros) făcut de obicei din lemn de stejar. – Din gârniță.

garnita
GÂRNIȚĂ, gârnițe, s.f. Arbore înrudit cu stejarul, cu tulpina dreaptă, a cărei scoarță are la exterior un strat solzos, cu frunze mari, lungi, fără pețiol (Quercus frainetto). [Var.: gârneáță s.f.] – Din bg., scr. granica.

garnitet
GÂRNIȚÉT, gârnițete, s.n. Pădure în care predomină gârnița. – Gârniță + suf. -et.

gascan
GÂSCÁN, gâscani, s.m. Bărbătușul gâștei; gânsac. – Gâscă + suf. -an.

gascar
GÂSCÁR, gâscari, s.m. (Rar) Bărbat sau băiat care păzește gâștele. – Gâscă + suf. -ar.

gascarita
GÂSCÁRIȚĂ, gâscarițe, s.f. 1. Numele a două plante perene cu tulpina și frunzele acoperite cu peri, cu flori mici, albe (Arabis alpina și hirsuta). 2. Plantă din familia cruciferelor cu frunzele spatulate sau oblonge (Arabidiopsis thaliana). – Gâscă + suf. -ariță.

gasca
GÂSCĂ, gâște, s.f. Pasăre domestică de talie mare, de obicei cenușie pe spate și pe laturi și albă pe piept, cu gâtul lung, crescută pentru carnea, untura și fulgii ei (Anser domesticus). ♢ Gâscă sălbatică = specie mai mică de gâscă, vânată pentru carne (Anser anser). ♢ Expr. A strica orzul pe gâște = a dărui, a sacrifica ceva util, prețios, bun pentru cineva care nu știe să prețuiască cele primite. ♦ (Fam.) Epitet depreciativ dat unei femei sau unei fete credule sau proaste. – Din bg. găska.

gascarita
GÂSCĂRÍȚĂ, gâscărițe, s.f. (Rar) Femeie sau fată care păzește gâștele. – Gâscar + suf. -iță.

gasculita
GÂSCULÍȚĂ, gâsculițe, s.f. Diminutiv al lui gâscă. – Gâscă + suf. -uliță.

gat
GÂT, gâturi, s.n. 1. Parte a corpului (la om și la unele animale) care unește capul cu trunchiul; grumaz; gâtlan; p. ext. gâtlej. ♢ Expr. A se arunca (sau a se agăța etc.) de gâtul cuiva = a) a îmbrățișa (cu căldură) pe cineva; b) a copleși, a obosi pe cineva cu manifestările de dragoste. A-și rupe (sau a-și frânge) gâtul = a) a se accidenta (grav) sau a muri în urma unui accident; b) a-și pierde situația (bună) în urma unor greșeli; a fi arestat, condamnat în urma săvârșirii unei fapte ilegale. A strânge de gât (pe cineva) = a sugruma (pe cineva). A lua (sau a înhăța) de gât (pe cineva) = a înșfăca (pe cineva), a cere socoteală (cu violență), a brutaliza. (Fam.) A face gât = a avea pretenții (neîntemeiate); a face gălăgie, scandal. A da (o băutură) pe gât = a bea repede (dintr-o singură înghițitură sau din câteva înghițituri). A fi sătul până în gât = a fi dezgustat, a nu mai putea suporta (în continuare). A-i sta (sau a i se opri) în gât = a) a nu putea înghiți; b) a nu se putea împăca cu ceva sau cu cineva, a nu putea suferi. ♦ Cantitate de băutură câtă se poate bea dintr-o singură înghițitură. 2. Parte a unor obiecte, a unor piese etc. care prezintă asemănare cu gâtul (1). ♢ Prună cu gât = prună gâtlană. v. gâtlan (2). – Din sl. glŭtŭ „înghițitură”.

gatar
GÂTÁR, gâtare, s.n. Curea lată a hamului, care se trece peste gâtul calului; hamut. – Gât + suf. -ar.

gatisor
GÂTIȘÓR, gâtișoare, s.n. (Rar) Diminutiv al lui gât. – Gât + suf. -ișor.

gatita
GÂTIȚĂ, gâtițe, s.f. (Reg. și fam.) Gâtlej. – Gât + suf. -iță.

gatlan
GÂTLÁN, gâtlane, s.n., GÂTLÁN, -Ă, gâtlani, -e, adj. 1. S.n. (înv. și reg.) Gât (1). 2. Adj. (în sintagma) Prună gâtlană (și substantivat, f.) = varietate de prune alungite la unul din capete; prună cu gât. – Gâlt (înv. „gât” < sl.) + suf. -an.

gatlej
GÂTLÉJ, gâtlejuri, s.n. Partea interioară a gâtului (1), cuprinzând faringele cu esofagul și laringele cu traheea; beregată, gâtiță, înghițitoare. – Gâlt (înv. „gât” < sl.) + suf. -ej.

gatos
GÂTÓS, -OÁSĂ, gâtoși, -oase, adj. (Rar) Cu gâtul (1) lung. – Gât + suf. -os.

gatui
GÂTUÍ, gâtui, vb. IV. 1. Tranz. A strânge pe cineva de gât (și a-l omorî prin sufocare); a sugruma. 2. Refl. A se îngusta, a se micșora pe o anumită porțiune, într-o anumită zonă. – Gât + suf. -ui.

gatuire
GÂTUÍRE, gâtuiri, s.f. Acțiunea de a (se) gâtui și rezultatul ei; sugrumare. – V. gâtui.

gatuitura
GÂTUITÚRĂ, gâtuituri, s.f. Parte, zonă, porțiune mai îngustă din ceva. [Pr.: -tu-i-] – Gâtui + suf. -tură.

gaza
GÂZĂ, gâze, s.f. Nume generic dat insectelor mici zburătoare. – Probabil formație onomatopeică.

gazulita
GÂZULÍȚĂ, gâzulițe, s.f. Diminutiv al lui gâză; gâzuță. – Gâză + suf. -uliță.

gazuta
GÂZÚȚĂ, gâzuțe, s.f. Diminutiv al lui gâză; gâzuliță. – Gâză + suf. -uță.

geaba
GEÁBA adv. (Pop.) în zadar, zadarnic, degeaba. – Din tc. caba.

geac
GEAC, geacuri, s.n. (Mar.) Pavilion național ridicat la prora navelor militare. [Var.: jack s.n.] – Din engl. jack.

geaca
GEÁCĂ, geci, s.f. V. giacă.

gealat
GEALÁT, gealați, s.m. 1. (înv.) Călău, gâde. 2. (De obicei peior. sau fam.) Om voinic, zdravăn (și violent). – Din tc. cellât.

geala
GEÁLĂ, geale, s.f. Dispozitiv mecanic folosit în operația de săpare a sondelor de petrol. – Et. nec.

gealau
GEALĂU, gealăie, s.n. Rindea (mare). – Din magh. gyaló.

geam
GEAM, geamuri, s.n. 1. Placă de sticlă care se fixează în pervazurile (ori cercevelele) ferestrelor sau ale ușilor și care permite să străbată lumina în interiorul unei încăperi. ♦ Bucată de sticlă care se fixează în rama ceasornicelor, a ochelarilor etc. 2. P. gener. Fereastră. – Din tc. cam.

geamala
GEAMÁLĂ, geamale, s.f. Păpușă foarte mare care reprezenta un trup de femeie cu două capete și patru mâini, folosită în trecut în spectacolele populare de bâlci. – Din tc. cemal [oyunu].

geamandan
GEAMANDÁN, geamandane, s.n. V. geamantan.

geamandura
GEAMANDÚRĂ, geamanduri, s.f. Corp plutitor făcut din tablă, din lemn etc. și ancorat pe fundul unei ape, care indică diverse restricții de navigație. – Cf. ngr. s i m a n d h ú r a.

geamantan
GEAMANTÁN, geamantane, s.n. Cufăr portabil din piele, carton, material plastic etc., în care se pun lucrurile necesare pentru călătorie; valiză. [Var.: (reg.) geamandán s.n.] – Din tc. camadan, ngr. tzamandáni.

geamantanas
GEAMANTĂNÁȘ, geamantănașe, s.n. Diminutiv al lui geamantan. – Geamantan + suf. -aș.

geaman
GEÁMĂN, -Ă, gemeni, -e, adj. 1. (Despre ființe; adesea substantivat) Care a fost născut odată cu altă ființă și de către aceeași mamă sau femelă. ♦ (Pop.; substantivat, m.pl.art.) Constelație care aparține Căii-Laptelui, formată din două stele principale (numite Castor și Polux) și un număr de stele mai puțin strălucitoare. ♦ (Despre plante) Care are două tulpini crescute din aceeași rădăcină; (despre fructe) crescute lipite câte două. 2. (Anat.; în sintagma) Mușchii gemeni = mușchii, dispuși pereche, ai gambei. [Var.: (rar) gémen, -ă adj.] – Lat. geminus.

geamat
GEÁMĂT, gemete, s.n. Sunete nearticulate scoase de o ființă care simte o durere (fizică sau morală). ♦ Fig. Freamăt, murmur, vuiet (al unor elemente ale naturii). [Var.: gémăt, gémet s.n.] – Lat. gemitus.

geambarale
GEAMBARÁLE s.f. pl. V. geamparale.

geambas
GEAMBÁȘ, geambași, s.m. Persoană care vinde cai sau mijlocește vânzarea cailor. – Din tc. cambaz.

geambasie
GEAMBAȘÍE, geambașii, s.f. (Rar) Geambașlâc. – Geambaș + suf. -ie.

geambaslac
GEAMBAȘLÂC, geambașlâcuri, s.n. Meseria de geambaș; geambașie. – Din tc. cambazlik.

geamblac
GEAMBLÁC, geamblacuri, s.n. Ansamblu format din mai mulți scripeți ficși și o ramă, montat pe turla unei sonde. – Probabil din n. pr. James Blake (numele unei firme englezești, care figura pe dispozitivul de pe turla sondelor), apropiat prin etimologie populară de geam.

geamgiu
GEAMGÍU, geamgii, s.m. Persoană care montează sau vinde geamuri. – Din tc. camci.

geamie
GEAMÍE, geamii, s.f. Construcție destinată celebrării cultului la musulmani, de obicei mai mare decât moscheea. – Din tc. cămi.

geamlac
GEAMLÂC, geamlâcuri, s.n. Perete format din geamuri fixate pe un schelet metalic sau de lemn. ♦ Coridor, verandă, încăpere închisă spre exterior cu un astfel de perete. – Din tc. camlic.

geamparale
GEAMPARÁLE s.f. pl. 1. Numele unui dans popular românesc cu mișcare vioaie; melodie după care se execută acest dans. ♦ Fig. (Rar) Tril, cântec (melodios) al unei păsări. 2. (înv.) Castaniete. [Var.: geambarále s.f. pl.] – Din tc. çalpara.

geana
GEÁNĂ, gene, s.f. 1. Fiecare dintre firișoarele de păr de pe marginea unei pleoape. ♢ Expr. A(-i) da (cuiva) ochii (sau pleoapele) în gene (sau geană-n geană), se spune despre o persoană care este gata să ațipească, să adoarmă. A privi printre gene = a privi cu ochii întredeschiși. 2. (înv.) Pleoapă (a ochiului). 3. Fig. Dungă, fâșie îngustă de lumină; fâșie de deal, de nor etc. luminată. – Lat. genna (= gena „obraz, pleoapă”).

geanta
GEÁNTĂ, genți, s.f. Obiect din piele, din pânză, din material plastic etc. de formă dreptunghiulară, având în interior una sau mai multe despărțituri, care servește la transportarea cu mâna a unor acte, cărți, caiete etc.; servietă. ♦ Poșetă. – Din tc. çanta.

gear
GEAR, gearuri, s.n. (înv.) Șal oriental (indian); postav oriental fin, cu flori cusute de mână. – Din tc. căr.

gecko
GÉCKO s.m. Familie de șopârle din țările calde (Gecko); șopârlă din această familie. – Din fr., engl. gecko.

gel
GEL, geluri, s.n. (Chim.) Substanță coloidală cu consistență vâscoasă și însușiri specifice deopotrivă lichidelor și solidelor. – Din fr. gel.

gelatina
GELATÍNĂ, gelatine, s.f. 1. Substanță proteică coloidală preparată prin fierbere din oase, cartilaje etc., cu diferite întrebuințări practice. 2. Produs de cofetărie preparat din sirop de fructe sau dintr-o cremă dulce, închegată cu foi de gelatină (1). 3. Piele crudă pregătită pentru a fi

gelatiniza
GELATINIZÁ, gelatinizez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) transforma în gelatină; a (se) îmbiba cu gelatină. – Cf. fr. g é l a t i n i f i e r.

gelatinizare
GELATINIZÁRE, gelatinizări, s.f. Acțiunea de a (se) gelatiniza și rezultatul ei. – V. gelatiniza.

gelatinos
GELATINÓS, -OÁSĂ, gelatinoși, -oase, adj. Ca gelatina (1), de gelatină, care conține gelatină, cu aspect de gelatină. – Din fr. gélatineux.

gelatie
GELÁȚIE s.f. Variația limitei de curgere reală a gelului din noroaiele de foraj în funcție de timp. – Din fr. gélation, engl. gelation.

gelep
GELÉP, gelepi, s.m. Negustor oriental din evul mediu care cumpăra vite din Țările Române spre a le vinde la Constantinopol. – Din tc. celep.

gelifica
GELIFICÁ, gelífic, vb. I. Tranz. A transforma o soluție coloidală într-un gel – După fr. gélifier.

gelificare
GELIFICÁRE, gelificări, s.f. Faptul de a gelifica. – V. gelifica.

geliv
GELÍV, -Ă, gelivi, -e, adj. (Despre roci sau alte materiale) Care se dezagregă relativ ușor sub acțiunea înghețurilor și a dezghețurilor repetate. – Din fr. gélif.

gelivatie
GELIVÁȚIE s.f. (Geol.) Degradare a rocilor de la suprafața pământului datorită variațiilor de temperatură. – Din fr. gélivation.

gelivitate
GELIVITÁTE s.f. (Tehn.) Proprietate a unor materiale poroase de a se degrada sau distruge sub acțiunea alternativă a înghețului și a dezghețului. – Din fr. gélivité.

gelivura
GELIVÚRĂ, gelivuri, s.f. Crăpătură adâncă în lungimea tulpinii arborilor provocată de îngheț. – Din fr. gélivure.

gelos
GELÓS, -OÁSĂ, geloși, -oase, adj. 1. Care suferă de gelozie (1), cuprins de gelozie; care manifestă gelozie. ♦ Care ține mult la ceva și se teme să nu-l piardă. 2. (Rar) Invidios, pizmaș. – Din it. geloso.

geloza
GELÓZĂ s.f. (Biol.)

gelozie
GELOZÍE, gelozii, s.f. 1. Sentiment chinuitor și obsedant pe care îl provoacă în sufletul cuiva bănuiala sau certitudinea că ființa iubită îi este necredincioasă. 2. (Rar) Invidie, pizmă. – Din it. gelosia.

gelui
GELUÍ, geluiesc, vb. IV. Tranz. A netezi cu gealăul suprafața unei piese de lemn; p. gener. a rindelui. – Din magh. gyalulni.

geluire
GELUÍRE, geluiri, s.f. Acțiunea de a gelui și rezultatul ei. – V. gelui.

geluit
GELUÍT, -Ă, geluiți, -te, adj. Netezit cu gealăul; p. gener. rindeluit. – V. gelui.

gem
GEM, gemuri, s.n. Produs alimentar obținut prin fierberea fructelor (întregi) cu zahăr până la

gema
GÉMĂ, geme, s.f. Nume generic pentru orice piatră prețioasă translucidă. ♦ Bijuterie sau obiect de artă făcut dintr-o piatră prețioasă sau semiprețioasă pe care sunt gravate figuri ori motive decorative. ♦ (Adjectival; în sintagma) Sare gemă = sare de bucătărie cristalizată, extrasă ca atare dintr-o salină; halit^2. – Din fr. gemme, lat. gemma.

gemanare
GEMĂNÁRE s.f. (La car) Furculiță (2). – De la geamăn.

gemanarita
GEMĂNÁRIȚĂ, gemănarițe, s.f. (Bot.) Bujorel (2) (Orchis papilionacea). – Geamăn + suf. -ariță.

gemat
GÉMĂT, gemete, s.n. V. geamăt.

gemator
GEMĂTÓR, -OÁRE, gemători, -oare, adj. (Rar) Care geme. – Geme + suf. -ător.

geme
GÉME, gem, vb. III. Intranz. 1. (Despre ființe) A scoate sunete nearticulate ca urmare a unei dureri (fizice sau morale). ♦ Fig. (Despre elemente ale naturii) A fremăta, a murmura, a vui. 2. Fig. A fi plin, încărcat peste măsură. – Lat. gemere.

gemelar
GEMELÁR, -Ă, gemelari, -e, adj. (Med.) Cu gemeni. Sarcină gemelară. – Din fr. gémellaire.

gemen
GÉMEN, -Ă, gemeni, -e, adj. V. geamăn.

gemet
GÉMET, gemete, s.n. V. geamăt.

geminat
GEMINÁT, -Ă, geminați, -te, adj. (Livr.) îngemănat, împerecheat. ♢ (Lingv.) Consoană geminată = consoană rezultată prin geminație (2). – Din fr. géminé, lat. geminatus.

geminatie
GEMINÁȚIE, geminații, s.f. 1. (Livr.) îmbinare în perechi; împerechere. 2. (Lingv.) Lungire a unei consoane, pronunțată cu o durată mai mare decât cea obișnuită. – Din fr. gémination, lat. geminatio.

gemula
GEMÚLĂ, gemule, s.f. (Bot.) Parte a embrionului vegetal, rudiment de tulpină. ♦ (Zool.) Organ prin care se înmulțesc spongierii. – Din fr. gemmule.

gemulet
GEMULÉȚ, gemulețe, s.n. Diminutiv al lui geam. – Geam + suf. -uleț.

gemut
GEMÚT s.n. Faptul de a geme; geamăt. – V. geme.

gen
GEN, genuri, s.n. 1. Fel, soi, tip (pe care le reprezintă un obiect, o ființă, un fenomen etc.). ♦ Fel de a fi al cuiva. 2. Diviziune obținută prin clasificarea creațiilor artistice după formă, stil, temă. ♢ Pictură de gen = pictură care înfățișează aspecte ale vieții de toate zilele. ♦ Fiecare dintre diviziunile fundamentale în care se împart operele literare și care cuprind creațiile asemănătoare prin modul de a reprezenta realitatea. Genul epic. Genul liric. Genul dramatic. Genul oratoric. 3. Categorie gramaticală bazată pe distincția dintre ființe și obiecte, precum și dintre ființele de sex masculin și cele de sex feminin. 4. (Biol.) Categorie sistematică, subordonată familiei, care cuprinde una sau mai multe specii înrudite de plante sau de animale. 5. (Log.) Clasă de obiecte care au note esențiale comune și cuprind cel puțin două specii. – Din lat. genus, -eris.

genat
GENÁT, genați, adj.m. (Rar; despre ochi) Cu gene lungi. – De la geană.

gena
GÉNĂ, gene, s.f. (Biol.) Element al cromozomilor care determină transmiterea și manifestarea unor caractere ereditare. – Din fr. gène.

genealogic
GENEALÓGIC, -Ă, genealogici, -ce, adj. Care aparține genealogiei, privitor la genealogie. [Pr.: -ne-a-] – Din fr. généalogique.

genealogie
GENEALOGÍE, genealogii, s.f. Urmărire sistematică a filiației existente între membrii unei familii (marcante), făcută pentru a stabili originea și gradul lor de înrudire. ♦ Disciplină auxiliară a istoriei, care se ocupă cu întocmirea unor astfel de filiații și legături pentru familiile domnitoare, nobiliare etc. [Pr.: -ne-a-] – Din fr. généalogie, lat. genealogia.

genealogist
GENEALOGÍST, -Ă, genealogiști, -ste, s.m. și f. (Rar) Persoană specializată în genealogie. [Pr.: -ne-a-] – Din fr. généalogiste.

genera
GENERÁ, pers. 3 generează, vb. I. Tranz. A produce, a determina, a da naștere la... – Din lat. generare.

general
GENERÁL^1, generali, s.m. Denumire generică pentru gradele de ofițeri superioare gradului de colonel; persoană care are un astfel de grad. [Var.: ghenerár, ghinărár s.m.] – Din fr. général. Cf. rus. g h e n e r a l.

GENERÁL^2, -Ă, generali, -e, adj. 1. Care este comun tuturor (sau marii majorități a) ființelor sau obiectelor dintr-o anumită categorie. ♦ (Substantivat, n.) Ceea ce este comun tuturor (sau marii majorități a) ființelor sau obiectelor dintr-o anumită categorie; spec. categorie filozofică reflectând trăsăturile esențiale comune obiectelor dintr-o clasă. ♦ (Despre un fenomen sau o situație) Care privește pe toți, care cuprinde pe toți, la care participă toți (sau marea majoritate). 2. Care privește ceva în ansamblu, în trăsăturile fundamentale, care se ocupă în linii mari de ceva. ♢ Cultură generală = cultură bazată pe cunoașterea elementelor fundamentale ale creațiilor din diferite domenii ale științei și artei. ♢ Loc. adv. în general = în linii mari; fără referire la un caz anumit. 3. Care se întâmplă, care există pe o întindere mare, care cuprinde o arie foarte largă sau totul. 4. Care are toată răspunderea în conducerea unei anumite diviziuni dintr-o instituție, dintr-o întreprindere etc. Director general. – Din fr. général, lat. generalis.

generalisim
GENERALÍSIM, generalisimi, s.m. Comandant suprem al forțelor armate din unele țări. – Din it. generalissimo, fr. généralissime.

generalist
GENERALÍST, -Ă, generaliști, -ste, s.m. și f. Medic specialist în medicină generală. ♦ Medic internist. – Din fr. généraliste.

generalitate
GENERALITÁTE, generalități, s.f. 1. Caracterul sau însușirea a ceea ce este general^2. 2. (La pl.) Idei generale sintetice, privitoare la un anumit domeniu. ♦ Idei generale care nu au o legătură directă cu subiectul tratat, discutat etc. – Din fr. généralité, lat. generalitas, -atis.

generaliza
GENERALIZÁ, generalizez, vb. I. 1. Tranz. A da o formulare sau o expresie sintetică mai multor situații particulare care au unele trăsături comune; a extinde mintal însușirile comune unui grup de obiecte sau de fenomene asupra tuturor obiectelor și fenomenelor din clasa respectivă. 2. Tranz. și refl. A face să fie sau a deveni general^2; a (se) extinde sfera de aplicare. ♦ Refl. (Despre boli) A se extinde în întregul organ sau organism. ♦ Tranz. A considera (de obicei fără temei) o întâmplare, o situație ca fiind generală. – Din fr. généraliser.

generalizare
GENERALIZÁRE, generalizări, s.f. Acțiunea de a (se) generaliza și rezultatul ei. ♦ Operație logică prin care se trece de la noțiuni cu o sferă mai restrânsă și un conținut mai bogat la noțiuni cu o sferă mai largă și un conținut mai restrâns. – V. generaliza.

generalizat
GENERALIZÁT, -Ă, generalizați, -te, adj. Căruia i s-a dat un caracter de generalitate, care a devenit general^2. – V. generaliza.

generalizator
GENERALIZATÓR, -OÁRE, generalizatori, -oare, adj. Care (se) generalizează. – Din fr. généralisateur.

generalmente
GENERALMÉNTE adv. (Rar) în general, de obicei. – Din fr. généralement, it. generalmente.

generare
GENERÁRE, generări, s.f. Acțiunea de a genera și rezultatul ei. – V. genera.

generativ
GENERATÍV, -Ă, generativi, -e, adj. Care generează. ♢ Gramatică generativă = gramatică ce tinde să stabilească regulile de formare a frazelor corecte într-o limbă. – Din engl. generative, fr. génératif.

generativism
GENERATIVÍSM s.n. Curent lingvistic având ca bază teoria generativă. – Din engl. generativism.

generativist
GENERATIVÍST, -Ă, generativiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Referitor la generativism, de generativism. 2. S.m. și f. Specialist în generativism. – Din engl. generativist.

generator
GENERATÓR, -OÁRE, generatori, -oare, adj., subst. I. Adj. Care generează, produce, determină ceva. II. S.f. Linie dreaptă care generează prin deplasarea în spațiu (pe o traiectorie curbă) o suprafață riglată. III. S.n. 1. Aparat, mașină sau instalație care servește la producerea unei forme de energie, folosind energie de o altă formă. ♢ Generator cuantic = generator sau amplificator de radiații electromagnetice care funcționează pe baza fenomenului de emisie stimulată a radiațiilor. Generator de zgomot = dispozitiv electronic care produce o tensiune de zgomot (de obicei aleator) spre a fi folosită în măsurători. Generator de aeroioni = aeroionizator. 2. Aparat sau instalație care servește la producerea unui fluid sau a unei suspensii fluide. – Din fr. générateur, lat. generator, -oris.

generatie
GENERÁȚIE, generații, s.f. 1. Totalitatea oamenilor (dintr-o comunitate socială dată) care sunt cam de aceeași vârstă. ♢ Expr. Din generație în generație = din tată în fiu; de la o epocă la alta (până la noi). ♦ Perioadă de timp care desparte vârsta tatălui de cea a fiului. 2. Totalitatea animalelor domestice care aparțin aceleiași specii sau rase și care s-au născut în același an. 3. (în sintagma) Teoria generației spontanee = teorie materialistă naivă conform căreia din materii minerale sau organice pot lua naștere unele organisme vii în mod spontan. – Din fr. génération, lat. generatio.

genere
GÉNERE s.n. invar. (În sintagma) În genere = în general; în mod obișnuit, de obicei. – Din it. [in] genere.

generic
GENÉRIC, -Ă, generici, -ce, adj. Care aparține unei categorii întregi, privitor la o categorie întreagă (de ființe, obiecte, fenomene); care cuprinde toate cazurile de același fel. ♦ (Substantivat, n.) Partea de la începutul sau de la sfârșitul unui film, în care sunt indicate numele principalilor realizatori ai filmului respectiv. – Din fr. générique.

generos
GENERÓS, -OÁSĂ, generoși, -oase, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Care este gata să ajute în mod dezinteresat pe alții; mărinimos; darnic. ♦ însuflețit de sentimente alese, de idei progresiste. ♦ Fig. Bogat, fertil. Regiune generoasă. – Din fr. généreux, lat. generosus.

generozitate
GENEROZITÁTE s.f. Calitatea omului generos; mărinimie; dărnicie, munificență. – Din fr. générosité.

genetic
GENÉTIC, -Ă, genetici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a biologiei care studiază fenomenele și legile eredității și variabilității organismelor. 2. Adj. Care aparține geneticii (1) sau genezei, privitor la genetică sau la geneză. – Din fr. génétique.

genetician
GENETICIÁN, -Ă, geneticieni, -e, s.m. și f. Specialist în genetică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. généticien.

geneza
GENÉZĂ, geneze, s.f. Proces de naștere și de formare a unei ființe sau a unui lucru; naștere, origine. ♦ Ansamblu de fapte, de împrejurări, de elemente care au concurat la formarea unui lucru. Geneza unui roman. ♦ Prima carte a Bibliei. – Din fr. genèse.

genial
GENIÁL, -Ă, geniali, -e, adj. înzestrat cu geniu; de geniu, care dovedește genialitate. [Pr.: -ni-al] – Din fr. génial.

genialitate
GENIALITÁTE s.f. Caracterul sau însușirea unui geniu ori a ceea ce este genial. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. génialité.

genic
GÉNIC, -Ă, genici, -ce, adj. (Biol.) Referitor la gene, al genelor. – Genă + suf. -ic.

genist
GENÍST, geniști, s.m. Militar din trupele de geniu (III). – Geniu + suf. -ist.

genital
GENITÁL, -Ă, genitali, -e, adj. (Biol.) Care servește la

genitiv
GENITÍV, genitive, s.n. (Gram.) Caz al declinării care indică dependența, apartenența, posesiunea și îndeplinește funcția de atribut. – Din fr. génitif, lat. genitivus [casus].

genitival
GENITIVÁL, -Ă, genitivali, -e, adj. Care se află în cazul genitiv, care are valoarea cazului genitiv; care se referă la cazul genitiv. – Genitiv + suf. -al.

genitor
GENITÓR, genitori, s.m. (Biol.) Plantă sau animal din care ia naștere un hibrid. – Din fr. géniteur.

genitourinar
GENITO-URINÁR, -Ă, genito-urinari, -e, adj. (Anat.) Care se referă la ansamblul de organe de reproducere și urinare, care aparține acestui ansamblu. – Din fr. génito-urinaire.

geniu
GÉNIU, genii, s.n. I. 1. Cea mai înaltă treaptă de înzestrare spirituală a omului, caracterizată printr-o activitate creatoare ale cărei rezultate au o mare însemnătate; persoană care are o asemenea înzestrare. ♢ Loc. adj. De geniu = genial. 2. Fire, natură, caracter specific. II. (Mitol.; azi în stilul poetic) Spirit protector; duh (bun sau rău). III. Armă militară care cuprinde trupe specializate pentru executarea lucrărilor de fortificații, de drumuri, de poduri etc. – Din lat. genius, fr. génie.

genocid
GENOCÍD, genociduri, s.n. Crimă comisă cu intenția de a distruge un grup uman, național, etnic etc. – Din fr. génocide.

genol
GENÓL s.n. Substanță chimică organică, folosită ca developator fotografic. – Din fr. génol.

genom
GENÓM, genomi (genoame), s.m. (n.) (Biol.) Grup de cromozomi, diferiți genetic, care formează o unitate. – Din fr. génome.

genotip
GENOTÍP, genotipuri, s.n. Totalitatea proprietăților ereditare ale unui organism. – Din fr. génotype.

gentil
GENTÍL, -Ă, gentili, -e, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Amabil, politicos, curtenitor, îndatoritor. ♦ (înv.) Drăguț, plăcut, nostim. – Din fr. gentil, it. gentile.

gentilete
GENTILÉȚE s.f. Purtare, atitudine, faptă gentilă; vorbe amabile, pline de curtenie; amabilitate. – Din it. gentilezza.

gentilic
GENTÍLIC, -Ă, gentilici, -ce, adj. Care aparține gintei, privitor la gintă. – Din lat. gentilicus.

gentilom
GENTILÓM, gentilomi, s.m. (în societatea feudală apuseană) Nobil, aristocrat. ♦ Fig. Om cu comportări alese, ireproșabile. – Din fr. gentilhomme.

gentleman
GENTLEMAN, gentlemeni, s.m. Bărbat cu comportări alese, ireproșabile, cu caracter distins. [Pr.: géntlmen] – Cuv. engl.

gentulita
GENTULÍȚĂ, gentulițe, s.f. Diminutiv al lui geantă^1; gentuță. – Geantă^1 + suf. -uliță.

gentuta
GENTÚȚĂ, gentuțe, s.f. Diminutiv al lui geantă^1; gentuliță. – Geantă^1 + suf. -uță.

gentianacee
GENȚIANACÉE, gențianacee.s.f. (La pl.) Familie de plante erbacee cu frunze alterne sau opuse și flori solitare sau în buchet, răspândite mai ales în zona muntoasă (alpină); (și la sg.) plantă din această familie. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. gentianacées.

gentiana
GENȚIÁNĂ, gențiane, s.f. Nume generic dat mai multor specii de plante erbacee montane, cu flori de obicei mari, decorative, albastre sau galbene, cu corola rotată sau în formă de clopot; ghințură (Gentiana). [Pr.: -ți-a-. – Var.: ghințiánă s.f.] – Din fr. gentiane, lat. gentiana.

genuflexiune
GENUFLEXIÚNE, genuflexiuni, s.f. îndoire a genunchilor (executată de obicei în cursul unui exercițiu de gimnastică). [Pr.: -xi-u-] – Din fr. génuflexion.

genuin
GENUÍN, -Ă, genuini, -e, adj. (Livr.) Natural, veritabil, pur. – Din lat. genuinus.

genuliera
GENULIÉRĂ s.f. (Mil.) 1. Diferență de nivel între planul de așezare al unui trăgător și nivelul liniei de ochire. 2. Diferență de nivel între nivelul platformei de tragere și partea inferioară a crenelului, în lucrările de fortificații. [Pr.: -li-e-] – Din fr. genouillère.

genunche
GENÚNCHE, genunchi, s.m. V. genunchi.

genuncher
GENUNCHÉR, genunchere, s.n. (Reg.) Suman sau pieptar (din piele de miel) lung până la genunchi. – Genunchi + suf. -ar.

genunchi
GENÚNCHI, genunchi, s.m. 1. Parte a piciorului (la oameni și la unele animale) care cuprinde regiunea articulației femurului cu tibia (incluzând și rotula). ♢ În genunchi = cu picioarele îndoite din genunchi și cu gambele așezate pe pământ. Pe genunchi = pe porțiunea anterioară a picioarelor, imediat mai sus de genunchi (1) (când cineva șade). ♢ Expr. Cu genunchii la gură = ghemuit, strâns. A cădea în genunchi (înaintea cuiva) = a se lăsa cu genunchii (1) la pământ (înaintea cuiva) în semn de umilință, de respect sau pentru rugăciune; p. ext. a ruga pe cineva în mod stăruitor, călduros, cu umilință. A i se tăia cuiva genunchii = a avea senzația că nu se mai poate ține pe picioare (de emoție). ♦ Lovitură dată cuiva cu genunchiul (1). 2. Deformare a pantalonilor în dreptul genunchilor (1). [Var.: (reg.) genúnche s.m.] – Lat. genuc(u)lum (= geniculum).

genunchiera
GENUNCHIÉRĂ, genunchiere, s.f. împletitură de lână, de bumbac, bandaj special etc. cu care se acoperă genunchiul (1) pentru a-l proteja (la sport sau la anumite munci). [Pr.: -chi-e-] – Genunchi + suf. -ieră.

genune
GENÚNE, genuni, s.f. (Livr.) Prăpastie adâncă, abis, hău^1. – Et. nec.

geobotanic
GEOBOTÁNIC, -Ă, geobotanici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a botanicii care se ocupă cu studiul răspândirii și evoluției plantelor pe suprafața globului terestru. ♦ Disciplină care studiază învelișul vegetal din punctul de vedere al componenței și al legilor care acționează în botanică. 2. Adj. Referitor la geobotanică, de geobotanică. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géobotanique.

geobotanist
GEOBOTANÍST, -Ă, geobotaniști, -ste, s.m. și f. Specialist în geobotanică. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géobotaniste.

geocancerologie
GEOCANCEROLOGÍE s.f. Disciplină care studiază evoluția cancerului în interdependență cu alimentația și clima (2). [Pr.: ge-o-] – Din fr. géocancerologie.

geocentric
GEOCÉNTRIC, -Ă, geocentrici, -ce, adj. Privitor la centrul Pământului; care are Pământul drept centru. ♢ Sistem geocentric = geocentrism. Mișcare geocentrică = mișcare aparentă a unui astru împrejurul Pământului, considerat ca centru. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géocentrique.

geocentrism
GEOCENTRÍSM s.n. Concepție potrivit căreia Pământul ar fi centrul imobil al universului, în jurul lui s-ar învârti Soarele și ceilalți aștri; sistem geocentric. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géocentrisme.

geochimic
GEOCHÍMIC, -Ă, geochimici, -ce, adj. Referitor la geochimie, de geochimie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géochimique.

geochimie
GEOCHIMÍE s.f. Ramură a chimiei care studiază răspândirea și deplasarea elementelor chimice care alcătuiesc scoarța Pământului. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géochimie.

geochimist
GEOCHIMÍST, -Ă, geochimiști, -ste, s.m. și f. Specialist în geochimie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géochimiste.

geocriologie
GEOCRIOLOGÍE s.f. Ramură a geografiei fizice care studiază zonele de îngheț ale scoarței terestre. [Pr.: ge-o-cri-o-] – Din fr. géocryologie.

geoda
GEÓDĂ, geode, s.f. 1. Agregat de minerale format prin depunere în cavitățile largi ale rocilor. 2. (Med.) Cavitate patologică în diverse țesuturi. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géode.

geodepresiune
GEODEPRESIÚNE, geodepresiuni, s.f. (Geol.) Depresiune tectonică primară, rezultată din mișcările scoarței terestre. [Pr.: ge-o-de-pre-si-u-ne] – Geo[logic] + depresiune.

geodez
GEODÉZ, -Ă, geodezi, -e, s.m. și f. Specialist în geodezie. [Pr.: ge-o-] – Din geodezie (derivat regresiv).

geodezic
GEODÉZIC, -Ă, geodezici, -ce, adj. Care aparține geodeziei, privitor la geodezie. ♢ Punct geodezic = punct de pe suprafața terestră a cărui poziție este precis stabilită (constituind baza pentru măsurători noi). Linie geodezică = curbă mai scurtă decât oricare altă curbă situată pe aceeași suprafață și trecând prin aceleași puncte. Triunghi geodezic = triunghi ale cărui vârfuri sunt puncte geodezice. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géodésique.

geodezie
GEODEZÍE s.f. Știință aplicată care se ocupă cu studiul formei și al dimensiunilor Pământului, cu tehnica măsurării și a reprezentării cartografice sau numerice a suprafeței lui. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géodésie.

geodimetru
GEODIMÉTRU, geodimetre, s.n. Instrument pentru măsurarea pe cale electrooptică a distanțelor în geodezie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géodimètre.

geodinamic
GEODINÁMIC, -Ă, geodinamici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Disciplină care studiază modificările scoarței terestre sub acțiunea diferiților agenți. 2. Adj. De geodinamică (1). [Pr.: ge-o-] – Din fr. géodynamique.

geofita
GEOFÍTĂ, geofite, s.f. Plantă perenă care, în condiții defavorabile, continuă să supraviețuiască numai prin organele subpământene. ♢ (Adjectival) Plantă geofită. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géophytes.

geofizic
GEOFÍZIC, -Ă, geofizici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Știință care studiază structura și proprietățile fizice ale globului terestru. 2. Adj. Care aparține geofizicii (1), privitor la geofizică. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géophysique.

geofizician
GEOFIZICIÁN, -Ă, geofizicieni, -e, s.m. și f. Specialist în geofizică. [Pr.: ge-o-fi-zi-ci-an] – Din fr. géophysicien.

geofon
GEOFÓN, geofoane, s.n. 1. Aparat electroacustic folosit în prospectarea geofizică (seismică). 2. Aparat acustic folosit la detectarea pierderilor de apă din conductele îngropate. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géophone.

geofotogrammetrie
GEOFOTOGRAMMETRÍE s.f. Ramură a fotogrammetriei care se ocupă cu măsurarea, determinarea și reprezentarea suprafeței terestre. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géophotogrammétrie.

geogenic
GEOGÉNIC, -Ă, geogenici, -ce, adj. Care aparține geogeniei, privitor la geogenie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géogénique.

geogenie
GEOGENÍE s.f. Parte a geologiei și a cosmogoniei care studiază originea și formarea Pământului. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géogénie.

geognozie
GEOGNOZÍE s.f. Disciplină care studiază mineralele, rocile și resturile faunei și florei care alcătuiesc globul terestru. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géognosie.

geograf
GEOGRÁF, -Ă, geografi, -e, s.m. și f. Specialist în geografie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géographe, lat. geographus.

geografic
GEOGRÁFIC, -Ă, geografici, -ce, adj. Care aparține geografiei, privitor la geografie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géographique.

geografie
GEOGRAFÍE s.f. Știință care studiază și descrie învelișul terestru, cu toate elementele sale, din punct de vedere fizic, economic, etnografic etc. ♢ Geografie lingvistică = metodă de cercetare pe teren a graiurilor unei limbi, în care fenomenele de limbă înregistrate sunt

geoid
GEOÍD s.n. Corp geometric care reprezintă forma teoretică a Pământului, redusă la nivelul oceanelor. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géoïde.

geolog
GEOLÓG, -Ă, geologi, -ge, s.m. și f. Specialist în geologie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géologue.

geologic
GEOLÓGIC, -Ă, geologici, -ce, adj. Care aparține geologiei, privitor la geologie. ♦ Străvechi. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géologique.

geologie
GEOLOGÍE s.f. Știință care studiază modul de formare, alcătuirea și istoria dezvoltării globului terestru. ♦ Manual în care se studiază această știință. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géologie.

geomagnetic
GEOMAGNÉTIC, -Ă, geomagnetici, -ce, adj. Care aparține magnetismului terestru sau geomagnetismului, privitor la magnetismul terestru sau la geomagnetism. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géomagnétique.

geomagnetism
GEOMAGNETÍSM s.n. Ramură a geofizicii care studiază magnetismul terestru. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géomagnétisme.

geomecanica
GEOMECÁNICĂ s.f. Studiul legilor mecanice după care se produc modificările scoarței terestre. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géomécanique.

geometric
GEOMÉTRIC, -Ă, geometrici, -ce, adj. 1. Care aparține geometriei, privitor la geometrie. ♢ Loc geometric = totalitatea punctelor dintr-un spațiu definite printr-o proprietate comună. Medie geometrică = rădăcina pătrată extrasă din produsul a două numere. Desen geometric = desen executat fără a ține seamă de perspectivă. 2. Care are forma figurilor din geometrie; regulat; schematic. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géométrique, lat. geometricus.

geometrie
GEOMETRÍE s.f. Ramură a matematicii care studiază formele și proprietățile corpurilor, precum și raporturile lor spațiale. ♦ Manual în care se studiază această știință. ♦ Structură, aspect regulat, simetric pe care îl are o construcție, un obiect, un sistem etc. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géométrie, lat. geometria.

geometriza
GEOMETRIZÁ, geometrizez, vb. I. Tranz. A da o formă geometrică, a aranja în formă geometrică; a raporta la geometrie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géométriser.

geometrizare
GEOMETRIZÁRE, geometrizări, s.f. Acțiunea de a geometriza. [Pr.: ge-o-] – V. geometriza.

geometrizat
GEOMETRIZÁT, -Ă, geometrizați, -te, adj. Care a primit o formă geometrică; care e raportat la geometrie. [Pr.: ge-o-] – V. geometriza.

geometrografie
GEOMETROGRAFÍE s.f. (Mat.) Studiul găsirii soluției celei mai simple a unei probleme de geometrie elementară. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géométrographie

geometru
GEOMÉTRU, -Ă, geometri, -e, s.m. și f. 1. Specialist în geometrie. 2. Topograf. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géomètre, lat. geometra.

geomorfogenie
GEOMORFOGENÍE s.f. Studiul originii formelor reliefului terestru. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géomorphogénie.

geomorfolog
GEOMORFOLÓG, -Ă, geomorfologi, -ge, s.m. și f. Specialist în geomorfologie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géomorphologue.

geomorfologic
GEOMORFOLÓGIC, -Ă, geomorfologici, -ce, adj. Care aparține geomorfologiei, privitor la geomorfologie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géomorphologique.

geomorfologie
GEOMORFOLOGÍE s.f. Știință care studiază formele de relief ale suprafeței pământului. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géomorphologie.

geonomic
GEONÓMIC, -Ă, geonomici, -ce, adj. De geonomie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géonomique.

geonomie
GEONOMÍE s.f. Totalitatea disciplinelor care studiază legile fizice în legătură cu Pământul. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géonomie.

geopolitica
GEOPOLÍTICĂ s.f. Teorie care susține că politica unui stat ar fi determinată de situația sa geografică. [Pr.: ge-o-] – Din germ. Geopolitik.

geopotential
GEOPOTENȚIÁL s.n. Potențialul forței de atracție a masei Pământului; potențial terestru. [Pr.: ge-o-] – Din engl. geopotential.

georama
GEORÁMĂ, georame, s.f. încăpere sferică pe a cărei față interioară este reprezentată în relief scoarța terestră în scopul studierii ei. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géorama, engl. georama.

georgian
GEORGIÁN, -Ă, georgieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Georgiei sau este originară de acolo; gruzin. 2. Adj. Care aparține Georgiei sau populației ei, privitor la Georgia sau la populația ei; gruzin. [Pr.: -gi-an] – Georgia (n. pr.) + suf. -ean. Cf. fr. g é o r g i e n.

geosfera
GEOSFÉRĂ, geosfere, s.f. Fiecare dintre învelișurile concentrice, cu formă aproximativ sferică, care, după ipotezele actuale, ar intra în alcătuirea globului terestru. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géosphère.

geosferic
GEOSFÉRIC, -Ă, geosferici, -ce, adj. Referitor la geosferă, de geosferă. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géosphérique.

geosinclinal
GEOSINCLINÁL, geosinclinale, s.n. Regiune mobilă a scoarței terestre care suferă, în cursul timpului geologic, o scufundare intensă, însoțită de manifestări vulcanice și de acumulare a unor serii de depozite sedimentare de mare grosime, transformându-se ulterior într-un lanț muntos cutat, ca urmare a mișcărilor tectonice. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géosynclinal.

geostationar
GEOSTAȚIONÁR, -Ă, geostaționari, -e, adj. (Despre sateliți artificiali) Care gravitează pe o traiectorie astfel calculată încât deplasarea să se facă cu viteza de rotație a Pământului, rămânând în poziție fixă în raport cu un reper de pe Pământ. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géostationnaire, engl. geostationary.

geotactism
GEOTACTÍSM, geotactisme, s.n. (Biol.) Ansamblul fenomenelor prezentate de protoplasma din celulele anumitor plante, sub influența gravitației; geotaxie. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géotactisme.

geotaxie
GEOTAXÍE, geotaxii, s.f. Geotactism. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géotaxie.

geotectonic
GEOTECTÓNIC, -Ă, geotectonici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a geologiei care studiază structura scoarței terestre și cauzele mișcărilor și deformărilor pe care le suferă aceasta; tectonică. 2. Adj. Care aparține geotectonicii (1), privitor la geotectonică. [Pr.: ge-o-] – Din rus. gheotektonika. Cf. germ. G e o t e k t o n i k.

geotehnic
GEOTÉHNIC, -Ă, geotehnici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Știință aplicată care studiază comportarea terenurilor din punctul de vedere al stabilității și al rezistenței lor. 2. Adj. Referitor la geotehnică. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géotechnique.

geotermal
GEOTERMÁL, -Ă, geotermali, -e, adj. (Despre izvoare) Cu apă caldă sau fierbinte. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géothermal.

geotermic
GEOTÉRMIC, -Ă, geotermici, -ce, adj. Care aparține căldurii din interiorul scoarței Pământului, privitor la această căldură. ♢ Treaptă geotermică = distanță pe verticală, spre interiorul scoarței terestre, la care se înregistrează creșterea succesivă a temperaturii cu câte 1° C. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géothermique.

geotermie
GEOTERMÍE s.f. Căldura internă a Pământului. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géothermie.

geotermometru
GEOTERMOMÉTRU, geotermometre, s.n. Termometru pentru măsurarea temperaturii solului. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géothermomètre.

geotropic
GEOTRÓPIC, -Ă, geotropici, -ce, adj. (Biol.) Referitor la geotropism. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géotropique.

geotropism
GEOTROPÍSM s.n. însușire a organelor unor plante sau a unor plante de a crește cu o anumită orientare față de verticala locului, sub influența gravitației. [Pr.: ge-o-] – Din fr. géotropisme.

ger
GER, geruri, s.n. Temperatură atmosferică foarte scăzută (specifică perioadei din toiul iernii); frig foarte mare. – Lat. gelu.

gera
GERÁ, gerez, vb. I. Tranz. (Rar) A administra pe socoteala și în locul altuia. [Var.: girá vb. I] – Din fr. gérer.

gerah
GERÁH, gerahi, s.m. (Turcism înv.) Chirurg. – Din tc. cerrăh.

geraniacee
GERANIACÉE, geraniacee, s.f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate cu frunze păroase și flori viu colorate; (și la sg.) plantă din această familie. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. géraniacées.

geraniol
GERANIÓL s.n. Alcool component principal al uleiului de trandafiri. [Pr.: -ni-ol] – Din fr. géraniol.

geraniu
GERÁNIU s.n. V. geranium.

geranium
GERÁNIUM s.n. (în sintagma) Ulei de geranium = ulei

gerant
GERÁNT, -Ă, geranți, -te, s.m. și f. (Rar) Persoană care gerează. [Var.: giránt, -ă s.m. și f.] – Din fr gérant.

gerar
GERÁR s.m. (Pop.) Ianuarie. – Din ger, după ianuar[ie].

gerare
GERÁRE, gerări, s.f. Acțiunea de a gera și rezultatul ei. – V. gera.

gerbera
GERBÉRĂ (GÉRBERĂ), gerbere, s.f. Plantă ornamentală din familia compozitelor, cu flori divers colorate (Gerbera Jamesonii). – Din lat. Gerbera [Jamesonii], numele științific al gerberei.

geret
GERÉT, gereturi, s.n. V. gerid.

gerg
GERG, gerguri, s.n. (înv.) Jargon. – Din it. gergo.

gergevea
GERGEVEÁ, gergevele, s.f. V. cercevea.

geriatrie
GERIATRÍE s.f. Ramură a medicinii care studiază și tratează bolile bătrâneții. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. gériatrie.

gerid
GERÍD, geriduri, s.n. (înv.) Numele unui joc turcesc în care călăreții aruncau, din galop, un băț în formă de suliță spre adversar, și pe care acesta trebuia să-l prindă tot din goana calului. ♦ Băț în formă de suliță folosit în acest joc. [Var.: gerét s.n.] – Din tc. cirid.

german
GERMÁN, -Ă, germani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La pl.) Denumire generală dată unor popoare indo-europene care au locuit, în antichitate, în centrul, vestul și nordul Europei; (și la sg.) persoană aparținând unuia dintre aceste popoare. 2. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Germaniei sau este originară de acolo. 3. Adj. Care aparține Germaniei sau germanilor (1, 2), privitor la Germania sau la germani; nemțesc. ♦ (Substantivat, f.) Limba germană. – Din lat. Germanus.

germanic
GERMÁNIC, -Ă, germanici, -ce, adj. Care aparține sau care este caracteristic germanilor și popoarelor înrudite cu germanii, privitor la germani și la popoarele înrudite cu ei. ♢ Limbi germanice = grup de limbi indo-europene vorbite în centrul și în nordul Europei, extinse cu vremea și în alte regiuni. Popoare germanice = denumire a unor triburi vechi din care se trag germanii, englezii, scandinavii etc. Filologie germanică = studiul limbilor și al literaturilor germanice. – Din fr. germanique, lat. germanicus.

germanism
GERMANÍSM, germanisme, s.n. Cuvânt, construcție etc. specifice limbii germane, împrumutate de o altă limbă fără să fie asimilate de aceasta. – Din fr. germanisme.

germanist
GERMANÍST, -Ă, germaniști, -ste, s.m. și f. Specialist în germanistică. – Din fr. germaniste.

germanistica
GERMANÍSTICĂ s.f. Disciplină care se ocupă cu studiul (comparativ al) limbilor și literaturilor germanice. – Din germ. Germanistik.

germaniu
GERMÁNIU s.n. Element chimic, semimetal, de culoare cenușiu-deschis, folosit la fabricarea pieselor semiconductoare, a redresoarelor etc. – Din fr. germanium, germ. Germanium.

germaniza
GERMANIZÁ, germanizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să adopte sau a adopta limba, obiceiurile etc. germane. – Din fr. germaniser.

germanizare
GERMANIZÁRE, germanizări, s.f. Faptul de a (se) germaniza. – V. germaniza.

germanofil
GERMANOFÍL, -Ă, germanofili, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care aprobă, admiră, iubește tot ceea ce este german, ce vine de la germani. – Din fr. germanophile.

germanofob
GERMANOFÓB, -Ă, germanofobi, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care dezaprobă, urăște tot ce este german, ce vine de la germani. – Din fr. germanophobe.

germanar
GERMĂNÁR s.m. (Rar) Martie. – Formă românizată a fr. Germinal.

germen
GÉRMEN, germeni, s.m. 1. Corpuscul sau sămânță care, puse în condiții favorabile, se dezvoltă și dau naștere unei ființe vii; oul fecundat; embrionul plantei. ♢ Loc. adj. și adv. în germen(e) = (care se află) într-un stadiu inițial, înainte de a se dezvolta. ♦ Microb. 2. Fig. Principiu, element, cauză din care se dezvoltă ceva. [Var.: gérmene s.m.] – Din lat. germen.

germene
GÉRMENE, germeni, s.m. V. germen.

germicid
GERMICÍD, germicide (germicizi), s.n. (m.) Substanță, agent care distruge germenii dăunători omului, animalelor și plantelor. – Din fr. germicide.

germina
GERMINÁ, pers. 3 germinează, vb. I. Intranz. (Despre germeni, p. ext. despre plante) A începe să se dezvolte, să încolțească, să se înmulțească, să pornească un nou ciclu de vegetație (în condiții favorabile). ♦ (Despre o materie organică sau un organ) A trece de la viața latentă sau embrionară la viața activă. – Din lat. germinare.

germinal
GERMINÁL s.m. A șaptea lună a anului, de la 21 martie la 18 aprilie, în calendarul adoptat în timpul Revoluției Franceze din 1789-1794. – Din fr. germinal.

germinare
GERMINÁRE, germinări, s.f. Acțiunea de a germina și rezultatul ei; încolțire. – V. germina.

germinativ
GERMINATÍV, -Ă, germinativi, -e, adj. Care aparține germinației, privitor la germinație; care poate să germineze sau să facă să germineze. – Din fr. germinatif.

germinator
GERMINATÓR, -OÁRE, germinatori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care poate germina sau care poate face să germineze. 2. S.n. Aparat, instalație etc. care determină procentul de germinație al diferitelor semințe; aparat, instalație etc. cu care se obține

germinatie
GERMINÁȚIE, germinații, s.f. Proces

geroigiena
GEROIGIÉNĂ s.f. Igienă (2) a modului de viață al bătrânilor. [Pr.: -ro-i-gi-e-] – Gero[ntologie] + igienă.

gerontocratie
GERONTOCRAȚÍE, gerontocrații, s.f. Sistem de guvernare în care puterea politică sau conducerea aparține bătrânilor. – Din fr. gérontocratie.

gerontolog
GERONTOLÓG, -Ă, gerontologi, -ge, s.m. și f. Specialist în gerontologie și geriatrie. – Din fr. gérontologue.

gerontologic
GERONTOLÓGIC, -Ă, gerontologici, -ce, adj. Referitor la gerontologie și geriatrie, de gerontologie și geriatrie. – Din fr. gérontologique.

gerontologie
GERONTOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei care studiază problemele bătrâneții. – Din fr. gérontologie.

geros
GERÓS, -OÁSĂ, geroși, -oase, adj. (Despre vreme, zile etc.) Foarte friguros, extrem de rece. – Ger + suf. -os.

gerovital
GEROVITÁL s.n. (Farm.) Soluție pe bază de procaină folosită ca medicament pentru întârzierea proceselor de îmbătrânire la oameni. – Gero[ntologie] + vital.

gerui
GERUÍ, pers. 3 geruiește, vb. IV. Intranz. A se face, a fi foarte frig, a se lăsa ger. – Ger + suf. -ui.

geruiala
GERUIÁLĂ, geruieli, s.f. Frig mare (specific iernii). ♦ (Pop.; concr.) Promoroacă, chiciură. [Pr.: -ru-ia-]- Gerui + suf. -eală.

geruire
GERUÍRE, geruiri, s.f. Acțiunea de a gerui și rezultatul ei. – V. gerui.

geruit
GERUÍT, -Ă, geruiți, -te, adj. Cu ger, înghețat. – V. gerui.

gerulet
GERULÉȚ, gerulețe, s.n. (Fam.) Diminutiv al lui ger. – Ger + suf. -uleț.

gerundiv
GERUNDÍV, gerundive, s.n. (în limba latină) Adjectiv verbal cu sens pasiv, derivat de la tema gerunziului; (în limba franceză) una dintre formele participiului prezent, precedate de prepoziția „en”. – Din fr. gérondif, lat. gerundivum.

gerundival
GERUNDIVÁL, -Ă, gerundivali, -e, adj. Care este construit cu gerundivul; care conține un gerundiv. – Gerundiv + suf. -al.

gerunzial
GERUNZIÁL, -Ă, gerunziali, -e, adj. Care este construit cu gerunziul; care conține un gerunziu. [Pr.: -zi-al] – Gerunziu + suf. -al.

gerunziu
GERÚNZIU, gerunzii, s.n. Mod (2) verbal (2) care exprimă o acțiune în desfășurare, fără referire la autorul și la momentul acțiunii. – Din lat. gerundium.

gerusia
GERUSÍA s.f. art. Organ politic suprem în mai multe state din Grecia antică. – Cuv. gr.

gest
GEST, gesturi, s.n. 1. Mișcare a mâinii, a capului etc. care exprimă o idee, un sentiment, o intenție, înlocuind uneori vorbele sau dând mai multă expresivitate vorbirii. 2. Faptă sau purtare dictată de un anumit scop, de anumite interese, având o anumită semnificație etc. – Din fr. geste, lat. gestus.

gestaltism
GESTALTÍSM s.n. Teorie

gestaltist
GESTALTÍST, -Ă, gestaltiști, -ste, s.m. și f., adj. (Adept) al gestaltismului. [Pr.: ghe-ștal-] – Din fr. gestaltiste.

gestapo
GESTAPÓ s.n. Poliția secretă politică din Germania nazistă. [Pr.: ghe- – Var.: gestapóu s.n.] – Din germ. Gestapo.

gestapou
GESTAPÓU s.n. [Pr.: ghe-] – V. gestapo.

gestatie
GESTÁȚIE s.f. Perioadă din viața organismului unor femele, care ține de la

gestica
GÉSTICĂ s.f. Ansamblu de gesturi folosite de un actor în interpretarea unui rol ori în recitarea sau în lectura unei opere poetice. – Gest + suf. -ică.

gesticula
GESTICULÁ, gesticulez, vb. I. Intranz. A face mai multe gesturi (cu mâinile) în timpul vorbirii sau pentru a exprima ceva. – Din fr. gesticuler, lat. gesticulari.

gesticulare
GESTICULÁRE, gesticulări, s.f. Acțiunea de a gesticula și rezultatul ei; gesticulație. – V. gesticula.

gesticulatie
GESTICULÁȚIE, gesticulații, s.f. Gesticulare. – Din fr. gesticulation, lat. gesticulatio.

gestiona
GESTIONÁ, gestionez, vb. I. Tranz. A avea în gestiune bunurile, fondurile unei întreprinderi, instituții etc. [Pr.: -ti-o-] – Din gestiune.

gestionar
GESTIONÁR, -Ă, gestionari, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține o gestiune, privitor la o gestiune, care asigură o gestiune. 2. S.m. și f. Persoană însărcinată cu o gestiune. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. gestionnaire.

gestionare
GESTIONÁRE, gestionări, s.f. Acțiunea de a gestiona și rezultatul ei. [Pr.: -ti-o-] – V. gestiona.

gestiune
GESTIÚNE, gestiuni, s.f. Administrare a bunurilor unei întreprinderi, instituții sau persoane; răspunderea păstrării bunurilor și a mânuirii fondurilor unei întreprinderi, instituții sau persoane; ansamblu de operații privind primirea, păstrarea și eliberarea unor bunuri materiale aparținând altcuiva; (concr.) totalitate a bunurilor încredințate cuiva în vederea administrării lor. [Pr.: -ti-u-] – Din fr. gestion, lat. gestio, -onis.

gestoza
GESTÓZĂ s.f. Totalitatea manifestărilor patologice apărute în cursul sarcinii (5) unei femei; disgravidie. – Din germ. Gestose.

gestual
GESTUÁL, -Ă, gestuali, -e, adj. Care se exprimă prin gesturi; referitor la gesturi. [Pr.: -tu-al] – Din fr. gestuel.

get
GET, -Ă, geți, -te, s.m. și f. (La pl.) Nume dat de greci dacilor; (și la sg.) persoană care făcea parte din populația băștinașă a Daciei. ♢ (Adjectival) Triburi gete. – Din fr. Gétes, lat. Getae, -arum.

getbeget
GET-BEGÉT adj. invar. (Despre oameni) Autentic, adevărat, neaoș. – Din tc. cet-beced.

getic
GÉTIC, -Ă, getici, -ce, adj. Care aparține geților, privitor la geți. – Din fr. gétique, lat. geticus.

getinax
GETINÁX s.n. Material izolant constituit din foi de hârtie

getter
GETTER s.n. (Tehn.) Substanță folosită pentru menținerea vidului în tuburile electronice. [Pr.: ghétăr] – Din engl., fr. getter.

gevrea
GEVREÁ, gevrele, s.f. (înv.) Batistă de mătase sau de pânză cu broderie. – Din tc. çevre.

ghanez
GHANÉZ, -Ă, ghanezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Ghanei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Ghanei sau ghanezilor (1), privitor la Ghana sau la ghanezi. [Pr.: ga-] – Ghana (n. pr.) + suf. -ez.

gheara
GHEÁRĂ, gheare, s.f. 1. Formație cornoasă ascuțită, curbată, crescută la vârful degetelor unor reptile, păsări și mamifere, servind mai ales la apărare și la atac. ♢ Expr. (Fam.) A fi lung în (sau la, de) gheare = a avea obiceiul să fure. A-și scoate( sau a-și arăta) ghearele = a-și arăta fondul ascuns și rău al firii. A fi ( sau a cădea, a încăpea etc.) în ghearele ( sau gheara) cuiva = a fi (sau a ajunge etc.) în posesiunea, în puterea sau sub autoritatea absolută a cuiva, la discreția cuiva; a fi prins (și ținut închis). A pune gheara (pe cineva) = a pune stăpânire (pe cineva); a prinde (pe cineva). A fi ( sau a se zbate) în ghearele morții = a fi grav bolnav, aproape de moarte. 2. (Tehn.) Piesă (1) asemănătoare cu o gheară (1), care servește la apucat, împiedicat etc. – Et. nec.

gheata
GHEÁTĂ, ghete, s.f. Încălțăminte confecționată din piele sau din materiale sintetice care imită pielea, acoperind piciorul până deasupra gleznei. – Din it. ghetta „ghetră”.

gheata
GHEÁȚĂ, (2) ghețuri, s.f., adj. invar. 1. S.f. Apă aflată în stare solidă, în urma înghețării. ♢ Expr. A se da cu patinele pe gheață = a patina^2. A (se) sparge sau a (se) rupe gheața = a dispărea sau a face să dispară atmosfera ori senzația de jenă existentă la un moment dat; a (se) înlătura primele dificultăți în bunul mers al unei acțiuni. ♦ (Reg.) Grindină, piatră (I 7). 2. S.f. (La pl.) Întinderi mari de gheață (1) aflate pe uscat sau pe apă. ♢ Loc. adj. De gheață = indiferent, nepăsător, nesimțitor. 3. S.f. Senzație neplăcută de răceală, provocată de frică, emoție etc. 4. S.f. Plantă erbacee cu flori mici, albe, roz sau roșii, având frunzele acoperite cu papile albe care seamănă cu cristalele de gheață (1) (Mesembryanthemum crystallynum). 5. S.f. Plantă erbacee cu tulpina cărnoasă, ramificată, cu frunze ovale-rotunde și cu flori numeroase, albe, mai rar roz sau roșii (Begonia semperflorens). 6. Adj. invar. (În sintagma) Bani gheață = bani în numerar, plătiți pe loc, bani lichizi (2), bani peșin. – Lat. glacia (= glacies).

gheb
GHEB^1, (1, 2) gheburi, (3) ghebe, s.n. 1. Cocoașă (la om). 2. Ridicătură de teren în formă de gheb (1). 3. (La pl.) Specie de ciuperci comestibile cu piciorul gălbui sau brun, având de jur-împrejur un inel alb, și cu pălăria galbenă-brună (Armillaria mellea). ♢ Ghebe de brad = ciupercă comestibilă cu pălăria albă, subțire, cărnoasă și cu piciorul lung și subțire (Lepiota clypeolaria). Ghebe de pădure = ciupercă comestibilă cu pălăria roșiatică ori brună, catifelată (Collybia longipes). – Probabil lat. *glibbus (formă metatezată a lui *gibb(u)lus < gibbus).

GHEB^2, ghebe, s.n. V. ghebă.

gheba
GHÉBĂ, ghebe, s.f. Manta țărănească lungă, împodobită cu găitane. [Var.: gheb s.n., ghebeá s.f.] – Din tc. kebe.

ghebea
GHEBEÁ, ghebele, s.f. V. ghebă.

ghebos
GHEBÓS, -OÁSĂ, gheboși, -oase, s.m. și f., adj. (Persoană) care are cocoașă; cocoșat. ♦ Care are spatele adus, încovoiat, gârbovit. – Gheb^1 + suf. -os.

ghebosa
GHEBOȘÁ, gheboșez, vb. I. Refl. (Despre oameni) A se apleca (temporar) de spate, a se încovoia (din cauza greutății, a unei dureri etc.); a deveni cu spatele arcuit, încovoiat, gârbovit (din cauza bătrâneții, a unei boli etc.); a se cocoșa. [Var.: gheboșí vb. IV] – Contaminare între ghebos și cocoșa.

ghebosare
GHEBOȘÁRE, gheboșări, s.f. Acțiunea de a se gheboșa și rezultatul ei. – V. gheboșa.

ghebosat
GHEBOȘÁT^1 s.n. Faptul de a se gheboșa. – V. gheboșa.

GHEBOȘÁT^2, -Ă, gheboșați, -te, adj. (Despre oameni) Care are spinarea adusă, încovoiată, gârbovită (din cauza greutății pe care o poartă, a durerii, a bătrâneții etc.). ♦ (Rar) Cocoșat. [Var.: gheboșít, -ă adj.] – V. gheboșa.

ghebosi
GHEBOȘÍ, gheboșesc, vb. IV. Refl. V. gheboșa.

ghebosit
GHEBOȘÍT, -Ă, gheboșiți, -te, adj. V. gheboșat.

gheena
GHEÉNĂ s.f. (Livr.) Iad, infern. – Din sl. geena.

gheisa
GHÉIȘĂ (GHEÍȘĂ), gheișe, s.f. Dansatoare și cântăreață japoneză. – Din fr. geisha.

gheizer
GHÉIZER, gheizere, s.n. Izvor intermitent de apă fierbinte și de vapori, de origine vulcanică, care aruncă apa, la intervale egale, până la mare înălțime, sub forma unei coloane (2). – Din fr., engl. geyser.

gheizerit
GHEIZERÍT s.n. (Geol.) Depozit (3) silicios provenit din

ghelir
GHELÍR, gheliruri, s.n. (Turcism înv.) Câștig obținut fără muncă. – Din tc. gelir.

ghem
GHEM^1, gheme (ghemuri), s.n. 1. Obiect de formă (relativ) sferică, rezultat prin depănarea unor fire (de ață, de lână etc.). ♢ Expr. A face ghem = a) a depăna în formă de ghem^1 (1); b) a face mototol (1). Loc. vb. A se face (sau a sta) ghem = a se ghemui. 2. Al treilea compartiment al stomacului rumegătoarelor (2). – Lat. *glemus (= glomus).

GHEM^2, ghemuri, s.n. Fiecare dintre punctele câștigate de un jucător de tenis (după mai multe erori ale adversarului), în limitele unui set (1). [Scris și: game și pron. în acest caz: gheim, cf. pronunției din engl.] – Din engl. game.

ghemotoc
GHEMOTÓC, ghemotoace, s.n. Obiect (flexibil, maleabil) mototolit în formă de ghem^1 (1); cocoloș. [Var.: gheomotóc s.n.]- De la ghem^1.

ghemui
GHEMUÍ, ghemuiesc, vb. IV. 1. Refl. A se face, a se strânge ca un ghem^1 (1), a se înghemui. 2. Refl. și tranz. A (se) strânge în număr mare pe un spațiu redus; a (se) înghesui. – Ghem^1 + suf. -ui.

ghemuire
GHEMUÍRE, ghemuiri, s.f. Acțiunea de a (se) ghemui și rezultatul ei. – V. ghemui.

ghemuit
GHEMUÍT^1, ghemuituri, s.n. Faptul de a (se) ghemui. – V. ghemui.

GHEMUÍT^2, -Ă, ghemuiți, -te, adj. 1. Strâns, făcut (ca un) ghem^1 (1). 2. Care se află în număr mare pe un spațiu redus; înghesuit^2. – V. ghemui.

ghemulet
GHEMULÉȚ, ghemulețe, s.n. Diminutiv al lui ghem^1; ghemușor. – Ghem^1 + suf. -uleț.

ghemusor
GHEMUȘÓR, ghemușoare, s.n. Diminutiv al lui ghem^1; ghemuleț. – Ghem^1 + suf. -ușor.

ghenerar
GHENERÁR, ghenerari, s.m. V. general^1.

gheomotoc
GHEOMOTÓC, gheomotoace, s.n. V. ghemotoc.

gheonoaie
GHEONOÁIE, gheonoi (gheonoaie), s.f. V. ghionoaie.

ghepard
GHEPÁRD, gheparzi, s.m. Mamifer carnivor sălbatic cu capul mic și rotund, coada lungă, picioare înalte, cu blana de culoare gălbuie cu pete mici, întunecate, specific stepelor din Africa și din sudul Asiei (Acinonyx jubatus). – Din fr. guépard.

gherdan
GHERDÁN, gherdane, s.n. (Înv.) Șirag de mărgele, de mărgăritare, de pietre scumpe sau de galbeni (3). [Var.: ghiordán s.n.] – Din tc. gerdan „gât”, gerdanlick „colier”.

gherdap
GHERDÁP, gherdapuri, s.n. Loc îngust și stâncos de pe cursul unei ape; loc de pe cursul unei ape cu căderi de apă periculoase pentru navigație. – Din tc. girdab.

ghereta
GHERÉTĂ, gherete, s.f. 1. Construcție mică (de lemn) în care se poate adăposti o santinelă, un paznic etc. 2. Construcție mică, cu o singură încăpere, făcută din materiale ușoare, în care se vând alimente, ziare etc.; chioșc, tonetă. – Din fr. guérite.

gherghef
GHERGHÉF, gherghefuri, s.n. Cadru de lemn sau de metal pe care se întinde o țesătură pentru a fi

gherghina
GHERGHÍNĂ, gherghine, s.f. Plantă erbacee perenă cu tulpina înaltă, cu flori mari, de culori și forme variate, cultivată ca plantă decorativă; dalie (Dahlia cultorum). – Din germ. Georgine.

gherghir
GHERGHÍR, gherghire, s.n. (Reg.) Beci sau cameră boltită (cu obloane metalice) în care se ascundeau odinioară obiectele de preț spre a fi cruțate de incendiu sau de jaf. – Din tc. kârgir „clădire de piatră”.

gheridon
GHERIDÓN, gheridoane, s.n. Măsuță rotundă cu unul sau trei picioare. – Din fr. guéridon.

gherila
GHERÍLĂ s.f. Denumire dată războiului de partizani în Spania și în țările Americii Latine; p. ext. mică trupă de partizani. [Var.: guerílă s.f.] – Din fr. guérilla, sp. guerrilla.

gherla
GHÉRLĂ, gherle, s.f. (Pop. și fam.) Închisoare. – Din n. pr. Gherla.

ghermea
GHERMEÁ, ghermele, s.f. Piesă

ghermesut
GHERMESÚT, ghermesuturi, s.n. (Înv.) Numele unei țesături fine de mătase. [Var.: ghermeșít s.n.] – Din tc. germsud.

ghermesit
GHERMEȘÍT, ghermeșituri, s.n. V. ghermesut.

gheroc
GHERÓC, gherocuri, s.n. (Rar) Redingotă. – Din germ. Gehrock.

ghes
GHES, ghesuri, s.n. (În expr.) A da (cuiva) ghes = a) a da (cuiva) o lovitură ușoară (cu cotul); b) a îndemna, a stimula, a îmboldi, a zori (să întreprindă ceva). – Et. nec.

gheseft
GHEȘÉFT, gheșefturi, s.n. (Fam.) Afacere măruntă (necinstită). – Din germ. Geschäft.

gheseftar
GHEȘEFTÁR, gheșeftari, s.m. (Fam.) Persoană care face gheșefturi, care umblă după gheșefturi. – Gheșeft + suf. -ar.

gheto
GHETÓ, ghetouri, s.n. V. ghetou.

ghetou
GHETÓU, ghetouri, s.n. Cartier al unui oraș în care erau constrânși să trăiască evreii din unele țări. [Var.: ghetó s.n.] – Din it., fr. ghetto, germ. Getto.

ghetra
GHÉTRĂ, ghetre, s.f. 1. Învelitoare de postav, de fetru etc. care acoperă glezna și partea de deasupra a încălțămintei bărbătești. 2. Fâșie de piele care servește la protecția gleznei muncitorilor metalurgiști, în timpul lucrului. – Din fr. guêtre.

ghetuta
GHETÚȚĂ, ghetuțe, s.f. Diminutiv al lui gheată. – Gheată + suf. -uță.

ghetar
GHEȚÁR^1, ghețare, s.n. (Înv.) Răcitor (2). – Gheață + suf. -ar (după fr. glacière).

GHEȚÁR^2, ghețari, s.m. Masă de gheață formată în regiunile alpine și în cele polare (1) și care, de obicei, se deplasează lent sub influența gravitației. ♢ Ghețar plutitor = aisberg. – Gheață + suf. -ar (după fr. glacier).

ghetarie
GHEȚĂRÍE, ghețării, s.f. Loc special amenajat în care se depozitează iarna blocuri de gheață naturală, pentru a fi folosite în cursul verii. ♦ Fig. Cameră, locuință extrem de friguroasă. – Gheață + suf. -ărie.

ghetos
GHEȚÓS, -OÁSĂ, ghețoși, -oase, adj. (Rar) Plin de gheață; rece ca gheața. – Gheață + suf. -os.

ghetus
GHEȚÚȘ, ghețușuri, s.n. Polei^1. ♦ Loc acoperit cu un strat de gheață alunecos, pe care se dau copiii iarna. – Gheață + suf. -uș.

gheunoaie
GHEUNOÁIE, gheunoi (gheunoaie), s.f. V. ghionoaie.

ghiaur
GHIAÚR, ghiauri, s.m. Denumire disprețuitoare dată în trecut de turci persoanelor de altă religie decât cea mahomedană. – Din tc. gâvur.

ghibelin
GHIBELÍN, ghibelini, s.m. (În sec. XII-XV) Membru al unei grupări politice din Italia, care sprijinea pe împărații germani în lupta acestora împotriva puterii papale și a guelfilor. – Din it. ghibellino. Cf. fr. g i b e l i n.

ghibirdic
GHIBIRDÍC, ghibirdici, s.m. (Reg.) Copil sau om scund. – Et. nec.

ghibort
GHIBÓRȚ, ghiborți, s.m. Pește de apă dulce, de culoare verde-măslinie, cu capul scurt și cu aripile dorsale

ghibortas
GHIBORȚÁȘ, ghiborțași, s.m. Diminutiv al lui ghiborț. – Ghiborț + suf. -aș.

ghicelic
GHICELÍC, ghicelice, s.n. V. ghigilic.

ghici
GHICÍ, ghicesc, vb. IV. Tranz. 1. A descoperi, a afla, a înțelege ceva (mai mult intuitiv sau prin deducție); a intui, a prevedea, a întrezări. ♢ Loc. adv. Pe ghicite = la întâmplare sau în mod intuitiv. ♦ A dezlega o ghicitoare. 2. (în superstiții) A prezice cuiva viitorul. [Var.: (reg.) gâcí vb. IV] – Et. nec.

ghicire
GHICÍRE, ghiciri, s.f. Acțiunea de a ghici și rezultatul ei. – V. ghici.

ghicit
GHICÍT s.n. Faptul de a ghici. – V. ghici.

ghicitoare
GHICITOÁRE, ghicitori, s.f. V. ghicitor.

ghicitor
GHICITÓR, -OÁRE, ghicitori, -oare, s.m. și f., GHICITOÁRE, ghicitori, s.f. 1. S.m. și f. Persoană care se îndeletnicește cu

ghid
GHID, -Ă, (1) ghizi, -de, s.m. și f., (2) ghiduri, s.n. 1. S.m. și f. Persoană care conduce și îndrumează un grup de turiști, un grup de vizitatori ai unei expoziții etc., dându-le explicațiile necesare; călăuză, cicerone. 2. S.n. Carte cuprinzând informații de călătorie, hărți, planuri, îndrumări etc. necesare unui turist pentru orientarea într-o țară, într-o regiune, într-un muzeu etc. 3. S.n. (În sintagma) Ghid de unde = mediu^1 (3) în care are loc

ghida
GHIDÁ, ghidez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) călăuzi, a (se) conduce, a (se) orienta. 2. Tranz. A imprima o anumită mișcare unei piese, unui mecanism etc. (cu ajutorul ghidajului). – Din fr. guider.

ghidaj
GHIDÁJ, ghidaje, s.n. 1. Faptul de a ghida. 2. Dispozitiv (1) mecanic fix al unui mecanism (1), care permite deplasarea unei piese mobile doar într-o anumită direcție și între anumite limite. – Din fr. guidage.

ghidare
GHIDÁRE s.f. Acțiunea de a (se) ghida și rezultatul ei. – V. ghida.

ghidi
GHÍDI interj. (Fam.; de obicei repetat; exprimă mustrări, amenințări etc.) Ia te uită...! ce mai...! – Din tc. gidi.

ghidon
GHIDÓN, ghidoane, s.n. Bară de oțel curbată la capete, fixată transversal pe furca (2) roții directoare^1 (1) a unei biciclete, a unei motociclete, a unui scuter, acționată de mâinile conducătorului și servind la menținerea sau la schimbarea direcției vehiculului respectiv. – Din fr. guidon.

ghidran
GHIDRÁN, ghidrani, s.m. Varietate de cai cu părul roșcat, de talie mijlocie, folosită la tracțiune și călărie. – Et. nec.

ghidrin
GHIDRÍN, ghidrini, s.m. Pește mic din apele dulci și sărate, care are pe spate, înaintea înotătoarei dorsale, trei spini^1 osoși (Gasterosteus aculeatus). – Et. nec.

ghidropa
GHIDRÓPĂ, ghidrope, s.f. Frânghie legată de nacela unui balon și lăsată să se târască pe sol pentru a menține balonul la o anumită înălțime constantă. – Din fr. guiderope.

ghidus
GHIDÚȘ, -Ă, ghiduși, -e, adj. (Fam.; adesea substantivat) Care face ghidușii, care manifestă, trădează o atitudine de ștrengărie; poznaș. – Ghidi + suf. -uș.

ghidusar
GHIDUȘÁR, ghidușari, s.m. (Rar) Om ghiduș. – Ghiduș + suf. -ar.

ghidusie
GHIDUȘÍE, ghidușii, s.f. (Fam.) Poznă, glumă^1, farsă. – Ghiduș+ suf. -ie.

ghiers
GHIERS, ghiersuri, s.n. (Pop.) V. viers.

ghiftui
GHIFTUÍ, ghiftuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Fam. și peior.) A da să mănânce sau a mânca extrem de mult, excesiv; a (se) îndopa, a (se) îmbuiba. – Et. nec.

ghiftuire
GHIFTUÍRE, ghiftuiri, s.f. (Fam. și peior.) Acțiunea de a (se) ghiftui și rezultatul ei. – V. ghiftui.

ghiftuit
GHIFTUÍT, -Ă, ghiftuiți, -te, adj. (Fam. și peior.) Care a mâncat extrem de mult, excesiv; îndopat^2, îmbuibat. – V. ghiftui.

ghigilic
GHIGILÍC, ghigilice, s.n. (Înv.) Scufie (de noapte). [Var.: ghicelíc s.n.] – Din tc. gecelik.

ghigort
GHIGÓRȚ, ghigorți, s.m. V. ghiborț.

ghigosi
GHIGOSÍ, ghigosesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A îndesa, a îngrămădi. ♦ A bate (tare) pe cineva. – Et. nec.

ghijoaga
GHIJOÁGĂ, ghijoage, s.f. (Reg.) Cal bătrân și slab; mârțoagă. – Probabil contaminare între ghiuj și mârțoagă.

ghilda
GHÍLDĂ, ghilde, s.f. 1. Asociație (1) economică, politică și religioasă, constituită în apusul Europei, la începutul evului mediu. 2. Asociație de negustori (pe bresle), constituită în Europa, în evul mediu. – Din fr. ghilde.

ghileala
GHILEÁLĂ, ghileli, s.f. (Reg.) Faptul de a ghili; ghilit^1. – Ghili + suf. -eală.

ghilemele
GHILEMÉLE s.f. pl. V. ghilimele.

ghili
GHILÍ, ghilesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A înălbi o pânză prin muierea în apă și întinderea repetată la soare. – Din ucr. biliti.

ghilimele
GHILIMÉLE s.f. pl. Semn de punctuație în formă de două mici unghiuri sau de două mici virgule dispuse paralel, care închid între ele citate, o vorbire directă, titluri de opere ori nume de instituții, cuvinte cărora li se dă un sens (stilistic) special sau asupra cărora vorbitorul vrea să insiste, traducerea ori sensul unui cuvânt; semnele citării. [Var.: ghileméle, (rar) ghiliméte s.f. pl.] – Din fr. guillemets.

ghilimete
GHILIMÉTE s.f. pl. (Rar) V. ghilimele.

ghilire
GHILÍRE, ghiliri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a ghili și rezultatul ei. – V. ghili.

ghilit
GHILÍT^1 s.n. (Reg.) Ghileală. – V. ghili.

GHILÍT^2, -Ă, ghiliți, -te, adj. (Reg.; despre pânză) Care a fost albit^2 prin muierea în apă și întinderea repetată la soare. – V. ghili.

ghilosi
GHILOSÍ, ghilosesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se spăla mult cu săpun; p. ext. a se găti, a se dichisi, a se ferchezui. – Cf. g h i l i.

ghilosit
GHILOSÍT, -Ă, ghilosiți, -te, adj. (Reg.) Spălat bine cu săpun; p. ext. gătit, dichisit, ferchezuit. – V. ghilosi.

ghilos
GHILÓȘ, ghiloșuri, s.n. V. ghioș.

ghilosa
GHILOȘÁ, ghiloșez, vb. I. Tranz. V. ghioșa.

ghilosare
GHILOȘÁRE, ghiloșări, s.f. V. ghioșare.

ghilotina
GHILOTINÁ, ghilotinez, vb. I. Tranz. A executa pe cineva prin decapitare cu ghilotina. – Din fr. guillotiner.

ghilotinare
GHILOTINÁRE, ghilotinări, s.f. Acțiunea de a ghilotina. – V. ghilotina.

ghilotina
GHILOTÍNĂ, ghilotine, s.f. 1. Instrument de execuție a celor condamnați la moarte prin decapitare. ♦ Pedeapsă cu moartea prin ghilotinare. 2. Instrument prevăzut cu o lamă ascuțită, care servește la tăierea foilor de tablă, de carton, de hârtie etc. – Din fr. guillotine.

ghimber
GHIMBÉR s.m. Plantă erbacee din regiunile tropicale, cu rizom aromatic bogat în uleiuri eterice (Zingiber officinale). [Var.: ghimbír s.m.] – Din magh. gyömbér.

ghimbir
GHIMBÍR s.m. V. ghimber.

ghimerlie
GHIMERLÍE, ghimerlii, s.f. V. ghimirlie.

ghimie
GHIMÍE, ghimii, s.f. (Înv.) Corabie (mică). – Din tc. gemi.

ghimirlie
GHIMIRLÍE, ghimirlii, s.f. 1. Ferăstrău cu pânza (II 1) îngustă. 2. Casă mică și sărăcăcioasă. [Var.: ghimerlíe s.f.] – Et. nec.

ghimparita
GHIMPÁRIȚĂ, ghimparițe, s.f. Mică plantă erbacee cu frunze foarte ascuțite și cu flori verzi (Crypsis aculeata). – Ghimpe + suf. -ariță.

ghimpat
GHIMPÁT, -Ă, ghimpați, -te, adj. Care are ghimpi, prevăzut cu ghimpi. ♢ Sârmă ghimpată = sârmă (I.1) pe care sunt fixate alte bucăți de sârmă, scurte și ascuțite. – Ghimpe + suf. -at.

ghimpe
GHÍMPE, ghimpi, s.m. I. 1. Fiecare dintre prelungirile tari și ascuțite care cresc pe tulpina, pe ramurile sau pe alte părți ale unor plante; spin^1. ♢ Expr. A avea (sau a simți) un ghimpe la (sau în) inimă (sau în cuget) = a avea un necaz, o supărare sau o nemulțumire (nedestăinuită nimănui). A sta (sau a ședea ca) pe ghimpi = a nu mai avea răbdare, a fi extrem de nerăbdător. 2. Fiecare dintre țepii care acoperă corpul unor animale (în special corpul ariciului). II. 1. (Bot.; pop.) Scaiete. 2. Compus: ghimpe-pădureț = arbust totdeauna verde, cu ramurile lățite și terminate printr-un spin, cu flori mici, verzi și cu fructe în formă de boabe roșii (Ruscus aculeatus). III. (Art.) Numele a două dansuri populare românești; melodie după care se execută fiecare dintre aceste dansuri. – Cf. alb. g j ë m p.

ghimpos
GHIMPÓS, -OÁSĂ, ghimpoși, -oase, adj. 1. Cu ghimpi; țepos, spinos. 2. Fig. (Rar) Sarcastic, caustic, ironic. – Ghimpe + suf. -os.

ghin
GHIN, ghinuri, s.n. 1. Daltă cu tăiș semicircular, folosită de dogari și rotari. 2. Cuțit cu lama curbată în formă de unghie, cu care se cioplește lemnul (în timpul sculptării lui). 3. Cazma îndoită pe amândouă laturile. – Et. nec.

ghinarar
GHINĂRÁR, ghinărari, s.m. V. general^1.

ghindar
GHINDÁR, ghindari, s.m. (Bot.; reg.) Stejar. – Ghindă + suf. -ar.

ghinda
GHÍNDĂ, ghinde, s.f. 1. Fructul stejarului (sau al altor copaci înrudiți). 2. (La jocul de cărți) Treflă. – Lat. glans, -ndis.

ghindura
GHÍNDURĂ, ghinduri, s.f. (Pop.) Ganglion; umflătură mică (de natură patologică). – Lat. glandula.

ghinion
GHINIÓN, ghinioane, s.n. Întâmplare, conjunctură nefavorabilă pentru cineva; nenoroc, neșansă. [Pr.: -ni-on] – Din fr. guignon.

ghinionist
GHINIONÍST, -Ă, ghinioniști, -ste, s.m. și f., adj. (Persoană) care are ghinion, care este urmărită de ghinion. [Pr.: -ni-o-] – Ghinion + suf. -ist.

ghint
GHINT, ghinturi, s.n. 1. Șanț în formă de spirală, făcut pe suprafața interioară a țevii unor arme de foc, pentru a imprima proiectilului o mișcare de rotație necesară menținerii stabilității acestuia pe o traiectorie dată. 2. Cui sau piron cu capătul lat și proeminent. – Din pol. gwint, ucr. gvint.

ghintui
GHINTUÍ, ghintuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A prevedea cu ghinturi (1) țeava unei arme de foc, a executa ghinturi la o țeavă a unei arme de foc. 2. A fereca (1) cu ghinturi (2) un buzdugan, o ghioagă etc. – Ghint + suf. -ui.

ghintuire
GHINTUÍRE, ghintuiri, s.f. Acțiunea de a ghintui și rezultatul ei. – V. ghintui.

ghintuit
GHINTUÍT^1, ghintuituri, s.n. Faptul de a ghintui. – V. ghintui.

GHINTUÍT^2, -Ă, ghintuiți, -te, adj. Care are ghinturi, prevăzut cu ghinturi. – V. ghintui.

ghintulet
GHINTULÉȚ, ghintulețe, s.n. Diminutiv al lui ghint. – Ghint + suf. -uleț.

ghint
GHINȚ, ghințuri, s.n. Unealtă de cizmărie cu ajutorul căreia se lărgește încălțămintea. – Et. nec.

ghintiana
GHINȚIÁNĂ, ghințiane, s.f. V. gențiană.

ghintura
GHÍNȚURĂ, ghințure, s.f. (Bot.; pop.) Gențiană. – Cf. g e n ț i a n ă.

ghioaga
GHIOÁGĂ, ghioage, s.f. 1. Armă veche de luptă, alcătuită dintr-un fel de ciomag (de lemn sau de fier) cu capătul bombat și ghintuit. P.gener. Ciomag, bâtă, măciucă. 2. Capătul bombat, de obicei ghintuit, al unei ghioage (1). – Et. nec.

ghiob
GHIOB, ghioburi, s.n. (Reg.) Putină (de brânză). – Cf. magh. d ö b ö n y.

ghiobulet
GHIOBULÉȚ, ghiobulețe, s.n. (Reg.) Diminutiv al lui ghiob. – Ghiob + suf. -uleț.

ghioc
GHIÓC^1, ghioci, s.m. (Bot.; reg.) Albăstrea. – Et. nec.

GHIÓC^2, ghiocuri, s.n. Gen de melci cu cochilia mare, ovală, cu aspect de porțelan, care trăiesc în mările calde (Cypraea); p. restr. cochilia acestor melci, întrebuințată ca ornament sau pentru preziceri asupra viitorului cuiva. ♢ Expr. A da cu ghiocul sau a căta (cuiva) în ghioc = a ghici (cuiva) cu ajutorul ghiocului. – Lat. *cloca (=cochlea).

ghiocear
GHIOCEÁR, ghioceari, s.m. (Reg.) Vizitiu al unui ghioci. – Ghioci + suf. -ar.

ghiocel
GHIOCÉL, ghiocei, s.m. Mică plantă erbacee perenă cu frunze liniare, cu o singură floare, albă, în formă de clopoțel, aplecată în jos, care înflorește primăvara foarte timpuriu; aișor (Galanthus nivalis). [Pr.: ghi-o-] – Cf. g h i o c 1.

ghioci
GHIÓCI, ghiociuri, s.n. Căruță astfel construită încât să poată fi lungită la nevoie. – Din tc. göç „mutare, emigrare”.

ghiol
GHIOL, ghioluri, s.n. Lac sau baltă (mare) cu fundul plin de mâl. – Din tc. göl.

ghiold
GHIOLD, ghiolduri, s.n. (Reg.) Ghiont. – Probabil contaminare între ghiont și bold.

ghionder
GHIONDÉR, ghiondere, s.n. Prăjină care servește pentru a pune în mișcare o ambarcație mică, împingând cu ea în fundul apelor puțin adânci, sau cu care se mână peștele spre plasă, cu care se construiesc gardurile pentru prinderea peștelui etc. – Din tc. gönder.

ghionoaie
GHIONOÁIE, ghionoi (ghionoaie), s.f. (Ornit.; pop.) Ciocănitoare. [Pr.: ghi-o- – Var.: gheonoáie, gheunoáie s.f.] – Cf. alb. g j o n „cucuvea”.

ghionoi
GHIONÓI, ghionoaie, s.n. Târnăcop a cărui parte metalică este ascuțită la unul dintre capete și în formă de ciocan la celălalt capăt. [Pr.: ghi-o-] – Et. nec.

ghiont
GHIONT, ghionți (ghionturi), s.m. (n.) Lovitură dată cuiva cu pumnul sau cu cotul (pentru a-l îmbrânci, a-i atrage atenția etc.); ghiold, brânci^2. – Et. nec.

ghionti
GHIONTÍ, ghiontesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. A (-și) da ghionți; a (se) îmbrânci. – Din ghiont.

ghiontire
GHIONTÍRE, ghiontiri, s.f. Acțiunea de a (se) ghionti și rezultatul ei. – V. ghionti.

ghiontit
GHIONTÍT, ghiontituri, s.n. Faptul de a (se) ghionti. – V. ghionti.

ghiorai
GHIORĂÍ, pers. 3 ghiórăie, vb. IV. Intranz. V. chiorăi.

ghioraiala
GHIORĂIÁLĂ, ghiorăieli, s.f. V. chiorăială.

ghiorait
GHIORĂÍT, ghiorăituri, s.n. V. chiorăit.

ghioraitura
GHIORĂITÚRĂ, ghiorăituri, s.f. V. chiorăitură.

ghiordan
GHIORDÁN, ghiordane, s.n. V. gherdan.

ghiordel
GHIORDÉL, ghiordele, s.n. Găleată făcută din lemn sau din pânză impermeabilă, folosită la bordul unei nave. – Et. nec.

ghiordum
GHIORDÚM, ghiordumuri, s.n. (Înv.) Numele unui joc de cărți. – Din tc. gördüm.

ghiorlan
GHIORLÁN, ghiorlani, s.m. (Reg. și fam.) Țopârlan, bădăran. – Probabil de la ghiorăi.

ghiort
GHIORȚ interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de cel care bea un lichid cu înghițituri mari sau de intestinele goale. – Onomatopee.

ghiortai
GHIORȚĂÍ, pers. 3 ghiórțăie, vb. IV. Intranz. (Pop. și fam.; despre intestine) A chiorăi. – Ghiorț + suf. -ăi.

ghios
GHIÓȘ, ghioșuri, s.n. Ornament gravat format din linii fine, drepte sau ondulate, folosit la împodobirea unor obiecte de sticlă sau de metal. ♦ Desen complex format din linii apropiate și încrucișate dispuse geometric, folosit pentru realizarea fondului unor hârtii cu valoare nominală. [Var.: ghilóș s.n.] – Din fr. guillochis.

ghiosa
GHIOȘÁ, ghioșez, vb. I. Tranz. A executa un ghioș. [Pr.: ghi-o- – Var.: ghiloșá vb. I] – Din fr. guillocher.

ghiosare
GHIOȘÁRE, ghioșări, s.f. Acțiunea de a ghioșa și rezultatul ei. [Pr.: ghi-o- – Var.: ghiloșáre s.f.] – V. ghioșa.

ghiosa
GHIÓȘĂ, ghioșe, s.f. Daltă subțire, folosită la

ghiotura
GHIÓTURA s.f. art. (Pop. și fam.; în loc. adv.) Cu ghiotura = în număr, în cantitate mare; fără nici o deosebire; cu grămada. – Din tc. götürü.

ghiozdan
GHIOZDÁN, ghiozdane, s.n. Obiect din piele, din material plastic, din carton presat etc., de formă dreptunghiulară, având de obicei în interior mai multe despărțituri, folosit de școlari pentru a-și transporta (pe spate) cărțile și caietele. ♦ Servietă. [Var.: (înv.) ghizdán s.n.] – Din tc. cüzdăn.

ghiozdanas
GHIOZDĂNÁȘ, ghiozdănașe, s.n. Diminutiv al lui ghiozdan; ghiozdănel. – Ghiozdan + suf. -aș.

ghiozdanel
GHIOZDĂNÉL, ghiozdănele, s.n. Diminutiv al lui ghiozdan; ghiozdănaș. – Ghiozdan + suf. -el.

ghipcan
GHIPCÁN, ghipcani, s.m. (Reg.) Mârțoagă, gloabă. – Et. nec.

ghips
GHIPS, (2) ghipsuri, s.n. 1. Sulfat natural hidratat de calciu, incolor sau divers colorat, cu aspect sticlos, sidefos ori mătăsos, cu duritate mică, având numeroase folosiri în industrie. ♢ Expr. A pune în ghips = a imobiliza un membru sau o parte a corpului (care prezintă o fractură sau o fisură) cu ajutorul unui pansament făcut din ghips (1). 2. Obiect sau ornament arhitectonic făcut din ghips (1). [Var.: gips s.n.] – Din germ. Gips, fr. gypse, lat. gypsum.

ghipsoteca
GHIPSOTÉCĂ, ghipsoteci, s.f. 1. Colecție de statuete și de plăci ornamentale din ghips. 2. Loc special amenajat pentru păstrarea ghipsotecii (1). [Var.: gipsotécă s.f.] – Din fr. gypsothèque.

ghirca
GHÍRCĂ s.f. Specie de grâu bogat în gluten (Triticum durum). – Din ucr. hyrka.

ghirin
GHIRIN s.m. Plantă erbacee cu fructe pedunculate, care crește prin locurile sărate și în regiunea maritimă (Halimane pedunculata). [Acc. nec.] – Et. nec.

ghirlanda
GHIRLÁNDĂ, ghirlande, [(pop.) ghirlănzi]. s.f. Împletitură decorativă în formă de lanț sau de cunună, făcută din frunze, flori (și fructe). ♦ Element ornamental, în arhitectură și în artele decorative, având aspectul unei astfel de împletituri. [Var.: ghirlántă s.f.] – Din fr. guirlande.

ghirlanta
GHIRLÁNTĂ, ghirlante, s.f. V. ghirlandă.

ghiset
GHIȘÉT, ghișete, s.n. (Rar) V. ghișeu.

ghiseu
GHIȘÉU, ghișee, s.n. Ferestruică ori deschizătură special amenajată în ușa sau în peretele unui birou (2), prin care publicul poate lua contact direct cu funcționarii unei instituții. [Var.: (rar) ghișét s.n.] – Din fr. guichet.

ghitara
GHITÁRĂ, ghitare, s.f. V. chitară.

ghitarist
GHITARÍST, -Ă, ghitariști, -ste, s.m. și f. V. chitarist.

ghiu
GHIU, ghiuri, s.n. Bară de lemn sau de metal, fixată cu un capăt de partea inferioară a arborelui (4) din pupa^1 unei nave cu pânze, de care se leagă marginea de jos a velei. – Din fr. gui.

ghiudem
GHIUDÉM, ghiudemuri, s.n. V. ghiuden.

ghiuden
GHIUDÉN, ghiudenuri, s.n. Cârnat uscat, presat și foarte condimentat, făcut din carne de oaie, de capră sau de vacă. [Var.: ghiudém s.n.] – Din tc. göden.

ghiuj
GHIUJ, ghiuji, s.m. (Reg., fam. și peior.) Om bătrân (și ramolit, neputincios). – Cf. alb. g j y s h „bunic”.

ghiul
GHIUL, ghiuluri, s.n. Inel (bărbătesc) masiv din aur (cu pietre prețioase). – Din tc. kül.

ghiulea
GHIULEÁ, ghiulele, s.f. Proiectil sferic folosit la tunurile de tip vechi, cu țeava

ghiurghiuliu
GHIURGHIULÍU, -IE, ghiurghiulii, adj. (Reg.) Roșu-deschis, trandafiriu. – Din tc. gülgülü.

ghiveci
GHIVÉCI, (1) ghivece, (2) ghiveciuri, s.n. 1. Vas de pământ ars, de material plastic etc., de formă tronconică, folosit pentru plantarea (în casă a) florilor. ♢ Ghiveci nutritiv = amestec de pământ, nisip, mraniță, îngrășăminte chimice etc., în care se plantează răsadurile de legume. 2. Mâncare preparată din tot felul de legume, cu sau fără carne. ♦ Fig. (Peior.) Creație literară, muzicală etc. eterogenă și lipsită de valoare. – Din tc. güvec.

ghivent
GHIVÉNT, ghiventuri, s.n. Șanț elicoidal regulat făcut pe suprafața interioară sau exterioară a unei piese cilindrice ori conice, care permite înșurubarea acesteia cu o piesă similară; filet. – Din germ. Gewinde.

ghizd
GHIZD, ghizduri, s.n. 1. Perete făcut din bârne, piatră, tuburi etc., cu care se căptușește o fântână pe dinăuntru. 2. Împrejmuire de piatră, de bârne etc. în jurul unei fântâni de la sol în sus; colac. – Cf. sl. g y z d a „podoabă”.

ghizdan
GHIZDÁN, ghizdane, s.n. V. ghiozdan.

ghizdav
GHÍZDAV, -Ă, ghizdavi, -e, adj. (Înv.) Frumos; grațios, plăcut. – Din sl. gyzdavŭ.

ghizdea
GHIZDEÁ, ghizdele, s.f. Diminutiv al lui ghizd. – Ghizd + suf. -ea.

ghizdei
GHIZDÉI, ghizdei, s.m. Plantă perenă de nutreț, cu frunze trifoliate, cu flori galbene (Lotus corniculatus). – Et. nec.

giaca
GIÁCĂ, giace, s.f. Jachetă scurtă până în talie. [Var.: geácă s.f.] – Din giacăt (pronunțarea cuv. engl. jacket).

giardia
GIÁRDIA s.f. (Zool.) Lamblie (Giardia intestinalis). [Pr.: giar-di-a] – Din lat. Giardia [intestinalis], numele științific al giardiei.

giardiaza
GIARDIÁZĂ s.f. (Med.) Lambliază. [Pr.: -di-a-] – Din fr. giardiase.

giberelina
GIBERELÍNĂ, gibereline, s.f. Substanță vegetală cu acțiune stimulatoare asupra creșterii plantelor folosită pentru a facilita aclimatizarea și dezvoltarea unor plante de cultură. – Din fr. gibbérelline.

gibon
GIBÓN, giboni, s.m. Gen de maimuțe antropoide cu membrele anterioare foarte lungi, fără coadă, cu blana neagră sau cenușie, care trăiesc în pădurile tropicale din Asia, Sumatra, Java etc. (Hylobates); animal care face parte din acest gen. – Din fr. gibbon.

gibozitate
GIBOZITÁTE s.f. Deformare a coloanei vertebrale, care se manifestă printr-o curbură cu proeminența dorsală; cifoză, cocoașă. – Din fr. gibbosité.

gig
GIG, giguri, s.n. Ambarcație sportivă cu scaune rulante, folosită la învățarea canotajului. – Din engl. gig.

gigacalorie
GIGACALORÍE, gigacalorii, s.f. (Fiz.) Unitate de măsură egală cu un miliard de calorii. – Din fr. gigacalorie.

gigant
GIGÁNT, giganți, s.m. (Adesea adjectival) Ființă (reală sau din basme și credințe) de proporții uriașe; uriaș. ♦ Construcție, întreprindere etc. uriașă. ♦ Fig. Persoană care se remarcă prin calități excepționale. – Din it. gigante, lat. gigas, -ntis. Cf. germ. g i g a n t.

gigantesc
GIGANTÉSC, -Ă, gigantești, adj. (Livr.) Gigantic. – Din fr. gigantesque.

gigantic
GIGÁNTIC, -Ă, gigantici, -ce, adj. De proporții uriașe; enorm, colosal, gigantesc. – Gigant + suf. -ic. Cf. germ. g i g a n t i s c h.

gigantism
GIGANTÍSM s.n. 1. Însușirea, calitatea de a fi gigantic. 2. Boală endocrină care constă în creșterea excesivă în lungime a corpului sau a unor părți ale lui. – Din fr. gigantisme.

gigantiza
GIGANTIZÁ, gigantizez, vb. I. Tranz. (Rar) A da proporții de gigant. – Din gigant.

gigantizare
GIGANTIZÁRE, gigantizări, s.f. (Rar) Faptul de a gigantiza. – V. gigantiza.

gigantografie
GIGANTOGRAFÍE, gigantografii, s.f. (Poligr.) Procedeu de reproducere în format mare, prin proiecție, a unui clișeu inițial mai mic. – Din fr. gigantographie.

giga
GÍGĂ s.f. Vechi dans vioi și vesel, de origine engleză; melodie după care se execută acest dans. ♦ Ultima parte a vechilor

gigea
GÍGEA adj. invar. (Fam.; în limbajul copiilor) Frumos, drăguț. – Din tc. cici.

gigolo
GIGOLÓ s.m. (Franțuzism) Bărbat cu moravuri dubioase. [Pr.: jigolo] – Din fr. gigolo.

gilbert
GÍLBERT, gilberți, s.m. (Fiz.) Unitate de măsură (tolerată) a tensiunii magnetice și magnetomotoare. [Pr.: jilber – Abr.: Gb] – Din engl., fr. gilbert.

gilbox
GÍLBOX s.n. (Text.) Tren de laminare folosit în filatura de lână pieptănată. [Scris și: gill-box] – Din engl. gill-box.

gilotaj
GILOTÁJ s.n. (Poligr.) Acoperirea cu un strat protector a clișeelor

gimnast
GIMNÁST, -Ă, gimnaști, -ste, s.m. și f. Sportiv care activează în domeniul gimnasticii. – Din fr. gymnaste.

gimnastic
GIMNÁSTIC, -Ă, gimnastici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ansamblu de exerciții fizice care contribuie la dezvoltarea armonioasă a corpului omenesc, la corectarea unor deficiențe sau care constituie o ramură sportivă. 2. Adj. Care ține de gimnastică (1), privitor la gimnastică. ♢ Pas gimnastic = mers cadențat și vioi, care se execută după anumite reguli, de obicei la deplasarea în grup. – Din fr. gymnastique.

gimnazial
GIMNAZIÁL, -Ă, gimnaziali, -e, adj. Care aparține gimnaziului, privitor la gimnaziu. [Pr.: -zi-al] – Gimnaziu + suf. -al.

gimnazier
GIMNAZIÉR, gimnazieri, s.m. (Rar) Gimnazist. [Pr.: -zi-er] – Gimnaziu + suf. -ar.

gimnazist
GIMNAZÍST, -Ă, gimnaziști, -ste, s.m. și f. Elev(ă) de gimnaziu. – Gimnaziu + suf. -ist.

gimnaziu
GIMNÁZIU, gimnazii, s.n. 1. (În Grecia antică) Școală în care tinerii absolvenți ai palestrei își desăvârșeau educația fizică și intelectuală. 2. Școală care cuprinde clasele (4) V-VIII. 3. (În unele țări) Liceu. – Din lat. gymnasium, fr. gymnase.

gimnosperma
GIMNOSPÉRMĂ, gimnosperme, s.f. (La pl.) Diviziune a fanerogamelor cuprinzând plantele ale căror semințe se dezvoltă pe o carpelă deschisă; (și la sg.) plantă care face parte din această diviziune. ♢ (Adjectival) Plante gimnosperme. – Din fr. gymnospermes.

gin
GIN, ginuri, s.n. Băutură alcoolică obținută prin

ginandrie
GINANDRÍE s.f. 1. (Med.) Masculinizare a femeii datorită lipsei hormonilor estrogeni și dominației celor androgeni. 2. (Bot.) Formă sub care se prezintă, la unele flori, androceul și gineceul (3), datorită

gineceu
GINECÉU, ginecee, s.n. 1. Apartament rezervat femeilor în casele antice grecești. 2. Loc rezervat femeilor în vechile biserici creștine. 3. (Bot.) Pistilul^1 unei flori. – Din fr. gynécée, lat. gynaeceum.

ginecolog
GINECOLÓG, -Ă, ginecologi, -ge, s.m. și f. Medic specializat în ginecologie. ♢ (Adjectival) Medic ginecolog. – Din fr. gynécologue.

ginecologic
GINECOLÓGIC, -Ă, ginecologici, -ce, adj. Care aparține ginecologiei, privitor la ginecologie. – Din fr. gynécologique.

ginecologie
GINECOLOGÍE s.f. Ramură a științelor medicale care se ocupă cu funcțiile și cu bolile aparatului (3) genital feminin. – Din fr. gynécologie.

ginere
GÍNERE, gineri, s.m. 1. Soțul unei femei, considerat în raport cu părinții acesteia. 2. (Pop.) Mire. – Din lat. gener, -eri.

gineri
GINERÍ, gineresc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A-i da cuiva pe fiica sa de soție (făcându-și-l ginere). – Din ginere.

ginerica
GINERÍCĂ s.m. (Fam.) Diminutiv al lui ginere. – Ginere + suf. -ică.

ginerie
GINERÍE s.f. (Rar) Calitatea, situația de ginere. – Ginere + suf. -ie.

ginestra
GINÉSTRĂ, ginestre, s.f. Mic arbust cu frunze lanceolate și cu flori galbene (Genista ovata). – Din it. ginestra.

gingas
GÍNGAȘ (GINGÁȘ), -Ă, gingași, -e, adj. 1. (Despre ființe și obiecte) Plăpând, firav; delicat, fin^1. ♦ (Despre manifestările ființelor) Plin de delicatețe (sufletească); sensibil. 2. (Despre oameni și animale) Mofturos, dificil la mâncare. ♦ (Despre plante) Care nu rezistă la frig sau la căldură excesivă. 3. (Despre lucruri, acțiuni etc.) Care cere multă pricepere pentru a putea fi dus la bun sfârșit; anevoios, dificil. – Din magh. dial. dsingás.

gingasie
GINGĂȘÍE, gingășii, s.f. 1. Calitate a ceea ce este gingaș, plăpând, firav, delicat, fin^1; frăgezime, grație, delicatețe. ♦ Manifestare plină de delicatețe, de sensibilitate, de duioșie. 2. Însușirea unei plante de a nu putea rezista frigului sau căldurii excesive. – Gingaș + suf. -ie.

gingena
GÍNGENĂ, gingeni, s.f. (Înv. și reg.) V. gingie.

gingie
GINGÍE, gingii, s.f. Țesut^1 (3) care învelește rădăcinile și o parte din corpul dinților și al măselelor. [Var.: (înv. și reg.) gíngenă, gíngină s.f.] – Lat. gingiva.

gingina
GÍNGINĂ, gingini, s.f. (Înv. și reg.) V. gingie.

gingirica
GINGIRÍCĂ s.f. Mic pește marin, asemănător cu scrumbia de Dunăre (Clupeonella delicatula). – Et. nec.

gingirlie
GINGIRLÍE, gingirlii, adj.f. (Înv.; în sintagma) Cafea gingirlie = cafea turcească cu caimac. – Cf. tc. c i c i l i „drăguț, nostim”.

gingival
GINGIVÁL, -Ă, gingivali, -e, adj. Care aparține gingiei, privitor la gingie. – Din fr. gingival.

gingivita
GINGIVÍTĂ, gingivite, s.f. Boală care constă în inflamația gingiilor. – Din fr. gingivite.

gini
GINÍ, ginesc, vb. IV. Tranz. (Arg.) A observa, a vedea, a zări. – Et. nec.

ginseng
GINSÉNG s.m. Plantă din familia araliaceelor originară din China, folosită pentru proprietățile ei terapeutice deosebite; rădăcina-vieții (Panax). – Din fr., engl. ginseng.

ginta
GÍNTĂ, ginți, s.f. Grup de oameni care provin dintr-un strămoș comun, formând unitatea (4) de producție fundamentală a

gioarsa
GIOÁRSĂ, gioarse, s.f. (Fam.) Haină uzată; p. gener. obiect uzat. – Cf. c i o a r s ă.

giocoso
GIOCÓSO adv. (Muz.; ca indicație de execuție) Vesel, cu veselie. [Pr.: giocózo] – Cuv. it.

giol
GÍOL, gioale, s.n. (La jocul de arșice) Cantitatea de arșice pe care trebuie să o pună la un joc fiecare jucător. ♢ Expr. (Pop. și fam.) A face (sau a da) pui de giol = a) a câștiga toate arșicele adversarului; b) a fura, a șterpeli. – Din tc. cüll „totalitate”.

giolar
GIOLÁR, giolari, s.m. (Înv.) Jucător (priceput) de arșice. – Giol + suf. -ar.

gionat
GIONÁT, gionate, s.n. (Rar, peior.) Picior (de om). – Et. nec.

gips
GIPS, (2) gipsuri, s.n. V. ghips.

gipsoteca
GIPSOTÉCĂ, gipsoteci, s.f. V. ghipsotecă.

gir
GIR, giruri, s.n. 1. Semnătură pe o cambie prin care proprietarul cambiei dispune plata sumei prevăzute în document către o anumită persoană și la o dată anumită. 2. Mijloc, act prin care cineva garantează pentru acțiunile, cinstea, angajamentele etc. cuiva. – Din it. gira, germ. Giro.

gira
GIRÁ^1, girez, vb. I. Tranz. A-și da girul, a garanta printr-un gir (o cambie). – Din germ. girieren.

GIRÁ^2, girez, vb. I. Tranz. V. gera.

girafa
GIRÁFĂ, girafe, s.f. 1. Gen de mamifere rumegătoare cu gâtul și picioarele de dinainte lungi, cu capul mic, cu blana albicioasă cu pete brune, care trăiesc în Africa (Giraffa); animal care face parte din acest gen. 2. Suport care permite deplasarea unui microfon (în scenele în care actorii, cântăreții etc. se mișcă în scenă). – Din fr. girafe.

girandola
GIRANDÓLĂ, girandole, s.f. (Livr.) 1. Candelabru cu mai multe brațe. 2. (La pl.) Cercei cu diamante (1). – Din fr. girandole.

girant
GIRÁNT^1, giranți, s.m. Persoană care girează^1 (o cambie). – Din it. girante, germ. Girant.

GIRÁNT^2, -Ă, giranți, -te, s.m. și f. V. gerant.

giratar
GIRATÁR, giratari, s.m. Persoană în favoarea căreia este

giratoriu
GIRATÓRIU, -IE, giratorii, adj. (Despre o mișcare) De rotație, circular. ♢ Sens giratoriu = sens de circulație la o intersecție, într-o piață etc., potrivit căruia un vehicul este obligat să facă o rotație de la dreapta la stânga. – Din fr. giratoire.

giratie
GIRÁȚIE, girații, s.f. (Tehn.) Mișcare circulară, de rotație. – Din fr. giration.

giravion
GIRAVIÓN, giravioane, s.n. Nume generic dat aeronavelor cu aripile având o mișcare giratorie. [Pr.: -vi-on] – Din fr. giravion.

gireada
GIREÁDĂ, girezi, s.f. (Reg.) Șiră, stog (de grâu, de paie etc.). – Et. nec.

giroclinometru
GIROCLINOMÉTRU, giroclinometre, s.n. Clinometru giroscopic. – Din fr. gyroclinomètre.

girocompas
GIROCOMPÁS, girocompase, s.n. Instrument de bord care indică, în grade, direcția avionului; girodirecțional. – Din fr. gyrocompas.

girodina
GIRODÍNĂ, girodine, s.f. Giravion la care sustentația în aer este asigurată de un rotor plasat independent de elice. – Din fr. girodyne.

girodirectional
GIRODIRECȚIONÁL, girodirecționale, s.n. Instrument de bord care indică, în grade, direcția avionului; girocompas. [Pr.: -ți-o-] – Giro[scop] + direcțional.

girometru
GIROMÉTRU, girometre, s.n. Instrument care înregistrează grafic viteza unghiulară a unui avion. – Din fr. gyromètre.

girondin
GIRONDÍN, girondini, s.m. Membru al unei grupări politice din Franța în timpul Revoluției de la 1789-1794, care, preluând puterea, s-a situat pe poziții moderate, împotriva exceselor revoluției. – Din fr. Girondin.

giroorizont
GIROORIZÓNT, giroorizonturi, s.n. Aparat de bord giroscopic, care indică înclinarea longitudinală și laterală a avionului. [Pr.: -ro-o-] – Din fr. gyrohorizon.

giropilot
GIROPILÓT, giropiloți, s.m. (Nav.) Pilot automat. – Din fr. gyropilote.

giroplan
GIROPLÁN, giroplane, s.n. Autogir prevăzut cu un rotor cu patru pale și cu aripă fixă de avion. – Din fr. gyroplane.

giroscop
GIROSCÓP, giroscoape, s.n. 1. Aparat care, antrenat de o mișcare de rotație în jurul uneia dintre axe, se poate astfel deplasa încât să nu modifice direcția axei sale de rotație. 2. Dispozitiv care asigură stabilitatea și orientarea în spațiu a unui avion, a unui submarin etc. – Din fr. gyroscope.

giroscopic
GIROSCÓPIC, -Ă, giroscopici, -ce, adj. Care aparține giroscopului, privitor la giroscop. ♢ Compas giroscopic = aparat care indică unui avion direcția în grade, unei nave nordul geografic etc. – Din fr. gyroscopique.

girovertical
GIROVERTICÁL, giroverticale, s.n. Giroscop cu axa de rotație verticală. – Din fr. gyrovertical.

girueta
GIRUÉTĂ, giruete, s.f. Instrument meteorologic cu care se determină direcția și intensitatea vântului. [Pr.: -ru-e-] – Din fr. girouette.

girus
GÍRUS, girusuri, s.n. (Anat.; în sintagma) Girus cerebral = circumvoluție. – Din lat. gyrus.

gisment
GISMÉNT, gismente, s.n. Unghi format de axa unui avion cu direcția către un post^2 de

gitana
GITÁNĂ, gitane, s.f. (Livr.) Țigancă (din Spania). – Din sp. gitana, fr. gitane.

giubea
GIUBEÁ, giubele, s.f. Haină lungă și largă din postav (fin), adesea căptușită cu blană, purtată, în trecut, de boieri. ♦ Haină largă și lungă de postav purtată de preoți și, în unele locuri, de țărani. – Din tc. cüppe.

giubeluta
GIUBELÚȚĂ, giubeluțe, s.f. Diminutiv al lui giubea. – Giubea + suf. -uță.

giugiuleala
GIUGIULEÁLĂ, giugiuleli, s.f. (Fam.) Faptul de a (se) giugiuli; mângâiere, dezmierdare. – Giugiuli + suf. -eală.

giugiuli
GIUGIULÍ, giugiulesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. (Fam.) A (se) dezmierda, a (se) mângâia. [Var.: gugiulí vb. IV] – Et. nec.

giulgi
GIÚLGI, giulgiuri, s.n. V. giulgiu.

giulgiu
GIÚLGIU, giulgiuri, s.n. Pânză subțire și fină care se așterne peste ceva, care acoperă ceva. ♦ Pânză cu care se acoperă mortul; lințoliu. [Var.: giúlgi s.n.] – Din magh. gyolcs.

giumbus
GIUMBÚȘ, giumbușuri, s.n. (Rar) Giumbușluc. – Din tc. cümbüș.

giumbusluc
GIUMBUȘLÚC, giumbușlucuri, s.n. Faptă, atitudine, vorbă care înveselește, distrează; caraghioslâc, ghidușie, giumbuș; (peior.) glumă de prost gust. – Din tc. cümbüșlük.

giurgina
GIURGÍNĂ, giurgine, s.f. (Înv.) Dans de origine turcească (cu figuri și gesturi caraghioase). ♢ Expr. A juca (pe cineva) giurgina = a înșela, a păcăli, a amăgi (pe cineva). – Din tc. curcuna.

giurgiuvea
GIURGIUVEÁ, giurgiuvele, s.f. V. cercevea.

giurgiuvean
GIURGIUVEÁN, -Ă, giurgiuveni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul sau județul Giurgiu. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul sau județul Giurgiu. – Giurgiu (n. pr.) + suf. -ean.

giurgiuveanca
GIURGIUVEÁNCĂ, giurgiuvence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul sau județul Giurgiu. ♦ Locuitoare din municipiul sau județul Giurgiu. – Giurgiuvean + suf. -că.

giuvaier
GIUVAIÉR, giuvaiere (giuvaieruri), s.n. Obiect de podoabă făcut (cu artă) din metal prețios (și pietre scumpe); bijuterie. ♦ Fig. Obiect de mare valoare (artistică); persoană cu deosebite calități. [Var.: juvaiér s.n.] – Din tc. cevahir (pl. lui cevher).

giuvaiergereasa
GIUVAIERGEREÁSĂ, giuvaiergerese, s.f. Negustoreasă de giuvaieruri. [Pr.: -va-ier-] – Giuvaierger[ie] + suf. -easă.

giuvaiergerie
GIUVAIERGERÍE, (2) giuvaiergerii, s.f. 1. Arta giuvaiergeritului; lucrare făcută de giuvaiergiu. 2. Atelierul sau prăvălia giuvaiergiului. [Pr.: -va-ier-] – Giuvaiergiu + suf. -ărie.

giuvaiergiu
GIUVAIERGÍU, giuvaiergii, s.m. Persoană care face sau vinde bijuterii; bijutier. [Pr.: -va-ier-. – Var.: juvaiergíu s.m.] – Din tc. cevahirci.

givraj
GIVRÁJ s.n. V. jivraj.

givrat
GIVRÁT, -Ă, givrați, -te, adj. V. jivrat.

glabela
GLABÉLĂ, glabele, s.f. Regiune anatomică situată la rădăcina nasului, între arcadele sprâncenelor. – Din fr. glabelle.

glabru
GLÁBRU, -Ă, glabri, -e, adj. (Bot.; despre plante sau organe vegetale) Care este lipsit de perișori pe suprafață. – Din fr. glabre.

glacial
GLACIÁL, -Ă, glaciali, -e, adj. (Livr.) 1. De gheață, rece ca gheața, care îngheață. 2. Fig. (Despre acțiuni, manifestări ale oamenilor) Lipsit de orice căldură, bunăvoință, prietenie; distant, rece. [Pr.: -ci-al] – Din fr. glacial, lat. glacialis.

glaciar
GLACIÁR, -Ă, glaciari, -e, adj. 1. (În sintagma) Perioadă (sau epocă, eră) glaciară = perioadă din era cuaternară (sau p. gener., dintr-o altă eră) în care ghețarii ocupau regiuni foarte întinse pe pământ și în care alternau intervalele reci cu cele calde. ♦ Care aparține acestei perioade, privitor la această perioadă. 2. Provenit din topirea ghețarilor; rezultat în urma acțiunii ghețarilor. Lac glaciar. Eroziune glaciară. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. glaciaire.

glaciatie
GLACIÁȚIE, glaciații, s.f. Interval rece din perioada glaciară, caracterizat prin dezvoltarea intensă a ghețarilor; p. ext. proces de intensă dezvoltare a ghețarilor, caracteristic acestui interval. [Pr.: -ci-a-. – Var.: glaciațiúne s.f.] – Din fr. glaciation.

glaciatiune
GLACIAȚIÚNE, glaciațiuni, s.f. V. glaciație.

glaciolog
GLACIOLÓG, -Ă, glaciologi, -ge, s.m. și f. Specialist în glaciologie. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. glaciologue.

glaciologic
GLACIOLÓGIC, -Ă, glaciologici, -ce, adj. Care aparține glaciologiei, privitor la glaciologie. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. glaciologique.

glaciologie
GLACIOLOGÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu studiul ghețarilor. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. glaciologie.

glacis
GLÁCIS, glacisuri, s.n. (Geol.) Teren neted în pantă ușoară. – Din fr. glacis.

gladiator
GLADIATÓR, gladiatori, s.m. (În Roma antică) Bărbat (sclav) care se lupta în arenă cu un alt luptător sau cu fiare sălbatice. [Pr.: -di-a-] – Din fr. gladiateur, lat. gladiator, -oris.

gladiola
GLADIÓLĂ, gladiole, s.f. Plantă erbacee ornamentală cu tulpina înaltă, cu frunze lungi în formă de sabie și cu flori mari de diferite culori (Gladiolus hybridus). [Pr.: -di-o-] – Din germ. Gladiole. Cf. lat. g l a d i o l u s.

gladis
GLÁDIȘ, gladiși, s.m. V. glădici.

gladium
GLÁDIUM, gladiumuri, s.n. Sabie cu două tăișuri, folosită de romani. – Din lat. gladius.

glaf
GLAF, glafuri, s.n. 1. Săpătură făcută cu dalta în lungul sau împrejurul unei coloane. 2. Element de construcție din lemn, din marmură sau din beton, folosit la căptușirea părții inferioare a golului unei ferestre. 3. Muchia finisată a deschiderii făcute într-un perete. – Din bg. glah.

glagole
GLAGÓLE s.f. invar. V. glagore.

glagolitic
GLAGOLÍTIC, -Ă, glagolitici, -ce, adj. (În sintagmele) Alfabet glagolitic sau scriere glagolitică = alfabet întocmit după modelul literelor mici grecești și folosit în unele scrieri slave bisericești. Literă glagolitică = literă care aparține alfabetului glagolitic. – Din fr. glagolitique.

glagore
GLAGÓRE s.f. invar. (Pop.) Minte, pricepere. [Var.: glagóle s.f. invar.] – Din sl. glagolŭ „numele literei chirilice g”.

glamnica
GLÁMNICĂ, glamnice, s.f. (Pop.) Șervet răsucit în formă de colac, pe care îl pun femeile pe creștet când cară pe cap greutăți. – Din bg. glavnik.

gland
GLAND, glanduri, s.n. (Anat.) Porțiunea terminală a penisului. – Din fr. gland.

glanda
GLÁNDĂ, glande, s.f. Organ anatomic în formă de tub care produce o secreție, conducând-o în exteriorul organismului, în sânge, în limfă etc. – Din fr. glande.

glandular
GLANDULÁR, -Ă, glandulari, -e, adj. Care aparține glandelor, privitor la glande, care are aspectul sau constituția unei glande; glandulos. – Din fr. glandulaire.

glandula
GLANDÚLĂ, glandule, s.f. Glandă mică. – Din fr. glandule, lat. glandula.

glandulos
GLANDULÓS, -OÁSĂ, glanduloși, -oase, adj. Care aparține glandelor, privitor la glande, care are aspectul sau constituția unei glande; glandular. – Din fr. glanduleux.

glant
GLANȚ s.n. Lustrul^1 pieilor finisate (și acoperite cu un strat de lac). ♦ (Înv.) Piele acoperită cu un strat de lac^2. – Din germ. Glanz.

glas
GLAS, glasuri, s.n. 1. Ansamblul sunetelor produse de

glasa
GLASÁ, glasez, vb. I. Tranz. 1. A acoperi o prăjitură, o bomboană, un fruct sau o mâncare cu o glazură (1); a glazura. 2. A da lustru^1 sau apret unui obiect (de piele). – Din fr. glacer.

glasare
GLASÁRE, glasări, s.f. Acțiunea de a glasa. – V. glasa.

glasat
GLASÁT, -Ă, glasați, -te, adj. 1. (Despre prăjituri, bomboane, fructe, orez, paste făinoase etc.) Acoperit cu o glazură (1). 2. (Despre obiecte din piele) Lustruit; apretat. – V. glasa.

glasiu
GLASÍU s.n. Culoare clară și transparentă aplicată (în pictură) pe o culoare mai densă și servind la redarea clarobscurului. – Din fr. glacis.

glasnica
GLÁSNICĂ, glasnice, s.f. (Înv.) Vocală. – Glas + suf. -nică.

glaspapir
GLÁSPAPIR (GLASPAPÍR) s.n. Hârtie specială mai groasă pe care a fost lipit un strat de sticlă pisată și care se folosește la

glastra
GLÁSTRĂ, glastre, s.f. Ghiveci (1) (cu pământ) în care cresc plante ornamentale (cu flori); vas special (cu apă) în care se păstrează flori ale plantelor decorative, vază. – Din ngr. ghlástra.

glasvand
GLÁSVAND, glasvanduri, s.n. 1. Perete interior alcătuit din panouri de sticlă montate pe un cadru de lemn sau de metal. 2. Ușă pliantă, cu geamuri, care separă două încăperi. – Din germ. Glaswand.

glaucom
GLAUCÓM, glaucomuri, s.n. Boală de ochi caracterizată prin creșterea tensiunii oculare, dureri locale intense și grave tulburări de vedere. – Din fr. glaucome, lat. glaucoma.

glauconit
GLAUCONÍT s.n. Silicat complex de fier și aluminiu. – Din fr. glauconite.

glazura
GLAZURÁ, glazurez, vb. I. Tranz. (Rar) 1. A glasa (1). 2. A emaila, a smălțui. – Din glazură.

glazurare
GLAZURÁRE, glazurări, s.f. (Rar) Acțiunea de a glazura. – V. glazura.

glazura
GLAZÚRĂ, glazuri, s.f. 1. Strat subțire de zahăr ars, de ciocolată, de șerbet etc. cu care se acoperă unele prăjituri, bomboane, fructe etc., pentru a le da un gust și un aspect mai plăcut. ♦ Strat subțire și transparent cu care se acoperă orezul, unele paste făinoase etc., pentru a le da un aspect mai frumos și pentru a nu se lipi la fiert sau la prăjit. 2. Email, smalț pentru produse ceramice. – Din germ. Glasur.

gladici
GLĂDÍCI, glădici, s.m. Arbust cu frunze ascuțite și cu flori albe (Acer tataricum). [Var.: gládiș s.m.] – Din scr. gladiš.

gladita
GLĂDÍȚĂ, glădițe, s.f. Arbore asemănător cu salcâmul, cu ramuri spinoase, flori mici verzui și fructe păstăi, cultivat pentru perdelele de protecție, în parcuri etc.; plătică^2 (Gleditschia triacanthos). – Et. nec. Cf. G l e d i t s c h i a (numele științific al plantei).

glascior
GLĂSCIÓR, glăscioare, s.n. Diminutiv al lui glas (1); spec. glas (1) de copil; glăsuț. – Glas + suf. -cior.

glasui
GLĂSUÍ, glăsuiesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. (Azi poetic și fig.) A vorbi, a spune. ♦ Intranz. (Despre texte scrise; la pers. 3) A conține, a exprima. 2. Tranz. (Rar) A cânta, a intona. – Glas + suf. -ui.

glasuire
GLĂSUÍRE, glăsuiri, s.f. Acțiunea de a glăsui și rezultatul ei. ♦ Loc. adv. Într-o glăsuire = cu toții; de comun acord. – V. glăsui.

glasuitor
GLĂSUITÓR, -OÁRE, glăsuitori, -oare, adj. (Înv.; despre păsări) Cântător. [Pr.: -su-i-] – Glăsui + suf. -tor.

glasut
GLĂSÚȚ s.n. (Rar) Diminutiv al lui glas (1); spec. glas (1) de copil; glăscior. – Glas + suf. -uț.

glavoaca
GLĂVOÁCĂ, glăvoace, s.f. V. zglăvoc.

glei
GLEI, gleiuri, s.n. (Geol.) Strat de nămol de culoare cenușie sau vânătă-verzuie, format sub unele soluri mlăștinoase. – Din engl. gley.

gleizare
GLEIZÁRE, gleizări, s.f. Proces de reducere a oxizilor de fier din sol în condiții de anaerobioză, create de un exces de umiditate. [Pr.: gle-i-] – După fr. gleiser.

glenoid
GLENOÍD, -Ă, glenoizi, -de, adj. (Despre unele cavități ale corpului) Care permite

glet
GLET, gleturi, s.n. Strat subțire de var sau de ipsos aplicat peste tencuială, pentru a obține o suprafață netedă de zugrăveală sau de văruială. – Din germ. Glätt[putz].

glezna
GLÉZNĂ, glezne, s.f. 1. Parte a membrului inferior care cuprinde porțiunea articulației tibiei cu tarsul. ♦ Proeminență osoasă formată în această regiune. ♦ Parte mai subțire a gambei, situată deasupra articulației tibiei cu tarsul. 2. Parte a piciorului unor animale cuprinsă între fluier și chișiță. – Din sl. glezinŭ, glezna.

glezniera
GLEZNIÉRĂ, glezniere, s.f. Bandă (elastică) de bumbac, de lână sau din fibre sintetice, folosită de balerini, sportivi etc. pentru protecția gleznelor. [Pr.: -ni-e-] – Gleznă + suf. -ieră.

gleznisoara
GLEZNIȘOÁRĂ, gleznișoare, s.f. (Rar) Diminutiv al lui gleznă. – Gleznă + suf. -ișoară.

gliadina
GLIADÍNĂ s.f. Proteină vegetală. [Pr.: gli-a-] – Din it. gliadina, fr. gliadine.

glicemie
GLICEMÍE, glicemii, s.f. Prezența glucozei în sângele din organismul uman; cantitate de glucoză aflată în sânge. – Din fr. glycémie.

glicerida
GLICERÍDĂ, gliceride, s.f. (Chim.) Ester alcătuit din glicerină și acizi grași, prezent în grăsimile animale și vegetale. – Din fr. glycéride.

glicerina
GLICERÍNĂ s.f. Alcool cu aspect de lichid uleios, incolor, inodor, dulceag, extras din grăsimi sau fabricat sintetic, având diverse întrebuințări în industrie, în medicină și în cosmetică. – Din fr. glycérine.

glicerofosfat
GLICEROFOSFÁT, glicerofosfați, s.m. (Farm.) Sare a acidului glicerofosforic, folosită ca medicament. – Din fr. glycérophosphate.

glicerofosforic
GLICEROFOSFÓRIC adj.m. (În sintagma) Acid glicerofosforic = combinație a acidului fosforic cu glicerină. – Din fr. glycérophosphorique.

glicerol
GLICERÓL s.n. (Chim.) Glicerină. – Din fr. glycérol.

glicina
GLICÍNĂ, glicine, s.f. Arbust decorativ agățător, având flori asemănătoare cu ale salcâmului, albastre sau violete și parfumate (Wistaria sinensis). – Din fr. glycine.

glicocol
GLICOCÓL, glicocoli, s.m. (Biol.) Aminoacid simplu, prezent în numeroase proteine. – Din fr. glycocolle.

glicogen
GLICOGÉN, glicogeni, s.m. (Biol.) Polizaharidă având o structură asemănătoare cu amidonul, care se găsește mai ales în ficat și în mușchi. – Din fr. glycogène.

glicogenetic
GLICOGENÉTIC, -Ă, glicogenetici, -ce, adj. (Biochim.) Referitor la glicogeneză. – Din fr. glycogén(ét)ique.

glicogeneza
GLICOGENÉZĂ, glicogeneze, s.f. (Biochim.) Glicogenogeneză. – Din fr. glycogenèse.

glicogenogeneza
GLICOGENOGENÉZĂ, glicogenogeneze, s.f. (Biochim.) Proces de formare a glicogenului în ficat; glicogeneză. – Din fr. glycogénogenèse.

glicogenoliza
GLICOGENOLÍZĂ, glicogenolize, s.f. (Biochim.) Transformare a glicogenului în glucoză. – Din fr. glycogénolyse, engl. glycogenolysis.

glicol
GLICÓL, glicoli, s.m. Alcool cu aspect de lichid incolor, siropos, dulce, folosit îndeosebi ca dizolvant; etilenglicol. – Din fr. glycol.

glicoliza
GLICOLÍZĂ, glicolize, s.f. (Biochim.) Proces de descompunere a glucozei, în cadrul metabolismului general. – Din fr. glycolyse.

glicometru
GLICOMÉTRU, glicometre, s.n. Areometru folosit pentru determinarea cantității de zahăr dintr-un lichid; glucometru. – Din fr. glycomètre.

glicoproteida
GLICOPROTEÍDĂ, glicoproteide, s.f. (Biochim.) Proteină care conține în moleculă glucide. – Din fr. glycoprotéides.

glicozida
GLICOZÍDĂ, glicozide, s.f. Substanță de natură vegetală care conține în structura ei hidrați de carbon. – Din fr. glycoside.

glicozurie
GLICOZURÍE, glicozurii, s.f. Prezență (normală sau patologică a) glucozei în urină; cantitate de glucoză aflată în urină. – Din fr. glycosurie.

glie
GLÍE, glii, s.f. (Pop.) 1. Pământ, ogor; fig. patrie. ♢ Expr. Sub glie = în mormânt. 2. Brazdă de pământ (cu iarbă cu tot, câtă se poate desprinde o dată cu hârlețul). – Et. nec.

gligan
GLIGÁN, gligani, s.m. 1. (Înv. și reg.) Porc mistreț. 2. Fig. (Pop. și fam.) Găligan. – Din bg. gligan.

gliom
GLIÓM, gliomuri, s.n. Tumoare localizată la nivelul sistemului nervos. [Pr.: gli-om] – Din fr. gliome.

gliptic
GLÍPTIC, -Ă, gliptici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Arta de a grava figuri sau motive decorative pe o piatră prețioasă sau

gliptogeneza
GLIPTOGENÉZĂ s.f. (Geol.) Proces de nivelare a scoarței Pământului sub acțiunea agenților externi. – Din fr. glyptogenèse.

gliptoteca
GLIPTOTÉCĂ, gliptoteci, s.f. Colecție de pietre prețioase sau

glisa
GLISÁ, glisez, vb. I. Intranz. 1. (Mai ales despre piese tehnice) A aluneca, a se deplasa de-a lungul altei piese (printr-o frecare minimă). 2. (Despre hidroavioane) A aluneca la suprafața apei. – Din fr. glisser.

glisada
GLISÁDĂ, glisade, s.f. Zbor în care un avion înaintează înclinat pe o aripă, astfel încât să se apropie de sol parcurgând o distanță cât mai mică. – Din fr. glissade.

glisant
GLISÁNT, -Ă, glisanți, -te, adj. (Tehn.; despre o suprafață) Pe care poate aluneca un corp (printr-o frecare minimă); (despre o piesă) care alunecă (printr-o frecare minimă) de-a lungul altei piese cu care se află în contact. – Din fr. glissant.

glisare
GLISÁRE, glisări, s.f. Faptul de a glisa. – V. glisa.

glisiera
GLISIÉRĂ, glisiere, s.f. Bară fixă, netedă, de-a lungul căreia alunecă o piesă, un element mobil etc. [Pr.: -si-e-] – Din fr. glissière.

glisor
GLISÓR, glisoare, s.n. (Tehn.) Cursor. – Din fr. glissoir.

glissando
GLISSÁNDO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Prin trecerea continuă și treptată de la un sunet la altul. – Cuv. it.

gloaba
GLOÁBĂ, gloabe, s.f. 1. Cal slab, prăpădit (și bătrân); mârțoagă. 2. Amendă care se aplica cuiva ca urmare a săvârșirii unor delicte sau crime. ♦ Taxă care se plătea în trecut în scopul interzicerii redeschiderii unui proces. – Din sl. globa.

gloata
GLOÁTĂ, gloate, s.f. 1. (Depr.) Mulțime (pestriță) de oameni strânși la un loc; buluc, adunătură. 2. (În orânduirea feudală) Unitate de infanterie alcătuită din țărani. – Din sl. glota.

glob
GLOB, (1, 2) globuri, s.n., (3) globi, s.m. 1. S.n. Corp sferic sau sferoidal. ♦ Spec. Corp sferic, de sticlă sau de porțelan, montat la o lampă sau la un bec. ♦ Spec. (Și în sintagmele glob terestru, pământesc sau geografic) Obiect sferic pe a cărui suprafață exterioară este reprezentat aspectul continentelor, mărilor și oceanelor care alcătuiesc planeta noastră. ♢ Glob ceresc = obiect sferic pe a cărui suprafață exterioară este reprezentat aspectul bolții cerești. 2. S.n. Planeta locuită de oameni; Pământul. 3. S.m. (În sintagma) Glob ocular (sau al ochiului) = parte a ochiului, de formă sferoidală, adăpostită în orbită. – Din fr. globe, lat. globus.

global
GLOBÁL, -Ă, globali, -e, adj. Care ia în considerație toate elementele unui ansamblu, care rezultă prin însumarea tuturor elementelor de același fel; total. – Din fr. global.

globalitate
GLOBALITÁTE s.f. (Livr.) Caracter global, de ansamblu. – Global + suf. -itate (după engl. globality).

globetrotter
GLOBE-TROTTER s.m. Persoană care face înconjurul lumii pe jos. [Pr.: glóbtrotăr] – Cuv. engl.

globi
GLOBÍ, globesc, vb. IV. Tranz. 1. A aplica cuiva o gloabă (2). 2. (Înv. și reg.) A prăda, a jefui. – Din gloabă.

globigerina
GLOBIGERÍNĂ, globigerine, s.f. (La pl.) Gen de foraminifere cu cochilia perforată și împărțită în mai multe camere sferice; (și la sg.) animal care aparține acestui gen. – Din fr. globigérine.

globina
GLOBÍNĂ, globine, s.f. (Biol.) Substanță organică, care, împreună cu hemul, formează hemoglobina. – Din fr. globine.

globire
GLOBÍRE, globiri, s.f. Acțiunea de a globi și rezultatul ei. – V. globi.

globular
GLOBULÁR, -Ă, globulari, -e, adj. 1. Care are formă de glob; sferic. 2. Spec. Care aparține globulelor sângelui, referitor la globulele sângelui. – Din fr. globulaire.

globula
GLOBÚLĂ, globule, s.f. Mic corp de formă sferică. ♦ Spec. Fiecare dintre particulele (sferice) care alcătuiesc sau care se găsesc în diverse lichide organice. ♢ Globulă roșie = celulă care intră în compoziția sângelui și care conține hemoglobină; hematie, eritrocit. Globulă albă = celulă care intră în compoziția sângelui, având rol în procesul de apărare a organismului; leucocită. – Din fr. globule, lat. globulus.

globulina
GLOBULÍNĂ, globuline, s.f. Proteină care se găsește în plasma sanguină, în lapte, în vegetale. – Din fr. globuline.

globulos
GLOBULÓS, -OÁSĂ, globuloși, -oase, adj. Care are formă de globule, compus din globule. – Din fr. globuleux.

globusor
GLOBUȘÓR, globușoare, s.n. (Rar) Diminutiv al lui glob. – Glob + suf. -ușor.

glockenspiel
GLOCKENSPIEL s.n. Instrument de percuție alcătuit din lame metalice așezate pe un suport, care, lovite cu ciocănele de lemn, scot sunete asemănătoare cu clinchetul de clopoțel; joc de clopoței. [Pr.: glócănșpil] – Cuv. germ.

glod
GLOD, gloduri, s.n. (Pop.) 1. Noroi^1; loc, teren, drum noroios. 2. Bulgăre de pământ uscat sau înghețat. – (1) Cf. magh. g a l á d, (2) rus. g l u d a.

glodas
GLODÁȘ, glodași, s.m. Lucrător care execută transportul și depozitarea sării din salină la suprafață. – Glod + suf. -aș.

glodaraie
GLODĂRÁIE s.f. (Pop.) Noroi mare; loc, drum etc. noroios sau gloduros; glodărie. [Pr.: -ra-ie] – Glod + suf. -ăraie.

glodarie
GLODĂRÍE s.f. (Pop.) Noroi mare; loc, drum etc. noroios sau gloduros; glodăraie. – Glod + suf. -ărie.

glodi
GLODÍ, glodește, vb. IV. Tranz. (Pop.) A freca, a roade, a înțepa (o parte a corpului), producând o senzație neplăcută, durere etc. – Din scr., rus. glodati. Cf. g l o d.

glodire
GLODÍRE, glodiri, s.f. Acțiunea de a glodi și rezultatul ei. – V. glodi.

glodoros
GLODORÓS, -OÁSĂ, glodoroși, -oase, adj. V. gloduros.

glodos
GLODÓS, -OÁSĂ, glodoși, -oase, adj. (Reg.) V. gloduros.

glodurarita
GLODURÁRIȚĂ, glodurarițe, s.f. Plantă perenă asemănătoare arbuștilor, cu flori minuscule (Camphorosma monspeliaca). – Glodur[os] + suf. -ariță.

gloduros
GLODURÓS, -OÁSĂ, gloduroși, -oase, adj. (Pop.) 1. Noroios. 2. Cu gloduri (2). [Var.: glodorós, -oásă, (reg.) glodós, -oásă adj.] – Glod + suf. -os.

glomerul
GLOMERÚL, glomerule, s.n. V. glomerulă.

glomerular
GLOMERULÁR, -Ă, glomerulari, -e, adj. Care aparține glomerulelor, privitor la glomerule, format din glomerule, cu glomerule. – Glomerulă + suf. -ar.

glomerula
GLOMERÚLĂ, glomerule, s.f. 1. Agregat de pământ de mici dimensiuni, format prin alipirea unor particule elementare ale solului. 2. Formație anatomică cu aspect de ghem, alcătuită din tuburi glandulare, vase de sânge, nervi etc. 3. Tip de fruct format prin creșterea laolaltă a mai multor fructe provenite din flori independente; tip de inflorescență în care florile par a fi prinse la același nivel de o axă. [Var.: glomerúl s.n.] – Din fr. glomérule.

glonte
GLÓNTE s.n. V. glonț.

glont
GLONȚ, gloanțe, s.n. Mic proiectil de oțel, de aramă sau de plumb, pentru unele arme de foc. ♦ (Adverbial) Extrem de repede. Se duce glonț. [Var.: glónte s.n.] – Et. nec.

glorie
GLÓRIE, glorii, s.f. Onoare, mărire, slavă adusă unei persoane, unui eveniment etc.; faimă, renume obținut de cineva sau de ceva pentru fapte ori pentru însușiri excepționale. ♦ Persoană de mare valoare. – Din lat., it. gloria.

glorifica
GLORIFICÁ, glorífic, vb. I. Tranz. (Livr.) A preamări, a slăvi. – Din fr. glorifier, lat. glorificare.

glorificare
GLORIFICÁRE, glorificări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a glorifica și rezultatul ei; preamărire, slăvire. – V. glorifica.

glorios
GLORIÓS, -OÁSĂ, glorioși, -oase, adj. Plin de glorie; care aduce glorie. [Pr.: -ri-os] – Din fr. glorieux, lat. gloriosus.

glosa
GLOSÁ, glosez, vb. I. Tranz. A explica un cuvânt sau o îmbinare de cuvinte (dintr-un text); a adnota un text. – Din fr. gloser (după glosă).

glosar
GLOSÁR, glosare, s.n. Listă sau colecție de cuvinte regionale, învechite sau puțin cunoscute, însoțite de explicația lor, concepută ca operă anexă ori independentă. ♦ (Înv.) Dicționar, vocabular. – Din lat. glossarium, fr. glossaire.

glosare
GLOSÁRE, glosări, s.f. Acțiunea de a glosa și rezultatul ei. – V. glosa.

glosator
GLOSATÓR, -OÁRE, glosatori, -oare, s.m. și f. Persoană care glosează un text. – Din fr. glossateur.

glosa
GLÓSĂ, glose, s.f. 1. Explicarea sensului unui pasaj sau a unui cuvânt dintr-o scriere; spec. comentariu sau notă explicativă făcută pe marginea unui text. ♦ (La pl.) Totalitatea cuvintelor care alcătuiesc un glosar. 2. Formă fixă de poezie în care fiecare strofă, începând de la cea de-a doua, comentează succesiv câte un vers din prima strofă, versul comentat repetându-se la sfârșitul strofei respective, iar ultima strofă reproducând în ordine inversă versurile primei strofe. – Din lat. glossa. Cf. fr. g l o s e, it. g l o s s a, germ. G l o s s e.

glosem
GLOSÉM, gloseme, s.n. (Lingv.) Nume dat în teoria glosematică unității minimale a limbii. – Din fr. glossème.

glosematica
GLOSEMÁTICĂ s.f. Ramură a

glosita
GLOSÍTĂ, glosite, s.f. Inflamație a limbii, care însoțește de obicei anumite boli. – Din fr. glossite.

glosofaringian
GLOSOFARINGIÁN, -Ă, glosofaringieni, -e, adj. (Anat.) Care aparține limbii și faringelui, referitor la limbă și faringe. [Pr.: -gi-an] – Din fr. glosso-pharyngien.

glosolalie
GLOSOLALÍE s.f. (Med.) Limbaj neinteligibil al unor bolnavi, alcătuit din silabe și cuvinte fără sens. – Din fr. glossolalie.

glotal
GLOTÁL, -Ă, glotali, -e, adj. Care aparține glotei, privitor la glotă, din regiunea glotei. – Din fr. glottal.

glotas
GLOTÁȘ, glotași, s.m. Soldat pedestraș care făcea parte dintr-o gloată (3). – Gloată + suf. -aș.

glota
GLÓTĂ, glote, s.f. Porțiunea cea mai îngustă a laringelui, cuprinsă între cele două coarde vocale. – Din fr. glotte.

glucida
GLUCÍDĂ, glucide, s.f. Substanță organică naturală care conține carbon, hidrogen și oxigen, reprezentând un constituent fundamental al materiei vii și având un rol important în metabolism; hidrat de carbon, carbohidrat. – Din fr. glucide.

gluciniu
GLUCÍNIU s.n. (Chim.) Beriliu. – Din fr. glucinium.

glucocorticoid
GLUCOCORTICOÍD, glucocorticoizi, s.m. (Biol.) Hormon secretat de glanda corticosuprarenală, cu rol în reglarea metabolismului glucidelor, lipidelor și protidelor, precum și în cel al apei și al electroliților. – Din fr. glucocorticoïde.

glucometrie
GLUCOMETRÍE s.f.

glucometru
GLUCOMÉTRU, glucometre, s.n. Areometru folosit pentru determinarea cantității de zahăr dintr-un lichid; glicometru. – Din fr. glucomètre.

gluconic
GLUCÓNIC adj.m. (În sintagma) Acid gluconic = acid obținut din glucoză, cu numeroase folosiri în medicină. – Din fr. gluconique.

glucoza
GLUCÓZĂ s.f. Substanță zaharoasă cristalizată, de culoare albă, care se găsește în miere, în fructe, în plante, în organism sau se prepară pe cale industrială, având numeroase folosiri în industrie și în farmacie. – Din fr. glucose.

glucozida
GLUCOZÍDĂ, glucozide, s.f. Nume generic pentru compușii glucozei din plante. – Din fr. glucoside.

gluga
GLÚGĂ, glugi, s.f. 1. Obiect de îmbrăcăminte în formă de pungă conică, care acoperă capul pentru a-l feri de ploaie, de frig etc. 2. Grămadă de snopi, de știuleți de porumb sau de mănunchiuri de cânepă, care se așază în picioare, în forma unei stive conice. – Cf. bg. g u g l a.

gluma
GLÚMĂ^1, glume, s.f. Scurtă poveste plină de haz (și cu un final neașteptat), care provoacă râs și veselie. V. anecdotă. ♢ Loc. adv. În glumă = fără nici o intenție serioasă, fără răutate. Fără glumă = în mod serios. Nu glumă! = cu adevărat, serios. ♢ Expr. A se întrece (sau a merge prea departe) cu gluma = a-și permite prea mult, a întrece limita admisă în atitudini, comportare. A lăsa gluma (la o parte) = a vorbi serios. A lua (ceva) în glumă = a nu lua (ceva) în serios, a nu da importanță; a subestima. A nu ști (sau a nu înțelege) de glumă, se spune (ca reproș) despre cineva care se supără când glumești cu el. A nu-i arde (cuiva) de glumă = a fi indispus, supărat, necăjit. Nu-i (de) glumă = e lucru serios, îngrijorător. ♦ Faptă hazlie; păcăleală. – Din sl. glumŭ, bg. gluma.

GLÚMĂ^2, glume, s.f. (Bot.) Bractee situată la baza fiecărui spiculeț al unei plante graminee. – Din fr. glume.

glumela
GLUMÉLĂ, glumele, s.f. (Bot.) Frunzișoară verde care acoperă fiecare floare a unui spiculeț de graminee. – Din fr. glumelle.

glumet
GLUMÉȚ, -EÁȚĂ, glumeți, -e, adj. (Despre oameni) Care face multe glume, căruia îi place să facă glume; vesel, poznaș, hâtru. ♦ (Despre manifestări ale oamenilor, întâmplări, glume etc.) Care provoacă râsul; hazliu. – Din bg. glumec.

glumi
GLUMÍ, glumesc, vb. IV. Intranz. A spune glume^1; a vorbi în glumă, fără intenții serioase. ♢ Expr. A nu glumi cu... = a) a lua în considerație cu toată seriozitatea; b) a nu arăta nici un fel de îngăduință, a nu face nici o concesie. Nu-i de glumit cu... = trebuie luat în serios, trebuie privit cu toată seriozitatea. – Din sl. glumiti sen. Cf. g l u m ă 1.

glutamina
GLUTAMÍNĂ, glutamine, s.f. (Chim.) Substanță care se găsește în unele plante, se formează în țesuturi și în sânge și are rol important în metabolismul celulelor din țesuturi. – Din fr. glutamine.

gluteina
GLUTEÍNĂ, gluteine, s.f. Proteină constituentă a glutenului. – Din fr. glutéine.

gluten
GLUTÉN s.n. Substanță proteică densă, vâscoasă, moale și elastică, prezentă în boabele și în făina cerealelor. – Din fr., lat. gluten.

glutinos
GLUTINÓS, -OÁSĂ, glutinoși, -oase, adj. Care conține gluten, care are aspect de gluten. – Din fr. glutineux.

gluton
GLUTÓN, glutoni, s.m. Animal mamifer carnivor cu blana de culoare brun-deschis, răspândit dincolo de cercul polar nordic (Gulo luscus). – Din fr. glouton.

gnais
GNÁIS, gnaisuri, s.n. Rocă metamorfică compusă din cuarț, feldspat și mică. – Din germ. Gneiss, fr. gneiss.

gnatostom
GNATOSTÓM, gnatostomi, s.m. (La pl.) Subîncrengătură de vertebrate care au gura cu fălci mobile; (și la sg.) animal din această subîncrengătură. – Din germ. Gnathostomen, engl. gnathostoms.

gnom
GNOM, gnomi, s.m. Fiecare dintre spiritele despre care se credea că locuiesc în interiorul pământului, păzind bogățiile lui ascunse. – Din fr. gnome.

gnomic
GNÓMIC, -Ă, gnomici, -ce, adj. 1. (Despre scrieri) Care cuprinde

gnomon
GNOMÓN, gnomoane, s.n. Instrument antic folosit pentru a determina meridianul locului, constituind cel mai vechi tip de cadran solar. – Din fr. gnomone.

gnoseologic
GNOSEOLÓGIC, -Ă, gnoseologici, -ce, adj. Care se referă la gnoseologie, care aparține gnoseologiei. [Pr.: -se-o-] – Din gnoseologie.

gnoseologie
GNOSEOLOGÍE s.f. Teorie filozofică asupra capacității omului de a cunoaște realitatea și de a ajunge la adevăr; teoria cunoașterii. [Pr.: -se-o-] – Din germ. Gnoseologie.

gnostic
GNÓSTIC, -Ă, gnostici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține gnosticismului, privitor la gnosticism. 2. S.m. și f., adj. (Persoană, gânditor) care aderă la gnosticism, susține gnosticismul. – Din fr. gnostique.

gnosticism
GNOSTICÍSM s.n. Curent filozofic-religios care caută să îmbine teologia creștină cu filozofia elenistică greacă și cu unele religii orientale, susținând posibilitatea unei cunoașteri mistice. – Din fr. gnosticisme.

gnozie
GNOZÍE s.f. (Psih.) Recunoaștere a obiectelor cu ajutorul organelor de simț. – Din fr. gnosie, engl. gnosis.

gnu
GNU s.m. Specie de antilopă africană (Connochaetes gnu). – Din fr. gnou.

goana
GOÁNĂ, goane, s.f. 1. Deplasare cu pași mari și repezi; urmărire în fugă. ♢ Loc. vb. A pune (pe cineva) pe goană sau a lua (pe cineva) la goană = a goni; a fugări. ♦ Viteză mare cu care se deplasează un vehicul; grabă mare cu care se deplasează o ființă. 2. Vânătoare (cu gonaci și câini); haită. 3. (Rar) Prigoană, persecuție. 4. (Pop.) Împerechere a vacii cu taurul. – Din goni (derivat regresiv).

goanga
GOÁNGĂ, goange, s.f. (Pop.) Insectă (mică), gânganie. ♢ Expr. (Glumeț) A spune goange = a spune fleacuri, minciuni. A se ține de goange = a fi neserios, a face farse, glume (nepotrivite). – Probabil formație onomatopeică.

goarna
GOÁRNĂ, goarne, s.f. Instrument muzical de suflat din alamă, folosit mai ales în armată; trompetă, trâmbiță. – Din rus. gorn.

goblen
GOBLÉN, goblenuri, s.n. Tapiserie, broderie sau țesătură artistică făcută din fire colorate, reprezentând o imagine plastică. – Din fr. [manufacture des] Gobelins (n.pr.).

goblizan
GOBLIZÁN, goblizani, s.m. V. coblizan.

godac
GODÁC, godaci, s.m. (Pop.) Purcel (până la un an); godin^1, godânac. – Cf. sl. g o d ŭ „an” și rom. g o d â n a c.

godavil
GODAVÍL, godaviluri, s.n. V. godevil.

godanac
GODÂNÁC, godânaci, s.m. (Reg.) Godac. – Din bg. godinak.

goden
GODÉN, godenuri, s.n. V. godin^2.

godeta
GODÉTĂ, godete, s.f. Vas mic în care se amestecă culorile pentru pictură. – Din fr. godet.

godeu
GODÉU, godeuri, s.n. I. 1. Cupă de metal care se montează la aparatele de ridicat sau de transportat materiale și care se încarcă și se descarcă automat. 2. Mic recipient din material izolant, folosit pentru realizarea unor legături electrice. II. Fald la o rochie, la o draperie etc. – Din fr. godet.

godevil
GODEVÍL, godeviluri, s.n. Dispozitiv pentru

godia
GODIÁ, godiez, vb. I. Intranz. (Mar.) A vâsli cu ajutorul unei rame așezate la pupă, făcând ca barca să înainteze în zigzag. [Pr.: -di-a] – Din fr. godiller.

godie
GODÍE, godii, s.f. (Mar.) Ramă^2 lungă care servește la godiere. – Din fr. godille.

godiere
GODIÉRE, godieri, s.f. Acțiunea de a godia. [Pr.: -di-e-] – V. godia.

godin
GÓDIN^1, godini, s.m. (Reg.) Godac. – Et. nec. Cf. g o d a c.

GODÍN^2, godinuri, s.n. Sobă de fier (cilindrică) folosită la încălzit. [Var.: godén s.n.] – Din fr. Godin (n.pr.).

godina
GÓDINĂ, godine, s.f. Specie de pepene galben cu coaja lucioasă. – Et. nec.

godron
GODRÓN, godroane, s.n. Ornament în relief format din proeminențe ovale alungite, dispuse pe un element de arhitectură, pe un vas etc. – Din fr. godron.

godronat
GODRONÁT, -Ă, godronați, -te, adj. (Despre elemente de arhitectură, vase etc.) Care are godroane. – Din fr. godronné.

goeland
GOELÁND, goelanzi, s.m. (Ornit.; rar) Pescăruș. [Pr.: go-e-] – Din fr. goéland.

goeleta
GOELÉTĂ, goelete, s.f. Navă cu pânze având două până la șase catarge. [Pr.: go-e-] – Din fr. goélette.

goethean
GOETHEÁN, -Ă, goetheeni, -e, adj. De Goethe, al lui Goethe; în maniera lui Goethe. [Pr.: gö-te-an] – Goethe (n.pr.) + suf. -an.

gofra
GOFRÁ, gofrez, vb. I. Tranz. A imprima rânduri de cute paralele (și ondulate) pe o țesătură, pe o tablă, pe o hârtie etc. ♦ A aplica pe o țesătură un desen imprimat în relief. – Din fr. gaufrer.

gofraj
GOFRÁJ, gofraje, s.n. Serie de cute paralele (și ondulate) aplicate pe o țesătură, pe o tablă, pe o hârtie etc. ♦ Efect de finisare a unor țesături, constând în aplicarea de desene imprimate în relief. – Din fr. gaufrage.

gofrare
GOFRÁRE, gofrări, s.f. Acțiunea de a gofra și rezultatul ei. – V. gofra.

gofrat
GOFRÁT^1, gofraturi, s.n. Faptul de a gofra. – V. gofra.

GOFRÁT^2, -Ă, gofrați, -te, adj. (Despre o țesătură, o tablă, o hârtie) Pe care s-au imprimat cute paralele (și ondulate) ori desene în relief. – V. gofra.

gofreu
GOFRÉU, gofreuri, s.n. (Arhit.) Ornament constituit din adâncituri cu conturul pătrat, alăturate și dispuse în șiruri paralele. – Din fr. gaufré.

gog
GOG, gogi, s.m. (Reg.) Băiat sau tânăr prost, tont. – Cf. G o g u (n.pr.).

gogalt
GOGÂLȚ interj. Cuvânt care imită zgomotul făcut de cineva care înghite repede, cu lăcomie un aliment sau un lichid. – Onomatopee.

gogi
GOGÍ, gogesc, vb. IV. Intranz. (Pop. și fam.) A fi suferind, bolnav (o perioadă mai lungă), fără a prezenta simptome clare și de obicei fără a cădea la pat; a purta o boală pe picioare timp mai îndelungat. – Et. nec.

gogire
GOGÍRE, gogiri, s.f. (Pop. și fam.) Faptul de a gogi. – V. gogi.

goglezi
GOGLÉZI s.f. pl. V. gogleze.

gogoasa
GOGOÁȘĂ, gogoși (gogoașe), s.f. 1. Produs de patiserie făcut din aluat dospit și prăjit în grăsime, peste care se presară zahăr. ♦ Fig. (mai ales la pl.) Minciună (evidentă). 2. (De obicei urmat de determinări introduse prin prep. „de”, care arată felul) Excrescență sferică (de mărimea unei alune) care se formează pe ramurile unor specii de stejar. 3. Înveliș protector format din fire (mătăsoase), în interiorul căruia are loc transformarea larvelor unor insecte în nimfe. ♢ Gogoașă de mătase = gogoașă (3) a viermelui de mătase; cocon^2. 4. Nume dat unor obiecte umflate și sferice. [Var.: (reg.) gugoáșă s.f.] – Et. nec. Cf. c o c o a ș ă.

gogoloi
GOGOLÓI, gogoloaie, s.n. (Pop. și fam.) Mic obiect (maleabil) de formă sferică. – Et. nec.

gogoman
GOGOMÁN, gogomani, s.m., GOGOMÁN, -Ă, gogomani, -e, adj. (Fam. și depr.) (Om) prostănac, nătărău. [Var.: gugumán s.m., gugumán, -ă adj.] – Cf. g o g.

gogomanie
GOGOMĂNÍE, gogomănii, s.f. (Fam. și depr.) Prostie, neghiobie (comisă de cineva). [Var.: gugumăníe s.f.] – Gogoman + suf. -ie.

gogonat
GOGONÁT, -Ă, gogonați, -te, adj. 1. (Despre obiecte, părți de obiecte etc.) Care are o formă (relativ) sferică, umflată; gogoneț. 2. Fig. (Mai ales despre minciuni, gafe) Mare, exagerat. – Gogon (reg. „mic obiect sferic” – et. nec.) + suf. -at.

gogonea
GOGONEÁ, gogonele, s.f. (Mai ales la pl.) Fructul neajuns la maturitate al pătlăgelelor roșii, de culoare verde sau verde-roșiatică, din care se fac murături. – Gogon (reg. „mic obiect sferic” – et. nec.) + suf. -ea.

gogonet
GOGONÉȚ, -EÁȚĂ, gogoneți, -e, adj. Gogonat. ♢ Prune gogonețe = varietate de prune mici și sferice. – Gogon (reg. „mic obiect sferic” – et. nec.) + suf. -eț.

gogorita
GÓGORIȚĂ (GOGORÍȚĂ), gogorițe, s.f. Ființă imaginară cu care se sperie copiii. ♦ Fig. Amenințare mincinoasă, neîntemeiată (care încearcă să sperie, să intimideze pe cineva). – Et. nec.

gogosar
GOGOȘÁR, gogoșari, s.m. 1. Specie de ardei gras cu fructe mari, cărnoase, de formă aproximativ sferică și de culoare roșie sau verde; p. restr. fructul acestei plante. 2. (Rar) Vânzător de gogoși. ♦ Fig. Om mincinos, șarlatan. – Gogoașă + suf. -ar.

gogosea
GOGOȘEÁ, gogoșele, s.f. Diminutiv al lui gogoașă. [Var.: (reg.) gugoșeá s.f.] – Gogoașă + suf. -ea.

gogren
GOGRÉN, gogrene, s.n. V. grogrenă.

gogrena
GOGRÉNĂ, gogrene, s.f. V. grogrenă.

gol
GOL^1, goluri, s.n. (La unele sporturi) Introducere a mingii în poarta echipei adverse; punct marcat în favoarea echipei care a reușit această introducere. – Din engl. goal.

GOL^2, GOÁLĂ, goi, goale, adj., GOL^2, goluri, s.n. I. Adj. 1. (Despre oameni) Care nu are pe corp (sau pe o parte a corpului) nici un fel de îmbrăcăminte. V. dezbrăcat, nud, desculț. ♢ Expr. (A fi) cu coatele goale = a) (a fi) cu haina ruptă în coate; b) (a fi îmbrăcat) sărăcăcios; (a fi) sărac. Adevărul gol (-goluț) = adevăr spus direct, fără menajamente; adevăr evident, care nu poate fi negat. Minciună goală = minciună evidentă. ♦ Care are haine puține, care este sărăcăcios (sau prea ușor) îmbrăcat; p. ext. sărac. ♢ Expr. A lăsa (pe cineva) gol = a jefui (pe cineva) de tot ce are. ♦ (Despre păsări sau alte animale) Golaș (1). ♦ (Despre copaci, crengi) Care este lipsit de frunze. ♦ (Despre pereți) Care nu are agățat sau lipit nimic pe el. 2. (Despre suprafețe, terenuri, regiuni) Care nu este acoperit cu vegetație, cu case etc. sau care este fără ființe, pustiu. ♦ Care nu are acoperiș sau nu este acoperit. ♢ Expr. Sub cerul gol = a) fără adăpost; b) afară, în aer liber. Pe pământul gol sau pe scândura goală = fără așternut, direct pe pământ sau pe scândurile patului. 3. (Despre alimente) Care nu este asociat, combinat cu nimic altceva; simplu. Pâine goală. 4. (Despre recipiente, spații închise etc.) Care nu conține nimic înăuntru; deșert. ♢ (Substantivat) Sună a gol. ♢ Expr. Cu mâna goală = a) fără nici un dar, fără nici un ban; b) care nu are (sau neavând) nici o armă asupra sa. Pe inima goală sau pe stomacul gol = fără să fi mâncat ceva înainte; pe nemâncate. ♦ (Despre corpuri) Care are o cavitate în interior. 5. Fig. Care este fără temei, fără fond; neîntemeiat. II. S.n. Spațiu liber, cavitate (în interiorul unui corp); vid. ♢ Gol de aer = zonă din atmosferă unde o aeronavă întâlnește un curent de aer descendent. Gol de producție = stagnare temporară a producției. ♢ Loc. adv. În gol = a) în abis sau prin aer (îndreptându-se cu viteză în jos); b) cu privirea fixă, fără țintă; c) fără folos, zadarnic. ♢ Expr. A umple un gol = a completa o lipsă, a satisface o nevoie reală. A simți un gol la (sau în) stomac = a avea o senzație neplăcută de la stomac din cauza foamei. A (se) da de gol = a (se) trăda, a (se) demasca. (În superstiții) A(-i) ieși (cuiva) cu gol(ul) = a ieși înaintea cuiva cu un vas gol (prevestindu-i prin aceasta un insucces). ♦ Loc lipsit de vegetație, de așezări. – Din sl. golŭ.

golan
GOLÁN, -Ă, golani, -e, s.m. și f. (Peior.) 1. Om fără ocupație, care bate toată ziua drumurile fără să facă nimic util; derbedeu. 2. (Adesea adjectival) Om sărac, zdrențăros, care nu are cu ce se îmbrăca. – Gol^2 + suf. -an.

golanca
GOLÁNCĂ, golance, s.f. (Peior.) Fată sau femeie neserioasă, care bate toată ziua drumurile fără să facă nimic util. – Golan + suf. -că.

golas
GOLÁȘ, -Ă, golași, -e, adj. 1. (Despre păsări) Care este lipsit de pene (pe întregul corp sau pe o parte a lui); (despre alte animale) care este lipsit de păr; gol^2. ♦ (Înv.; despre oameni) Gol^2 (I 1). 2. (Despre copaci, crengi) Care este lipsit de frunze; gol^2. 3. (Despre suprafețe, terenuri, regiuni) Care este lipsit de vegetație; gol^2. – Gol^2 + suf. -aș.

golaveraj
GOLAVERÁJ, golaveraje, s.n. Raportul sau diferența dintre golurile marcate și cele primite de o echipă la unele jocuri sportive, care departajează între ele două echipe aflate la egalitate de puncte. – Din fr. goal-average.

golanel
GOLĂNÉL, golănei, s.m. (Fam.) Diminutiv al lui golan. – Golan + suf. -el.

golanesc
GOLĂNÉSC, -EÁSCĂ, golănești, adj. Care aparține golanului, specific golanului, de golan. – Golan + suf. -esc.

golanet
GOLĂNÉȚ, -EÁȚĂ, golăneți, -e, s.m. și f. (Rar) Persoană îmbrăcată prost, sărăcăcios sau sumar. – Golan + suf. -eț.

golanie
GOLĂNÍE, golănii, s.f. Faptă, vorbă, atitudine de golan. – Golan + suf. -ie.

golanime
GOLĂNÍME s.f. Mulțime de golani, totalitatea golanilor. – Golan + suf. -ime.

golatate
GOLĂTÁTE s.f. (Rar) Goliciune; sărăcie. – Gol^2 + suf. -ătate.

goldan
GOLDÁN, goldani, s.m. Varietate de prun originar din Grecia (Prunus insititia). – Din goldană (derivat regresiv).

goldana
GOLDÁNĂ, goldane, s.f. Fructul goldanului, de formă aproape sferică, cu pielița subțire și cu miezul galben, zemos și dulce. – Et. nec.

golf
GOLF^1 s.n. 1. Joc sportiv, între două sau patru persoane, în care se urmărește introducerea unei mingi mici și dure în mai multe găuri succesive (aflate pe un teren special) prin lovirea ei cu o crosă. 2. (În sintagma) Pantaloni golf = pantaloni (inițial de sport) mai largi decât cei obișnuiți, legați strâns dedesubtul genunchiului, cu faldurile căzând (până deasupra gleznei) peste legătură. – Din engl., fr. golf.

GOLF^2, golfuri, s.n. Parte a unui ocean, a unei mări sau cotitură a unui lac care înaintează într-o deschizătură (largă) a uscatului. – Din fr. golfe.

golgheter
GOLGHÉTER, golgheteri, s.m. Sportiv care marchează cele mai multe goluri în cursul unei competiții sportive. – Din engl. goal-getter.

goli
GOLÍ, golesc, vb. IV. 1. Tranz. A scoate sau a consuma întregul conținut dintr-un vas, recipient, spațiu etc.; a deșerta. ♦ Refl. pas. (Despre vase, recipiente, spații etc.) A rămâne gol^2, fără ființe, pustiu. 2. Refl. (Fam.; despre ființe) A evacua fecalele sau urina din organism. – Din gol^2.

goliard
GOLIÁRD, goliarzi, s.m. Poet medieval de limbă latină, rătăcitor, care cânta bucuria de a trăi; vagant. [Pr.: -li-ard] – Din fr. goliard.

goliardic
GOLIÁRDIC, -Ă, goliardici, -ce, adj. Caracteristic goliarzilor, de goliard. [Pr.: -li-ar-] – Goliard + suf. -ic.

golicica
GOLICÍCĂ, golicele, s.f. Plantă glabră cu frunzele sinuos dințate (Myagrum perfoliatum). – Gol + suf. -icică.

goliciune
GOLICIÚNE, goliciuni, s.f. 1. Starea omului gol^2; p. ext. părțile goale ale trupului. ♦ Starea omului zdrențăros, sărac. 2. Starea unui loc gol^2, lipsit de vegetație, sărac, pustiu. 3. Fig. Aspectul real (și neplăcut, crud) al unui lucru, al unei soluții etc. – Gol^2 + suf. -iciune.

golire
GOLÍRE, goliri, s.f. Acțiunea de a (se) goli și rezultatul ei; deșertare. – V. goli.

gologan
GOLOGÁN, gologani, s.m. (În trecut) Monedă de aramă (în valoare de 10 bani); p. gener. (sens curent) monedă de mică valoare; ban. – Et. nec.

gologani
GOLOGĂNÍ, gologănesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A înșela pe cineva luându-i banii, gologanii. – Din gologan.

golomat
GOLOMĂȚ s.m. V. golomoz^1.

golomoz
GOLOMÓZ^1 s.m. Plantă erbacee perenă din familia gramineelor, cu flori roșietice sau violete, cultivată ca plantă furajeră (Dactylis glomerata). [Var.: golomăț s.m.] – Et. nec.

GOLOMÓZ^2, golomoaze, s.n. V. gălămoz.

golut
GOLÚȚ, -Ă, goluți, -e, adj. Diminutiv al lui gol^2. – Gol^2 + suf. -uț.

gomaj
GOMÁJ s.n. (Tehn.) Blocare a segmenților în canalele din piston, ca urmare a depunerii reziduurilor de ardere. – Din fr. gommage.

goma
GÓMĂ^1, gome, s.f. 1. Tumoare cu aspect de noduli, de natură infecțioasă sau parazitară, care apare pe piele, ficat etc. 2. Secreție cu aspect vâscos produsă de unele plante sub acțiunea bacteriilor parazite. – Din fr. gomme.

GÓMĂ^2 s.f. (Cu sens colectiv) Persoane care aparțin lumii elegante, societății cu pretenții de distincție; (fam.) eleganță excesivă, pretențioasă (în vestimentație). – Cf. g o m ă 1.

gomenol
GOMENÓL s.n. Lichid medicamentos uleios, incolor sau gălbui, de natură vegetală, întrebuințat ca antiseptic (al căilor nazale). – Din fr. goménol.

gomos
GOMÓS, -OÁSĂ, gomoși, -oase, s.m. și f., adj. (Fam.) (Persoană) care se remarcă printr-o eleganță excesivă (și plină de pretenții). – Din fr. gommeux.

gonaci
GONÁCI, gonaci, s.m. 1. (Pop.) Hăitaș^2. 2. (Rar) Cal sprinten, care fuge repede. 3. Călăreț ușor înarmat în vechea armată, care de obicei îndeplinea misiuni de cercetare. – Goni + suf. -aci. Cf. bg. g o n a č.

gonada
GONÁDĂ, gonade, s.f. Glandă sexuală care produce gameți și secretă hormoni. – Din fr. gonade.

gonadotrop
GONADOTRÓP, gonadotropi, s.m. (Biol.) Hormon secretat de hipofiză cu acțiune stimulatoare asupra glandelor sexuale. – Din fr. gonadotrope.

gonas
GONÁȘ, gonași, s.m. (Rar) Hăitaș^2. – Goni + suf. -aș.

gondola
GONDOLÁ^1, gondolez, vb. I. Tranz. A bomba (o tablă, un placaj etc.). – Din fr. gondoler.

GONDOLÁ^2, gondolez, vb. I. Refl. (Rar) A se mișca unduindu-se. – Din gondolă.

gondolare
GONDOLÁRE^1, gondolări, s.f. Acțiunea de a gondola^1. – V. gondola^1.

GONDOLÁRE^2, gondolări, s.f. Acțiunea de a se gondola^2. – V. gondola^2.

gondola
GONDÓLĂ, gondole, s.f. 1. Barcă lungă, puțin adâncă, cu fundul plat, cu prora (și pupa) ridicată și încovoiată, manevrată cu o singură vâslă, folosită la Veneția. 2. Raft, suport în formă de gondolă (1) pe care este așezată marfa într-un magazin cu autoservire. 3. Nacelă în care se află motorul unui dirijabil. – Din it. gondola, fr. gondole.

gondoleta
GONDOLÉTĂ, gondolete, s.f. (Rar) Gondolă mică. – Din it. gondoletta.

gondolier
GONDOLIÉR, gondolieri, s.m. Bărbat care conduce o gondolă (1). [Pr.: -li-er] – Din it. gondoliere.

gondoliera
GONDOLIÉRĂ, gondoliere, s.f. Cântec al gondolierilor. [Pr.: -li-e-] – Din gondolier.

gonfalon
GONFALÓN, gonfaloane, s.n. Steag de război în evul mediu, cu partea liberă despicată în trei sau patru cozi. – Din fr. gonfalon.

gonfalonier
GONFALONIÉR, gonfalonieri, s.m. 1. Purtătorul steagului sau insignelor unui stat, unui oraș, unei instituții în vechile republici italiene. 2. Numele unor magistrați superiori din vechile republici italiene. – Din it. gonfaloniere.

gonfla
GONFLÁ, gonflez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) umfla (1). ♦ Refl. (Despre cavități anatomice) A-și mări volumul prin îmbibare cu un lichid organic. – Din fr. gonfler.

gonflabil
GONFLÁBIL, -Ă, gonflabili, -e, adj. (Despre obiecte cu pereți elastici sau pliați) Care se poate umfla (1). – Gonfla + suf. -bil.

gonflant
GONFLÁNT s.n. Substanță care poate fi

gonflare
GONFLÁRE, gonflări, s.f. (Livr.) Umflare. – V. gonfla.

gonflat
GONFLÁT, -Ă, gonflați, -te, adj. (Livr.) Umflat. – V. gonfla.

gong
GONG, gonguri, s.n. Disc de metal care, lovit cu un ciocănel special, produce un sunet caracteristic, fiind întrebuințat ca instrument muzical sau de chemare, de semnalizare. ♦ Sunet emis (ca semnal) de acest disc. – Din fr., engl. gong.

gongoric
GONGÓRIC, -Ă, gongorici, -ce, adj. Care aparține gongorismului, privitor la gongorism, specific gongorismului. – Din fr. gongorique.

gongorism
GONGORÍSM s.n. Stil afectat, prețios, excesiv metaforic, care caracterizează unele producții literare. – Din fr. gongorisme.

goni
GONÍ, gonesc, vb. IV. 1. Tranz. A fugi după cineva, a urmări în fugă (pentru a prinde, pentru a face să se grăbească etc.); a fugări; spec. a alunga vânatul spre locul de pândă al vânătorilor. ♢ Refl. recipr. Păsările se goneau printre ramuri. ♦ Fig. (Înv.) A urmări (o țintă, un ideal). 2. Tranz. A alunga, a izgoni. 3. Intranz. A alerga, a fugi. 4. Refl. și intranz. (Despre vitele cornute) A se împreuna (spre a se reproduce). – Din sl. goniti.

goniometric
GONIOMÉTRIC, -Ă, goniometrici, -ce, adj. Care aparține goniometriei, privitor la goniometrie. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. goniométrique.

goniometrie
GONIOMETRÍE s.f. Ramură a geometriei aplicate care se ocupă cu studiul unghiurilor și cu măsurarea valorii lor. ♦ Tehnică a măsurării valorii unghiurilor cu ajutorul goniometrului. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. goniométrie.

goniometru
GONIOMÉTRU, goniometre, s.n. Instrument care servește la măsurarea valorii unghiurilor. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. goniomètre.

gonire
GONÍRE, goniri, s.f. Faptul de a (se) goni; alungare. – V. goni.

gonitor
GONITÓR, -OÁRE, gonitori, -oare, s.m. și f., adj. (Vită cornută) care are vârsta la care se poate împreuna (în vederea reproducerii). – Goni + suf. -tor.

gonita
GÓNIȚĂ, gonițe, s.f. Insectă coleopteră cu aripile negre și abdomenul galben, care înoată învârtindu-se foarte repede la suprafața apei (Gyrinus natator). – Goni + suf. -iță.

gonocit
GONOCÍT, gonocite, s.n. (Biol.) Celulă germinativă. – Din engl. gonocyte.

gonococ
GONOCÓC, gonococi, s.m. Microb patogen care provoacă blenoragia. – Din fr. gonocoque.

gonoree
GONORÉE s.f. (Med.) Blenoragie. – Din fr. gonorrhée.

gopac
GOPÁC, gopacuri, s.n. Numele unui dans popular ucrainean cu mișcări energice, sărituri și fandări; melodie după care se execută acest dans. – Din ucr. hopak.

gordian
GORDIÁN adj. (În sintagma) Nod gordian = dificultate extrem de mare, greu sau imposibil de rezolvat. [Pr.: -di-an] – Din fr. [noeud] gordien.

gordin
GORDÍN s.m. Soi autohton de viță de vie, cu boabele strugurilor ovoide, verzi-gălbui (cu puncte ruginii), folosit mai ales la producerea vinului. – Et. nec.

gorgan
GORGÁN, gorgane, s.n. Movilă înălțată deasupra unui mormânt străvechi. – Cf. rus. k u r g a n.

gorgona
GORGÓNĂ, gorgone, s.f. Monstru din mitologia greacă, închipuit ca o femeie cu șerpi în loc de păr, a cărei privire împietrea orice ființă. ♦ Ornament arhitectural reprezentând capul unui astfel de monstru. – Din lat. Gorgona, fr. Gorgones.

gorila
GORÍLĂ, gorile, s.f. Cea mai mare dintre maimuțele antropoide, care trăiește în pădurile Africii ecuatoriale (Gorilla gorilla). – Din fr. gorille. Cf. it. g o r i l l a, germ. G o r i l l a.

gorjean
GORJEÁN, gorjeni, s.m., GORJEÁN, -Ă, gorjeni, -e, adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în județul Gorj. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din județul Gorj. – Gorj (n.pr.) + suf. -ean.

gorjeanca
GORJEÁNCĂ, gorjence, s.f. Femeie născută și crescută în județul Gorj. ♦ Locuitoare din județul Gorj. – Gorjean + suf. -că.

gornic
GÓRNIC, gornici, s.m. (Reg.) 1. Pădurar, pândar. 2. (Entom.) Croitor. – Probabil din sl. *gorĩnikŭ (< gora „munte, pădure”).

gornist
GORNÍST, gorniști, s.m. Soldat (sau persoană) care cântă din goarnă; trompetist. – Din rus. gornist.

gorun
GORÚN, goruni, s.m. Specie de stejar cu trunchiul drept, cu frunze ovale, lobate pe margine și cu fructul o ghindă (Quercus petraea). – Din bg., scr. gorun.

gorunet
GORUNÉT, goruneturi, s.n. Goruniș, goruniște. – Gorun + suf. -et.

gorunis
GORUNÍȘ, gorunișuri, s.n. Pădure de goruni sau în care predomină gorunii; mulțime de goruni; gorunet, goruniște. – Gorun + suf. -iș.

goruniste
GORUNÍȘTE, goruniști s.f. Goruniș. – Gorun + suf. -iște.

gospodar
GOSPODÁR, gospodari, s.m., adj.m. 1. S.m. Om care posedă o gospodărie. 2. S.m., adj.m. (Om) care dovedește pricepere, chibzuială în conducerea unei gospodării (personale, de stat etc.), a unei instituții, organizații etc. 3. S.m. (Reg.) Soț (în raport cu soția sa). 4. S.m. (Înv.) Domnitor. – Din bg., scr. gospodar.

gospodaresc
GOSPODĂRÉSC, -EÁSCĂ, gospodărești, adj. 1. Care aparține sau este specific unui gospodar priceput. 2. (Rar) Conjugal. – Gospodar + suf. -esc.

gospodareste
GOSPODĂRÉȘTE adv. Ca gospodarii (buni); cu chibzuială, cu pricepere. – Gospodar + suf. -ește.

gospodari
GOSPODĂRÍ, gospodăresc, vb. IV. 1. Tranz., intranz. și refl. A conduce sau a face treburile unei gospodării, ale unei instituții, organizații etc. 2. Refl. și tranz. fact. A întemeia sau a face pe cineva să-și întemeieze o gospodărie (prin căsătorie); a (se) căpătui. – Din gospodar.

gospodarie
GOSPODĂRÍE, gospodării, s.f. 1. Totalitatea bunurilor care constituie averea (imobilă a) unui locuitor, îndeosebi a unui țăran (și a familiei sale); casă^1. ♦ Unitate formată dintr-o locuință și din persoanele (înrudite) care o locuiesc, trăind în comun; persoanele (înrudite) care locuiesc împreună, având buget comun și valorificând în comun bunurile dobândite prin munca lor. 2. Activitate casnică (a gospodinei); menaj. 3. (Ieșit din uz) Unitate de producție agricolă, de prestări de servicii etc. (de stat, cooperatistă sau particulară). 4. Conducere, administrare a unui bun, a unei instituții (publice) etc.; instituție sau ansamblu de instituții care asigură această conducere, administrare. Gospodărie comunală. – Gospodar + suf. -ie.

gospodarioara
GOSPODĂRIOÁRĂ, gospodărioare, s.f. (Fam.) Diminutiv al lui gospodărie (1). [Pr.: -ri-oa-] – Gospodărie + suf. -ioară.

gospodarire
GOSPODĂRÍRE, gospodăriri, s.f. Acțiunea de a (se) gospodări; administrare, conducere. – V. gospodări.

gospodarit
GOSPODĂRÍT, -Ă, gospodăriți, -te, adj. (Despre oameni) Care și-a întemeiat o gospodărie (1) sau care își conduce cu pricepere, cu chibzuială gospodăria. – V. gospodări.

gospodaros
GOSPODĂRÓS, -OÁSĂ, gospodăroși, -oase, adj. (Despre oameni) Care dovedește pricepere și manifestă interes, pasiune în conducerea unei gospodării (personale, de stat etc.), a unei instituții, organizații etc. – Gospodar + suf. -os.

gospodina
GOSPODÍNĂ, gospodine, s.f. Femeie care se ocupă cu treburile gospodăriei, ale casei familiale; casnică. ♦ Femeie pricepută în treburile gospodăriei, ale casei familiale. ♢ (Adjectival) Femeie foarte gospodină. ♦ Stăpâna unei gospodării. – Din sl. gospodinĩ.

gostat
GOSTÁT, gostaturi, s.n. (Ieșit din uz) Gospodărie (agricolă) de stat. – Go[spodărie agricolă de] stat.

gostinar
GOȘTINÁR, goștinari, s.m. Slujbaș însărcinat cu

gostina
GÓȘTINĂ, goștini, s.f. (În evul mediu în Țara Românească și în Moldova) Dare care se percepea în oi, porci sau vaci. – Et. nec.

got
GOT, goți, s.m. (La pl.) Neam germanic, originar din Scandinavia, care prin sec. II a început să migreze spre sud, fiind semnalat în secolul următor și pe teritoriul țării noastre; (și la sg.) persoană aparținând acestui neam. – Din fr. Goths, lat. Gothus.

gotcan
GOTCÁN, gotcani, s.m. (Ornit.; reg.) Cocoș-de-munte. – Gotcă + suf. -an.

gotca
GÓTCĂ, gotce, s.f. (Reg.) Femeiușca cocoșului-de-munte; găină-sălbatică. ♢ Roșu ca (sau cum e) gotca sau roșu gotcă = foarte roșu. – Din ucr. gotka.

gotic
GÓTIC, -Ă, gotici, -ce, adj. Al goților, privitor la goți. ♢ Scriere gotică sau litere gotice, alfabet gotic = scriere, litere sau alfabet cu caractere colțuroase, întrebuințate, în evul mediu, în apusul Europei, astăzi mai ales în Germania. Stil gotic = stil arhitectural apărut în sec. XII în Europa occidentală, caracterizat prin predominarea formelor arhitectonice înalte și zvelte, prin arcuri și bolți ogivale, prin contraforturi, prin vitralii și prin numărul mare de sculpturi în piatră. Artă gotică = formă de artă răspândită în Europa începând din sec. XII. ♦ (Construit) în stil gotic. – Din fr. gothique, lat. gothicus.

goz
GOZ, gozuri, s.n. (Reg.; cu sens colectiv) Resturi nefolositoare de materii vegetale; p. gener. gunoi, murdărie. [Var.: gózură s.f.] – Din magh. gaz.

gozura
GÓZURĂ, gozuri, s.f. V. goz.

graba
GRÁBĂ s.f. Tendință, intenție, dorință de a face ceva sau de a ajunge undeva cât mai repede; iuțeală, viteză (mare) cu care se face ceva; zor^1, grăbire. ♢ Loc. adv. În grabă sau în graba mare = grabnic, repede. – Din grăbi (derivat regresiv).

graben
GRÁBEN, grabene, s.n. Porțiune scufundată a scoarței terestre, de formă alungită și mărginită de falii paralele. – Din germ. Graben, fr. graben.

grabnic
GRÁBNIC, -Ă, grabnici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Care se grăbește, care arată grabă; care se întâmplă repede, pe neașteptate; care nu poate aștepta, nu poate întârzia, care trebuie făcut fără întârziere. Mers grabnic. Moarte grabnică. Treabă grabnică. – Grabă + suf. -nic.

grad
GRAD, grade, s.n. 1. Nume dat mai multor unități de măsură pentru diverse mărimi (variabile), în cadrul unor sisteme sau scări de reper. Grad centezimal. Grad de latitudine. ♢ Grad de libertate = indice care arată posibilitățile de mișcare ale (elementelor) unui sistem mecanic. 2. (Mat.) Exponentul sau suma exponenților mărimii literale a unui monom; cel mai mare dintre exponenții monoamelor care alcătuiesc un polinom. ♢ Ecuație de gradul întâi (sau al doilea etc.) = ecuație a cărei necunoscută e la puterea întâi (sau a doua etc.). 3. Fiecare dintre diviziunile în care se împarte un sistem sau o scară de reper, de măsură. 4. Valoare a unei mărimi, considerată în raport cu o valoare de referință. ♢ Grad alcoolic = fiecare dintre procentele de alcool pur din volumul unui lichid alcoolic. 5. Etalon sau criteriu de apreciere a felului cum se realizează un proces tehnic, o însușire a unui material etc. 6. (În sintagma) Grad de comparație V. comparație. 7. (Urmat de determinări) Treaptă, nivel, stadiu (într-un proces, într-o situație etc. dată). ♢ Grad de rudenie = raportul de apropiere între rude. ♢ Loc. adv. În ultimul grad = în stadiul cel mai avansat, cel mai grav. 8. Fiecare dintre treptele sistemului de organizare a unor instituții; fiecare dintre treptele ierarhiei unor funcții; p. ext. loc pe care îl ocupă cineva în ierarhia unor funcții; persoană care ocupă o anumită funcție în această ierarhie. – Din fr. grade, lat. gradus, germ. Grad.

grada
GRADÁ, gradez, vb. I. Tranz. 1. A marca gradele (3), a împărți în grade (un instrument sau o scară de măsură). 2. A repartiza, a împărți, a eșalona în raport cu o scară, cu un punct de reper, cu un etalon. ♢ Expr. A grada o pedeapsă = a fixa o pedeapsă în raport cu gravitatea culpei. – Din grad (după fr. graduer).

gradare
GRADÁRE, gradări, s.f. Acțiunea de a grada și rezultatul ei. – V. grada.

gradat
GRADÁT^1, gradați, s.m. Militar având un grad inferior celui de ofițer. – Din fr. gradé.

GRADÁT^2, -Ă, gradați, -te, adj. 1. (Despre aparate, instrumente etc.) Împărțit în grade (3). 2. Care suie sau coboară treptat, care are loc, se produce pe rând, într-o succesiune ascendentă sau descendentă. – V. grada.

gradatie
GRADÁȚIE, gradații, s.f. 1. Creștere sau descreștere treptată, progresivă, înaintare succesivă (a unui proces, a unui fenomen, a unei acțiuni etc.). 2. Fiecare dintre diviziunile care se găsesc pe suportul unui instrument de măsură cu scări gradate. 3. Figură de stil constând în trecerea treptată, ascendentă sau descendentă, de la o idee la alta. ♦ (Pict.) Trecere treptată de la o nuanță la alta. 4. Fiecare dintre treptele de încadrare pe care se află un salariat în cadrul gradului său, acordată pe baza vechimii în serviciu și a aportului în muncă; p. ext. spor de salariu care corespunde fiecăreia dintre aceste trepte. – Din fr. gradation, lat. gradatio.

gradel
GRÁDEL s.n. Pânză albă de bumbac cu dungi longitudinale, folosită pentru lenjerie. – Din germ. Gradel.

graden
GRADÉN, gradenuri (gradene), s.n. 1. Treaptă înaltă, așezată la baza unui edificiu. 2. Fiecare dintre treptele unui amfiteatru, stadion etc., pe care sunt așezate băncile sau scaunele. – Din fr. gradin.

gradient
GRADIÉNT, gradienți, s.m. Mărime care indică variația presiunii barometrice sau a temperaturii în anumite condiții. [Pr.: -di-ent] – Din fr. gradient.

gradier
GRADIÉR, gradiere, s.n. Construcție folosită la răcirea apei necesare instalațiilor energetice. [Pr.: -di-er] – Din germ. Gradier[werk].

gradina
GRÁDINĂ, gradine, s.f. Daltă specială din oțel care servește la

gradual
GRADUÁL, graduale, s.n. (Muz.) Cânt gregorian în liturghia catolică. ♦ Carte de cântece pentru liturghie la catolici. [Pr.: -du-al] – Din it., lat. graduale.

graf
GRAF^1, grafi, s.m. (Rar) Conte (german). – Din germ. Graf.

GRAF^2, grafe și grafuri, s.n. (Mat.) Ansamblu a două mulțimi disjuncte, între care s-a stabilit o corespondență. ♢ Teoria grafelor = disciplină care studiază proprietățile topologice ale structurii grafelor. – Din fr. graphe, engl. graph.

grafem
GRAFÉM, grafeme, s.n. Semn vizual al unui sunet. – Din fr. graphème.

graffito
GRAFFÍTO, graffiti, s.m. (Arheol.) Inscripție sau desen executat prin zgâriere pe monumentele antice. ♦ (Sens curent) Inscripții zgâriate pe pereți. – Din it. graffito.

grafic
GRÁFIC, -Ă, grafici, -ce, adj., GRÁFIC, grafice, s.n., GRÁFICĂ s.f. I. Adj. 1. Referitor la metoda de a reprezenta prin desen (linii, puncte, figuri etc.) o mărime, variația unei mărimi sau raportul dintre două sau mai multe mărimi variabile; care aparține acestei metode. 2. Care ține de sau privitor la felul în care se realizează o tipăritură. II. 1. S.n. Reprezentare prin desen a unei mărimi, a variației unei mărimi sau a raportului dintre două sau mai multe mărimi variabile; reprezentare prin linii, figuri geometrice, hărți etc. a unor date din diverse domenii de activitate. 2. S.f. Ramură a artei plastice la baza căreia se află desenul de sine stătător și care folosește diverse procedee tehnice și diferite materiale. – Din fr. graphique.

grafician
GRAFICIÁN, -Ă, graficieni, -e, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu grafica. [Pr.: -ci-an] – Grafic(ă) + suf. -ian.

grafie
GRAFÍE, grafii, s.f. Mod de redare în scris a cuvintelor; scriere. ♦ Fel specific de a scrie al cuiva; scris^1. ♦ Linie specifică a unui desen, care caracterizează pe autorul lui. – Din fr. graphie.

grafit
GRAFÍT s.n. Carbon natural aproape pur, cristalizat în sistemul hexagonal, de culoare cenușie-neagră și cu luciu metalic, având numeroase folosiri în industrie. – Din fr. graphite.

grafitiza
GRAFITIZÁ, grafitizez, vb. I. Tranz. A purifica fonta prin separarea grafitului. – Grafit + suf. -iza. Cf. germ. g r a p h i t i e r e n.

grafitizare
GRAFITIZÁRE, grafitizări, s.f. Acțiunea de a grafitiza. – V. grafitiza.

grafitizata
GRAFITIZÁTĂ, grafitizate, adj.f. (Despre fontă) Care a fost purificată prin separarea grafitului. – V. grafitiza.

grafitos
GRAFITÓS, -OÁSĂ, grafitoși, -oase, adj. Care conține grafit, cu aspect de grafit. – Din fr. graphiteux.

grafofon
GRAFOFÓN, grafofoane, s.n. Fonograf la care sunetele erau înregistrate pe cilindri. – Din fr. graphophone.

grafolog
GRAFOLÓG, -Ă, grafologi, -ge, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu grafologia. – Din fr. graphologue.

grafologic
GRAFOLÓGIC, -Ă, grafologici, -ce, adj. Care aparține grafologiei, privitor la grafologie. – Din fr. graphologique.

grafologie
GRAFOLOGÍE s.f. Studiul particularităților individuale ale scrisului, cu aplicații în criminalistică, în psihologie, psihiatrie etc. – Din fr. graphologie.

grafoman
GRAFOMÁN, grafomani, s.m. Maniac al scrisului. ♦ Reclamagiu^1. – Din grafomanie (derivat regresiv).

grafomanie
GRAFOMANÍE s.f. Tendință patologică de a scrie mult și fără rost. – Din fr. graphomanie.

grafometru
GRAFOMÉTRU, grafometre, s.n. Instrument pentru măsurarea unghiurilor de pe teren, folosit în ridicarea de planuri. – Din fr. graphomètre.

grafospasm
GRAFOSPÁSM, grafospasme, s.n. (Med.) Crampa scriitorului. – Din engl. graphospasm.

grafplotter
GRAF-PLÓTTER, graf-plottere, s.n. (Electron., inform.) Dispozitiv periferic prin intermediul căruia se poate genera o imagine grafică pe un suport material; plotter. [Pr.: -plotăr] – Din engl. graph-plotter.

graham
GRAHÁM (GRÁHAM) s.n. (În sintagma) Pâine (de) graham = pâine dietetică făcută din făină integrală, fără sare. – Din germ. Graham[brot].

grai
GRAI, graiuri, s.n. 1. Glas, voce. ♢ Loc. adv. Într-un grai = într-un glas, toți deodată. ♢ Expr. A prinde (sau a da) grai = a începe sau a se hotărî să vorbească. A-i pieri (sau a-și pierde) graiul = a nu mai putea să vorbească (de emoție, de frică etc.), a amuți; a nu mai avea ce să spună. 2. Facultatea de a vorbi. ♢ Loc. adv. Prin viu grai = oral. 3. Limbă. ♦ Fel de a vorbi. 4. Unitate lingvistică subordonată dialectului, caracteristică pentru o regiune mai puțin întinsă; p. ext. dialect. 5. (Rar) Vorbă, cuvânt. – Din grăi (derivat regresiv).

graifar
GRÁIFĂR, graifăre, s.n. V. graifer.

graifer
GRÁIFER, graifere, s.n. 1. Organ al unor mașini de cusut care are rolul de a prinde, de a deplasa etc. ața. 2. Benă (de transportat, de ridicat) prevăzută cu cablu. [Var.: gráifăr s.n.] – Din germ. Greifer.

grajd
GRAJD, grajduri, s.n. Construcție sau încăpere special amenajată pentru adăpostirea animalelor domestice mari. – Din sl. graždĩ.

gram
GRAM, grame, s.n. Unitate de măsură pentru masa (ori greutatea) unui corp, egală cu a mia parte dintr-un kilogram. ♢ Gram-forță = unitate de măsură pentru forță, egală cu a mia parte dintr-un kilogram-forță. – Din fr. gramme.

gramaj
GRAMÁJ s.n. Masă (ori greutate), exprimată în grame, pe care trebuie să o aibă o parte dintr-un material. – Din fr. grammage.

gramatic
GRAMÁTIC, -Ă, gramatici, -ce, s.m. și f. Gramatician. – Din ngr. ghrammatikós, lat. grammaticus.

gramatical
GRAMATICÁL, -Ă, gramaticali, -e, adj. Care aparține gramaticii, privitor la gramatică. – Din fr. grammatical, lat. grammaticalis.

gramaticaliza
GRAMATICALIZÁ, pers. 3 gramaticalizează, vb. I. Refl. (Despre cuvinte cu sens lexical) A ajunge să exprime o relație gramaticală, să capete rolul unui instrument gramatical. – Din fr. grammaticaliser.

gramaticalizare
GRAMATICALIZÁRE, gramaticalizări, s.f. Faptul de a se gramaticaliza. – V. gramaticaliza.

gramatica
GRAMÁTICĂ, gramatici, s.f. Ansamblu de reguli cu privire la

gramatician
GRAMATICIÁN, -Ă, gramaticieni, -e, s.m. și f. Persoană specializată în studii de gramatică; autor de manuale, tratate sau studii de gramatică; gramatic. [Pr.: -ci-an] – Gramatică + suf. -ian (după fr. grammairien).

gramiera
GRAMIÉRĂ, gramiere, s.f. Balanță specială în formă de sfert de cerc folosită în industria hârtiei și a celulozei la determinarea gramajului. [Pr.: -mi-e-] – Gram + suf. -ieră.

graminee
GRAMINÉE, graminee, s.f. (La pl.) Familie de plante erbacee (rar lemnoase) monocotiledonate, cu rădăcina fasciculată, cu tulpina formată din noduri și internoduri, cu inflorescența în formă de spic; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – Din fr. graminée.

gramofon
GRAMOFÓN, gramofoane, s.n. Aparat pentru

gramola
GRÁMOLĂ, gramole, s.f. Dispozitiv pentru

granat
GRANÁT^1, granați, s.m. Plantă erbacee aromatică cu frunze lobate și cu flori albe sau galbene (Chrysanthemum parthenium). – Et. nec.

GRANÁT^2, granate, s.n. Silicat natural de calciu, de magneziu, de fier, de mangan, de aluminiu sau de crom, întrebuințat ca piatră de șlefuit sau, în stare pură (de culoare roșie), ca piatră semiprețioasă. – Din germ. Granat.

granata
GRANÁTĂ, granate, s.f. V. grenadă.

grandilocvent
GRANDILOCVÉNT, -Ă, grandilocvenți, -te, adj. (Livr.: despre stil, exprimare, expresii etc.) Plin de emfază; pompos, umflat, bombastic. – Din fr. grandiloquent.

grandilocventa
GRANDILOCVÉNȚĂ s.f. (Livr.) Întrebuințare afectată de cuvinte sau de fraze bombastice, umflate. – Din fr. grandiloquence.

grandios
GRANDIÓS, -OÁSĂ, grandioși, -oase, adj. Măreț, impunător (prin proporțiile sale). [Pr.: -di-os] – Din fr. grandiose, it. grandioso.

grandiozitate
GRANDIOZITÁTE, grandiozități, s.f. (Înv.) Grandoare, măreție. [Pr.: -di-o-] – Grandios + suf. -itate.

grandoare
GRANDOÁRE, grandori, s.f. (Livr.) Aspect măreț, maiestuos, falnic, impunător; măreție, grandiozitate. – Din fr. grandeur.

grandoman
GRANDOMÁN, -Ă, grandomani, -e, s.m. și f. Persoană care suferă de grandomanie; megaloman. – Din grandomanie (derivat regresiv).

grandomanie
GRANDOMANÍE, grandomanii, s.f. Mania de a se crede om însemnat, valoros, de a-și acorda o importanță nejustificată; megalomanie. – Cf. fr. g r a n d, rom. m a n i e.

grangor
GRÁNGOR s.m. v. grangur.

grangur
GRÁNGUR, granguri, s.m. 1. Pasăre cântătoare migratoare, cu penele galbene-aurii pe corp și negre pe aripi și pe coadă (la bărbătuș) ori de culoare verzuie pe corp, cu pântecele alb și aripile sure (la femelă) (Oriolus oriolus). 2. (Peior.) Persoană care ocupă o poziție socială sau politică înaltă (în rândurile clasei dominante); ștab. [Var.: (pop.) gángur, grángor, grángure s.m.] – Lat. galgulus (=galbulus).

grangure
GRÁNGURE s.m. v. grangur.

granic
GRÁNIC, granice, s.n. 1. Bigă specială folosită pe șlepuri. 2. Troliu folosit în operațiile de foraj. – Din germ. Kranich.

granit
GRANÍT, granituri, s.n. Rocă eruptivă foarte dură, granuloasă, întrebuințată la construcții. – Din fr. granite.

granitic
GRANÍTIC, -Ă, granitici, -ce, adj. Care este format din granit, care are înfățișarea (și tăria) granitului. – Din fr. granitique.

granitizare
GRANITIZÁRE, granitizări, s.f. Proces natural de formare a rocilor granitice. – După fr. granitisation.

granita
GRÁNIȚĂ, granițe, s.f. Limită care desparte două state; frontieră, hotar, limită teritorială. ♢ Peste (sau dincolo de) graniță = în străinătate. ♦ P. gener. Fig. Limită, margine. – Din bg., scr. granica.

granivor
GRANIVÓR, -Ă, granivori, -e, adj., s.m. și f. (Pasăre) care se hrănește cu semințe. – Din fr. granivore.

granodiorit
GRANODIORÍT, granodiorite, s.n. Rocă granulară cu structură intermediară între granit și diorit, folosită ca piatră de pavaj și de construcție. [Pr.: -di-o-] – Din fr. granodiorite.

granula
GRANULÁ, granulez, vb. I. Tranz. A transforma în granule un material compact sau pulverulent. – Din fr. granuler.

granular
GRANULÁR, -Ă, granulari, -e, adj. Care se compune din granule, care are aspect de granule, cu granule; granulos. – Din fr. granulaire.

granulare
GRANULÁRE, granulări, s.f. Acțiunea de a granula și rezultatul ei. – V. granula.

granulat
GRANULÁT, -Ă, granulați, -te, adj. Care a fost transformat în granule; compus din granule; care are aspect de granule. – V. granula. Cf. fr. g r a n u l é.

granulator
GRANULATÓR, granulatoare, s.n. Mașină folosită pentru granularea (și sortarea) materialelor dure. – Din fr. granulateur.

granulatie
GRANULÁȚIE, granulații, s.f. 1. Structura în granule a unui material granular. 2. Leziune organică formată din mici tumori, care apar mai ales la suprafața

granula
GRANÚLĂ, granule, s.f. 1. Particulă solidă mică care intră în componența unui corp solid cu structură eterogenă sau care rezultă din sfărâmarea, tăierea etc. unui corp solid. 2. Pastilă conținând un amestec de substanțe medicamentoase încorporate într-o masă zaharoasă. – Din fr. granule.

granulie
GRANULÍE s.f. Formă gravă, generalizată, de tuberculoză; tifobaciloză. – Din fr. granulie.

granulit
GRANULÍT s.n. 1. Rocă metamorfică șistoasă și grăunțoasă, asemănătoare cu gnaisul. 2. Argilă artificială obținută prin arderea granulelor de argilă în cuptoare speciale și folosită ca material de construcție. – Din fr. granulite.

granulocit
GRANULOCÍT, granulocite, s.n. Leucocită cu mai multe nuclee. – Din fr. granulocyte.

granulocitoza
GRANULOCITÓZĂ, granulocitoze, s.f. (Med.) Creștere a numărului de granulocite sangvine peste valoarea normală. – Din fr. granulocytose.

granulom
GRANULÓM, granuloame, s.n. Tumoare de dimensiuni reduse, apărută în urma unui proces inflamator. ♦ Țesut inflamat care apare la rădăcina unui dinte în urma unui abces cronic. – Din fr. granulome.

granulometric
GRANULOMÉTRIC, -Ă, granulometrici, -ce, adj. Care aparține granulometriei, privitor la granulometrie. – Din fr. granulométrique.

granulometrie
GRANULOMETRÍE s.f. Determinare a granulozității unui material granular. – Din fr. granulométrie.

granulos
GRANULÓS, -OÁSĂ, granuloși, -oase, adj. Granular. – Din fr. granuleux.

granulozitate
GRANULOZITÁTE, granulozități, s.f. Structura unui material granular din punctul de vedere al repartiției procentuale a granulelor componente după mărimea lor. – Din fr. granulosité.

grapa
GRÁPĂ^1, grape, s.f. Unealtă agricolă formată dintr-un grătar cu dinți, cu discuri, cu roți dințate etc. sau dintr-o legătură de mărăcini, care servește la mărunțirea, afânarea și netezirea pământului arat, la acoperirea semințelor etc.; boroană. ♢ Expr. A se ține grapă de cineva = a însoți pretutindeni pe cineva. – Cf. alb. g r e p,  g ë r e p ë „undiță, cârlig de undiță”.

GRÁPĂ^2, grape, s.f. Tip de inflorescență în formă de ciorchine. – Din fr. grappe.

grapina
GRAPÍNĂ, grapine, s.f. Mică ancoră cu patru brațe. – Din fr. grappin.

graptolit
GRAPTOLÍT, graptoliți, s.m. (La pl.) Clasă de animale fosile care trăiau în colonii de indivizi variați cu funcții diferite; (și la sg.) animal din această clasă. – Din fr. graptolite, germ. Graptolithen.

gras
GRAS, -Ă, grași, -se, adj., GRÁSĂ, grase, s.f. I. Adj. 1. Care are sub piele un strat gros de grăsime; care are forme pline, rotunde; dolofan, durduliu, rotofei. Om gras. ♢ Țesut gras = țesut adipos. ♦ Fig. (Fam.; despre câștiguri bănești, sume de bani) Mare, însemnat. 2. Care conține multă grăsime; cu multă grăsime; gătit cu multă grăsime. Carne grasă. 3. (În sintagma) Acid gras = acid care se combină cu glicerina, formând grăsimi. 4. (Despre fructe) Plin, cărnos; (despre iarbă) cu firul gros și plin de sevă. 5. (Despre pământ) Fertil, roditor. II. S.f. (În sintagma) Grasă de Cotnari = specie de viță de vie cu strugurii având boabele dese, neomogene, galbene-verzui cu pete ruginii, din care se produce un vin alb superior. III. 1. Adj., s.f. (Caracter sau literă tipografică) care are conturul mai gros decât al literelor aldine. 2. (Despre texte) Care este cules cu caractere grase (III. 1.). – Lat. grassus (= crassus).

graseia
GRASEIÁ, graseiez, vb. I. Intranz. A pronunța sunetul „r” în mod uvular sau velar (ca francezii). [Pr.: -se-ia] – Din fr. grasseyer.

graseiat
GRASEIÁT, -Ă, graseiați, -te, adj. Cu sunetul „r” pronunțat în mod uvular sau velar (ca francezii). [Pr.: -se-iat] – V. graseia.

graseiere
GRASEIÉRE, graseieri, s.f. Acțiunea de a graseia și rezultatul ei. [Pr.: -se-ie-] – V. graseia.

graset
GRASÉT, grasete, s.n. Regiune a membrului posterior la animalele mari, având ca bază rotula și țesuturile moi din jur. – Din fr. grasset.

graten
GRATÉN s.n. (Franțuzism) Preparat culinar (acoperit cu pesmet) copt în cuptor. – Din fr. gratin.

gratie
GRÁTIE, gratii, s.f. Fiecare dintre vergelele care se așază (paralel) în tocul (sau în fața) ușilor, ferestrelor, vitrinelor etc., alcătuind împreună un ansamblu fix sau semimobil, care servește ca măsură de siguranță sau ca motiv arhitectonic. – Lat. *gratis (= cratis).

gratifica
GRATIFICÁ, gratífic, vb. I. Tranz. A acorda cuiva o gratificație, o favoare sau o răsplată. ♦ Fig. A atribui cuiva ceva. – Din fr. gratifier, lat. gratificare.

gratificare
GRATIFICÁRE, gratificări, s.f. Acțiunea de a gratifica și rezultatul ei. – V. gratifica.

gratificatie
GRATIFICÁȚIE, gratificații, s.f. Recompensă bănească ce se acordă unui angajat peste salariul obișnuit, de obicei la sfârșitul anului, pentru îndeplinirea în bune condiții a sarcinilor de muncă. – Din fr. gratification, lat. gratificatio.

gratina
GRATINÁ, gratinez, vb. I. Tranz. A acoperi unele mâncăruri cu pesmet și a le da la cuptor. – Din fr. gratiner.

gratinare
GRATINÁRE, gratinări, s.f. Acțiunea de a gratina și rezultatul ei. – V. gratina.

gratinat
GRATINÁT, -Ă, gratinați, -te, adj. (Despre preparate culinare) Acoperit cu pesmet (copt). – V. gratina.

gratis
GRÁTIS adv. Fără plată, fără bani, în mod gratuit. ♢ Pe gratis = a) fără plată; b) fig. fără motiv, în mod nejustificat. – Din fr. gratis, lat. gratis.

gratitudine
GRATITÚDINE, gratitudini, s.f. (Livr.) Recunoștință. – Din fr. gratitude, lat. gratitudo, -inis.

gratuit
GRATUÍT, -Ă, gratuiți, -te, adj. Care nu costă nimic, care este dat sau primit fără nici o plată. ♦ Fig. Care se dovedește inutil, nejustificat. – Din fr. gratuit, lat. gratuitus.

gratuitate
GRATUITÁTE, gratuități, s.f. (La sg.) Însușirea de a fi gratuit, de a nu costa nimic. ♦ (Concr.) Obiect (mai ales cărți) oferit în mod gratuit unei persoane de către instituția sau întreprinderea în care se elaborează sau se confecționează astfel de obiecte. ♦ Fig. (La sg.) Inutilitate, zădărnicie sau netemeinicie a unei acțiuni, a unei fapte etc.; (la pl.) fapte, vorbe, atitudini care se dovedesc inutile sau nejustificate. [Pr.: -tu-i-] – Din fr. gratuité, lat. gratuitas, -atis.

gratula
GRATULÁ, gratulez, vb. I. Tranz. și refl. recipr. (Astăzi rar) A (se) felicita; a (se) lăuda. – Din lat. gratulari, it. gratulare.

gratulare
GRATULÁRE, gratulări, s.f. (Astăzi rar) Felicitare. – V. gratula.

gratulatie
GRATULÁȚIE, gratulații, s.f. (Astăzi rar) Felicitare. – Din lat. gratulatio.

gratia
GRAȚIÁ, grațiez, vb. I. Tranz. A acorda unui condamnat iertarea, parțială sau totală, în executarea pedepsei, printr-un act emis de șeful statului. [Pr.: -ți-a] – Din fr. gracier. Cf. it. g r a z i a r e.

gratie
GRÁȚIE, grații, s.f. 1. Drăgălășenie, finețe, gingășie demonstrate de o ființă în mișcări, atitudini etc.; atracție particulară pe care o provoacă cineva sau ceva prin aspect, mișcare etc.; farmec. ♢ (În mitologia romană) Cele trei grații sau grațiile = cele trei zeițe considerate ca personificări ale frumuseții și gingășiei feminine. ♢ Expr. (Peior.) A face grații = a) a căuta să pară fermecător prin gesturi și atitudini afectate; b) a-și manifesta în mod nejustificat nemulțumirea, a face nazuri. 2. Bunăvoință, preferință, favoare de care se bucură cineva. ♢ Expr. A intra în grațiile cuiva = a câștiga încrederea, bunăvoința cuiva. ♦ Ajutor, milă, îndurare (divină); iertare (de o pedeapsă). ♢ Anul de grație..., formulă emfatică ce precedă indicarea unui an calendaristic. 3. (Cu valoare de prepoziție) Datorită. – Din lat. gratia.

gratiere
GRAȚIÉRE, grațieri, s.f. Acțiunea de a grația și rezultatul ei. [Pr.: -ți-e-] – V. grația.

gratios
GRAȚIÓS, -OÁSĂ, grațioși, -oase, adj. 1. Plin de grație (1), de gingășie, de farmec. 2. (Înv.) Binevoitor, prietenos. [Pr.: -ți-os] – Din lat. gratiosus, it. grazioso. Cf. fr. g r a c i e u x.

gratiozitate
GRAȚIOZITÁTE, grațiozități, s.f. (La sg.; adesea ir.) Politețe plină de bunăvoință; amabilitate; atitudine curtenitoare. ♦ (La pl.) Atitudine, vorbe, fapte pline de afectare; p. ext. nazuri, mofturi. [Pr.: -ți-o-] – Din lat. gratiositas, -atis, it. graziositá.

graur
GRÁUR, grauri, s.m. Pasăre migratoare cu ciocul ascuțit de culoare gălbuie și cu pene negre-verzui cu pete albe (Sturnus vulgaris). ♦ (Adjectival m.; despre cai) Care are culoarea cenușie (împestrițată cu pete albe). [Var.: (pop.) gráure s.m.] – Lat. graulus.

graure
GRÁURE, grauri, s.m. V. graur.

grav
GRAV, -Ă, gravi, -e, adj. 1. Care este extrem de important prin consecințele neplăcute pe care le poate avea, care poate avea urmări rele; p. ext. important. ♦ (Despre boli, răni) Periculos, primejdios; care poate provoca moartea. 2. (Despre oameni, despre figura, privirea sau manifestările lor) Foarte serios, sever; solemn. 3. (Despre voce, sunete, ton, timbru) Care se află la registrul cel mai de jos; jos, profund, adânc, gros. 4. (În sintagma) Accent grav = accent (orientat oblic de la stânga la dreapta) purtat în unele limbi de o vocală deschisă. – Din fr. grave, lat. gravis.

grava
GRAVÁ, gravez, vb. I. Tranz. A săpa o imagine, ornamente, litere etc. într-un material, cu ajutorul unor instrumente sau al unor mijloace tehnice speciale, pentru a obține un clișeu de imprimare sau în scop decorativ. – Din fr. graver.

gravare
GRAVÁRE, gravări, s.f. Acțiunea de a grava și rezultatul ei; gravură. – V. grava.

gravat
GRAVÁT, -Ă, gravați, -te, adj. Care a fost supus operației de gravare. – V. grava.

grave
GRAVE adv. (Muz.; indică modul de execuție) Rar, largo. ♦ (Substantivat, n.) Compoziție sau parte dintr-o compoziție muzicală creată în acest tempo. [Pr.: grá-] – Cuv. it.

gravela
GRAVÉLĂ, gravele, s.f. (Med.) Litiază urinară. – Din fr. gravelle.

gravelit
GRAVELÍT s.n. (Constr.) Granulit (2). – După engl. gravel.

gravida
GRAVÍDĂ, gravide, adj.f., s.f. (Femeie) care poartă un făt în cavitatea uterină; (femeie) însărcinată, (femeie) borțoasă. – Din lat. gravida, fr. gravide.

gravidie
GRAVIDÍE s.f. Starea femeii gravide; graviditate. – Din fr. gravidie.

graviditate
GRAVIDITÁTE s.f. Starea femeii gravide (din momentul conceperii fătului și până la nașterea lui); starea de sarcină. – Din lat. graviditas, -atis, fr. gravidité.

gravimetric
GRAVIMÉTRIC, -Ă, gravimetrici, -ce, adj. Care aparține gravimetriei, privitor la gravimetrie. – Din fr. gravimétrique.

gravimetrie
GRAVIMETRÍE s.f. 1. Parte a geofizicii care studiază distribuția geografică a câmpului de gravitație. 2. Metodă chimică prin care se determină cantitatea unui element dintr-un amestec prin separarea lui cu ajutorul unui reactiv. – Din fr. gravimétrie, germ. Gravimetrie.

gravimetru
GRAVIMÉTRU, gravimetre, s.n. (Fiz.) Instrument pentru măsurarea accelerației gravitației. – Din fr. gravimètre.

gravita
GRAVITÁ, gravitez, vb. I. Intranz. A fi sau a se mișca în câmpul de gravitație al altui corp. ♦ Fig. A evolua, a avea loc, a trăi în jurul sau în vecinătatea (și sub influența) cuiva sau a ceva. – Din fr. graviter.

gravitate
GRAVITÁTE s.f. 1. Aspect extrem de important prin consecințele neplăcute, primejdioase pe care le poate avea. 2. Seriozitate, severitate, sobrietate extremă (în manifestări, atitudini etc.). 3. (Rar) Greutate, asprime. 4. Gravitație. – Din fr. gravité, lat. gravitas, -atis.

gravitatie
GRAVITÁȚIE s.f. (Fiz.) Fenomen de atracție reciprocă a corpurilor, dependent de masa lor; gravitate (4). ♢ Câmp de gravitație = spațiul în care un corp își exercită atracția asupra altor corpuri. Centru de gravitație = a) punctul de aplicație al rezultantei forțelor de gravitație exercitate asupra părților care alcătuiesc un corp; b) fig. loc în jurul (și sub influența) căruia evoluează, trăiește cineva sau ceva. – Din fr. gravitation.

gravitational
GRAVITAȚIONÁL, -Ă, gravitaționali, -e, adj. Care aparține gravitației, care se referă la gravitație, de gravitație. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. gravitationnel.

graviton
GRAVITÓN, gravitoni, s.m. (Fiz.) Particulă ipotetică, considerată a fi cuanta câmpului de gravitație. – Din engl. graviton.

gravor
GRAVÓR, gravori, s.m. Specialist în gravură, persoană care se ocupă cu gravura. – Din fr. graveur.

gravura
GRAVÚRĂ, (3) gravuri, s.f. 1. Gravare. 2. Gen al graficii în care imaginea artistică este obținută prin

grazioso
GRAZIOSO adv. (Muz.; indică modul de execuție) Cu ușurință și grație. [Pr.: -țió-zo] – Cuv. it.

grabi
GRĂBÍ, grăbesc, vb. IV. Refl., intranz. și tranz. A acționa sau a face pe cineva să acționeze (mai) repede; a-și iuți sau a face să-și iuțească mișcările, mersul. ♦ Tranz. A face ca o treabă, un fenomen etc. să se întâmple, să se săvârșească mai repede; a urgenta, a zori, a iuți, a accelera, a devansa. ♦ Refl. A acționa, a face ceva prea în grabă și fără prea multă chibzuială; a se pripi. – Din bg. grabja (se).

grabire
GRĂBÍRE, grăbiri, s.f. Acțiunea de a (se) grăbi; grabă. ♢ Loc. adv. (Înv.) Cu (mare) grăbire = grabnic, repede. – V. grăbi.

grabit
GRĂBÍT, -Ă, grăbiți, -te, adj. (Despre oameni) Care se grăbește, care merge foarte repede (pentru a ajunge undeva la timp). – V. grăbi.

gradea
GRĂDEÁ, grădele, s.f. (Reg.) Nuia din care se împletesc unele garduri; p. ext. (la pl.) gard împletit din nuiele. [Var.: grădélă s.f.] – Refăcut din grădele (pl. lui grădelă < scr. gradela).

gradela
GRĂDÉLĂ, grădele, s.f. V. grădea.

gradinar
GRĂDINÁR, grădinari, s.m. Persoană care se ocupă de

gradina
GRĂDÍNĂ, grădini, s.f. 1. Suprafață de teren arabil, de obicei îngrădită, pe care se cultivă legume, flori sau pomi fructiferi, în vederea obținerii unor produse; grădinărie. ♢ Expr. O grădină de om = om plăcut, simpatic. 2. Suprafață de teren

gradinareasa
GRĂDINĂREÁSĂ, grădinărese, s.f. Femeie care se ocupă de

gradinaresc
GRĂDINĂRÉSC, -EÁSCĂ, grădinărești, adj. Care aparține grădinarului sau grădinăritului, privitor la grădinar sau la grădinărit. – Grădinar + suf. -esc.

gradinari
GRĂDINĂRÍ, grădinăresc, vb. IV. Intranz. (Rar) A se ocupa de

gradinarie
GRĂDINĂRÍE, (2) grădinării, s.f. 1. Grădinărit. 2. Grădină (1). – Grădinar + suf. -ie.

gradinarit
GRĂDINĂRÍT s.n. Ocupația, profesiunea grădinarului; grădinărie. – V. grădinări.

gradinita
GRĂDINÍȚĂ, grădinițe, s.f. Diminutiv al lui grădină; grădinuță. ♢ Grădiniță (de copii) = instituție pentru educarea și instruirea copiilor între 3 și 6 ani; grădină de copii. – Grădină + suf. -iță.

gradinuta
GRĂDINÚȚĂ, grădinuțe, s.f. Grădiniță. – Grădină + suf. -uță.

gradiste
GRĂDIȘTE, grădiști, s.f. Ridicătură (alungită) de teren formată în lunca unui râu, datorită schimbării către vărsare a meandrelor lui. – Din sl. gradište „castru”.

grai
GRĂÍ, grăiesc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Pop.) A zice, a spune; a vorbi. – Din bg. graja, scr. grájati.

graitor
GRĂITÓR, -OÁRE, grăitori, -oare, adj. Care grăiește; (în special) convingător, elocvent, concludent. Dovadă grăitoare. [Pr.: gră-i-] – Grăi + suf. -tor.

grajdar
GRĂJDÁR, grăjdari, s.m. Bărbat care se ocupă de îngrijirea animalelor adăpostite într-un grajd. – Grajd + suf. -ar.

gramada
GRĂMÁDĂ, grămezi, s.f. 1. Cantitate mare de obiecte, de materiale strânse ori aflate la un loc (unele peste altele); îngrămădire. ♦ (Adverbial) În mare cantitate (la un loc), formând o grămadă (1). ♢ Expr. A cădea (sau a se prăbuși) grămadă = a cădea jos (în nesimțire). A da (sau a face, a pune etc.) (pe cineva) grămadă (jos) = a doborî; p. ext. a omorî (pe cineva). 2. Cantitate, număr mare de ființe (strânse, aflate la un loc); mulțime. ♦ Spec. Îngrămădire (organizată) de jucători la rugbi; meleu. – Din sl. gramada.

gramadeala
GRĂMĂDEÁLĂ, grămădeli, s.f. (Pop.) Îngrămădeală. – Grămădi + suf. -eală.

gramadi
GRĂMĂDÍ, grămădesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) îngrămădi. – Din grămadă.

gramadire
GRĂMĂDÍRE, grămădiri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) grămădi și rezultatul ei; îngrămădire. – V. grămădi.

gramajoara
GRĂMĂJOÁRĂ, grămăjoare, s.f. Diminutiv al lui grămadă (1); grămăjuie. – Grămadă + suf. -ioară.

gramajuie
GRĂMĂJÚIE, grămăjui, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui grămadă (1); grămăjoară. [Pr.: -ju-ie] – Grămadă + suf. -uie.

gramatic
GRĂMĂTÍC, grămătici, s.m. Secretar sau scriitor într-o cancelarie (domnească sau boierească). ♦ (Ir.) Lingvist; gramatician. – Din ngr. ghrammatikós.

gramaticie
GRĂMĂTICÍE, grămăticii, s.f. (Înv.) Cancelarie. – Grămătic + suf. -ie.

granicer
GRĂNICÉR, grăniceri, s.m. Militar instruit pentru pază la granița unei țări; cordonaș. – Graniță + suf. -ar.

graniceresc
GRĂNICERÉSC, -EÁSCĂ, grănicerești, adj. Care aparține grănicerilor, privitor la grăniceri. ♢ Ținut grăniceresc = regiune de graniță a Imperiului Habsburgic, ai cărei locuitori se bucurau de anumite privilegii în schimbul supravegherii și apărării hotarelor. – Grănicer + suf. -esc.

grapa
GRĂPÁ, grăpez, vb. I. Tranz. A mărunți, a afâna și a netezi cu grapa^1 pământul arat (acoperind semințele); a boroni. – Din grapă^1.

grapare
GRĂPÁRE, grăpări, s.f. Grăpat. – V. grăpa.

grapat
GRĂPÁT s.n. Faptul de a grăpa; grăpare, grăpătură, boronit. – V. grăpa.

grapatura
GRĂPĂTÚRĂ, grăpături, s.f. (Rar) Grăpat. – Grăpa + suf. -ătură.

grapis
GRĂPÍȘ adv. Dificil, anevoie. ♢ Expr. Târâș-grăpiș = cu mare greutate, anevoie. – Grapă + suf. -iș.

grasan
GRĂSÁN, -Ă, grăsani, -e, adj. (Depr. sau glumeț; adesea substantivat m. și f.) Augmentativ al lui gras (I 1). – Gras + suf. -an.

grasime
GRĂSÍME, grăsimi, s.f. 1. Substanță unsuroasă răspândită în țesuturile animale și în plante, formând, la om și la unele animale, primul strat de sub piele, care acoperă mușchii. 2. Pată de grăsime (1). 3. Starea, însușirea unei ființe grase (I 1). – Gras + suf. -ime.

grasuliu
GRĂSULÍU, -ÍE, grăsulii, adj. Cam gras (I 1), destul de gras. – Gras + suf. -uliu.

grasun
GRĂSÚN, -Ă, grăsuni, -e, adj., GRĂSÚN, grăsuni, s.m. 1. Adj. Grăsuț. 2. S.m. Porc tânăr (până la un an). – Probabil lat. *grasso, -onis. Cf. g r a s.

grasut
GRĂSÚȚ, -Ă, grăsuți, -e, adj. Diminutiv al lui gras (I 1); dolofan, durduliu, grăsun. – Gras + suf. -uț.

gratar
GRĂTÁR, grătare, s.n. 1. Ansamblu de bare metalice paralele ori încrucișate sau placă de tablă găurită, alcătuind un dispozitiv folosit pentru înlesnirea pătrunderii aerului și înlăturarea cenușii în (sau din) instalațiile de ardere, pentru separarea de impurități a unor materii prime, pentru împiedicarea pătrunderii corpurilor străine în instalațiile hidrotehnice, pentru separarea bucăților mari de minereuri după mărime etc. 2. Obiect alcătuit din vergele metalice paralele, prinse într-un cadru (dreptunghiular), sau din aluminiu ondulat, pe care se frige carne, pește, ciuperci etc.; p. ext. friptură astfel preparată. ♢ Loc. adj. La grătar = (despre carne, pește, ciuperci etc.) fript pe grătar (2). 3. Obiect alcătuit din bare de lemn sau de fier paralele, servind drept ștergătoare pentru talpa încălțămintei. 4. Partea de deasupra ieslei, în formă de scară înclinată fixată de-a lungul peretelui, în care se pune fânul. 5. (Tehn.) Grilă (1). – Probabil lat. *gratarium (< *gratis = cratis).

grauncior
GRĂUNCIÓR, grăuncioare, s.n. Diminutiv al lui grăunte. [Pr.: gră-un-] – Grăunte + suf. -cior.

graunte
GRĂÚNTE, grăunți, s.m. 1. Sămânța unor plante, mai ales a cerealelor; bob^1, boabă. ♢ Expr. Cât un grăunte de muștar = foarte mic. 2. Mic obiect asemănător cu un grăunte (1), izolat dintr-o masă de obiecte asemănătoare sau desprins dintr-un obiect mai mare. Grăunte de sare. 3. Cristal metalic de formă neregulată care rezultă dintr-un cristal elementar în urma solidificării sau a tratamentelor termice. [Var.: grăúnț s.n., grăúnță s.f.] – Refăcut din pl. grăunți (< lat. *granuceum).

graunt
GRĂÚNȚ, grăunțe, s.n. V. grăunte.

graunta
GRĂÚNȚĂ, grăunțe, s.f. V. grăunte.

grauntos
GRĂUNȚÓS, -OÁSĂ, grăunțoși, -oase, adj. Cu

granar
GRÂNÁR, (1, 2) grânare, s.n., (3) grânari, s.m. 1. S.n. Magazie de cereale; hambar, jitniță. 2. S.n. Fig. Ținut sau țară care produce grâne din abundență și care aprovizionează cu ele și alte țări sau alte regiuni. 3. S.m. (Înv.) Negustor de cereale. – Grâne (pl. lui grâu) + suf. -ar.

grau
GRÂU, (1) s.m., (2) grâne (grâie), s.n. 1. S.m. Gen de plante erbacee din familia gramineelor, cu rădăcina adâncă, cu frunzele lanceolate, cu inflorescența în formă de spic, din ale căror boabe se face făină (Triticum); plantă care face parte din acest gen. ♦ Sămânța acestei plante. 2. S.n. (Adesea la pl.) Semănătură, lan, holdă de grâu (1) sau, p. gener., de cereale. ♦ (La pl.) Cereale sub formă de boabe. – Lat. granum.

graulet
GRÂULÉȚ s.m. Grâușor (1). [Pr.: grâ-u-] – Grâu + suf. -uleț.

grausor
GRÂUȘÓR s.m. 1. Diminutiv al lui grâu; grâuleț. 2. (Bot.; pop.) Untișor. [Pr.: grâ-u-] – Grâu + suf. -ușor.

grea
GREÁ, greez, vb. I. Tranz. (Mar.) A echipa o navă cu greementul necesar. [Pr.: gre-a] – Din fr. gréer.

greaban
GREÁBĂN, grebene (grebeni), s.n. (m.) Regiune a corpului unor animale (mari) situată între gât și spinare. ♦ P. anal. Coamă a unui munte. – Din sl. grebeni „pieptene”.

greare
GREÁRE, greări, s.f. Acțiunea de a grea și rezultatul ei. [Pr.: gre-a-] – V. grea.

great
GREÁT, -Ă, greați, -te, adj. (Despre nave) Care a fost echipat cu greementul necesar. [Pr.: gre-at] – V. grea.

greata
GREÁȚĂ, grețuri, s.f. 1. Senzație neplăcută, adesea însoțită de vărsături, reprezentând reacția unor receptori nervoși din cavitatea abdominală la diverși agenți. 2. Fig. Sentiment de scârbă, de dezgust, de silă față de cineva sau de ceva. – Greu + suf. -eață.

grebanar
GREBĂNÁR, grebănare, s.n. Curea a hamului care se trece peste greabănul calului. V. gâtar. – Greabăn + suf. -ar.

grebanos
GREBĂNÓS, -OÁSĂ, grebănoși, -oase, adj. Care are greabănul proeminent. ♦ (Despre oameni) Care are spatele adus, încovoiat, cocoșat. – Greabăn + suf. -os.

grebla
GREBLÁ, greblez, vb. I. Tranz. A aduna, a strânge ceva cu grebla; a lucra, a nivela ceva cu grebla. – Din greblă.

greblare
GREBLÁRE, greblări, s.f. Acțiunea de a grebla; greblat. – V. grebla.

greblat
GREBLÁT, greblaturi, s.n. Greblare. – V. grebla.

grebla
GRÉBLĂ, greble, s.f. 1. Unealtă sau mașină agricolă cu ajutorul căreia se strâng paiele, fânul etc. sau cu care se mărunțesc bulgării de pământ, se nivelează solul etc. 2. Construcție orientată transversal pe un curs de apă, servind la oprirea buștenilor. – Din bg. greblo.

grec
GREC, GREÁCĂ, greci, grece, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Greciei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Greciei sau grecilor, privitor la Grecia sau la greci; grecesc. ♢ Lupte greco-romane V. luptă. ♦ (Substantivat, f.) Limba greacă. – Lat. Graecus.

grecesc
GRECÉSC, -EÁSCĂ, grecești, adj. Grec. – Grec + suf. -esc.

greceste
GRECÉȘTE adv. Ca grecii, în felul grecilor; în limba greacă. ♢ Expr. A ședea (sau a se așeza etc.) grecește = a ședea (sau a se așeza etc.) cu genunchii la gură; a ședea (sau a se așeza) cu picioarele încrucișate sub corp; a ședea turcește. – Grec + suf. -ește.

grecism
GRECÍSM, grecisme, s.n. Cuvânt, expresie sau construcție care au fost împrumutate din limba greacă, fără a fi fost asimilate. ♦ Influența limbii (și culturii) grecești asupra altei limbi (și culturi). – Din fr. grécisme.

greciza
GRECIZÁ, grecizez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și însușească sau a-și însuși limba, obiceiurile etc. grecilor, a (se) asimila grecilor. – Grec + suf. -iza. Cf. fr. g r é c i s e r.

grecizare
GRECIZÁRE s.f. Acțiunea de a (se) greciza. – V. greciza.

grecoaica
GRECOÁICĂ, grecoaice, s.f. Femeie care face parte din populația de bază a Greciei sau este originară de acolo. – Grec + suf. -oaică.

grecocatolic
GRECO-CATÓLIC, -Ă, greco-catolici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de biserica unită, privitor la biserica unită. 2. Adj., s.m. și f. (Persoană) care a aderat la biserica unită. – Grec + catolic.

grecoman
GRECOMÁN, grecomani, s.m. (Peior.) Partizan fanatic al grecilor. – Din grecomanie (derivat regresiv).

grecomanie
GRECOMANÍE s.f. Manie de a imita obiceiurile, limba etc. grecilor, de a susține tot ce vine de la greci. – Din fr. grécomanie.

grecooriental
GRECO-ORIENTÁL, -Ă, greco-orientali, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de religia ortodoxă, privitor la religia ortodoxă; ortodox, greco-răsăritean. 2. S.m. și f. Persoană care aderă la religia ortodoxă; ortodox, greco-răsăritean. [Pr.: -ri-en-] – Grec + oriental.

grecorasaritean
GRECO-RĂSĂRITEÁN, -Ă, greco-răsăriteni, -e, adj., s.m. și f. (Rar) Ortodox, greco-oriental. – Grec + răsăritean.

grecoroman
GRECO-ROMÁN, -Ă, greco-romani, -e, adj. Care ține de epoca vechii Grecii și a Imperiului Roman, privitor la vechea Grecie și la Imperiul Roman. – Din fr. gréco-romain.

grecotei
GRECOTÉI, grecotei, s.m. (Peior.) Grec. – Din grec.

grecusor
GRECUȘÓR, grecușori, s.m. (Peior.) Diminutiv al lui grec. – Grec + suf. -ușor.

greder
GRÉDER, gredere, s.n. Mașină folosită pentru diverse operații de construire și de întreținere a drumurilor, îndeosebi pentru

greement
GREEMÉNT, greemente, s.n. Ansamblu format din catargele, velele și parâmele unei nave sau ale unei ambarcații cu pânze. – Din fr. gréement.

gref
GREF, grefuri (grefi), s.n. (m.) Veche măsură de lungime egală cu a șaisprezecea parte dintr-un cot. – Din bg. greh.

grefa
GREFÁ, grefez, vb. I. Tranz. (Med.) A face o grefă^2; a aplica o grefă^2. – Din fr. greffer.

grefare
GREFÁRE, grefări, s.f. Acțiunea de a grefa și rezultatul ei. – V. grefa.

grefa
GRÉFĂ^1, grefe, s.f. Serviciu din cadrul unei instanțe judecătorești, care întocmește, păstrează, comunică etc. actele de procedură. – Din fr. greffe.

GRÉFĂ^2, grefe, s.f. 1. Fragment de țesut sau organ transplantat dintr-o regiune în alta a corpului aceluiași individ sau de la un organism la altul; grefon, transplant. 2. Operație de refacere a unui țesut sau a unui organ cu ajutorul unei grefe^2 (1). – Din fr. greffe.

grefier
GREFIÉR, grefieri, s.m. Funcționar judecătoresc însărcinat cu înregistrarea dezbaterilor instanței, cu redactarea hotărârilor, cu întocmirea, păstrarea și comunicarea actelor de procedură [Pr.: -fi-er] – Din fr. greffier.

grefon
GREFÓN, grefoane, s.n. (Med.) Grefă^2 (1). – Din fr. greffon.

gregar
GREGÁR, -Ă, gregari, -e, adj. (Despre animale) Care trăiește în grupuri compacte, în turme, cete, cârduri. ♢ Instinct gregar = instinct care determină unele animale să trăiască, să migreze etc. în turme, cete, cârduri. (Fig.) Spirit (sau instinct) gregar = spirit sau instinct care îndeamnă pe unii oameni să se supună orbește, să-și piardă cu totul individualitatea în mijlocul mulțimii din care fac parte. – Din fr. grégaire, lat. gregarius.

gregarism
GREGARÍSM s.n. (Rar) Stare a animalelor care trăiesc în turmă; (fig.) instinct, spirit gregar. – Din fr. grégarisme.

greghetin
GREGHETÍN, greghetini, s.m. Plantă erbacee perenă cu frunze palmate și lobate, cu flori mari, albastre, liliachii sau albe (Geranium pratense). – Et. nec.

gregorian
GREGORIÁN, gregoriene, adj.n. (În sintagmele) Calendar gregorian = calendar întocmit la sfârșitul sec. XVI din ordinul papei Grigore al XIII-lea și adoptat în prezent de toate țările Europei. Cânt gregorian = cânt liturgic folosit în Biserica romano-catolică. [Pr.: -ri-an] – Din fr. grégorien.

greier
GRÉIER, greieri, s.m. Gen de insecte cu corpul scurt și gros, cu antene lungi și cu ochi mari, cu picioarele posterioare adaptate la sărit, care produc un sunet ascuțit și pătrunzător prin frecarea elitrelor (Gryllus); insectă care face parte din acest gen. [Pr.: gre-ier. – Var.: gréiere, (reg.) gríer s.m.] – Lat. *grylliolus (< gryllus).

greieras
GREIERÁȘ, greierași, s.m. Diminutiv al lui greier; greieruș. [Pr.: gre-ie-] – Greier + suf. -aș.

greiere
GRÉIERE, greieri, s.m. V. greier.

greierel
GREIERÉL, greierei, s.m. Diminutiv al lui greier; greieruș. [Pr.: gre-ie-. – Var.: (reg.) grierél s.m.] – Greier + suf. -el.

greierus
GREIERÚȘ, greieruși, s.m. Diminutiv al lui greier; greieraș, greierel. [Pr.: gre-ie-] – Greier + suf. -uș.

greime
GREÍME s.f. (Înv.) 1. Greutate (I 1). 2. Mulțime (de ființe); spec. grosul unei armate. – Greu + suf. -ime.

grej
GREJ s.n., adj. invar. 1. S.n. Fir de mătase naturală brută. 2. Adj. invar. (Despre firele de mătase naturală sau despre mătasea naturală) Care are culoarea naturală. – Din fr. grége.

gren
GREN, grenuri, s.n. (Met.) Intensificare bruscă și temporară a vântului, însoțită uneori de ploaie. – Din fr. grain [de vent].

grena
GRENÁ s.n., adj. invar. Roșu-închis. – Din fr. grenat.

grenada
GRENÁDĂ, grenade, s.f. 1. Proiectil ușor, alcătuit dintr-un corp metalic alungit, o încărcătură explozivă și un focos, care se aruncă cu mâna sau cu un dispozitiv special. 2. Obiect de forma unei grenade (1), folosit la

grenadier
GRENADIÉR, grenadieri, s.m. 1. Soldat infanterist care acționa cu grenada (1). 2. (În vechea armată a unor țări) Soldat infanterist dintr-o unitate de elită. [Pr.: -di-er. – Var.: (2) grenadír s.m.] – Din fr. grenadier. Cf. germ. G r e n a d i e r.

grenadina
GRENADÍNĂ, grenadine, s.f. (Rar) Fir de mătase naturală întrebuințat la fabricarea dantelelor. ♦ Țesătură subțire și transparentă, de bumbac sau de mătase, din care se confecționează rochii de vară, perdele etc. – Din fr. grenadine.

grenadir
GRENADÍR, grenadiri, s.m. V. grenadier (2).

greoi
GREÓI, -OÁIE, greoi, -oaie, adj. Care se mișcă, se desfășoară sau pornește greu, încet. ♦ Fig. Lipsit de vioiciune, de suplețe. ♦ Fig. (Despre limbă, stil etc.) Încărcat, complicat, confuz. – Greu + suf. -oi.

grep
GREP, grepuri, s.n. Grepfrut. – Prescurtare din grepfrut.

grepfrut
GRÉPFRUT, grepfruturi, s.n. Fruct citric de culoare galbenă, mai mare decât portocala, cu gust plăcut, acrișor-amărui, produs de un arbore subtropical; grep. [Scris și: grape-fruit] – Din engl., fr. grape-fruit.

gresa
GRESÁ, gresez, vb. I. Tranz. A unge piesele cu mișcare relativă și în contact ale unui mecanism, ale unei mașini etc., pentru a reduce frecarea, uzura sau încălzirea lor ori pentru a le proteja împotriva unor agenți externi. – Din fr. graisser.

gresaj
GRESÁJ, gresaje, s.n. Acțiunea de a gresa și rezultatul ei; ungere, gresare. – Din fr. graissage.

gresare
GRESÁRE, gresări, s.f. Acțiunea de a gresa și rezultatul ei; ungere, gresaj. – V. gresa.

gresat
GRESÁT, -Ă, gresați, -te, adj. (Despre piesele cu mișcare relativă și în contact ale unui mecanism, ale unei mașini etc. sau, p. ext., despre mecanisme, mașini etc.) Care a fost uns. – V. gresa.

gresie
GRÉSIE, gresii, s.f. 1. Rocă sedimentară foarte dură, formată prin

gresor
GRESÓR, (1) gresoare, s.n., (2) gresori, s.m. 1. S.n. Dispozitiv al unei mașini care servește la gresaj; ungător. 2. S.m. Muncitor care efectuează operații de gresare. – Din fr. graisseur.

gres
GREȘ, greșuri, s.n. (Înv. și reg.; azi mai ales în loc. și expr.) Greșeală. ♢ Loc. adv. Fără greș = în mod perfect, fără a comite vreo eroare. ♢ Expr. A da greș = a) a nu nimeri ținta, obiectivul ochit; b) a nu izbuti într-o acțiune, într-o întreprindere. (Înv.) A-i da (cuiva) greș = a-i imputa (cuiva) ceva, a găsi vinovat (pe cineva). (Reg.) A nu avea greș = a nu constitui o greșeală, a nu aduce vătămare, a fi nimerit. – Din greși (derivat regresiv).

greseala
GREȘEÁLĂ, greșeli, s.f. Faptă, acțiune etc. care constituie o abatere (conștientă sau involuntară) de la adevăr, de la ceea ce este real, drept, normal, bun (și care poate atrage după sine un rău, o neplăcere); eroare; (concr.) ceea ce rezultă în urma unei astfel de fapte, acțiuni etc. ♢ Loc. adv. Fără greșeală = perfect. Din greșeală = fără voie, involuntar, neintenționat. – Greși + suf. -eală.

gresi
GREȘÍ, greșesc, vb. IV. 1. Intranz. A comite o greșeală; p. ext. a se înșela. ♦ Intranz. și tranz. A nu nimeri ținta, obiectivul ochit; a da greș. 2. Tranz. A executa ceva greșit, rău. ♦ A lua un lucru drept altul; a încurca, a confunda. ♢ Expr. A greși drumul (sau calea) = a (se) rătăci; p. ext. a se abate de la regulile morale, de conduită. 3. Intranz. A se face vinovat de ceva față de cineva, a face cuiva un rău, un neajuns; p. ext. a păcătui. – Din sl. grĕšiti.

gresit
GREȘÍT, -Ă, greșiți, -te, adj. 1. (Înv. și reg.) Care este vinovat pentru o greșeală săvârșită. 2. Eronat, incorect, inexact. – V. greși.

gretos
GREȚÓS, -OÁSĂ, grețoși, -oase, adj. 1. Care provoacă greață; scârbos, dezgustător. 2. (Rar) Căruia i se face ușor greață. – Greață + suf. -os.

greu
GREU, GREA, grei, grele, adj., GREU, adv., s.n. I. Adj. 1. Care apasă cu greutate asupra suprafeței pe care stă; care are greutate (mare); care cântărește mult. Corp greu. ♢ Aur greu = aur masiv. Artilerie grea = artilerie care are în dotarea unităților sale tunuri și obuziere de mare calibru. Industrie grea = totalitatea ramurilor industriale care produc în general mijloace de producție. (Sport) Categorie grea = categorie în care intră boxerii, luptătorii, halterofilii etc. cu cea mai mare greutate. ♢ Expr. Pas greu = moment dificil, inițiativă plină de greutăți. Bani grei = sumă mare de bani. Cuvânt greu = cuvânt decisiv. 2. Care este împovărat, îngreuiat, încărcat. Sac greu. ♢ Familie (sau casă) grea = familie numeroasă și greu de întreținut. ♦ (Pop.; la f.) Gravidă. ♦ (Despre nori) De culoare neagră, aducător de ploaie și de furtună. II. Adj. 1. (Despre părți ale corpului) Care pare că apasă (din cauza oboselii, bolii, stării sufletești etc.). Are capul greu. ♢ Expr. A-i fi (cuiva) inima grea = a fi îngrijorat, îndurerat; a avea presimțiri rele. A avea mână grea = a) a lovi tare cu palma sau cu pumnul; b) (fam.; despre medici) a lucra neîndemânatic, grosolan, producând dureri pacienților. 2. (Despre alimente) Care produce ușor indigestie; care se asimilează cu greutate. 3. (Despre mirosuri) Care produce o senzație de neplăcere, de insuficiență respiratorie etc.; (despre aer) care miroase rău; încărcat; p. ext. apăsător, copleșitor. ♢ Atmosferă grea = atmosferă apăsătoare care precedă declanșarea unei furtuni, unei ploi torențiale; fig. atmosferă încărcată de griji, de certuri etc. ♦ (Despre somn) Adânc. 4. (Despre noapte, ceață etc.) Dens, compact. III. Adj. 1. Care se face cu greutate, care cere eforturi mari; anevoios. Muncă grea. ♦ (Despre drumuri) Care poate fi străbătut cu greutate. ♦ Care se înțelege, se învață cu eforturi deosebite. Poezie grea. 2. (Despre suferințe, necazuri, împrejurări etc.) Care se suportă cu mari suferințe, cu mare greutate; (despre boli) care aduce mari suferințe și se vindecă cu mare greutate sau nu se mai vindecă; grav. ♢ Zile grele sau viață grea = trai anevoios, plin de lipsuri. Lovitură grea = lovitură morală dureroasă. ♢ Expr. (Adverbial) Greu la deal cu boii mici sau greu la deal și greu la vale, se spune când cineva este silit să facă față unei situații dificile cu posibilități (materiale) reduse. ♦ (Despre insulte, pedepse etc.) Serios, grav. ♢ Vorbă grea = insultă, jignire. IV. Adv. 1. Cu greutate (mare), cu toată greutatea. S-a lăsat greu. ♢ Expr. A-i cădea (cuiva) greu la stomac = a-i produce (cuiva) indigestie. ♦ Mult (din punctul de vedere al greutății, cantității). Cântărește greu. 2. În mod dificil, anevoios, cu dificultate, cu trudă; anevoie. Muncește greu. ♢ Expr. A-i fi greu (să)... = a simți dificultatea inițierii unei acțiuni. A-i veni (cuiva) greu (să...) = a-i fi neplăcut (să...), a-i displăcea; a se jena (să...). A-i fi greu (de cineva sau de ceva) = a) a-i fi silă, a fi sătul (de cineva sau de ceva); b) a se rușina (de cineva sau de ceva). A-i fi (sau a o duce) greu = a trăi în lipsuri materiale, a avea o situație materială precară. ♦ Încet (și neplăcut). Orele trec greu. 3. Rău, grav, tare. E greu bolnavă. ♢ Expr. A ofta (sau a suspina) greu = a ofta (sau a suspina) din adâncul inimii, profund (de durere, necaz etc.). A plăti greu = a) a plăti scump, cu mari sacrificii; b) a nu plăti la timp. V. S.n. 1. Greutate, dificultate; împrejurare dificilă; impas. ♢ Loc. adv. Din greu = a) cu mult efort, întâmpinând mari dificultăți; b) adânc, profund. La greu = când este vorba de o treabă anevoioasă. A greu = cu neplăcere. ♢ Expr. Acu-i greul = a sosit momentul decisiv. A da de greu = a întâmpina greutăți. 2. Povară, sarcină; p. ext. partea cea mai grea, cea mai dificilă a unei munci, a unei situații etc. 3. Partea mai numeroasă dintr-un ansamblu de elemente; gros. Greul armatei. – Lat. grevis (= gravis).

greunatic
GREUNÁTIC, -Ă, greunatici, -ce, adj. (Reg.; despre oameni) Corpolent și greoi în mișcări. [Pr.: gre-u-] – [În]greuna + suf. -atic.

greutate
GREUTÁTE, greutăți, s.f. I. 1. Apăsare pe care o exercită un corp asupra unei suprafețe (orizontale) pe care se sprijină; însușirea unui corp de a fi greu; forță care se exercită asupra unui corp sau cu care un corp este atras de pământ; greime. ♦ Greutate specifică = greutate a unității de volum dintr-un anumit corp; mărime care indică, în procente, raportul în care se află o parte a unei colectivități față de întreaga colectivitate; fig. valoare proprie a unui lucru. Centru de greutate V. centru. Greutate atomică = număr care arată de câte ori atomul unui element este mai greu decât a 12-a parte din masa atomului de carbon. Greutate moleculară = număr egal cu suma greutăților atomice ale elementelor unei molecule. 2. Corp, obiect etc. având o masă (relativ) mare (și cărat de cineva sau de ceva). ♦ Fig. Senzație de apăsare (fiziologică sau morală), de oboseală, de neliniște. ♦ Expr. A i se lua (sau a-i cădea) (cuiva) o greutate de pe inimă = a scăpa de o mare grijă. 3. Bucată de metal de formă caracteristică și cu masa

greva
GREVÁ, grevez, vb. I. Tranz. și intranz. A împovăra (o proprietate) cu ipoteci, (un buget) cu cheltuieli; a supune ceva unor condiții grele. – Din fr. grever.

grevare
GREVÁRE, grevări, s.f. Acțiunea de a greva și rezultatul ei. – V. greva.

greva
GRÉVĂ, greve, s.f. Încetare organizată a activității într-una sau mai multe întreprinderi, instituții etc., cu scopul de a determina pe patroni sau guvernul, autoritățile să satisfacă unele revendicări (economice, politice etc.). ♢ Greva foamei = refuzul de a mânca, folosit de cineva în semn de protest. – Din fr. grève.

grevist
GREVÍST, -Ă, greviști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care participă la o grevă. 2. Adj. Care aparține grevei, privitor la grevă, care face grevă. – Din fr. gréviste.

grezie
GRÉZIE, grezii, s.f. V. gresie.

gri
GRI adj. invar. Cenușiu. ♦ (Substantivat, n.) Culoare cenușie. – Din fr. gris.

griddipmetru
GRIDDIPMÉTRU, griddipmetre, s.n. (Elt.) Aparat compus dintr-un undametru cu absorbție și cu oscilator calibrat în frecvență. – Din engl. grid-dip meter.

grier
GRÍER, grieri, s.m. V. greier.

grierel
GRIERÉL, grierei, s.m. V. greierel.

grifa
GRIFÁ, grifez, vb. I. Tranz. A marca arborii cu ajutorul grifei. – Din fr. griffer.

grifare
GRIFÁRE, grifări, s.f. Acțiunea de a grifa și rezultatul ei. – V. grifa.

grifat
GRIFÁT, -Ă, grifați, -te, adj. (Despre arbori) Care a fost marcat cu grifa. – V. grifa.

grifa
GRÍFĂ, grife, s.f. 1. Instrument cu ajutorul căruia se marchează scoarța arborilor din pădure pentru diverse lucrări silvice. 2. Dispozitiv care permite deplasarea peliculei într-un aparat de filmat, prinzând intermitent perforațiile filmului. – Din fr. griffe.

grifon
GRIFÓN, grifoni, s.m. 1. Monstru mitologic cu corp de leu, cu aripi, cap și gheare de vultur și cu urechi de cal. ♦ Motiv decorativ reprezentând acest monstru. 2. Specie de câine de vânătoare cu părul aspru și lățos. – Din fr. griffon.

grijanie
GRIJÁNIE, grijanii, s.f. (Bis.; pop.) Cuminecătură, împărtășanie. – Griji + suf. -anie.

grija
GRÍJĂ, griji, s.f. 1. Teamă sau neliniște simțite de cineva la gândul unei eventuale primejdii sau întâmplări neplăcute pe care le-ar putea îndura; îngrijorare. ♢ Expr. A intra la griji = a începe să fie îngrijorat. ♦ Cauza îngrijorării cuiva. 2. Interes deosebit, preocupare pentru cineva sau ceva, atenție acordată unei ființe, unei probleme etc. ♢ Loc. vb. A (nu) avea grijă (de cineva sau de ceva) = a (nu) se îngriji (de cineva sau de ceva); a (nu) supraveghea, a (nu) păzi (pe cineva sau ceva). ♢ Expr. A avea grijă (să...) = a băga de seamă, a fi atent (să...). A da (sau a lăsa) în grija (cuiva) = a da (sau a lăsa) în directa supraveghere (a cuiva); a încredința. – Din bg. griža.

griji
GRIJÍ, grijesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz., intranz. și refl. A (se) îngriji (de cineva sau de ceva). 2. Tranz. și refl. (Bis.) A (se) împărtăși, a (se) cumineca. – Din bg. grižă se.

grijit
GRIJÍT s.n. (Pop.) Faptul de a (se) griji. – V. griji.

grijitor
GRIJITÓR, -OÁRE, grijitori, -oare, adj. (Reg.) Grijuliu. – Griji + suf. -tor.

grijnic
GRÍJNIC, -Ă, grijnici, -ce, adj. (Înv.) Grijuliu. – Grijă + suf. -nic.

grijuliu
GRIJULÍU, -ÍE, grijulii, adj. (Despre ființe și manifestările lor) Plin de atenție, de grijă față de cineva sau de ceva; atent, grijnic, grijitor; prudent, prevăzător. ♦ (Reg.) Îngrijit, ordonat. [Var.: (reg.) grijulív, -ă adj.] – Din bg. griliv.

grijuliv
GRIJULÍV, -Ă, grijulivi, -e, adj. (Reg.) V. grijuliu.

gril
GRIL s.n. (Englezism) Grătar (pentru fripturi). – Din engl. grill, fr. gril.

grilaj
GRILÁJ, grilaje (grilajuri), s.n. Gărduleț făcut din vergele de fier, din stinghii (încrucișate) de lemn, din plasă de sârmă etc., care se montează la o fereastră, la o ușă, la unele garduri etc. – Din fr. grillage.

grila
GRÍLĂ, grile, s.f. 1. Electrod în formă de sită, de spirală, de gard din sârmă, intercalat între anodul și catodul unui tub electronic sau între alți doi electrozi, prin deschiderile căruia poate trece un flux de electroni sau de ioni; grătar (5), sită. 2. Gărduleț fix sau mobil alcătuit dintr-o rețea de vergele paralele, care închide sau apără golul unei uși, al unei ferestre, al unei vitrine etc. 3. (Mil.) Obstacol făcut din bare de oțel, așezat în fața sau în spatele șanțului unei fortificații sau la deschiderile unei cazemate. 4. Prăjitură în formă de grilă (2), preparată din aluat și unsă cu sirop de zahăr sau miere. – Din fr. grille.

grima
GRIMÁ, grimez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) machia pentru scenă sau pentru film în conformitate cu fizionomia cerută de rolul interpretat; p. gener. a (se) machia. – Din fr. grimer.

grimare
GRIMÁRE, grimări, s.f. Acțiunea de a (se) grima. – V. grima.

grimasa
GRIMÁSĂ, grimase, s.f. Strâmbătură voită sau spontană a feței (care exprimă o anumită stare sufletească). ♦ Fig. Aparență înșelătoare, mincinoasă; disimulare. – Din fr. grimace.

grimat
GRIMÁT, -Ă, grimați, -te, adj. (Mai ales despre actori) Machiat. – V. grima.

grima
GRÍMĂ, grime, s.f. Machiaj (pentru actori). – Din grima (derivat regresiv).

grimea
GRIMEÁ, grimele, s.f. (Reg.) Basma cu care femeile (de la țară) își acoperă capul. – Din tc. derme.

grimeluta
GRIMELÚȚĂ, grimeluțe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui grimea. – Grimele (pl. lui grimea) + suf. -uță.

grimer
GRIMÉR, -Ă, grimeri, -e, s.m. și f. V. grimeur.

grimeur
GRIMEUR, -Ă, grimeuri, -e, s.m. și f. Specialist care se ocupă cu

grind
GRIND, grinduri, s.n. Mică ridicătură de teren de formă alungită, care rezultă din depunerile aluvionare ale unei ape curgătoare sau ale mării. – Din sl. grenddu.

grinda
GRÍNDĂ, grinzi, s.f. Element de construcție din lemn, oțel, beton armat etc., cu lungimea mare în raport cu celelalte dimensiuni, folosit de obicei la asigurarea rezistenței unei construcții. – Din sl. grenda.

grindei
GRINDÉI, grindeie, s.n. 1. Una dintre părțile componente ale plugului cu tracțiune animală, care leagă între ele toate celelalte elemente. 2. Grindă mică (fixată la o construcție de-a curmezișul și orizontal). ♦ Bucată de lemn care intră în alcătuirea unor instrumente, mecanisme etc. – Grindă + suf. -ei. Cf. bg. g r e d e l, scr. g r e d e l j.

grindel
GRINDÉL, grindei, s.m. Pește mic, asemănător cu țiparul, de culoare verde-gălbuie, cu pete mari, negre; molan (Nemachilus barbatulus). – Din săs. grendel (= germ. Grundel).

grindina
GRINDINÁ, pers. 3 gríndină, vb. I. Intranz. impers. (Rar) A cădea grindină. – Din grindină. Cf. lat. g r a n d i n a r e.

grindina
GRÍNDINĂ, grindine (grindini), s.f. Precipitație atmosferică alcătuită din particule de gheață având forma unor pietricele; piatră. ♦ Fig. Ceea ce vine, cade, năvălește în mare cantitate. O grindină de lăcuste. ♦ Fig. (Adverbial) În mare cantitate (și unul după altul). Săgețile cădeau grindină. – Lat. grando, -inis.

grindis
GRINDÍȘ, grindișuri, s.n. Totalitatea grinzilor unui acoperiș, ale unui tavan etc. – Grindă + suf. -iș.

grindulita
GRINDULÍȚĂ, grindulițe, s.f. Diminutiv al lui grindă; grinduță. – Grindă + suf. -uliță.

grinduta
GRINDÚȚĂ, grinduțe, s.f. Diminutiv al lui grindă; grinduliță. – Grindă + suf. -uță.

grinota
GRINOTÁ, grinotez, vb. I. Tranz. A decupa o tablă cu poansonul de-a lungul unui contur (trasat). – Din fr. grignoter.

gripa
GRIPÁ, gripez, vb. I. 1. Refl. și intranz. (Despre piese de motoare și despre motoare; la pers. 3) A (se) bloca în timpul funcționării. ♢ Tranz. fact. Ungerea defectuoasă a gripat motorul. 2. Refl. și tranz. fact. A (se) îmbolnăvi de gripă. – Din fr. gripper.

gripal
GRIPÁL, -Ă, gripali, -e, adj. Care aparține gripei, privitor la gripă, care provoacă gripa. – Din fr. grippal.

gripare
GRIPÁRE, gripări, s.f. Acțiunea de a (se) gripa și rezultatul ei. – V. gripa.

gripat
GRIPÁT, -Ă, gripați, -te, adj. 1. (Despre piese de motoare și despre motoare) Care s-a blocat în cursul funcționării. 2. Bolnav de gripă. – V. gripa. Cf. fr. g r i p p é.

gripa
GRÍPĂ, gripe, s.f. Boală infecțioasă și contagioasă, de natură virotică, localizată la nivelul aparatului respirator, care se manifestă prin stare generală proastă, febră, inflamația căilor respiratorii superioare, dureri musculare și de cap etc. ♦ P. gener. Nume dat unor afecțiuni sezoniere care se manifestă prin febră și catar nazal sau bronhial. – Din fr. grippe, germ. Grippe.

gripca
GRÍPCĂ, gripci, s.f. Unealtă care servește la curățarea doagelor (vechi), a grinzilor etc. – Din bg. ogribka.

gris
GRIS s.n. V. griș.

grisai
GRISÁI, grisaiuri, s.n. Pictură monocromă (de obicei în tonuri de gri), care dă impresia reliefului și a sculpturii; camaieu (1). [Pr.: grizai] – Din fr grisaille.

gris
GRIȘ s.n. Produs alimentar obținut din boabe de grâu sau de alte cereale, măcinate mai mare. [Var.: gris s.n.] – Din germ. Griess.

griv
GRIV, -Ă, grivi, -e, adj. (Pop.; despre câini, păsări etc.) Pătat cu alb și negru; pestriț, grivei. ♦ (Substantivat) Câine sau cățea cu blana de culoare pestriță. ♢ Expr. (E) departe griva de iepure, se spune cuiva care se află departe de adevăr. – Din bg. griv.

grivan
GRIVÁN, grivani, s.m. (Zool.) Hârciog. – Griv + suf. -an.

grivei
GRIVÉI, grivei, adj. (Reg.; adesea substantivat) Griv. – Griv + suf. -ei.

griza
GRIZÁ, grizez, vb. I. Tranz. și refl. (Livr.) A (se) îmbăta (ușor); a (se) ameți. – Din fr. griser.

grizare
GRIZÁRE, grizări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a (se) griza și rezultatul ei. – V. griza.

grizat
GRIZÁT, -Ă, grizați, -te, adj. (Livr.) Care s-a îmbătat (ușor); amețit. – V. griza.

grizonant
GRIZONÁNT, -Ă, grizonanți, -te, adj. (Despre păr) Care începe să încărunțească; cărunt, sur, gri. – Din fr. grisonnant.

grizu
GRIZÚ s.n. Amestec natural gazos, inflamabil și explozibil, în care predomină metanul și care se degajă în timpul lucrărilor miniere. – Din fr. grisou.

grizumetrie
GRIZUMETRÍE s.f. Procedeu prin care se determină conținutul de metan din grizuul dintr-o mină. – Din fr. grisoumétrie.

grizumetru
GRIZUMÉTRU, grizumetre, s.n. Aparat care determină conținutul de metan din gazul existent într-o mină. – Din fr. grisoumètre.

grizuscop
GRIZUSCÓP, grizuscoape, s.n. (Min.) Aparat care arată dacă procentul de metan din atmosfera unei exploatări subterane a atins limita periculoasă. – Din fr. grisouscope.

grizutina
GRIZUTÍNĂ s.f. (Min.) Exploziv antigrizutos pe bază de azotat de amoniu. – Din fr. grisoutine.

grizutos
GRIZUTÓS, -OÁSĂ, grizutoși, -oase, adj. Care conține grizu. – Din fr. grisouteux.

grizzly
GRÍZZLY s.m. Rasă de urs brun, de talie mare, agresiv, care trăiește în America de Nord (Ursus arctos horribilis). – Cuv. engl.

groapa
GROÁPĂ, gropi, s.f. Gaură, cavitate (mai adâncă) în pământ. ♢ Expr. A da în gropi (de prost ce e), se spune despre un om foarte prost. ♦ Mormânt; p. ext. moarte. ♢ Expr. A săpa (cuiva) groapa = a unelti (împotriva cuiva). A fi cu un picior în groapă = a fi aproape de moarte. – Cf. alb. g r o p ë.

groaza
GROÁZĂ s.f. 1. Emoție puternică și violentă provocată de un lucru înfiorător, de un pericol mare, de o nenorocire etc. ♦ (Concr.) Persoană sau lucru care îngrozește. 2. Fig. (În sintagma) O groază (de...) = o mulțime, o cantitate mare (de...). – Din sl. groza.

groaznic
GROÁZNIC, -Ă, groaznici, -ce, adj. 1. Care insuflă groază (prin aspect, manifestări, consecințe); grozav, înfricoșător, înspăimântător, îngrozitor, abominabil. 2. Care este extrem de puternic, de violent, de intens. Durere groaznică. ♦ (Adverbial) Tare, mult; foarte, extrem de... – Din bg. grozen.

grob
GROB, -Ă, grobi, -e, adj. (Livr.) Aspru, dur, grosolan, grobian. – Din germ. grob.

grobian
GROBIÁN, -Ă, grobieni, -e, adj. (Despre oameni) Prost crescut; necioplit, grosolan, bădăran, mitocan. [Pr.: -bi-an] – Din germ., pol. grobian.

grof
GROF, grofi, s.m. (Reg.) Mare latifundiar maghiar (având titlul de conte). – Din magh. grof.

grofesc
GROFÉSC, -EÁSCĂ, grofești, adj. (Reg.) Care aparține grofilor, privitor la grofi. – Grof + suf. -esc.

grofita
GROFÍȚĂ, grofițe, s.f. (Reg.) Fiică sau soție de grof. – Grof + suf. -iță.

grofoaie
GROFOÁIE, grofoaie, s.f. (Reg.; de obicei depr.) Mare latifundiară maghiară sau germană (având titlul de contesă); soție de grof. – Grof + suf. -oaie.

grog
GROG, groguri, s.n. Băutură preparată din rom, coniac sau rachiu amestecat cu apă fierbinte îndulcită și cu lămâie. – Din fr., engl. grog.

groggy
GROGGY adj. invar. (Despre boxeri) Care a pierdut controlul luptei pentru câteva momente în urma loviturilor primite; p. gener. (despre sportivi sau echipe sportive) care este net dominat de adversar. [Pr.: gróghi] – Cuv. engl.

grogrena
GROGRÉNĂ, grogrene, s.f. Panglică textilă folosită în croitorie pentru întărituri, finisaje etc. [Var.: gogrén s.n., gogrénă s.f.] – Din fr. gros-grain.

groh
GROH interj. (De obicei repetat) Cuvânt care imită sunetele caracteristice scoase de porc. – Onomatopee.

grohai
GROHĂÍ, pers. 3 gróhăie, vb. IV. Intranz. (Despre porci; adesea fig.) A scoate sunete caracteristice speciei. – Groh + suf. -ăi.

grohaire
GROHĂÍRE, grohăiri, s.f. Acțiunea de a grohăi și rezultatul ei. – V. grohăi.

grohait
GROHĂÍT, grohăituri, s.n. Faptul de a grohăi; strigăt caracteristic, gros și sacadat, pe care îl scot porcii; grohăitură. – V. grohai.

grohaitor
GROHĂITÓR, -OÁRE, grohăitori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care grohăie. 2. S.n. (Pop.) Batoză (de păioase). [Pr.: -hă-i-] – Grohăi + suf. -tor.

grohaitura
GROHĂITÚRĂ, grohăituri, s.f. Grohăit. [Pr.: -hă-i-] – Grohăi + suf. -tură.

grohot
GRÓHOT, grohote, s.n. (Reg.) Grohotiș. – Probabil formație onomatopeică.

grohotis
GROHOTÍȘ, grohotișuri, s.n. Îngrămădire de bucăți de rocă colțuroase, de dimensiuni variabile, rezultate din dezagregarea stâncilor și prăvălite din munți sau aduse de ghețari; p. ext. rocă sedimentară formată din acest material. ♦ Loc, teren acoperit cu acest material. – Grohot + suf. -iș.

grom
GROM, gromi, s.m. (Livr.) Lacheu, valet (tânăr). – Din engl., fr. groom.

gromovnic
GROMÓVNIC, gromovnice, s.n. Carte populară cu caracter astrologic, care cuprinde preziceri asupra sorții omului și asupra stării timpului pe baza interpretării tunetelor și fulgerelor în raport cu zodia în care ele se produc. – Din sl. gromovĩnŭ.

grop
GROP, gropuri, s.n. Săculeț cu bani pecetluit, care se expediază prin poștă. – Din it. groppo.

gropan
GROPÁN, gropane, s.n. (Reg.) Augmentativ al lui groapă. – Groapă + suf. -an.

gropar
GROPÁR, gropari, s.m. 1. Persoană care se ocupă cu săparea de gropi pentru morminte. 2. (Entom.) Necrofor. – Groapă + suf. -ar.

gropareasa
GROPĂREÁSĂ, gropărese, s.f. (Rar) Soție de gropar. – Gropar + suf. -easă.

gropis
GROPÍȘ, gropișuri, s.n. Loc plin de gropi. – Groapă + suf. -iș.

gropit
GROPÍT, -Ă, gropiți, -te, adj. (Reg.; despre locuri, terenuri) Care are (multe) gropi. – Din groapă.

gropita
GROPÍȚĂ, gropițe, s.f. 1. Diminutiv al lui groapă; gropușoară. 2. Mică adâncitură care se formează în obrajii unor oameni când râd sau pe care o au unii oameni (grași) în bărbie, la mâini etc. – Groapă + suf. -iță.

gropnita
GRÓPNIȚĂ, gropnițe, s.f. 1. Încăpere situată între pronaosul și naosul unei biserici, în care de obicei se găsesc mormintele ctitorilor. 2. Cavou, criptă, mormânt sau cimitir situate lângă o biserică. – Din bg. grobnica (influențat de groapă).

gropusoara
GROPUȘOÁRĂ, gropușoare, s.f. Diminutiv al lui groapă; gropiță (1). – Groapă + suf. -ușoară

gros
GROS^1, GROÁSĂ, groși, groase, adj., GROS adv., s.n., GROS, groși, s.m. I. Adj. 1. (Despre corpuri cilindrice) Care are diametrul sau circumferința mai mari decât dimensiunile obișnuite. Trunchi gros. ♢ Intestinul gros = parte a tubului digestiv cu secțiunea mai mare cuprinsă între ileon și anus. ♦ (Despre ființe sau despre părți ale corpului lor) Dezvoltat mult în lățime. ♦ (Pop.; la f.) Gravidă, însărcinată. 2. Care are volum mare, care depășește prin volum dimensiunile obișnuite; voluminos. Carte groasă. ♢ Expr. Gros la pungă = bogat. ♦ (Despre litere) Care este mai lat decât literele obișnuite. 3. Mare, în sens vertical, de la suprafață în adâncime sau de la suprafață până la bază. Strat gros. ♢ Expr. Gros la (sau de) obraz = a) obraznic; b) nesimțit. Gros la piele sau cu pielea groasă = nesimțit. Gros la (sau în) ceafă sau cu ceafa groasă = bădăran. ♦ Care este țesut^2 din fire groase ( I 1). Haină groasă. 4. (Despre fluide) Care curge sau se împrăștie greu; dens. ♦ Fig. (Despre întuneric, umbră, ceață etc.) Adânc, compact. II. Adj. Fig. 1. (Despre voce, glas, sunete, adesea adverbial) Adânc, grav. 2. (Înv.) Grosolan, bădăran; incult; care trădează pe omul bădăran sau incult. III. Adv. 1. (Pop. și fam.) Mult, din plin, din belșug. Câștigă gros. 2. (Înv.) În linii mari, superficial, în mod grosolan. IV. S.n. 1. Partea cea mai numeroasă dintr-o colectivitate, dintr-un ansamblu de obiecte, de fenomene (de același fel); greu. ♢ Loc. adv. Din gros = în cantitate mare, din belșug. 2. (Pop. și fam.) Închisoare. V. S.m. (Reg.) Buștean, trunchi; bârnă (groasă). – Lat. grossus.

GROS^2, groși, s.m. Măsură folosită în comerț pentru mărfuri sub formă de obiecte mici de același fel, egală cu 12 duzini, adică 144 de bucăți. ♢ Mic gros = depozit care livrează mărfuri în cantități comerciale. – Din germ. Gros.

groscior
GROSCIÓR, -OÁRĂ, grosciori, -oare, adj., GROSCIÓR s.n. 1. Adj. Grosuț. 2. S.n. (Pop.) Smântâna care se formează deasupra laptelui (de vacă) nefiert. [Var.: groșciór, -oáră adj., groșciór s.n.] – Gros + suf. -cior.

grosier
GROSIÉR, -Ă, grosieri, -e, adj. (Livr.) Care este lipsit de finețe; care este făcut fără grijă, fără finețe. ♦ Fig. Care este lipsit de educație, de cultură, de bune maniere. [Pr.: -si-er] – Din fr. grossier.

grosime
GROSÍME, grosimi, s.f. Circumferință; diametrul secțiunii transversale a unui corp cilindric; dimensiunea unui corp în sens orizontal, pe secțiune transversală; dimensiunea unui corp în sens vertical; distanța dintre fețele unui corp, unui strat. – Gros + suf. -ime.

grosisment
GROSISMÉNT, grosismente, s.n. Raportul dintre unghiul sub care se vede un obiect cu ajutorul unui instrument optic și unghiul sub care se vede același obiect cu ochiul liber. – Din fr. grossissement.

grosolan
GROSOLÁN, -Ă, grosolani, -e, adj. 1. (Despre oameni și manifestările lor) Lipsit de delicatețe; nepoliticos, necioplit. 2. (Despre obiecte) Insuficient prelucrat sau prelucrat în mod sumar, primitiv; brut, necizelat. – Din it. grossolano.

grosolanie
GROSOLĂNÍE, grosolănii, s.f. Faptă, vorbă, atitudine de om grosolan; fire de om grosolan; mojicie, bădărănie, mitocănie. – Grosolan + suf. -ie.

grosoman
GROSOMÁN, grosomani, s.m. (Înv.) 1. Om gras și greoi. 2. Om grosolan. – Gros + suf. -oman.

grosplan
GROS-PLAN, gros-planuri, s.n. (Cin.) Mod de încadrare în tehnica filmării, în care fotograma cuprinde numai un detaliu sau fața personajului. [Pr.: groplán] – Din fr. gros-plan.

grossomodo
GROSSO MÓDO loc. adv. În caracteristicile cele mai generale, judecând în ansamblu. – Loc. lat.

grosular
GROSULÁR, grosulare, s.n. (Min.) Varietate de granat^2. – Din fr. grossulaire.

grosut
GROSÚȚ, -Ă, grosuți, -e, adj. Diminutiv al lui gros; destul de gros; groscior. – Gros + suf. -uț.

gros
GROȘ, groși, s.m. Monedă străină de argint, care a circulat odinioară și în Moldova; monedă de argint emisă de unii domni ai Moldovei. – Din germ. Groschen, pol. grosz.

groscior
GROȘCIÓR, -OÁRĂ, groșciori, -oare, adj., GROȘCIÓR s.n. V. groscior.

grosita
GROȘÍȚĂ (GRÓȘIȚĂ), groșițe, s.f. 1. Monedă străină de argint, care a circulat și în țările române. 2. Monedă poloneză de aramă, care a circulat și în țările române. – Gros + suf. -iță.

grota
GRÓTĂ, grote, s.f. (Livr.) Peșteră. – Din fr. grotte.

grotesc
GROTÉSC, -Ă, grotești, adj., GROTÉSC s.n. 1. Adj. Care este de un comic excesiv prin aspectul caricatural, neobișnuit de caraghios; ridicol, burlesc; bizar. ♢ (Substantivat, n.) Grotescul unei situații. ♦ (Substantivat, n.) Categorie, ipostază estetică reflectând realitatea în forme fantastice, bizare, disproporționate, caricaturale. 2. S.n. Corp de literă de tipar fără piciorușe, format din arce și segmente de dreaptă de aceeași grosime. – Din fr. grotesque.

grozama
GROZÁMĂ, grozame, s.f. Mic arbust cu flori galbene, din ramurile căruia se fac mături (Genista sagittalis). – Et. nec.

grozav
GROZÁV, -Ă, grozavi, -e, adj. 1. Care produce groază (prin aspect, manifestări, consecințe); groaznic, îngrozitor. 2. Care este extrem de puternic, de violent, de intens, de mare. Vânt grozav. ♦ (Adverbial) Tare, mult; foarte, extrem de... 3. Care iese cu totul din comun prin calitățile sale; remarcabil; excepțional. ♢ Expr. A se crede grozav = a avea o părere exagerat de bună despre sine. ♦ Curajos. ♢ Expr. (Substantivat) A face pe grozavul = a se lăuda, a se mândri (în mod nejustificat) cu calitățile sale, a se grozăvi. – Din bg. grozav.

grozavenie
GROZĂVÉNIE, grozăvenii, s.f. (Pop. și fam.) 1. Faptul de a fi groaznic; aspect groaznic, situație groaznică. 2. (Concr.) Lucru sau ființă înfricoșătoare. 3. Faptul de a ieși cu totul din comun prin calitățile sale; însușirea unui lucru cu deosebite calități; grozăvie. 4. (Concr.) Lucru sau ființă care întrunește calități deosebite, ieșite din comun; grozăvie. 5. Fig. Număr, cantitate mare; mulțime (de...). – Grozav + suf. -enie.

grozavi
GROZĂVÍ, grozăvesc, vb. IV. Refl. (Fam. și depr.) A avea o impresie exagerat de bună despre propriile însușiri (și a face caz de ele); a se lăuda. – Din grozav.

grozavie
GROZĂVÍE, grozăvii, s.f. 1. Faptul de a fi groaznic, de a inspira groază; faptă, situație, întâmplare îngrozitoare; oroare, urgie. 2. (Concr.) Lucru sau ființă îngrozitoare. 3. Faptul de a ieși cu totul din comun prin calitățile sale; însușirea unui lucru cu deosebite calități; grozăvenie. 4. (Concr.) Lucru sau ființă care întrunește calități deosebite, ieșite din comun; grozăvenie. – Grozav + suf. -ie.

grozavire
GROZĂVÍRE, grozăviri, s.f. (Fam. și depr.) Acțiunea de a se grozăvi și rezultatul ei. – V. grozăvi.

grui
GRUI, gruiuri (gruie), s.n. (Reg.) 1. Pisc sau coastă de deal. 2. Deal mic; colină^1, delușor, movilă. – Et. nec.

gruie
GRÚIE, gruie, s.f. 1. Macara folosită la bordul navelor pentru ridicarea unor elemente ale navei (bărci, ancore, scări de bord etc.). 2. Suport mobil care poartă camera de luat vederi și pe operator, pentru înregistrarea unor imagini în mișcare. – Din fr. grue.

gruiet
GRUIÉȚ, gruiețe, s.n. (Reg.) Diminutiv al lui grui. [Pr.: gru-ieț] – Grui + suf. -eț.

grumaz
GRUMÁZ, grumaji [(înv.) grumazi], s.m. 1. (Pop.) Gât; p. restr. cerbice, ceafă. ♢ Expr. A-și pleca grumazul (în fața cuiva) = a se umili; a se lăsa robit. A-și îndoi grumazul = a renunța la luptă, a se socoti învins. A pune piciorul pe grumazul cuiva = a robi, a subjuga pe cineva. 2. (Rar) Gâtlej. 3. (Rar) Partea mai îngustă a unor obiecte, asemănătoare cu gâtul (1). – Cf. alb. g u r m a z,  g ë r m a z.

grumajer
GRUMĂJÉR, grumăjere, s.n. (Rar) Parte a armurii care apără gâtul. – Grumaz + suf. -ar.

grund
GRUND, grunduri, s.n. 1. Primul strat de material special aplicat pe suprafața unei piese, a unui obiect, a unui element de construcție care urmează să fie finisată. 2. Strat de vopsea albă care se aplică pe pânza, pe cartonul sau pe scândura pe care se pictează. 3. Strat de mortar aplicat pe zidărie, servind ca suport pentru tencuiala vizibilă. – Din germ. Grund.

grundui
GRUNDUÍ, grunduiesc, vb. IV. Tranz. A aplica un strat de grund pe suprafața unui obiect. – Grund + suf. -ui.

grunduire
GRUNDUÍRE, grunduiri, s.f. Acțiunea de a grundui și rezultatul ei. – V. grundui.

grunduit
GRUNDUÍT, -Ă, grunduiți, -te, adj. Pe suprafața căruia s-a aplicat un strat de grund. – V. grundui.

grunjos
GRUNJÓS, -OÁSĂ, grunjoși, -oase, adj. Cu bulgări, care este în formă de bulgări sau are aspect de bulgări; grunzuros. – Grunz + suf. -os.

grunturos
GRUNȚURÓS, -OÁSĂ, grunțuroși, -oase, adj. V. grunzuros.

grunz
GRUNZ, grunji (grunzuri), s.m. (n.) Bucată dintr-o materie tare și sfărâmicioasă; bulgăre. ♦ Spec. Bulgăre de noroi înghețat. – Cf. alb. g r u n d ë.

grunzuros
GRUNZURÓS, -OÁSĂ, grunzuroși, -oase, adj. Grunjos. [Var.: grunțurós, -oásă adj.] – Grunz + suf. -uros.

grup
GRUP, grupuri, s.n. 1. Ansamblu de obiecte, de animale sau de plante asemănătoare, aflate laolaltă. ♦ Ansamblu de obiecte, de piese etc. de același fel, reunite pe baza caracteristicilor funcționale și alcătuind un tot. Grup electrogen. ♢ Grup sanitar = încăpere prevăzută cu closet, chiuvetă (și, uneori, cu cadă de baie). 2. Ansamblu de persoane reunite (în mod stabil sau temporar) pe baza unei comunități de interese, de concepții etc.; grupă, colectiv. ♢ Loc. adv. În grup = mai mulți laolaltă, în colectiv. În grupuri de câte... = câte (atâția) deodată. ♢ Expr. Grupuri-grupuri = (în) mai multe cete sau grămezi. ♦ Spec. Fracțiune politică; grupare formată din reprezentanții unui partid sau ai unui curent politic. 3. (Mat.) Mulțime de elemente în care fiecărei perechi de elemente îi corespunde un element din aceeași mulțime, în care este adevărată asociativitatea oricare ar fi elementele mulțimii, în care există un element neutru și un element opus legii de compunere a mulțimii. – Din fr. groupe.

grupa
GRUPÁ, grupez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) aduna la un loc, a (se) reuni într-un grup. ♦ Tranz. A comasa. 2. Refl. A se alătura unei mișcări, unui curent, unui conducător (militând pentru o idee). 3. Tranz. A împărți, a repartiza în grupuri. – Din fr. grouper.

grupaj
GRUPÁJ, grupaje, s.n. Faptul de a grupa; fel în care sunt aranjate articolele pe o pagină de ziar sau de revistă; (concr.) informații privitoare la probleme înrudite, grupate laolaltă într-o publicație periodică. – Grupa + suf. -aj. Cf. fr. g r o u p a g e.

grupare
GRUPÁRE, grupări, s.f. Acțiunea de a (se) grupa și rezultatul ei; (concr.) ceea ce se grupează laolaltă. – V. grupa.

grupat
GRUPÁT, -Ă, grupați, -te, adj. Care formează grupe; strâns (la un loc), adunat. – V. grupa.

grupa
GRÚPĂ, grupe, s.f. 1. Colectiv restrâns de oameni, subordonat unei forme organizatorice mai largi. ♦ Unitate administrativă dintr-o întreprindere sau dintr-o instituție, bazată pe specializare, pe diviziunea muncii. ♦ Cea mai mică subunitate militară de instrucție și de luptă. ♦ (Rar) Grup (2). 2. Subdiviziune (în științe) care cuprinde elemente cu trăsături comune. ♢ Grupă sangvină = fiecare dintre categoriile de clasificare a sângelui, întemeiată pe ansamblul de caracteristici ale globulelor roșii și ale plasmei sangvine. ♦ Spec. Fiecare dintre

grupet
GRUPÉT, grupete, s.n. Grup format din mai multe note muzicale scurte care se execută într-o singură măsură (împreună cu nota principală). – Din it. gruppetto.

grupulet
GRUPULÉȚ, grupulețe, s.n. Diminutiv al lui grup; grupușor. – Grup + suf. -uleț.

grupusor
GRUPUȘÓR, grupușoare, s.n. Diminutiv al lui grup; grupuleț. – Grup + suf. -ușor.

grus
GRUS s.n. (Constr.) Varietate de criblură. – Din germ. Grus.

gruzin
GRUZÍN, -Ă, gruzini, -e, s.m. și f., adj. Georgian. – Din rus. gruzin.

guaiac
GUAIÁC, guaiaci, s.m. Arbore exotic important pentru lemnul și extractele lui, folosite în medicină (Guaiacum officinale). [Var.: gaiác, -i s.m.] – Din engl. guayaco.

guanidina
GUANIDÍNĂ s.f. Substanță chimică organică solidă, solubilă în apă, folosită la fabricarea unor medicamente, a unor rășini sintetice, etc. – Din fr. guanidine.

guanina
GUANÍNĂ s.f. (Chim., Biol.) Bază azotată purinică, prezentă în țesuturi animale și derivate organice. – Din fr. guanine.

guano
GUÁNO s.n. Îngrășământ organic natural, bogat în fosfor (și în azot), care se găsește în mari cantități în America de Sud, provenit din acumularea excrementelor și a cadavrelor de păsări, de lilieci din peșteri, a cadavrelor unor animale marine, etc. – Din fr. guano.

guarana
GUARÁNA s.f. 1. Liană care crește în Brazilia (Paullinia cupana). 2. Pastă preparată din semințe de guarana (1) întrebuințată ca antinevralgic și ca astringent în tratamentul dizenteriei. – Din fr. guarana.

guarani
GUARÁNI s.n. Limbă indiană vorbită în Paraguay. – Din fr. guarani.

guard
GUARD, guarzi, s.m. (Ieșit din uz) Soldat sau, p. ext., ofițer, agent însărcinat cu paza. – Din it. guardia.

guardaman
GUARDAMÁN, guardamane, s.n. (Mar.) Apărătoare de mână folosită de velari la cusutul velelor, făcută din piele și având între degetul mare și podul palmei un disc metalic cu care se împinge acul. – Din it. guardamano.

guas
GUAȘ, guașe, s.n. V. guașă.

guasa
GUÁȘĂ, guașe, s.f. 1. Culoare preparată din pigmenți minerali, gumă arabică și apă, folosită în pictură. 2. Tablou executat cu guașă (1). [Var.: guaș s.n.] – Din fr. gouache.

guatemalez
GUATEMALÉZ, -Ă, guatemalezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Guatemalei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține guatemalezilor (1) sau Guatemalei, privitor la guatemalezi sau la Guatemala. – Guatemala (n. pr.) + suf. -ez.

gubav
GÚBAV, -Ă, gubavi, -e, adj. (Reg.) Bolnăvicios; lipsit de putere, slab. – Din scr. gubav „lepros”.

guba
GÚBĂ, gube, s.f. (Reg.) Sarică; suman (mițos). – Din magh. guba.

gubernie
GUBÉRNIE (GUBERNÍE), gubernii, s.f. Unitate teritorial-administrativă în vechea Rusie. – Din rus. guberniia.

gudron
GUDRÓN, gudroane, s.n. Lichid vâscos de culoare închisă, cu miros specific, care se obține prin

gudrona
GUDRONÁ, gudronez, vb. I. Tranz. A unge, a acoperi cu gudron. – Din fr. goudronner.

gudronaj
GUDRONÁJ, gudronaje, s.n. (Rar) Gudronare. – Din fr. goudronnage.

gudronare
GUDRONÁRE, gudronări, s.f. Acțiunea de a gudrona și rezultatul ei; gudronaj. – V. gudrona.

gudronat
GUDRONÁT, -Ă, gudronați, -te, adj. Care este uns, acoperit cu gudron. – V. gudrona.

gudronator
GUDRONATÓR, gudronatoare, s.n. Mașină folosită pentru gudronaj. – Gudrona + suf. -tor.

gudura
GUDURÁ, gúdur, vb. I. Refl. 1. (Despre câini; la pers. 3) A-și manifesta bucuria sau atașamentul față de om, dându-i târcoale și mișcând din coadă. 2. Fig. (Depr.; despre oameni) A se ploconi, a se umili fără demnitate în fața cuiva, a linguși pe cineva (pentru a-i obține favorurile). – Cf. alb. g u d u l i s.

guelf
GUELF, guelfi, s.m. (În sec. XII-XV) Membru al unei grupări politice din Italia, care sprijinea pe papi împotriva împăraților germani și a ghibelinilor. – Din it. guelfo, fr. guelfe.

guerila
GUERÍLĂ s.f. V. gherilă.

gugiuli
GUGIULÍ, gugiulesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. V. giugiuli.

gugiuman
GUGIUMÁN, gugiumane, s.n. Căciulă de samur purtată, în trecut, de domnitori și de boieri, ca semn al demnității lor. – Din tc. gücemin.

gugoasa
GUGOÁȘĂ, gugoși (gugoașe), s.f. V. gogoașă.

gugosea
GUGOȘEÁ, gugoșele, s.f. V. gogoșea.

guguman
GUGUMÁN, -Ă, gugumani, -e, s.m., adj. V. gogoman.

gugumanie
GUGUMĂNÍE, gugumănii, s.f. V. gogomănie.

gugustiuc
GUGUȘTIÚC, guguștiuci, s.m. Specie de turturea de culoare cenușie-brună pe spate și pe pântece, cu o dungă neagră pe gât (Streptopelia decaocto). ♢ (Fam.) Epitet dat unei persoane naive, ușor de înșelat. – Din bg. guguštuk.

guinee
GUINÉE, guinee, s.f. Veche monedă engleză (de aur), a cărei valoare a variat în timp. [Pr.: gu-i-] – Din engl. guinea, fr. guinée.

guit
GUÍȚ interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită strigătul scos de porci; coviț. – Onomatopee.

guita
GUIȚÁ, pers. 3 guíță, vb. I. Intranz. (Despre porci; adesea fig.) A scoate strigăte caracteristice speciei; a covița. [Pr.: gu-i-] – Din guiț.

guitare
GUIȚÁRE, guițări, s.f. Acțiunea de a guița și rezultatul ei. [Pr.: gu-i-] – V. guița.

guitat
GUIȚÁT s.n. Faptul de a guița; strigăt specific scos de porci (când sunt flămânzi, speriați etc.); guițătură. [Pr.: gu-i-] – V. guița.

guitatura
GUIȚĂTÚRĂ, guițături, s.f. Guițat. [Pr.: gu-i-] – Guița + suf. -ătură.

gujon
GUJÓN, gujoane, s.n. (Constr.) Bară de oțel așezată paralel cu axa drumului, la rosturile transversale de dilatație ale planșelor unei îmbrăcăminte de beton vibrat. – Din fr. goujon.

gulas
GÚLAȘ, gulașuri, s.n. Un fel de tocană de carne cu cartofi sau cu găluște de făină. – Din magh. gulyás.

gulden
GÚLDEN, guldeni, s.m. 1. Monedă de aur sau de argint, care a circulat în mai multe țări din Europa. 2. Principala unitate monetară din Olanda; florin. – Din fr. gulden.

guler
GÚLER, gulere, s.n. 1. Parte a unor obiecte de îmbrăcăminte care acoperă de jur împrejur gâtul sau cu care se termină o haină la gât. ♢ Expr. A lua (sau a apuca) (pe cineva) de guler = a) a prinde, a duce etc. (pe cineva) cu forța; b) a cere cuiva socoteală pentru cele făcute. ♦ Fâșie de pânză, de obicei scrobită, care se pune în jurul gâtului (la bărbați), prinzându-se (cu butoni, nasturi) de cămașă. 2. Spumă care se formează la gura paharului de bere. 3. Porțiune dintr-o piesă cilindrică, conică etc. cu diametrul mai mare decât restul piesei. – Din magh. gallér.

guleras
GULERÁȘ, gulerașe, s.n. Diminutiv al lui guler (1); (în special) mic guler detașabil care se pune (ca garnitură) la o rochie, la o uniformă etc. – Guler + suf. -aș.

gulerat
GULERÁT, -Ă, gulerați, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Peior.) (Persoană) care poartă guler (scrobit). ♦ (Funcționar, militar) care este îmbrăcat în uniformă; fig. (persoană) care aparținea claselor dominante (având o atitudine arogantă, sfidătoare). 2. Adj. (Despre animale) Care are o dungă albă în jurul gâtului. – Din guler.

gulfstream
GULFSTREAM s.n. Curent cald care pornește din Oceanul Atlantic (Golful Mexic), trece pe la sudul Floridei și se ramifică spre vestul Europei. [Pr.: gálfstrim] – Cuv. engl.

gulie
GULÍE, gulii, s.f. Plantă erbacee legumicolă cu frunze mari, dințate, și cu tulpina îngroșată, sferoidală, comestibilă (Brassica oleracea gongyloides). ♦ (Reg.) Nap porcesc. – Din bg. gulija.

guma
GUMÁ, gumez, vb. I. Tranz. A aplica un strat de gumă (1) sau de cauciuc pe suprafața unui obiect. ♦ A aplica un strat de clei, lipici etc. pe dosul unei etichete, unei mărci poștale etc., în vederea lipirii acestora pe ceva. – Din gumă.

gumaj
GUMÁJ, gumaje, s.n. Acțiunea de a guma și rezultatul ei; gumare. – După fr. gommage.

gumare
GUMÁRE, gumări, s.f. Acțiunea de a guma și rezultatul ei; gumaj. – V. guma.

gumat
GUMÁT, -Ă, gumați, -te, adj. Acoperit cu gumă (1), cu cauciuc, cu clei, cu lipici etc. – V. guma.

guma
GÚMĂ, gume, s.f. 1. Substanță vâscoasă, secretată de unele plante sau obținută pe cale sintetică, având proprietatea de a se întări în contact cu aerul, folosită în industrie. ♢ Gumă arabică. 2. (Pop.) Șiret elastic sau fâșie elastică fabricate din gumă (1); elastic. 3. Mic obiect de cauciuc folosit la ștergerea urmelor de creion sau de cerneală de pe hârtie; radieră. 4. (În sintagma) Gumă de mestecat = pastă de mestecat, aromatizată, obținută din gumă (1). – După fr. gomme, it. gomma. Cf. lat. g u m m i, germ. G u m m i.

gumilastic
GUMILÁSTIC, gumilastice, s.n. (Pop.) Elastic. – După fr. gomme élastique.

gunguni
GUNGUNÍ, pers. 3 gungunește, vb. IV. Intranz. v. gânguri (2).

gunguri
GUNGURÍ, pers. 3 gungurește, vb. IV. Intranz. v. gânguri (2).

gunoi
GUNÓI^1, gunoaie, s.n. 1. (La sg. cu sens colectiv) Resturi murdare sau netrebuincioase care se aruncă. 2. Baligă amestecată cu paiele care au servit vitelor drept așternut, întrebuințată ca îngrășământ agricol organic. 3. Fir de pai, scamă, murdărie etc. care se depune pe haine, care cade în lichide etc. 4. Epitet dat unui om de nimic; lepădătură. – Din sl. gnoĩ.

GUNOÍ^2, gunoiesc, vb. IV. 1. Tranz. A îngrășa pământul cu gunoi^1 (2). 2. Tranz. și refl. (Despre păsări) A-și depune excrementele (murdărind ceva). 3. Refl. Fig. (Despre oameni) A slăbi extrem de mult (de boală, de muncă). – Din gunoi^1.

gunoier
GUNOIÉR, -Ă, gunoieri, -e, s.m. și f. Persoană din serviciul salubrității publice care ridică periodic gunoiul^1 depozitat în curți și pe străzi. [Pr.: -no-ier] – Gunoi^1 + suf. -ar.

gunoios
GUNOIÓS, -OÁSĂ, gunoioși, -oase, adj. (Rar) Plin de gunoi^1; murdar. [Pr.: -no-ios] – Gunoi^1 + suf. -os.

gunoire
GUNOÍRE, gunoiri, s.f. Faptul de a (se) gunoi^2; gunoit^1. – V. gunoi^2.

gunoiste
GUNOÍȘTE, gunoiști, s.f. 1. Grămadă de gunoi^1; loc unde se strâng gunoaiele^1. 2. Teren agricol îngrășat cu gunoi^1. – Din sl. gnoište. Cf. g u n o i 1.

gunoit
GUNOÍT^1 s.n. Faptul de a (se) gunoi^2; gunoire. – V. gunoi^2.

GUNOÍT^2, -Ă, gunoiți, -te, adj. (Despre terenuri, pământuri agricole) Care este îngrășat cu gunoi^1. – V. gunoi^2.

guraliu
GURALÍU, -ÍE, guralii, adj. (Reg.) V. guraliv.

guraliv
GURALÍV, -Ă, guralivi, -e, adj., s.m. și f. (Om) care vorbește mult, întruna; limbut, vorbăreț. [Var.: (reg.) guralíu, -íe adj.] – Din bg. govorliv (după gură).

gura
GÚRĂ, guri, s.f. I. 1. Cavitate din partea anterioară (și inferioară) a capului oamenilor și animalelor, prin care alimentele sunt introduse în organism; p. restr. buzele și deschizătura dintre ele; buze. ♢ Loc. adv. Gură-n gură = foarte aproape unul de celălalt. ♢ Expr. A(-i) da (cuiva) o gură = a săruta (pe cineva). Cu sufletul la gură = a) abia mai putând respira (de emoție sau de oboseală); b) foarte bolnav, aproape de moarte. A uita de la mână până la gură = a uita repede, a fi uituc. Parcă se bat lupii la gura lui, se spune despre cineva care mănâncă lacom sau vorbește repede. A se duce (ca) pe gura lupului = a dispărea. A scoate (sau a scăpa ca) din gura lupului = a (se) salva dintr-o mare primejdie. A țipa (sau a striga etc.) ca din (sau ca în) gură de șarpe = a țipa din răsputeri, deznădăjduit. A se zvârcoli ca în gură de șarpe = a se zbate cu desperare. A avea gura moale (sau tare) sau a fi moale (sau tare) în (sau de) gură = (despre cai) a se supune ușor (sau greu) la mișcările ce i se fac cu frâul. ♢ Compuse: gură-cască (sau -căscată) = persoană care-și pierde vremea în zadar sau care dovedește neglijență, dezinteres condamnabil; persoană care stă absentă, care nu înțelege ce i se spune; gură-de-lup = a) defect congenital de conformație a feței omului, constând dintr-o despicătură la buza și la gingia superioară și în cerul-gurii, și în comunicarea cavității bucale cu fosele nazale; b) ochi dublu al unei parâme; c) unealtă cu care se îndoaie tabla groasă; gura-leului = plantă erbacee ornamentală cu flori de diverse culori, asemănătoare cu o gură (I 1) (Antirrhinum majus); gura-lupului = plantă erbacee cu flori vinete-violete, având o margine albă sau gălbuie (Scutellaria altissima). ♦ Sărutare, sărut. 2. Gura (I 1) considerată ca organ cu care cineva se hrănește. ♢ Expr. A pune (sau a lua, a băga) ceva în gură = a mânca (puțin). A i se face gura pungă = a avea o senzație de astringență din cauza unor alimente acre introduse în gură. A da (cuiva) mură-n gură = a-i da (cuiva) ceva de-a gata, fără să facă cel mai mic efort. De-ale gurii = (lucruri de) mâncare. ♦ Îmbucătură, sorbitură, înghițitură. ♢ Expr. Nici o gură de apă = nimic. ♦ Membru de familie care trebuie hrănit. 3. Gura (I 1) considerată ca organ al

gurai
GURĂÍ, pers. 3 gúrăie, vb. IV. Intranz. (Rar; despre unele păsări) A scoate sunete caracteristice speciei. – Gură + suf. -ăi.

gures
GÚREȘ, -Ă, gureși, -e, adj. (Despre oameni) Guraliv; (despre păsări) care ciripește mult (și vesel). – Gură + suf. -eș.

gurgui
GURGÚI, gurguie, s.n. 1. Partea din vârf a opincii, strânsă cu nojițe. 2. Partea mai strâmtă, în formă de cioc, de la gura urciorului^1. 3. Vârful sânului; sfârc, mamelon. 4. Vârful unui deal sau al unui munte. – Cf. lat. g u r g u l i o „beregată”.

gurguia
GURGUIÁ, gurguiez, vb. I. Refl. (Înv.) A se îngâmfa, a se fuduli. – Din gurgui.

gurguiat
GURGUIÁT, -Ă, gurguiați, -te, adj. Care are forma unui gurgui, țuguiat ca un gurgui. [Pr.: -gu-iat] – V. gurguia.

gurita
GURÍȚĂ, gurițe, s.f. Diminutiv al lui gură. ♦ Sărut. – Gură + suf. -iță.

gurlui
GURLUÍ, pers. 3 gúrluie, vb. IV. Intranz. (Despre unele păsări, mai ales despre porumbei și turturele) A scoate sunete caracteristice speciei. – Formație onomatopeică.

gurluire
GURLUÍRE, gurluiri, s.f. Acțiunea de a gurlui și rezultatul ei. – V. gurlui.

gurluit
GURLUÍT s.n. Faptul de a gurlui; sunete caracteristice scoase de unele păsări, mai ales de porumbei și de turturele. – V. gurlui.

gurmand
GURMÁND, -Ă, gurmanzi, -de, adj., s.m. și f. (Persoană) căreia îi plac (și care știe să aprecieze) mâncărurile bune. – Din fr. gourmand.

gurma
GÚRMĂ, gurme, s.f. Boală infecțioasă a mânjilor și a cailor tineri, manifestată prin febră, catar nazal și abcese ale unor ganglioni. – Din fr. gourme.

gurna
GÚRNĂ, gurne, s.f. (Mar.) Parte curbă a carenei care leagă fundul cu pereții verticali ai unei nave. – Cf. engl. g u r n e y.

guru
GÚRU s.m. invar. (Livr.) Înțelept, filozof, mentor spiritual; p. restr. preot al diverselor secte hinduse. – Din engl. guru, fr. gourou.

gurut
GURÚT s.n. (Reg.) Pastă alimentară făcută din făină de hrișcă și de grâu, cu adaos de brânză, lapte și ouă. – Et. nec.

guseu
GUSÉU, guseuri, s.n. (Constr.) Placă de oțel care servește la prinderea barelor ce se unesc într-un nod al unei grinzi. – Din fr. gousset.

gust
GUST, gusturi, s.n. I. Simț prin care organismul primește (cu ajutorul limbii și mucoasei bucale) informații asupra proprietăților chimice ale unor substanțe cu care vine în contact; senzație produsă de o substanță (alimentară) prin excitarea limbii și mucoasei bucale; proprietatea unor substanțe (alimentare) de a provoca această senzație. ♢ Loc. adj. Cu gust = gustos. Fără (nici un) gust = lipsit de gust bun; fad. ♢ Expr. A da de (sau a afla) gustul (unui lucru) = a incepe să-ți placă (un lucru). II. Fig. 1. Capacitatea de a înțelege sau de a aprecia frumosul (în natură, în artă). ♢ Loc. adj. De gust = (despre oameni) cu simț estetic sau artistic dezvoltat; (despre manifestări, realizări ale oamenilor) care exprimă, arată un asemenea simț. Fără (sau lipsit de) gust = (despre oameni) lipsit de simț estetic; (despre manifestări sau realizări ale oamenilor) urât. De prost gust = a) care arată lipsa simțului estetic; b) nepotrivit, penibil, jenant. ♢ Loc. adv. Cu gust = cu pricepere, în mod estetic. 2. Înclinație, predispoziție, pornire. ♦ Preferință. 3. Plăcere, dorință, poftă. – Lat. gustus.

gusta
GUSTÁ, gust, vb. I. I. Tranz. și intranz. 1. A lua puțin dintr-o mâncare sau dintr-o băutură spre a le afla gustul. 2. A mânca sau a bea în cantități mici, spre a-și potoli (pentru puțin timp) foamea, setea sau pofta; p. gener. a mânca. II. Tranz. Fig. 1. A avea parte, a se bucura de ceva. 2. A prețui, a-i plăcea cuiva ceva. – Lat. gustare.

gustar
GUSTÁR s.m. invar. (Pop.) Luna august. – Gust (reg. „august” < rom. august) + suf. -ar.

gustare
GUSTÁRE, gustări, s.f. 1. Faptul de a gusta. 2. (Concr.) Mâncare (rece, luată în fugă, în cantitate mică, între mesele obișnuite). – V. gusta.

gustativ
GUSTATÍV, -Ă, gustativi, -e, adj. (Fiziol.) Care aparține gustului (I), privitor la gust, care provoacă senzația de gust. – Din fr. gustatif.

gustarica
GUSTĂRÍCĂ s.f. (Fam.) Diminutiv al lui gustare (2). – Gustare + suf. -ică.

gustator
GUSTĂTÓR, -OÁRE, gustători, -oare, s.m. și f. (Rar) Persoană care gustă ceva. – Gusta + suf. -ător.

gustos
GUSTÓS, -OÁSĂ, gustoși, -oase, adj. (Despre mâncăruri și băuturi) Care are gust bun, plăcut. – Gust + suf. -os.

gusat
GUȘÁT, -Ă, gușați, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care are gușă (3). – Gușă + suf. -at.

gusa
GÚȘĂ, guși, s.f. 1. (La păsări) Porțiune mai dilatată, în formă de pungă, a esofagului, în care alimentele stau câtva timp înainte de a trece în stomac. ♢ Compus: gușa-porumbului (sau -porumbelului) = a) plantă erbacee cu frunze opuse și ascuțite, cu flori albe-verzui, cu fructul în formă de bobițe negre (Cucubalus baccifer); b) plantă erbacee cu flori albe, cu fructul o capsulă (Silene cucubalus); c) odolean. 2. (La animalele amfibii) Pielea de sub maxilarul inferior, care ajută, împreună cu mușchii respectivi, la respirație. ♦ (La reptile) Bărbie. 3. (La oameni) Umflătură patologică formată în partea anterioară a gâtului prin mărirea glandei tiroide; boală care provoacă această umflătură. 4. Cută de grăsime care atârnă sub bărbie la unele persoane. 5. (Fam.) Gât. ♦ Gâtlej. ♢ Expr. A râde din gușă = a râde afectat, forțat. A vorbi din gușă = a) a vorbi gros; b) a vorbi afectat. 6. Partea de sub gât a unei blăni sau a unei piei. 7. (În sintagma) Gușă de conductă = cută care se formează uneori la curbarea unei țevi. – Lat. geusiae.

guster
GÚȘTER, (I) gușteri, s.m., (II, III) guștere, s.n. I. S.m. Specie de șopârlă de culoare verde, cu coada lungă, care se hrănește cu insecte (Lacerta viridis). II. S.n. (Reg.) Gâtlej; esofag. ♦ Omușor. III. S.n. (Med.; pop.) Crup. – Din bg., scr. gušter.

gusulita
GUȘULÍȚĂ, gușulițe, s.f. Diminutiv al lui gușă. – Gușă + suf. -uliță.

gutaperca
GUTAPÉRCĂ s.f. Substanță plastică și izolantă, extrasă din latexul frunzelor unei plante tropicale, având numeroase întrebuințări în tehnică, în medicină etc. – Din fr. gutta-percha.

gutatie
GUTÁȚIE, gutații, s.f. (Bot.) Eliminare a apei din plante prin frunze, în cursul nopții. – Din fr. guttation.

guta
GÚTĂ^1 s.f. 1. Boală provocată de depunerea sărurilor acidului uric în regiunea unor articulații, care se manifestă prin umflături ale articulațiilor, însoțite de dureri violente; podagră. 2. (Reg.) Apoplexie; paralizie. – (1) Din fr. goutte, (2) lat. gutta „picătură”.

GÚTĂ^2, gute, s.f. Fir subțire din material plastic, de care se leagă cârligul undiței. – Din engl. gut.

gutos
GUTÓS, -OÁSĂ, gutoși, -oase, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de gută^1. – Gută^1 + suf. -os. Cf. fr. g o u t t e u x.

gutui
GUTÚI, gutui, s.m. Pom fructifer cu frunze mari și groase, cu flori albe-roz și cu fructe mari, galbene, acoperite cu puf; măr-gutui (Cydonia oblonga). – Et. nec.

gutuie
GUTÚIE, gutui, s.f. Fructul gutuiului; alămâioară, măr-gutuie. [Pr.: -tu-ie] – Din gutui.

gutunar
GUTUNÁR, gutunare, s.n. (Reg.) V. guturai.

guturai
GUTURÁI, guturaiuri, s.n. Boală contagioasă (cu caracter epidemic) provocată de virusuri, care constă în inflamarea acută a mucoasei nazale, fiind însoțită de o bogată secreție apoasă; coriză. [Var.: (reg.) gutunár s.n.] – Lat. *gutturalium (< guttur „gât, gâtlej”).

gutural
GUTURÁL, -Ă, guturali, -e, adj. 1. (Despre sunete sau voce) Care este emis din fundul gâtului. 2. (Despre consoane) Velar. ♢ (Substantivat, f.) Consoana „k” este o guturală. – Din fr. guttural.

guvern
GUVÉRN, guverne, s.n. Organ de stat care exercită puterea executivă; cabinet, consiliu de miniștri. – Din guverna (derivat regresiv).

guverna
GUVERNÁ, guvernez, vb. I. Tranz. A conduce, a administra, a dirija un stat, un popor. ♦ (Rar) A conduce, a îndruma conduita cuiva. ♦ (Gram.) A impune, a cere un anumit caz, o anumită construcție. – Din fr. gouverner.

guvernamental
GUVERNAMENTÁL, -Ă, guvernamentali, -e, adj. Care aparține guvernului, privitor la guvern, care emană de la guvern; care reprezintă sau care susține guvernul. – Din fr. gouvernemental.

guvernant
GUVERNÁNT, -Ă, guvernanți, -te, adj., s.f. 1. Adj. (Adesea substantivat, m. pl.) Care guvernează. 2. S.f. Femeie angajată pentru creșterea și educarea în familie a copiilor (mai ales pentru învățarea unei limbi străine). – Din fr. gouvernant.

guvernare
GUVERNÁRE, guvernări, s.f. Acțiunea de a guverna; perioadă în care un guvern își exercită activitatea. – V. guverna.

guvernator
GUVERNATÓR, guvernatori, s.m. 1. (În unele state) Persoană care conduce, în numele șefului statului, o unitate administrativ-teritorială mai mare sau un teritoriu dependent, o colonie. 2. Persoană care conduce o instituție de credit depinzând de o autoritate centrală. – Guverna + suf. -tor.

guvernamant
GUVERNĂMÂNT, (2) guvernăminte, s.n. 1. (În sintagma) Formă de guvernământ = formă de conducere politică a unui stat. 2. (În unele state) Unitate teritorial-administrativă condusă de un împuternicit al șefului statului. – Din fr. gouvernement.

guvernor
GUVERNÓR, guvernori, s.m. Persoană însărcinată în trecut cu educația unui tânăr nobil sau a unui fiu de suveran. – Din fr. gouverneur.

guvid
GUVÍD, guvizi, s.m. Nume generic dat unor specii de pești mici, cu capul mare, lățit, și cu corpul subțiat spre coadă (Gobius). ♢ Guvid mare = strunghil. – Din ngr. guvídi.

guz
GUZ, guzi, s.m. (Reg.) Nume dat unor animale rozătoare (mari). – Din magh. güzü.

guzgan
GUZGÁN, guzgani, s.m. Șobolan. – Cf. g u z.

guzlar
GUZLÁR, guzlari, s.m. Persoană care cântă la guzlă. – Guzlă + suf. -ar.

guzla
GÚZLĂ, guzle, s.f. Instrument muzical popular specific popoarelor slave, făcut dintr-o cutie de lemn plată, cu una sau mai multe coarde. – Din scr. gusle, fr. guzla.

h
H s.m. invar. A zecea literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (consoană fricativă laringală, velară sau palatală (2)). ♢ Ora H = oră secretă, legată de momentul în care trupele pornesc la atac; moment stabilit pentru începerea unei acțiuni. [Pr.: ha].

ha
HA interj. 1. Exclamație care exprimă: surprindere; mulțumire; satisfacție (răutăcioasă). 2. (Fam.) Poftim? ce? cum? ♦ Nu-i așa? n-am dreptate? 3. (Repetat) Cuvânt care imită râsul în hohote. – Onomatopee.

haban
HABÁN, -Ă, habani, -e, s.m. și f. Membru al unei secte baptiste ai cărei adepți au emigrat și în Transilvania în secolul al XVI-lea. – Din germ. Habaner.

habana
HABÁNĂ adj.f. (În sintagma) Ceramică habană = tip de ceramică fină, smălțuită, cu fond alb, ornamentată cu motive cinegetice, realizată de olarii din Transilvania în sec. al XVII-lea. – Et. nec.

habanera
HABANÉRĂ, habanere, s.f. Numele unui dans popular de origine cubaneză, cu mișcare moderată și figuri ritmice caracteristice; melodie după care se execută acest dans. – Din sp., fr. habanera.

habar
HABÁR s.n. 1. (În expr.) A nu avea habar (de sau despre ceva) = a) a nu ști nimic, a nu avea nici o idee despre ceva; b) a nu-și face griji, a nu-i păsa de ceva. 2. (Reg.; în expr.) Cum (ți-)e habarul? = cum (îți) merge? cum stau lucrurile? – Din tc. haber, „veste, informație”.

habeascorpus
HÁBEAS CÓRPUS s.n. (În legislația unor țări) Drept care garantează libertatea individuală și protejează împotriva arestării arbitrare, permițând arestatului să ceară prin avocatul său să compară în fața unui magistrat care urmează să decidă asupra legalității arestării. [Pr.: há-be-as cór-pus] – Expr. lat.

HÁBEAS CÓRPUS s.n. (În legislația unor țări) HÁBEAS CÓRPUS s.n. (În legislația unor țări)

habitaclu
HABITÁCLU, habitacle (habitacluri), s.n. 1. Locaș special al busolei pe o navă; suport nemagnetic al busolei marine. ♦ Calotă de alamă care acoperă busola. 2. Spațiu amenajat într-un automobil, într-o aeronavă etc. (pentru echipaj, călători, poștă etc.). – Din fr. habitacle.

habitat
HABITÁT, habitate, s.n. Suprafață locuită de o populație, de o specie de plante sau de animale; biotop. – Din fr. habitat.

habitual
HABITUÁL, -Ă, habituali, -e, adj. (Rar) Obișnuit, frecvent. [Pr.: -tu-al] – Din fr. habituel.

habitudine
HABITÚDINE, habitudini, s.f. (Livr.) Obișnuință, deprindere, obicei. – Din lat. habitudo, -inis, fr. habitude.

habitus
HÁBITUS s.n. 1. Aspect fizic exterior al unui individ, capabil să prezinte indicații asupra stării de sănătate a individului respectiv. 2. Aspect exterior specific pe care îl capătă cristalele prin dezvoltarea diferită a fețelor. – Cuv. lat.

haboca
HABÓCA s.f. (Reg.; în loc. adv.) Cu haboca = cu sila, cu forța. – Et. nec.

habotnic
HABÓTNIC, -Ă, habotnici, -ce, adj., s.m. și f. (Persoană) care respectă cu scrupulozitate exagerată prescripțiile religiei; bigot. – Din rus. habadnik „membru al sectei religioase evreiești «Habad»”.

habotnicie
HABOTNICÍE, habotnicii, s.f. Faptul de a fi habotnic; purtare sau deprindere de habotnic; zel exagerat pentru respectarea ritualurilor religiei; bigotism. – Habotnic + suf. -ie.

habsburgic
HABSBÚRGIC, -Ă, habsburgici, -ce, adj. Al dinastiei Habsburg sau al Imperiului Austro-Ungar condus de împărații din dinastia Habsburg, privitor la această dinastie sau la acest Imperiu. – Habsburg (n. pr.) + suf. -ic.

hac
HAC^1, (2) hacuri, s.n. 1. (În expr.) A-i veni (cuiva sau la ceva) de hac = a găsi modalitatea, sistemul de a învinge, de a face inofensiv pe cineva sau ceva care supără, care provoacă nemulțumiri. 2. (Înv.) Salariu, leafă. – Din tc. hak.

HAC^2, hacuri, s.n. (Reg.) Un fel de cui de fier care se bate iarna pe talpa încălțămintei sau la potcoavele cailor, ca să nu alunece. – Din ucr. hak.

hacana
HACANÁ adv. (Arg.; la comparativ) Mai la o parte, în lături. [Var.: acaná adv.] – Din țig. hacana.

hadarag
HADARÁG, hadaragi, s.m. V. hădărag.

hadamb
HADÂMB, hadâmbi, s.m. (Înv.) Eunuc. – Din tc. hadim.

hades
HÁDES s.n. (Livr.) Infern. – Din fr. hadès.

hadron
HADRÓN, hadroni, s.m. (Fiz.) Particulă cu masă superioară sau egală cu protonul supusă unei interacțiuni electromagnetice și gravitaționale foarte slabe. – Din engl., fr. hadron.

hadrozaur
HADROZÁUR, hadrozauri, s.m. Specie de dinozaur care a trăit în urmă cu 70-75 de milioane de ani. [Scris și: hadrosaur] – Din engl. hadrosaur.

hafniu
HÁFNIU s.n. Element chimic, metal rar, asemănător cu oțelul, care se găsește în minereurile de zirconiu și care se întrebuințează în electrotehnică; celțiu. – Din fr. hafnium, germ. Hafnium.

hagada
HAGÁDĂ, hagade, s.f. Povestire însoțită de cântece tradiționale ebraice, referitoare la ieșirea evreilor din Egipt. – Din germ. Haggada.

hagialac
HAGIALÂC, hagialâcuri, s.n. Pelerinaj făcut de un creștin sau de un mahomedan într-unul din locurile sfinte ale bisericii respective. – Din tc. hacilik.

hagiograf
HAGIOGRÁF, hagiografi, s.m. Autor care scrie viețile sfinților. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. hagiographe.

hagiografic
HAGIOGRÁFIC, -Ă, hagiografici, -ce, adj. Care aparține hagiografiei, privitor la hagiografie, de hagiografie; hagiologic. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. hagiographique.

hagiografie
HAGIOGRAFÍE s.f. Ramură a teologiei care se ocupă cu viețile sfinților; hagiologie. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. hagiographie.

hagiologic
HAGIOLÓGIC, -Ă, hagiologici, -ce, adj. Hagiografic. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. hagiologique.

hagiologie
HAGIOLOGÍE s.f. Hagiografie. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. hagiologie.

hagionim
HAGIONÍM, hagionime, s.n. (Livr.) Nume de sfânt. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. hagionyme.

hagiu
HAGÍU, hagii, s.m. Creștin sau musulman care a fost în hagialâc. – Din tc. haci.

hahalera
HAHALÉRĂ, hahalere, s.f. (Fam.) Persoană lipsită de scrupule, fără caracter, neserioasă; pramatie. – Et. nec.

haham
HAHÁM, hahami, s.m. 1. Persoană însărcinată cu tăierea rituală a vitelor și a păsărilor la mozaici. 2. (Înv.) Rabin. – Din tc. haham.

hai
HAI interj., s. (probabil n.) I. Interj. 1. Cuvânt care exprimă un îndemn la o acțiune (comună) cu interlocutorul. 2. (Cu funcție de imperativ, corespunzând unor verbe de mișcare) Vino! veniți! să mergem! ♦ (Repetat, cu accentul frazei pe al doilea element) Cuvânt care exprimă ideea unei înaintări încete sau anevoioase. 3. Exclamație care exprimă: regret, admirație, o întrebare. 4. (Repetat) Ba bine că nu! II. S. (n.) (Fam. și arg.) Hărmălaie; scandal. ♢ Expr. A face (un) hai = a face scandal în semn de protest, de reproș etc. [Var.: (reg.) ai interj.] – Onomatopee.

haid
HAID interj. v. HÁIDE 2. (Cu funcție de imperativ, corespunzând unor verbe de mișcare) Vino! veniți! să mergem! ♢ (Împrumutând desinențe verbale de pers. 1 și 2 pl.) Haidem la plimbare. [Var.: háida, haid, áida, áide interj.] – Din tc. haydi, bg. haide, ngr. áide.

haida
HÁIDA interj. v. HÁIDE 2. (Cu funcție de imperativ, corespunzând unor verbe de mișcare) Vino! veniți! să mergem! ♢ (Împrumutând desinențe verbale de pers. 1 și 2 pl.) Haidem la plimbare. [Var.: háida, haid, áida, áide interj.] – Din tc. haydi, bg. haide, ngr. áide.

haidam
HÁIDAM interj. v. HÁIDE 2. (Cu funcție de imperativ, corespunzând unor verbe de mișcare) Vino! veniți! să mergem! ♢ (Împrumutând desinențe verbale de pers. 1 și 2 pl.) Haidem la plimbare. [Var.: háida, haid, áida, áide interj.] – Din tc. haydi, bg. haide, ngr. áide.

haidamac
HAIDAMÁC, haidamaci, s.m. (Fam.) 1. Derbedeu, bătăuș, tâlhar, haidău (2). 2. Om zdravăn, vlăjgan, lungan. – Din tc. haydamak.

haidati
HÁIDAȚI interj. v. HÁIDE 2. (Cu funcție de imperativ, corespunzând unor verbe de mișcare) Vino! veniți! să mergem! ♢ (Împrumutând desinențe verbale de pers. 1 și 2 pl.) Haidem la plimbare. [Var.: háida, haid, áida, áide interj.] – Din tc. haydi, bg. haide, ngr. áide.

haidau
HAIDĂU, haidăi, s.m. (Reg.) 1. Păzitor de vite (mari). 2. Haidamac (1). 3. (Art.) Dans fecioresc dint-un ciclu de dansuri populare românești răspândite în jurul Aiudului, cu mișcare moderată; melodie după care se execută acest dans. – Din magh. hajtó „mânător, gonaci”.

haide
HÁIDE interj. 1. Exclamație care exprimă un îndemn (la o acțiune). ♢ (Cu ton de comandă, exprimând nerăbdarea vorbitorului; adesea repetat) Haide, haide, vino mai repede! ♦ Exclamație care exprimă încercarea de a îmbuna pe cineva. 2. (Cu funcție de imperativ, corespunzând unor verbe de mișcare) Vino! veniți! să mergem! ♢ (Împrumutând desinențe verbale de pers. 1 și 2 pl.) Haidem la plimbare. ♢ (Adverbial, în compuse) Haide-hai, haida-hai, haide-ha = încet, anevoios. ♢ (Marchează începutul unei acțiuni) Luă toporul și haide la treabă. 3. (În expr.) Haida-de!, exclamație prin care se respinge o părere sau se dezaprobă o comportare; aș! Haide-haide sau haide-hai, se spune când mustrăm cu indulgență pe cineva care nu ia în seamă sfaturile sau avertismentele noastre. [Var.: háida, haid, áida, áide interj.] – Din tc. haydi, bg. haide, ngr. áide.

haidem
HÁIDEM interj. v. HÁIDE 2. (Cu funcție de imperativ, corespunzând unor verbe de mișcare) Vino! veniți! să mergem! ♢ (Împrumutând desinențe verbale de pers. 1 și 2 pl.) Haidem la plimbare. [Var.: háida, haid, áida, áide interj.] – Din tc. haydi, bg. haide, ngr. áide.

haideti
HÁIDEȚI interj. v. HÁIDE 2. (Cu funcție de imperativ, corespunzând unor verbe de mișcare) Vino! veniți! să mergem! ♢ (Împrumutând desinențe verbale de pers. 1 și 2 pl.) Haidem la plimbare. [Var.: háida, haid, áida, áide interj.] – Din tc. haydi, bg. haide, ngr. áide.

haidos
HÁIDOȘ, -Ă, haidoși, -e, adj. (Reg.; adesea substantivat) Zdravăn, voinic, chipeș. [Var.: háitoș, -ă adj.] – Et. nec. Cf. h a i d ă u.

haiduc
HAIDÚC, haiduci, s.m. 1. Om care,

haiducel
HAIDUCÉL, haiducei, s.m. (Pop.) Diminutiv al lui haiduc. – Haiduc + suf. -el.

haiducesc
HAIDUCÉSC, -EÁSCĂ, haiducești, adj. De haiduc. – Haiduc + suf. -esc.

haiduceste
HAIDUCÉȘTE adv. Ca haiducii. – Haiduc + suf. -ește.

haiduci
HAIDUCÍ, haiducesc, vb. IV. Intranz. A duce viață de haiduc. ♦ Refl. A se face haiduc. – Din haiduc.

haiducie
HAIDUCÍE, haiducii, s.f. 1. Luptă armată a unor cete de haiduci (1) împotriva asupritorilor, frecventă la sfârșitul Evului Mediu în țările românești și în Peninsula Balcanică. 2. Viață sau îndeletnicire de haiduc (1). 3. Purtare, deprindere de haiduc (1). – Haiduc + suf. -ie.

haihui
HAIHÚI, -IE, haihui, adj. (Adesea substantivat) Zăpăcit, năuc, zănatic. ♦ (Adverbial; determinând verbe ca „a umbla”, „a porni” etc.) Fără rost, fără țintă, fără grijă, razna. – Din tc. hayhay.

haiku
HAIKÚ, haiku-uri, s.n. (Livr.) Poezie japoneză alcătuită din 17 silabe dispuse în trei grupe. – Din fr. haïku, engl. haikku.

hailaif
HÁILAIF s.n. Denumire dată (în trecut) înaltei societăți. ♦ (Adjectival) De elită. [Scris și: (după engl.) high-life] – Din engl. high-life.

haimana
HAIMANÁ, haimanale, s.f. Om de nimic, fără căpătâi, derbedeu, vagabond. ♢ Expr. (Adverbial) A umbla haimana = a umbla fără rost, a hoinări, a vagabonda. – Din tc. haymana.

haimanalac
HAIMANALÂC, haimanalâcuri, s.n. Faptul de a hoinări ca o haimana; hoinăreală, vagabondaj. – Haimana + suf. -lâc.

hain
HAÍN, -Ă, haini, -e, adj. 1. Rău la inimă, fără milă, crud, hapsân, câinos. 2. (Înv.) Trădător, sperjur, necredincios. – Din tc. hain.

haina
HÁINĂ, haine, s.f. 1. (La pl.) Termen generic pentru obiectele de îmbrăcăminte (în special) bărbătești. ♢ Un rând de haine = un costum bărbătesc complet, alcătuit din pantaloni, sacou (și vestă). ♦ (La sg.) Îmbrăcăminte bărbătească pentru partea de sus a corpului; sacou. ♦ Veșmânt lung și larg care acoperă tot trupul. ♦ Palton. ♢ Expr. A(-și) da și haina de pe el = a face sau a fi dispus să facă orice sacrificiu (pentru a obține ceea ce dorește). 2. (Biol.; în sintagma) Haină de nuntă = înfățișare deosebită pe care o capătă masculii unor pești, batracieni sau păsări în perioada împerecherii. – Din bg. halina, scr. háljina.

haini
HAINÍ, hainesc, vb. IV. Refl. 1. A pribegi; p. ext. a se înstrăina. 2. A deveni hain, rău, necruțător; a se înrăi. [Pr.: ha-i-. – Var.: hăiní vb. IV] – Din hain.

hainie
HAINÍE, hainii, s.f. 1. Răutate, cruzime, câinoșenie; dușmănie. 2. (Înv.) Trădare; răzvrătire. [Pr.: ha-i-] – Hain + suf. -ie.

hainit
HAINÍT, -Ă, hainiți, -te, adj. (Rar) Care a devenit hain. [Pr.: ha-i-] – V. haini.

hainlac
HAINLÂC, hainlâcuri, s.n. (Înv.) Răzvrătire. [Pr.: ha-in-] – Din tc. hăinlik „perfidie”.

haios
HAIÓS, -OÁSĂ, haioși, -oase, adj. (Fam.) Plin de haz, amuzant, simpatic, nostim. [Pr.: ha-ios] – Hai + suf. -os.

hait
HAIT^1 interj. Exclamație care exprimă o surpriză neplăcută, un sentiment de teamă, o poruncă, ideea unei mișcări repezi sau neașteptate etc. [Var.: haiti interj.] – Onomatopee.

HAIT^2, haituri, s.n. (Reg.) Iaz artificial creat prin colectarea, cu ajutorul unui baraj, a apelor de munte; barajul cu care se deschide sau se închide acest iaz pentru a da drumul plutelor; p. ext. unda de apă care duce plutele. – Din ucr. hat'.

haita
HÁITĂ, haite, s.f. 1. Grup de câini, de lupi etc. care umblă împreună (după pradă). ♦ Fig. Bandă (de răufăcători). 2. (Înv.) Vânătoare (cu gonaci și câini); goană. 3. (Reg.) Cățea (rea); p. ext. câine (rău). ♦ Epitet dat unei femei rele sau desfrânate. – Din magh. hajtó.

haiti
HAITI interj. V. hait^1.

haitic
HAITÍC, haiticuri, s.n. (Reg.) Haită de lupi. – Din magh. hajtek.

haitis
HAITÍȘ, haitișe, adj.n. (Reg.; despre picioare) Cu conformație defectuoasă, cu linia pulpelor strâmbă, curbată. ♦ (Adverbial) În poziție strâmbă, sucită. – Cf. magh. h a j l i t a n i.

haitos
HÁITOȘ, -Ă, haitoși, -e, adj. V. haidoș.

hal
HAL s.n. Stare rea, situație vrednică de plâns. ♢ Loc. adv. În așa hal (că)... = în așa măsură (că)... Într-un hal... sau Într-un hal fără (de) hal = în cea mai proastă stare. ♢ Expr. A nu avea hal să... = a nu fi în stare, a nu putea să... – Din tc. hal.

halagea
HALAGEÁ s.f. (Reg.) 1. Tărăboi, gălăgie. 2. Pățanie. – Et. nec.

halaj
HALÁJ s.n. Remorcare a unei ambarcații, a unei plute, a unui șlep etc., executată pe canale, fluvii sau râuri, cu mijloace mecanice, cu oameni sau cu animale. ♢ Drum (sau zonă) de halaj = traseu de-a lungul unei ape rezervat acestui fel de tracțiune. – Din fr. halage.

halal
HALÁL interj. Exclamație care exprimă admirația; bravo! ♢ Expr. (Fam.) Halal mie (sau ție etc.) sau halal să-mi (sau să-ți etc.) fie! = bravo! te felicit! să-ți fie de bine! – Din tc. halal.

halalaie
HALALÁIE s.f. V. hălălaie.

halandala
HALANDÁLA adv. V. alandala.

halastanca
HALASTÂNCĂ s.f. V. alestâncă.

halat
HALÁT, halate, s.n. 1. Haină lungă de pânză, de molton etc. care se poartă în timpul lucrului, din motive de igienă sau pentru a proteja îmbrăcămintea. 2. Haină comodă, lungă și largă, care se poartă în casă. ♢ Halat de baie = halat confecționat dintr-o țesătură absorbantă și care se îmbracă la ieșirea din baie. ♦ Haină lungă și largă purtată de orientali. – Din bg., rus. halat.

hala
HÁLĂ^1, hale, s.f. 1. Clădire amenajată, cu instalațiile necesare, unde se vând alimente (îndeosebi carne); piață acoperită. 2. Sală de dimensiuni foarte mari, amenajată ca atelier în fabrici, ca sală pentru manifestații sportive, culturale, pentru expoziții etc. – Din fr. halle, germ. Halle.

HÁLĂ^2, hale, s.f. (Reg.) 1. Vijelie. 2. Monstru, dihanie, arătare. 3. (La pl.) Păsări de curte. – Din scr., bg. hala.

halau
HALĂU s.n. (Reg.) Crâsnic (de pescuit). – Din magh. háló.

halba
HÁLBĂ, halbe, s.f. Pahar special pentru bere, având o capacitate de o jumătate de litru; p. ext. cantitate de bere dintr-un astfel de pahar. – Din germ. Halbe.

halca
HALCÁ, halcale, s.f. (Înv.) 1. Verigă, cerc (de metal). ♦ Scoabă sau legătură de fier la ziduri. 2. Cerc de fier prin care se arunca, din galop, sulița la jocul oriental numit gerid; p. ext. jocul însuși. – Din tc. halka.

halca
HÁLCĂ, hălci, s.f. Bucată mare de carne sau (mai rar) din alt aliment; hartan. – Din magh. halk.

halda
HÁLDĂ, halde, s.f. Loc unde se depozitează sterilul și deșeurile inutilizabile provenite din lucrările miniere, de la prepararea minereurilor sau din uzinele metalurgice; p. ext. materialul depozitat pe acest loc. – Din germ. Halde.

haldeu
HALDÉU, haldei, s.m. Poreclă dată de călugări preoților de mir. ♦ (Rar) Rabin. – Din sl. halŭdĕĩnŭ.

haleala
HALEÁLĂ s.f. (Fam.) Faptul de a mânca (cu lăcomie); (concr.) ceea ce se mănâncă, mâncare. – Hali + suf. -eală.

halebarda
HALEBÁRDĂ, halebarde, s.f. Armă medievală în formă de lance cu un vârf de fier ascuțit, prevăzut pe o parte cu o secure, iar pe partea opusă cu un cârlig. [Var.: alebárdă s.f.] – Din fr. hallebarde.

halebardier
HALEBARDIÉR, halebardieri, s.m. Soldat înarmat cu o halebardă. [Pr.: -di-er. – Var.: alebardiér s.m.] – Din fr. hallebardier.

halena
HALÉNĂ s.f. (Livr.) Aer care iese din plămâni prin expirație. – Din fr. haleine.

half
HALF, halfi, s.m. (Rar; la fotbal) Mijlocaș. – Din engl. half.

halftime
HALF-TIME s.n. Repriză sportivă. [Pr.: haftáim] – Cuv. engl.

hali
HALÍ, halesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A mânca (repede și cu lăcomie). – Din țig. halo.

halice
HALÍCE, halice, s.f. V. alică.

halieutic
HALIEÚTIC, -Ă, halieutici, -ce, adj., HALIEÚTICĂ, halieutici, s.f. 1. Adj. De halieutică; pescăresc. 2. S.f. Arta pescuitului; pescuit. ♦ Tratat de pescuit. [Pr.: -li-e-] – Din lat. halieutica, fr. halieutique.

halieutica
HALIEÚTICĂ, halieutici, s.f. – V. halieutic (2).

halima
HALIMÁ, halimale, s.f. Povestire, întâmplare complicată, cu multe peripeții. ♦ Fig. Situație încurcată, amestecătură, confuzie. – Din ngr. halimá (< tc.).

halit
HALÍT^1 s.n. (Fam.) Faptul de a hali. – V. hali.

HALÍT^2 s.n. Sare gemă. – Din fr. halite.

halo
HALÓ, halouri, s.n. 1. Cerc luminos, colorat, care apare în anumite condiții atmosferice în jurul soarelui sau al lunii și care se datorește reflexiei și refracției luminii în cristalele de gheață aflate în atmosferă la mari înălțimi; cearcăn (2). 2. Zonă luminoasă care încercuiește imaginea fotografică a unui punct strălucitor. – Din fr. halo.

halocromie
HALOCROMÍE s.f. (Chim.) Fenomen de colorare a unor compuși organici când se transformă în săruri. – Din fr. halochromie.

halofil
HALOFÍL, -Ă, halofili, -e, adj. (Biol.; despre unele organisme) Care se dezvoltă în mediu sărat. – Din fr. halophile.

halofita
HALOFÍTĂ, halofite, s.f., adj.f. (Plantă) adaptată condițiilor de viață pe solurile sărate. – Din fr. halophyte.

halogen
HALOGÉN, -Ă, halogeni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Nume generic pentru elementele fluor, clor, brom, iod și astatiniu, care se pot combina direct cu metalele, dând săruri. 2. Adj. Care dă naștere la săruri. – Din fr. halogène.

halogena
HALOGENÁ, halogenez, vb. I. Tranz. A supune o substanță reacției de halogenare. – Din fr. halogéner.

halogenare
HALOGENÁRE, halogenări, s.f. Reacție chimică de introducere a halogenilor în molecula unui compus organic. – V. halogena.

halogenura
HALOGENÚRĂ, halogenuri, s.f. Compus al unui halogen cu un element chimic, cu un radical organic sau anorganic. – Din fr. halogénure.

haloid
HALOÍD, -Ă, haloizi, -de, adj. (Chim.; despre săruri) Care este compus dintr-un halogen și un metal. [Pr.: -lo-id] – Din fr. haloïde.

haloizit
HALOIZÍT s.n. Silicat natural hidratat de aluminiu din grupa mineralelor argiloase, alb sau divers colorat, cu luciu mat. [Pr.: -lo-i] – Din fr. halloysite.

halometru
HALOMÉTRU, halometre, s.n. (Ind.) Areometru folosit la stabilirea concentrației de săruri anorganice solubile a substanțelor zaharate. – Din fr. halomètre.

halomorf
HALOMÓRF, -Ă, halomorfi, -e, adj. (Geol.; despre sol) Bogat în sare. – Din fr. halomorphe.

halon
HALÓN s.n. Gaz incolor, inodor și rău conducător de electricitate, folosit în extinctoare. – Din fr. halon.

haloplancton
HALOPLANCTÓN, haloplanctonuri, s.n. Plancton care trăiește și se dezvoltă în ape sărate de diferite concentrații. – Din engl. haloplancton.

halor
HALÓR, halori, s.m. (Mar.) Muncitor care lucrează la halajul navelor. – Din fr. haleur.

halt
HALT interj. Stai! oprește! – Cuv. germ.

halta
HÁLTĂ, halte, s.f. 1. Punct de oprire reglementară (de scurtă durată) a trenurilor; gară mică. 2. Oprire, popas. 3. Scurtă oprire a trupelor în marș, pentru odihnă, ajustarea echipamentului și verificarea tehnicii de luptă. – Din germ. Halte[stelle], fr. halte.

haltera
HALTÉRĂ (HÁLTERĂ), haltere, s.f. 1. Aparat de atletică grea, alcătuit din două rânduri de discuri sau sfere metalice de diferite greutăți, fixate la capetele unei bare; greutate. 2. (La pl.) Ramură sportivă care constă în ridicarea halterelor (1). – Din fr. haltère.

halterofil
HALTEROFÍL, halterofili, s.m. Persoană care practică sportul cu haltere. – Din fr. haltérophile.

halterofilie
HALTEROFILÍE s.f. (Ieșit din uz) Sportul ridicării halterelor. – Din fr. haltérophilie.

halucinant
HALUCINÁNT, -Ă, halucinanți, -te, adj. Care provoacă halucinații; fig. care impresionează puternic; impresionant, grandios, uluitor. – Din fr. hallucinant.

halucinat
HALUCINÁT, -Ă, halucinați, -te, s.m. și f. Persoană care are halucinații. – Din fr. halluciné, lat. hallucinatus.

halucinatoriu
HALUCINATÓRIU, -IE, halucinatorii, adj. 1. Care provoacă halucinații; halucinant. 2. Care ține de halucinație. – Din fr. hallucinatoire.

halucinatie
HALUCINÁȚIE, halucinații, s.f. Tulburare psihică constând în perceperea unui obiect sau a unui fenomen fără ca acesta să existe în realitate. ♦ Produs al acestei stări; nălucire, vedenie. – Din fr. hallucination, lat. hallucinatio.

halucinogen
HALUCINOGÉN, -Ă, halucinogeni, -e, adj., s.n. (Substanță, medicament) care provoacă halucinații. – Din fr. hallucinogène.

halucinoza
HALUCINÓZĂ, halucinoze, s.f. (Med.) Stare patologică caracterizată prin halucinații recunoscute de bolnav ca stări anormale. – Din fr. hallucinose.

halva
HALVÁ, (rar) halvale, s.f. Produs alimentar dulce, cu o mare valoare nutritivă, preparat din tahân sau din semințe de floarea-soarelui și din zahăr, eventual cu adaos de alviță. – Din tc. halva.

halvagiu
HALVAGÍU, halvagii, s.m. (Rar) Persoană care prepară sau care vinde halva. – Din tc. halvaci.

halvitar
HALVIȚÁR, halvițari, s.m. V. alvițar.

halvita
HALVÍȚĂ s.f. V. alviță.

ham
HAM^1 interj. (De obicei repetat) Cuvânt care imită lătratul câinelui. – Onomatopee.

HAM^2, hamuri, s.n. Ansamblu de curele (sau de frânghii) cu care se înhamă calul sau alte animale (de tracțiune) la un vehicul. ♢ Gură de ham = ham rudimentar format numai din curelele de la pieptul și gâtul calului și din cele două șleauri. ♢ Expr. A trage în (sau la) ham = a trăi o viață grea; a munci din greu. ♦ (Precedat de prepoziții) Tracțiune (cu cai). Are cai buni la ham. – Din magh. hám.

hamac
HAMÁC, hamacuri (hamace), s.n. Pânză (de vele) sau plasă dreptunghiulară de sfoară, care se întinde orizontal între doi stâlpi, doi copaci etc. și care servește ca pat mobil sau ca leagăn. – Din fr. hamac.

hamada
HAMÁDĂ, hamade, s.f. Podiș în deșerturile din zonele intertropicale, în special în Sahara, acoperit cu pietre colțuroase, rezultat al dezagregării. – Din fr. hamada.

hamadriada
HAMADRIÁDĂ, hamadriade, s.f. (În mitologia greacă) Fiecare dintre nimfele pădurii, care se nășteau și mureau odată cu arborii în care își aveau sălașul. [Pr.: -dri-a-] – Din fr. hamadryade.

hamal
HAMÁL, hamali, s.m. Muncitor care transportă poveri (în porturi și în gări). ♢ Expr. (A munci) ca un hamal = (a munci) din greu, până la istovire. – Din tc. hamal.

hamalac
HAMALÂC s.n. 1. (Înv.) Meseria hamalului; muncă de hamal. 2. Fig. Muncă grea, istovitoare. – Din tc. hamallik.

hambar
HAMBÁR, hambare, s.n. 1. Magazie în care se păstrează diferite produse agricole, în special cereale; grânar, jitniță. ♦ Magazie mică (în podul morii) în care se toarnă cerealele date ca plată pentru măcinat. 2. (Reg.) Ladă mare de lemn, în care se păstrează făina, mălaiul sau cerealele. 3. Loc pe un vapor unde se depozitează mărfurile transportate; cală. [Var.: ambár s.n.] – Din magh. hambár, bg. hambar.

hamburger
HÁMBURGER, hamburgeri, s.m. Chiftea plată care se servește friptă și pusă într-o chiflă. [Pr.: hamburgăr] – Din fr., engl.am. hamburger.

hamei
HAMÉI s.m. Plantă erbacee agățătoare cu flori galbene-verzui, ale cărei inflorescențe femele aromatice și amare se întrebuințează la fabricarea berii (Humulus lupulus). [Var.: hăméi s.m.] – Din sl. chŭmelĩ.

hamger
HAMGÉR, hamgere (hamgeruri), s.n. V. hanger.

hamis
HÁMIȘ, -Ă, hamiși, -e, adj. (Reg.) Șiret, viclean, fals, prefăcut; răutăcios. – Din magh. hamis.

hamitic
HAMÍTIC, -Ă, hamitici, -ce, adj. Care aparține vechilor hamiți. ♢ Limbi hamitice = grup de limbi vorbite în nordul și estul Africii. – Din fr. hamitique.

hamletiza
HAMLETIZÁ, hamletizez, vb. I. Tranz. (Livr.) A face din orice lucru o dilemă. ♢ (Absol.) Nu mai hamletiza atâta. – Hamlet (n. pr.) + suf. -iza.

hamsie
HAMSÍE, hamsii, s.f. Mic pește marin de culoare argintie, cu gura mare, care trăiește în Marea Neagră, Marea Mediterană și Oceanul Atlantic (Engraulis encrasicholus). – Din ngr. ha(m)psi.

hamster
HÁMSTER, hamsteri, s.m. Mamifer din familia rozătoarelor, de talia unui șobolan, cu blana de diferite culori; hârciog (Cricetus ericetus). – Din germ. Hamster, engl. hamster.

hamut
HAMÚT, hamuturi, s.n. (Înv.) Gâtar (la ham). – Din bg. hamut, rus. homut.

han
HAN^1, hani, s.m. Titlu purtat, în evul mediu, de conducătorii mongoli și preluat de suveranii multor țări din Orient; persoană care avea acest titlu; han-tătar. – Din tc. hăn.

HAN^2, hanuri, s.n. Local cu ospătărie unde se pot adăposti peste noapte drumeții (cu caii și căruțele lor). – Din tc. han.

hanap
HANÁP s.n. Cupă din lemn, metal etc. bogat ornamentată, folosită în evul mediu pentru băut. – Din fr. hanap.

hanat
HANÁT, hanaturi, s.n. Stat, teritoriu condus de un han^1. – Han^1 + suf. -at.

hanama
HANÂMĂ, hanâme, s.f. (Înv.) Femeie din aristocrația turcă. – Din tc. hanem.

handbal
HÁNDBAL s.n. Joc sportiv de echipă, în care jucătorii, aruncând mingea cu mâna, încearcă s-o introducă în poarta echipei adverse. – Din germ. Handball, fr., engl. hand-ball.

handbalist
HANDBALÍST, -Ă, handbaliști, -ste, s.m. și f. Persoană care practică handbalul. – Handbal + suf. -ist.

handbalistic
HANDBALÍSTIC, -Ă, handbalistici, -ce, adj. Care se referă la handbal, care aparține handbalului. – Handbal + suf. -istic.

handicap
HANDICÁP, handicapuri, s.n. 1. (Sport) Punctaj acordat unui concurent mai slab. ♦ Totalitatea punctelor cu care o echipă a fost pusă în inferioritate de echipa adversă. 2. Fig. Greutate, piedică intervenită în munca cuiva. 3. Deficiență senzorială, motorie, mintală sau orice altă infirmitate a unei persoane. – Din engl., fr. handicap.

handicapa
HANDICAPÁ, handicapez, vb. I. Tranz. 1. A avea sau a-și crea (printr-o manevră) un avantaj asupra unui adversar, într-o întrecere, într-o competiție sportivă. 2. Fig. A stânjeni activitatea cuiva, a pune pe cineva în stare de inferioritate. – Din fr. handicaper.

handicapare
HANDICAPÁRE, handicapări, s.f. Acțiunea de a handicapa și rezultatul ei. – V. handicapa.

handicapat
HANDICAPÁT, -Ă, handicapați, -te, adj., s.m. și f. 1. (Persoană) care are o infirmitate. 2. (Persoană, echipă etc.) care este în dezavantaj într-o întrecere (sportivă). – V. handicapa.

handralau
HANDRALĂU, handralăi, s.m. (Depr.) Flăcău care umblă după fete. ♢ Expr. (Adverbial) A umbla handralău = a umbla de colo până colo fără nici o treabă; a hoinări. [Var.: hăndrălău s.m.] – Cf. magh. v á n d o r l ó.

hang
HANG, (2) hanguri, s.n. 1. (În expr.) A ține hangul = a) a acompania o melodie; b) fig. a însoți, a întovărăși; c) fig. a ține partea cuiva, aprobând tot ce face și ce spune; a face pe placul cuiva, a cânta cuiva în strună. 2. (Reg.) Nume dat unor instrumente sau unor părți ale instrumentelor muzicale care servesc pentru a ține acompaniamentul. – Din magh. hang „sunet, ton, glas”.

hangan
HANGÁN, hangani, s.m. Soi de porumb de munte cu știuletele mare și cu bobul galben-roșcat. – Din n. pr. Hangu.

hangar
HANGÁR, hangare, s.n. Construcție amplasată în apropierea pistei de decolare și aterizare, destinată adăpostirii, reparării, reviziei și întreținerii avioanelor. – Din fr. hangar.

hanger
HANGÉR, hangere (hangeruri), s.n. Pumnal mare, încovoiat. – Din tc. hancer.

hangioaica
HANGIOÁICĂ, hangioaice, s.f. (Rar) Hangiță. – Hangiu + suf. -oaică.

hangita
HANGÍȚĂ, hangițe, s.f. Soție de hangiu; femeie care ține un han^2; hangioaică. – Hangiu + suf. -iță.

hangiu
HANGÍU, hangii, s.m. Persoană care ține un han^2. – Din tc. hanci.

hanorac
HANORÁC, hanorace, s.n. Haină scurtă confecționată din pânză deasă, de obicei impermeabilă, și prevăzută cu glugă, folosită în anumite competiții sportive sau în excursii. – Din fr. anorak.

hansa
HÁNSĂ, hanse, s.f. Asociație, companie comercială occidentală în evul mediu. – Din germ. Hansa, fr. hanse.

hanseatic
HANSEÁTIC, -Ă, hanseatici, -ce, adj. Privitor la hansă, al hansei, de hansă. [Pr.: -se-a-] – Din germ. hanseatisch, fr. hanséatique.

hantatar
HAN-TĂTÁR, han-tătari, s.m. Han^1 (al tătarilor). ♢ Expr. Din vremea lui han-tătar = de demult, străvechi. ♦ Dracul, naiba. – Han^1 + tătar.

hantela
HANTÉLĂ, hantele, s.f. Greutate din metal de 1-5 kg, compusă din două sfere unite între ele printr-un mâner, folosită în gimnastică. – Din germ. Hantel.

hantru
HÁNTRU, hantri, s.m. Unitate de măsură convențională, care reprezintă echivalentul energetic corespunzător executării cu tractorul a unei arături normale pe o suprafață de un hectar de teren. – H[ectar] + a[rătură] + n[ormală] + tr[actor].

hanta
HÁNȚĂ, hanțe, s.f. (Reg.) 1. Obiect de îmbrăcăminte uzat, zdrențuit, de proastă calitate. 2. Fig. Gură (care vorbește mult și fără rost). ♢ Expr. Bun de hanță = flecar, vorbăreț, guraliv. – Cf. ucr. b a n c a „mârțoagă”.

hanzela
HANZÉLĂ, hanzele, s.f. Instalație de fabricat bomboane, caramele, având ca elemente principale o mașină de rolat, un dispozitiv de ștanțare și o pompă cu care se introduce umplutura. – Et. nec.

haos
HÁOS, haosuri, s.n. 1. Stare primitivă, de neorganizare, în care, după cum presupuneau cei vechi, s-ar fi aflat materia înainte de apariția universului cunoscut de om; (în unele concepții teogonice) spațiu nemărginit, cufundat în beznă și umplut de „neguri”, în care s-ar fi găsit, într-un amestec confuz, elementele și materia înainte de organizarea lumii; stare de dezordine, primordială a materiei. ♦ Personificare a acestui spațiu nemărginit sub forma unei divinități. 2. Stare generală de mare confuzie, dezordine mare, învălmășeală, neorganizare. [Var.: (înv.) cáos s.n.] – Din fr., lat. chaos.

haotic
HAÓTIC, -Ă, haotici, -ce, adj. 1. De haos, care amintește haosul. 2. Fig. Extrem de confuz, de dezorganizat etc. – Din fr. chaotique.

hap
HAP^1 interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de apucarea sau de înghițirea rapidă a ceva. – Onomatopee.

HAP^2, hapuri, s.n. (Pop. și fam.) Medicament preparat în formă de pastilă sau de cașetă, pentru a putea fi înghițit ușor. ♢ Expr. A înghiți (sau a face pe cineva să înghită) un hap (ori hapul) = a suporta (sau a face pe cineva să suporte) ceva neplăcut. – Din tc. hap.

hapca
HÁPCĂ, hăpci, s.f. Cârlig de undiță de 8-10 cm, folosit la pescuitul somnului. ♢ Expr. (Fam.) A lua cu hapca = a lua cu forța, cu de-a sila, pe nedrept, abuziv. – Din bg. hapka.

hapciu
HAPCIÚ interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de strănut. – Onomatopee.

haple
HÁPLE s.m. V. haplea.

haplea
HÁPLEA s.m. 1. Om nătărău, prostănac. 2. Om lacom la mâncare. [Var.: háple s.m.] – Din bg. hapljo.

haplofaza
HAPLOFÁZĂ, haplofaze, s.f. (Biol.) Fază haploidă. – Din fr. haplophase.

haploida
HAPLOÍDĂ, haploide, adj.f. (Biol.; în sintagma) Fază haploidă = stare în care se află celulele sexuale în nucleele cărora există o jumătate din numărul de cromozomi caracteristic celulelor somatice; haplofază. – Din fr. haploïde.

haploidie
HAPLOIDÍE s.f. (Biol.) Stare a organismelor

haplologie
HAPLOLOGÍE, haplologii, s.f. (Lingv.) Suprimare prin disimilație totală a unei silabe identice sau asemănătoare cu o silabă din același cuvânt sau din cuvinte învecinate. Prin haplologie, „cucoane” devine „coane”. – Din fr. haplologie.

happening
HAPPENING s.n. Spectacol spontan, improvizat. [Pr.: hép(ă)ning] – Cuv. engl.

happyend
HAPPY-END s.n. Sfârșit, epilog fericit al (acțiunii) unei opere dramatice, cinematografice etc. [Pr.: hépiend] – Din engl. happy-end[ing].

hapsan
HAPSẤN, -Ă, hapsâni, -e, adj. (Adesea substantivat) 1. Rău la inimă, hain, câinos. 2. Lacom (de bani, de mâncare etc.); avid, rapace. [Var.: hapsín, -ă adj.] – Cf. magh. h a b z s i.

hapsin
HAPSÍN, -Ă, hapsini, -e, adj. V. hapsân.

har
HAR, haruri, s.n. 1. (În religia creștină) Dar^2, ajutor spiritual, grație divină acordată omului. ♢ Expr. (Cu sensul religios atenuat sau pierdut) Har Domnului! exclamație prin care cineva își exprimă satisfacția pentru reușita unui lucru; slavă Domnului! ♦ Puterea sacramentală a preoților de a oficia actele de cult. 2. Calitate, însușire, dispoziție naturală care face pe cineva vrednic de admirație; p. ext. talent, vocație, dar^2. 3. (Înv.) Dar^2 sau răsplată acordată cuiva ca un semn de bunăvoință, ca o favoare deosebită. – Din sl. chari.

haraba
HARABÁ, harabale, s.f. (Reg.) Căruță mare folosită pentru transportul grânelor și al altor poveri; p. ext. cantitatea care intră într-o astfel de căruță. – Din tc. araba.

harababura
HARABABÚRĂ, harababuri, s.f. Dezordine, învălmășeală, încurcătură; gălăgie, scandal. [Var.: arababúră s.f.] – Cf. tc. a n a  b a b u l l a.

harabagie
HARABAGÍE s.f. (Reg.) Cărăușie. – Harabagiu + suf. -ie.

harabagiu
HARABAGÍU, harabagii, s.m. (Reg.) Căruțaș. – Din tc. arabaci.

harabaie
HARABÁIE, hărăbăi, s.f. Casă, încăpere, curte etc. de dimensiuni mari. ♦ Vehicul mare. [Pr.: -ba-ie. – Var.: (reg.) hărăbáie s.f.] – Din tc. harabe.

harac
HARÁC, haraci, s.m. V. arac.

harachiri
HARACHÍRI s.n. Sinucidere prin

haraci
HARÁCI, haraciuri, s.n. Tribut anual pe care țările vasale îl plăteau Imperiului Otoman. ♦ Tribut, dare. ♦ Una dintre cele patru rate în care se achitau dările. – Din tc. haraç.

harag
HARÁG, haragi, s.m. V. arac.

haraiman
HARAIMÁN s.n. (Reg.) Gălăgie, tărăboi, zarvă. – Et. nec.

haram
HARÁM, (1) haramuri, s.n. (Reg.) 1. Vită slabă, prăpădită. 2. Jaf, pradă. ♢ Loc. adj. și adv. De haram = (lăsat) la voia întâmplării, fără stăpân, expus jafului. ♢ Loc. adv. De haram = de pomană, degeaba; pe nedrept. ♢ Expr. Haramul haram se face sau (de) haram vine, (de) haram se duce ori de haram a fost, de haram s-a dus = lucrul câștigat pe nedrept se pierde precum s-a dobândit. Haram că... = păcat că...; degeaba... Haram de... = vai de... – Din tc. haram „ilicit, prohibit”.

harambasa
HARAMBÁȘĂ, harambași, s.m. (Înv. și reg.) Căpitan de hoți sau de haiduci. – Din tc. haram-bașı.

haramin
HARAMÍN, haramini, s.m. (Înv. și reg.) Haiduc (1). ♦ Om rău, fără inimă. – Din tc. harami, bg., scr. haramija.

haranca
HARÁNCĂ, harance, s.f. (Reg.) Femeie rea, afurisită. – Et. nec.

harap
HARÁP, harapi, s.m. V. arap.

harapara
HÁRA-PÁRA s.f., adv. (Fam.; în expr.) A face (o) hara-para = a face, a provoca o HÁRA-PÁRA s.f., adv. (Fam.; în expr.) A face (o) hara-para = a face, a provoca o învălmășeală, o vânzoleală; a face harcea-parcea. – Formație onomatopeică.

HÁRA-PÁRA s.f., adv. (Fam.; în expr.) A face (o) hara-para = a face, a provoca o

harapnic
HARÁPNIC, harapnice, s.n. (Reg.) Bici mare împletit din cânepă sau din curele, cu codiriștea scurtă și cu șfichi de mătase la vârf (ca să pocnească tare). – Din pol. harapnik.

harbuz
HARBÚZ, harbuji, s.m. (Reg.) Pepene verde. [Var.: arbúz s.m.] – Din ucr. harbuz.

harbuzarie
HARBUZĂRÍE, harbuzării, s.f. (Reg.) Pepenărie. [Var.: arbuzăríe s.f.] – Harbuz + suf. -ărie.

harbuzesc
HARBUZÉSC, -EÁSCĂ, harbuzești, adj. (Reg.; în sintagmele) Pere harbuzești = pere zemoase, gălbui, foarte dulci. Păr harbuzesc = păr care face astfel de pere. – Harbuz + suf. -esc.

harceaparcea
HÁRCEA-PÁRCEA adv. (Fam.; în expr.) A face (pe cineva sau ceva) harcea-parcea = a tăia (pe cineva sau ceva) în bucăți, a face fărâme; a distruge, a nimici. – Din tc. parça-parça „bucată cu bucată”.

HÁRCEA-PÁRCEA adv. (Fam.; în expr.) A face (pe cineva sau ceva) harcea-parcea = a tăia (pe cineva sau ceva) în bucăți, a face fărâme; a distruge, a nimici. – Din tc. parça-parça „bucată cu bucată”.

HÁRCEA-PÁRCEA adv. (Fam.; în expr.) A face (pe cineva sau ceva) harcea-parcea = a tăia (pe cineva sau ceva) în bucăți, a face fărâme; a distruge, a nimici. – Din tc. parça-parça „bucată cu bucată”.

harchina
HÁRCHINĂ, harchine, s.f. (Reg.) Bucată mare (de mămăligă, de slănină etc.). [Var.: hárșchină s.f.] – Et. nec.

hard
HARD subst. (Fam.) Hardware. – Prescurtat din hard[ware].

hardpan
HÁRDPAN, hardpane, s.n. Strat impermeabil pe care nu-l pot străbate rădăcinile plantelor, format din hidroxizi de fier și alți coloizi care se precipită. – Din engl. hard pan.

hardrock
HARD ROCK, (2) hard rock-uri, s.n. 1. Stil în muzica ușoară și de jaz cu sonorități puternice, obsedante. 2. Cântec în stil hard rock (1). – Din engl. hard rock.

HARD ROCK, (2) hard rock-uri, s.n. 1. HARD ROCK, (2) hard rock-uri, s.n. 1.

hardughie
HARDUGHÍE, hardughii, s.f. Clădire, încăpere etc. mare, de obicei veche și dărăpănată; șandrama (1). – Din ngr. hartopiia.

hardughit
HARDUGHÍT, -Ă, hardughiți, -te, adj. (Despre obiecte) Care este hodorogit, rablagit. – Hardughie + suf. -it.

hardware
HÁRDWARE s. (probabil n.) (Cib.) Structură fizică a unui sistem de calcul și diverse periferice; echipamentul propriu-zis; hard. [Pr.: hárduer] – Cuv. engl.

hareci
HARÉCI interj. (Înv.) Strigăt cu care conducătorul unei licitații închidea licitația. [Var.: aréci interj.] – Din tc. hareç.

harem
HARÉM, haremuri, s.n. Totalitatea cadânelor unui mahomedan poligam. ♦ Parte a casei rezervată cadânelor. – Din tc. harem.

hares
HÁRES s.n. Hârtie presată impregnată cu rășini fenolice, folosită ca material electroizolant. – Din germ. Harex.

haretism
HARETÍSM s.n. Concepție sociologică în care se preconiza ridicarea stării materiale și culturale a satului prin activitatea extrașcolară a învățătorilor. – [Spiru] Haret (n. pr.) + suf. -ism.

harfa
HÁRFĂ, harfe, s.f. V. harpă.

harghitean
HARGHITEÁN, -Ă, harghiteni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în județul Harghita. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din județul Harghita. – Harghita (n. pr.) + suf. -ean.

harghiteanca
HARGHITEÁNCĂ, harghitence, s.f. Femeie născută și crescută în județul Harghita. ♦ Locuitoare din județul Harghita. – Harghitean + suf. -că.

harhat
HÁRHĂT, harhăte, s.n. (Reg.) Hărmălaie. – Formație onomatopeică.

harmalaie
HARMALÁIE s.f. V. hărmălaie.

harmasar
HARMĂSÁR, harmăsari, s.m. (Reg.) V. armăsar.

harnasa
HARNAȘÁ, harnașez, vb. I. Tranz. (Rar) A înhăma, a înșeua un cal. – Din fr. harnacher.

harnasament
HARNAȘAMÉNT, harnașamente, s.n. Totalitatea obiectelor necesare la înhămarea, înșeuarea și conducerea calului. – Din fr. harnachement.

harnasare
HARNAȘÁRE s.f. (Rar) Acțiunea de a harnașa și rezultatul ei. – V. harnașa.

harnic
HÁRNIC, -Ă, harnici, -ce, adj. Care muncește mult și cu râvnă, care lucrează iute și cu spor; vrednic, muncitor, activ, sârguincios, sârguitor. ♦ (Pop.) Capabil, destoinic. – Din sl. *harĩnŭ.

harpagon
HARPAGÓN, harpagoni, s.m. Om avar, zgârcit; zgârie-brânză. [Var.: arpagón s.m.] – Din fr. harpagon.

harpa
HÁRPĂ, harpe, s.f. Instrument muzical format dintr-o ramă mare triunghiulară, pe care sunt fixate coarde diferite ca lungime și ca acordaj (dispuse într-o cutie de rezonanță și o consolă) și care sunt puse în vibrație prin ciupire cu degetele de la ambele mâini. [Var.: hárfă, árpă, árfă s.f.] – Din fr. harpe, germ. Harfe.

harpie
HARPÍE (HÁRPIE), harpii, s.f. 1. (În mitologia greacă) Monstru fabulos, reprezentat sub forma unei femei înaripate, cu trup și cu gheare de vultur, personificând furtunile și moartea. ♦ Fig. Femeie hrăpăreață, arțăgoasă și rea; zgripțuroaică. 2. Specie de vultur din America de Sud. – Din fr. harpie.

harpist
HARPÍST, -Ă, harpiști, -ste, s.m. și f. Persoană care cântă la harpă. – Din fr. harpiste.

harpon
HARPÓN, harpoane, s.n. Unealtă în formă de lance, constituită dintr-o bară metalică sau de lemn și un vârf metalic în formă de săgeată, prinsă cu o frânghie lungă și groasă și întrebuințată la vânarea balenelor, a rechinilor etc. – Din fr. harpon.

harponier
HARPONIÉR, harponieri, s.m. Pescar care folosește harponul. [Pr.: -ni-er] – Harpon + suf. -ier.

harpsicord
HARPSICÓRD s.n. (Livr.) Clavecin. [Scris și: harpsichord] – Din engl. harpsichord.

HARPSICÓRD s.n. (Livr.)

hars
HARȘ interj. V. hârști.

harsa
HARȘÁ, harșale, s.f. (Înv.) Pătură fină de lână (sau bucată de stofă sau de alt material) împodobită cu diverse cusături și ornamente, care se punea pe cal, sub șa. – Din tc. hașa.

harschina
HÁRȘCHINĂ, harșchine, s.f. V. harchină.

hartan
HARTÁN, hartane (hartanuri), s.n. 1. Bucată mare de carne; halcă. 2. (Rar) Zdreanță, ruptură (dintr-un obiect de îmbrăcăminte). [Var.: hărtán s.n.] – Et. nec.

harta
HÁRTĂ, hărți, s.f. Reprezentare grafică în plan orizontal a suprafeței pământului (totală sau parțială), generalizată și micșorată conform unei anumite scări de proporție și întocmită pe baza unei proiecții cartografice. ♢ (În sintagmele) Harta fusurilor orare = hartă care indică limitele reale ale fusurilor orare. Hartă geologică = hartă pe care este reprezentată răspândirea diferitelor formații geologice. Hartă hidrologică = hartă pe care sunt reprezentate repartiția proprietăților fizice și chimice și condițiile de zăcământ ale apelor subterane. Hartă lingvistică = hartă rezultată din cartografierea faptelor de limbă. Hartă sinoptică = hartă făcută din 6 în 6 ore în care se înscriu principalele elemente meteorologice. Hartă de anomalii = hartă care indică abaterile (actuale) ale unor elemente meteorologice, față de valorile medii multianuale. – Din ngr. hártis.

hartoi
HARTOÍ, hartoiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A da la o parte, a cârmi din drum carul, sania etc. ♦ Refl. (Despre sănii) A aluneca într-o parte. [Var.: hartuí vb. IV] – Din magh. fartolni.

hartui
HARTUÍ, hartuiesc, vb. IV. V. hartoi.

hart
HARȚ s.n. V. harță.

hartag
HARȚÁG, harțaguri, s.n. V. arțag.

harta
HÁRȚĂ s.f. Încăierare; ceartă. ♦ (Înv.) Ciocnire între avangărzi sau între (mici) grupuri militare potrivnice. [Var.: harț s.n.] – Din magh. harc.

hartagos
HARȚĂGÓS, -OÁSĂ, harțăgoși, -oase, adj. (Reg.) V. arțăgos.

harti
HÁRȚI s.m. pl. (În religia ortodoxă) Săptămâna în care e permis să se mănânce de frupt miercurea și vinerea. [Var.: hârță s.f., hârți s.m. pl.] – Din ngr. Artzi[vurtzi] (< armeană).

haruspiciu
HARUSPÍCIU, haruspicii, s.m. (În Roma antică) Preot despre care se credea că poate prezice viitorul prin examinarea măruntaielor animalelor jertfite. – Din lat. haruspex, -picis, fr. haruspice.

hasca
HÁSCĂ s.f. (Reg.) Bucată de piele care se pune la cizmă pentru a lărgi căputa. – Din pol. haska.

hasmatuchi
HASMAȚÚCHI s.m. 1. Plantă erbacee plăcut mirositoare, cu flori albe, cultivată ca plantă culinară (Anthriscus cerefolium). 2. (Reg.) Plantă erbacee cu flori albe, rar gălbui, dispuse în mici umbele (Anthriscus silvestris). [Var.: asmațúchi, asmățúi s.m., hașmaciúcă s.f.] – Et. nec.

haspel
HÁSPEL, haspeluri, s.n. 1. Mașină folosită la finisarea țesăturilor și a pieilor. 2. Mașină care trece firele de pe țevi sau de pe bobine pe sculuri, pentru a forma pachete de bumbac. – Din germ. Haspel.

hastati
HASTÁȚI s.m. pl. Numele soldaților veterani, înarmați cu lance, care formau prima linie dintr-o legiune romană. – Din lat. hastati.

hasca
HÁȘCĂ, hăști, s.f. (Reg.) Copac uscat, cu trunchiul găunos; trunchi găunos de copac. – Cf. ucr. c h a q s s c a „tufiș”.

hase
HAȘÉ, hașeuri, s.n. Conservă preparată sub formă de pastă din ficat, carne de porc și slănină. [Var.: hașéu s.n.] – Din fr. haché.

haseu
HAȘÉU, hașeuri, s.n. V. hașe.

hasis
HAȘÍȘ s.n. Substanță narcotică extrasă din vârfurile înflorite ale unei specii de cânepă exotică (Cannabis indica), folosită ca excitant psihic, care, consumată sistematic, dă toxicomanii grave. – Din fr. hachisch.

hasisism
HAȘIȘÍSM s.n. Ansamblu de tulburări provocate de intoxicația cu hașiș. – Din fr. hachischisme.

hasmaciuca
HAȘMACIÚCĂ s.f. V. hasmațuchi.

hasma
HÁȘMĂ, hașme, s.f. Plantă erbacee cu bulb, cu frunze cilindrice și cu flori albe, roz sau albastre, care se prezintă în inflorescențe sferice (Allium ascalonicum). – Din magh. hagyma „ceapă”.

hasura
HAȘURÁ, hașurez, vb. I. Tranz. A acoperi cu hașuri o porțiune dintr-un desen, dintr-o hartă etc. – Din fr. hachurer.

hasurare
HAȘURÁRE, hașurări, s.f. Acțiunea de a hașura și rezultatul ei. – V. hașura.

hasurat
HAȘURÁT, -Ă, hașurați, -te, adj. Acoperit cu hașuri. – V. hașura.

hasurator
HAȘURATÓR, hașuratoare, s.n. Instrument care servește la trasarea hașurilor. – Hașura + suf. -tor. Cf. fr. h a c h u r a t e u r.

hasura
HAȘÚRĂ, hașuri, s.f. Fiecare dintre liniile (negre), paralele sau întretăiate, egale ca grosime și trasate la distanțe egale pe o porțiune de desen sau de gravură, pentru a marca semitonurile sau umbrele pe o hartă sau pe un desen tehnic, pentru a da anumite indicații etc. – Din fr. hachure.

hat
HAT, haturi, s.n. Fâșie îngustă de pământ nearat care desparte două ogoare sau două terenuri agricole aparținând unor gospodării diferite; răzor^1, hotar. ♢ Expr. A fi într-un hat (cu cineva) = a fi vecin (cu cineva). ♦ (Reg.) Câmp nelucrat; pârloagă, țelină^2. – Cf. ucr. h a t „zăgaz”.

hataia
HATAIÁ s.f. (Turcism înv.) Numele unei stofe fine de mătase. [Pr.: -ta-ia] – Din tc. hatayî.

hatar
HATÂR, hatâruri, s.n. (Pop. și fam.) 1. Plăcere, poftă, plac. ♢ Expr. Pentru (sau de, în) hatârul (cuiva sau a ceva) = de dragul (cuiva sau a ceva); pentru a face plăcere (cuiva). (Înv.) De hatârul (unui lucru) = mulțumită, datorită, grație (unui lucru). 2. Favoare, concesie; serviciu. ♢ Expr. A face (cuiva) un hatâr = a acorda (cuiva) o favoare; a satisface (cuiva) o dorință sau un capriciu. – Din tc. hatir.

hatie
HÁTIE, hatii, s.f. (Reg.) Îngrămădire de nuiele, pietre, bolovani etc. executată pentru a amenaja cursul unei ape sau pentru a stăvili revărsarea ei. – Hat + suf. -ie.

hatiserif
HATIȘERÍF, hatișerifuri, s.n. (Turcism înv.) Ordin sau decret emis de cancelaria Porții otomane către marii demnitari ai imperiului și către domnii țărilor românești, purtând pecetea sultanului pentru a fi executat întocmai. – Din tc. hatti-șerif.

hatman
HÁTMAN (HATMÁN), hatmani, s.m. (În evul mediu) 1. Boier de divan în Moldova, care era însărcinat de domn cu comanda întregii oștiri, având în același timp și funcția de pârcălab și portar al Sucevei; mare spătar; titlu purtat de acest boier. 2. Titlu purtat de marii comandanți ai oștilor polone și ai celor căzăcești; persoană având acest titlu. – Din pol. hetman.

hatmanie
HATMANÍE, hatmanii, s.f. V. hătmănie.

hatorica
HATÓRICĂ, hatorice, adj.f. (În sintagma) Coloană hatorică = coloană, în arhitectura veche egipteană, având capitelul decorat cu patru capete, aparținând zeiței Hathor. – Din fr. hathorique.

hat
HAȚ interj. Cuvânt care indică o mișcare bruscă și neașteptată, făcută pentru a prinde sau a apuca pe cineva sau ceva. – Onomatopee.

hategan
HAȚEGÁN, -Ă, hațegani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană (originară) din Hațeg. 2. Adj. Care aparține Hațegului sau populației lui, privitor la Hațeg sau la populația lui. 3. S.f. art. Numele unui dans popular românesc răspândit în sudul Transilvaniei, cu mișcare foarte vioaie, care se joacă în perechi; melodie după care se execută acest dans. – Hațeg (n. pr.) + suf. -an.

hau
HAU interj. (De obicei repetat) Cuvânt care imită lătratul câinelui sau urletul lupului. – Onomatopee.

haustor
HAUSTÓR, haustori, s.m. Organ vegetal asemănător cu o ventuză, cu ajutorul căruia unele plante parazite își absorb hrana din plantele pe care parazitează. [Pr.: ha-us-] – După fr. haustorie.

hava
HAVÁ, havez, vb. I. Tranz. A săpa cu haveza făgașe într-un zăcământ în curs de exploatare pentru a ușura desprinderea materialului din masiv. – Din fr. haver.

havaiana
HAVAIÁNĂ, havaiene, s.f. Instrument muzical cu coarde asemănător cu chitara, cu sunetul melodios, lin și tărăgănat. [Pr.: -va-ia-] – Din fr. [guitare] hawaiienne.

havaiu
HAVAÍU, -ÍE, havaii, adj. (Înv.) Azuriu. – Din tc. havăi.

havaj
HAVÁJ, havaje, s.n. (Min.) Havare. – Din fr. havage.

havalea
HAVALEÁ, havalele, s.f. Îndatorire constând din prestarea de zile de clacă, podvezi etc., pe care o aveau țăranii pe vremea clăcii. ♦ Prestație în bani sau în natură făcută în contul haraciului. – Din tc. havale.

havan
HAVÁN, -Ă, havani, -e, adj., s.f. 1. Adj. De culoare maro deschis (ca aceea a tutunului). 2. S.f. Țigară de foi fabricată din tutun de calitate superioară, provenit din Cuba; p. gener. țigară de foi. 3. S.f. Plută de mare alcătuită din trunchiuri de brad dispuse în forma unei țigări de foi și legate cu cabluri. – Din fr. havane.

havare
HAVÁRE, havări, s.f. Acțiunea de a hava și rezultatul ei. – V. hava.

havat
HAVÁT s.n. (În sintagma) Mașină de havat = haveză. – V. hava.

havator
HAVATÓR, havatori, s.m. Miner care practică havajul. – Hava + suf. -tor.

haveza
HAVÉZĂ, haveze, s.f. Mașină construită special pentru tăiatul

havra
HÁVRĂ, havre, s.f. (Rar) Sinagogă. – Din tc. havra.

havuz
HAVÚZ, havuzuri (havuze), s.n. Bazin de apă descoperit, construit în parcuri, în scuaruri etc., din piatră sau din beton, de obicei cu fântână arteziană în interior; fântână arteziană. – Din tc. havuz.

haz
HAZ, (rar) hazuri, s.n. 1. Stare de bună dispoziție, de voioșie; veselie. ♢ Vorbe de haz = vorbe spirituale, glume. ♢ Expr. A face haz = a se veseli, a petrece glumind; (cu determinări introduse prin prep. „de”) a face glume pe seama cuiva, a-și bate joc, a râde de cineva sau de ceva. A face haz de necaz = a-și ascunde necazul, făcând glume sau simulând voia bună. ♦ Calitatea cuiva de a înveseli pe cei din jur prin firea sa veselă, prin glume sau prin vorbe spirituale. ♢ Expr. A fi cu haz = a fi plin de duh, a avea umor. 2. (Înv.) Plăcere, bucurie (pe care o simte cineva sau pe care o faci cuiva). ♢ Expr. A face haz (de cineva sau de ceva) = a-i plăcea de cineva sau de ceva. A nu face haz de cineva (sau de ceva) = a nu da importanță cuiva (sau unui lucru), a nu lua în seamă. 3. Calitatea cuiva de a plăcea (prin veselie, spirit, farmec, grație etc.). ♢ Loc. adj. și adv. Cu haz = plăcut, nostim. ♢ Expr. (Ir.) Știi că ai (sau are) haz? = știi că-mi placi (sau că-mi place)? știi că ești (sau că e) bine? – Din tc. haz.

hazard
HAZÁRD, hazarduri, s.n. Împrejurare sau concurs de împrejurări (favorabile sau nefavorabile) a căror cauză rămâne în general necunoscută; p. ext. întâmplare neprevăzută, neașteptată. ♦ Soartă, destin. ♢ Joc de hazard = joc de noroc. – Din fr. hasard.

hazarda
HAZARDÁ, hazardez, vb. I. Refl. A întreprinde o acțiune (riscantă) bazându-se pe întâmplare și pe noroc; a risca, a se expune, a se aventura. – Din fr. hasarder.

hazardare
HAZARDÁRE s.f. Acțiunea de a se hazarda. – V. hazarda.

hazardat
HAZARDÁT, -Ă, hazardați, -te, adj. Periculos, riscant, cu rezultate nesigure. – V. hazarda.

hazlau
HAZLÂU, -ÂIE, hazlâi, adj. (Rar) V. hazliu.

hazliu
HAZLÍU, -ÍE, hazlii, adj. 1. Spiritual, plin de haz, de umor; vesel. 2. Atrăgător, plăcut, simpatic, nostim. [Var.: (rar) hazlâu, -âie, hazulíu, -íe adj.] – Haz + suf. -liu.

hazna
HAZNÁ, haznale, s.f. 1. Bazin subteran de dimensiuni relativ mici, folosit pentru colectarea și decantarea apelor impurificate provenite dintr-un număr mic de gospodării; p. ext. latrină. 2. (Înv.) Clădire sau încăpere a vistieriei în care se păstrau un tezaur, o sumă mai mare de bani sau alte lucruri de preț; p. gener. vistierie. – Din tc. hazine, hazne.

hazna
HÁZNĂ, hazne, s.f. (Reg.) Folos. – Din magh. haszon.

hazuliu
HAZULÍU, -ÍE, hazulii, adj. (Rar) V. hazliu.

ha
HĂ interj. 1. (De obicei repetat) Cuvânt care redă râsul, mai ales râsul forțat. 2. (Repetat) Cuvânt care redă plânsul. 3. Exclamație care exprimă mirare, neîncredere. 4. Cuvânt care exprimă o afirmație. [Var.: hî, hi interj.] – Onomatopee.

habauc
HĂBĂÚC, -Ă, hăbăuci, -ce, adj. (Reg.; adesea substantivat) Năuc, buimac, zăpăcit; p. ext. prost; nebun. ♢ Expr. (Adverbial) A o lua (sau a umbla) hăbăuca = a porni la întâmplare, fără o țintă precisă, a o lua razna. – Contaminare între magh. dial. habóka și năuc.

habauci
HĂBĂUCÍ, hăbăucesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) zăpăci, a (se) năuci. [Pr.: -bă-u-] – Din hăbăuc.

habuc
HĂBÚC, hăbuci, s.m. (Reg.; în expr.) A (se) rupe, a (se) face hăbuc(i) = a (se) rupe în bucăți, a (se) distruge; a (se) încurca, a (se) încâlci. ♦ (Adjectival) Rupt în bucăți, distrus; încurcat, încâlcit. – Et. nec.

habuci
HĂBUCÍ, hăbucesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A strica; a rupe, a distruge. – Din hăbuc.

haci
HĂCI s.n. (Reg.; în loc. adv.) Cât hăciul = nicidecum, deloc. [Var.: hâci s.n.] – Cf. tc. h i k.

hacui
HĂCUÍ, hăcuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A tăia în bucăți (mici); a toca mărunt; a sfârteca, a ciopârți. – Din germ. hacken.

hacuire
HĂCUÍRE, hăcuiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a hăcui și rezultatul ei. – V. hăcui.

hadarag
HĂDĂRÁG, hădăragi, s.m. (Reg.) 1. Lemnul gros și mobil al

hadarau
HĂDĂRĂU, hădăraie, s.n. Hădărag (2). – Din magh. hadaró.

hai
HĂI^1 interj. 1. (Reg.) Termen familiar cu care te adresezi cuiva; bre, fă. 2. Strigăt cu care se îndeamnă sau cu care se mână boii și vacile. – Onomatopee.

HĂÍ^2, hăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A îndemna boii sau vacile la mers. ♦ A striga spre a stârni vânatul. – Din hăi^1.

haimani
HĂIMĂNÍ, hăimănesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A umbla haimana, a hoinări. – Din haimana.

hainar
HĂINÁR, hăinari, s.m. (Înv.) Negustor de haine. – Haină + suf. -ar.

hainarie
HĂINĂRÍE, (1) hăinării, s.f. 1. (Rar) Magazin în care se vând haine gata confecționate. 2. Cantitate mare de haine. – Haină + suf. -ărie.

haini
HĂINÍ, hăinesc, vb. IV. Refl. V. haini.

hainisoara
HĂINIȘOÁRĂ, hăinișoare, s.f. (Rar) Diminutiv al lui haină; hăinuță. – Haină + suf. -ișoară.

hainuta
HĂINÚȚĂ, hăinuțe, s.f. Diminutiv al lui haină; hăinișoară. – Haină + suf. -uță.

haire
HĂÍRE, hăiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a hăi^2 și rezultatul ei; strigăt de îndemn pentru vite; hăit^1. – V. hăi^2.

hais
HĂIS interj. Strigăt cu care se mână boii înjugați pentru a merge spre stânga. ♢ Loc. adj. Din (sau de) hăis(a) = (despre o vită înjugată) din stânga. ♢ Expr. (Adverbial sau substantivat) A face hăis(a) = a cârmi la stânga. A trage (sau a fi) unul la hăis și celălalt la cea sau a zice unul hăis și celălalt cea, se spune despre doi oameni care nu se înțeleg. A trage hăis(a) = a nu fi de acord cu alții. [Var.: hăisa interj.] – Cf. scr. a i s.

haisa
HĂISA interj. V. hăis.

hait
HĂÍT^2, -Ă, hăiți, -te, adj. V. hâit.

HĂÍT^1, hăituri, s.n. (Reg.) Hăire. – V. hăi^2.

haitar
HĂITÁR, hăitari, s.m. (Reg.) Hăitaș^2. – Haită + suf. -ar.

haitas
HĂITÁȘ^1, hăitașe, s.n. (Reg.) Acțiunea de stârnire a vânatului. – Din magh. hajtás.

HĂITÁȘ^2, hăitași, s.m. Om care, făcând gălăgie mare, stârnește vânatul din ascunzători și îl gonește spre vânători; gonaci, gonaș, bătăiaș, hăitar, crainic (3). – Haită + suf. -aș.

haitui
HĂITUÍ, hăituiesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A stârni, a goni vânatul spre vânători. 2. Tranz. A goni, a mâna animalele domestice. ♦ Fig. A urmări, a fugări pe cineva (ca pe un animal sălbatic), pentru a-i face rău. 3. Tranz. A cutreiera, a străbate o regiune, un loc, urmărind pe cineva. – Din magh. hajtani.

haituiala
HĂITUIÁLĂ, hăituieli, s.f. Acțiunea de a hăitui și rezultatul ei; goană după vânat. [Pr.: -tu-ia-] – Hăitui + suf. -eală.

haitusca
HĂITÚȘCĂ, hăituște, s.f. Fată cu purtări rele, desfrânate. – Haită + suf. -ușcă.

halaciuga
HĂLĂCIÚGĂ, hălăciugi, s.f. (Reg.) 1. Tufiș, desiș de mărăcini, de lăstari etc. 2. Păr zbârlit, ciufulit. – Et. nec.

haladui
HĂLĂDUÍ, hălăduiesc, vb. IV. Intranz. 1. (Pop.) A trăi undeva în voie, în libertate, în liniște; p. ext. a locui. 2. (Înv.) A scăpa cu viață (de o primejdie). 3. (Reg.) A izbuti, a reuși. – Din magh. haladni „a propăși, a merge mai departe”.

halagie
HĂLĂGÍE s.f. V. gălăgie.

halalaie
HĂLĂLÁIE s.f. (Pop.) Hărmălaie. [Var.: halaláie s.f.] – Din hălălăi.

halalai
HĂLĂLĂÍ, hălălăiesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A face gălăgie, larmă. – Formație onomatopeică.

haldan
HĂLDÁN, hăldani, s.m. V. aldan.

halpai
HĂLPĂÍ, hắlpăi, vb. IV. Tranz. (Reg.) A mânca sau a bea repede și cu lăcomie. – Cf. bg. h l a p a m, scr. h l a p i t i.

hamai
HĂMĂÍ, pers. 3 hắmăie (hămăiește), vb. IV. Intranz. (Despre câini) A lătra. [Var.: hâmâí vb. IV] – Ham^1 + suf. -ăi.

hamaiala
HĂMĂIÁLĂ, hămăieli, s.f. Faptul de a hămăi; lătrat (al mai multor câini deodată), hămăit, hămăitură. – Hămăi + suf. -eală.

hamait
HĂMĂÍT, hămăituri, s.n. Lătrat, hămăială, hămăitură. – V. hămăi.

hamaitura
HĂMĂITÚRĂ, hămăituri, s.f. Lătrat, hămăială, hămăit. [Pr.: -mă-i-] – Hămăi + suf. -tură.

hamei
HĂMÉI s.m. V. hamei.

hameseala
HĂMESEÁLĂ s.f. (Fam.) Foame mare, lihneală; slăbiciune din pricina foamei. [Var.: hămiseálă s.f.] – Hămesi + suf. -eală.

hamesi
HĂMESÍ, hămesesc, vb. IV. Intranz. (Fam.) A flămânzi peste măsură, a fi lihnit de foame. – Cf. alb. h a m ï s.

hamesit
HĂMESÍT, -Ă, hămesiți, -te, adj. (Fam.) 1. Foarte flămând, mort de foame; lihnit. 2. Lacom, nesățios, nesăturat. [Var.: hămisít, -ă, hemesít, -ă adj.] – V. hămesi.

hamiseala
HĂMISEÁLĂ s.f. V. hămeseală.

hamisit
HĂMISÍT, -Ă, hămisiți, -te, adj. V. hămesit.

hamisliu
HĂMIȘLÍU, -ÍE, hămișlii, adj. (Reg.) Viclean, șiret. ♢ Expr. (Substantivat) A se juca de-a hămișliul = a face pe șiretul. – Hamiș + suf. -liu.

hamui
HĂMUÍ, hămuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A istovi un animal punându-l să tragă prea mult la ham^2. – Ham^2 + suf. -ui.

hamurarie
HĂMURĂRÍE, hămurării, s.f. (Rar) 1. Locul unde se fac sau unde se vând hamuri. 2. Meseria celui care face hamuri. – Hamur[i] (pl. lui ham^2) + suf. -ărie.

handralau
HĂNDRĂLĂU, hăndrălăi, s.m. V. handralău.

hapai
HĂPĂÍ, hăpăiesc, vb. IV. Tranz. 1. A mânca înghițind repede și cu zgomot. 2. (Rar) A vorbi repede și fără șir (mâncând cuvintele). – Hap^1 + suf. -ăi.

harabaie
HĂRĂBÁIE, hărăbăi, s.f. V. harabaie.

haraci
HĂRĂCÍ, hărăcesc, vb. IV. Tranz. V. arăci.

haracit
HĂRĂCÍT s.n. V. arăcit.

haragi
HĂRĂGÍ, hărăgesc, vb. IV. Tranz. V. arăci.

haragit
HĂRĂGÍT s.n. V. arăcit.

harani
HĂRĂNÍ, hărănesc, vb. IV. (Pop.) V. hrăni.

harati
HĂRĂȚÍ, hărățesc, vb. IV. 1. Tranz. (Reg.) A ațâța, a întărâta, a zădărî (un câine). 2. Refl. recipr. (Înv.; despre două armate dușmane) A se hărțui. – Et. nec.

harau
HĂRĂU, hărăi, s.m. V. hârău.

harazi
HĂRĂZÍ, hărăzesc, vb. IV. Tranz. 1. A stabili, a hotărî (ceva) dinainte, în vederea unui scop; a destina (1). ♦ (Înv.) A dedica, a închina. 2. (Înv.) A face cuiva un dar, o cinste, o donație; a acorda un drept, un privilegiu, un titlu, o distincție. – Din sl. harizati.

harazire
HĂRĂZÍRE, hărăziri, s.f. Acțiunea de a hărăzi și rezultatul ei. – V. hărăzi.

harazit
HĂRĂZÍT, -Ă, hărăziți, -te, adj. 1. Stabilit, hotărât dinainte; destinat (1). 2. (Înv.) Devotat, credincios, fidel. – V. hărăzi.

harcait
HĂRCĂÍT s.n. V. hârcâit.

harcati
HĂRCĂTÍ, hărcătesc, vb. IV. Intranz. V. hărhăti.

harhalaie
HĂRHĂLÁIE s.f. (Reg.) Hărmălaie. – Contaminare între harhăt și hărmălaie.

harhati
HĂRHĂTÍ, hărhătesc, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre mai multe persoane) A vorbi deodată, a face larmă. ♦ Refl. recipr. A se certa, a se sfădi. [Var.: hărcătí vb. IV] – Din harhăt.

harmalaie
HĂRMĂLÁIE s.f. Zgomot mare, larmă (de strigăte, de glasuri); gălăgie, zarvă, tărăboi, hălălaie, hărhălaie. [Var.: harmaláie s.f.] – Formație onomatopeică.

harnicel
HĂRNICÉL, -EÁ, -ÍCĂ, hărnicei, -ele, adj. Hărnicuț. – Harnic + suf. -el.

HĂRNICÉL, -EÁ, -ÍCĂ, hărnicei, -ele, adj.

harnici
HĂRNICÍ, hărnicesc, vb. IV. 1. Refl. A se arăta harnic, a se face, a deveni harnic, sârguincios. 2. Tranz. A stimula, a îndemna la lucru. 3. Intranz. A lucra cu zel, a munci cu hărnicie. – Din harnic.

harnicie
HĂRNICÍE s.f. Zel în muncă, spor la lucru; sârguință, vrednicie; destoinicie. – Harnic + suf. -ie.

harnicut
HĂRNICÚȚ, -Ă, hărnicuți, -e, adj. Diminutiv al lui harnic; hărnicel. – Harnic + suf. -uț.

harsit
HĂRSÍT, -Ă, hărsiți, -te adj. V. hârsit.

harsie
HẮRȘIE, hărșii, s.f. V. hârșie.

harsni
HĂRȘNÍ, hărșnesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A reteza, a tăia ceva (dintr-o lovitură scurtă). 2. A fura ceva (foarte repede, cu abilitate). [Var.: hărștí, hârșní vb. IV] – Din harș.

harsti
HĂRȘTÍ, hărștesc, vb. IV. Tranz. V. hărșni.

hartan
HĂRTÁN, hărtane (hărtanuri), s.n. V. hartan.

hartanas
HĂRTĂNÁȘ, hărtănașe, s.n. (Rar) Diminutiv al lui hartan. – Hartan + suf. -aș.

hartani
HĂRTĂNÍ, hărtănesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) face bucăți; a (se) ferfeniți, a (se) sfâșia, a (se) zdrențui. – Din hartan.

hartanit
HĂRTĂNÍT, -Ă, hărtăniți, -te, adj. 1. Care este făcut bucăți; ferfenițit^2, sfâșiat, zdrențuit. 2. (Rar) Îmbrăcat în haine zdrențăroase; zdrențuit. – V. hărtăni.

hartas
HĂRȚÁȘ, hărțași, s.m. (Înv.) Soldat care începea lupta, harța. – Harță + suf. -aș.

hartagos
HĂRȚĂGÓS, -OÁSĂ, hărțăgoși, -oase, adj. (Reg.) V. arțăgos.

hartui
HĂRȚUÍ, hărțuiesc, vb. IV. 1. Tranz. A necăji pe cineva cu tot felul de neplăceri, a nu lăsa în pace pe cineva; a cicăli, a sâcâi, a pisa. ♦ (Reg.) A întărâta, a zădărî un câine. 2. Tranz. A desfășura atacuri scurte și repetate asupra inamicului cu scopul de a-i provoca panică și de a nu-i permite deplasarea, pregătirea unor acțiuni de luptă, aprovizionarea etc. 3. Refl. recipr. A purta discuții repetate și contradictorii cu cineva, a se lua la ceartă sau la bătaie; a se încăiera. [Var.: hârțuí vb. IV] – Harță + suf. -ui.

hartuiala
HĂRȚUIÁLĂ, hărțuieli, s.f. Faptul de a (se) hărțui. [Pr.: -țu-ia-] – Hărțui + suf. -eală.

hartuire
HĂRȚUÍRE, hărțuiri, s.f. Acțiunea de a (se) hărțui și rezultatul ei. – V. hărțui.

hartuit
HĂRȚUÍT, -Ă, hărțuiți, -te, adj. Care nu este lăsat în pace, care este tras în toate părțile, care este cicălit, sâcâit, pisat; frământat, neliniștit, agitat. [Var.: hârțuít, -ă adj.] – V. hărțui.

hat
HĂT adv. (Reg.; însoțește adjective, adverbe și locuțiuni adverbiale cu sens local sau temporal, dându-le valoare de superlativ) De tot, mult, tare, foarte. Până hăt departe. ♢ Expr. Hăt și bine = mult și bine, fără sfârșit. – Din ucr. het'.

hatalau
HĂTĂLĂU, hătălăi, s.m. (Reg.; peior.) Om, flăcău muieratic; handralău. – Et. nec.

hatcai
HĂTCĂÍ, hătcăiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A huidui. [Var.: hâtcâí vb. IV] – Cf. scr. h a j k a t i.

hati
HĂTÍ, hătesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A zăgăzui, a baricada, a opri cursul unei ape, trecerea pe un drum etc. – Din ucr. hatyty.

hatmaneasa
HĂTMĂNEÁSĂ, hătmănese, s.f. Nevastă de hatman. – Hatman + suf. -easă.

hatmanesc
HĂTMĂNÉSC, -EÁSCĂ, hătmănești, adj. Privitor la hatman, al hatmanului; care ține de hătmănie. – Hatman + suf. -esc.

hatmanie
HĂTMĂNÍE, hătmănii, s.f. Titlu purtat de hatman, demnitate sau rang de hatman; puterea sau conducerea hatmanului. ♦ Organ suprem de conducere și de organizare a oștirii. [Var.: hatmaníe s.f.] – Hatman + suf. -ie.

hat
HĂȚ^1, hățuri, s.n. 1. Parte a hamului alcătuită din curele (sau frânghii) lungi, prinse de inelele căpețelei, cu ajutorul cărora se conduc caii înhămați. ♢ Expr. A ține (pe cineva sau ceva) în hățuri = a ține din scurt pe cineva sau ceva; a struni, a stăpâni. A lua hățurile în mână = a prelua conducerea, manifestând o oarecare autoritate constrângătoare (într-o întreprindere, o afacere etc.). A scăpa hățurile din mână = a pierde conducerea sau inițiativa (într-o întreprindere, o afacere etc.), a nu mai putea stăpâni spiritele. 2. (Reg.) Laț, juvăț, ștreang de care este spânzurat cineva. – Cf. h a ț.

HĂȚ^2 interj. V. hâț.

hatas
HĂȚÁȘ^1, hățași, s.m. Cal care se mână cu ajutorul hățurilor, înhămat alături de un lăturaș. – Hăț^1 + suf. -aș.

HĂȚÁȘ^2, hățașuri (hățașe), s.n. (Reg.) 1. Cărare făcută de fiarele sălbatice prin pădure. 2. Drum râpos, abrupt, cu coaste repezi. – Et. nec.

hati
HĂȚÍ, hățesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A zgâlțâi, a smuci pe cineva. – Din hăț^1.

hatis
HĂȚÍȘ, hățișuri, s.n. Loc plin cu mărăcini, cu arbuști spinoși etc., desiș greu de străbătut; pădure mică foarte deasă, cu mulți lăstari tineri și arbuști; sihlă. ♦ Cărare prin pădurile de munte. – Et. nec.

hatui
HĂȚUÍ, hățuiesc, vb. IV. Tranz. A mâna caii (cu ajutorul hățurilor). ♦ Fig. A frâna, a stăpâni. – Hăț^1 + suf. -ui.

hau
HĂU^1, hăuri, s.n. Prăpastie adâncă; abis, genune, adânc (II). ♢ Expr. (Pop.) Cât (e) hăul = niciodată; cu nici un preț. – Et. nec.

HĂU^2, hăuri, s.n. (Rar) Hăuit. – Din hăui (derivat regresiv).

haugas
HĂUGÁȘ, hăugașe (hăugașuri), s.n. (Reg.) V. făgaș.

haui
HĂUÍ, pers. 3 hăuiește, vb. IV. Intranz. V. aui.

hauiala
HĂUIÁLĂ, hăuieli, s.f. V. auială.

hauit
HĂUÍT, hăuituri, s.n. Răsunet prelung, ecou; hău^2. [Pr.: hă-u-] – V. hăui.

hauli
HĂULÍ, hăulesc, vb. IV. Intranz. (Despre oameni) A chiui (1). ♦ (Despre voce, zgomote etc.) A răsuna prelung; a hăui, a hui. ♦ Tranz. (Rar) A cânta ceva (prelung, chiuind). [Pr.: hă-u-] – Formație onomatopeică.

haulire
HĂULÍRE, hăuliri, s.f. Acțiunea de a hăuli și rezultatul ei; chiuit, hăulit. [Pr.: hă-u-] – V. hăuli.

haulit
HĂULÍT, hăulituri, s.n. Hăulire. [Pr.: hă-u-] – V. hăuli.

haulitura
HĂULITÚRĂ, hăulituri, s.f. Chiuitură. [Pr.: hă-u-] – Hăuli + suf. -tură.

hac
HÂC interj. Sunet pe care-l scoate cineva când

hacai
HÂCÂÍ, hấcâi, vb. IV. Intranz. (Reg.) A răsufla greu; a icni. – Hâc + suf. -âi.

haci
HÂCI^1 interj. V. hâș.

HÂCI^2 s.n. V. hăci.

had
HÂD, HÂDĂ, hâzi, hâde, adj. Foarte urât, slut. – Cf. ucr. h y d.

hadosenie
HÂDOȘÉNIE, hâdoșenii, s.f. Urâțenie mare, sluțenie; hâzenie. ♦ (Concr.) Persoană foarte urâtă. – Contaminare între hâd și hidoșenie.

hai
HÂÍ, hâiesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se apleca într-o parte; a deveni strâmb; a se înclina. ♦ Tranz. și refl. A (se) prăvăli; a (se) nărui. – Cf. magh. h a j o l n i.

hait
HÂÍT, -Ă, hâiți, -te, adj. (Pop.) Aplecat, lăsat, prăvălit într-o parte; strâmb. ♦ Surpat, prăbușit. [Var.: hăít, -ă adj.] – V. hâi.

halpav
HÂLPAV, -Ă, hâlpavi, -e, adj. V. hulpav.

halpov
HÂLPOV, -Ă, hâlpovi, -e, adj. V. hulpav.

hamai
HÂMÂÍ, pers. 3 hấmâie (hâmâiește), vb. IV. Intranz. V. hămăi.

handichi
HÂNDÍCHI, hândichiuri, s.n. V. hindichi.

hansar
HÂNSÁR, hânsari, s.m. Ostaș călare fără leafă (în evul mediu, în Moldova) care era răsplătit din prada luată de la dușmani. – Et. nec.

hantau
HÂNȚĂU, hânțaie, s.n. Bancă cu clește de fixare, asemănătoare cu scăunoaia, pe care rotarul fixează bucățile de lemn din care face spițele. – Et. nec.

har
HÂR interj. 1. Cuvânt care imită mârâitul câinilor. ♢ Expr. Că(-i) hâr, că(-i) mâr sau hâr încoace, hâr încolo, se zice când cineva se încurcă în explicații neconvingătoare, mincinoase. 2. Cuvânt care imită zgomotul produs de unele mecanisme vechi (defecte). – Onomatopee.

hara
HÂRĂ, hâre, s.f. (Reg.) Ceartă, neînțelegere, zâzanie (pentru lucruri mărunte). ♢ Loc. adv. De-a hâra = cu spirit de contradicție, cu dorința de a face cuiva în necaz. – Din hârâi (derivat regresiv).

harau
HÂRĂU, hârăi, s.m. (Reg.) Specie de uliu. [Var.: hărău s.m.] – Et. nec.

harai
HÂRÂÍ, hấrâi, vb. IV. 1. Intranz. (Despre mecanisme stricate; la pers. 3) A scoate un zgomot dogit. 2. Intranz. (Despre organele respiratorii; p. ext. despre persoane) A scoate sunete aspre, de obicei din cauza unei boli; a respira greu, a hârcâi. ♦ (Peior.) A vorbi neclar, mormăit. ♦ A sforăi. 3. Intranz. (Despre câini; la pers. 3) A mârâi. 4. Refl. recipr. A se certa, a se ciondăni. ♦ Tranz. (Fam.) A întărâta, a irita pe cineva. 5. Refl. (Rar) A se freca, a se lovi cu zgomot de ceva. – Hâr + suf. -âi.

haraiala
HÂRÂIÁLĂ, hârâieli, s.f. Zgomot răgușit și hârâitor, produs de o respirație grea; hârcâială, hârcâit, hârâitură; tuse (din piept). [Pr.: -râ-ia-] – Hârâi + suf. -eală.

harait
HÂRÂÍT^1, hârâituri, s.n. Zgomot produs de frecarea unui obiect de altul, de un mecanism stricat, de organele respiratorii bolnave etc. – V. hârâi.

HÂRÂÍT^2, -Ă, hârâiți, -te, adj. 1. (Despre glas, vorbire, sunete) Care hârâie, hârâitor. 2. (Despre mecanisme, obiecte etc.) Stricat, hodorogit, uzat. – V. hârâi.

haraitoare
HÂRÂITOÁRE, hârâitori, s.f. – V. hârâitor (2) [DEX'98]

haraitor
HÂRÂITÓR, -OÁRE, hârâitori, -oare, adj., HÂRÂITOÁRE, hârâitori, s.f. 1. Adj. (Despre glas, vorbire, sunet) Care hârâie; hârâit^2. 2. S.f. Jucărie cu care se produce (prin rotirea unui dispozitiv) un zgomot specific, dogit. [Pr.: -râ-i-] – Hârâi + suf. -tor.

haraitura
HÂRÂITÚRĂ, hârâituri, s.f. 1. Hârâială; vorbire răgușită, însoțită de o respirație greoaie, de om bolnav. 2. Mârâit de câine. [Pr.: -râ-i-] – Hârâi + suf. -tură.

harb
HÂRB, hârburi, s.n. 1. (Pop.) Ciob, spărtură. 2. Vas (de bucătărie) vechi, uzat, spart sau de proastă calitate; p. gener. orice lucru lipsit de valoare, vechi, stricat. 2. Fig. Om bătrân, bolnav, neputincios. – Cf. bg. h ă r b e l.

harbar
HÂRBÁR, -Ă, hârbari, -e, adj. (Fam.; despre câini) Fără stăpân; de pripas. ♦ Fig. (Despre oameni; adesea substantivat) Fără căpătâi, hoinar, vagabond, hârbareț. – Hârb + suf. -ar.

harbaret
HÂRBÁREȚ, -Ă, hârbareți, -e, adj. (Reg.) 1. Care gustă din toate mâncărurile; pofticios. 2. Fără căpătâi, haimana; hârbar. – Hârb + suf. -areț.

harbui
HÂRBUÍ, hârbuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) preface în hârburi; a (se) hodorogi, a (se) uza, a (se) strica. – Hârb + suf. -ui.

harbuit
HÂRBUÍT, -Ă, hârbuiți, -te, adj. (Adesea fig.) Prefăcut în hârburi; stricat, uzat, hodorogit. – V. hârbui.

harbut
HÂRBÚȚ, hârbuțe, s.n. (Rar) Diminutiv al lui hârb. – Hârb + suf. -uț.

harca
HÂRCĂ, hârci, s.f. 1. Craniu (de mort); țeastă. 2. Epitet depreciativ dat unei femei bătrâne, urâte și rele. – Din ucr. hyrka.

harcai
HÂRCĂÍ, hấrcăi, vb. IV. Intranz. V. hârcâi.

harcai
HÂRCÂÍ, hấrcâi, vb. IV. Intranz. A respira cu greutate, scoțând zgomote răgușite și hârâitoare; a hârâi. [Var.: hârcăí vb. IV] – Formație onomatopeică.

harcaiala
HÂRCÂIÁLĂ, hârcâieli, s.f. Hârâială. [Pr.: -câ-ia-] – Hârcâi + suf. -eală.

harcait
HÂRCÂÍT s.n. Faptul de a hârcâi; hârâială. [Var.: hărcăít s.n.] – V. hârcâi.

harciog
HÂRCIÓG, hârciogi, s.m. Mamifer rozător cu blană frumoasă, pufoasă, roșcată-cafenie, cu coada scurtă și cu două pungi de amândouă părțile ale gurii, care servesc la transportul proviziilor în galeriile subterane unde hibernează; grivan (Cricetus cricetus). – Din magh. hörcsög.

hardaias
HÂRDĂIÁȘ, hârdăiașe, s.n. Diminutiv al lui hârdău. [Pr.: -dă-iaș] – Hârdău + suf. -aș.

hardau
HÂRDĂU, hârdaie, s.n. Vas făcut din doage de lemn, dintre care două pot fi mai lungi și găurite, servind ca toarte, întrebuințat la păstrarea sau la transportarea lichidelor; ciubăr. ♢ Expr. A turna (pe cineva) la hârdău (sau la hârdăul lui Petrache) = a băga (pe cineva) la închisoare, a aresta (pe cineva). ♦ Conținutul vasului descris mai sus. – Din magh. hordó.

harjai
HÂRJÂÍ, hấrjâi, vb. IV. V. hârșâi.

harjait
HÂRJÂÍT s.n. V. hârșâit.

harjaitura
HÂRJÂITÚRĂ, hârjâituri, s.f. V. hârșâitură.

harjoana
HÂRJOÁNĂ, hârjoane, s.f. Încăierare în joacă; hârjoneală. – Din hârjoni (derivat regresiv).

harjoneala
HÂRJONEÁLĂ, hârjoneli, s.f. Încăierare în joacă; hârjoană. – Hârjoni + suf. -eală.

harjoni
HÂRJONÍ, hârjonesc, vb. IV. Refl. recipr. A se încăiera cu cineva în glumă. – Cf. magh. h o r s o l n i.

harlet
HÂRLÉȚ, hârlețe, s.n. (Reg.) Cazma. ♦ Lopată. – Din sl. rylĩcĩ.

harlostea
HÂRLOSTEÁ, hârlostele, s.f. Plan înclinat de scânduri acoperit cu o țesătură de lână scămoșată, care servește la reținerea firișoarelor de aur din nisipurile aurifere spălate cu apă. – Et. nec.

harsi
HÂRSÍ, hârsesc, vb. IV. Refl. (Reg.) 1. A nu se îndura să cheltuiască; a se zgârci, a se scumpi. 2. A se deprinde (cu necazurile, cu nevoile); a se hârșâi (2). – Et. nec.

harsit
HÂRSÍT, -Ă, hârsiți, -te, adj. (Reg.) Lacom de câștig, avid de bani, cărpănos; p. ext. rău, lipsit de înțelegere. [Var.: hărsít, -ă adj.] – V. hârsi.

hars
HÂRȘ interj. V. hârști.

harsai
HÂRȘÂÍ, hârșâi, vb. IV. 1. Intranz. A se freca de ceva, producând zgomot. ♦ Tranz. (Rar) A scrijeli, a zgâria. 2. Refl. A se deprinde (cu necazurile, cu nevoile); a se hârsi. [Var.: hârșií, hârjâí, hârșcâí vb. IV] – Hârș + suf. -âi.

harsaire
HÂRȘÂÍRE, hârșâiri, s.f. Acțiunea de a (se) hârșâi și rezultatul ei; hârșâit, hârșâitură. [Var.: hârșiíre s.f.] – V. hârșâi.

harsait
HÂRȘÂÍT s.n. Faptul de a (se) hârșâi; zgomot produs prin frecarea unui obiect de altul; hârșâire, hârșâitură. [Var.: hârșiít, hârjâít, hârșcâít s.n.] – V. hârșâi.

harsaitura
HÂRȘÂITÚRĂ, hârșâituri, s.f. 1. Tăietură însoțită de un zgomot caracteristic. 2. Hârșâit. [Pr.: -șâ-i-. – Var.: hârșcâitúră, hârjâitúră s.f.] – Hârșâi + suf. -tură.

harscai
HÂRȘCÂÍ, hấrșcâi, vb. IV. V. hârșâi.

harscait
HÂRȘCÂÍT s.n. V. hârșâit.

harscaitura
HÂRȘCÂITÚRĂ, hârșcâituri, s.f. V. hârșâitură.

harsie
HẤRȘIE, hârșii, s.f. (Reg.) Blană (neagră) de miel, cu lâna creață și măruntă, din care se fac căciuli, gulere etc. sau cu care se îmblănesc hainele. [Var.: hắrșie s.f.] – Cf. magh. h a s k e r,  h a s k á r t y a „piele de pe burtă”.

harsii
HÂRȘIÍ, hấrșii, vb. IV. V. hârșâi.

harsiire
HÂRȘIÍRE, hârșiiri, s.f. V. hârșâire.

harsiit
HÂRȘIÍT s.n. V. hârșâit.

harsni
HÂRȘNÍ, hârșnesc, vb. IV. Tranz. V. hărșni.

harsti
HÂRȘTI interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de frecarea sau de zgârierea suprafeței aspre a două obiecte. ♦ Cuvânt care imită zgomotul produs prin spintecarea cu putere a aerului (lovind, plesnind, retezând etc. ceva). [Var.: harș, hârș interj.] – Onomatopee.

hartau
HÂRTĂU, hârtaie, s.n. (Reg.) Bucată lungă de pământ. – Hart[an] + suf. -ău.

hartie
HÂRTÍE, hârtii, s.f. 1. Produs industrial special pentru scris, tipărit, desenat, împachetat etc., fabricat din substanțe organice vegetale și materiale de încleiere și de colorare, în formă de foi subțiri și întinse. ♢ Expr. A pune (sau a așterne) ceva pe hârtie = a scrie, a redacta ceva. 2. Foaie de hârtie (1) (scrisă sau tipărită). 3. Act, document, scrisoare etc. cu caracter oficial. 4. Ban de hârtie (1), bancnotă. Cinci hârtii de câte o sută. ♢ Hârtie de valoare = înscris care atestă participarea la formarea unui capital sau la acordarea unui împrumut și care dă proprietarului sau posesorului său dreptul de a primi dividende sau de a încasa dobândă. Hârtie-monedă = bani de hârtie. 5. (Sport) Categorie de greutate în box, la juniori, între 45 și 48 kg. – Din sl. chartija.

hartioara
HÂRTIOÁRĂ, hârtioare, s.f. Diminutiv al lui hârtie (2); hârtiuță. [Pr.: -ti-oa-] – Hârtie + suf. -oară.

hartiuta
HÂRTIÚȚĂ, hârtiuțe, s.f. Diminutiv al lui hârtie (2); hârtioară. [Pr.: -ti-u-] – Hârtie + suf. -uță.

hartop
HÂRTÓP, hârtoape (hârtopuri), s.n. 1. Adâncitură, groapă pe un drum. 2. Scobitură lungă și adâncă, de forma unei râpe prăpăstioase, formată de apă. [Var.: (pop.) vârtóp s.n.] – Din sl. vrŭtŭpŭ.

harta
HÂRȚĂ s.f. V. harți.

harti
HÂRȚI^1 interj. (În expr.) Hârți încoace (sau încolo), scârți încolo, exprimă o încercare neizbutită de a urni din loc un lucru greu. – Onomatopee.

HÂRȚI^2 s.m. pl. V. harți.

hartoaga
HÂRȚOÁGĂ, hârțoage, s.f. (Depr.) Hârtie scrisă, document, act (vechi sau fără valoare). [Var.: hârțog s.n.] – Din hârtie.

hartog
HÂRȚÓG, hârțoage, s.n. V. hârțoagă.

hartui
HÂRȚUÍ, hârțuiesc, vb. IV. V. hărțui.

hartuit
HÂRȚUÍT, -Ă, hârțuiți, -te, adj. V. hărțuit.

harzob
HÂRZÓB, hârzoabe, s.n. (Reg.) 1. Funie groasă folosită la coborârea sau la ridicarea greutăților din adâncime. ♢ Expr. (Ir.) (A se crede) coborât cu hârzobul din cer = (a se crede) mult superior celor din jur, (a fi) mândru, îngâmfat. A cădea cu hârzobul din cer = a veni, a pica pe neașteptate; a se realiza de la sine. 2. Ladă care odinioară servea de scenă și în spatele căreia păpușarul mânuia păpușile; lada păpușilor. 3. Coșuleț din cetină de brad, în care se păstrează unii pești. – Din bg. vărzop „legătură”.

has
HÂȘ interj. Cuvânt cu care se alungă găinile sau alte păsări (de curte). [Var.: câș, hâci interj.] – Onomatopee.

hasai
HÂȘÂÍ, hâșâiesc, vb. IV. Tranz. A alunga o pasăre cu strigătul „hâș”. [Var.: hâșăí, cășăí vb. IV] – Hâș + suf. -âi.

hatcai
HÂTCÂÍ, hâtcâiesc, vb. IV. Tranz. V. hătcăi.

hatru
HÂTRU, -Ă, hâtri, -e, adj., s.m. și f. (Reg.) 1. (Om) glumeț, mucalit, poznaș. 2. (Om) isteț, deștept. ♦ (Om) șiret, viclean. – Din ucr. chytryj.

hat
HÂȚ interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de o mișcare bruscă și rapidă, când cineva apucă, smucește sau trage ceva. ♢ Expr. Hâț în sus, hâț în jos sau hâț în dreapta, hâț în stânga, arată sforțările, încercările numeroase și diverse pe care le face cineva pentru a aduce la îndeplinire o acțiune sau pentru a scăpa dintr-o situație neplăcută. [Var.: hăț interj.] – Onomatopee.

hata
HÂȚA interj. (De obicei repetat; adesea cu valoare de verb) Cuvânt care arată mișcări ritmice repetate, întrerupte sau legănate. ♦ Cuvânt care arată o înaintare greoaie, înceată. – Formație onomatopeică.

hatai
HÂȚÂÍ, hấțâi, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) hâțâna. – Hâț + suf. -âi.

hatana
HÂȚÂNÁ, hấțân, vb. I. Tranz. și refl. A (se) scutura puternic; a (se) zgâlțâi; a (se) hâțâi. ♦ A (se) mișca încoace și încolo; a (se) legăna, a (se) balansa. – Din hâț.

hazenie
HÂZÉNIE, hâzenii, s.f. (Pop.) Hâdoșenie; (concr.) persoană hâdă. – Hâd + suf. -enie.

hazi
HÂZÍ, hâzesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A deveni hâd. – Din hâd.

he
HE interj. V. hei.

hebdomadar
HEBDOMADÁR, -Ă, hebdomadari, -e, adj., s.n. (Publicație) care apare o dată pe săptămână; săptămânal. [Var.: ebdomadár, -ă adj., s.n.] – Din fr. hebdomadaire.

hebefrenic
HEBEFRÉNIC, -Ă, hebefrenici, -ce, adj., s.m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de hebefrenie. – Din fr. hébéphrénique.

hebefrenie
HEBEFRENÍE, hebefrenii, s.f. Boală psihică, formă de schizofrenie, care apare la pubertate. – Din fr. hébéphrénie.

hebelogie
HEBELOGÍE s.f. Psihologia adolescenței. – Din fr. hébélogie.

hebetudine
HEBETÚDINE, hebetudini, s.f. Stare maladivă de toropeală, din care cauză bolnavul este cufundat într-o amorțire generală, fără delir sau halucinații. – Din lat. hebetudo, -inis, fr. hébétude.

heboid
HEBOÍD, -Ă, heboizi, -de, adj. (Despre bolnavi) Care se manifestă în special prin tendința de comitere a unor acte antisociale. [Pr.: -bo-id] – Din fr. héboïde.

hec
HEC interj. Cuvânt care imită sughițul. – Onomatopee.

hecatomba
HECATÓMBĂ, hecatombe, s.f. Jertfă religioasă (de o sută de animale) care se făcea la popoarele vechi. ♦ Denumirea sărbătorii în care se făceau asemenea jertfe. ♦ Fig. Masacru, măcel; grămadă de cadavre. [Var.: ecatómbă s.f.] – Din fr. hécatombe.

hecela
HÉCELĂ, hecele, s.f. (Reg.) Darac. – Din magh. ecselö.

hecht
HECHT s. (probabil n.) Formă sub care se prezintă pielea după eliminarea părților cu structura prea rară, pentru a putea fi folosită la croit. [Pr.: heht] – Cuv. germ.

hectar
HECTÁR, hectare, s.n. Unitate de măsură pentru suprafețe agrare, egală cu aria unui pătrat cu latura de 100 de metri. [Abr.: ha] – Din fr. hectare.

hectica
HÉCTICĂ, hectice, adj.f. (Med.; despre febră) Lentă și continuă (cu mari oscilații). – Din fr. hectique.

hectizie
HECTIZÍE, hectizii, s.f. Friguri continue. – Din. fr. hectisie.

hectograf
HECTOGRÁF, hectografe, s.n. Șapirograf. – Din fr. hectographe, germ. Hektograph.

hectogram
HECTOGRÁM, hectograme, s.n. Unitate de măsură pentru greutăți, egală cu 100 de grame. – Din fr. hectogramme, germ. Hektogramm.

hectolitric
HECTOLÍTRIC, -Ă, hectolitrici, -ce, adj. 1. Măsurat în hectolitri. 2. (În sintagma) Greutate hectolitrică = masa unui hectolitru de material granulos; greutatea unui hectolitru de cereale. – Hectolitru + suf. -ic.

hectolitru
HECTOLÍTRU, hectolitri, s.m. Unitate de măsură pentru volume, egală cu 100 de litri, folosită mai ales pentru măsurarea cerealelor. [Abr.: hl] – Din fr. hectolitre, germ. Hektoliter.

hectometric
HECTOMÉTRIC, -Ă, hectometrici, -ce, adj. Care se referă la hectometru; măsurat în hectometri. – Din fr. hectométrique.

hectometru
HECTOMÉTRU, hectometri, s.m. Unitate de măsură pentru distanță, egală cu 100 de metri. [Abr.: hm] – Din fr. hectomètre, germ. Hektometer.

hectowatt
HECTOWÁTT, hectowați, s.m. Unitate de măsură a puterii, egală cu 100 de wați. – Din fr. hectowatt, germ. Hektowatt.

heder
HÉDER, hedere, s.n. Parte componentă a combinelor de cereale, constituită dintr-o platformă care are în față aparatul de tăiere, despărțitoarele de lan, un transportor, rabatorul și mecanismele de acționare ale acestora. – Din rus. heder, engl. header.

hedonism
HEDONÍSM s.n. Concepție etică potrivit căreia scopul vieții este plăcerea; cultul plăcerii. – Din fr. hédonisme

hedonist
HEDONÍST, -Ă, hedoniști, -ste, s.m. și f., adj. (Adept) al hedonismului. – Din fr. hédoniste.

hedonistic
HEDONÍSTIC, -Ă, hedonistici, -ce, adj. Hedonist. – Din fr. hédonistique.

hegelian
HEGELIÁN, -Ă, hegelieni, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care se referă la filozofia lui Hegel. 2. S.m. și f. Adept al filozofiei lui Hegel. [Pr.: -li-an] – Din fr. hégélien.

hegelianism
HEGELIANÍSM s.n. Doctrina lui Hegel și a adepților săi; școala lui Hegel. [Pr.: -li-a-] – Din fr. hégélianisme.

hegemon
HEGEMÓN, hegemoni, s.m., adj. Conducător; (cel) care reprezintă forța principală, conducătoare. [Var.: heghemón s.m., adj.] – Din lat. hegemon.

hegemonic
HEGEMÓNIC, -Ă, hegemonici, -ce, adj. De hegemonie, cu caracter de hegemonie. [Var.: heghemónic, -ă adj.] – Din germ. hegemonisch.

hegemonie
HEGEMONÍE s.f. Faptul de a avea rolul de conducere; supremație, dominație, de obicei a unui stat față de alte state. [Var.: heghemoníe s.f.] – Din fr. hégémonie.

HEGEMONÍE s.f. Faptul de a avea rolul de conducere; supremație, dominație, de obicei a unui stat față de alte state. [Var.: heghemoníe s.f.] – Din fr. hégémonie.

hegemonism
HEGEMONÍSM s.n. Supremație politică a unui stat asupra altor state; tendință de hegemonie. [Var.: heghemonísm s.n.] – Hegemon + suf. -ism.

heghemon
HEGHEMÓN, heghemoni, s.m., adj.m. V. hegemon.

heghemonic
HEGHEMÓNIC, -Ă, heghemonici, -ce, adj. v. hegemonic.

heghemonie
HEGHEMONÍE s.f. v. hegemonie.

heghemonism
HEGHEMONÍSM s.n. v. hegemonism.

hegira
HEGÍRĂ s.f. Dată la care începe calendarul musulman (16 iulie 622, când a fost strămutat Mahomed de la Mecca la Medina), considerată ca începutul erei musulmane. – Din fr. hégire.

hehe
HEHÉ interj. V. hei.

hehei
HEHÉI interj. V. ehei.

hei
HEI interj. 1. Exclamație care exprimă o chemare sau prin care se atrage cuiva atenția. 2. Exclamație care exprimă: voie bună, satisfacție, plăcere, admirație, nerăbdare, rezervă, contrarietate, surprindere, regret etc. ♦ (Adesea repetat) Exclamație care lasă să se înțeleagă că lucrurile sunt mult mai complicate decât par sau decât le crede cineva. [Var.: he, hehé interj.] – Onomatopee.

heimatlos
HEIMATLÓS, heimatloși, s.m. (Jur.) Apatrid. [Pr.: hai-] – Din germ. Heimatlos.

helanca
HELÁNCĂ s.f. Țesătură sintetică supraelastică; obiect confecționat dintr-o astfel de țesătură. – Din fr., it. helanca.

helbet
HÉLBET interj. (Înv. și reg.) Se înțelege! las' pe mine! fii fără grijă! – Din tc. elbet.

helcologie
HELCOLOGÍE s.f. (Med.) Studiu al ulcerațiilor. – Din fr. helcologie.

helcometru
HELCOMÉTRU, helcometre, s.n. Aparat de gimnastică folosit pentru dezvoltarea forței musculare, care funcționează pe principiul învingerii rezistenței unei greutăți reglabile, ridicată și coborâtă cu ajutorul unor scripeți. – Din fr. helcomètre.

helcoza
HELCÓZĂ, helcoze, s.f. (Med.) Ulcerație. – Din fr. helcose.

helesteu
HELEȘTÉU, heleșteie, s.n. Bazin cu apă sau iaz special amenajat pentru creșterea și reproducerea peștilor. [Var.: eleștéu s.n.] – Din magh. halastó.

helge
HÉLGE, helgi, s.f. (Zool.; reg.) Hermină. ♢ Expr. Alb ca (sau cum e) helgea = foarte alb. – Din magh. hölgy „doamnă”.

heliac
HELIÁC, -Ă, heliaci, -ce, adj. (Livr.; despre aștri) Care răsare sau apune odată cu soarele. [Pr.: -li-ac] – Din fr. héliaque.

heliant
HELIÁNT, helianți, s.m. (Livr.) Floarea-soarelui (Helianthus annuus). [Pr.: -li-ant] – Din fr. hélianthe.

heliantina
HELIANTÍNĂ, heliantine, s.f. (Chim.) Metiloranj. [Pr.: -li-an-] – Din fr. hélianthine.

heliast
HELIÁST, heliaști, s.m. Membru al unui cunoscut tribunal din Atena, care-și ținea ședințele în aer liber la răsăritul soarelui. [Pr.: -li-ast] – Din fr. héliaste.

helice
HELÍCE, helice, s.f. V. elice.

helicon
HELICÓN, helicoane, s.n. Instrument muzical de suflat din alamă, asemănător cu tuba, folosit în fanfarele militare, alcătuit dintr-un tub încovoiat în formă de spirală, prin care trec capul și mâna dreaptă a instrumentistului și cu care sunt emise tonuri grave. – Din fr. hélicon.

helicopter
HELICOPTÉR, helicoptere, s.n. V. elicopter.

helio
HELIO- Element de compunere care înseamnă „privitor la soare, la lumina soarelui”, „care aparține soarelui” și care servește la formarea unor substantive și adjective. – Din fr. hélio-.

heliocentrala
HELIOCENTRÁLĂ, heliocentrale, s.f. Centrală electrică solară. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliocentrale.

heliocentric
HELIOCÉNTRIC, -Ă, heliocentrici, -ce, adj. Care aparține heliocentrismului, referitor la heliocentrism; care are soarele drept centru. ♢ Sistemul heliocentric = teorie fundamentată de Copernic, conform căreia Soarele se află în centrul sistemului nostru planetar, iar Pământul și celelalte planete se rotesc în jurul său; heliocentrism. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliocentrique.

heliocentrism
HELIOCENTRÍSM s.n. Sistemul heliocentric. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliocentrisme.

heliocromie
HELIOCROMÍE s.f. (Poligr.) Tipar adânc, policrom. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliochromie.

heliodor
HELIODÓR s.n. Varietate galbenă, transparentă de beril, care conține puțin oxid de fier și este o piatră prețioasă. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliodore.

heliofil
HELIOFÍL, -Ă, heliofili, -e, adj. (Despre plante) Iubitor de lumină, care se îndreaptă către lumină; care crește în regiuni puternic însorite. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliophile.

heliofizioterapic
HELIOFIZIOTERÁPIC, -Ă, heliofizioterapici, -ce, adj. Care se referă la fizioterapia solară. [Pr.: -li-o-fi-zi-o-] – Helio- + fizioterapie.

heliofob
HELIOFÓB, -Ă, heliofobi, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de heliofobie. 2. Adj. (Despre plante) Care nu suportă lumina solară, care crește în regiuni umbrite. [Pr.: -li-o- – Var.: eliofób, -ă adj., s.m. și f.] – Din heliofobie (derivat regresiv).

heliofobie
HELIOFOBÍE, heliofobii, s.f. (Med.) Fobie de lumină solară. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliophobie.

heliograf
HELIOGRÁF, heliografe, s.n. Nume dat mai multor aparate, servind la: a) reproducerea, prin copiere, a desenelor executate pe hârtie de calc cu ajutorul unei hârtii speciale impregnate cu o soluție sensibilă la lumină, developarea făcându-se cu vapori de amoniac; b) transmiterea semnalelor luminoase prin dirijarea, cu ajutorul unei oglinzi, a reflectării razelor solare; c) măsurarea puterii calorice a Soarelui și înregistrarea perioadelor din zi cu timp însorit; d) fotografierea Soarelui. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliographe.

heliografic
HELIOGRÁFIC, -Ă, heliografici, -ce, adj. Referitor la heliografie. ♢ Hârtie heliografică = hârtie specială, sensibilă la acțiunea luminii, pe care se copiază la heliograf desene făcute pe hârtie de calc. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliographique.

heliografie
HELIOGRAFÍE s.f. 1. Reproducere în mai multe exemplare a unei imagini cu ajutorul heliografului. 2. Procedeu de tipar care folosește clișee pe plăci de cupru obținute pe cale fotochimică și acoperite cu un strat de granule foarte fine de asfalt. ♦ (Înv.) Heliogravură (1). 3. (Rar) Descriere a Soarelui. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliographie.

heliogravor
HELIOGRAVÓR, heliogravori, s.m. Lucrător specialist în heliogravură. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliograveur.

heliogravura
HELIOGRAVÚRĂ, heliogravuri, s.f. 1. Ansamblu de procedee fizice și chimice cu care se execută clișeele de cupru pentru imprimarea heliografică; heliografie. ♦ Gravură obținută printr-un astfel de procedeu. 2. Procedeu fotomecanic de gravare a formelor de tipar adânc; fotogravură. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliogravure.

heliolitografie
HELIOLITOGRAFÍE, heliolitografii, s.f. Procedeu litografic în care formele de tipar sunt obținute prin reproducere fotografică. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliolithographie.

heliomarin
HELIOMARÍN, -Ă, heliomarini, -e, adj. (Despre tratamente medicale) Care utilizează acțiunea simultană a razelor solare și a aerului de mare. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliomarin.

heliometric
HELIOMÉTRIC, -Ă, heliometrici, -ce, adj. De heliometru; făcut cu heliometrul. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliométrique.

heliometru
HELIOMÉTRU, heliometre, s.n. Instrument optic pentru determinarea diametrului aparent al Soarelui și al planetelor. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliomètre.

helion
HELIÓN, helioni, s.m. Nucleu al atomului de heliu. [Pr.: -li-on] – Din fr. hélion.

helioplastie
HELIOPLASTÍE, helioplastii, s.f. Procedeu de gravură fotografică prin care se obțin planșe gravate în relief. [Pr.: -li-o-] – Din fr. hélioplastie.

helioscop
HELIOSCÓP, helioscoape, s.n. Aparat sau dispozitiv optic care se atașează la o lunetă pentru a proteja vederea în timpul observării soarelui. [Pr.: -li-o-] – Din fr. hélioscope.

heliostat
HELIOSTÁT, heliostate, s.n. Instrument alcătuit dintr-un sistem optic, pus în mișcare de un mecanism de ceasornic, folosit pentru a transmite un fascicul de raze solare într-o direcție determinată. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliostat.

heliotactism
HELIOTACTÍSM s.n. (Biol.) Heliotropism. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliotactisme.

heliotehnic
HELIOTÉHNIC, -Ă, heliotehnici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Tehnică de utilizare a energiei solare prin transformarea luminii naturale în curent electric cu ajutorul fotopilelor. 2. Adj. De heliotehnică (1). [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliotechnique.

heliotehnician
HELIOTEHNICIÁN, -Ă, heliotehnicieni, -e, s.m. și f. Specialist în heliotehnică (1). [Pr.: -li-o-teh-ni-ci-an] – Helio- + tehnician.

helioterapic
HELIOTERÁPIC, -Ă, helioterapici, -ce, adj. Referitor la helioterapie; care ține de helioterapie. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliothérapique.

helioterapie
HELIOTERAPÍE, helioterapii, s.f. Tratament care constă în expunerea corpului omenesc la acțiunea razelor solare ultraviolete, folosit în rahitism, reumatism, tuberculoză osoasă, unele boli de piele etc.; baie de soare. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliothérapie.

helioterm
HELIOTÉRM, -Ă, heliotermi, -e, adj. Heliotermic. [Pr.: -li-o-] – Din heliotermic (derivat regresiv).

heliotermic
HELIOTÉRMIC, -Ă, heliotermici, -ce, adj. Care se referă la heliotermie, care este caracteristic pentru acest fenomen. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliothérmique.

heliotermie
HELIOTERMÍE, heliotermii, s.f. Fenomen fizic care constă în păstrarea mai mult timp a căldurii înmagazinate în apa sărată a unor lacuri comparativ cu regiunile învecinate, datorită prezenței la suprafața lacurilor a unui strat izolator de apă dulce, care împiedică iradierea căldurii în atmosferă. [Pr.: -li-o-] – Din heliotermic.

heliotipie
HELIOTIPÍE, heliotipii, s.f. Fotocolografie. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliotypie.

heliotrop
HELIOTRÓP, (1, 2) heliotrope, s.n., (3) heliotropi, s.m. 1. S.n. Materie colorantă folosită la vopsitul bumbacului. 2. S.n. Varietate de calcedonie, de culoare verde-închis sau roșie cu pete galbene strălucitoare, folosită ca piatră semiprețioasă din care se fac obiecte ornamentale. 3. S.m. Numele unei plante aromatice, cu frunze ovale, cu flori de culoare albă sau albastru-deschis, întrebuințate în industria parfumului (Heliotropium europaeum). ♦ Ulei eteric extras din planta de mai sus. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliotrope.

heliotropic
HELIOTRÓPIC, -Ă, heliotropici, -ce, adj. (Biol.) Referitor la heliotropism; de heliotropism. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliotropique.

heliotropina
HELIOTROPÍNĂ, heliotropine, s.f. Substanță chimică cristalină extrasă din heliotrop (3), cu miros de violete, utilizată în industria parfumurilor și în cosmetică. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliotropine, germ. Heliotropin.

heliotropism
HELIOTROPÍSM s.n. Proprietate pe care o au unele plante de a se îndrepta spre soare sau spre altă sursă de lumină; fototropism. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliotropisme.

helioza
HELIÓZĂ, helioze, s.f. (Livr.) Insolație. [Pr.: -li-o-] – Din fr. héliose.

heliozincografie
HELIOZINCOGRAFÍE, heliozincografii, s.f. Procedeu de reproducere a hărților și a desenelor, care constă în trecerea desenului pe o placă de zinc granulat. ♦ (Concr.) Reproducere obținută prin acest procedeu. [Pr.: -li-o-] – Helio- + zincografie.

heliport
HELIPÓRT, heliporturi, s.n. V. eliport.

helipot
HELIPÓT, helipoturi, s.n. (Elt.) Potențiometru de precizie, la care variația totală a valorii se obține printr-un număr mare de rotații. – Din fr. hélipot.

heliu
HÉLIU. s.n. Element chimic din familia gazelor nobile, rar, inert, incolor și inodor, cel mai ușor dintre gazele din atmosferă, întrebuințat la umplerea baloanelor dirijabile, fiind neinflamabil. – Din fr. hélium.

helmint
HELMÍNT, helminți, s.m. (Med.) Nume generic al viermilor paraziți. – Din fr. helminthe.

helmintiaza
HELMINTIÁZĂ, helmintiaze, s.f. Infestare cu viermi paraziți intestinali, întâlnită mai ales la copii. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. helminthiase.

helmintic
HELMÍNTIC, -Ă, helmintici, -ce, adj. (Med.) Referitor la helminți, de helminți. – Din fr. helminthique.

helmintologie
HELMINTOLOGÍE s.f. Disciplină care studiază viermii paraziți și mijloacele de combatere a lor. – Din fr. helminthologie.

helmintosporioza
HELMINTOSPORIÓZĂ, helmintosporioze, s.f. Boală a plantelor provocată de unele ciuperci parazite, manifestată prin apariția pe frunze a unor pete brune, în dreptul cărora țesuturile se rup. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. helminthosporiose.

helofita
HELOFÍTĂ, helofite, s.f., adj.f. (Plantă de mlaștină) cu rizomul în apă sau în nămol, intermediară între plantele terestre și cele de apă. – Din fr. hélophyte.

hem
HEM, hemuri, s.n. Nucleu al hemoglobinei și al altor pigmenți respiratori celulari, de care se leagă un ion de fier. – Din fr. hème

hemangiom
HEMANGIÓM, hemangioame, s.n. Anomalie vasculară (congenitală) care constă dintr-o aglomerare de vase capilare nou formate și care se prezintă ca o pată roșie-violacee de dimensiuni variate, localizată pe mâini, pe față, pe buze etc. [Pr.: -gi-om] – Din fr. hémangiome.

hemartroza
HEMARTRÓZĂ, hemartroze, s.f. Acumulare de sânge într-o articulație, în urma unei lovituri, fracturi, datorită unei boli de sânge, scorbutului etc. – Din fr. hémarthrose.

hematemeza
HEMATEMÉZĂ, hematemeze, s.f. Hemoragie pe traiectul tubului digestiv, eliminată pe gură, frecventă în ulcerul gastroduodenal și în cancerul gastric. – Din fr. hématémèse.

hematic
HEMÁTIC, hematice, adj.n. (În sintagma) Organ hematic = organ care produce globule roșii. – Din fr. hématique.

hematie
HEMATÍE, hematii, s.f. Celulă sangvină de culoare roșie, datorită hemoglobinei pe care o conține; globulă roșie, eritrocit. – Din fr. hématie.

hematimetrie
HEMATIMETRÍE, hematimetrii, s.f. (Med.) Numărătoare a hematiilor. – Din fr. hématimétrie.

hematimetru
HEMATIMÉTRU, hematimetre, s.n. Aparat folosit pentru numărarea globulelor (roșii) din sânge. – Din fr. hématimètre.

hematina
HEMATÍNĂ, hematine, s.f. Pigment care provine din sânge și conține fier. – Din fr. hématine.

hematit
HEMATÍT s.n. Oxid natural de fier, foarte dur, de culoare roșie sau brună, cu luciu semimetalic. – Din fr. hématite.

hematocel
HEMATOCÉL, hematocele, s.n. Tumoare formată printr-o revărsare de sânge într-un țesut celular. – Din fr. hématocèle.

hematocheratoza
HEMATOCHERATÓZĂ, hematocheratoze, s.f. Dezvoltare excesivă a stratului cornos din epidermă. – Din fr. hématokératose.

hematocrit
HEMATOCRÍT, hematocrite, s.n. Aparat care permite separarea prin centrifugare a elementelor celulare din plasmă, pentru stabilirea gradului de diluție sau de concentrare a sângelui; hematoglobinometru. – Din fr. hématocrite.

hematocrom
HEMATOCRÓM s.n. (Biol.) Pigment roșu carotenoid al unor alge. – Din engl. h(a)ematochrome.

hematodermie
HEMATODERMÍE, hematodermii, s.f. (Med.) Nume generic al afecțiunilor sistemului hematopoietic însoțite de leziuni cutanate. – Din fr. hématodermie.

hematofag
HEMATOFÁG, -Ă, hematofagi, -ge, adj., s.m. și f. (Animal) care se hrănește cu sângele altui animal. – Din fr. hématophage.

hematofagie
HEMATOFAGÍE, hematofagii, s.f. 1. (Med.) Fagocitoză a hematiilor. 2. Faptul de a se hrăni cu sânge. – Din fr. hématophagie.

hematofobie
HEMATOFOBÍE, hematofobii, s.f. Stare patologică care constă într-o teamă morbidă de sânge. – Din fr. hématophobie.

hematogen
HEMATOGÉN, -Ă, hematogeni, -e, adj., s.n. 1. Adj. (Despre unele medicamente) Care produce sânge, care face să crească numărul globulelor roșii din sânge. 2. S.n. Produs alimentar concentrat, obținut prin amestecarea sângelui cu lapte și cu diferite substanțe aromatizate și folosit ca tonic puternic în anemii pernicioase, slăbiciune anormală etc. – Din fr. hématogène.

hematoglobinometru
HEMATOGLOBINOMÉTRU, hematoglobinometre, s.n. Hematocrit. – Din fr. hématoglobinomètre.

hematolog
HEMATOLÓG, -Ă, hematologi, -ge, s.m. și f. Specialist în hematologie. – Din fr. hématologue.

hematologic
HEMATOLÓGIC, -Ă, hematologici, -ce, adj. Referitor la hematologie, care aparține hematologiei. – Din fr. hématologique.

hematologie
HEMATOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei și a medicinii care se ocupă cu studiul morfologiei, fiziologiei și patologiei sângelui și al organelor hematopoietice. – Din fr. hématologie.

hematom
HEMATÓM, hematoame, s.n. Tumoare care conține o aglomerare de sânge închistat, provocată de ruperea spontană sau traumatică a vaselor sangvine. – Din fr. hématome.

hematometrie
HEMATOMETRÍE, hematometrii, s.f. Examinare a sângelui în vederea determinării tipurilor și proporției diferitelor elemente constitutive, precum și a cantității de hemoglobină. – Din fr. hématométrie.

hematopoietic
HEMATOPOIÉTIC, -Ă, hematopoietici, -ce, adj. Care se referă la hematopoieză. [Pr.: -po-ie-] – Din fr. hématopoïétique.

hematopoieza
HEMATOPOIÉZĂ s.f. Proces de formare și de maturizare a celulelor sangvine. [Pr.: -po-ie-] – Din fr. hématopoïèse.

hematoporfirina
HEMATOPORFIRÍNĂ, hematoporfirine, s.f. Substanță provenită din hem prin eliminarea fierului și care apare ca produs de descompunere a hemoglobinei în sânge și în urină. – Din fr. hématoporphyrine.

hematoscop
HEMATOSCÓP, hematoscoape, s.n. Instrument folosit pentru dozarea hemoglobinei în sânge. – Din fr. hématoscope.

hematoscopie
HEMATOSCOPÍE, hematoscopii, s.f. (Med.) Examinare a sângelui la microscop. – Din fr. hématoscopie.

hematospectroscopie
HEMATOSPECTROSCOPÍE, hematospectroscopii, s.f. (Med.) Examinare a sângelui cu ajutorul spectroscopului. – Din fr. hématospectroscopie.

hematospermie
HEMATOSPERMÍE, hematospermii, s.f. (Med.) Prezență a sângelui în spermă; hemospermie. – Din fr. hématospermie.

hematoterapie
HEMATOTERAPÍE, hematoterapii, s.f. (Med.) Administrare de sânge în scop terapeutic; hemoterapie. – Din fr. hématothérapie.

hematoxilina
HEMATOXILÍNĂ s.f. Substanță incoloră, solubilă în alcalii și insolubilă în apă, alcool și eter. – Din fr. hématoxyline.

hematoza
HEMATÓZĂ, hematoze, s.f. Transformare a sângelui venos în sânge arterial prin eliminarea bioxidului de carbon și prin fixarea oxigenului din aerul introdus în plămâni în timpul respirației; oxigenare (2). – Din fr. hématose.

hematozoar
HEMATOZOÁR, hematozoare, s.n. Sporozoar parazit, care trăiește în hematii la om și în tubul digestiv al țânțarului anofel și care este agentul patogen al malariei (Plasmodium malariae). [Pr.: -zo-ar] – Din fr. hématozoaire.

hematuric
HEMATÚRIC, -Ă, hematurici, -ce, adj. (Med.) Cu caracter de hematurie. – Din fr. hématurique.

hematurie
HEMATURÍE, hematurii, s.f. Prezență a sângelui sau a hematiilor în urină, întâlnită în unele afecțiuni renale, vezicale, ureterale etc. – Din fr. hématurie.

hemeralop
HEMERALÓP, -Ă, hemeralopi, -e, adj., s.m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de hemeralopie; nictalop. – Din fr. héméralope.

hemeralopie
HEMERALOPÍE, hemeralopii, s.f. Slăbire sau pierdere a vederii în condiții de iluminare redusă, datorită absenței vitaminei A; cecitate nocturnă. – Din fr. héméralopie.

hemerolog
HEMEROLÓG, -Ă, hemerologi, -ge, s.m. Autor de calendare; persoană care studiază probleme legate de calendare. – Din fr. hémérologue.

hemerologic
HEMEROLÓGIC, -Ă, hemerologici, -ce, adj. (Rar) De hemerologie. – Din fr. hémérologique.

hemerologie
HEMEROLOGÍE s.f. (Rar) Știința și arta de a alcătui calendare. – Din fr. hémérologie.

hemeroteca
HEMEROTÉCĂ, hemeroteci, s.f. (Rar) Bibliotecă de publicații periodice; secție de periodice a unei biblioteci. – Din fr. hémérothèque.

hemesit
HEMESÍT, -Ă, hemesiți, -te, adj. V. hămesit.

hemialgie
HEMIALGÍE, hemialgii, s.f. (Med.) Durere limitată la o singură parte a corpului. [Pr.: -mi-al-] – Din fr. hémialgie.

hemianestezie
HEMIANESTEZÍE, hemianestezii, s.f. Pierdere a sensibilității unei jumătăți laterale a corpului. [Pr.: -mi-a-] – Din fr. hémianesthésie.

hemianopsie
HEMIANOPSÍE, hemianopsii, s.f. Slăbire sau pierdere a vederii într-o jumătate a fiecărei retine, întâlnită în unele boli nervoase, nepermițând ochilor să cuprindă decât o parte din câmpul vizual. [Pr.: -mi-a-] – Din fr. hémianopsie.

hemiatrofie
HEMIATROFÍE, hemiatrofii, s.f. (Med.) Atrofie limitată la o jumătate a corpului sau a unui organ. [Pr.: -mi-a-] – Din fr. hémiatrophie.

hemiceluloza
HEMICELULÓZĂ, hemiceluloze, s.f. Polizaharidă complexă, larg răspândită la plantele superioare. – Din fr. hémicellulose.

hemiciclu
HEMICÍCLU, hemicicluri, s.n. Spațiu mare sau construcție în formă de semicerc pentru săli de cursuri, de spectacole etc. [Var.: emicíclu s.n.] – Din fr. hémicycle.

hemicranie
HEMICRANÍE, hemicranii, s.f. Durere a unei jumătăți a capului, constituind unul dintre simptomele migrenei. – Din fr. hémicrânie.

hemicriptofita
HEMICRIPTOFÍTĂ, hemicriptofite, adj.f., s.f. (Plantă perenă) la care mugurii de reînnoire apar în dreptul suprafeței solului sau sub stratul de frunze moarte sau de mușchi care acoperă pământul. – Din fr. hémicryptophyte.

hemicristalin
HEMICRISTALÍN, -Ă, hemicristalini, -e, adj. (Despre roci vulcanice) Care are structura parțial cristalizată. – Din fr. hémicristallin.

hemielitra
HEMIELÍTRĂ, hemielitre, s.f. (Entom.) Aripă a unor insecte jumătate chitinoasă, jumătate membranoasă. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. hémielytre.

hemifonie
HEMIFONÍE s.f. Incapacitate de a vorbi cu glas tare. – Din fr. hémiphonie.

hemimel
HEMIMÉL, -Ă, hemimeli, -e, s.m. și f. (Med.) Monstru care prezintă hemimelie. – Din fr. hémimèle.

hemimelie
HEMIMELÍE, hemimelii, s.f. (Med.) Malformație congenitală caracterizată prin absența (extremităților) unui membru. – Din fr. hémimélie.

hemimetabola
HEMIMETÁBOLĂ, hemimetabole, adj.f. (Entom.; despre insecte) Cu metamorfoză incompletă (fără stadiul de nimfă). – Din fr. hémimétabole.

hemina
HEMÍNĂ, hemine, s.f. Substanță organică produsă prin încălzirea hemoglobinei cu clorură de sodiu și acid acetic, folosită în medicina judiciară pentru identificarea petelor de sânge. – Din fr. hémine.

hemion
HEMIÓN, hemioni, s.m. Măgar sălbatic de mărimea catârului, care trăiește în Mongolia. [Pr.: -mi-on] – Din fr. hémione.

hemiopie
HEMIOPÍE, hemiopii, s.f. (Med.) Afecțiune a vederii datorită căreia bolnavul percepe numai o parte a obiectelor pe care le privește. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. hémiopie.

hemiparestezie
HEMIPARESTEZÍE, hemiparestezii, s.f. (Med.) Parestezie a unei jumătăți a corpului. – Din fr. hémiparesthésie.

hemipareza
HEMIPARÉZĂ, hemipareze, s.f. Diminuare a forței, vitezei și amplitudinii mișcărilor voluntare într-una din jumătățile corpului, din motive organice sau funcționale. – Din fr. hémiparésie (după pareză).

hemiplegic
HEMIPLÉGIC, -Ă, hemiplegici, -ce, adj., s.m. și f. (Persoană) bolnavă de hemiplegie. – Din fr. hémiplégique.

hemiplegie
HEMIPLEGÍE, hemiplegii, s.f. Paralizie a unei jumătăți a corpului, datorită lezării unei părți a căii nervoase motorii. – Din fr. hémiplégie.

hemipter
HEMIPTÉR, hemiptere, s.n. (La pl.) Ordin de insecte cu prima pereche de aripi parțial chitinizată și cu a doua membranoasă; (și la sg.) insectă care face parte din acest ordin; heteropter. – Din fr. hémiptère.

hemistih
HEMISTÍH, hemistihuri, s.n. V. emistih.

hemocianina
HEMOCIANÍNĂ, hemocianine, s.f. Proteină de culoare albastră, conținând cupru, prezentă în hemolimfa unor protozoare și a crustaceelor. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. hémocyanine.

hemocit
HEMOCÍT, hemocite, s.n. (Biol.) Denumire generică pentru celula sangvină. – Din fr. hémocyte.

hemocitometru
HEMOCITOMÉTRU, hemocitometre, s.n. (Med.) Dispozitiv de măsurare a hematiilor. – Din fr. hémocytomètre.

hemocultura
HEMOCULTÚRĂ, hemoculturi, s.f. Cultivare și identificare a unor germeni patogeni din sânge prin însămânțarea sângelui pe un mediu de cultură. – Din fr. hémoculture.

hemodiagnostic
HEMODIAGNÓSTIC, hemodiagnostice, s.n. Diagnostic pus în urma studierii analizelor sângelui. [Pr.: -di-ag-] – Din fr. hémodiagnostic.

hemodializa
HEMODIALÍZĂ, hemodialize, s.f. (Med.) Dializă a sângelui. [Pr.: -di-a-] – Din fr. hémodialyse.

hemodializor
HEMODIALIZÓR, hemodializori, s.m. (Med.) Rinichi artificial. [Pr.: -di-a-] – Din fr. hémodialyseur.

hemodinamica
HEMODINÁMICĂ s.f. 1. Circulație a sângelui în aparatul vascular. 2. Capitol al fiziologiei care studiază circulația sângelui în organism. – Din fr. hémodynamique.

hemodinamometru
HEMODINAMOMÉTRU, hemodinamometre, s.n. (Med.) Instrument pentru măsurarea presiunii sângelui. – Din fr. hémodynamomètre.

hemofag
HEMOFÁG, -Ă, hemofagi, -ge, adj. (Biol.) 1. (Despre animale) Care se hrănește cu sânge. 2. (Despre celule) Care distruge globulele roșii din sânge. – Din fr. hémophage.

hemofilie
HEMOFILÍE, hemofilii, s.f. Boală ereditară, transmisă de mamă numai băieților, care constă într-o predispoziție spre hemoragie, cauzată de prelungirea timpului de coagulare a sângelui. – Din fr. hémophilie.

hemogenic
HEMOGÉNIC, -Ă, hemogenici, -ce, adj., s.m. și f. 1. (Med.) Adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de hemogenie. 2. Adj. Relativ la hemogenie. – Din fr. hémogénique.

hemogenie
HEMOGENÍE, hemogenii, s.f. Boală a sângelui, mai frecventă la femei, caracterizată prin scăderea numărului trombocitelor, purpură^2 hemoragică, creșterea timpului de sângerare etc. – Din fr. hémogénie.

hemoglobina
HEMOGLOBÍNĂ s.f. Substanță organică feruginoasă care constituie materia colorantă a globulelor roșii din sângele vertebratelor și care, datorită proprietății sale de a se oxida și de a se reduce cu ușurință, are rol în procesul respirator. – Din fr. hémoglobine.

hemoglobinemie
HEMOGLOBINEMÍE s.f. (Med.) Prezență a hemoglobinei în sânge datorită distrugerii globulelor roșii; cantitate de hemoglobină prezentă în sânge datorită distrugerii globulelor roșii. – Din fr. hémoglobinémie.

hemoglobinometrie
HEMOGLOBINOMETRÍE, hemoglobinometrii, s.f. (Med.) Determinare a cantității de hemoglobină din sânge. – Din fr. hémoglobinométrie.

hemoglobinometru
HEMOGLOBINOMÉTRU, hemoglobinometre, s.n. Aparat cu ajutorul căruia se poate determina cantitatea de hemoglobină din sânge. – Din fr. hémoglobinomètre.

hemoglobinopatie
HEMOGLOBINOPATÍE, hemoglobinopatii, s.f. (Med.) Nume generic al bolilor ereditare datorate hemoglobinei anormale. – Din fr. hémoglobinopathie.

hemoglobinurie
HEMOGLOBINURÍE, hemoglobinurii, s.f. Simptom care constă în apariția hemoglobinei în urină. – Din fr. hémoglobinurie.

hemograma
HEMOGRÁMĂ, hemograme, s.f. Examen de laborator care stabilește compoziția sângelui (numărul de hematii, leucocite și trombocite dintr-un milimetru cub de sânge, procentul diferitelor tipuri de leucocite și conținutul în hemoglobină al hematiilor); (concr.) buletin care cuprinde rezultatul unui astfel de examen de laborator. – Din fr. hémogramme.

hemolimfa
HEMOLÍMFĂ, hemolimfe, s.f. Lichid organic care are aceleași proprietăți cu ale sângelui și care se găsește în aparatul circulator al nevertebratelor. – Din fr. hémolymphe.

hemolitic
HEMOLÍTIC, -Ă, hemolitici, -ce, adj. (Med.) Care produce hemoliză. – Din fr. hémolytique.

hemoliza
HEMOLÍZĂ s.f. Distrugere patologică a globulelor roșii din sânge și trecerea lor în plasmă. – Din fr. hémolyse.

hemolizina
HEMOLIZÍNĂ, hemolizine, s.f. Substanță de origine vegetală, animală sau de natură imună, caracterizată prin proprietatea de a descompune și dizolva globulele roșii, eliberând hemoglobina. – Din fr. hémolysine.

hemometru
HEMOMÉTRU, hemometre, s.n. Aparat folosit pentru dozarea hemoglobinei din sânge. – Din fr. hémomètre.

hemopatic
HEMOPÁTIC, -Ă, hemopatici, -ce, adj. (Med.) Referitor la hemopatie. – Din fr. hémopathique.

hemopatie
HEMOPATÍE, hemopatii, s.f. Denumire generică dată bolilor sângelui. – Din fr. hémopathie.

hemopoieza
HEMOPOIÉZĂ s.f. (Med.) Proces de formare și de maturizare a celulelor sangvine; hematopoieză. [Pr.: -po-ie-] – Din fr. hémopoïèse.

hemoptizic
HEMOPTÍZIC, -Ă, hemoptizici, -ce, adj., s.m. și f. (Bolnav) de hemoptizie. – Din fr. hémoptysique.

hemoptizie
HEMOPTIZÍE, hemoptizii, s.f. Eliminare de sânge prin tuse, provocată de o hemoragie a căilor respiratorii, mai ales în cazurile de tuberculoză pulmonară. – Din fr. hémoptysie.

hemoragic
HEMORÁGIC, -Ă, hemoragici, -ce, adj. Cu caracter de hemoragie; provocat de hemoragie. – Din fr. hémorragique.

hemoragie
HEMORAGÍE, hemoragii, s.f. 1. Scurgere abundentă de sânge, internă sau externă, în urma ruperii sau tăierii peretelui unui vas sangvin; hemoree. ♢ Hemoragie intestinală = enterohemoragie. Hemoragie nazală = epistaxis. 2. Fig. Curgere, pierdere de capital. – Din fr. hémorragie.

hemoree
HEMORÉE, hemoree, s.f. Hemoragie. – Din fr. hémorrhée.

hemoroidal
HEMOROIDÁL, -Ă, hemoroidali, -e, adj. Referitor la hemoroizi. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. hémorroïdal.

hemosiderina
HEMOSIDERÍNĂ, hemosiderine, s.f. Pigment bogat în fier, prezent în ficat. – Din fr. hémosidérine.

hemosideroza
HEMOSIDERÓZĂ, hemosideroze, s.f. Boală care se manifestă prin depunerea hemosiderinei în diverse organe (ficat, plămâni etc.). – Din fr. hémosidérose.

hemospermie
HEMOSPERMÍE, hemospermii, s.f. (Med.) Prezență a sângelui în spermă; hematospermie. – Din fr. hémospermie.

hemostatic
HEMOSTÁTIC, -Ă, hemostatici, -ce, adj., s.n. (Agent mecanic, fizic sau chimic) care are însușirea de a opri o hemoragie. – Din fr. hémostatique.

hemostaza
HEMOSTÁZĂ, hemostaze, s.f. Oprire a unei hemoragii (prin procedee medicale sau chirurgicale), mai ales în timpul unei intervenții chirurgicale. – Din fr. hémostase.

hemoterapie
HEMOTERAPÍE, hemoterapii, s.f. Administrare de sânge în scop terapeutic; hematoterapie. – Din fr. hémothérapie.

hemotorax
HEMOTORÁX s.n. (Med.) Acumulare de sânge în cavitatea pleurală. – Din fr. hémothorax.

hemotoxie
HEMOTOXÍE, hemotoxii, s.f. Otrăvire a sângelui. – Din fr. hémotoxie.

hemotoxina
HEMOTOXÍNĂ, hemotoxine, s.f. (Med.) Substanță care exercită o acțiune nocivă asupra globulelor roșii. – Din fr. hémotoxine.

hemotrop
HEMOTRÓP, -Ă, hemotropi, -e, adj. (Biol.; despre virusuri) Care se fixează de predilecție pe celulele sangvine. – Din fr. hémotrope.

hemovaccinare
HEMOVACCINÁRE, hemovaccinări, s.f. Inoculare de sânge sau de plasmă sangvină în piele. – Cf. fr. h é m o v a c c i n a t i o n.

hendiada
HENDIÁDĂ, hendiade, s.f. Figură de stil care constă în înlocuirea unui substantiv însoțit de un atribut prin două substantive sau a unui atribut adjectival cu unul substantival. [Pr.: -di-a-] – Din fr., lat. hendiadys.

hengher
HENGHÉR, hengheri, s.m. (Înv.) V. hingher.

henoteism
HENOTEÍSM s.n. Formă primitivă de religie, care face trecerea de la politeism la monoteism, în care una din divinitățile adorate devine principalul obiect de cult. – Din germ. Henotheismus, fr. hénothéisme.

henri
HÉNRI s.m. (Fiz.) Unitate de măsură a inductanței. – Din fr. henry.

hent
HENȚ, hențuri, s.n. (La fotbal) Atingere nereglementară a mingii cu mâna de către un jucător de câmp în suprafața de joc, atrăgând după sine o penalizare. – Din engl. hands.

hepar
HEPÁR s.n. Medicament preparat din extract de ficat, cu acțiune stimulatoare asupra hematopoiezei, având proprietatea de a regenera celula hepatică. – Din fr. hépar.

heparina
HEPARÍNĂ, heparine, s.f. Medicament care are proprietatea de a împiedica

heparinurie
HEPARINURÍE, heparinurii, s.f. (Med.) Prezența heparinei în urină; cantitate de heparină prezentă în urină. – Din fr. héparinurie.

hepatalgie
HEPATALGÍE, hepatalgii, s.f. (Med.) Durere de ficat. – Din fr. hépatalgie.

hepatic
HEPÁTIC, -Ă, hepatici, -ce, adj. Care aparține ficatului, referitor la ficat, de ficat. – Din fr. hépatique.

hepaticee
HEPATICÉE, hepaticee, s.f. (La pl.) Familie de plante criptogame cu frunze numai de o parte a tulpinii sau fără frunze; (și la sg.) plantă din această familie. – Din lat. hepaticeae.

hepatita
HEPATÍTĂ, hepatite, s.f. Denumire generică dată afecțiunilor inflamatorii de natură virotică, microbiană sau toxică ale ficatului. – Din fr. hépatite.

hepatogen
HEPATOGÉN, -Ă, hepatogeni, -e, adj. (Med.) Care este produs de ficat. – Din fr. hépatogène.

hepatografie
HEPATOGRAFÍE, hepatografii, s.f. (Med.) Radiografie a ficatului. – Din fr. hépatographie.

hepatolog
HEPATOLÓG, -Ă, hepatologi, -ge, s.m. și f. Specialist în hepatologie. – Din hepatologie (derivat regresiv).

hepatologic
HEPATOLÓGIC, -Ă, hepatologici, -ce, adj. (Med.) Referitor la hepatologie, de hepatologie. – Din fr. hépatologique.

hepatologie
HEPATOLOGÍE s.f. Disciplină a medicinii interne care se ocupă cu studiul anatomiei, fiziologiei și patologiei ficatului. – Din fr. hépatologie.

hepatom
HEPATÓM, hepatoame, s.n. (Med.) Tumoare hepatică (malignă). – Din fr. hépatome.

hepatomegalie
HEPATOMEGALÍE, hepatomegalii, s.f. Mărire a dimensiunilor ficatului, întâlnită în sifilis, ciroză, tuberculoză etc. – Din fr. hépatomégalie.

hepatopancreas
HEPATOPANCREÁS, hepatopancrease, s.n. Glandă digestivă la unele nevertebrate care cumulează funcțiile ficatului și ale pancreasului. [Pr.: -cre-as] – Din fr. hépatopancréas.

hepatopatie
HEPATOPATÍE, hepatopatii, s.f. (Med.) Nume generic al bolilor ficatului. – Din fr. hépatopathie.

hepatoptoza
HEPATOPTÓZĂ, hepatoptoze, s.f. (Med.) Cădere a ficatului. – Din fr. hépatoptôse.

hepatoragie
HEPATORAGÍE, hepatoragii, s.f. (Med.) Hemoragie hepatică. – Din fr. hépatorragie.

hepatotoxina
HEPATOTOXÍNĂ, hepatotoxine, s.f. (Med.) Toxină exogenă sau endogenă cu efect nociv asupra ficatului. – Din fr. hépatotoxine.

heptacord
HEPTACÓRD, heptacorduri, s.n. Liră cu șapte coarde la vechii greci. – Din fr. heptacorde.

heptaedric
HEPTAÉDRIC, -Ă, heptaedrici, -ce, adj. În formă de heptaedru. [Pr.: -ta-e-] – Din fr. heptaédrique.

heptaedru
HEPTAÉDRU, heptaedre, s.n. Corp geometric cu șapte fețe. – Din fr. heptaèdre.

heptagon
HEPTAGÓN, heptagoane, s.n. Poligon cu șapte laturi și cu șapte unghiuri. – Din fr. heptagone.

heptagonal
HEPTAGONÁL, -Ă, heptagonali, -e, adj. În formă de heptagon. – Din fr. heptagonal.

heptametru
HEPTAMÉTRU, heptametre, s.n. Vers alcătuit din șapte picioare. – Din fr. heptamètre.

heptan
HEPTÁN, heptani, s.m. Hidrocarbură saturată din clasa parafinelor, cu șapte atomi de carbon în moleculă, care se prezintă ca un lichid inflamabil, folosită drept carburant. – Din fr. heptane.

heptatlon
HEPTATLÓN, heptatloane, s.n. Complex de șapte

heptemimer
HEPTEMIMÉR, -Ă, heptemimeri, -e, adj. (Despre cezura unui vers) Care se află după a șaptea jumătate de picior. – După fr. hepthémimère.

heptoda
HEPTÓDĂ, heptode, s.f. Tub electronic cu vid care are șapte electrozi. – Din fr. heptode, germ. Heptode.

herald
HERÁLD, heralzi, s.m. Dregător la curțile suveranilor din evul mediu, care avea sarcina de a purta insignele monarhilor sau ale principilor, de a anunța începutul turnirelor și numele învingătorilor, de a transmite declarațiile de război etc. – Din lat. heraldus. Cf. fr. h é r a u t.

heraldic
HERÁLDIC, -Ă, heraldici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Disciplină auxiliară a istoriei, care se ocupă cu studiul stemelor statelor, cu blazoanele caselor domnitoare, familiilor nobiliare, orașelor etc. 2. Adj. Care aparține heraldicii (1), privitor la heraldică. – Din fr. héraldique.

heraldist
HERALDÍST, heraldiști, s.m. Specialist în heraldică. – Din fr. héraldiste.

herastrau
HERĂSTRĂU s.n. v. ferăstrău.

herb
HERB, herburi, s.n. (Înv.) Stemă a unei țări, blazon al unei familii nobiliare etc. ♦ Fig. Origine, neam nobil. [Var.: hierb s.n.] – Din pol. herb.

herbar
HERBÁR, herbare, s.n. (Rar) V. ierbar^1.

hercinic
HERCÍNIC, -Ă, hercinici, -ce, adj. (În sintagma) Orogeneza hercinică = totalitatea mișcărilor de cutare a scoarței pământului manifestate din devonian până în permian, în urma cărora s-au format o serie de munți. ♦ Care s-a format prin (sau în) orogeneza hercinică. – Cf. fr. h e r c y n i e n.

herculean
HERCULEÁN, -Ă, herculeeni, -e, adj. Asemenea lui Hercule, caracteristic lui Hercule; foarte puternic; voinic. [Pr.: -le-an. – Var.: erculeán, -ă adj.] – Din fr. herculéen.

hereford
HÉREFORD s. (probabil n.) Rasă de taurine de culoare roșcată pe tot corpul, cu excepția capului, abdomenului și extremităților picioarelor. – Din engl. hereford.

heretisi
HERETISÍ, heretisesc, vb. IV. Tranz. V. hiritisi.

herghelegiu
HERGHELEGÍU, herghelegii, s.m. Păzitor, îngrijitor al unei herghelii. – Din tc. hergeleci.

herghelie
HERGHELÍE, herghelii, s.f. 1. Crescătorie de cai, alcătuită din animale de reproducție și din exemplare de diferite vârste, care cresc sau pasc laolaltă; loc unde se află această crescătorie. ♦ (Fam.) Termen de ocară pentru o femeie prea vorbăreață. 2. Grup mare de cai de o anumită categorie. – Din tc. hergele.

hering
HÉRING, heringi, s.m. Pește marin asemănător cu scrumbia, lung de circa 20 cm, cu spinarea verde-albăstrie și cu laturile argintii (Clupea harengus). – Din germ. Hering.

hermafrodit
HERMAFRODÍT, -Ă, hermafrodiți, -te, adj. (Despre plante și animale) Care are organe de reproducere atât masculine, cât și feminine pe același individ; androgin, bisexuat, bisexual. ♦ (Substantivat) Om anormal, posedând caractere specifice ambelor sexe; fătălău. – Din fr. hermaphrodite.

hermafroditism
HERMAFRODITÍSM s.n. Prezența organelor sexuale de ambele sexe la același individ; bisexualitate, androginie. – Din fr. hermaphroditisme.

hermelina
HERMELÍNĂ, hermeline, s.f. (Zool.) Hermină. – Din magh. hermelin.

hermeneutic
HERMENÉUTIC, -Ă, hermeneutici, -ce, adj. Cu caracter de hermeneutică; de hermeneutică. [Var.: ermenéutic, -ă adj.] – Din fr. herméneutique.

hermeneutica
HERMENEÚTICĂ s.f. Știința și arta interpretării textelor vechi, în special biblice; știința exegezei. ♦ Știința sau metoda interpretării fenomenelor culturii spirituale. [Var.: ermenéutică s.f.] – Din fr. herméneutique, germ. Hermeneutik.

herminat
HERMINÁT, -Ă, herminați, -te, adj. (Despre găini) Cu penajul alb mărginit cu negru la coadă și la aripi și negru mărginit cu alb la gât. – Din fr. herminé.

hermina
HERMÍNĂ, hermine, s.f. Animal carnivor asemănător cu nevăstuica, având blana cafenie vara, albă, fină și lucioasă iarna; hermelină, cacom, helge (Mustela erminea). ♦ Blana prelucrată sau haina făcută din blana acestui animal. – Din fr. hermine.

herniar
HERNIÁR, -Ă, herniari, -e, adj. Care este în legătură cu hernia. [Pr.: -ni-ar] – Din fr. herniaire.

hernie
HERNÍE, hernii, s.f. 1. Umflătură formată prin ieșirea totală sau parțială a unui organ din cavitatea sa naturală printr-un orificiu natural sau artificial; spec. ieșire a intestinului subțire din peritoneu; vătămătură, surpătură, boșorogeală. ♢ Hernie de disc = ieșire a nucleului cartilaginos din discul intervertebral. 2. (Bot.; în sintagma) Hernia verzei = boală a verzei provocată de o ciupercă și manifestată prin apariția pe rădăcina plantei atacate a unor tumori galbene, apoi brune. – Din fr. hernie, lat. hernia.

heroida
HEROÍDĂ, heroide, s.f. Epistolă în versuri, în care se celebrează un erou sau un personaj celebru. Heroidele lui Ovidiu. – Din fr. héroïde.

heroina
HEROÍNĂ s.f. Medicament derivat din morfină, cu acțiune analgezică și stupefiantă, mai toxic decât morfina. – Din fr. héroïne.

heroinoman
HEROINOMÁN, -Ă, heroinomani, -e, s.m. și f. Persoană care se droghează cu heroină. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. héroïnomane.

heroinomanie
HEROINOMANÍE, heroinomanii, s.f. (Med.) Drogare cu heroină. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. héroïnomanie.

herpes
HÉRPES, herpesuri, s.n. Boală de piele virotică cu caracter recidivant, care se manifestă prin apariția, de obicei în jurul buzelor, al nasului sau al organelor genitale, a unor grupuri de bășicuțe pline cu lichid. – Din fr. herpès, lat. herpes.

herpetic
HERPÉTIC, -Ă, herpetici, -ce, adj. De natura herpesului. – Din fr. herpétique.

herpetologie
HERPETOLOGÍE s.f. Ramură a zoologiei care se ocupă cu studiul reptilelor. – Din fr. herpétologie.

hersa
HÉRSĂ, herse, s.f. Grătar metalic care închidea intrarea cetăților medievale, servind ca barieră auxiliară a porții. – Din fr. herse.

hertz
HERTZ, hertzi, s.m. (Fiz.) Unitate de măsură pentru frecvență, egală cu frecvența unei mișcări periodice a cărei perioadă este de o secundă; ciclu pe secundă. [Pr.: herț. – Abr.: Hz] – Din germ. Hertz (n. pr.), fr. hertz.

hertzian
HERTZIÁN, -Ă, hertzieni, -e, adj. Referitor la undele electromagnetice radio. ♢ Undă (sau rază) hertziană = undă electromagnetică prin care se fac transmisiile radiofonice. Cablu hertzian = sistem de transmisie a mesajelor prin unde hertziene. [Pr.: -ți-an] – Din fr. hertzien.

hertog
HÉRȚOG s.m. (Înv.) Duce, voievod. – Din germ. Herzog.

herul
HERÚL, -Ă, heruli, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană dintr-un neam germanic din uniunea de triburi a goților. 2. Adj. Care se referă la heruli (1), care aparține herulilor. – Din fr. Hérules.

heruvic
HERUVÍC, heruvice, s.n. Numele unui imn bisericesc ortodox. – Din ngr. [imnos] heruvikós, heruvikón.

heruvim
HERUVÍM, heruvimi, s.m. Înger care urmează ierarhic după arhangheli. – Din sl. cherŭvimu.

hesperida
HESPERÍDĂ, hesperide, s.f. Fruct asemănător cu baca, moale, care conține uleiuri eterice. – Din fr. hespéridées.

hesperornis
HESPERÓRNIS s.m. Pasăre fosilă acvatică, asemănătoare cu pinguinul, cu aripile reduse la două palete, care a trăit în cretacic și care face trecerea de la reptile la păsări. – Din fr. hesperornis.

hessian
HESSIÁN s.n. Țesătură de iută cu legătură de pânză, folosită în tapițerie, la confecționarea sarcinilor și ca ambalaj. [Pr.: -si-an] – Din fr. hessian.

hetaira
HETAÍRĂ, hetaire, s.f. Nume dat curtezanelor din Grecia antică. – Din fr. hétaïre.

hetairism
HETAIRÍSM s.n. Denumire dată raporturilor sexuale extraconjugale ale bărbaților cu femei de moravuri ușoare. [Pr.: -ta-i-] – Din fr. hétaïrisme.

heteroauxina
HETEROAUXÍNĂ, heteroauxine, s.f. Hormon vegetal de creștere, care se găsește în drojdii, porumb etc. [Pr.: -ro-a-u-] – Din fr. hétéroauxine.

heterociclic
HETEROCÍCLIC, -Ă, heterociclici, -ce, adj. (Chim.; despre compuși organici) Care are în ciclu, pe lângă atomi de carbon, și atomi ai altor elemente. – Din fr. hétérocyclique.

heterociclu
HETEROCÍCLU, heterocicluri, s.n. Compus organic ciclic care conține, pe lângă atomi de carbon, și atomi de azot, sulf, oxigen etc. – Din fr. hétérocycle.

heteroclit
HETEROCLÍT, -Ă, heterocliți, -te, adj. 1. Alcătuit din elemente disparate, eterogene. 2. Neobișnuit, anormal; ciudat, bizar. [Var.: eteroclít, -ă adj.] – Din fr. hétéroclite, lat. heteroclitus.

heterocromie
HETEROCROMÍE, heterocromii, s.f. (Med.) Anomalie congenitală caracterizată prin colorarea diferită a irisurilor. – Din fr. hétérochromie.

heterocromozom
HETEROCROMOZÓM, heterocromozomi, s.m. (Biol.) Cromozom sexual; heterozom. – Din fr. hétérochromosome.

heterodinare
HETERODINÁRE s.f. (Rad.) Operație de amestec, într-un element neliniar, a unor semnale cu frecvențe diferite în scopul obținerii unei translații de frecvență. – Cf. engl. h e t e r o d y n e.

heterodina
HETERODÍNĂ s.f. Generator electronic cu ajutorul căruia se produc oscilații de înaltă frecvență. – Din fr. hétérodyne.

heterodont
HETERODÓNT, -Ă, heterodonți, -te, adj., s.m. (Animal) care are dinții diferențiați în canini, incisivi, molari etc. – Din fr. hétérodont.

heterodox
HETERODÓX, -Ă, heterodocși, -xe, adj. V. eterodox.

heterodoxie
HETERODOXÍE s.f. V. eterodoxie.

heterofilie
HETEROFILÍE, heterofilii, s.f. Fenomen care constă în existența frunzelor de forme diferite pe aceeași plantă. – Din fr. hétérophilie.

heterofon
HETEROFÓN, -Ă, heterofoni, -e, adj. Care este în legătură cu heterofonia. [Var.: eterofón, -ă adj.] – Din fr. hétérophone.

heterofonie
HETEROFONÍE, heterofonii, s.f. Deviere incidentală de la linia melodică de bază în cazul suprapunerii a două sau a mai multor voci care intonează aceeași melodie. [Var.: eterofoníe s.f.] – Din fr. hétérophonie.

heterogam
HETEROGÁM, -Ă, heterogami, -e, adj. (Despre plante) Care are două sau mai multe feluri de flori. – Din fr. hétérogame.

heterogamie
HETEROGAMÍE, heterogamii, s.f. Formă de înmulțire sexuală prin unirea a doi gameți diferiți ca formă, mărime și structură; anizogamie. – Din fr. hétérogamie.

heterogonie
HETEROGONÍE s.f. (Biol.) 1. Formare pe același individ a două sau trei tipuri de flori diferite din punctul de vedere al androceului. 2. Însușire a unor specii de a prezenta una sau mai multe reproduceri

heterogrefa
HETEROGRÉFĂ, heterogrefe, s.f. (Med.) Operație de refacere a unui țesut sau a unui organ în care grefonul provine de la o altă specie; heteroplastie. [Var.: eterogréfă s.f.] – Din fr. hétérogreffe.

heteromer
HETEROMÉR, -Ă, heteromeri, -e, adj. (Biol.; despre organisme) Care este format din diferiți constituenți morfologici, anatomici etc. – Din fr. hétéromère.

heterometabola
HETEROMETÁBOLĂ, heterometabole, adj.f. (Despre insecte) Care are metamorfoză incompletă, fără stadiul de nimfă; hemimetabolă. – Din fr. hétérométabole.

heteromorf
HETEROMÓRF, -Ă, heteromorfi, -e, adj. (Despre unele substanțe) Care are două sau mai multe forme cristaline diferite. ♦ (Despre unele animale) Care prezintă, în cursul dezvoltării, mai multe aspecte morfologice. – Din fr. hétéromorphe.

heteromorfie
HETEROMORFÍE, heteromorfii, s.f. 1. Calitatea a ceea ce este heteromorf; heteromorfism. 2. (Bot.) Sterilitate a florilor generată de existența deosebirilor de lungime între stil și stamine. – Din fr. hétéromorphie.

heteromorfism
HETEROMORFÍSM s.n. Calitatea a ceea ce este heteromorf; heteromorfie (1). – Din fr. hétéromorphisme.

heteronim
HETERONÍM, -Ă, heteronimi, -e, adj. (Despre opere literare) Publicat sub alt nume decât cel al autorului. ♦ (Despre un autor) Care scrie sub nume diferite. [Var.: eteroním, -ă adj.] – Din fr. hétéronyme.

heteronom
HETERONÓM, -Ă, heteronomi, -e, adj. Care se supune unei legi venite din exterior, străină fenomenului respectiv. [Var.: eteronóm, -ă adj.] – Din fr. hétéronome.

heteronomie
HETERONOMÍE s.f. Însușire de a fi heteronom. [Var.: eteronomíe s.f.] – Din fr. hétéronomie.

heteroplastic
HETEROPLÁSTIC, -Ă, heteroplastici, -ce, adj. (Med.) Care se referă la heteroplastie. – Din fr. hétéroplastique.

heteroplastie
HETEROPLASTÍE, heteroplastii, s.f. (Med.) Operație de refacere a unui țesut sau a unui organ în care grefonul provine de la o altă specie; heterogrefă. – Din fr. hétéroplastie.

heteroplazie
HETEROPLAZÍE, heteroplazii, s.f. Formare a unui țesut anormal în organism. – Din fr. hétéroplasie.

heteroproteida
HETEROPROTEÍDĂ, heteroproteide, s.f. (Biol.) Substanță organică compusă dintr-o proteină și o substanță neproteică. [Var.: eteroproteídă s.f.] – Din fr. hétéroprotéide.

heteropter
HETEROPTÉR, heteroptere, s.n. (La pl.) Ordin de insecte cu prima pereche de aripi pe jumătate chitinizată și în rest membranoasă, iar cu a doua pereche în întregime membranoasă; (și la sg.) insectă din acest ordin; hemipter. – Din fr. hétéroptères.

heterosexual
HETEROSEXUÁL, -Ă, heterosexuali, -e, adj. (Med.) Cu caracter de heterosexualitate; atras de sexul opus. [Pr.: -xu-al] – Din fr. hétérosexuel.

heterosexualitate
HETEROSEXUALITÁTE s.f. (Med.) Sexualitate normală; atracție spre sexul opus. [Pr.: -xu-a-] – Din fr. hétérosexualité.

heterosfera
HETEROSFÉRĂ s.f. (Geogr.) Strat al atmosferei situat deasupra homosferei, în care predomină gazele ușoare. [Var.: eterosféră s.f.] – Din fr. hétérosphère.

heterotaxie
HETEROTAXÍE, heterotaxii, s.f. (Med.) Poziție anormală sau modificare a poziției unui organ anatomic. – Din fr. hétérotaxie.

heteroterapie
HETEROTERAPÍE, heteroterapii, s.f. (Med.) Tratament al unei boli cu mijloace specifice alteia. – Din fr. hétérothérapie.

heteroterm
HETEROTÉRM, -Ă, heterotermi, -e, adj. (Biol.; despre animale) Care se caracterizează prin heterotermie. – Din fr. hétérotherme.

heterotermie
HETEROTERMÍE, heterotermii, s.f. Fenomen care constă în pierderea sezonieră a capacității de încălzire, caracteristic animalelor care hibernează. – Din fr. hétérothermie.

heterotopic
HETEROTÓPIC, -Ă, heterotopici, -ce, adj. (Med.) De heterotopie. – Din fr. hétérotopique.

heterotopie
HETEROTOPÍE, heterotopii, s.f. (Med.) Poziție anormală a unui organ; ectopie. – Din fr. hétérotopie.

heterotransplant
HETEROTRANSPLÁNT, heterotransplanturi, s.n. (Med.) Transplant recoltat de la un alt individ. – Din fr. hétérotransplant.

heterotrof
HETEROTRÓF, -Ă, heterotrofi, -e, adj., s.m. și f. (Organism) care se hrănește numai cu substanțe organice, neavând capacitatea de a sintetiza substanțele organice din cele anorganice. – Din fr. hétérotrophe, germ. heterotroph.

heterotrofie
HETEROTROFÍE s.f. Mod de hrănire a organismelor heterotrofe. – Din fr. hétérotrophie.

heterozigot
HETEROZIGÓT, -Ă, heterozigoți, -te, adj., s.m. (Biol.) (Organism diploid) cu două gene diferite, una normală și una transformată prin mutație. – Din fr. hétérozygote.

heterozis
HETERÓZIS s.n. Creștere a vitalității, a puterii de adaptare, a productivității etc. în urma

heterozom
HETEROZÓM, heterozomi, s.m. (Biol.) Cromozom sexual; heterocromozom. – Din fr. hétérosome.

hevea
HEVÉA s.f. Arbore exotic din regiunile tropicale, înalt și lipsit de ramuri la partea inferioară, din care se extrage cauciucul (Hevea brasiliensis). – Din fr. hévéa.

hexa
HEX(A)- HEX(A)- Element de compunere însemnând „de șase ori”, „sextuplu”, care servește la formarea unor adjective și substantive. [Var.: exa-] – Din fr. hex(a)-.

hexaclorbenzen
HEXACLORBENZÉN s.m. Compus chimic obținut prin substituirea atomilor de hidrogen din benzen cu atomi de clor, întrebuințat la combaterea mălurii grâului. – Din fr. hexachlorobenzène.

hexaclorciclohexan
HEXACLORCICLOHEXÁN s.m. Compus chimic sintetic, amestec de mai mulți izomeri, folosit ca insecticid; analcid. – Din fr. hexachlorocyclohexane.

hexacoralier
HEXACORALIÉR, hexacoralieri, s.m. (La pl.) Subclasă de celenterate marine, solitare sau adunate în colonii, cu șase tentacule; (și la sg.) animal care face parte din această subclasă. [Pr.: -li-er] – Din fr. hexacoralliaires.

hexacord
HEXACÓRD, hexacorduri, s.n. 1. Liră cu șase coarde la vechii greci. 2. Ansamblu de șase trepte succesive ale unei scări muzicale. – Din fr. hexacorde.

hexaedric
HEXAÉDRIC, -Ă, hexaedrici, -ce, adj. De hexaedru. – Din fr. hexaédrique.

hexaedru
HEXAÉDRU, hexaedre, s.n. Poliedru cu șase fețe. [Var.: exaédru s.n.] – Din fr. hexaèdre.

hexagon
HEXAGÓN, hexagoane, s.n. Poligon cu șase laturi și cu șase unghiuri. [Var.: exagón s.n.] – Din fr. hexagone, lat. hexagonus.

hexagonal
HEXAGONÁL, -Ă, hexagonali, -e, adj. În formă de hexagon; care ține de hexagon. ♢ Sistem hexagonal = sistem de cristalizare cu o axă de simetrie de gradul șase. – Din fr. hexagonal.

hexametafosfat
HEXAMETAFOSFÁT s.m. Polimer al metafosfatului de sodiu, întrebuințat la dedurizarea apelor și în industria petrolieră. – Din fr. hexamétaphosphate.

hexametilentetramina
HEXAMETILENTETRAMÍNĂ s.f. Substanță chimică folosită ca antiseptic în infecțiile renale și intestinale și în industria rășinilor sintetice; urotropină. – Din fr. hexaméthylènetétramine.

hexametru
HEXAMÉTRU, hexametri, s.m. (În versificația latină și elenă) Vers dactilic de șase picioare, în care dactilul ocupă locul al cincilea, folosit în compoziții epice, în special în epopei, legende eroice, satire și scrisori. [Var.: examétru s.m.] – Din fr. hexamètre, lat. hexameter.

hexamotor
HEXAMOTÓR, hexamotoare, adj.n., s.n. (Avion) cu șase motoare. – Din fr. hexamoteur.

hexan
HEXÁN, hexani, s.m. Hidrocarbură saturată, volatilă, incoloră, insolubilă în apă, cu miros specific, care se obține prin distilare din petrol și care este folosită ca dizolvant. – Din fr. hexane.

hexapod
HEXAPÓD, -Ă, hexapozi, -de, adj. (Despre animale) Care are șase picioare. ♦ (Substantivat, n.; la pl.) Clasă de insecte cu șase picioare; p. ext. denumire mai veche dată insectelor; (și la sg.) insectă care face parte din această clasă. – Din fr. hexapode.

hexareactor
HEXAREACTÓR, hexareactoare, adj.n., s.n. (Avion) propulsat de șase turboreactoare. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. hexaréacteur.

hexastic
HEXÁSTIC, -Ă, hexastici, -ce, adj. Compus din șase versuri. – Din fr. hexastique.

hexastil
HEXASTÍL, hexastiluri, s.n. Edificiu sau monument cu șase coloane la fațadă. – Din fr. hexastyle.

hexavalent
HEXAVALÉNT, -Ă, hexavalenți, -te, adj. (Despre radicali sau elemente chimice) Care are valența șase. – Din fr. hexavalent.

hexoda
HEXÓDĂ, hexode, s.f. Tub electronic cu vid, care are șase electrozi. – Din fr. hexode, germ. Hexode.

hexoza
HEXÓZĂ, hexoze, s.f. Nume generic dat monozaharidelor cu șase atomi de carbon în moleculă. – Din fr. hexose.

hi
HI^1 interj. Strigăt cu care se îndeamnă caii la mers. – Onomatopee.

HI^2 interj. V. hă.

hiacint
HIACÍNT^1, hiacinturi, s.n. Piatră semiprețioasă de culoare roșie sau portocalie, varietate nobilă de zirconiu. [Pr.: hi-a-] – Din fr. hyacinthe, lat. hyacinthus.

HIACÍNT^2, hiacinți, s.m. v. iacint.

hiada
HIÁDĂ, hiade, s.f. (Mitol.) Nimfă a norilor încărcați de ploaie. [Pr.: hi-a-] – Din n. pr. Hyades.

hialin
HIALÍN, -Ă, hialini, -e, adj. Care are aspectul, transparența sticlei. ♢ Țesut hialin = țesut rezultat din transformarea patologică a substanței țesutului conjunctiv într-o masă sticloasă, omogenă. [Pr.: hi-a-] – Din fr. hyalin.

hialinoza
HIALINÓZĂ, hialinoze, s.f. Transformare patologică a țesutului conjunctiv în țesut hialin, frecventă în bolile de inimă, de rinichi etc. [Pr.: hi-a-] – Din fr. hyalinose.

hialita
HIALÍTĂ, hialite, s.f. 1. Varietate de opal care are transparență. 2. Sticlă neagră de Boemia. 3. Inflamație a corpului vitros al ochiului. [Pr.: hi-a-] – Din fr. hyalite.

hialograf
HIALOGRÁF, hialografe, s.n. Instrument cu dispozitive reglabile, cu ajutorul căruia se pot desena mecanic perspective. [Pr.: hi-a-] – Din fr. hyalographe.

hialoid
HIALOÍD, -Ă, hialoizi, -de, adj. 1. (Livr.) Care are aspect sticlos. 2. (Anat.; în sintagmele) Umoare hialoidă = lichid transparent care umple fundul globului ocular. Membrană hialoidă = membrană subțire care învelește corpul vitros. [Pr.: hi-a-lo-id] – Din fr. hyaloïde.

hialoplasma
HIALOPLÁSMĂ, hialoplasme, s.f. (Anat.) Zonă periferică a citoplasmei celulare; ectoplasmă (1). [Pr.: hi-a-] – Din fr. hyaloplasme.

hiat
HIÁT, hiaturi, s.n. 1. Întâlnire a două

hiatus
HIÁTUS, hiatusuri, s.n. V. hiat.

hiba
HÍBĂ, hibe, s.f. (Reg.) Defect, cusur. – Din magh. hiba.

hiberna
HIBERNÁ, hibernez, vb. I. Intranz. (Despre unele animale; adesea fig.) A petrece iarna în hibernare. – Din fr. hiberner, lat. hibernare.

hibernacul
HIBERNÁCUL, hibernaculi, s.m. (Bot.) Mugure metamorfozat și caduc, care constituie partea de rezistență în timpul iernii a unor plante acvatice. – Din fr. hibernacle.

hibernal
HIBERNÁL, -Ă, hibernali, -e, adj. (Rar) De iarnă. – Din fr. hibernal, lat. hibernalis.

hibernare
HIBERNÁRE, hibernări, s.f. Acțiunea de a hiberna și rezultatul ei; stare de amorțeală, de viață latentă (asemănătoare cu somnul), în care petrec unele animale iarna, când metabolismul este încetinit și temperatura corpului scăzută; hibernație. ♢ Hibernare artificială = hibernoterapie. – V. hiberna.

hibernatie
HIBERNÁȚIE, hibernații, s.f. Hibernare. – Din fr. hibernation.

hibernoterapie
HIBERNOTERAPÍE, hibernoterapii, s.f. Stare de hibernare realizată pe cale artificială în scop terapeutic sau în unele intervenții chirurgicale. – Din fr. hibernothérapie.

hibiscus
HIBÍSCUS, hibiscuși, s.m. Arbore tropical din familia malvaceelor. – Din fr. hibiscus.

hibrid
HIBRÍD, -Ă, hibrizi, -de, s.m., adj. 1. S.m., adj. (Organism) provenit din încrucișarea a doi indivizi de specii, de soiuri, de genuri sau de rase diferite. 2. Adj. Fig. (Despre realizări, idei, fapte) Alcătuit din elemente disparate; lipsit de armonie. – Din fr. hybride, lat. hybrida.

hibrida
HIBRIDÁ, hibridez, vb. I. Tranz. A obține un hibrid prin procesul de hibridare; a încrucișa prin hibridare două plante, două specii etc.; a hibridiza. – Din fr. hybrider.

hibridare
HIBRIDÁRE, hibridări, s.f. Acțiunea de a hibrida și rezultatul ei; proces, spontan sau provocat artificial, de încrucișare sexuată sau vegetativă între doi indivizi de specii, de soiuri sau de rase diferite; hibridizare; hibridație. – V. hibrida.

hibridatie
HIBRIDÁȚIE s.f. (Rar) Hibridare. – Din fr. hybridation.

hibriditate
HIBRIDITÁTE, hibridități, s.f. Însușirea de a fi hibrid, caracterul a tot ceea ce este hibrid. – Din fr. hybridité.

hibridiza
HIBRIDIZÁ, hibridizez, vb. I. Tranz. A hibrida. – Din germ. hybridisieren.

hibridizare
HIBRIDIZÁRE, hibridizări, s.f. Acțiunea de a hibridiza și rezultatul ei; hibridare; hibridație. – V. hibridiza. Cf. rus. g h i b r i d i z a ț i i a.

hicai
HICĂÍ, hicăiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A bate, a chinui un câine. – Et. nec.

hiclean
HICLEÁN, -Ă, hicleni, -e, adj. (Înv.) V. viclean.

hiclenie
HICLENÍE, hiclenii, s.f. Denumire dată în vechiul drept românesc trădării, feloniei. – Hiclean + suf. -ie.

hicori
HÍCORI, hicori, s.m. Arbore din America de Nord, asemănător cu nucul, din al cărui lemn, greu, foarte tare și flexibil, se fac diverse obiecte, mai ales schiuri (Carya ovata). – Din fr. hickory.

hidalgo
HIDÁLGO s.m. Titlu purtat, în evul mediu, de unii nobili spanioli; persoană care purta acest titlu. – Din fr., sp. hidalgo.

hidartroza
HIDARTRÓZĂ, hidartroze, s.f. Acumulare de lichid (purulent sau seros) în articulații. – Din fr. hydarthrose.

hidatic
HIDÁTIC, hidatice, adj.n. (În sintagma) Chist hidatic = tumoare benignă plină cu lichid, provocată de dezvoltarea în unele organe (ficat, plămâni etc.) a larvelor de tenie; echinococoză. – Din fr. hydatique.

hidatida
HIDATÍDĂ s.f. (Biol.) Formă larvară a teniei echinococ. – Din fr. hydatide.

hidatioza
HIDATIÓZĂ, hidatioze, s.f. Contaminare a unui organism cu larvele care provoacă chisturile hidatice, manifestată prin apariția acestor chisturi în diferite organe. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. hydatiose.

hidatoda
HIDATÓDĂ, hidatode, s.f. Formație epidermică a frunzelor, având formă și structură diferite, cu funcția de a elimina apa sub formă de picături. – Din fr. hydatode.

hidos
HIDÓS, -OÁSĂ, hidoși, -oase, adj. Foarte urât, înfiorător la vedere sau prin comportări; slut, dezgustător, scârbos, hâd. – Din fr. hideux.

hidosenie
HIDOȘÉNIE, hidoșenii, s.f. Faptul de a fi hidos; urâțenie foarte mare, sluțenie. – Hidos + suf. -enie.

hidracarian
HIDRACARIÁN, hidracarieni, s.m. (La pl.) Acarieni de origini diferite, adaptați la viața acvatică; (și la sg.) animal care face parte din această categorie. [Pr.: -ri-an] – Din fr. hydracariens.

hidracid
HIDRACÍD, hidracizi, s.m. Acid compus dintr-un halogen sau un metaloid din grupa oxigenului și unul sau doi atomi de hidrogen. – Din fr. hydracide.

hidradenom
HIDRADENÓM, hidradenoame, s.n. (Med.) Adenom sudoripar. – Din fr. hidradénome.

hidragog
HIDRAGÓG, -Ă, hidragogi, -ge, adj., s.n. (Purgativ) puternic. – Din fr. hydragogue.

hidramnios
HIDRAMNIÓS, hidramniosuri, s.n. Prezență a unei mari cantități de lichid în amnios. [Pr.: -ni-os] – Din fr. hydramnios.

hidrant
HIDRÁNT, hidrante (hidranți), s.n. (m.) Dispozitiv la conductele de distribuție a apei sub presiune, care permite deschiderea și închiderea unuia sau a mai multor furtunuri în același timp. – Din fr. hydrante, germ. Hydrant.

hidrargilit
HIDRARGILÍT s.m. Hidroxid natural de aluminiu, de obicei alb, care este un important minereu de aluminiu. – Din fr. hydrargylite.

hidrargir
HIDRARGÍR s.n. (Chim.) Mercur. – Din fr. hydrargyre.

hidrargirism
HIDRARGIRÍSM s.n. Intoxicație provocată de vaporii sau sărurile de mercur. – Din fr. hydrargyrisme.

hidrargiroza
HIDRARGIRÓZĂ, hidrargiroze, s.f. Boală provocată de

hidrat
HIDRÁT, hidrați, s.m. 1. Compus chimic anorganic solid, de obicei sare, cristalizat cu una sau cu mai multe molecule de apă de cristalizare. 2. Denumire improprie pentru hidroxid. 3. (În sintagma) Hidrat de carbon = glucide, zaharuri. – Din fr. hydrate.

hidrata
HIDRATÁ, pers. 3 hidratează, vb. I. Refl. (Despre substanțe chimice) A se combina cu apă. ♦ (Despre corpuri solide) A absorbi apă prin adeziune. – Din fr. hydrater.

hidratabil
HIDRATÁBIL, -Ă, hidratabili, -e, adj. Care se poate hidrata. – Din fr. hydratable.

hidratant
HIDRATÁNT, -Ă, hidratanți, -te, adj. Care hidratează. – Din fr. hydratant.

hidratare
HIDRATÁRE, hidratări, s.f. Acțiunea de a se hidrata și rezultatul ei. ♦ Interacțiune între particulele unei substanțe dizolvate și moleculele de apă, însoțită de degajare de căldură. ♦ (Med.) Introducere de apă în organism, care se efectuează în caz de hemoragii, vărsături etc. – V. hidrata.

hidratat
HIDRATÁT, -Ă, hidratați, -te, adj. (Despre substanțe chimice) Care s-a combinat cu apa. ♦ (Despre corpuri solide) Care a reținut apa în interiorul său prin adeziune. – V. hidrata.

hidraulic
HIDRAÚLIC, -Ă, hidraulici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Știință care studiază legile de echilibru și de mișcare ale lichidelor și aplicarea lor în tehnică. 2. Adj. Care aparține hidraulicii (1), referitor la hidraulică. ♢ Presă hidraulică = presă al cărei mecanism este alcătuit dintr-un cilindru cu piston acționat de apă sub presiune. – Din fr. hydraulique.

hidrazida
HIDRAZÍDĂ s.f. Substanță cristalină, derivat al hidrazinei, incoloră, cu caracter bazic, solubilă în apă, care se folosește în diferite sinteze organice și ca medicament. – Din fr. hydrazide.

hidrazina
HIDRAZÍNĂ, hidrazine, s.f. Combinație chimică a azotului cu hidrogenul, care se prezintă ca un lichid incolor ce fumegă în aer și se folosește ca antioxidant, reducător, combustibil pentru rachete etc. – Din fr. hydrazine.

hidrazobenzen
HIDRAZOBENZÉN s.m. Derivat al hidrazinei, care se prezintă sub formă de cristale incolore cu miros de camfor și care este folosit ca insecticid. – Din fr. hydrazobenzène.

hidrazona
HIDRAZÓNĂ, hidrazone, s.f. Substanță organică rezultată din

hidra
HÍDRĂ, hidre, s.f. 1. (La pl.) Gen de celenterate cu corpul de forma unui sac, care au, la un capăt, gura înconjurată de 6-8 tentacule și, la celălalt capăt, un fel de disc cu care se fixează pe un suport (Hydra); (și la sg.) animal care face parte din acest gen. 2. (Mitol.) Monstru fabulos închipuit ca un șarpe uriaș cu mai multe capete, care, tăiate, creșteau la loc. [Var.: ídră s.f.] – Din fr. hydre, lat. hydra.

hidremie
HIDREMÍE, hidremii, s.f. Creștere a cantității de plasmă sangvină, întâlnită în hemoragii mari, în anemii grave etc. – Din fr. hydrémie.

hidric
HÍDRIC, hidrice, adj.n. (În sintagma) Regim hidric = regim medical în care se recomandă consumarea (unei cantități mari) de apă. – Din fr. hydrique.

hidro
HIDRO- Element de compunere cu sensul „(care se referă la) apă” și care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. hydro-.

hidroacustic
HIDROACÚSTIC, -Ă, hidroacustici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a acusticii care se ocupă de producerea și propagarea sunetelor în apă. 2. Adj. De hidroacustică. [Pr.: -dro-a-] – Din fr. hydroacoustique.

hidroameliorare
HIDROAMELIORÁRE, hidroameliorări, s.f. Totalitatea lucrărilor de

hidroameliorativ
HIDROAMELIORATÍV, -Ă, hidroameliorativi, -e, adj. Referitor la ansamblul de lucrări hidrotehnice de ameliorare a solului. [Pr.: -dro-a-me-li-o-] – Hidro- + ameliorativ.

hidroameliorator
HIDROAMELIORATÓR, -OÁRE, hidroamelioratori, -oare, s.m. și f. Specialist în hidroameliorații. [Pr.: -dro-a-me-li-o-] – Din fr. hydroaméliorateur.

hidroaviatie
HIDROAVIÁȚIE, hidroaviații, s.f. Mijloc de locomoție aeriană cu hidroavioane. [Pr.: -dro-a-vi-a-] – Din fr. hydroaviation.

hidroavion
HIDROAVIÓN, hidroavioane, s.n. Avion înzestrat cu dispozitive de amerizare, care înlocuiesc trenul de aterizare și care îi permit să plutească pe apă. [Pr.: -dro-a-vi-on] – Din fr. hydroavion.

hidrobicicleta
HIDROBICICLÉTĂ, hidrobiciclete, s.f. Ambarcație sportivă de agrement construită cu un mecanism propulsat cu pedale, prin intermediul căruia este acționată pentru a înainta pe apă. – Hidro- + bicicletă.

hidrobiolog
HIDROBIOLÓG, -Ă, hidrobiologi, -ge, s.m. și f. Specialist în hidrobiologie. [Pr.: -bi-o-] – Din hidrobiologie (derivat regresiv).

hidrobiologic
HIDROBIOLOGÍC, -Ă, hidrobiologici, -ce, adj. Care se referă la hidrobiologie. [Pr.: -bi-o-] – Cf. engl. h y d r o b i o l o g i c a l.

hidrobiologie
HIDROBIOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei care studiază viața animală și vegetală din mediul acvatic, precum și toate procesele care au loc în apă. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. hydrobiologie, germ. Hidrobiologie.

hidrobion
HIDROBIÓN, hidrobioane, s.n. Vas din tablă sau din lemn, de dimensiuni variabile, utilizat pentru transportul peștilor vii. [Pr.: -bi-on] – Et. nec.

hidrobuz
HIDROBÚZ, hidrobuze, s.n. Navă de mic tonaj, folosită de obicei pentru transportul pasagerilor de-a lungul coastei mării. – Hidro- + [auto]buz.

hidrocarbonat
HIDROCARBONÁT, hidrocarbonați, s.m. Substanță organică constituită din carbon, hidrogen și oxigen, în care hidrogenul și oxigenul se găsesc în același raport ca în molecula de apă; carbohidrat. – Din fr. hydrocarbonate.

hidrocarbura
HIDROCARBÚRĂ, hidrocarburi, s.f. Combinație chimică alcătuită din carbon și hidrogen. – Din fr. hydrocarbure.

hidrocefal
HIDROCEFÁL, -Ă, hidrocefali, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de hidrocefalie. – Din fr. hydrocéphale.

hidrocefalie
HIDROCEFALÍE, hidrocefalii, s.f. Afecțiune caracterizată prin acumularea excesivă de lichid cefalorahidian în membranele creierului, însoțită de atrofia acestuia, iar la copii și de creșterea progresivă a cutiei craniene, incomplet osificată. – Din fr. hydrocéphalie.

hidroceluloza
HIDROCELULÓZĂ, hidroceluloze, s.f. Compus chimic obținut prin hidroliza parțială a celulozei sau acțiunea acizilor minerali. – Din fr. hydrocellulose.

hidrocentrala
HIDROCENTRÁLĂ, hidrocentrale, s.f. Centrală hidroelectrică. – Din fr. hydrocentrale.

hidrocentru
HIDROCÉNTRU, hidrocentre, s.n. Regiune geografică bogată în ape și energie hidraulică. – Din fr. hydrocentre.

hidrochimic
HIDROCHÍMIC, -Ă, hidrochimici, -ce, adj. De hidrochimie. – Din fr. hydrochimique.

hidrochimie
HIDROCHIMÍE s.f. Disciplină care studiază proprietățile chimice ale apelor. – Din fr. hydrochimie.

hidrochimist
HIDROCHIMÍST, -Ă, hidrochimiști, -ste, s.m. și f. Specialist în hidrochimie. – Din fr. hydrochimiste.

hidrochinona
HIDROCHINÓNĂ s.f. Substanță chimică organică obținută prin reducerea chinonei și folosită ca revelator în fotografie. – Din fr. hydroquinone, germ. Hydrochinon.

hidrociclon
HIDROCICLÓN, hidrocicloane, s.n. Aparat de sortare și de concentrare a materialelor granulare, în care separarea granulelor se face sub acțiunea forței centrifuge, exercitată de un curent de apă. – Din fr. hydrocyclone.

hidrocinematica
HIDROCINEMÁTICĂ s.f. Ramură a

hidrocora
HIDROCÓRĂ, hidrocore, adj.f., s.f. (Plantă) ale cărei fructe sau semințe sunt adaptate pentru

hidrocorie
HIDROCORÍE s.f. Mod de răspândire a semințelor prin intermediul apei, caracteristic plantelor hidrocore. – Din fr. hydrochorie.

hidrocortizon
HIDROCORTIZÓN s.n. Hormon secretat de glandele suprarenale, care, preparat sintetic, are acțiune

hidrocosmetica
HIDROCOSMÉTICĂ s.f. Ramură a cosmeticii care folosește cu predilecție apa și preparatele cosmetice hidratante. – Din fr. hydrocosmétique.

hidrocultura
HIDROCULTÚRĂ s.f. Cultură a plantelor (industriale) prin menținerea rădăcinilor în soluții nutritive sau în apă, renunțându-se la folosirea pământului; hidroponică. – Din fr. hydroculture, germ. Hydrokultur.

hidrocutie
HIDROCÚȚIE, hidrocuții, s.f. (Med.) Sincopă survenită ca urmare a contactului brusc cu apa rece. – Din fr. hydrocution.

hidrodinamic
HIDRODINÁMIC, -Ă, hidrodinamici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a

hidroelectric
HIDROELÉCTRIC, -Ă, hidroelectrici, -ce, adj. (Despre instalații) Care transformă energia hidraulică în energie electrică. ♢ Centrală hidroelectrică =ansamblu de instalații, clădiri și amenajări în care se produce energie electromagnetică prin transformarea din alte forme de energie; hidrocentrală. ♦ (Despre centrale electrice) Care folosește debitul și căderea unui râu sau al unui fluviu. [Pr.: -dro-e-] – Din fr. hydro-électrique.

hidroelevator
HIDROELEVATÓR, hidroelevatoare, s.n. Dispozitiv folosit pentru

hidroenergetic
HIDROENERGÉTIC, -Ă, hidroenergetici, -ce, adj. Referitor la energia care se produce cu ajutorul apei. [Pr.: -dro-e-] – Hidro- + energetic.

hidroenergie
HIDROENERGÍE s.f. Energie produsă de apa în mișcare; energie hidraulică. [Pr.: -dro-e-] – Din fr. hydroénergie.

hidrofil
HIDROFÍL, -Ă, hidrofili, -e, adj., HIDROFÍLĂ, hidrofile, adj.f., s.f. 1. Adj. Care absoarbe apa în mare cantitate; care se îmbibă ușor cu apă; care are afinitate pentru apă, avid de apă. 2. Adj.f., s.f. (Bot.) (Plantă) la care florile se polenizează în apă sau la suprafața apei; hidrogamă. – Din fr. hydrophile.

hidrofila
HIDROFÍLĂ, hidrofile, s.f. – V. hidrofil (2) [DEX'98]

hidrofilie
HIDROFILÍE, hidrofilii, s.f. Proprietate a unei substanțe de a fi hidrofilă. – Din fr. hydrophilie.

hidrofiliza
HIDROFILIZÁ, hidrofilizez, vb. I. Tranz. A trata un material pentru a deveni hidrofil. – Din fr. hydrophiliser, engl. hydrophilize.

hidrofilizare
HIDROFILIZÁRE, hidrofilizări, s.f. Acțiunea de a hidrofiliza. – V. hidrofiliza.

hidrofilizat
HIDROFILIZÁT, -Ă, hidrofilizați, -te, adj. (Despre materiale) Care a fost tratat pentru a deveni hidrofil. – V. hidrofiliza.

hidrofinare
HIDROFINÁRE, hidrofinări, s.f. Operație de eliminare prin hidrogenare catalitică a sulfului sau a unor compuși care conțin sulf din unele produse petroliere. – Cf. fr., engl. h y d r o f i n i n g.

hidrofita
HIDROFÍTĂ, hidrofite, adj.f., s.f. (Plantă) adaptată la viața acvatică (dulce sau sărată). – Din fr. hydrophites.

hidrofob
HIDROFÓB, -Ă, hidrofobi, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Chim.) Care nu se combină cu apa sub nici o formă; care nu se îmbibă de apă, care nu are afinitate pentru apă; hidrofug. 2. S.m. și f. (Med.) Persoană care suferă de hidrofobie. – Din fr. hydrophobe.

hidrofobie
HIDROFOBÍE, hidrofobii, s.f. 1. (Chim.) Însușire a unei substanțe de a fi hidrofobă. 2. (Med.) Teamă patologică de contactul corporal cu apa. ♦ Aversiune pentru consumarea apei sau a altor lichide, caracteristică unor boli ca turbarea, meningita, tetanosul, isteria etc. – Din fr. hydrophobie.

hidrofobizat
HIDROFOBIZÁT, -Ă, hidrofobizați, -te, adj. (Rar) Impermeabilizat. – De la hidrofob.

hidrofon
HIDROFÓN, hidrofoane, s.n. Aparat utilizat pentru

hidrofor
HIDROFÓR, hidrofoare, s.n. Instalație care asigură presiunea necesară în rețeaua de distribuție a apei dintr-un cartier, dintr-o clădire înaltă etc. – Din fr. hydrophore.

hidroftalmic
HIDROFTÁLMIC, -Ă, hidroftalmici, -ce, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de hidroftalmie. – Din fr. hydrophtalmique.

hidroftalmie
HIDROFTALMÍE, hidroftalmii, s.f. Stare patologică care constă în întinderea globului ocular din cauza unei presiuni interioare prea puternice. – Din fr. hydrophtalmie.

hidrofug
HIDROFÚG, -Ă, hidrofugi, -ge, adj. Hidrofob (1). – Din fr. hydrofuge.

hidrofugare
HIDROFUGÁRE, hidrofugări, s.f. Operație de finisare a țesăturilor care are ca scop micșorarea capacității de umezire a acestora, realizându-se fie prin apretare, fie prin modificarea structurii chimice a fibrelor. – Cf. fr. h y d r o f u g a t i o n.

hidrogama
HIDROGÁMĂ, hidrogame, adj.f., s.f. (Bot.) Hidrofilă (2). – Din fr. hydrogamme.

hidrogel
HIDROGÉL, hidrogeluri, s.n. (Chim.) Gel în care mediul de dispersie este apa. – Din fr. hydrogel.

hidrogen
HIDROGÉN s.n. Element chimic gazos mult mai ușor decât aerul, incolor, inodor, insipid și inflamabil, care, combinat cu oxigenul în anumite proporții, formează o moleculă de apă. ♢ Hidrogen fosforat = combinație a fosforului cu hidrogenul, care se prezintă ca un gaz incolor, foarte toxic; fosfină. Hidrogen greu = deuteriu. Hidrogen sulfurat = combinație a sulfului cu hidrogenul, care se prezintă ca un gaz incolor, cu miros de ouă stricate, toxic; acid sulfuric. – Din fr. hydrogène.

hidrogena
HIDROGENÁ, hidrogenez, vb. I. Tranz. A introduce hidrogen în molecula unei combinații chimice. – Din fr. hydrogéner.

hidrogenare
HIDROGENÁRE, hidrogenări, s.f. Acțiunea de a hidrogena și rezultatul ei. – V. hidrogena.

hidrogenat
HIDROGENÁT, -Ă, hidrogenați, -te, adj. (Chim.) Combinat cu hidrogenul; care conține hidrogen. – Din fr. hydrogéné.

hidrogenerator
HIDROGENERATÓR, hidrogeneratoare, s.n. Generator electric, în general de curent alternativ, acționat de un motor hidraulic. – Hidro- + generator.

hidrogenoliza
HIDROGENOLÍZĂ, hidrogenolize, s.f. Reacție simultană de hidrogenare și de rupere a unei catene de atomi de carbon. – Cf. h i d r o g e n a r e.

hidrogeolog
HIDROGEOLÓG, -Ă, hidrogeologi, -ge, s.m. și f. Specialist în hidrogeologie. [Pr.: -ge-o-] – Din fr. hydrogéologue.

hidrogeologie
HIDROGEOLOGÍE s.f. Știință care se ocupă cu studiul distribuției, al regimului dinamicii și genezei apelor subterane. [Pr.: -ge-o-] – Din fr. hydrogéologie.

hidroglisor
HIDROGLISÓR, hidroglisoare, s.n. Ambarcație cu fundul plat, puțin cufundată în apă, care se mișcă extrem de repede, fiind pusă în mișcare de o elice aeriană. – Din fr. hydroglisseur.

hidrograd
HIDROGRÁD, hidrograde, s.n. (Geogr.) Unitate de măsură a nivelului apelor curgătoare, egală cu a zecea parte din amplitudinea maximă. – Hidro- + grad.

hidrograf
HIDROGRÁF, -Ă, hidrografi, -e, s.m., f. și n. 1. S.m. și f. Specialist în hidrografie. 2. S.n. Grafic care indică variația nivelului sau debitului unui curs de apă, egală cu a zecea parte din amplitudinea maximă. – Din fr. hydrographe.

hidrografic
HIDROGRÁFIC, -Ă, hidrografici, -ce, adj. Care aparține hidrografiei, care se referă la hidrografie. ♢ Bazin hidrografic = regiune, zonă din care își adună afluenții o apă curgătoare mai mare. – Din fr. hydrographique.

hidrografie
HIDROGRAFÍE s.f. 1. Ramură a hidrologiei care se ocupă cu studiul apelor de suprafață dintr-o regiune. ♦ Totalitatea apelor curgătoare și stătătoare ale unei regiuni. 2. Știință care se ocupă cu elaborarea hărților marine. ♦ Totalitatea hărților care reprezintă o mare sau un ocean. – Din fr. hydrographie.

hidroizohipsa
HIDROIZOHÍPSĂ, hidroizohipse, s.f. (Geol.) Curbă obținută prin unirea punctelor cu același nivel hidrostatic subteran la straturile acvifere cu nivel liber. [Pr.: -dro-i-] – Din fr. hydroisohypse.

hidroizola
HIDROIZOLÁ, hidroizolez, vb. I. Tranz. A izola pentru a împiedica sau reduce

hidroizolare
HIDROIZOLÁRE, hidroizolări, s.f. Acțiunea de a hidroizola și rezultatul ei. [Pr.: -dro-i-] – V. hidroizola.

hidroizolat
HIDROIZOLÁT, -Ă, hidroizolați, -te, adj. (Despre construcții) Care este protejat împotriva acțiunilor apei. [Pr.: -dro-i-] – V. hidroizola.

hidrolaza
HIDROLÁZĂ, hidrolaze, s.f. Enzimă care catalizează reacțiile de hidroliză. – Din fr. hydrolase.

hidrolitic
HIDROLÍTIC, -Ă, hidrolitici, -ce, adj. Care se obține prin hidroliză. – Din fr. hydrolytique.

hidroliza
HIDROLÍZĂ, hidrolize, s.f. Reacție chimică între ionii unei sări și ionii apei, care formează un acid slab sau o bază slabă. 2. Reacție chimică între un compus organic și apă, produsă în prezența unui catalizator. – Din fr. hydrolyse.

hidrolocator
HIDROLOCATÓR, hidrolocatoare, s.n. (Mar.) Aparat hidroacustic care determină direcția și distanța unui obiect aflat sub apă prin intermediul ultrasunetelor; sonar. – Din engl. hydrolocator.

hidrolog
HIDROLÓG, -Ă, hidrologi, -ge, s.m. și f. Specialist în domeniul hidrologiei. – Din fr. hydrologue.

hidrologic
HIDROLÓGIC, -Ă, hidrologici, -ce, adj. Care aparține hidrologiei, care se referă la hidrologie. ♢ Bilanț hidrologic = raportul dintre cantitatea de apă primită și cea cedată pe un teritoriu într-un anumit timp din precipitații atmosferice, din scurgerea apei la suprafață și din evaporare. Regim hidrologic = variație în timp a unei cantități de apă care trece printr-o secțiune a unui râu. – Din fr. hydrologique.

hidrologie
HIDROLOGÍE s.f. Știință care studiază proprietățile generale ale apelor de la suprafața scoarței terestre, legile generale care dirijează procesele din hidrosferă, influența reciprocă dintre hidrosferă, atmosferă, litosferă și biosferă, precum și prognoza evoluției elementelor hidrologice, în vederea folosirii lor raționale în economie. – Din fr. hydrologie.

hidromanie
HIDROMANÍE, hidromanii, s.f. (Med.) Tulburare psihică caracterizată prin tendința de sinucidere prin înec. – Din fr. hydromanie.

hidromasaj
HIDROMASÁJ, hidromasaje, s.n. Masaj făcut cu ajutorul apei în mișcare. – Din fr. hydromassage.

hidromecanic
HIDROMECÁNIC, -Ă, hidromecanici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Știință care studiază legile echilibrului și ale mișcării fluidelor, precum și acțiunea corpurilor solide cu care vin în contact. 2. Adj. Care aparține hidromecanicii (1), care se referă la hidromecanică. – Din fr. hydromécanique.

hidromecanizare
HIDROMECANIZÁRE, hidromecanizări, s.f. Ansamblul procedeelor de mecanizare, cu ajutorul curenților de apă, a lucrărilor de excavare, transportare și depunere a materialelor rezultate, aplicat în exploatările din cariere, în mine, la construcția de terasamente, diguri, canale etc. – Hidro- + mecanizare. Cf. fr. h y d r o m é c a n i s a t i o n.

hidromecanizat
HIDROMECANIZÁT, -Ă, hidromecanizați, -te, adj. Care este realizat prin hidromecanizare. – Din hidromecanizare.

hidromel
HIDROMÉL, hidromeluri, s.n. Băutură alcoolică obținută prin fermentația alcoolică a mierii de albine cu apă; mied; mursă^1. – Din fr. hydromel.

hidrometalurgie
HIDROMETALURGÍE s.f. Ramură a metalurgiei care se ocupă cu extragerea metalelor din minereuri cu ajutorul soluțiilor apoase, prin solubilizare, filtrare, precipitare etc. --Din fr. hydrométallurgie.

hidrometeor
HIDROMETEÓR, hidrometeori, s.m. Produs de condensare a vaporilor de apă din atmosferă. [Pr.: -te-or] – Din fr. hydrométéore, germ. Hidrometeore.

hidrometeorologic
HIDROMETEOROLÓGIC, -Ă, hidrometeorologici, -ce, adj. De hidrometeorologie. [Pr.: -te-o-] – Din fr. hydrométéorologique.

hidrometeorologie
HIDROMETEOROLOGÍE s.f. Disciplină care studiază circulația apei în atmosferă. [Pr.: -te-o-] – Din germ. Hydrometeorologie.

hidrometric
HIDROMÉTRIC, -Ă, hidrometrici, -ce, adj. Privitor la hidrometrie, care aparține hidrometriei. – Din fr. hydrométrique.

hidrometrie
HIDROMETRÍE s.f. Ramură a hidrologiei care se ocupă cu determinarea cantitativă a debitului unui curs de apă, cu studiul metodelor tehnice pentru determinarea vitezei, a adâncimii unui curs de apă, a unui strat de apă subteran sau a apei dintr-o conductă, în vederea realizării proiectelor de construcție hidrotehnică și a planului de gospodărire a apelor. – Din fr. hydrométrie.

hidrometru
HIDROMÉTRU, hidrometre, s.n. 1. Aparat pentru măsurarea densității și a vitezei de curgere a lichidelor. 2. Manometru metalic cu scara gradată în unități de coloană de apă, cu care se măsoară nivelul unui curs de apă. – Din fr. hydromètre.

hidromineral
HIDROMINERÁL, -Ă, hidrominerali, -e, adj. Relativ la apele minerale. – Din fr. hydrominéral.

hidromodul
HIDROMODÚL, hidromoduli, s.m. Debit de apă exprimat în litri pe secundă, necesar în timpul unui sezon pentru irigarea suprafeței de un hectar, calculat pentru fiecare cultură agricolă. – Din fr. hydromodule.

hidromonitor
HIDROMONITÓR, hidromonitoare, s.n. Instalație pentru săparea pământului, formată dintr-o conductă metalică prin care se proiectează o vână de apă sub presiune. – Din fr. hydromoniteur, germ. Hydromonitor, rus. ghidromonitor.

hidronefrotic
HIDRONEFRÓTIC, -Ă, hidronefrotici, -ce, adj. (Med.) De hidronefroză. – Din fr. hydronéphrotique.

hidronefroza
HIDRONEFRÓZĂ, hidronefroze, s.f. Acumulare de urină în rinichi datorită unui obstacol pe ureter. – Din fr. hydronéphrose.

hidronim
HIDRONÍM, hidronime, s.n., adj.n. (Cuvânt) care denumește o apă. – Din fr. hydronyme.

hidronimie
HIDRONIMÍE s.f. Totalitatea numelor de ape (dintr-o regiune). – Din fr. hydronymie.

hidroniu
HIDRÓNIU, hidronii, s.m. Ion rezultat din unirea protonului cu o moleculă de apă. – Din fr. hydronium.

hidropat
HIDROPÁT, -Ă, hidropați, -te, adj. Care tratează bolile prin hidroterapie. – Din fr. hydropathe.

hidropatie
HIDROPATÍE, hidropatii, s.f. Tratament medical care constă în întrebuințarea apei sub formă de băi, dușuri, aburi etc. la diferite temperaturi; hidroterapie. – Din fr. hydropathie.

hidropedeza
HIDROPEDÉZĂ, hidropedeze, s.f. Transpirație abundentă. – Din fr. hydropédèse.

hidropic
HIDRÓPIC, -Ă, hidropici, -ce, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de hidropizie; hidropicos. – Din fr. hydropique.

hidropicos
HIDROPICÓS, -OÁSĂ, hidropicoși, -oase, adj., s.m. și f. (Înv.) (Persoană) care suferă de hidropizie; hidropic. [Var.: idropicós, -oásă adj., s.m. și f.] – Hidropic + suf. -os.

hidropizie
HIDROPIZÍE s.f. Boală cauzată de

hidroplana
HIDROPLANÁ, pers. 3 hidroplanează, vb. I. Intranz. (Despre hidroavioane) A se deplasa plutind la suprafața apei. – Din fr. hydroplaner.

hidroplanare
HIDROPLANÁRE, hidroplanări, s.f. Deplasare a unui hidroavion pe apă prin autopropulsie aerodinamică. – Hidro- + planare. Cf. fr. h y d r o p l a n a g e.

hidropneumatic
HIDROPNEUMÁTIC, -Ă, hidropneumatici, -ce, adj., s.n. (Aparat) care funcționează cu ajutorul apei sau al unui lichid ori gaz comprimat. [Pr.: -pne-u-] – Din fr. hydropneumatique.

hidropneumotorax
HIDROPNEUMOTORÁX s.n. (Med.) Pneumotorax spontan caracterizat prin prezența de lichid în cavitatea pleurală. [Pr.: -pne-u-] – Din fr. hydropneumothorax.

hidroponic
HIDROPÓNIC, -Ă, hidroponici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Cultură legumicolă sau floricolă în soluții nutritive sau pe un strat de pietriș sau de nisip prin care circulă permanent apă cu îngrășăminte chimice. 2. Adj. Referitor la hidroponică (1), de hidroponică. – Din fr. hydroponique.

hidroree
HIDRORÉE, hidroree, s.f. (Med.) Scurgere cronică a unui lichid seros. – Din fr. hydrorrhée.

hidrosadenita
HIDROSADENÍTĂ s.f. Inflamație a

hidroscala
HIDROSCÁLĂ, hidroscale, s.f. Aeroport pe apă destinat decolării sau amerizării hidroavioanelor, pe care se află instalațiile necesare manevrării, adăpostirii și întreținerii acestora. – Din fr. hydroscale.

hidroseparator
HIDROSEPARATÓR, hidroseparatoare, s.n. Instalație de separare acționată cu ajutorul unui curent de apă și folosită la prepararea mecanică a cărbunilor. – Hidro- + separator.

hidrosfera
HIDROSFÉRĂ s.f. Învelișul de apă al globului terestru, alcătuit din oceane, mări, lacuri, ghețari, ape curgătoare, ape subterane, zăpezi și ghețuri. – Din fr. hydrosphère, germ. Hydrosphäre.

hidrosol
HIDROSÓL, hidrosoluri, s.n. Sistem coloidal solubil în care mediul de dispersie este apa. – Din fr. hydrosol.

hidrosolubil
HIDROSOLÚBIL, -Ă, hidrosolubili, -e, adj. (Despre substanțe) Care se dizolvă în apă. – Din fr. hydrosoluble.

hidrosonicitate
HIDROSONICITÁTE s.f. Ramură a fizicii care studiază transmiterea energiei prin unde elastice în medii lichide. – Hidro- + sonicitate.

hidrostatic
HIDROSTÁTIC, -Ă, hidrostatici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a

hidrotehnic
HIDROTÉHNIC, -Ă, hidrotehnici, -ce, s.f., adj. 1. Ramură a tehnicii care se ocupă cu folosirea apei și cu proiectarea și executarea lucrărilor de folosire a apei, a energiei hidraulice și a lucrărilor de prevenire a distrugerilor provocate de ape. 2. Adj. Privitor la hidrotehnică (1), care aparține hidrotehnicii. – Din fr. hydrotechnique, germ. Hydrotechnik.

hidrotehnician
HIDROTEHNICIÁN, -Ă, hidrotehnicieni, -e, s.m. și f. Specialist în hidrotehnică. [Pr.: -ci-an] – Hidrotehnică + suf. -ian.

hidroterapeut
HIDROTERAPEÚT, hidroterapeuți, s.m. Specialist în hidroterapie. [Pr.: -pe-ut] – Din fr. hydrothérapeute.

hidroterapic
HIDROTERÁPIC, -Ă, hidroterapici, -ce, adj. Care se referă la hidroterapie, care aparține hidroterapiei, de hidroterapie. – Din fr. hydrothérapique.

hidroterapie
HIDROTERAPÍE, hidroterapii, s.f. Tratament medical care constă în întrebuințarea apei sub formă de băi, dușuri, aburi etc. la diferite temperaturi; hidropatie. – Din fr. hydrothérapie.

hidrotermal
HIDROTERMÁL, -Ă, hidrotermali, -e, adj. Care se referă la ape fierbinți, provenite prin răcirea topiturilor magmatice. ♢ (Geol.) Proces hidrotermal sau fază hidrotermală = ultima etapă a consolidării magmatice. – Din fr. hydrothermal.

hidrotermoterapie
HIDROTERMOTERAPÍE, hidrotermoterapii, s.f. Tratament cu ape termale. – Din fr. hydrothermothérapie.

hidrotimetrie
HIDROTIMETRÍE, hidrotimetrii, s.f. Măsurare a durității unei ape. – Din fr. hydrotimétrie.

hidrotipie
HIDROTIPÍE, hidrotipii, s.f. Procedeu de realizare a fotografiilor în culori, folosit mai ales la copierea filmelor cinematografice în culori cu matrițe în relief, care se colorează cu coloranți solubili în apă. – Din fr. hydrotypie.

hidrotropism
HIDROTROPÍSM, hidrotropisme, s.n. Mișcare de orientare a rădăcinilor plantelor superioare și a miceliilor de ciuperci spre locurile mai umede ale solului. – Din fr. hydrotropisme.

hidroxid
HIDROXÍD, hidroxizi, s.m. Compus chimic anorganic a cărei moleculă conține în structura sa una sau mai multe grupe hidroxil. – Din fr. hydroxyde.

hidroxil
HIDROXÍL, hidroxili, s.m. Radical monovalent format dintr-un atom de hidrogen și un atom de oxigen; oxidril. – Din fr. hydroxyle.

hidrozoar
HIDROZOÁR, hidrozoare, s.n. (La pl.) Clasă de celenterate marine și de apă dulce, care trăiesc solitare sau în colonii; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. [Pr.: -zo-ar] – Din fr. hydrozoaires.

hidrura
HIDRÚRĂ, hidruri, s.f. Combinație a hidrogenului cu alte elemente chimice. ♢ (Chim.) Hidrură de bor = boran. – Din fr. hydrure.

hiena
HIÉNĂ, hiene, s.f. Mamifer carnivor asemănător cu câinele, cu blana cenușie tărcată, cu gâtul gros, cu urechile golașe și cu picioarele anterioare mai lungi decât cele posterioare, care trăiește în Africa și în Asia și care se hrănește mai ales cu cadavre (Hyaena hyaena). ♦ Fig. Om ticălos, nemernic, mizerabil. [Pr.: hi-e-] – Din fr. hyène, lat. hyaena.

hienida
HIENÍDĂ, hienide, s.f. (La pl.) Familie de mamifere carnivore din care face parte hiena; (și la sg.) animal din această familie. [Pr.: hi-e-] – Din fr. hyénidés.

hieratic
HIERÁTIC, -Ă, hieratici, -ce, adj. 1. Care ține de lucruri sfinte. 2. (În sintagma) Scriere hieratică = scriere cursivă și simplificată a hieroglifelor. 3. (În artă; despre concepții, orientări, realizări etc.) Care reprezintă sau susține reprezentarea personajelor în atitudini convenționale, solemne, rigide, conform regulilor fixate de canoanele religioase. [Pr.: hi-e-] – Din fr. hiératique, lat. hieraticus.

hieratism
HIERATÍSM s.n. Spirit sau sistem hieratic; caracterul a ceea ce este hieratic. [Pr.: hi-e-] – Din fr. hiératisme.

hierb
HIERB, hierburi, s.n. V. herb.

hierofant
HIEROFÁNT, hierofanți, s.m. Preot antic grec care iniția pe neofiți în mistere și în oracole. [Pr.: hi-e-] – Din fr. hiérophante.

hieroglifa
HIEROGLÍFĂ, hieroglife, s.f. Semn sau caracter din scrierea vechilor egipteni, care reprezenta noțiunile prin figuri de ființe și de obiecte. ♦ Fig. (ir.) Scris neciteț, indescifrabil. [Pr.: hi-e-. – Var.: ieroglífă s.f.] – Din fr. hiéroglyphe.

hieroglific
HIEROGLÍFIC, -Ă, hieroglifici, -ce, adj. Scris cu hieroglife. ♦ Fig. (Ir.; despre scris) Care este neciteț, indescifrabil, greu de înțeles. [Pr.: hi-e-. – Var.: ieroglífic, -ă adj.] – Din fr. hiéroglyphique, lat. hieroglyphicus.

hifa
HÍFĂ, hife, s.f. Filament din celule care alcătuiește miceliul unei ciuperci. – Din fr. hyphe.

hifi
HI-FI s.f. invar., adj. invar. 1. S.f. invar. Înaltă fidelitate. 2. Adj. invar. De înaltă fidelitate. [Pr.: haifi, hifi] – Cuv. engl.

higiena
HIGIÉNĂ s.f. V. igienă.

higienic
HIGIÉNIC, -Ă, higienici, -ce, adj. V. igienic.

higienist
HIGIENÍST, -Ă, higieniști, -ste, adj., s.m. și f. V. igienist.

higrofil
HIGROFÍL, -Ă, higrofili, -e, adj. (Despre plante) Care caută umiditatea, care se dezvoltă în condiții de mare umiditate. – Din fr. hygrophile.

higrofita
HIGROFÍTĂ, higrofite, adj.f., s.f. (Plantă) care se dezvoltă normal când substratul (2) pe care vegetează are o mare umiditate. – Din fr. hygrophyte.

higrograf
HIGROGRÁF, higrografe, s.n. Aparat folosit pentru înregistrarea gradului de umiditate a aerului din atmosferă. – Din fr. hygrographe.

higrograma
HIGROGRÁMĂ, higrograme, s.f. Diagramă care reprezintă variația umidității aerului. – Din fr. hygrogramme.

higrologie
HIGROLOGÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu studiul umidității aerului. – Din fr. hygrologie.

higroma
HIGRÓMĂ, higrome, s.f. Inflamație a pungilor seroase de sub piele, în dreptul unei articulații. – Din fr. hygroma.

higrometric
HIGROMÉTRIC, -Ă, higrometrici, -ce, adj. Care ține de higrometrie, referitor la higrometrie. – Din fr. hygrométrique.

higrometrie
HIGROMETRÍE s.f. Ramură a meteorologiei care se ocupă cu descrierea metodelor și a aparatelor utilizate în determinarea umidității aerului atmosferic. – Din fr. hygrométrie.

higrometru
HIGROMÉTRU, higrometre, s.n. Aparat cu care se măsoară umiditatea gazelor. – Din fr. hygromètre.

higroscop
HIGROSCÓP, higroscoape, s.n. Instrument folosit pentru studierea variației umidității aerului atmosferic. – Din fr. hygroscope.

higroscopic
HIGROSCÓPIC, -Ă, higroscopici, -ce, adj. Care are calitatea de a absorbi umiditatea din aer. – Din fr. hygroscopique.

higroscopicitate
HIGROSCOPICITÁTE s.f. Proprietate a unui corp de a fi higroscopic. – Higroscopic + suf. -itate.

higroscopie
HIGROSCOPÍE s.f. (Rar) Higrometrie. – Din fr. hygroscopie.

higrostat
HIGROSTÁT, higrostate, s.n. Aparat folosit pentru menținerea umidității relative a aerului dintr-o încăpere, dintr-o instalație etc. – Din fr. hygrostat.

hil
HIL, hiluri, s.n. 1. (Anat.) Porțiune la suprafața unui organ pe unde pătrund vasele sangvine și nervii. 2. (Bot.) Cicatrice aflată pe învelișul seminței, la locul unde aceasta s-a desprins de piciorușul ovulului. – Din fr. hile, lat. hilum.

hilar
HILÁR^1, -Ă, hilari, -e, adj. (Anat.) Care se referă la hil, care aparține hilului. – Din fr. hilaire.

HILÁR^2, -Ă, hilari, -e, adj. V. ilar.

hilariant
HILARIÁNT, -Ă, hilarianți, -te, adj. V. ilariant.

hilaritate
HILARITÁTE s.f. V. ilaritate.

hilea
HILÉA s.f. Denumire a pădurii ecuatoriale congoleze. – Et. nec.

hiloti
HILÓȚI s.m. pl. v. chiloți.

hilozoism
HILOZOÍSM s.n. Teorie potrivit căreia întreaga materie ar fi vie, însuflețită, având capacitatea de a simți și de a gândi. – Din fr. hylozoïsme.

hilozoist
HILOZOÍST, -Ă, hilozoiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al hilozoismului. – Din fr. hylozoïste.

himen
HIMÉN (HÍMEN), himene, s.n. Membrană care acoperă, la fetele virgine, orificiul extern al vaginului. – Din fr., lat. hymen.

himenopter
HIMENOPTÉR, himenoptere, s.n. (La pl.) Ordin care cuprinde insecte cu două perechi de aripi membranoase, cu metamorfoză completă, femelele având la vârful abdomenului un ac cu venin, și care trăiesc adesea organizate în colonii; (și la sg.) insectă care face parte din acest ordin. – Din fr. hyménoptères.

himera
HIMÉRĂ, himere, s.f. 1. Închipuire fără temei, fantezie irealizabilă; iluzie, fantasmă. 2. Monstru în mitologia antică greacă, închipuit ca un animal cu cap de leu, cu corp de capră și cu coadă de șarpe; p. ext. motiv decorativ reprezentând un astfel de monstru. 3. (Bot.; în sintagma) Himeră de altoire = plantă ale cărei țesuturi sunt diferite din punct de vedere genetic. 4. (Biol.) Organism produs prin fuziunea a doi sau mai mulți zigoți distincți. – Din fr. chimère, it. chimera, lat. Chimaera.

himeric
HIMÉRIC, -Ă, himerici, -ce, adj. Care se bazează pe himere (1); lipsit de orice temei real; iluzoriu. ♦ (Și adv.) Ca de himeră, fantastic. – Din fr. chimérique (după himeră).

hindi
HÍNDI s.n. Unul dintre aspectele literare ale limbii hindustane, limbă oficială în India. – Cuv. fr.

hindichi
HINDÍCHI, hindichiuri, s.n. (Reg.) Șanț; tranșee. [Var.: hândíchi s.n.] – Din tc. hendek.

hinduism
HINDUÍSM s.n. Religie răspândită în India, bazată pe principalele dogme ale brahmanismului și ale budismului. – Din fr. hindouisme, germ. Hinduismus.

hinduist
HINDUÍST, -Ă, hinduiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al hinduismului. – Din fr. hindouiste.

hindus
HINDÚS, -Ă, hinduși, -se, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Indiei; persoană aparținând religiei brahmanice sau celei hinduiste. 2. Adj. Care aparține Indiei sau populației ei, privitor la India sau la populația ei. – Din fr. hindou.

hindustana
HINDUSTÁNĂ adj.f., s.f.

hingher
HINGHÉR, hingheri, s.m. Persoană, în slujba serviciului de ecarisaj, care se ocupă cu prinderea câinilor vagabonzi; hoher (1). [Var.: (înv.) henghér s.m.] – Din săs. hoenger (= germ. Henker).

hinterland
HÍNTERLAND, hinterlanduri, s.n. 1. Regiune relativ rigidă din punct de vedere tectonic, situată în spatele unui sistem muntos cutat. 2. Teritoriu care gravitează spre un centru economic. 3. Regiune învecinată cu un teritoriu ocupat, folosită ca bază a unor acțiuni expansioniste; p. ext. coloniile și țările dependente de metropolă. – Din germ. Hinterland.

hinteu
HINTÉU, hinteie, s.n. (Reg.) Trăsură, caleașcă (închisă). – Din magh. hintó.

hioid
HIOÍD, hioide, adj.n. (În sintagma) Os hioid (și substantivat, n.) = os mic în formă de potcoavă, așezat în partea anterioară și superioară a gâtului, între baza limbii și laringe. [Pr.: hi-o-] – Din fr. hyoïde.

hiola
HÍOLĂ s.f. (Reg.; în loc. adv.) În hiolă = târând după sine, împingând cu sine. – Et. nec.

hiparion
HIPARIÓN, hiparioni, s.m. Gen fosil de ecvidee, care avea la membre câte un deget funcțional și care este considerat strămoșul calului. [Pr.: -ri-on] – Din fr. hipparion.

hiper
HIPER- Element de compunere însemnând „peste, excesiv de...”, folosit la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. hyper-, germ. hyper- (Hyper-).

hiperaciditate
HIPERACIDITÁTE, hiperacidități, s.f. Tulburare funcțională care se manifestă prin creșterea excesivă a acidului clorhidric din secreția gastrică, întâlnită la gastrite, ulcer duodenal; hiperclorhidrie. – Hiper- + aciditate.

hiperacuzie
HIPERACUZÍE, hiperacuzii, s.f. Hiperestezia auzului. – Din fr. hyperacousie.

hiperalgezic
HIPERALGÉZIC, -Ă, hiperalgezici, -ce, adj., s.m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de hiperalgezie. – Din fr. hyperalgésique.

hiperalgezie
HIPERALGEZÍE, hiperalgezii, s.f. (Med.) Sensibilitate exagerată la durere; hiperalgie. – Din fr. hyperalgésie.

hiperalgie
HIPERALGÍE, hiperalgii, s.f. (Med.) Sensibilitate exagerată la durere; hiperalgezie. – Din fr. hyperalgie.

hiperbata
HIPERBÁTĂ, hiperbate, s.f. 1. Inversiune a ordinii naturale a cuvintelor, inversiune a topicii normale. 2. Adaos pe care îl face scriitorul sau vorbitorul după încheierea unui enunț. – Din fr. hyperbate.

hiperbola
HIPÉRBOLĂ, hiperbole, s.f. 1. (Mat.) Curbă reprezentând locul geometric al punctelor dintr-un plan pentru care diferența distanțelor față de două puncte fixe, numite focare, este constantă. 2. Figură de stil care constă în exagerarea mărimii, importanței etc. reale a lucrurilor. [Var.: ipérbolă s.f.] – Din fr. hyperbole.

hiperbolic
HIPERBÓLIC, -Ă, hiperbolici, -ce, adj. 1. (Mat.) De forma hiperbolei (1). 2. Care are caracterul hiperbolei (2), cu hiperbole. ♦ Exagerat. [Var.: iperbólic, -ă adj.] – Din fr. hyperbolique, lat. hyperbolicus.

hiperboliza
HIPERBOLIZÁ, hiperbolizez, vb. I. Tranz. A da dimensiuni exagerate mărimii, importanței etc. unui lucru, unui fapt etc. – Hiperbolă + suf. -iza.

hiperbolizare
HIPERBOLIZÁRE, hiperbolizări, s.f. Acțiunea de a hiperboliza și rezultatul ei. – V. hiperboliza.

hiperbolizat
HIPERBOLIZÁT, -Ă, hiperbolizați, -te, adj. Care este foarte exagerat. – V. hiperboliza.

hiperboloid
HIPERBOLOÍD, hiperboloizi, s.m. (Mat.) Suprafață rezultată din revoluția unei hiperbole în jurul uneia dintre axele sale. – Din fr. hyperboloïde.

hiperborean
HIPERBOREÁN, -Ă, hiperboreeni, -e, adj. Care se află, care trăiește în extremitatea de miazănoapte a globului pământesc. [Pr.: -re-an] – Din fr. hyperboréen.

hiperboreu
HIPERBORÉU, -ÉE, hiperborei, -ee, adj., s.m. și f. (Persoană) din regiunea extremului nordic; p. gener. (persoană) de la nord; hiperborean. – Din fr. hyperborée.

hipercalcemie
HIPERCALCEMÍE, hipercalcemii, s.f. (Med.) Creștere anormală a cantității de calciu în sânge; cantitate de calciu anormal de mare prezentă în sânge. – Din fr. hypercalcémie.

hipercaracterizare
HIPERCARACTERIZÁRE, hipercaracterizări, s.f. Cumul de mijloace morfologice folosit pentru evidențierea unei singure valori lexicale sau gramaticale. – Hiper- + caracterizare.

hipercheratoza
HIPERCHERATÓZĂ, hipercheratoze, s.f. Îngroșare a stratului cornos al pielii. – Din fr. hyperkératose.

hiperchinezie
HIPERCHINEZÍE, hiperchinezii, s.f. Activitate exagerată efectuată de mușchii^2 scheletici sau de mușchii^2 netezi ai unui organ cavitar. – Din fr. hyperkinésie.

hiperclorhidrie
HIPERCLORHIDRÍE, hiperclorhidrii, s.f. Tulburare funcțională care se manifestă prin creșterea excesivă a acidului clorhidric din secreția gastrică, întâlnită la gastrite, ulcer duodenal; hiperaciditate (gastrică). – Din fr. hyperchlorhydrie.

hipercorect
HIPERCORÉCT, -Ă, hipercorecți, -te, adj. (Lingv.; despre forme gramaticale, despre cuvinte, grafii etc.) Care este eronat din cauză că i s-a aplicat, prin analogie, o regulă lingvistică valabilă pentru alte situații; care conține o greșeală izvorâtă din teama de a nu greși. – Din fr. hypercorrect.

hipercorectitudine
HIPERCORECTITÚDINE, hipercorectitudini, s.f. (Lingv.) Greșeală de limbă care constă în folosirea de forme hipercorecte, datorită efortului conștient al vorbitorilor de a se conforma mecanic normelor limbii literare. – Hiper – + corectitudine.

hiperemic
HIPERÉMIC, -Ă, hiperemici, -ce, adj. Privitor la hiperemie, de hiperemie; care prezintă fenomene de hiperemie. – Din hiperemie.

hiperemie
HIPEREMÍE, hiperemii, s.f. (Med.) Aflux de sânge într-un organ sau într-o anumită regiune a corpului. – Din fr. hyperémie.

hiperemotiv
HIPEREMOTÍV, -Ă, hiperemotivi, -e, adj. Foarte emotiv, excesiv de impresionabil. – Hiper- + emotiv.

hiperemotivitate
HIPEREMOTIVITÁTE s.f. Emotivitate excesivă, bolnăvicioasă. – Din fr. hyperémotivité.

hiperestezie
HIPERESTEZÍE, hiperestezii, s.f. Sensibilitate exagerată a unui organ de simț. – Din fr. hyperesthésie.

hiperexcitabilitate
HIPEREXCITABILITÁTE s.f. Excitabilitate excesivă, patologică. – Hiper- + excitabilitate.

hiperfoliculinie
HIPERFOLICULINÍE s.f. Secreție exagerată de foliculină. – Din fr. hyperfolliculinie.

hiperfrecventa
HIPERFRECVÉNȚĂ, hiperfrecvențe, s.f. (Fiz.) Frecvență corespunzătoare microundelor. – Din fr. hyperfréquence.

hiperfunctie
HIPERFÚNCȚIE, hiperfuncții, s.f. (Med.) Activitate exagerată a unui organ. [Var.: hiperfuncțiúne s.f.] – Din fr. hyperfonction.

hiperfunctiune
HIPERFUNCȚIÚNE, hiperfuncțiuni, s.f. V. hiperfuncție.

hiperglicemie
HIPERGLICEMÍE s.f. (Med.) Creștere peste valorile normale a concentrației de glucoză din sânge, frecventă în diabetul zaharat. – Din fr. hyperglycémie.

hiperhidroza
HIPERHIDRÓZĂ, hiperhidroze, s.f. Boală caracterizată printr-o hipersecreție a

hiperinsulinism
HIPERINSULINÍSM s.n. Boală endocrină cauzată de secreția excesivă de insulină. – Din fr. hyperinsulinisme.

hiperita
HIPERÍTĂ s.f. V. iperită.

hipermenoree
HIPERMENORÉE, hipermenoree, s.f. Menstruație foarte abundentă, întâlnită la începutul menopauzei, în unele boli uterine, în cancerul uterin etc. – Din fr. hyperménorrhée.

hipermetrop
HIPERMETRÓP, -Ă, hipermetropi, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de hipermetropie. – Din fr. hypermétrope.

hipermetropie
HIPERMETROPÍE, hipermetropii, s.f. Defect de vedere care se datorește faptului că focarul imaginii este situat dincolo de retină; hipermetropism. – Din fr. hypermétropie.

hipermetropism
HIPERMETROPÍSM s.n. (Med.) Defect de vedere care se datorește faptului că focarul imaginii este situat dincolo de retină; hipermetropie. – Din fr. hypermétropisme.

hipermetru
HIPERMÉTRU, hipermetri, s.m. Vers antic cu o silabă suplimentară care, în rostire, se elimină înaintea cuvântului următor, dacă acesta începe cu o vocală. – Din fr. hypermètre.

hipermnezie
HIPERMNEZÍE, hipermnezii, s.f. Excitație excesivă, patologică a memoriei. – Din fr. hypermnésie.

hipernefrom
HIPERNEFRÓM, hipernefromuri, s.n. (Med.; în sintagma) Hipernefrom medular = tumoare localizată în glanda medulosuprarenală. – Din fr. hypernéphrome.

hiperon
HIPERÓN, hiperoni, s.m. (Fiz.) Particulă elementară cu masă mai mare decât masa protonului. – Din fr. hypéron.

hiperonic
HIPERÓNIC, -Ă, hiperonici, -ce, adj. (Fiz.) De hiperon. – Hiperon + suf. -ic.

hiperosmie
HIPEROSMÍE, hiperosmii, s.f. Sensibilitate excesivă a simțului mirosului. – Din fr. hyperosmie.

hiperostoza
HIPEROSTÓZĂ, hiperostoze, s.f. (Med.) Dezvoltare anormală a zonei osoase. – Din fr. hyperostose.

hiperparatiroidism
HIPERPARATIROIDÍSM s.n. Boală manifestată prin

hiperparazit
HIPERPARAZÍT, -Ă, hiperparaziți, -te, adj., s.m. și f. (Parazit al altor paraziți) care atacă plantele și animalele. – Din fr. hyperparasite.

hiperplazie
HIPERPLAZÍE, hiperplazii, s.f. Creștere excesivă a unui țesut, datorită înmulțirii rapide a celulelor. – Din fr. hyperplasie.

hiperprosexie
HIPERPROSEXÍE s.f. (Psih.) Concentrare exagerată a atenției. – Din engl. hyperprosexia.

hiperproteinemie
HIPERPROTEINEMÍE, hiperproteinemii, s.f. (Med.) Creștere a cantității de proteine din sânge peste concentrația normală; cantitate de proteine care depășește concentrația normală în sânge. [Pr.: -te-i-] – Din fr. hyperprotéinémie.

hipersecretie
HIPERSECRÉȚIE, hipersecreții, s.f. Secreție exagerată a unei glande. – Din fr. hypersécrétion.

hipersensibil
HIPERSENSÍBIL, -Ă, hipersensibili, -e, adj. Excesiv de sensibil. – Din fr. hypersensible.

hipersensibilitate
HIPERSENSIBILITÁTE, hipersensibilități, s.f. Sensibilitate exagerată. – Din fr. hypersensibilité.

hipersensibiliza
HIPERSENSIBILIZÁ, hipersensibilizez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) sensibiliza foarte mult. – Din fr. hypersensibiliser.

hipersensibilizare
HIPERSENSIBILIZÁRE, hipersensibilizări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) hipersensibiliza și rezultatul ei. 2. Tratament al emulsiilor fotografice pentru mărirea sensibilității. – V. hipersensibiliza.

hipersensibilizat
HIPERSENSIBILIZÁT, -Ă, hipersensibilizați, -te, adj. Care a devenit foarte sensibil. – V. hipersensibiliza.

hipersomnie
HIPERSOMNÍE, hipersomnii, s.f. (Med.) Tendință de somn prelungit; somnolență. – Din fr. hypersomnie.

hipersonic
HIPERSÓNIC, -Ă, hipersonici, -ce, adj. 1. (Despre viteze) Care depășește viteza supersonică. 2. (Despre aparate de zbor) Care atinge o viteză hipersonică (1). Avion hipersonic. – Din fr. hypersonique, engl. hypersonic.

hipersunet
HIPERSÚNET, hipersunete, s.n. (Fiz.) Ultrasunet de frecvență foarte înaltă. – Hiper- + sunet (după engl. hypersound).

hipersustentatie
HIPERSUSTENTÁȚIE, hipersustentații, s.f. Mărire a sustentației avioanelor cu ajutorul unor dispozitive manevrabile sau automate, montate la bordurile aripilor sau pe ampenaje. – Din fr. hypersustentation.

hipertensiune
HIPERTENSIÚNE, hipertensiuni, s.f. Creștere trecătoare sau constantă a presiunii sângelui în sistemul arterial sau în cel venos, datorită unor stări nervoase, boli renale, cardiovasculare, endocrine etc.; hipertonie (3). [Pr.: -si-u-] – Din fr. hypertension.

hipertensiv
HIPERTENSÍV, -Ă, hipertensivi, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de hipertensiune. – Din fr. hypertensif.

hipertermal
HIPERTERMÁL, -Ă, hipertermali, -e, adj. (Despre ape minerale) Cu temperatură foarte ridicată. – Hiper- + termal.

hipertermie
HIPERTERMÍE, hipertermii, s.f. Creștere anormală a temperaturii corpului. – Din fr. hyperthermie.

hipertimie
HIPERTIMÍE, hipertimii, s.f. (Med.) Creștere exagerată a bunei dispoziții caracteristică stărilor maniacale. – Din fr. hyperthymie.

hipertiroidian
HIPERTIROIDIÁN, -Ă, hipertiroidieni, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de hipertiroidie. [Pr.: -ro-i-di-an] – Din fr. hyperthyroïdien.

hipertiroidie
HIPERTIROIDÍE s.f. Boală endocrină care se datorește secreției excesive a hormonilor tiroidieni și care se manifestă prin creșterea glandei tiroide, slăbire, ridicarea metabolismului bazal etc.; hipertiroidism. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. hyperthyroïdie.

hipertiroidism
HIPERTIROIDÍSM s.n. Boală endocrină care se datorește secreției excesive a hormonilor tiroidieni și care se manifestă prin creșterea glandei tiroide, slăbire, ridicarea metabolismului bazal etc.; hipertiroidie. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. hyperthyroïdisme.

hipertonic
HIPERTÓNIC, -Ă, hipertonici, -ce, adj. (Despre soluții) Care are o presiune osmotică superioară unei alte soluții. – Din fr. hypertonique.

hipertonie
HIPERTONÍE, hipertonii, s.f. 1. Stare a unei soluții hipertonice. 2. Creștere a tonusului mușchilor scheletici sau ai diferitelor organe interne și a sistemului nervos vegetativ. 3. Hipertensiune. – Din fr. hypertonie.

hipertricoza
HIPERTRICÓZĂ s.f. (Med.) Creștere anormală de păr pe față, pe corp și pe membre, în special la femei, datorită unor tulburări endocrine; hirsutism. – Din fr. hypertrichose.

hipertrofia
HIPERTROFIÁ, pers. 3 hipertrofiază, vb. I. Refl. (Despre organe și țesuturi) A-și mări volumul în mod anormal ca urmare a unei funcții nutritive exagerate sau a unui proces maladiv. [Pr.: -fi-a] – Din fr. hypertrophier.

hipertrofic
HIPERTRÓFIC, -Ă, hipertrofici, -ce, adj. (Med.) Care prezintă hipertrofie. – Din fr. hypertrophique.

hipertrofie
HIPERTROFÍE, hipertrofii, s.f. Dezvoltare excesivă a volumului unui organ sau al unui țesut fără înmulțirea celulelor acestuia, datorită unei funcții nutritive exagerate ori din cauza unui proces maladiv. – Din fr. hypertrophie.

hipertrofiere
HIPERTROFIÉRE s.f. (Med.) Acțiunea de a (se) hipertrofia și rezultatul ei. [Pr.: -fi-e-] – V. hipertrofia.

hiperurbanism
HIPERURBANÍSM, hiperurbanisme, s.n. Fenomen care constă în crearea unor variante fonetice, forme gramaticale, accentuări sau grafii necorecte, datorită intenției vorbitorului de a evita o exprimare sau o grafie presupusă neliterară; formă care rezultă din acest fenomen. – Din fr. hyperurbanisme.

hipervitaminoza
HIPERVITAMINÓZĂ, hipervitaminoze, s.f. Tulburare a organismului datorită administrării exagerate a unor vitamine, în special a vitaminelor A sau D. – Din fr. hypervitaminose.

hipiatric
HIPIÁTRIC, -Ă, hipiatrici, -ce, adj. Referitor la bolile cailor, de hipiatrie. [Pr.: -pi-a-] – Din fr. hippiatrique.

hipiatrie
HIPIATRÍE s.f. Studiul bolilor la cai. [Pr.: -pi-a-] – Din fr. hippiatrie.

hipic
HÍPIC, -Ă, hipici, -ce, adj. De cai, referitor la cai, la care participă cai (de curse). – Din fr. hippique.

hipism
HIPÍSM s.n. Sport practicat cu cai (de curse). – Din fr. hippisme.

hipnagogic
HIPNAGÓGIC, -Ă, hipnagogici, -ce, adj. Referitor la stările care conduc la somn, care sunt intermediare între veghe și somn. – Din fr. hypnagogique.

hipnogen
HIPNOGÉN, -Ă, hipnogeni, -e, adj., s.n. (Substanță, medicament) care provoacă somnul. – Din fr. hypnogène.

hipnonarcoza
HIPNONARCÓZĂ, hipnonarcoze, s.f. (Med.) Narcoză obținută prin hipnoză profundă. – Din germ. Hypnonarkose.

hipnopedie
HIPNOPEDÍE s.f. Ansamblu de procedee care permit ușurarea memorării în timpul somnului. – Din fr. hypnopédie.

hipnoterapie
HIPNOTERAPÍE s.f. (Med.) Tratament prin hipnoză. – Din engl. hypnotherapy.

hipnotic
HIPNÓTIC, -Ă, hipnotici, -ce, adj., s.n. 1. Adj., s.n. (Substanță) care provoacă un somn artificial; hipnotizant, soporific, somnifer. 2. Adj. Provocat de hipnoză. 3. Adj. Fig. Captivant, fascinant. – Din fr. hypnotique.

hipnotism
HIPNOTÍSM s.n. Totalitatea fenomenelor caracteristice hipnozei; totalitatea procedeelor practicate pentru provocarea hipnozei și pentru aplicațiile ei terapeutice. – Din fr. hypnotisme.

hipnotiza
HIPNOTIZÁ, hipnotizez, vb. I. Tranz. (Adesea fig.) A adormi pe cineva prin hipnoză, a-l face să treacă la starea de hipnoză, a provoca apariția unor faze hipnotice în celula scoarței cerebrale. – Din fr. hypnotiser.

hipnotizant
HIPNOTIZÁNT, -Ă, hipnotizanți, -te, adj., s.n. 1. Adj. (Adesea fig.) Care hipnotizează. 2. Adj., s.n. Hipnotic (1). – Hipnotiza + suf. -ant.

hipnotizare
HIPNOTIZÁRE, hipnotizări, s.f. Acțiunea de a hipnotiza și rezultatul ei. – V. hipnotiza.

hipnotizat
HIPNOTIZÁT, -Ă, hipnotizați, -te, adj. (Adesea fig.) Care este în stare de hipnoză. ♦ Fig. Captivat, fascinat. – V. hipnotiza.

hipnotizator
HIPNOTIZATÓR, -OÁRE, hipnotizatori, -oare, s.m. și f., adj. (Persoană) care hipnotizează, care provoacă hipnoza; hipnotizor. – Hipnotiza + suf. -tor (după fr. hypnotiseur).

hipnotizor
HIPNOTIZÓR, -OÁRE, hipnotizori, -oare, s.m. și f., adj. (Rar) (Persoană) care hipnotizează, care provoacă hipnoza; hipnotizator. – Din fr. hypnotiseur.

hipnoza
HIPNÓZĂ, hipnoze, s.f. Stare asemănătoare cu somnul sau cu somnambulismul, provocată artificial prin sugestie, în timpul căreia controlul conștient asupra propriei comportări și contactul cu realitatea slăbesc, acțiunile celui hipnotizat fiind supuse voinței hipnotizatorului. ♦ Fig. Fascinație. – Din fr. hypnose.

hipo
HIPO-1 Element de compunere cu sensul „mai puțin, sub”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. hypo-.

HIPO-2 Element de compunere cu sensul „referitor la cai”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. hippo-.

hipoaciditate
HIPOACIDITÁTE, hipoacidități, s.f. Tulburare organică datorită scăderii secreției sucului gastric sub valorile normale, întâlnită în unele boli de stomac. [Pr.: -po-a-] – Din fr. hypoacidité.

hipoacuzic
HIPOACÚZIC, -Ă, hipoacuzici, -ce, s.m. și f. (Med.) Persoană care suferă de hipoacuzie. [Pr.: -po-a-] – Din fr. hypoacousique.

hipoacuzie
HIPOACUZÍE, hipoacuzii, s.f. Slăbire a acuității auzului. [Pr.: -po-a-] – Din fr. hypoacousie.

hipoalgezie
HIPOALGEZÍE, hipoalgezii, s.f. (Med.) Scădere a sensibilității la durere. [Pr.: -po-al-] – Din fr. hypoalgésie.

hipoazotida
HIPOAZOTÍDĂ s.f. Bioxid de azot. [Pr.: -po-a-] – Din fr. hypoazotide.

hipobaric
HIPOBÁRIC, -Ă, hipobarici, -ce, adj. (Fiz.) Cu presiune scăzută. – Din engl. hypobaric.

hipocalcemie
HIPOCALCEMÍE, hipocalcemii, s.f. (Med.) Scădere anormală a calciului din sânge. – Din fr. hypocalcémie.

hipocamp
HIPOCÁMP, hipocampi, s.m. 1. Animal fabulos, din mitologie, cu cap de cal, cu două picioare și cu coadă de pește, care trăgea carul lui Neptun. 2. (Iht.) Mic pește marin cu capul asemănător cu cel al calului; cal-de-mare, căluț de mare (Hippocampus hippocampus). – Din fr. hippocampe.

hipocaust
HIPOCÁUST, hipocauste, s.n. (La romani) Instalație de încălzire cu aer cald. ♦ Canal subteran care servea la acest fel de încălzire. [Pr.: -caust] – Din fr. hypocauste.

hipocaustic
HIPOCAÚSTIC, -Ă, hipocaustici, -ce, adj. De hipocaust, care aparține hipocaustului, referitor la hipocaust. – Din fr. hypocaustique.

hipocentaur
HIPOCENTÁUR, hipocentauri, s.m. (Rar; în mitologia greacă) Centaur. [Pr.: -ta-ur] – Din fr. hippocentaure, lat. hippocentaurus.

hipocentru
HIPOCÉNTRU, hipocentri, s.m. Centrul unui cutremur de pământ, situat de obicei în adâncul scoarței pământului, acolo unde au avut loc deplasări de straturi. – Din fr. hypocentre.

hipochinezie
HIPOCHINEZÍE, hipochinezii, s.f. (Med.) Scădere a capacității de mișcare. [Scris și: hipokinezie] – Cf. germ. H y p o k i n e s e.

HIPOCHINEZÍE, hipochinezii, s.f. (Med.)

hipocicloida
HIPOCICLOÍDĂ, hipocicloide, s.f. Curbă plană descrisă de un punct de pe circumferința unui cerc care se rostogolește, fără să alunece, pe un alt cerc fix, cercurile fiind interioare. – Din fr. hypocycloïde.

hipociclu
HIPOCÍCLU, hipocicluri, s.n. Cerc care se rostogolește fără alunecare în interiorul unui cerc de bază fix. – Din fr. hypocycle.

hipocloremie
HIPOCLOREMÍE, hipocloremii, s.f. (Med.) Scădere anormală a cantității de clor din sânge; cloropenie. – Din fr. hypochlorémie.

hipoclorhidrie
HIPOCLORHIDRÍE, hipoclorhidrii, s.f. (Med.) Scădere a acidității sucului gastric. – din fr. hypochlorhydrie.

hipoclorit
HIPOCLORÍT, hipocloriți, s.m. Sare a acidului hipocloros, care se obține prin acțiunea clorului asupra hidroxizilor puternic bazici sau pe cale electrolitică. ♢ Hipoclorit de sodiu = sare de sodiu a acidului hipocloros, întrebuințată ca dezinfectant și ca decolorant; apă de javel. Hipoclorit de potasiu = sare de potasiu hipocloros. – Din fr. hypochlorite.

hipocloros
HIPOCLORÓS, hipocloroși, adj.m. (În sintagma) Acid hipocloros = acid obținut prin acțiunea clorului asupra unei suspensii de oxid de mercur în apă, folosit ca decolorant. – Din fr. hypochloreux.

hipocondru
HIPOCÓNDRU, hipocondre, s.n. Regiune a peretelui abdominal la mamifere și la păsări, situată la dreapta și la stânga regiunii epigastrice, sub ultimele coaste. – Din fr. hypocondre.

hipocoristic
HIPOCORÍSTIC, -Ă, hipocoristici, -ce, adj. (Despre cuvinte sau despre sufixe) Care exprimă mângâiere, sentimente de afecțiune; dezmierdător, alintător, tandru. – Din fr. hypocoristique.

hipocotil
HIPOCOTÍL, hipocotile, s.n. Porțiune din tulpina unei plantule cuprinsă între cotiledoane și baza rădăcinii. – Din fr. hypocotyle.

hipocratic
HIPOCRÁTIC, -Ă, hipocratici, -ce, adj. 1. Care aparține hipocratismului, privitor la hipocratism. 2. (Despre degete) Îngroșat mult la capăt, cu unghia lățită și încovoiată. – Din fr. hippocratique.

hipocratism
HIPOCRATÍSM s.n. 1. Sistem de tratament care se fundamentează pe concepția lui Hipocrat. 2. (Anat.; în sintagma) Hipocratism digital = anomalie care constă în îngroșarea extremităților degetelor, cu bombarea unghiilor. – Din fr. hippocratisme.

hipocristalin
HIPOCRISTALÍN, -Ă, hipocristalini, -e, adj. (Despre structura rocilor eruptive) Care este alcătuit din cristale și din sticlă. – Din fr. hypocristalin.

hipocromie
HIPOCROMÍE, hipocromii, s.f. (Med.) Scădere a pigmentației pielii. – Din fr. hypochromie.

hipoderm
HIPODÉRM s.n. Strat profund al pielii, situat sub dermă, bogat în țesut adipos. – Din fr. Hypoderme.

hipodermic
HIPODÉRMIC, -Ă, hipodermici, -ce, adj. (Anat.) Subcutanat. – Din fr. hypodermique.

hipodermoza
HIPODERMÓZĂ, hipodermoze, s.f. Boală parazitară a animalelor rumegătoare mari, provocată de larvele unei muște care se localizează în straturile profunde ale pielii. – Din fr. hypodermose.

hipodrom
HIPODRÓM, hipodromuri, s.n. Incintă amenajată pentru desfășurarea concursurilor hipice, prevăzută cu tribune pentru spectatori. – Din fr. hippodrome.

hipoergie
HIPOERGÍE, hipoergii, s.f. (Med.) Reducere a capacității organismului de a reacționa la diverși antigeni. [Pr.: -po-er-] – Din fr. hypoergie.

hipoestezie
HIPOESTEZÍE, hipoestezii, s.f. Diminuare a sensibilității cutanate, întâlnită în unele boli nervoase. [Pr.: -po-es-] – Din fr. hypoesthésie.

hipofag
HIPOFÁG, -Ă, hipofagi, -ge, adj. Care mănâncă carne de cal. – Din fr. hippophage.

hipofagie
HIPOFAGÍE s.f. Hrănire cu carne de cal. – Din fr. hippophagie.

hipofizar
HIPOFIZÁR, -Ă, hipofizari, -e, adj. Care aparține hipofizei, privitor la hipofiză. – Din fr. hypophysaire.

hipofiza
HIPOFÍZĂ, hipofize, s.f. (Și în sintagma glandă hipofiză) Glandă endocrină cu funcții multiple, situată la baza creierului și având o mare influență asupra celorlalte glande, în special asupra glandelor sexuale și a

hipofoliculinism
HIPOFOLICULINÍSM s.n. (Med.) Disfuncție hormonală cu scăderea foliculinei. – Din fr. hypofolliculinisme.

hipofon
HIPOFÓN, -Ă, hipofoni, -e, adj. Referitor la hipofonie. – Din fr. hypophone.

hipofonie
HIPOFONÍE, hipofonii, s.f. (Fon.) Amuțire a unui sunet. – Din fr. hypophonie.

hipofosfat
HIPOFOSFÁT, hipofosfați, s.m. Sare a acidului hipofosforic. – Din fr. hypophosphate.

hipofosfit
HIPOFOSFÍT, hipofosfiți, s.m. Sare a acidului hipofosforos. – Din fr. hypophosphite.

hipofosforic
HIPOFOSFÓRIC adj.m. (În sintagma) Acid hipofosforic = acid oxigenat al fosforului cristalin. – Din fr. hypophosphorique.

hipofosforos
HIPOFOSFORÓS adj.m. (În sintagma) Acid hipofosforos = acid oxigenat al fosforului, întrebuințat ca agent reducător. – Din fr. hypophosphoreux.

hipofunctie
HIPOFÚNCȚIE, hipofuncții, s.f. Diminuare a activității unui organ, a unui sistem, a unei funcții. [Var.: hipofuncțiune s.f.] – Din fr. hypofonction.

hipofunctiune
HIPOFUNCȚIÚNE, hipofuncțiuni, s.f. V. hipofuncție.

hipogalactie
HIPOGALACTÍE, hipogalactii, s.f. (Med.) Scădere a secreției glandei mamare. – Din fr. hypogalactie.

hipogastric
HIPOGÁSTRIC, -Ă, hipogastrici, -ce, adj. Care aparține hipogastrului, privitor la hipogastru. – Din fr. hypogastrique.

hipogastru
HIPOGÁSTRU, hipogastre, s.n. Regiune a abdomenului situată sub regiunea ombilicală. – Din fr. hypogastre.

hipogen
HIPOGÉN, -Ă, hipogeni, -e, adj. (Despre roci, procese geologice etc.) Care își are originea în interiorul pământului. – Din fr. hypogène.

hipogeu
HIPOGÉU, -GÉE, hipogei, -gee, s.n., adj. 1. S.n. (În antichitate) Construcție subterană alcătuită din mai multe încăperi, destinate să servească de mormânt. 2. Adj. (Zool., Bot.) Care trăiește sub pământ. – Din fr. hypogée.

hipoglicemiant
HIPOGLICEMIÁNT, -Ă, hipoglicemianți, -te, adj. Care provoacă hipoglicemie. [Pr.: -mi-ant] – Din fr. hypoglycémiant.

hipoglicemie
HIPOGLICEMÍE, hipoglicemii, s.f. (Med.) Scădere sub valorile normale a concentrației de glucoză din sânge. – Din fr. hypoglycémie.

hipoglos
HIPOGLÓS, hipogloși, adj.m. (În sintagma) Nerv hipoglos = nerv situat dedesubtul limbii. – Din fr. hypoglosse.

hipogrif
HIPOGRÍF, hipogrifi, s.m. Animal fabulos din mitologie, jumătate cal, jumătate vultur. – Din fr. hippogriffe.

hipohidroza
HIPOHIDRÓZĂ, hipohidroze, s.f. (Med.) Diminuare importantă a secreției sudorifice; absență a transpirației. – Din fr. hypohidrose.

hipolog
HIPOLÓG, -Ă, hipologi, -ge, s.m. și f. Specialist în hipologie. – Din fr. hippologue.

hipologic
HIPOLÓGIC, -Ă, hipologici, -ce, adj. (Zool.) De hipologie. – Din fr. hippologique.

hipologie
HIPOLOGÍE s.f. Ramură a zootehniei care se ocupă cu anatomia și cu fiziologia calului, cu descrierea și cu clasificarea speciilor și a raselor de cai, precum și cu metodele de întreținere, de ameliorare și de dresare a cailor. – Din fr. hippologie.

hipomantie
HIPOMANȚÍE s.f. Practică a

hipomenoree
HIPOMENORÉE, hipomenoree, s.f. Menstruație redusă cantitativ, întâlnită în unele boli endocrine, la începutul sau la sfârșitul menopauzei etc. – Din fr. hypoménorrhée.

hipometrie
HIPOMETRÍE s.f. Ramură a zootehniei care se ocupă cu clasificarea cailor după anumite măsurători. – Din fr. hippométrie.

hipometrop
HIPOMETRÓP, -Ă, hipometropi, -e, adj., s.m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de hipometropie; miop. – Din fr. hypométrope.

hipometropie
HIPOMETROPÍE, hipometropii, s.f. (Med.) Defect al vederii care se manifestă prin imposibilitatea de a distinge clar obiectele situate la o distanță mai mare; miopie, miopism. – Din fr. hypométropie.

hipometru
HIPOMÉTRU, hipometre, s.n. Aparat pentru măsurat dimensiunile părților corpului la animale (mai ales la cai). – Din germ. Hippometer.

hipomnezie
HIPOMNEZÍE, hipomnezii, s.f. (Med.) Slăbire a memoriei. – Din fr. hypomnésie.

hipomobil
HIPOMOBÍL, -Ă, hipomobili, -e, adj. (Despre vehicule, tracțiune etc.) Pus în mișcare de cai. – Din fr. hippomobile.

hiponastie
HIPONASTÍE, hiponastii, s.f. Mișcare provocată de creșterea mai rapidă a suprafeței dorsale a unui organ vegetal plat (frunză, petală) decât a celei ventrale, care devine astfel concavă. – Din fr. hyponastie.

hipopatologie
HIPOPATOLOGÍE s.f. Disciplină care studiază defectele și bolile cailor. – Din fr. hippopathologie.

hipopepsie
HIPOPEPSÍE, hipopepsii, s.f. (Med.) Digestie gastrică insuficientă. – Din fr. hypopepsie.

hipoplazie
HIPOPLAZÍE, hipoplazii, s.f. Dezvoltare incompletă sau insuficientă a unui organ sau a unui țesut. – Din fr. hypoplasie.

hipopotam
HIPOPOTÁM, hipopotami, s.m. Mamifer erbivor nerumegător, mare și greoi, cu pielea groasă și fără păr, care trăiește în fluviile și în lacurile din Africa ecuatorială (Hippopotamus amphibius). – Din fr. hippopotame.

hipoproteinemie
HIPOPROTEINEMÍE, hipoproteinemii, s.f. (Biol.) Diminuare a cantității de proteine din sânge. [Pr.: -tei-] – Din fr. hypoprotéinémie.

hiporchema
HIPORCHÉMĂ, hiporcheme, s.f. Cântec însoțit de dans, care se executa în cinstea zeului Apolo sau a zeiței Artemis. – Din fr. hyporchème.

hiposceniu
HIPOSCÉNIU, hiposcenii, s.n. Zid care susținea, în antichitate, scena unui teatru deasupra orchestrei. ♦ Parte a orchestrei care sa afla în fața acestui zid. – Din fr. hyposcénium.

hiposecretie
HIPOSECRÉȚIE, hiposecreții, s.f. Scădere a secreției unei glande sub valorile normale. – Din fr. hyposécrétion.

hiposensibilitate
HIPOSENSIBILITÁTE, hiposensibilități, s.f. (Med.) Sensibilitate scăzută. – Din fr. hyposensibilité.

hipostaza
HIPOSTÁZĂ, hipostaze, s.f. Stagnare a sângelui în vasele capilare ale membrelor inferioare ale corpului sau în plămânii bolnavilor care au stat mult timp în pat. – Din fr. hypostase.

hipostil
HIPOSTÍL, hipostiluri, s.n. Încăpere mare din palatele sau templele egiptene, cu plafonul susținut de coloane. ♢ (Adjectival, f.) Sală hipostilă. – Din fr. hypostyle.

hipotalamus
HIPOTALÁMUS, hipotalamusuri, s.n. Formație cenușie a creierului, care corespunde părții inferioare a encefalului, având rol important în reglarea superioară a funcțiilor vegetative ale organismului. – Din fr. hypothalamus.

hipotaxa
HIPOTÁXĂ s.f. (Lingv.) Subordonare sintactică. – Din fr. hypotaxe.

hipotehnie
HIPOTEHNÍE s.f. Creșterea și dresarea calului. – Din fr. hippotechnie.

hipotensiune
HIPOTENSIÚNE, hipotensiuni, s.f. Scădere trecătoare sau menținere constantă a tensiunii arteriale sub valorile normale, în stări de șoc sau la unii oameni normali; hipotonie (2). [Pr.: -si-u-] – Din fr. hypotension.

hipotensiv
HIPOTENSÍV, -Ă, hipotensivi, -e, adj., s.m., f. și n. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de hipotensiune. 2. S.n. Medicament care provoacă scăderea tensiunii arteriale, utilizat în tratamentul hipertensiunii arteriale. – Din fr. hypotensif.

hipotermal
HIPOTERMÁL, -Ă, hipotermali, -e, adj. Care se referă la prima etapă a depunerii mineralelor din soluții fierbinți. – Din fr. hypothermal.

hipotermie
HIPOTERMÍE, hipotermii, s.f. (Med.) Scădere subnormală a temperaturii corpului. – Din fr. hypothermie.

hipotimie
HIPOTIMÍE, hipotimii, s.f. (Med.) Diminuare a tonusului afectiv (în stările depresive). – Din fr. hypothymie.

hipotipoza
HIPOTIPÓZĂ, hipotipoze, s.f. Figură de stil care sugerează imagini vizuale foarte vii. [Var.: ipotipóză s.f.] – Din fr. hypotypose.

hipotiroidian
HIPOTIROIDIÁN, -Ă, hipotiroidieni, -e, adj., s.m. și f. (Med.) (Bolnav) de hipotiroidie. [Pr.: -ro-i-di-an] – Din fr. hypothyroïdien.

hipotiroidie
HIPOTIROIDÍE, hipotiroidii, s.f. Stare patologică datorită reducerii secreției

hipotiroidism
HIPOTIROIDÍSM s.n. Stare patologică datorită reducerii secreției

hipotonic
HIPOTÓNIC, -Ă, hipotonici, -ce, adj. (Despre o soluție) Care are o presiune osmotică inferioară altei soluții. ♢ Ser hipotonic = ser a cărui concentrație moleculară este inferioară celei a sângelui. – Din fr. hypotonique.

hipotonie
HIPOTONÍE, hipotonii, s.f. 1. Stare a unei soluții hipotonice. ♦ Diminuare a tonusului muscular. 2. (Med.) Hipotensiune. – Din fr. hypotonie.

hipotractiune
HIPOTRACȚIÚNE, hipotracțiuni, s.f. Tracțiune care se face cu ajutorul cailor. [Pr.: -ți-u-] – Hipo-2 + tracțiune.

hipotrofie
HIPOTROFÍE, hipotrofii, s.f. Dezvoltare insuficientă a volumului unui organ sau a unui țesut, datorită unei proaste nutriții ori unui proces maladiv. – Din fr. hypotrophie.

hipovitaminoza
HIPOVITAMINÓZĂ, hipovitaminoze, s.f. Tulburare funcțională sau organică datorită insuficienței din alimentație a uneia sau a mai multor vitamine. – Din fr. hypovitaminose.

hipoxemie
HIPOXEMÍE, hipoxemii, s.f. (Med.) Scădere a presiunii și a cantității de oxigen din sângele arterial. – Din fr. hypoxémie.

hippy
HÍPPY s.m. (Adesea adjectival) Tânăr nonconformist, contestatar, neglijent în îmbrăcăminte și uneori consumator de droguri sau cu înclinare spre promiscuitate etc. V. beatnic. [Scris și: hipi. – Pr.: hi-] – Cuv. engl.

HÍPPY s.m. (Adesea adjectival) Tânăr

hippysm
HIPPÝSM s.n. (Rar) Fenomenul hippy. [Scris și: hipism. – Pr.: hipízm] – Cuv. engl.

hipsocrom
HIPSOCRÓM, -Ă, hipsocromi, -e, adj. (Med.; despre anemie) În care scade cantitatea de hemoglobină. – Din fr. hypsochrome.

hipsocromie
HIPSOCROMÍE, hipsocromii, s.f. 1. (Med.) Diminuare a pigmentației pielii. 2. Proces de deschidere a culorii ca rezultat al modificării structurii unei substanțe prin introducerea unui substituent în molecula corpului colorant. [Var.: ipsocromíe s.f.] – Din fr. hypsochromie.

hipsografie
HIPSOGRAFÍE s.f. Ramură a geomorfologiei care se ocupă cu descrierea reliefului după altitudine. – Din fr. hypsographie.

hipsometric
HIPSOMÉTRIC, -Ă, hipsometrici, -ce, adj. Referitor la hipsometrie. – Din fr. hypsométrique.

hipsometrie
HIPSOMETRÍE s.f. Parte a geodeziei care se ocupă cu măsurarea înălțimilor. – Din fr. hypsométrie.

hipsometru
HIPSOMÉTRU, hipsometre, s.n. Instrument pentru determinarea altitudinii unui loc prin măsurarea variației temperaturii de fierbere a apei. – Din fr. hypsomètre.

hipsoterapie
HIPSOTERAPÍE, hipsoterapii, s.f. (Med.)

hipuric
HIPÚRIC adj.m. (În sintagma) Acid hipuric = derivat al acidului benzoic, prezent în vegetale, care se elimină din organism prin urină. – Din fr. hippurique.

hipurit
HIPURÍT s.m. Gen fosil de lamelibranhiate care au trăit în cretacicul superior; animal din acest gen. – Din fr. hippurite.

hiritiseala
HIRITISEÁLĂ, hiritiseli, s.f. (Înv.) Felicitare adresată cuiva; p. ext. petrecere la care se aduc cuiva felicitări. [Var.: firitiseálă s.f.] – Hiritisi + suf. -eală.

hiritisi
HIRITISÍ, hiritisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A felicita. [Var.: heretisí, firitisí vb. IV.] – Din ngr. hiritizó.

hiritisire
HIRITISÍRE, hiritisiri, s.f. (Înv.) Faptul de a hiritisi; felicitare. – V. hiritisi.

hirotoni
HIROTONÍ, hirotonesc, vb. IV. Tranz. A ridica un diacon la rangul de preot; p. ext. a face pe cineva diacon, arhiereu etc. după canoanele bisericii creștine; a hirotonisi. – Din hirotonie (derivat regresiv).

hirotonie
HIROTONÍE, hirotonii, s.f. Acțiunea de a hirotoni și rezultatul ei; hirotonisire, hirotonire. – Din sl. hirotonija.

hirotonire
HIROTONÍRE, hirotoniri, s.f. Acțiunea de a hirotoni și rezultatul ei; hirotonisire, hirotonie. – V. hirotoni.

hirotonisi
HIROTONISÍ, hirotonisesc, vb. IV. Tranz. A ridica un diacon la rangul de preot; p. ext. a face pe cineva diacon, arhiereu etc. după canoanele bisericii creștine; a hirotoni. [Var.: hirotonosí vb. IV.] – Din sl. herotonisati.

hirotonisire
HIROTONISÍRE, hirotonisiri, s.f. Acțiunea de a hirotonisi și rezultatul ei; hirotonie, hirotonire. – V. hirotonisi.

hirotonisit
HIROTONISÍT, hirotonisiți, adj.m. (Despre diaconi) Ridicat la treapta preoției; hirotonit. – V. hirotonisi.

hirotonit
HIROTONÍT, hirotoniți, adj.m. (Despre diaconi) Ridicat la treapta preoției; hirotonisit. – V. hirotoni.

hirotonosi
HIROTONOSÍ, hirotonosesc, vb. IV. Tranz. V. hirotonisi.

hirsut
HIRSÚT, -Ă, hirsuți, -te, adj. 1. Cu părul și cu barba neîngrijite. 2. Aspru, grosolan. ♦ Posac, ursuz, taciturn. 3. (Bot.; despre un organ) Prevăzut cu peri lungi, rigizi; hispid. – Din fr. hirsute, lat. hirsutus.

hirsutism
HIRSUTÍSM s.n. Creștere anormală de păr pe față, pe corp și pe membre, în special la femei, datorită unor tulburări endocrine; hipertricoză. – Din fr. hirsutisme.

hirta
HÍRTĂ, hirte, s.f. (Reg.) Unitate de măsură pentru suprafețe, egală cu un sfert de pogon. – Din germ. Viertel.

hirudineu
HIRUDINÉU, hirudinei, s.m. (La pl.) Clasă de viermi din încrengătura anelidelor, cu corpul segmentat, turtit dorsoventral, cu câte o ventuză la extremități, care trăiesc în apă dulce și sug sânge (Hirudinea); (și la sg.) animal care face parte din această clasă. – Din fr. hirudinées. [Obs.: celelalte dicționare indică genul neutru, este probabil o eroare a DEX]

hirudinizare
HIRUDINIZÁRE, hirudinizări, s.f. Aplicare de lipitori pe corp în scop terapeutic. – Din hirudineu.

hirurg
HIRÚRG, hirurgi, s.m. (Înv.) V. chirurg.

hirurgical
HIRURGICÁL, -Ă, hirurgicali, -e, adj. (Înv.) V. chirurgical.

hirurgie
HIRURGÍE s.f. (Înv.) V. chirurgie.

hispanic
HISPÁNIC, -Ă, hispanici, -ce, adj. (Rar) Spaniol. – Din fr. hispanique

hispanism
HISPANÍSM s.n. Cuvânt, expresie luată din limba spaniolă; fel de a vorbi propriu limbii spaniole. – Din fr. hispanisme.

hispanist
HISPANÍST, -Ă, hispaniști, -ste, s.m. și f. Specialist în studiul limbii și literaturii spaniole. – Din fr. hispaniste.

hispanistica
HISPANÍSTICĂ s.f. Disciplină care studiază limba și culturile spaniole. – Din germ. Hispanistik.

hispanofil
HISPANOFÍL, -Ă, hispanofili, -e, s.m. și f. Admirator a tot ce este de origine spaniolă sau de proveniență spaniolă. – Din fr. hispanophile.

hispid
HISPÍD, -Ă, hispizi, -de, adj. (Bot.; despre un organ) Prevăzut cu peri lungi, rigizi; hirsut (3). – Din fr. hispide, lat. hispidus.

histamina
HISTAMÍNĂ, histamine, s.f. Amină prezentă în țesuturile vegetale și animale, cu acțiune puternic dilatatoare asupra vaselor sangvine, având un rol important în apariția proceselor alergice. – Din germ. Histamin, fr. histamine.

histaminemie
HISTAMINEMÍE, histaminemii, s.f. (Fiziol.) Prezență a histaminei în sânge; cantitate de histamină prezentă în sânge. – Din fr. histaminémie.

histaminic
HISTAMÍNIC, -Ă, histaminici, -ce, adj. (Biol.) Referitor la histamină, de histamină. – Din fr. histaminique.

histaminurie
HISTAMINURÍE, histaminurii, s.f. (Med.) Prezență a histaminei în urină, cantitate de histamină prezentă în urină. – Din fr. histaminurie.

histeralgie
HISTERALGÍE, histeralgii, s.f. (Med.) Durere uterină. – Din fr. hysteralgie.

histerectomie
HISTERECTOMÍE, histerectomii, s.f. Îndepărtare pe cale chirurgicală a uterului. – Din fr. hystérectomie.

histerezis
HISTERÉZIS s.n. Fenomen cu caracter ireversibil care constă în faptul că succesiunea stărilor unei substanțe, determinate de variația unui parametru, diferă de succesiunea stărilor determinate de variația în sens contrar a aceluiași parametru. – Din fr. hystérésis.

histerografie
HISTEROGRAFÍE, histerografii, s.f. (Med.) Radiografie a uterului. – Din fr. hystérographie.

histerologie
HISTEROLOGÍE s.f. (Med.) Disciplină care se ocupă cu bolile uterine. – Din fr. hystérologie.

histerometru
HISTEROMÉTRU, histerometre, s.n. (Med.) Instrument folosit pentru a sonda, a măsura sau a redresa uterul. – Din fr. hystéromètre.

histeroptoza
HISTEROPTÓZĂ, histeroptoze, s.f. (Med.) Cădere a uterului. – Din fr. hystéroptose

histeroragie
HISTERORAGÍE, histeroragii, s.f. (Med.) Hemoragie uterină. – Din fr. hystérorrhagie.

histeroscopie
HISTEROSCOPÍE, histeroscopii, s.f. (Med.) Examinare vizuală a cavității uterine cu ajutorul unui instrument special. – Din fr. hystéroscopie.

histerotomie
HISTEROTOMÍE, histerotomii, s.f. Intervenție chirurgicală pentru deschiderea uterului, în vederea extragerii fătului în caz de naștere anormală. – Din fr. hystérotomie.

histidina
HISTIDÍNĂ s.f. Aminoacid foarte răspândit în natură, care intră în structura majorității proteinelor și care este prezent în cantități relativ mari în hemoglobină. – Din fr. histidine.

histiocit
HISTIOCÍT, histiocite, s.n. Celulă stelată din țesutul conjunctiv, având un rol determinant în cicatrizarea rănilor și în apărarea organismului față de infecții. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. histiocyte.

histoautoradiografie
HISTOAUTORADIOGRAFÍE, histoautoradiografii, s.f. Metodă modernă de studiu al preparatelor histologice, în care se utilizează o peliculă radiografică marcată cu izotopi radioactivi, fixată în secțiune. [Pr.: -to-a-u-to-ra-di-o-] – Din fr. histoautoradiographie.

histochimic
HISTOCHÍMIC, -Ă, histochimici, -ce, adj. De histochimie. – Din fr. histochimique.

histochimie
HISTOCHIMÍE s.f. Ramură a histologiei care studiază, cu ajutorul unor coloranți, structura chimică a celulelor și a țesuturilor organismului. – Din fr. histochimie.

histofiziologie
HISTOFIZIOLOGÍE s.f. Ramură a histologiei și a fiziologiei care studiază funcțiile celulei și ale țesuturilor organismului. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. histophysiologie.

histogen
HISTOGÉN, -Ă, histogeni, -e, adj. (Biol.) Care dă naștere la țesuturi noi. – Din fr. histogène.

histogeneza
HISTOGENÉZĂ, histogeneze, s.f. Proces de formare a țesuturilor în cursul dezvoltării embrionare a animalelor și plantelor. – Din fr. histogenèse.

histograma
HISTOGRÁMĂ, histograme, s.f. Grafic care reprezintă prin dreptunghiuri o distribuție statistică (matematică). – Din fr. histogramme.

histoid
HISTOÍD, -Ă, histoizi, -de, adj. (Med.) Care seamănă cu un țesut. [Pr.: -to-id] – Din fr. histoïde.

histoliza
HISTOLÍZĂ, histolize, s.f. (Med.) Distrugere a țesuturilor. – Din fr. histolyse.

histolog
HISTOLÓG, -Ă, histologi, -ge, s.m. și f. Specialist în histologie. – Din histologie (derivat regresiv).

histologic
HISTOLÓGIC, -Ă, histologici, -ce, adj. De histologie, privitor la histologie. – Din fr. histologique.

histologie
HISTOLOGÍE s.f. Parte a biologiei care studiază țesuturile organice, celulele, formațiile necelulare și structura lor microscopică. – Din fr. histologie.

histomonoza
HISTOMONÓZĂ, histomonoze, s.f. Boală parazitară a păsărilor, în special a puilor de curcă, provocată de un protozoar care se localizează în intestin și în ficat. – Din fr. histomonose.

histopatologic
HISTOPATOLÓGIC, -Ă, histopatologici, -ce, adj. De histopatologie. – Din fr. histopathologique.

histopatologie
HISTOPATOLOGÍE s.f. Ramură a histologiei care studiază aspectul microscopic al organelor sau al țesuturilor bolnave. – Din fr. histopathologie.

historiograma
HISTORIOGRÁMĂ, historiograme, s.f. Grafic care consemnează evoluția în timp a unui fenomen; cronogramă (3). [Pr.: -ri-o-] – Din fr. historiogramme.

histoterapie
HISTOTERAPÍE, histoterapii, s.f. Tratament efectuat cu ajutorul unor țesuturi organice conservate la rece; terapie tisulară. – Din fr. histothérapie.

histotom
HISTOTÓM, histotomuri, s.n. Instrument folosit pentru disecția țesuturilor. – Din fr. histotome.

histotoxic
HISTOTÓXIC, -Ă, histotoxici, -ce, adj., s.n. (Substanță) care distruge țesuturile. – Din fr. histotoxique.

histrion
HISTRIÓN, histrioni, s.m. 1. Actor de comedie la greci și la romani; bufon. 2. Măscărici, comediant lipsit de talent. ♦ Fig. Om ipocrit, perfid, șarlatan. [Pr.: -tri-on. – Var.: istrión s.m.] – Din fr. histrion, lat. histrio, -onis.

histrionic
HISTRIÓNIC, -Ă, histrionici, -ce, adj. De histrion, referitor la histrion. ♦ Fig. Ipocrit, fals, șmecher. [Pr.: -tri-o-] – Din fr. histrionique.

hit
HIT, hituri, s.n. (Englezism) Șlagăr. – Din engl. hit.

hition
HITIÓN, -OÁNĂ, hitioni, -oane, adj. (Reg.; despre vite) Slab, prăpădit, jigărit. [Pr.: -ti-o-] – Din magh. hitvány „subțire, rău”.

hitit
HITÍT, -Ă, hitiți, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte dintr-o populație de limbă indo-europeană care a pătruns în mileniul al II-lea a. Cr. în Asia Mică. 2. Adj. Care aparține hitiților (1), privitor la hitiți. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de hitiți. – Din fr. hittite.

hitlerism
HITLERÍSM s.n. Doctrină rasistă și dictatorială elaborată de Hitler. – Din fr. hitlérisme.

hitlerist
HITLERÍST, -Ă, hitleriști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al hitlerismului. – Hitler (n.pr.) + suf. -ist.

hi
HÎ interj. V. hă.

hlamida
HLAMÍDĂ, hlamide, s.f. 1. Mantie făcută dintr-o bucată dreptunghiulară de stofă albă sau roșie, prinsă cu o agrafă pe umăr, purtată de vechii greci și romani în călătorii, la festivități etc. 2. Mantie împărătească sau arhierească la bizantini. – Din (1) fr. chlamyde, (2) sl. hlamida.

hleab
HLEAB, hleaburi, s.n. (Reg.) Lucru rău, stricat, vechi. – Cf. ucr. c h l j a b a t y „a se clătina, a fi hodorogit”.

hlei
HLEI, hleiuri, s.n. (Reg.) Pământ argilos. – Din ucr. hlej.

hleios
HLEIÓS, -OÁSĂ, hleioși, -oase, adj. (Reg.; despre terenuri) Lutos, clisos. [Pr.: hle-ios] – Hlei + suf. -os.

hlizi
HLIZÍ, hlizesc, vb. IV. Refl. (Reg.) 1. A râde mult, prostește, fără rost. ♦ A se hârjoni, a cocheta. 2. A se mira, a se holba. – Cf. bg. h l e z j a s e.

hlizit
HLIZÍT, -Ă, hliziți, -te, adj. (Reg.) Care râde mult, prostește, fără rost. – V. hlizi.

hlujan
HLUJÁN, hlujeni, s.m. (Reg.) Tulpină a unor plante erbacee mari; cocean de porumb (după ce s-au cules știuleții). – Hluj (reg. „tulpină”, et. nec.) + suf. -an.

hm
HM interj. Cuvânt care exprimă neîncredere, rezervă, nemulțumire. – Onomatopee.

ho
HO interj. 1. Strigăt cu care sunt oprite vitele, mai ales caii. ♦ (Fam.; de obicei la adresa unui vorbitor) Destul! stai! oprește-te! ♦ (Rar) Strigăt cu care se îndeamnă vitele la mers. 2. (Repetat; cu accentul frazei pe al doilea element) Exclamație prin care se întăresc spusele cuiva. – Onomatopee.

hoanghina
HOÁNGHINĂ, hoanghine, s.f. (Rar) Denumire injurioasă dată unei femei bătrâne și rele; hoașcă. – Et. nec.

hoarda
HOÁRDĂ, hoarde, s.f. 1. Grupare în care erau organizate popoarele nomade mongole primitive. 2. Ceată, bandă de oameni care pradă și pustiesc; p. ext. armată cotropitoare. [Var.: hórdă, oárdă s.f.] – Din pol. horda, rus. orda.

hoaspa
HOÁSPĂ, hoaspe, s.f. (Reg.) Înveliș al grăuntelui de cereale, al bobului de fasole, de mazăre etc. – Et. nec.

hoasca
HOÁȘCĂ, hoaște, s.f. Denumire injurioasă dată unei femei bătrâne și rele; hoanghină. – Din ucr. haška „viperă”.

hoban
HOBÁN, hobane, s.n. Coardă, de obicei din sârmă de oțel, care servește la legătura aripilor cu fuzelajul unui avion. ♦ Coardă pentru susținerea catargelor. – Din fr. hauban.

hobac
HOBÂC, hobâcuri, s.n. Groapă, scufundătură pe un drum, făcută de ape. – Et. nec.

hobby
HÓBBY, hobbyuri, s.n. (Englezism) Ocupație favorită a cuiva în afara profesiunii. [Scris și: hoby. – Pr.: hobi] – Din engl., fr. hobby.

HÓBBY, hobbyuri, s.n. (Englezism)

hobbyist
HOBBYÍST, hobbyiști, s.m. Persoană care are un hobby. – Din engl. hobbyist.

hobot
HÓBOT, hobote, s.n. (Reg.) Basma purtată de mireasă; văl de mireasă. – Din sl. hobotŭ.

hochei
HÓCHEI s.n. Joc sportiv pe gheață sau pe iarbă, în care jucătorii, servindu-se de o crosă, caută să introducă în poarta echipei adverse un puc sau o minge. – Din fr., engl. hockey.

hocheist
HOCHEÍST, hocheiști, s.m. Jucător de hochei. – Hochei + suf. -ist.

hocheton
HOCHETÓN, hochetonuri, s.n. Vestă de pânză groasă, pe care o purtau ostașii și mai ales arcașii medievali. – Din fr. hoqueton.

hochim
HOCHÍM, hochimuri, s.n. (Înv.) Ordin scris din partea sultanului. – Din tc. hŭkŭm.

hocuspocus
HÓCUS-PÓCUS s.n. Formulă folosită de scamatori; p. ext. scamatorie. – Din lat. hoc[est op]us, hoc[est corp]us.

HÓCUS-PÓCUS s.n. HÓCUS-PÓCUS s.n.

hodina
HODÍNĂ, (3) hodine, s.f. (Reg.) V. odihnă.

hodini
HODINÍ, hodinesc, vb. IV. Refl., intranz. și tranz. (Reg.) V. odihni.

hodinit
HODINÍT, -Ă, hodiniți, -te, adj. (Reg.) V. odihnit.

hodolean
HODOLEÁN, hodoleni, s.m. V. odolean.

hodometru
HODOMÉTRU, hodometre, s.n. Aparat care servește la măsurarea unui drum parcurs. – Din fr. hodomètre.

hodorog
HODORÓG^1 interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de căderea sau de ciocnirea unor obiecte tari, de mersul zdruncinat al unui vehicul etc. [Var.: hodorónc interj.] – Onomatopee.

HODORÓG^2, -OÁGĂ, hodorogi, -oage, s.m., f. și n., HODOROÁGA s.f. art. 1. S.n. Lucru (de obicei vehicul) învechit, stricat, hodorogit, care face zgomot la orice mișcare. 2. S.m. și f. Persoană bătrână, neputincioasă, ramolită. 3. S.f. art. Dans popular românesc din sudul Transilvaniei cu ritm vioi; melodie după care se execută acest dans. – Din hodorogi (derivat regresiv).

hodorogeala
HODOROGEÁLĂ, hodorogeli, s.f. Faptul de a hodorogi; zgomot produs de obiecte lovite între ele sau răsturnate, de mersul zdruncinat al unui vehicul (hodorogit) etc. – Hodorogi + suf. -eală.

hodorogi
HODOROGÍ, hodorogesc, vb. IV. 1. Intranz. (Despre vehicule, mai ales despre vehicule uzate, vechi; la pers. 3) A face zgomot (mare) în mers; a hurui. ♦ A face zgomot cotrobăind undeva. 2. Intranz. Fig. A vorbi mult, tare și fără rost. 3. Refl. (Despre lucruri) A se uza, a se strica, a se dărăpăna, a se hârbui. ♦ Fig. (Despre oameni) A se șubrezi, a se ramoli de boală sau de bătrânețe. – Din hodorog^1.

hodorogit
HODOROGÍT, -Ă, hodorogiți, -te, adj. 1. (Despre obiecte) Care funcționează prost; uzat, stricat, hârbuit. 2. Fig. (Despre persoane) Șubrezit, ramolit de boală sau de bătrânețe. ♦ (Despre voce) Răgușit. [Var.: odorogít, -ă adj.] – V. hodorogi.

hodoronc
HODORÓNC interj. V. hodorog^1.

hodoronctronc
HODORÓNC-TRÓNC interj. Exclamație folosită când cineva face un lucru nepotrivit, neașteptat sau când spune o vorbă deplasată. – Hodoronc + tronc.

HODORÓNC-TRÓNC interj. HODORÓNC-TRÓNC interj.

hogas
HOGÁȘ, hogașe (hogașuri), s.n. V. făgaș.

hoge
HÓGE, hogi, s.m. Preot sau, p. ext., învățător, dascăl la mahomedani. [Var.: hógea s.m.] – Din tc. hoca

hogea
HÓGEA s.m. V. hoge.

hogeag
HOGEÁG, hogeaguri, s.n. 1. (Reg.) Coș (la o casă); horn, fumar. 2. (Înv.; în forma ogeac) Numele unui corp de trupă; loc sau local unde stătea acest corp. [Var.: ogeác s.n.] – Din tc. ocak.

hoher
HOHÉR, hoheri, s.m. (Reg.) 1. Hingher. 2. Călău. – Din magh. hóhér.

hohot
HÓHOT, hohote, s.n. Izbucnire zgomotoasă de râs sau de plâns. ♢ Expr. A plânge (sau a râde) cu hohot (sau în hohote) = a plânge (sau a râde) foarte tare, zgomotos. ♦ Fig. Zgomot puternic (cu ecou). – Cf. rus. h o h o t.

hohoti
HOHOTÍ, hohotesc, vb. IV. Intranz. A izbucni zgomotos în râs sau în plâns; a râde sau a plânge tare, zgomotos. ♦ Fig. (Despre o vale, o pădure etc.) A răsuna puternic și prelung; a vui. – Din sl. hohotati.

hohotire
HOHOTÍRE, hohotiri, s.f. Faptul de a hohoti; hohotit. – V. hohoti.

hohotit
HOHOTÍT s.n. Faptul de a hohoti; hohotire. – V. hohoti.

hohotitor
HOHOTITÓR, -OÁRE, hohotitori, -oare, adj. (Despre râs sau despre plâns) Cu hohote. – Hohoti + suf. -tor.

hoinar
HOINÁR, -Ă, hoinari, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care umblă mult și fără țintă, fără căpătâi. – Hoină (= oină) + suf. -ar.

hoinareala
HOINĂREÁLĂ, hoinăreli, s.f. Faptul de a hoinări. – Hoinări + suf. -eală.

hoinari
HOINĂRÍ, hoinăresc, vb. IV. Intranz. A umbla, a călători mult și fără țintă, fără căpătâi. – Din hoinar.

hoit
HOIT, hoituri, s.n. 1. Cadavru intrat în descompunere; mortăciune, stârv, leș^1. 2. Fig. (Pop.) Om mare, gras și greoi în mișcări. – Din magh. dial. holt (= halott).

hoitar
HOITÁR, hoitari, s.m. Specie de vultur pleșuv, de culoare albă-gălbuie, cu vârful aripilor negre, cu fața și bărbia golașe care se hrănește cu hoituri, excremente și insecte (Neophron percnopterus). – Hoit + suf. -ar.

hojbai
HOJBĂÍ, hójbăi, vb. IV. Intranz. (Reg.) A cotrobăi, a scotoci. – Contaminare între hojma și bojbăi (= bâjbâi).

hojma
HÓJMA adv. (Reg.) Mereu. [Var.: hójmă adv.] – Din ucr. hozma.

hojmalau
HOJMALẮU, hojmalắi, s.m. (Reg.) Om voinic, înalt (și prost). [Var.: hojmălău s.m.] – Et. nec.

hojma
HÓJMĂ adv. V. hojma.

hojmalau
HOJMĂLẮU, hojmălắi, s.m. V. hojmalău.

hol
HOL, holuri, s.n. Încăpere (de trecere) într-o locuință, care face legătura între intrare și celelalte încăperi ale apartamentului, clădirii etc. – Din fr., engl. hall.

holba
HOLBÁ, holbez, vb. I. Tranz. A face ochii mari, a-i deschide tare (de mirare, uimire, spaimă etc.). ♦ Refl. A se uita la cineva sau la ceva cu ochii măriți de curiozitate, de spaimă etc.; a se zgâi. – Din lat. volvere.

holbare
HOLBÁRE, holbări, s.f. Acțiunea de a (se) holba și rezultatul ei. – V. holba.

holbat
HOLBÁT, -Ă, holbați, -te, adj. (Despre ochi) Care este căscat, boldit, zgâit, bulbucat, boboșit, bolboșat; (despre ființe) cu ochii căscați. – V. holba.

holbura
HÓLBURĂ, holburi, s.f. V. volbură.

holda
HÓLDĂ, holde, s.f. Câmp semănat cu același fel de plante (în special cereale); (mai ales la pl.) semănăturile de pe acest câmp, mai ales de grâu; lan. – Din magh. hold „iugăr”.

holding
HÓLDING s.n. Societate care deține o cantitate suficientă din acțiunile altei societăți pentru a putea exercita controlul asupra ei. – Din engl., fr. holding.

holdita
HOLDÍȚĂ, holdițe, s.f. Diminutiv al lui holdă. – Holdă + suf. -iță.

holdup
HOLD-UP s.n. Jaf asupra unei bănci, a unui tren care transportă bani etc., efectuat sub amenințarea cu arma; tâlhărie. [Pr.: hóld-ap] – Cuv. engl.

holender
HOLÉNDER, holendere, s.n. V. holendru.

holendru
HOLÉNDRU, holendre, s.n. 1. Filtru pentru vin, constând dintr-un vas cu fundul alcătuit din saci de filtrare. 2. Denumire generică dată unor instalații de rafinare, de înălbire, de spălare etc., mai ales în industria hârtiei. 3. (În forma holender) Piuliță care strânge două capete de țeavă, înșurubându-se într-unul din ele. 4. Mașină folosită la operațiile de cojire, șlefuire și polizare a cerealelor în procesul de fabricație a

holera
HOLÉRĂ, holere, s.f. 1. Boală epidemică gravă, adesea mortală, caracterizată prin crampe stomacale foarte dureroase, vărsături și diaree, care duce la o puternică deshidratare a organismului. ♢ Expr. A da holera în cineva = a se speria foarte tare, a intra spaima în cineva. 2. Boală infecțioasă a păsărilor, cu evoluție gravă, provocată de un microb; pasteureloză. 3. Epitet dat unei ființe urâte și rele. – Din lat. cholera, ngr. choléra, ucr. holera.

holerca
HOLÉRCĂ, holerci, s.f. (Reg.) 1. Rachiu de proastă calitate. 2. Pahar care conține o anumită cantitate de holercă (1). [Var.: horílcă, horíncă s.f.] – Din ucr. horilka (după holeră).

holeric
HOLÉRIC, -Ă, holerici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care se referă la holeră (1). 2. S.m. și f. Persoană bolnavă de holeră (1). – Din fr. cholérique (după holeră).

holerina
HOLERÍNĂ, holerine, s.f. Formă ușoară de holeră, manifestată numai prin diaree. – Din fr. cholérine (după holeră).

holism
HOLÍSM s.n. (Filoz.) Concepție care interpretează teza ireductibilității întregului la suma părților sale, socotind drept „factor integrator” al lumii un principiu imaterial și incognoscibil. – Din fr. holisme.

holmiu
HÓLMIU s.n. Element chimic din grupul pământurilor rare, care formează o serie de săruri de culoare galbenă. – Din fr., holmium, germ. Holmium.

holoangar
HOLOÁNGĂR, holoangări, s.m. (Pop.) Persoană care se ocupa odinioară cu extragerea clandestină a aurului din mine. – Cf. germ. H a n d l a n g e r „pălmaș”.

holocaust
HOLOCÁUST, holocausturi, s.n. 1. (În antichitate) Jertfă adusă zeilor, în care animalul sacrificat era ars în întregime. ♦ Fig. Ofrandă, sacrificiu. 2. Ucidere (prin ardere) a unui foarte mare număr de oameni. [Pr.: -ca-ust. – Var.: olocáust s.n.] – Din fr. holocauste.

holocen
HOLOCÉN s.n., HOLOCÉN, -Ă, holoceni, -e, adj. 1. S.n. Ultima epocă a perioadei cuaternare; aluviu. 2. Adj. Care se referă la holocen (1). – Din fr. holocène.

holocristalin
HOLOCRISTALÍN, -Ă, holocristalini, -e, adj. (Despre structura rocilor cristaline) Care este în întregime cristalizat. – Din fr. holocristallin.

holofrastic
HOLOFRÁSTIC, -Ă, holofrastici, -ce, adj. (Despre limbi) În care o gândire, o frază se exprimă printr-un singur cuvânt. – Din fr. holophrastique.

hologamie
HOLOGAMÍE, hologamii, s.f. (Biol.) Fuzionare a doi indivizi unicelulari nediferențiați sexual. – Din engl. hologamy.

holografic
HOLOGRÁFIC, -Ă, holografici, -ce, adj. De holografie. – Din fr. holographique.

holografie
HOLOGRAFÍE, holografii, s.f. Procedeu de înregistrare a imaginii spațiale a unui obiect, care folosește lumina laserului atât pentru înregistrarea, cât și pentru privirea hologramei. – Din fr. holographie.

holograma
HOLOGRÁMĂ, holograme, s.f. Placă fotografică pe care sunt înregistrate, sub forma unor dungi fine și paralele, atât amplitudinile undelor luminoase care vin de la un obiect, cât și fazele acestor unde. – Din fr. hologramme.

holometabola
HOLOMETÁBOLĂ, holometabole, adj.f. (Despre insecte) Care are metamorfoză completă, trecând prin stadiile de larvă, nimfă și adult. – Din fr. holométabole.

holoparazit
HOLOPARAZÍT, -Ă, holoparaziți, -te, adj., s.m. și f. (Plantă lipsită de clorofilă) care trăiește parazitar pe o altă plantă, din care extrage hrana necesară. – Din fr. holoparasite.

holoturid
HOLOTURÍD, holoturide, s.n. (La pl.) Clasă de animale marine fără schelet sau cu scheletul redus la plăci calcaroase tegumentare și cu o coroană de tentacule în jurul gurii; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. – Din fr. holothurides.

holoturie
HOLOTÚRIE, holoturii, s.f. Echinoderm cu corpul moale și alungit; castravete-de-mare. – Din fr. holothurie, lat. holothuria.

holtei
HOLTÉI^1, holtei, s.m. Bărbat necăsătorit; burlac, becher, celibatar. ♦ (Rar) Tânăr bun de însurat; flăcău. – Din ucr. holtjaj.

HOLTEÍ^2, holteiesc, vb. IV. Intranz. A trăi necăsătorit; a-și petrece viața de holtei^1; a burlăci. – Din holtei^1.

holteias
HOLTEIÁȘ, holteiași, s.m. Diminutiv al lui holtei^1. [Pr.: -te-iaș] – Holtei^1 + suf. -aș.

holteie
HOLTEÍE s.f. Viață de holtei^1; timpul cât cineva este holtei^1; burlăcie. – Holtei^1 + suf. -ie.

homar
HOMÁR, homari, s.m. Crustaceu marin cu zece picioare, comestibil, asemănător cu racul (Homarus vulgaris). – Din fr. homard.

homeomorfism
HOMEOMORFÍSM s.n. 1. (Mat.) Funcție care aplică unul pe altul două spații. 2. (Fiz.) Fenomen referitor la analogiile formelor cristaline ale unor compuși. [Pr.: -me-o-. – Var.: omeomorfísm s.n.] – Din fr. homéomorphisme.

homeopat
HOMEOPÁT, -Ă, homeopați, -te, s.m. și f. Medic specialist în homeopatie; adept al homeopatiei. [Pr.: -me-o-] – Din fr. homéopathe.

homeopatic
HOMEOPÁTIC, -Ă, homeopatici, -ce, adj. De homeopatie, privitor la homeopatie. ♢ Doză homeopatică = medicament în doză foarte mică. [Pr.: -me-o-] – Din fr. homéopathique.

homeopatie
HOMEOPATÍE, homeopatii, s.f. Sistem terapeutic care constă în administrarea în doze foarte mici a substanțelor care, în cantități mari, ar putea provoca unui om sănătos o afecțiune analoagă cu aceea care este combătută. [Pr.: -me-o-] – Din fr. homéopathie.

homeostat
HOMEOSTÁT, homeostate, s.n. Sistem cibernetic cu autoorganizare pe principiul căutării statistice a regimului de funcționare stabilă. [Pr.: -me-o-] – Din fr. homéostat.

homeostaza
HOMEOSTÁZĂ, homeostaze, s.f. Proprietate a organismului de a menține, în limite foarte apropiate, constantele^3 mediului intern; homeostazie. [Pr.: -me-o-] – Din fr. homéostase.

homeostazie
HOMEOSTAZÍE, homeostazii, s.f. (Biol.) Proprietate a organismului de a menține, în limite foarte apropiate, constantele^3 mediului intern; homeostază. [Pr.: -me-o-] – Din fr. homéostasie.

homeoterm
HOMEOTÉRM, -Ă, homeotermi, -e, adj., s.m. și f. (Organism) care își păstrează temperatura internă constantă, indiferent de variațiile temperaturii externe. [Pr.: -me-o-] – Din fr. homéotherme.

homeotermie
HOMEOTERMÍE s.f. Proprietate a unor animale de a fi homeoterme. [Pr.: -me-o-] – Din fr. homéothermie.

homeric
HOMÉRIC, -Ă, homerici, -ce, adj. Al lui Homer, privitor la Homer, în genul epopeilor lui Homer; p. ext. de proporții neobișnuite, grandioase. ♢ Râs homeric = râs puternic, de nepotolit. [Var.: oméric, -ă adj.] – Din fr. homérique, lat. homericus.

homicid
HOMICÍD^1, -Ă, homicizi, -de, adj., s.m. și f. 1. S.m. și f. Persoană care a omorât (premeditat) pe cineva; ucigaș, asasin. 2. Adj. Care provoacă (sau poate provoca) moartea cuiva, cu care se poate ucide, ucigaș. – Din fr. homicide.

HOMICÍD^2, homiciduri, s.n. Omor, crimă, asasinat. – Din fr. homicide.

hominid
HOMINÍD, hominizi, s.m. (La pl.) Familie de primate cuprinzând omul și precursorii săi fosili din perioada cuaternară (Hominidae); (și la sg.) reprezentant al acestei familii. – Din fr. hominides.

hominizare
HOMINIZÁRE s.f. Proces de transformare psihofiziologică a hominidelor superioare în Homo sapiens. – După fr. hominisation.

homocentric
HOMOCÉNTRIC, -Ă, homocentrici, -ce, adj. 1. (Despre fascicule de lumină) Ale cărui raze trec toate printr-un singur punct. 2. (Mat.; despre cercuri) Care au același centru. [Var.: omocéntric, -ă adj.] – Din fr. homocentrique.

homocentru
HOMOCÉNTRU, homocentre, s.n. (Mat.) Centru comun mai multor cercuri. [Var.: omocéntru s.n.] – Din fr. homocentre.

homocrom
HOMOCRÓM, -Ă, homocromi, -e, adj. Care manifestă homocromie. – Din fr. homochrome.

homocromie
HOMOCROMÍE, homocromii, s.f. Potrivire de culoare și de formă între un animal și mediul în care trăiește, folosită ca mijloc de apărare. – Din fr. homochromie.

homocron
HOMOCRÓN, -Ă, homocroni, -e, adj. (Rar) Simultan, concomitent, sincronic. – Din fr. homochrone.

homomorf
HOMOMÓRF, -Ă, homomorfi, -e, adj. Care are aceeași formă. – Din fr. homomorphe.

homomorfism
HOMOMORFÍSM s.n. (Mat.) Corespondență univocă între două mulțimi dotate cu aceeași structură algebrică. [Var.: omomorfísm s.n.] – Din fr. homomorphisme.

homopter
HOMOPTÉR, homoptere, s.n. (La pl.) Ordin de insecte cu două perechi de aripi asemănătoare, membranoase; (și la sg.) insectă care face parte din acest ordin. – Din fr. homoptère.

homosexual
HOMOSEXUÁL, -Ă, homosexuali, -e, s.m. și f. Persoană care practică homosexualitatea; pederast. [Pr.: -xu-al] – Din fr. homosexuel.

homosexualitate
HOMOSEXUALITÁTE s.f. Perversiune sexuală care constă în atracția sexuală față de indivizi de același sex; pederastie, inversiune sexuală, invertire sexuală. [Pr.: -xu-a-] – Din fr. homosexualité.

homosfera
HOMOSFÉRĂ s.f. (Geogr.) Strat al atmosferei care se întinde de la suprafața pământului până la aproximativ 100 km înălțime, caracterizat prin omogenitatea componenței sale. [Var.: omosféră s.f.] – Din fr. homosphère.

homozigot
HOMOZIGÓT, homozigoți, s.m. Organism alcătuit dintr-un singur tip de gameți. – Din fr. homozygote.

homunculus
HOMÚNCULUS, homunculuși, s.m. Omuleț artificial pe care alchimiștii pretindeau că au reușit să-l fabrice; p. ext. om foarte mic de statură, nedezvoltat, pipernicit. – Din lat. homunculus, fr. homuncule.

hon
HON, honuri, s.n. Sculă așchietoare alcătuită dintr-un corp rotativ de oțel pe care sunt fixate mai multe pietre abrazive și care este utilizată la finisarea suprafețelor cilindrice interioare ale pieselor metalice. – Din engl. hone.

hondrani
HONDRĂNÍ, hondrănesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A flecări. – Din magh. hadarni.

honipsi
HONIPSÍ, honipsesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A mistui. ♢ Expr. A nu putea honipsi pe cineva = a nu simpatiza, a nu putea suferi pe cineva. – Din ngr. hónevsa, -psa (aor. lui honévo).

honoriscausa
HONÓRIS CÁUSA loc. adj. (Despre titlul științific de doctor) Onorific (1). [Pr.: ho-nó-ris cáu-za] – Loc. lat.

HONÓRIS CÁUSA loc. adj. (Despre titlul științific de doctor) HONÓRIS CÁUSA loc. adj. (Despre titlul științific de doctor)

honui
HONUÍ, honuiesc, vb. IV. Tranz. A netezi suprafața interioară cilindrică a unei piese cu ajutorul unei mașini speciale. ♢ Mașină de honuit = mașină-unealtă dotată cu 3-12 bare abrazive, care, printr-o mișcare de rotație și una rectilinie, netezește suprafața interioară cilindrică a unor piese metalice. – Hon + suf. -ui.

honuire
HONUÍRE, honuiri, s.f. Acțiunea de a honui și rezultatul ei; honuit. – V. honui.

honuit
HONUÍT s.n. Acțiunea de a honui și rezultatul ei; honuire. – V. honui.

honved
HONVÉD, honvezi, s.m. Nume purtat de soldații din infanteria maghiară în evul mediu și de soldații din armata pedestră austro-ungară. – Din magh. honvéd „militar teritorial”.

hop
HOP interj., HOP, hopuri, s.n. I. Interj. 1. Exclamație care însoțește o săritură peste un obstacol,

hopa
HÓPA interj. V. hop (I).

hopai
HÓPAI interj. V. hop (I).

hopai
HOPĂÍ, hópăi, vb. IV. Intranz. A spune, a striga

hoplit
HOPLÍT, hopliți, s.m. Soldat echipat cu armament greu, la vechii greci. – Din fr. hoplite.

hoplomac
HOPLOMÁC, hoplomaci, s.m. Gladiator care era echipat cu arme grele, la vechii greci. – Din fr. hoplomaque, lat. hoplomachus.

hoplomahie
HOPLOMAHÍE, hoplomahii, s.f. Întrecere între gladiatori înarmați cu arme grele, la vechii greci. – Din fr. hoplomachie.

hopuros
HOPURÓS, -OÁSĂ, hopuroși, -oase, adj. (Rar; despre drumuri sau terenuri) Plin de hopuri. – Hop + suf. -os.

hor
HOR interj. (Adesea repetat) Cuvânt care redă zgomotul produs de cel care sforăie. [Var.: horc interj.] – Onomatopee.

horaita
HORÁIȚĂ, horaițe, s.f. Drum format în mod natural, prin circulație, între casele unei localități rurale. [Pr.: -ra-i-] – Et. nec.

hora
HÓRĂ, hore (hori), s.f. 1. Dans popular românesc cu ritm domol, în care jucătorii se prind de mână, formând un cerc închis; cerc format de aceia care execută acest dans; melodie după care se execută acest dans. 2. (Pop.) Petrecere țărănească unde se dansează jocuri populare. ♢ Expr. A ieși la horă = a intra (la vârsta cuvenită) în rândul fetelor și al flăcăilor care joacă la horă. A se găti ca de horă = a se îmbrăca foarte frumos, cu hainele de sărbătoare. 3. (Astron.; reg.; art.) Coroana boreală. – Din bg. horo.

horai
HORĂÍ, hórăi, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre oameni) A sforăi. – Hor + suf. -ăi.

horait
HORĂÍT s.n. (Reg.) Sforăială. – V. horăi.

horaitura
HORĂITÚRĂ, horăituri, s.f. (Reg.) Sforăială. [Pr.: -ră-i-] – Horăi + suf. -tură.

horboda
HÓRBODĂ, horbode, s.f. V. horbotă.

horbot
HÓRBOT, horbote, s.n. (Rar) V. horbotă.

horbota
HÓRBOTĂ, horbote, s.f. (Reg.) Dantelă. [Var.: hórbodă, órbotă s.f., (rar) hórbot s.n.] – Din pol. forbot.

horbotica
HORBOȚÍCĂ, horboțele, s.f. Diminutiv al lui horbotă. – Horbotă + suf. -ică.

horc
HORC interj. V. hor.

horcai
HORCĂÍ, hórcăi, vb. IV. Intranz. 1. (Despre muribunzi) A respira greu și cu zgomot. 2. (Reg.) A sforăi. [Var.: horcăní vb. IV] – Horc + suf. -ăi.

horcaiala
HORCĂIÁLĂ, horcăieli, s.f. Faptul de a horcăi; zgomotul produs de cel care horcăie; horcăit, horcăitură. – Horcăi + suf. -eală.

horcait
HORCĂÍT s.n. Faptul de a horcăi; zgomotul produs de cel care horcăie; horcăială, horcăitură. – V. horcăi.

horcaitura
HORCĂITÚRĂ, horcăituri, s.f. Faptul de a horcăi; zgomotul produs de cel care horcăie; horcăit, horcăială. [Pr.: -că-i-] – Horcăi + suf. -tură.

horcani
HORCĂNÍ, hórcăn, vb. IV. Intranz. V. horcăi.

horda
HÓRDĂ, horde, s.f. V. hoardă.

horet
HORÉȚ, horețe, s.n. (Reg.) Împletitură de nuiele în formă de coș cilindric, folosită la păstrarea în apă a peștelui prins. – Et. nec.

horhai
HORHĂÍ, hórhăi, vb. IV. Intranz. (Reg.) A umbla în neștire, a rătăci, a cutreiera (pe drumuri necunoscute sau prin întuneric). – Et. nec.

hori
HORÍ, horesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A cânta un cântec, de obicei o horă (din gură sau din fluier); p. ext. a doini. 2. Intranz. A juca hora. – Din horă.

horilca
HORÍLCĂ, horilci, s.f. V. holercă.

horinca
HORÍNCĂ, horinci, s.f. V. holercă.

horiste
HORÍȘTE, horiști, s.f. (Reg.) Rotocol mare de fân, adunat din poloage^1 ori risipit din căpițe ca să se usuce; horitură. – Horă + suf. -iște.

horitor
HORITÓR, -OÁRE, horitori, -oare, s.m. și f. Persoană care horește (1). – Hori + suf. -tor.

horitura
HORITÚRĂ, horituri, s.f. (Reg.) Rotocol mare de fân, adunat din poloage^1 ori risipit din căpițe ca să se usuce; horiște. – Hori + suf. -tură.

hormism
HORMÍSM s.n. Concepție psihologică potrivit căreia orice comportament este dirijat către un scop de o forță instinctivă. – Din engl. hormisme.

hormon
HORMÓN, hormoni, s.m. Substanță secretată de glandele endocrine sau de alte țesuturi, care stimulează și coordonează activitatea anumitor organe sau a întregului organism. – Din fr. hormone.

hormonal
HORMONÁL, -Ă, hormonali, -e, adj. Care se referă la hormoni, de hormoni. – Din fr. hormonal.

hormonogeneza
HORMONOGENÉZĂ s.f. (Biol.) Sinteză a hormonilor în organism; hormonopoieză. – Din fr. hormonogenèse.

hormonologie
HORMONOLOGÍE s.f. Ramură a endocrinologiei care studiază originea, structura și activitatea hormonilor. – Din fr. hormonologie.

hormonopoieza
HORMONOPOIÉZĂ s.f. (Med.) Sinteză a hormonilor în organism; hormonogeneză. [Pr.: -po-ie-] – Din fr. hormonopoïèse.

hormonoterapie
HORMONOTERAPÍE, hormonoterapii, s.f. Tratament cu hormoni aplicat în diverse boli. – Din fr. hormonothérapie.

hormonurie
HORMONURÍE s.f. (Med.) Prezență a hormonilor în urină; cantitate de hormoni prezentă în urină. – Din fr. hormonurie.

horn
HORN, hornuri, s.n. 1. Parte a coșului de fum la o casă, constituită din canalul îngropat în zidărie (și din porțiunea ieșită în afară prin acoperiș); p. ext. întregul coș de fum al unei case. 2. Partea de deasupra vetrei țărănești prin care trece fumul în pod sau direct afară; coș (la clădiri). 3. (Alpinism) Spațiu îngust dintre doi pereți de stâncă paraleli și înalți. 4. (Geol.) Relief cu aspect de piramidă triunghiulară caracteristic regiunilor alpine, care se formează în urma intersectării pereților circurilor glaciare. – Din ucr. horn.

hornar
HORNÁR, hornari, s.m. Coșar^2 (1). – Horn + suf. -ar.

hornblenda
HORNBLÉNDĂ, hornblende, s.f. Mineral în formă de cristale de culoare verde sau brun-închis, cu luciu sticlos, format din silicați de magneziu, fier, calciu, aluminiu și alte metale. – Din germ. Hornblende, fr. hornblende.

hornblendit
HORNBLENDÍT, hornblendiți, s.m. Rocă grăunțoasă alcătuită în special din hornblendă. – Din fr. hornblendite.

hornet
HORNÉȚ, hornețe, s.n. (Reg.) Diminutiv al lui horn; coș (la o casă). – Horn + suf. -eț.

hornpipe
HORNPIPE s.n. 1. (Muz.) Carabă. 2. Dans popular scoțian dansat după o melodie cântată la cimpoi [Pr.: hórnpaip] – Cuv. engl.

horopsi
HOROPSÍ, horopsesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) V. oropsi.

horopsit
HOROPSÍT, -Ă, horopsiți, -te, adj. (Reg.) V. oropsit.

horoscop
HOROSCÓP, horoscoape, s.n. Reprezentare grafică a poziției stelelor, cu care astrologii prezic soarta cuiva, în raport cu data nașterii sale. – Din fr. horoscope.

horp
HORP interj. (Reg.) Cuvânt care imită zgomotul pe care îl face cineva când soarbe dintr-o dată și repede. – Onomatopee.

horpai
HORPĂÍ, horpăiesc (hórpăi), vb. IV. Tranz. (Reg.) A sorbi cu zgomot mâncarea, mai ales lichidele. – Horp + suf. -ăi.

horpaiala
HORPĂIÁLĂ, horpăieli, s.f. Faptul de a horpăi. [Pr.: -pă-ia-] – Horpăi + suf. -eală.

horst
HORST, horsturi, s.n. Regiune a scoarței terestre mărginită de falii, care a rămas ridicată după scufundarea regiunilor vecine. – Din germ. Horst.

horsaf
HORȘÁF, horșafuri, s.n. (Reg.) Ciorbă de prune afumate sau de vișine; un fel de compot cu multă zeamă. – Din tc. hoșaf.

hortativ
HORTATÍV, -Ă, hortativi, -e, adj. (Gram.; despre forme verbale sau despre propoziții) Care exprimă un îndemn, de îndemn. – Din lat. hortativus.

hortensie
HORTÉNSIE, hortensii, s.f. Plantă ornamentală cu flori mari, fără miros, de culoare roz, violetă sau albă (Hydrangea opuloides). – Din fr. hortensia.

horticol
HORTÍCOL, -Ă, horticoli, -e, adj. Care aparține horticulturii, privitor la horticultură. – Din fr. horticole.

horticultor
HORTICULTÓR, -OÁRE, horticultori, -oare, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu horticultura. – Din fr. horticulteur.

horticultura
HORTICULTÚRĂ s.f. Știință agronomică care se ocupă cu studiul cultivării pomilor, legumelor, florilor, precum și cu aspectul estetic al arhitecturii parcurilor. – Din fr. horticulture.

hortiviticol
HORTIVITÍCOL, -Ă, hortiviticoli, -e, adj. De hortiviticultură. – Horti[col] + viticol.

hortiviticultura
HORTIVITICULTÚRĂ s.f. Domeniu al agronomiei consacrat studiului cultivării pomilor fructiferi și viței de vie. – Horti[cultură] + viticultură.

hortis
HORȚÍȘ, -Ă, horțiși, -e, adj. (Reg.; adesea adverbial) Pieziș. – Horți (reg. „a muta ceva din” et. nec.) + suf. -iș.

hostie
HÓSTIE, hostii, s.f. 1. Jertfă adusă zeilor, la greci și la romani. ♦ Jertfă (de obicei un animal) adusă lui Dumnezeu. 2. Azimă pe care catolicii o folosesc la împărtășanie. – Din lat. hostia, fr. hostie.

hostina
HOȘTÍNĂ, hoștine, s.f. V. boștină.

hot
HOT s.n. Curent în muzica de jaz caracterizat printr-o sonoritate amplă. [Pr.: hat] – Cuv. engl.

hotar
HOTÁR, hotare, s.n. 1. Linie de demarcație care desparte o țară de alta; frontieră, graniță. ♢ Piatră de hotar = piatră, stâlp prin care se indică un hotar. ♦ Linie care desparte o proprietate de alta sau o așezare de alta. 2. Fig. Limită, margine, capăt, sfârșit. 3. Moșie, proprietate (mare); p. ext. regiune, țară. ♦ (Reg.) Teritoriu în proprietatea (locuitorilor) unei comune. – Din magh. határ.

hotarnic
HOTÁRNIC, -Ă, hotarnici, -ce, adj. (Înv.) Care se referă la hotarele unei moșii. ♢ Inginer hotarnic = agronom care se ocupa cu măsurătoarea moșiilor. – Hotar + suf. -nic.

hota
HÓTĂ, hote, s.f. Construcție de zidărie, de metal sau de sticlă, făcută deasupra unui cămin, a unei plite etc. pentru a colecta și a evacua, printr-un coș sau printr-un canal de ventilație, gazele de ardere, aburul etc. – Din fr. hotte.

hotarare
HOTĂRẤRE, hotărâri, s.f. 1. Faptul de a (se) hotărî; fermitate în conduită, în atitudinea cuiva; ceea ce hotărăște cineva; decizie. ♢ Loc. adj. (Rar) De hotărâre = ferm, neșovăitor. ♢ Loc. adv. Cu hotărâre sau cu toată hotărârea = în mod hotărât, fără șovăială. Cu hotărâre = fără îndoială, sigur. 2. Dispoziție a unei autorități. ♦ Sentință judecătorească. 3. Act adoptat de organele de conducere ale unor organizații, partide etc. în urma unor dezbateri și a aprobării date de majoritatea membrilor prezenți. – V. hotărî.

hotarat
HOTĂRÂT, -Ă, hotărâți, -te, adj. 1. Care este ferm în hotărârea luată; decis. 2. (Adesea adverbial) Indiscutabil, neîndoios, sigur. ♢ Expr. Hotărât lucru = în mod categoric, sigur. 3. (Gram.; în sintagma) Articol hotărât = articol a cărui funcțiune principală este să arate că obiectul denumit de substantivul pe care îl determină este cunoscut de vorbitor sau individualizat; articol definit. – V. hotărî.

hotarator
HOTĂRÂTÓR, -OÁRE, hotărâtori, -oare, adj. Care hotărăște sau are puterea de a decide; decisiv, determinant. ♦ De importanță capitală; crucial. – Hotărî + suf. -tor.

hotari
HOTĂRÎ́, hotărăsc, vb. IV. I. 1. Tranz. și refl. A alege (între mai multe posibilități), a lua sau a face să ia o hotărâre; a (se) decide. ♦ Tranz. (Rar; construit cu dativul) A porunci cuiva să facă ceva. 2. Tranz. A stabili, a fixa o dată, un termen etc. 3. Tranz. A destina, a meni pe cineva pentru ceva. II. Tranz. (Înv.) A stabili limitele unui teritoriu, a pune hotar. ♦ Refl. A se mărgini cu..., a fi vecin cu... – Din hotar.

hotarnici
HOTĂRNICÍ, hotărnicesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A pune sau a constitui hotar unei proprietăți, unei regiuni etc.; a delimita o proprietate, o regiune etc. de alta. – Din hotarnic.

hotarnicie
HOTĂRNICÍE, hotărnicii, s.f. Fixare, pe bază de măsurări, a hotarelor (unei regiuni, unei proprietăți etc.). – Hotarnic + suf. -ie.

hotdog
HOT DOG s.m. Cârnat sau crenvurșt cald, servit cu muștar, într-o chiflă (lunguiață). [Pr.: hot dóg] – Cuv. engl.

HOT DOG s.m.

hotel
HOTÉL, hoteluri (hotele), s.n. Clădire mare cu multe camere mobilate, care se închiriază de obicei cu ziua (călătorilor). [Var.: otél s.n.] – Din fr. hôtel.

hotelier
HOTELIÉR, -Ă, hotelieri, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care ține, administrează un hotel; proprietar al unui hotel. 2. Adj. Care aparține hotelurilor, privitor la hoteluri. Întreprindere hotelieră. [Pr.: -li-er] – Din fr. hôtelier.

hotentot
HOTENTÓT, hotentoți, s.m. (La pl.) Popor din familia de limbă boșimană, răspândit odinioară în estul și în sudul Africii, iar azi în câteva regiuni din Republica Africa de Sud; (și la sg.) persoană care aparține acestui popor. --Din fr. Hottentot.

hotnog
HOTNÓG, hotnogi, s.m. Vechi grad militar în Moldova, comandant peste o sută de ostași; sutaș; persoană care avea acest grad. – Din magh. hadnagy „sublocotenent”.

hot
HOȚ, HOÁȚĂ, hoți, hoațe, s.m. și f. 1. Persoană care fură. ♦ (Adjectival) Care fură; (cu sens atenuat) viclean. 2. (Fam.) Om ștrengar, șiret. – Et. nec.

hotesc
HOȚÉSC, -EÁSCĂ, hoțești, adj. De hoț. – Hoț + suf. -esc.

hoteste
HOȚÉȘTE adv. Ca hoții; p. ext. pe ascuns, pe furiș; hoțiș. ♢ Expr. A frige (carnea) hoțește = a frige (carnea) înăbușit, acoperind cu jeratic. – Hoț + suf. -ește.

hoti
HOȚÍ, hoțesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A duce o viață de hoț. ♦ Tranz. A fura. – Din hoț.

hotie
HOȚÍE, hoții, s.f. Faptul de a fura, de a trăi din furturi; faptă săvârșită de hoț, furt, furtișag. ♦ Fraudă. – Hoț + suf. -ie.

hotis
HOȚÍȘ adv. (Rar) Hoțește. – Hoț + suf. -iș.

hotit
HOȚÍT s.n. (Rar) Faptul de a hoți. – V. hoți.

hotoaica
HOȚOÁICĂ, hoțoaice, s.f. Femeie care fură; hoață. ♦ (Fam.) Ștrengăriță, hoțomancă. – Hoț + suf. -oaică.

hotoman
HOȚOMÁN, -Ă, hoțomani, -e, s.m. și f. Augmentativ al lui hoț. ♦ Om ticălos, șarlatan. ♦ (Fam.) Om ștrengar, șmecher, poznaș. – Hoț + suf. -oman.

hotomanca
HOȚOMÁNCĂ, hoțomance, s.f. (Fam.) Ștrengăriță; hoțoaică. – Hoțoman + suf. -că.

hotomaneste
HOȚOMĂNÉȘTE adv. (Rar) Ca hoțomanii. – Hoțoman + suf. -ește.

hotomanie
HOȚOMĂNÍE, hoțomănii, s.f. Faptă sau purtare de hoțoman; tâlhărie, hoție. ♦ Înșelătorie, șarlatanie, șmecherie. – Hoțoman + suf. -ie.

hram
HRAM, hramuri, s.n. 1. Patronul unei biserici creștine; p. ext. serbarea patronului unei biserici. 2. (Pop.; în expr.) Ce hram porți (ori poartă) sau ții (ori ține)? = ce fel de om ești (sau este)? – Din sl. hramŭ.

hrana
HRÁNĂ, (rar) hrane, s.f. Tot ceea ce servește la nutriția omului, a animalelor sau a plantelor; nutriment; p. restr. mâncare, bucate. ♢ Compus: hrana-vacii = plantă erbacee de nutreț, cu tulpină păroasă, cu frunze opuse și cu flori albe, mici (Spergula arvensis). [Gen.-dat.: hranei] – Din sl. hrana.

hrani
HRĂNÍ, hrănesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. (Adesea fig.) A da cuiva să mănânce sau a mânca; a (se) nutri, a (se) alimenta. ♢ Expr. (Refl.) A se hrăni cu vânt = a nu avea ce mânca; a mânca foarte puțin, a ciuguli. 2. Refl. Fig. (Reg.; despre vinuri) A deveni tare datorită vechimii. [Var.: (pop.) hărăní vb. IV] – Din sl. hraniti.

hranire
HRĂNÍRE, hrăniri, s.f. Acțiunea de a (se) hrăni și rezultatul ei; alimentare. – V. hrăni.

hranit
HRĂNÍT, -Ă, hrăniți, -te, adj. 1. (În sintagma) Bine hrănit = gras, rotofei. 2. (Reg.; despre vin) Devenit tare prin vechime. – V. hrăni.

hranitor
HRĂNITÓR, -OÁRE, hrănitori, -oare, adj. Care hrănește bine; nutritiv. – Hrăni + suf. -tor.

hraparet
HRĂPĂRÉȚ, -EÁȚĂ, hrăpăreți, -e, adj. Care încearcă prin orice mijloace să se îmbogățească; lacom de avere, avid de câștig; rapace. – Hrăpi + suf. -ăreț.

hrapi
HRĂPÍ, hrăpesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și pop.) V. răpi.

hrapire
HRĂPÍRE, hrăpiri, s.f. (Înv. și pop.) V. răpire.

hreamat
HREÁMĂT, hreamăte, s.n. (Reg.) V. freamăt.

hrean
HREAN s.m. Plantă legumicolă din familia cruciferelor, cu tulpina subterană cilindrică, groasă, albă (folosită în alimentație drept condiment), cu frunzele mari și cu flori albe (Armoracia rusticana). ♢ Expr. A trăi (sau a se deprinde) ca viermele în hrean = a trăi, a duce o viață amărâtă, plină de privațiuni. – Din sl. hrĕnŭ.

hreapca
HREÁPCĂ, hrepci, s.f. (Reg.) Greblă mică aplicată la coasă ca să așeze în brazdă grânele cosite; p. ext. coasă prevăzută cu o astfel de greblă. – Din ucr. hrabky.

hrenita
HRENÍȚĂ (HRÉNIȚĂ), hrenițe, s.f. 1. Plantă erbacee, aspră la pipăit, cu frunze cu lobi dințați și cu flori mici, albe (Lepidium campestre). 2. Plantă erbacee cu flori albe, mici, ale cărei frunze se întrebuințează ca salată; creson (Lepidium sativum). – Hrean + suf. -iță.

hrentui
HRENTUÍ, hrentuiesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se strica; a se hodorogi. ♦ A se împrăștia, a se risipi. – Et. nec.

hrentuit
HRENTUÍT, -Ă, hrentuiți, -te, adj. (Reg.) Stricat, uzat, dărăpănat. – V. hrentui.

hrepcui
HREPCUÍ, hrepcuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A cosi cu hreapca. – Hreapcă + suf. -ui.

hrib
HRIB, hribi, s.m. Ciupercă comestibilă, cu pălăria de culoare brună-gălbuie și cu piciorul alb, gros; mânătarcă (Boletus edulis). – Din ucr. hryb.

hrinca
HRÍNCĂ, hrinci, s.f. (Reg.) Felie mare de mămăligă sau de pâine. – Din ucr. hrinka.

hrincuta
HRINCÚȚĂ, hrincuțe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui hrincă. – Hrincă + suf. -uță.

hrisov
HRISÓV, hrisoave, s.n. (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Act domnesc care servea ca titlu de proprietate, de privilegiu etc.; ispisoc. – Din ngr. hrisóvuilon „bulă de aur”.

hristoitie
HRISTOITÍE s.f. (Înv.) Viață sau comportare evlavioasă, conformă cu morala (creștină). [Pr.: -to-i-] – Din ngr. hristoíthia.

hriscar
HRIȘCÁR, hrișcari, s.m. Gândac mic, asemănător cu cărăbușul, care apare în perioada când se seamănă hrișca (Rhizotrogus solstitialis). – Hrișcă + suf. -ar.

hrisca
HRÍȘCĂ s.f. Plantă erbacee meliferă, cu frunze triunghiulare, cu flori roz, roșii sau albe și cu semințe mici, lunguiețe și negricioase (Fagopyrum esculentum); p. ext. (colectiv) semințele acestei plante, care se folosesc pentru hrana oamenilor și a animalelor. – Din ucr. hrecka.

hronic
HRÓNIC, hronice, s.n. (Înv.) Cronică (1). – Din ngr. hronikón.

hronicar
HRONICÁR, hronicari, s.m. (Înv.) Cronicar (1). – Hronic + suf. -ar.

hronograf
HRONOGRÁF, hronografe, s.n. V. cronograf^1.

hruba
HRÚBĂ, hrube, s.f. Încăpere sau galerie subterană care servește la depozitarea produselor (alimentare). ♦ Cavitate subterană (zidită și boltită) care servește ca loc de trecere. ♦ Un fel de casă primitivă cu acoperișul de pământ; bordei îngropat. – Din ucr. hruba.

htonian
HTONIÁN, -Ă, htonieni, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Referitor la divinitățile subpământene. 2. S.m. și f. Divinitate subpământeană. [Pr.: -ni-an] – Din fr. chthonien.

htonic
HTÓNIC, -Ă, htonici, -ce, adj. (Livr.) Htonian. [Scris și: chtonic] – Din germ. chtonisch, engl. chtonic.

HTÓNIC, -Ă, htonici, -ce, adj. (Livr.)

hublou
HUBLÓU, hublouri, s.n. Mică deschizătură de formă circulară, care se închide ermetic, făcută în peretele unei nave sau al unui avion, pentru aerisire și luminat. – Din fr. hublot.

huceag
HUCEÁG, huceaguri, s.n. (Reg.) Pădure mică, tânără și deasă; tufiș, crâng, huci. – Din ucr. huščak.

huci
HUCI, huciuri, s.n. (Reg.) Pădure mică, tânără și deasă; tufiș, crâng, huceag. ♢ Expr. A umbla huci-marginea = a umbla fără rost, fără țintă. – Din ucr. husca „desiș”.

huciui
HUCIUÍ, huciuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A alunga găinile. – Formație onomatopeică.

huda
HÚDĂ, hude, s.f. (Reg.) Gaură, spărtură (în zid, în gard etc.). – Cf. sl. h a d ŭ „cale, potecuță”.

hudicioara
HUDICIOÁRĂ, hudicioare, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui hudiță. – Hudiță + suf. -ioară.

hudita
HÚDIȚĂ (HUDÍȚĂ), hudițe (hudiți), s.f. (Reg.) Ulicioară. – Hudă + suf. -iță.

hudubaie
HUDUBÁIE, hudubăi, s.f. (Reg.) 1. Casă mare; încăpere foarte spațioasă. 2. Ființă monstruoasă, fantastică; monstru. [Pr.: -ba-ie] – Et. nec.

hudubleaja
HUDUBLEÁJĂ, hudubleje, s.f. (Reg.) Pasăre mare (răpitoare). – Et. nec.

hududoi
HUDUDÓI, hududoaie, s.n. (Reg.) Vale strâmtă și adâncă. – Din scr. hudoudolje

hudulet
HUDULÉȚ, hudulețe, s.n. V. huludeț.

hughenot
HUGHENÓT, -Ă, hughenoți, -te, s.m. și f. Nume dat adepților din Franța ai

huhura
HUHURÁ, húhur, vb. I. Intranz. (Reg.) 1. (Despre bufnițe; la pers. 3) A scoate strigăte caracteristice speciei. 2. A chiui. – Formație onomatopeică.

huhurez
HUHURÉZ, huhurezi, s.m. Numele a două păsări răpitoare de noapte, asemănătoare cu bufnița, fără smocuri de pene pe cap, care scot un strigăt caracteristic și trăiesc în scorburi de copaci; ciuhurez (Strix aluco și urelensis). ♢ Expr. A sta ca un huhurez (sau ca huhurezul) = a sta singur, părăsit. A se scula ca huhurezii = a se scula foarte devreme dimineața. [Var.: (reg.) huréz s.m.] – Huhura + suf. -ez.

hui
HUÍ, pers. 3 huiește, vb. IV. Intranz. A răsuna prelung; a vui. – Formație onomatopeică.

huiala
HUIÁLĂ, huieli, s.f. (Reg.) Vâjâit prelung; vuiet. [Pr.: hu-ia-] – Hui + suf. -eală.

huideo
HUIDEÓ interj. Strigăt cu care se alungă porcii; p. ext. strigăt de ocară la adresa cuiva; huo. ♢ Expr. (Substantivat) A lua pe cineva (sau a da cuiva) cu huideo = a huidui (pe cineva). [Var.: uideó interj.] – Cf. bg., scr. u j d o.

huidui
HUIDUÍ, huiduiesc (húidui), vb. IV. Tranz. A alunga pe cineva strigând

huiduiala
HUIDUIÁLĂ, huiduieli, s.f. Acțiunea de a huidui și rezultatul ei; huiduitură. [Pr.: -du-ia-] – Huidui + suf. -eală.

huiduitura
HUIDUITÚRĂ, huiduituri, s.f. Acțiunea de a huidui și rezultatul ei; huiduială. [Pr.: -du-i-] – Huidui + suf. -tură.

huiduma
HUIDÚMĂ, huidume, s.f. (Fam.) Persoană mare și grasă; matahală. – Et. nec.

huiet
HÚIET, huiete, s.n. Vuiet. [Var.: úiet s.n.] – Hui + suf. -et.

huila
HUÍLĂ, huile, s.f. Cărbune natural negru, compact, dur, sfărâmicios și lucios, întrebuințat drept combustibil, precum și în industrie, la fabricarea cocsului metalurgic, la extragerea gazului de iluminat și a gudroanelor. – Din fr. houille.

huita
HUIȚÁ, huíț, vb. I. Refl. (Reg.) A se da în leagăn, în scrânciob. [Pr.: hu-i-] – Din huiț (reg. „scrânciob”, puțin folosit, et. nec.).

hula
HÚLĂ^1, hule, s.f. (Pop.) Ocară, injurie; ponegrire, calomnie; blasfemie. – Din sl. hula.

HÚLĂ^2, hule, s.f. Mișcare ondulatorie a suprafeței mării, urmând după o furtună sau după o briză puternică; p. ext. furtună pe mare. – Din fr. houle.

HÚLĂ^3, hule, s.f. (Reg.) Surpătură de munte sau de deal; p. ext. drum printr-o scobitură de deal; drum care urcă pe o coastă foarte piezișă. – Et. nec.

huli
HULÍ, hulesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A spune vorbe de ocară sau de batjocură la adresa cuiva, a ocărî pe cineva; p. ext. a vorbi de rău, a calomnia, a defăima. – Din sl. huliti.

huligan
HULIGÁN, huligani, s.m. Persoană care comite acte de huliganism. – Din rus. huligan.

huliganic
HULIGÁNIC, -Ă, huliganici, -ce, adj. De huligan, specific huliganilor sau huliganismului, care ține de huligani sau de huliganism. – Huligan + suf. -ic.

huliganism
HULIGANÍSM s.n. Tulburare a ordinii și moralei publice prin manifestări care arată lipsă de cuviință sau de respect față de regulile de conviețuire socială. – Huligan + suf. -ism.

hulire
HULÍRE, huliri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a huli și rezultatul ei; calomniere. – V. huli.

hulitor
HULITÓR, -OÁRE, hulitori, -oare, s.m. și f. Persoană care hulește; calomniator. – Huli + suf. -tor.

hulpav
HÚLPAV, -Ă, hulpavi, -e, adj. (Reg.; adesea adverbial) Foarte lacom la mâncare; mâncăcios. [Var.: hâlpav, -ă, hâlpov, -ă adj.] – Cf. bg. h l a p a m, scr. h l a p i t i.

hulpe
HÚLPE, hulpi, s.f. V. vulpe.

hultan
HULTÁN, hultani, s.m. V. vultan.

hultui
HULTUÍ, hultuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) V. altoi^2.

hulub
HULÚB, hulubi, s.m., adj.m. 1. S.m. (Ornit.; reg.) Porumbel. ♢ Hulub de stepă = pasăre din ordinul columbiformelor, de mărimea unui porumbel, de culoare galbenă-brună, cu pete sure pe spate (Syrrhaptes paradoxus). 2. Adj. (Despre animale) Cu părul sau cu penele cenușii, asemănătoare cu ale porumbelului sălbatic. – Din ucr. holub.

hulubas
HULUBÁȘ, hulubași, s.m. (Reg.) Diminutiv al lui hulub; hulubel. – Hulub + suf. -aș.

huluba
HULÚBĂ, hulube, s.f. Fiecare dintre cele două prăjini prinse de crucea căruței, a trăsurii etc., între care se înhamă calul. [Var.: ulúbă s.f.] – Din ucr. holoblja.

hulubarie
HULUBĂRÍE, hulubării, s.f. (Reg.) Adăpost pentru hulubi; porumbar^2. – Hulub + suf. -ărie.

hulubel
HULUBÉL, hulubei, s.m. (Reg.) Diminutiv al lui hulub; hulubaș. – Hulub + suf. -el.

hulubita
HULUBÍȚĂ, hulubițe, s.f. Diminutiv al lui hulub. 1. (Reg.) Porumbiță. 2. Denumire populară dată mai multor specii de ciuperci, de obicei comestibile, cu pălăria de diferite culori vii și atrăgătoare, cu carnea albă, cu gustul dulce-acrișor și cu mirosul plăcut (Russula). – Hulub + suf. -iță.

huludet
HULUDÉȚ, huludețe, s.n. Fusul țevii de la suveica războiului casnic de țesut. [Var.: huduléț s.n.] – Et. nec.

hului
HULUÍ, pers. 3 húluie, vb. IV. V. hurui.

huluit
HULUÍT, -Ă, huluiți, -te, adj. V. huruit^2.

huma
HÚMĂ, hume, s.f. Numele popular al argilei întrebuințate la spoitul caselor. – Din bg. huma.

humarie
HUMĂRÍE, humării, s.f. (Rar) Loc de unde se scoate humă. – Humă + suf. -ărie.

humeral
HUMERÁL, -Ă, humerali, -e, adj. (Anat.) Care aparține humerusului, referitor la humerus. – Din fr. huméral.

humerus
HÚMERUS s.n. Os lung, pereche, cuprins între umăr și cot, formând scheletul brațului. – Din fr. humérus, lat. humerus.

humic
HÚMIC, humice, adj.n. (Despre sol) Bogat în humus. – Din fr. humique.

humificare
HUMIFICÁRE s.f. Transformare în humus a materialului organic din sol. – Din fr. humification.

humoare
HUMOÁRE, humori, s.f. V. umoare.

humor
HUMÓR s.n. V. umor.

humoresca
HUMORÉSCĂ s.f. Mică compoziție instrumentală cu caracter sprinten și glumeț. – Din germ. Humoreske, fr. humoresque.

humorist
HUMORÍST, -Ă, humoriști, -ste, s.m. și f. V. umorist.

humos
HUMÓS, -OÁSĂ, humoși, -oase, adj. (Rar) Care conține humă, cu humă. – Humă + suf. -os.

humui
HUMUÍ, humuiesc, vb. IV. Tranz. A unge, a lipi, a da cu humă. – Humă + suf. -ui.

humus
HÚMUS s.n. Amestec de substanțe organice amorfe aflat în sol, care îi condiționează fertilitatea și care este rezultat din transformarea materialului vegetal sub acțiunea microorganismelor. – Din fr., lat. humus, germ. Humus.

hun
HUN, huni, s.m. Persoană dintr-un neam mongolic care, în sec. IV-V, a pătruns până în apusul Europei, trecând și prin țara noastră. – Din fr. Huns, lat. Hunni.

hunedorean
HUNEDOREÁN, -Ă, hunedoreni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul sau județul Hunedoara. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul sau județul Hunedoara. – Hunedoara (n. pr.) + suf. -ean.

hunedoreanca
HUNEDOREÁNCĂ, hunedorence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul sau județul Hunedoara. ♦ Locuitoare din municipiul sau județul Hunedoara. – Hunedorean + suf. -că.

hunter
HÚNTER, hunteri, s.m. Cal de vânătoare, bun săritor la obstacole. [Pr.: hánter] – Din engl., fr. hunter.

huo
HÚO interj. Strigăt care exprimă indignarea, revolta sau aversiunea față de cineva sau de ceva; huideo. ♢ Expr. A lua (pe cineva) cu huo = a huidui (pe cineva). – Onomatopee.

hup
HUP interj. V. hop.

hural
HURÁL, hurale, s.n. Fiecare dintre organele locale ale puterii de stat în Mongolia. ♢ Marele hural = parlamentul mongol. – Din rus. hural.

hurdler
HURDLER s.m. Alergător în proba de garduri. [Pr.: hárdlăr] – Cuv. engl.

hurduca
HURDUCÁ, hurdúc, vb. I. 1. Tranz. și refl. A se mișca încoace și încolo cu putere, a (se) clătina, a (se) scutura, a (se) zgâlțâi, a (se) zdruncina. 2. Intranz. (Reg.) A face zgomot mare; a hurui. [Var.: urducá vb. I] – Formație onomatopeică.

hurducare
HURDUCÁRE, hurducări, s.f. Acțiunea de a (se) hurduca și rezultatul ei. – V. hurduca.

hurducai
HURDUCĂÍ, hurdúcăi, vb. IV. (Reg.) 1. Tranz. și refl. A (se) clătina, a (se) scutura (tare); a (se) zdruncina, a (se) zgudui. 2. Intranz. A face zgomot, a hodorogi. – Formație onomatopeică.

hurducaiala
HURDUCĂIÁLĂ, hurducăieli, s.f. Zdruncinătură, zguduire; zgomot produs de ceva care (se) hurducă; hurducătură. [Pr.: -că-ia-] – Hurducăi + suf. -eală.

hurducatura
HURDUCĂTÚRĂ, hurducături, s.f. Zdruncinătură, zguduire; zgomot produs de ceva care (se) hurducă; hurducăială. – Hurduca + suf. -ătură.

hurdui
HURDUÍ, hurduiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A hurui. – Formație onomatopeică.

hurduitura
HURDUITÚRĂ, hurduituri, s.f. (Reg.) Zgomot produs de ceva care huruie; huruitură, huruială, huruit^1. [Pr.: -du-i-] – Hurdui + suf. -tură.

hurduzburduz
HURDÚZ-BURDÚZ adv. (Rar) Ca un obiect care, atârnat de ceva, se bălăbănește; p. ext. legat burduf. – Onomatopee.

HURDÚZ-BURDÚZ adv. (Rar) Ca un obiect care, atârnat de ceva, HURDÚZ-BURDÚZ adv. (Rar) Ca un obiect care, atârnat de ceva,

hurez
HURÉZ, hurezi, s.m. (Reg.) V. huhurez.

hurican
HURICÁN, huricane, s.n. Furtună puternică, uragan care bântuie în insulele Antile. – Din engl., fr. hurricane.

hurie
HURÍE, hurii, s.f. (În religia musulmană) Fecioară deosebit de frumoasă promisă de Mahomed credincioșilor în paradis. ♦ P. ext. Fecioară sau femeie foarte frumoasă. – Din tc. huri. Cf. fr. h o u r i.

hurmuz
HURMÚZ, (1) hurmuzuri, s.n., (2) hurmuzi, s.m. 1. S.n. Mărgea de sticlă imitând mărgăritarul; (la pl.) șirag de astfel de mărgele. 2. S.m. Arbust ornamental cu flori trandafirii și cu fructe bace albe de mărimea cireșelor (Symphoricarpus albus). – Din tc. (n. pr.) Hurmuz.

huron
HURÓN, huroni, s.m. Persoană din tribul indian existent altădată la marginea lacurilor Huron și Ontario. – Din fr. Huron.

hursuz
HURSÚZ, -Ă, hursuzi, -e, adj. (Pop.) V. ursuz.

hursuzlac
HURSUZLÂC s.n. V. ursuzlâc.

hurta
HÚRTĂ s.f. (Reg.; în loc. adv.) Cu hurta = cu grămada, cu toptanul. La hurtă = la întâmplare, fără alegere. [Var.: vúrtă s.f.] – Din ucr. hurt.

hurui
HURUÍ, pers. 3 húruie, vb. IV. 1. Intranz. A face un zgomot ca acela care se aude când umblă o căruță, când se rostogolește un butoi sau când cad mai multe obiecte tari unul peste altul; a hurdui; a hodorogi. 2. Refl. (Reg.) A se dărâma, a se surpa, a se nărui. [Var.: huluí, uruí vb. IV] – Formație onomatopeică.

huruiala
HURUIÁLĂ, huruieli, s.f. Zgomot produs de ceva care huruie; huruitură, huruit^1, hurduitură. [Pr.: -ru-ia-] – Hurui + suf. -eală.

huruit
HURUÍT^1 s.n. Faptul de a (se) hurui; huruitură, huruială, hurduitură. – V. hurui.

HURUÍT^2, -Ă, huruiți, -te, adj. (Reg.) Dărâmat, surpat. [Var.: huluít, -ă adj.] – V. hurui.

huruitor
HURUITÓR, -OÁRE, huruitori, -oare, adj. (Rar) Care huruie. [Pr.: -ru-i-] – Hurui + suf. -tor.

huruitura
HURUITÚRĂ, huruituri, s.f. Zgomot produs de ceva care huruie; huruială, huruit^1, hurduitură. [Pr.: -ru-i-. – Var.: uruitúră s.f.] – Hurui + suf. -tură.

husar
HUSÁR, husari, s.m. (Înv.) Ostaș din cavaleria maghiară. – Din magh. huszár.

husa
HÚSĂ, huse, s.f. Învelitoare de stofă, de pânză, de material plastic etc. cu care se acoperă mobilele, unele aparate, mașini sau materiale spre a le proteja, a le feri de praf, umezeală etc. – Din fr. housse.

husaresc
HUSĂRÉSC, -EÁSCĂ, husărești, adj. (Înv.) Care se referă la husari, care aparține husarilor; de husar. – Husar + suf. -esc.

husareste
HUSĂRÉȘTE adv. (Înv.) Ca husarii. – Husar + suf. -ește.

husarime
HUSĂRÍME s.f. (Înv.) Mulțime de husari. – Husar + suf. -ime.

husas
HÚSĂȘ, husăși, s.m. (Reg.) Numele unei vechi monede ungurești de argint, care a circulat și la noi, mai ales în Transilvania, în veacul trecut. [Var.: (reg.) húsoș s.m.] – Din magh. huszas.

husca
HÚSCĂ, huști, s.f. (Reg.) Sare obținută prin fierberea apei de izvoare sau de bălți sărate; p. ext. calup de sare. – Din ucr. huska [soly].

husit
HUSÍT, -Ă, husiți, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține husitismului, privitor la husitism. 2. S.m. și f. Adept al husitismului. – Din fr. hussite.

husitism
HUSITÍSM s.n. Mișcare religioasă și social-politică, fundată la începutul sec. XV de Jan Hus, îndreptată împotriva papalității și feudalilor germani. – Din fr. hussitisme.

husos
HÚSOȘ, husoși, s.m. (Reg.) V. husăș.

huste
HÚȘTE s.f. pl. (Reg.) Tărâțele care rămân în fundul putinei cu borș după acrirea acestuia; drojdie de borș. – Din ucr. husca.

husti
HUȘTI interj. 1. Cuvânt care sugerează mișcarea făcută de cineva sau de ceva care iese sau dispare repede, se strecoară repede undeva. 2. Strigăt cu care se alungă păsările de curte. – Onomatopee.

hustiuliuc
HUȘTIULIÚC interj. (Reg.) Cuvânt care imită zgomotul produs prin căderea unui corp greu în apă. – Onomatopee.

hutupi
HUTUPÍ, hutupesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A mânca cu lăcomie (și urât); a înfuleca. – Et. nec.

huta
HÚȚA interj. Cuvânt care însoțește datul în leagăn, în scrânciob etc. ♢ Expr. A (se) da huța (sau de-a huța) = a (se) legăna, a (se) balansa. [Var.: úța interj.] – Formație onomatopeică.

hutan
HUȚÁN, -Ă, huțani, -e, adj., s.m. și f. (Reg.) 1. Adj. Huțănesc. ♢ Cal huțan = cal de munte foarte rezistent, răspândit în nordul Moldovei. 2. S.m. și f. Huțul. – Huț[ul] + suf. -an.

hutanca
HUȚÁNCĂ, huțănci, s.f. Femeie huțulă. – Huțan + suf. -că.

hutanesc
HUȚĂNÉSC, -EÁSCĂ, huțănești, adj. Al huțulului (1), de huțul; huțan (1). – Huțan + suf. -esc.

hutul
HUȚÚL, -Ă, huțuli, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte dintr-o populație slavă din regiunea muntoasă de la izvoarele Siretului și Ceremușului și care vorbește un dialect ucrainean; huțan (2). 2. Adj. Care aparține huțulilor (1), privitor la huțuli. – Din ucr. hucul.

hututa
HUȚUȚÁ, huțúț, vb. I. Tranz. (Reg.) A legăna (un copil mic). – Din huța.

huzdup
HUZDÚP interj. (Reg.) Cuvânt care imită căderea rapidă a unui corp greu. – Onomatopee.

huzdupa
HUZDUPÁ, huzdúp, vb. I. Tranz. (Reg.) A mânca lacom (și urât). – din huzdup.

huzmet
HUZMÉT, huzmeturi, s.n. (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) 1. Dar omagial, plocon; p. gener. dar. 2. Slujbă, funcție; p. ext. rang. 3. Venitul unor dări, ca vinăriciul, oieritul^1 etc., sau venitul ocnelor și al vămilor. – Din tc. hizmet.

huzmetar
HUZMETÁR, huzmetari, s.m. Persoană care lua în arendă un huzmet (3). – Huzmet + suf. -ar.

huzur
HUZÚR s.n. Trai comod și lipsit de griji; p. ext. viață de trândăvie și de îmbuibare. – Din tc. hŭzur.

huzuri
HUZURÍ, huzuresc, vb. IV. Intranz. A trăi comod, în belșug și în trândăvie. ♦ A fi lipsit de griji; a se simți foarte mulțumit, a o duce bine. – Din huzur.

hybris
HÝBRIS s.n. (Lit.) Mândrie nemăsurată a unui individ, supraapreciere a forțelor și libertății sale în confruntarea cu destinul (considerate ca surse ale tragicului în teatrul antic). [Pr.: hübris] – Cuv. gr.

i
I^1 s.m. invar. A unsprezecea literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (cea mai închisă (8) vocală, nerotunjită (2), din seria anterioară (3)). ♢ Expr. A (nu) pune punctul pe i = a (nu) reda esențialul într-o discuție, a (nu) sublinia faptele semnificative.

I^2 interj. (Adesea prelungit sau repetat) Exclamație care exprimă surprindere, mulțumire, admirație, dezaprobare etc. – Onomatopee.

ia
IA interj. 1. Cuvânt prin care se atrage atenția ascultătorului asupra unui îndemn care i se va adresa; ian! 2. Iată! iacă^1! uite! vezi! ian! ♢ Expr. Ia așa = numai așa, fără nici o intenție precisă. 3. Arată indiferența față de ceea ce urmează. 4. Introduce un răspuns. Unde te duci? – Ia, până la colț. Cf. bg. j a.

iabras
IABRÁȘ, -Ă adj. v. abraș.

iac
IAC, iaci, s.m. Mamifer rumegător din Tibet, mai mic decât bivolul, cu corpul masiv, acoperit de păr lung de culoare brună și cu o cocoașă pe ceafă (Poephagus grunniens). – Din fr. yack.

iaca
IACÁ^1 s.f. (Înv.) Soi de tutun de cea mai bună calitate. – Et. nec.

IACÁ^2, iacale, s.f. (Înv.) Guler de haină femeiască. ♢ Expr. (Fam., și azi) A feșteli (cuiva) iacaua = a face de rușine (pe cineva). – Din tc. yaka.

IÁCA^3 interj. v. iacă^1.

iaca
IÁCĂ^1 interj. 1. Ia! iată! uite! vezi! ♦ Ascultă! Iacă ce-mi zicea el. 2. Deodată, pe neașteptate. 3. Exprimă mirare, contrarietate, protest. [Var.: iáca; iácătă interj.] – Ia + că.

IÁCĂ^2 s.f. (Înv. și reg.) Bunică. – Din ngr. ghiaghiá (după bunică).

iacata
IÁCĂTĂ interj. v. iacă^1.

iacint
IACÍNT, iacinți, s.m. (Livr.) Zambilă (Hyacinthus orientalis). [Var.: hiacínt, hiacinți s.m.] – Din fr. jacinthe.

iacnie
IACNÍE s.f. v. iahnie.

iacobin
IACOBÍN, iacobini, s.m., adj.m. 1. S.m. Călugăr dominican. 2. S.m. Membru al celei mai radicale grupări revoluționare franceze, în perioada revoluției din 1789-1794; p. ext. democrat cu idei foarte avansate. 3. Adj.m. Care aparține iacobinilor (1), privitor la iacobini. – Din fr. jacobin.

iacobinism
IACOBINÍSM s.n. Doctrina iacobinilor (2). – Din fr. jacobinisme.

iactant
IACTÁNT, -Ă, iactanți, -te, adj. (Rar) Înfumurat, îngâmfat. – Din lat. jactans, -ntis.

iad
IAD, iaduri, s.n. (În credința creștină) Loc în care sufletele păcătoșilor ar fi supuse la chinuri veșnice; infern, gheenă. ♦ Fig. Situație chinuitoare, greu de suportat. – Din sl. jadŭ.

iada
IÁDĂ, iede, s.f. Puiul de sex feminin al caprei. – Din ied.

iades
IÁDEȘ, iadeșuri, s.n. Os, în formă de furcă, de la pieptul păsărilor, format din oasele claviculelor sudate în partea inferioară. ♦ Rămășag care începe prin ruperea acestui os. – Din tc. yades.

iahnie
IAHNÍE, iahnii, s.f. Fel de mâncare scăzută, preparată din legume (mai ales din fasole boabe), din pește sau din carne. [Var.: iacníe, -ii s.f.] – Din tc. yahni, bg. iahnija.

iaht
IAHT, iahturi, s.n. 1. Navă mică și elegantă, cu pânze sau cu propulsie mecanică, pentru un număr mic de pasageri, folosită pentru călătorii de plăcere. 2. Ambarcație sportivă cu vele folosită pentru regate. – Din fr. yacht.

iahting
IÁHTING s.n. Sport nautic practicat cu ambarcațiuni cu vele. [Scris și: yachting, iachting]. – Din engl., fr. yachting.

IÁHTING s.n. IÁHTING s.n.

iahtman
IÁHTMAN, iahtmani, s.m. Sportiv care practică iahtingul. [Scris și: yachtman. – Var.: iáhtmen] – Din fr. yachtman, engl. yachtsman.

IÁHTMAN, iahtmani, s.m.

iahtmen
IÁHTMEN s.m. v. iahtman.

ialomitean
IALOMIȚEÁN, -Ă, ialomițeni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în județul Ialomița. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din județul Ialomița. – Ialomița (n. pr.) + suf. -ean.

ialomiteanca
IALOMIȚEÁNCĂ, ialomițence, s.f. Femeie născută și crescută în județul Ialomița. ♦ Locuitoare din județul Ialomița. – Ialomițean + suf. -că.

ialovita
IÁLOVIȚĂ, ialovițe, s.f. (Înv. și reg.) Vacă mare și grasă. – Din bg., scr. jalovica.

iama
IÁMA s.f. art. (În expr.) A da iama = a da năvală, a se repezi. A da iama prin... = a risipi, a distruge (un bun). – Din tc. yama.

iamb
IAMB, iambi, s.m. Picior de vers compus din două silabe, dintre care, în prozodia antică, prima este scurtă și a doua lungă, iar în prozodia modernă, prima este neaccentuată, iar cea de-a doua accentuată. – Din fr. iambe, lat. iambus.

iambic
IÁMBIC, -Ă, iambici, -ce, adj. Care aparține iambilor, privitor la iambi; scris în iambi. ♢ Metru iambic = sistem de versificație care are la bază iambul. – Din fr. iambique, lat. iambicus.

ian
IAN interj. (Pop.) Ia! (1, 2). – Ia + ni (= ne).

ianicer
IANICÉR s.m. v. ienicer.

ianuar
IANUÁR s.m. v. ianuarie.

ianuarie
IANUÁRIE s.m. Prima lună a anului, având 31 de zile; gerar; cărindar. [Pr.: -nu-a-. – Var.: ianuár s.m.] – Din sl. ijanuarij.

iapa
IÁPĂ, iepe, s.f. 1. Femela calului. ♢ Expr. A bate șaua (ca) să priceapă (sau să înțeleagă) iapa = a da să se înțeleagă ceva în mod indirect, a face aluzie la ceva. 2. (Reg.) Tălpig (la războiul de țesut). – Lat. equa.

iaprac
IAPRÁC s.m. (Iht.; reg.) Somn mic. – Din tc. yaprak „foaie, frunză”.

iar
IAR adv., conj. I. Adv. 1. Încă o dată, din nou; iarăși. 2. De asemenea, la fel. II. Conj. 1. (Adversativ) Dar, însă. 2. (Copulativ) Și. [Var.: iáră adv., conj.] – Et. nec.

iara
IÁRĂ adv., conj. v. iar.

iarasi
IÁRĂȘI adv. Iar (I.1). – Iară + și.

iarba
IÁRBĂ, (2) ierburi, s.f. 1. Nume generic dat plantelor erbacee, anuale sau perene, cu părțile aeriene verzi, subțiri și mlădioase, folosite pentru hrana animalelor. ♢ Expr. Paște, murgule, iarbă verde = va trebui să aștepți mult până ți se va împlini ceea ce dorești. Din pământ, din iarbă verde = cu orice preț, neapărat. ♦ Nutreț verde, proaspăt cosit. 2. Buruieni de tot felul. ♢ Iarbă rea = a) buruiană otrăvitoare; b) fig. om rău, primejdios. 3. Pajiște. 4. Compuse: iarbă-de-mare = plantă erbacee cu frunze liniare și cu flori verzi, care crește pe fundul mării și ale cărei frunze uscate sunt folosite în tapițerie; zegras (Zostera marina); iarba-broaștei = mică plantă acvatică, cu frunze rotunde, lucitoare, care (datorită pețiolului lung) plutesc la suprafața apei, și cu flori albe (Hydrocharis morsus-ranae); iarba-ciutei = plantă perenă din familia compozeelor, cu flori galbene dispuse în capitule (Doronicum austriacum); iarba-fiarelor = a) plantă erbacee veninoasă, cu frunze opuse, acoperite cu peri, cu flori albe-gălbui (Cynanchum vincetoxicum); b) (în basme) iarbă cu putere miraculoasă, cu ajutorul căreia se poate deschide orice ușă încuiată; p. ext. putere supranaturală, care poate ajuta la ceva greu de obținut; iarba-găii = plantă erbacee cu frunze dințate, acoperite cu peri aspri, cu flori galbene (Picris hieracioides); iarbă-creață = izmă-creață; iarbă-deasă = plantă erbacee cu tulpini subțiri, cu frunze înguste și flori verzi, dispuse în panicule (Poa nemoralis); iarbă-grasă = plantă erbacee cu tulpina ramificată și întinsă pe pământ, cu frunze cărnoase, lucioase și flori galbene (Portulaca oleracea); iarbă-mare = plantă erbacee cu tulpina păroasă și ramificată, cu frunze mari și flori galbene (Inula helenium); iarbă-albă = plantă erbacee ornamentală cu frunzele vărgate cu linii verzi și albe-roșietice sau gălbui (Phalaris arundinacea); iarba-cănărașului = plantă erbacee din familia gramineelor, cu frunzele plane, cu flori verzui și semințele gălbui; mei-lung, meiul-canarilor (Phalaris canariensis); iarbă-albastră = plantă erbacee cu frunzele îngrămădite la baza tulpinii și cu flori violete (Molinia coerulea); iarba-bivolului = plantă erbacee cu flori verzui sau brune (Juncus buffonius); iarba-câmpului = plantă erbacee cu tulpinile noduroase și cu flori verzui-alburii sau violet-deschis (Agrostis stolonifera); iarbă-neagră = a) plantă erbacee cu frunze dințate și cu flori brune-purpurii pe dinafară și galbene-verzui pe dinăuntru (Scrophularia alata); b) arbust cu frunze mici liniare și flori trandafirii sau albe (Calluna vulgaris); iarba-osului = mic arbust cu tulpini ramificate, cu frunze opuse și cu flori galbene (Helianthemum nummularium); iarbă-roșie = plantă erbacee cu tulpina roșiatică, cu frunze nedivizate, lanceolate și cu flori galbene dispuse în capitule; (pop.) cârligioară (Bidens cernuus); iarba-șarpelui = a) plantă erbacee cu frunze lanceolate, păroase, cu flori albastre, rar roșii sau albe (Echium vulgare); b) plantă cu tulpina păroasă, cu flori albastre sau roșietice (Veronica latifolia); c) broscariță; iarba-șopârlelor = plantă erbacee cu rizom gros, cărnos, cu tulpina terminată în spic, cu frunze ovale și flori mici, albe-roz (Polygonum viviparum); iarbă-stelată = plantă erbacee cu tulpina întinsă pe pământ, cu frunze pe fața superioară și pe margini păroase și cu flori liliachii (Sherardia arvensis); iarbă-de-Sudan = plantă cu tulpina înaltă, cu frunze lungi, cultivată ca plantă furajeră (Sorghum halepense). 5. Praf de pușcă. – Lat. herba.

iarmaroc
IARMARÓC, iarmaroace, s.n. Târg ținut la date fixe; bâlci. – Din ucr. jarmarok.

iarna
IÁRNĂ, ierni, s.f. 1. Anotimpul cel mai friguros, care urmează după toamnă și precedă primăvara, cuprins între solstițiul de la 22 decembrie și echinocțiul de la 21 martie. ♢ Loc. adj. De iarnă = necesar în timpul iernii; care se face iarna. ♢ Loc. adv. De cu iarnă = fiind încă iarnă. ♦ (Adverbial; în forma iarna) În timpul iernii. 2. Fig. An. – Lat. hiberna [tempora].

iaroviza
IAROVIZÁ, iarovizez, vb. I. 1. Refl. (Despre plante) A trece prin stadiul de iarovizare. 2. Tranz. A supune semințele procesului de iarovizare. – Din rus. iarovizirovat'.

iarovizare
IAROVIZÁRE, iarovizări, s.f. 1. Unul dintre stadiile de dezvoltare individuală a plantelor, care urmează imediat după germinație și care se desfășoară, în afară de alte condiții, la o temperatură specifică fiecărei plante. 2. Procedeu agrotehnic de tratare a semințelor plantelor de cultură înainte de însămânțare, care face ca plantele să răsară mai devreme, să se dezvolte mai repede și să dea recolte mai bogate. – V. iaroviza. Cf. rus. i a r o v i z a ț i i a.

iartagan
IARTAGÁN s.n. v. iatagan.

iasca
IÁSCĂ s.f. Nume dat mai multor ciuperci parazite în formă de copită de cal, uscate și tari, care cresc pe trunchiul arborilor și care, tratate special, erau folosite, în trecut, la aprins focul sau, în medicina populară, ca hemostatic (Fomes și Phellinus). ♢ Expr. A se face iască = a) a se usca; b) a slăbi foarte mult. – Lat. esca „hrană; medicament”.

iasomie
IASOMÍE, iasomii, s.f. Mic arbust originar din India, cu ramuri lungi și verzi, cu flori albe, plăcut mirositoare, cultivat la noi prin parcuri și grădini (Jasminum officinale). ♦ Lemnul arbustului descris mai sus. ♦ Iasomie sălbatică = arbust mic, cu ramurile colțuroase, cu frunzele puțin încovoiate și obtuze, cu flori galbene, plăcut mirositoare, cultivat uneori ca plantă decorativă (Jasminum fretticans). – Din ngr. ghiasemí.

iasmac
IAȘMÁC, iașmace, s.n. (Turcism înv.) Văl cu care turcoaicele își acopereau fața. – Din tc. yașmak.

iatac
IATÁC, iatacuri, s.n. 1. (Reg.) Cameră (mică) de culcare; dormitor, budoar. 2. (Înv.) Pat. [Var.: ietác s.n.] – Din tc. yatak.

iatagan
IATAGÁN, iatagane, s.n. Sabie turcească, de lungime mijlocie, cu lama curbă și lată, cu două tăișuri. [Var.: iartagán, -e s.n.] – Din tc. yatağan.

iata
IÁTĂ interj. 1. Ia! iacă^1! uite! vezi! 2. Deodată, pe neașteptate, fără veste. – Din bg. eto.

iatralipt
IATRALÍPT, iatralipți, s.m. Medic care trata bolnavii cu ajutorul alifiilor și fricțiunilor. – Din fr. iatralipte.

iatrochimie
IATROCHIMÍE s.f. Parte a alchimiei care aplica chimia în medicină, considerând procesele fiziologice numai ca fenomene chimice. – Din fr. iatrochimie.

iatrofizica
IATROFÍZICĂ s.f. (Med.) Concepție materialist-mecanicistă care explică toate procesele fiziologice numai prin legi ale fizicii. – Din fr. iatrophysique, engl. iatrophysics.

iatrogen
IATROGÉN, -Ă, iatrogeni, -e, adj. (Med.) De iatrogenie, produs prin iatrogenie. – Din fr. iatrogène.

iatrogenie
IATROGENÍE, iatrogenii, s.f. (Med.) Stare psihică produsă sau agravată pe cale psihogenă de către medic, de tratament sau de condițiile spitalizării. – Din fr. iatrogénie.

iatromantie
IATROMANȚÍE, iatromanții, s.f. Prezicere a bolilor de care va suferi cineva, evoluția, precum și tratamentul lor. – Din fr. iatromancie.

iaurgerie
IAURGERÍE, iaurgerii, s.f. Prăvălie unde se prepară sau se vinde iaurt (și alte produse lactate). [Pr.: ia-ur-] – Iaurgiu + suf. -ărie.

iaurgiu
IAURGÍU, iaurgii, s.m. Persoană care prepară sau vinde iaurt (și alte produse lactate). [Pr.: ia-ur-] – Din tc. yoğurtçu.

iaurt
IAÚRT, iaurturi, s.n. Produs lactat cu un gust acid plăcut și cu aromă specifică, preparat din lapte de vacă, de oaie, de bivoliță sau de capră, prin fermentare cu bacterii lactice din adaosul de maia. – Din tc. yoğurt.

iavas
IAVÁȘ adv. (Fam.; în loc.) Iavaș-iavaș = încet, binișor, fără grabă. – Din tc. yavaș.

iavasa
IAVAȘÁ, iavașale, s.f. Instrument în formă de clește sau de laț, folosit pentru stăpânirea animalelor, prin strângerea buzei superioare sau urechii, când sunt supuse la anumite tratamente dureroase. – Din tc. yavaș.

iaz
IAZ, iazuri, s.n. 1. Lac artificial format prin stăvilirea cu baraj de pământ sau prin abaterea unui curs de apă și destinat creșterii peștilor sau folosit pentru irigații, morărit etc. 2. Lac mic natural, format în albia unui râu, prin adunarea apei într-o adâncitură de teren. 3. Zăgaz (la un heleșteu). – Din sl. jazŭ.

iazma
IÁZMĂ, iezme, s.f. (Pop.) Arătare urâtă și rea, nălucă, vedenie. ♦ Fig. Persoană slabă, cu înfățișare respingătoare. – Et. nec.

ibanca
IBÂNCĂ, ibânci, s.f. (Reg.) Pătură (care se așterne pe spinarea cailor). – Et. nec.

iberic
IBÉRIC, -Ă, iberici, -ce, adj. Care aparține Iberiei, privitor la Iberia, provenit din Iberia. – Din fr. ibérique, it. iberico.

iberis
IBÉRIS, iberiși, s.m. Plantă erbacee ornamentală din familia cruciferelor, cu flori de diferite culori, dispuse în racem la vârful ramificațiilor; (pop.) limbușoară (Iberis umbellata). – Din fr. ibéris.

ibex
ÍBEX, ibecși, s.m. Varietate de capră sălbatică cu coarne mari și curbate (Capra ibex). – Din lat. [Capra] ibex, numele științific al animalului.

ibidem
IBÍDEM adv. (Cu privire la un text deja citat) În același loc, tot acolo, în aceeași lucrare. [Prescurtat: ibid., ib.] – Cuv. lat.

ibis
ÍBIS, ibiși, s.m. Pasăre asemănătoare cu barza, de culoare albă (Threskionis aethiopica) sau roșie (Guara rubra), cu cioc lung și curbat în jos, cu penajul alb sau roșu pe corp și negru pe cap și pe coadă, care trăiește în țările calde și se hrănește cu insecte. – Din fr., lat. ibis.

ibovnic
IBÓVNIC, -Ă, ibovnici, -ce, s.m. și f. (Pop.) Iubit^2. – Din sl. ljubovĩnikŭ.

ibovnicel
IBOVNICÉL, ibovnicei, s.m. (Pop.) Diminutiv al lui ibovnic. – Ibovnic + suf. -el.

ibovnicuta
IBOVNICÚȚĂ, ibovnicuțe, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui ibovnică. – Ibovnică + suf. -uță.

ibric
IBRÍC, ibrice, s.n. Vas cilindric, de metal, cu cioc și cu coadă lungă, care servește îndeosebi la fiert cafeaua, ceaiul etc. ♦ Vas de metal sau de pământ în formă de urcior, uneori ornamentat, în care se ține apa. – Din tc. ibrik.

ibricel
IBRICÉL, ibricele, s.n. Diminutiv al lui ibric. – Ibric + suf. -el.

ibrisim
IBRIȘÍM s.n. v. ibrișin.

ibrisimgiu
IBRIȘIMGÍU, ibrișimgii, s.m. (Înv.) Fabricant sau negustor de ibrișin. – Din tc. ibrișimci.

ibrisin
IBRIȘÍN, ibrișine, s.n. Fir de ață albă sau colorată, răsucită, din bumbac sau din mătase, înfășurat pe un sul subțire de carton și întrebuințat la cusut, la brodat sau la împletit. ♢ Expr. (Reg.) A-i trage (cuiva) un ibrișin pe la nas = a ironiza. ♦ Papiotă. [Var.: ibrișím s.n.] – Din tc. ibrișim.

ibum
IBÚM s.n. Dispoziție a legilor vechilor evrei, potrivit căreia văduva fără copii trebuia să se căsătorească cu fratele bărbatului ei. – Din fr. ibum.

ic
IC, icuri, s.n. (Reg.) Pană de despicat lemne. – Din magh. ík (lit. ék).

icea
ÍCEA adv. v. ici.

ichi
ICHI, ichiuri, s.n. (La jocul de arșice) Arșic mai mare (și plumbuit) cu care se lovesc celelalte arșice în timpul jocului. – Din tc. yek.

ichilic
ICHILÍC, ichilici, s.m. 1. Veche unitate de măsură de capacitate, egală cu 50 de dramuri. 2. Monedă de argint turcească, care a circulat în țările române, în prima jumătate a sec. XIX. – Din tc. ikilik.

ici
ICI adv. (Pop.) Aici. ♢ (Pe) ici, (pe) colo sau ici și colo ori ici și ici, ba ici, ba colo = din loc în loc, la distanțe mari. [Var.: ícea adv.] – Lat. *hic-ce.

icioglan
ICIOGLÁN, icioglani, s.m. (Înv.) Copil de casă, paj (la sultani și la domnii români). [Var.: iciolán s.m.] – Din tc. içoğlan.

iciolan
ICIOLÁN s.m. v. icioglan.

icneala
ICNEÁLĂ, icneli, s.f. Geamăt scurt și adânc; icnet. – Icni + suf. -eală.

icnet
ÍCNET, icnete, s.n. Geamăt scurt și adânc; icneală, icnitură. – Icni + suf. -et.

icni
ICNÍ, icnesc, vb. IV. Intranz. 1. A geme, a gâfâi adânc și scurt (din cauza efortului, a unei izbiri, a durerii). 2. A produce sunetele caracteristice sughițului, vomitării etc. – Din bg. iknah.

icnire
ICNÍRE, icniri, s.f. Acțiunea de a icni și rezultatul ei; geamăt scurt. – V. icni.

icnitura
ICNITÚRĂ, icnituri, s.f. Geamăt scurt și adânc; icnet. – Icni + suf. -tură.

icoana
ICOÁNĂ, icoane, s.f. 1. Imagine pictată sau, mai rar, sculptată, care reprezintă diferite divinități sau scene cu temă religioasă și care servește ca obiect de cult. ♦ P. ext. (Înv.) Tablou, desen, ilustrație. 2. Fig. Imagine, chip. – Din sl. ikona.

iconar
ICONÁR, iconari, s.m. 1. Persoană care se ocupă cu pictarea icoanelor. 2. (Rar) Persoană care vinde icoane. – Icoană + suf. -ar.

iconic
ICÓNIC, -Ă, iconici, -ce, adj. Referitor la imagine, care aparține imaginii. ♦ Care are caracter de reproducere figurativă. ♦ (Despre semne) Asemănător cu realitatea pe care o indică. – Din fr. iconique, engl. iconic.

iconita
ICONÍȚĂ, iconițe, s.f. Diminutiv al lui icoană. – Icoană + suf. -iță.

iconoclasm
ICONOCLÁSM s.n. Mișcare socială, politică și religioasă din sec. VIII-IX, în Imperiul Bizantin, care, sub forma luptei împotriva cultului icoanelor, a fost îndreptată împotriva aristocrației laice și ecleziastice. – Din fr. iconoclasme.

iconoclast
ICONOCLÁST, -Ă, iconoclaști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Partizan al iconoclasmului. 2. Adj. Care aparține iconoclaștilor (1), privitor la iconoclaști. – Din fr. iconoclaste.

iconoclastie
ICONOCLASTÍE s.f. Caracter iconoclast; condiție, atitudine de iconoclast. – Din fr. iconoclastie.

iconodul
ICONODÚL, -Ă, iconoduli, -e, s.m. și f. Adept al cultului icoanelor. – Din fr. iconodule.

iconograf
ICONOGRÁF, -Ă, iconografi, -e, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu iconografia. – Din fr. iconographe.

iconografic
ICONOGRÁFIC, -Ă, iconografici, -ce, adj. Care aparține iconografiei, privitor la iconografie. – Din fr. iconographique.

iconografie
ICONOGRAFÍE, iconografii, s.f. 1. Disciplină care se ocupă cu studiul operelor realizate în diverse arte plastice; studiu al operelor de acest fel privitoare la un anumit subiect. 2. Totalitatea imaginilor documentare referitoare la o epocă, la o problemă, la o localitate etc. ♦ Colecție de portrete ale oamenilor celebri. – Din fr. iconographie.

iconolatrie
ICONOLATRÍE s.f. (Livr.) Adorație a icoanelor. – Din fr. iconolâtrie.

iconolatru
ICONOLÁTRU, -Ă, iconolatri, -e, s.m. și f. (Livr.) Persoană care se închină la icoane. – Din fr. iconolâtre.

iconolog
ICONOLÓG, -Ă, iconologi, -ge, s.m. și f. Specialist în iconologie. – Din iconologie (derivat regresiv).

iconologie
ICONOLOGÍE s.f. 1. Știință care se ocupă cu studierea atributelor proprii diferitelor personaje din mitologia greco-romană, creștină etc., a căror cunoaștere permite artiștilor să reprezinte personajele respective. 2. Ramură a paleontologiei care studiază urmele (de locomoție) lăsate de vertebrate pe unele sedimente. – Din fr. iconologie.

iconometru
ICONOMÉTRU, iconometre, s.n. 1. Vizor cu ajutorul căruia se poate observa corectitudinea încadrării imaginii unui obiect care urmează să fie fotografiat. 2. (Med.) Aparat pentru măsurarea asimetriei imaginii retiniene dintre cei doi ochi. – Din fr. iconomètre.

iconomie
ICONOMÍE s.f. v. economie.

iconoscop
ICONOSCÓP, iconoscoape, s.n. Tub electronic care are un ecran fotosensibil și este folosit pentru transmiterea imaginilor în televiziune. – Din fr. iconoscope.

iconostas
ICONOSTÁS, iconostase, s.n. 1. Catapeteasmă. 2. Pupitru în biserică, pe care se pune o icoană. – Din sl. ikonostasŭ.

iconostrof
ICONOSTRÓF, iconostroafe, s.n. Instrument optic care dă imaginea răsturnată a unui obiect. – Din fr. iconostrophe.

icos
ICOS, icose, s.n. Cântare bisericească la slujba utreniei [Acc. și: icós, pl. icoase] – Din ngr. íkos

icosaedru
ICOSAÉDRU, icosaedre, s.n. Poliedru cu douăzeci de fețe. – Din fr. icosaèdre.

icosar
ICOSÁR, icosari, s.m. (Înv.) 1. Irmilic. 2. Cercei sau salbă confecționată din icosari (1). [Var.: icusár s.m.] – Din ngr. ikosári.

icositetraedru
ICOSITETRAÉDRU, icositetraedre, s.n. Poliedru cu douăzeci și patru de fețe plane. – Din fr. icositétraèdre.

icra
ÍCRĂ, icre, s.f. (Mai ales la pl.) 1. Denumire generică pentru ovulele de pește. ♢ Icre negre = icre de culoare cenușiu-închis sau neagră, produse de morun, nisetru sau păstrugă; caviar. Icre de Manciuria = icre de culoare roșie-portocalie, produse de unii pești din Oceanul Pacific. 2. (Pop.) Partea moale a pulpei piciorului. – Din sl. ikra.

icrisoara
ICRIȘOÁRĂ, icrișoare, s.f. Diminutiv al lui icră. – Icră + suf. -ișoară.

icter
ÍCTER, ictere, s.n. Boală a ficatului și a veziculei biliare, care se caracterizează prin colorația galbenă a pielii și a mucoaselor bolnavului, provocată de impregnarea acestora cu pigmenți biliari; gălbinare. – Din ngr. íkteros. Cf. lat. i c t e r u s, fr. i c t è r e.

icteric
ICTÉRIC, -Ă, icterici, -ce, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de icter. – Din fr. ictérique.

icterigen
ICTERIGÉN, -Ă, icterigeni, -e, adj. (Med.) Care provoacă sau răspândește icterul. – Din fr. ictérigène.

ictus
ÍCTUS, ictusuri, s.n. 1. Intensificare a pronunțării în versificația antică, care marca partea cea mai reliefată a unei măsuri metrice. 2. (Muz.) Note puternic accentuate care se găsesc în primele măsuri. 3. (Med.) Stare patologică, manifestată brusc și intens, însoțită de cădere; șoc. ♢ Ictus apoplectic = apoplexie. Ictus epileptic = criză de epilepsie, manifestată prin pierderea bruscă a cunoștinței și prin convulsii. – Din lat., fr. ictus.

icusar
ICUSÁR s.m. v. icosar.

ide
ÍDE s.f. pl. Nume dat

idea
IDEÁ, ideez, vb. I. Tranz. (Livr.) A imagina, a concepe scheme, planuri etc. care urmează să fie aplicate. [Pr.: -de-a] – Din it. ideare.

ideal
IDEÁL, -Ă, ideali, -e, adj., IDEÁL, idealuri, s.n. 1. Adj. Care atinge perfecțiunea; perfect, desăvârșit. 2. Adj. Care ține de domeniul ideilor, privitor la gândire; care există numai în mintea, în închipuirea omului; spiritual, imaterial. 3. S.n. Scopul suprem spre care se îndreaptă în mod conștient și metodic năzuințele și activitatea creatoare umană în toate domeniile ei, gradul cel mai înalt și mai greu de ajuns al perfecțiunii într-o direcție. [Pr.: -de-al] – Din fr. idéal, lat. idealis.

idealism
IDEALÍSM s.n. 1. Orientare în filozofie, opusă materialismului, care consideră spiritul, conștiința, gândirea ca factor primordial, iar materia, natura, existența ca factor secund, derivat. ♢ Idealism obiectiv = idealism care concepe factorul spiritual pus la baza existenței ca o realitate de sine stătătoare, independentă de conștiința individuală. Idealism subiectiv = idealism care identifică spiritul cu conștiința individuală, negând existența independentă de aceasta a realității materiale. Idealism absolut = idealism care admite identitatea spirituală cu realitatea obiectivă. 2. (Rar) Caracterul omului idealist (2). [Pr.: -de-a-] – Din fr. idéalisme.

idealist
IDEALÍST, -Ă, idealiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține idealismului (1), privitor la idealism. ♦ (Substantivat) Adept al idealismului (1). 2. Adj., s.m. și f. (Persoană) care aspiră spre un ideal; p. ext. (om) lipsit de simțul realității, de spirit practic. [Pr.: -de-a-] – Din fr. idéaliste.

idealistic
IDEALÍSTIC, -Ă, idealistici, -ce, adj. (Rar) 1. (Fil.) Propriu doctrinei idealiste. 2. Care aspiră spre un ideal; p. ext. lipsit de simțul realității, de spirit practic. [Pr.: -de-a-] – Idealist + suf. -ic.

idealitate
IDEALITÁTE s.f. (Rar) Însușirea a ceea ce este ideal. [Pr.: -de-a-] – Din fr. idéalité.

idealiza
IDEALIZÁ, idealizez, vb. I. Tranz. A atribui unui lucru sau unei ființe calități excepționale. [Pr.: -de-a-] – Din fr. idéaliser.

idealizant
IDEALIZÁNT, -Ă, idealizanți, -te, adj. (Rar) Care idealizează. [Pr.: -de-a-] – Din fr. idéalisant.

idealizare
IDEALIZÁRE, idealizări, s.f. Acțiunea de a idealiza și rezultatul ei; încercarea de a atribui unei ființe sau unui lucru însușiri deosebite. ♦ Transfigurare, în cadrul unei opere de artă, a realității, în vederea realizării unui ideal estetic. [Pr.: -de-a-]. – V. idealiza.

ideare
IDEÁRE s.f. (Rar) Acțiunea de a idea. [Pr.: -de-a-] – V. idea.

ideat
IDEÁT, -Ă, ideați, -te, adj. (Rar) Imaginat. [Pr.: -de-at] – V. idea.

ideatic
IDEÁTIC, -Ă, ideatici, -ce, adj. Referitor la idei, de idei. [Pr.: -de-a-] – Din ideație.

ideativ
IDEATÍV, -Ă, ideativi, -e, adj. (Rar) 1. Care generează idei. 2. Ideatic. [Pr.: -de-a-] – Din engl. ideative.

ideatie
IDEÁȚIE s.f. Proces (psihic) de formare și de înlănțuire a ideilor. [Pr.: -de-a-] – Din fr. idéation.

idee
IDÉE, idei, s.f. 1. Termen generic pentru diferite forme ale cunoașterii logice; noțiune, concept. 2. Principiu, teză cuprinzătoare, teză fundamentală, concepție, gândire, fel de a vedea. ♦ Opinie, părere, gând, convingere, judecată. ♢ Expr. A avea idee = a avea cunoștințe (sumare), a fi informat (despre ceva). Ce idee! = exclamație de dezaprobare. Dă-mi o idee = ajută-mă cu o sugestie sau să găsesc o soluție. ♦ Intenție, plan, proiect. 3. (În expr.) Idee fixă = imagine, gând delirant izolat, intens și durabil, lipsit de rațiune. ♦ Teamă, grijă cu privire la ceva, panică. ♢ Expr. (Fam.) A băga (pe cineva) sau a intra la (o) idee (sau la idei) = a face să se îngrijoreze, să se teamă sau a se îngrijora, a se teme. 4. (În expr.) O idee (de...) = o cantitate mică, redusă etc. O idee mai mare. – Din fr. idée, lat. idea.

idem
ÍDEM adv. Folosit în lucrări, indicații bibliografice și acte administrative pentru evitarea repetării unor date, titluri, citate etc.; același, la fel, tot așa. [Prescurtat: id.] – Cuv. lat.

identic
IDÉNTIC, -Ă, identici, -ce, adj. Care coincide întru totul cu ceva sau cu cineva; la fel cu altceva sau cu altcineva; aidoma, întocmai. – Din fr. identique, lat. identicus.

identifica
IDENTIFICÁ, identífic, vb. I. Tranz. A constata, a stabili identitatea unei persoane sau a unui lucru; a recunoaște. ♦ A considera mai multe noțiuni, obiecte, ființe etc. diferite ca fiind identice. ♦ Refl. A se transpune în situația cuiva, a simți sau a acționa așa cum ar face-o altul, a deveni același cu... – Din fr. identifier, lat. identificare.

identificabil
IDENTIFICÁBIL, -Ă, identificabili, -e, adj. Care poate fi identificat, recunoscut. – Identifica + suf. -bil. Cf. fr. i d e n t i f i a b l e.

identificare
IDENTIFICÁRE, identificări, s.f. Acțiunea de a (se) identifica și rezultatul ei. – V. identifica.

identificat
IDENTIFICÁT, -Ă, identificați, -te, adj. Căruia i s-a constatat, stabilit identitatea; recunoscut. – V. identifica.

identificatie
IDENTIFICÁȚIE s.f. Proces psihic prin care o persoană se confundă cu o altă persoană. – Din fr. identification.

identitate
IDENTITÁTE, identități, s.f. 1. Faptul de a fi identic cu sine însuși. ♢ Principiul identității = principiu fundamental al gândirii care impune ca formele logice să păstreze unul și același sens în decursul aceleiași operații. ♦ Asemănare, similitudine perfectă. 2. Ansamblu de date prin care se identifică o persoană. 3. (Mat.) Relație de egalitate în care intervin elemente variabile, adevărată pentru orice valori ale acestor elemente. – Din fr. identité, lat. identitas, -atis.

ideogenie
IDEOGENÍE s.f. (Rar) Formare a ideilor. [Pr.: -de-o-] – Din fr. idéogénie.

ideografic
IDEOGRÁFIC, -Ă, ideografici, -ce, adj. Care aparține ideografiei, privitor la ideografie; care este scris cu ideograme. [Pr.: -de-o-] – Din fr. idéographique.

ideografie
IDEOGRAFÍE s.f. Sistem de scriere cu ajutorul ideogramelor. [Pr.: -de-o-] – Din fr. idéographie.

ideograma
IDEOGRÁMĂ, ideograme, s.f. Semn grafic care notează un cuvânt nu prin litere, ci prin desemnarea noțiunii și care este folosit în unele limbi. [Pr.: -de-o-] – Din fr. idéogramme.

ideolog
IDEOLÓG, -Ă, ideologi, -ge, s.m. și f. Persoană care formulează, apără și reprezintă ideologia unor categorii sociale, unor curente etc. [Pr.: -de-o-] – Din fr. idéologue.

ideologic
IDEOLÓGIC, -Ă, ideologici, -ce, adj. Care aparține ideologiei, privitor la ideologie; care exprimă ideologia cuiva. [Pr.: -de-o-] – Din fr. idéologique.

ideologiceste
IDEOLOGICÉȘTE adv. Din punctul de vedere al ideologiei filozofice, morale, religioase etc. [Pr.: -de-o-] – Ideologic + suf. -ește.

ideologie
IDEOLOGÍE, ideologii, s.f. Totalitatea ideilor și concepțiilor filozofice, morale, religioase etc. care reflectă, într-o formă teoretică, interesele și aspirațiile unor categorii într-o anumită epocă. ♦ P. restr. Totalitatea ideilor și concepțiilor care constituie partea teoretică a unui curent, a unui sistem etc. ♦ Știință care are ca obiect de cercetare studiul ideilor, al legilor și al originii lor. [Pr.: -de-o-] – Din fr. idéologie.

idil
IDÍL, idile, s.n. v. idilă.

idila
IDÍLĂ, idile, s.f. Specie de poezie lirică și erotică din sfera poeziei bucolice, în care este prezentată, în formă optimistă sau idealizată, viața și dragostea în cadrul rustic; bucolică. ♦ Iubire curată, naivă și tinerească între persoane de sex opus. [Var.: idíl, -e s.n.] – Din fr. idylle. Cf. germ. I d y l l.

idilic
IDÍLIC, -Ă, idilici, -ce, adj. Care se petrece ca într-o idilă; bucolic, pastoral. ♦ (Despre natură) Câmpenesc, rustic; singuratic. ♦ (Despre sentimente) Simplu, naiv. ♦ (Despre poeți) Care scrie idile. – Din fr. idyllique. Cf. germ. i d y l l i s c h.

idilism
IDILÍSM s.n. 1. Caracteristică a ceea ce este idilic; caracter rustic-idealizat al unei opere literare sau al unei literaturi. 2. Caracter romanțios, sentimental al unei opere de artă. 3. Preferință pentru elemente idilice. – Idilă + suf. -ism.

idiliza
IDILIZÁ, idilizez, vb. I. Tranz. A vedea sau a reda un fapt de viață mai frumos sau mai bun decât este în realitate, a prezenta ceva în mod idilic. – Idilă + suf. -iza. Cf. germ. i d y l l i s i e r e n.

idilizare
IDILIZÁRE, idilizări, s.f. Acțiunea de a idiliza și rezultatul ei. – V. idiliza.

idilizat
IDILIZÁT, -Ă, idilizați, -te, adj. Care este prezentat idilic; înfrumusețat. – V. idiliza.

idioblast
IDIOBLÁST, idioblaste, s.n. (Bot.) Celulă vegetală, fără clorofilă, care apare izolată printre celule de alt tip. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idioblaste, engl. idioblast.

idioblastic
IDIOBLÁSTIC, -Ă, idioblastici, -ce, adj. (Geol.; despre roci) Cu formă de cristalizare proprie. [Pr.: -di-o-] – Din engl. idioblastic.

idiocromatic
IDIOCROMÁTIC, -Ă, idiocromatici, -ce, adj. (Geol.; despre minerale) Cu idiocromatism. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiochromatique, germ. idiochromatisch.

idiocromatism
IDIOCROMATÍSM s.n. Proprietate a unor minerale de a avea o anumită culoare, caracteristică lor. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiochromatisme.

idiocromozom
IDIOCROMOZÓM, idiocromozomi, s.m. (Biol.; rar) Nume dat cromozomilor de sex. [Pr.: -di-o-] – Din engl. idiochromosome.

idioglosie
IDIOGLOSÍE, idioglosii, s.f. (Med.) Tulburare de vorbire manifestată prin substituirea cuvintelor prin sunete fără sens. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idioglossie.

idiograma
IDIOGRÁMĂ, idiograme, s.f. (Biol.) Reprezentare grafică a morfologiei individuale a cromozomilor unui individ. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiogramme, engl. idiogram.

idiolalie
IDIOLALÍE, idiolalii, s.f. (Med.) Tulburare de vorbire constând în pronunțarea neinteligibilă a unor cuvinte. [Pr.: -di-o-] – Din engl. idiolalia.

idiolect
IDIOLÉCT, idiolecte, s.n. (Lingv.) Ansamblu al particularităților verbale ale unui vorbitor. [Pr.: -di-o-] – Din engl. idiolect.

idiom
IDIÓM, idiomuri, s.n. Termen general care denumește o unitate lingvistică (limbă, dialect sau grai). [Pr.: -di-om] – Din fr. idiome.

idiomatic
IDIOMÁTIC, -Ă, idiomatici, -ce, adj. Care aparține unui idiom, privitor la un idiom. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiomatique.

idiomatism
IDIOMATÍSM, idiomatisme, s.n. (Rar) Idiotism. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiomatisme.

idiomorf
IDIOMÓRF, -Ă, idiomorfi, -e, adj. (Despre minerale) Care prezintă forme cristalografice specifice. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiomorphe.

idiomorfism
IDIOMORFÍSM s.n. Proprietate a unui mineral de a apărea, datorită structurii lui interne și compoziției chimice, delimitat de forme cristalografice plane. [Pr.: -di-o-] – Idiomorf + suf. -ism.

idiopatic
IDIOPÁTIC, -Ă, idiopatici, -ce, adj. Care aparține idiopatiei, privitor la idiopatie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiopathique.

idiopatie
IDIOPATÍE, idiopatii, s.f. Boală independentă de alte boli ale organismului. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiopathie.

idioplasma
IDIOPLÁSMĂ, idioplasme, s.f. Substanță celulară ipotetică, cu rol deosebit în procesele ereditare. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idioplasme.

idiosincrasie
IDIOSINCRASÍE, idiosincrasii, s.f. Reacție proprie unor indivizi, caracterizată prin sensibilitate sau intoleranță la unele medicamente, alimente, mirosuri etc. și care se manifestă, de obicei, prin urticarie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiosyncrasie.

idiostil
IDIOSTÍL, idiostiluri, s.n. (Lingv.) Stil individual. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiostyle.

idiot
IDIÓT, -OÁTĂ, idioți, -oate, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de idioție; tâmpit, cretin, imbecil. 2. Adj. (Despre manifestări ale ființelor) Care manifestă, care exprimă, care denotă nerozie, stupiditate etc. [Pr.: -di-ot] – Din fr. idiot.

idiotip
IDIOTÍP, idiotipuri, s.n. (Biol.) 1. Totalitate a materialului genetic din celulă. 2. Genotip. 3. Constituent determinant antigenic situat în regiunea variabilă a moleculei de imunoglobulină. [Pr.: -di-o-] – Din engl. idiotipe.

idiotism
IDIOTÍSM, idiotisme, s.n. Expresie sau construcție caracteristică unei limbi, care nu poate fi tradusă în altă limbă cuvânt cu cuvânt. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiotisme.

idiotiza
IDIOTIZÁ, idiotizez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) imbeciliza, a (se) tâmpi, a (se) îndobitoci. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiotiser.

idiotizare
IDIOTIZÁRE, idiotizări, s.f. Acțiunea de a (se) idiotiza și rezultatul ei. [Pr.: -di-o-] – V. idiotiza.

idiotrofic
IDIOTRÓFIC, -Ă, idiotrofici, -ce, adj. (Biol.) Care se caracterizează prin idiotrofism. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiotrophique.

idiotrofism
IDIOTROFÍSM, idiotrofisme, s.n. (Biol.) Proprietate pe care o au unele organisme de a-și asigura propria nutriție. [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiotrophisme.

idiotenie
IDIOȚÉNIE, idioțenii, s.f. 1. Lipsă totală de inteligență; p. ext. atitudine, faptă sau vorbă prostească; neghiobie, nerozie, tâmpenie, idioție (2). 2. Idioție (1). [Pr.: -di-o-] – idiot + suf. -enie.

idiotie
IDIOȚÍE, idioții, s.f. 1. Debilitate mintală congenitală maximă, caracterizată prin incapacitatea însușirii vorbirii și a deprinderilor elementare, nivelul intelectual neatingând pe cel al unui copil normal, de doi ani; idioțenie (2). 2. Idioțenie (1). [Pr.: -di-o-] – Din fr. idiotie.

idis
ÍDIȘ s.n. Idiom german al cărui vocabular s-a îmbogățit în cursul evoluției cu alte elemente (ebraice, romanice, slave), vorbit de unele populații evreiești. ♢ (Adjectival, inv.) Limba idiș. – Din fr. yiddish, germ. jüdisch.

ido
ÍDO s.n. Limbă internațională, formată prin simplificarea limbii esperanto. – Din fr. ido.

idol
ÍDOL, idoli, s.m. Divinitate păgână; (concr.) chip, figură, statuie reprezentând o asemenea divinitate și constituind, în religiile politeiste, obiecte de cult religios. ♦ Fig. Ființă sau lucru care reprezintă obiectul unui cult sau al unei mari iubiri. – Din sl. idolŭ.

idolas
IDOLÁȘ, idolași, s.m. (Rar) Diminutiv al lui idol. – Idol + suf. -aș.

idolatric
IDOLÁTRIC, -Ă, idolatrici, -ce, adj. Cu caracter de idolatrie. – Din fr. idolâtrique.

idolatrie
IDOLATRÍE s.f. (În religiile politeiste) Adorare a idolilor, închinare la idoli. ♦ Fig. Adorație; iubire exagerată. – Din fr. idolâtrie.

idolatriza
IDOLATRIZÁ, idolatrizez, vb. I. Tranz. A slăvi pe cineva sau ceva ca pe un idol, a iubi cu pasiune; a adora; a iubi în mod exagerat. – Idolatru + suf. -iza (după fr. idolâtrer).

idolatrizare
IDOLATRIZÁRE, idolatrizări, s.f. Faptul de a idolatriza. – V. idolatriza.

idolatru
IDOLÁTRU, -Ă, idolatri, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care se închină la idoli. ♦ Fig. (persoană) care iubește pe cineva sau ceva cu pasiune, în mod exagerat, peste măsură. – Din fr. idolâtre.

idolita
ÍDOLIȚĂ, idolițe, s.f. (Rar) Divinitate păgână feminină; (concr.) chip, figură, statuie reprezentând o asemenea divinitate. – Idol + suf. -iță.

idoneism
IDONEÍSM s.n. Curent filozofic epistemologic relativist și neoraționalist care își confruntă permanent principiile cu experiența. – Din fr. idoneisme.

idra
ÍDRĂ, idre, s.f. V. hidră.

idropicos
IDROPICÓS, -OÁSĂ, idropicoși, -oase, adj., s.m. și f. V. hidropicos.

idropizie
IDROPIZÍE s.f. V. hidropizie.

ie
ÍE, ii, s.f. 1. Bluză femeiască caracteristică portului național românesc, confecționată din pânză albă de bumbac, de in sau de borangic și împodobită la gât, la piept și la mâneci cu cusături alese, de obicei în motive geometrice, cu fluturi, cu mărgele etc. 2. Parte a corpului la unele animale, reprezentată printr-o îndoitură a pielii. – Lat. [vestis] linea.

ied
IED, iezi, s.m. Puiul (de sex bărbătesc al) caprei sau al căprioarei. – Lat. haedus.

iedera
IÉDERĂ, iedere, s.f. Specie de arbust târâtor sau agățător, cu frunze verzi strălucitoare și cu flori mici, galbene-verzui, adesea cultivat ca plantă decorativă (Hedera helix). ♢ Iederă albă = arbust cu tulpina întinsă pe pământ, cu frunze pieloase și cu flori albe-gălbui, aglomerate în capitule (Daphne blagayana). – Lat. hedera.

iedut
IEDÚȚ, ieduți, s.m. Diminutiv al lui ied; (rar) iezișor. – Ied + suf. -uț.

ieften
IÉFTEN, -Ă adj. v. ieftin.

ieftin
IÉFTIN, -Ă, ieftini, -e, adj. 1. (Adesea adverbial) Care are un preț (relativ) mic, care nu costă scump; convenabil. ♢ Expr. (Adverbial) A scăpa ieftin = a scăpa dintr-o situație dificilă fără urmări serioase sau neplăceri (prea mari). 2. Fig. Lipsit de originalitate; comun, banal; trivial. Glumă ieftină. [Var.: iéften, -ă adj.] – Din ngr. efthinós.

ieftinatate
IEFTINĂTÁTE s.f. Calitatea de a fi ieftin; situație caracterizată prin prețuri ieftine. – Ieftin + suf. -ătate.

ieftini
IEFTINÍ, ieftinesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) vinde cu preț mai mic decât înainte; a (se) reduce costul, prețul (mărfurilor, serviciilor, lucrărilor etc.). – V. ieftin.

ieftinire
IEFTINÍRE, ieftiniri, s.f. Faptul de a (se) ieftini. – V. ieftini.

ieftinit
IEFTINÍT, -Ă, ieftiniți, -te, adj. (Despre mărfuri, lucrări, servicii etc.) Cu preț redus. – V. ieftini.

ieftior
IEFTIÓR, -OÁRĂ, ieftiori, -oare, adj. (Pop.) Diminutiv al lui ieftin. [Pr.: -ti-or] – Ieftin + suf. -ior.

ielcovan
IELCOVÁN, ielcovani, s.m. (Ornit; reg.) Pescăruș. – Din tc. yelkovan.

iele
IÉLE s.f. pl. (Mai ales art.) Ființe imaginare din mitologia populară românească, înfățișate ca niște fete frumoase, îmbrăcate în alb, care apar numai noaptea, vrăjind, prin cântecul și prin jocul lor, pe bărbați, asupra cărora au puteri nefaste; frumoasele, mândrele, dânsele, șoimanele, vântoasele, drăgaicele. – Din ele (pl. f. al lui el).

ienibahar
IENIBAHÁR s.n. Fructele mici, rotunde și maro-negricioase, ale unei plante exotice (Myrthus pimenta), care se folosesc drept condiment; p. ext. planta care produce aceste fructe. – Din tc. yenibahăr.

ienicer
IENICÉR, ieniceri, s.m. Soldat din corpul de elită al vechii infanterii turcești, recrutat la început dintre prizonierii de război, iar mai târziu dintre copiii turciți ai populațiilor creștine. [Var.: (înv.) ianicér, -i s.m.] – Din tc. yeniçeri.

ieniceresc
IENICERÉSC, -EÁSCĂ, ienicerești, adj. Care aparține ienicerilor, privitor la ieniceri; caracteristic ienicerilor. – Ienicer + suf. -esc.

ienicerime
IENICERÍME s.f. (Rar) Armata ienicerilor; mulțime de ieniceri. – Ienicer + suf. -ime.

ienupar
IENÚPĂR, ienuperi, s.m. Arbust rășinos, foarte ramificat, cu frunzele totdeauna verzi, în formă de ace, și cu fructele de culoare neagră-albăstruie; jneapăn (2) (Juniperus communis). – Lat. juniperus.

ienupera
IENÚPERĂ, ienupere, s.f. Fructul ienupărului (folosit în industria farmaceutică și la prepararea unor băuturi spirtoase). [Var.: (reg.) iníperă, -e s.f.] – Din ienupăr.

iepsoara
IEPȘOÁRĂ s.f. v. iepușoară.

iepsuna
IEPȘÚNĂ, iepșune, s.f. (Reg.) Iapă tânără (și grasă). – Cf. i a p ă.

iepuran
IEPURÁN, iepurani, s.m. Augmentativ al lui iepure. – Iepure + suf. -an.

iepurar
IEPURÁR, iepurari, s.m. Pasăre răpitoare înrudită cu vulturul, care se hrănește de obicei cu iepuri (Aquila chrysaetos). – Iepure + suf. -ar.

iepurarita
IEPURÁRIȚĂ s.f. (Med. vet.) Tumoră osoasă care se formează la marginea exterioară a jaretului calului. – Iepure + suf. -ariță.

iepuras
IEPURÁȘ, iepurași, s.m. Diminutiv al lui iepure; puiul iepurelui. – Iepure + suf. -aș.

iepure
IÉPURE, iepuri, s.m. Gen de mamifere din ordinul rozătoarelor, cu urechile lungi, cu doi dinți incisivi suplimentari pe falca superioară, cu picioarele dinapoi mai lungi decât cele dinainte și cu coada foarte scurtă; animal din acest gen, vânat pentru carnea și blana lui. ♢ Expr. Nu știi de unde sare iepurele = nu poți să știi de unde îți vine soluționarea unei probleme. – Lat. lepus, -oris.

iepuresc
IEPURÉSC, -EÁSCĂ, iepurești, adj. De iepure, privitor la iepure. – Iepure + suf. -esc.

iepureste
IEPURÉȘTE adv. Ca iepurii; p. ext. cu frică, cu prudență etc. ♢ Expr. A dormi iepurește = a dormi foarte ușor, sculându-se la cel mai mic zgomot. ♦ Repede. – Iepure + suf. -ește.

iepurime
IEPURÍME s.f. Mulțime de iepuri; totalitatea iepurilor. – Iepure + suf. -ime.

iepuroaica
IEPUROÁICĂ, iepuroaice, s.f. Femela iepurelui. – Iepure + suf. -oaică.

iepuroi
IEPURÓI, iepuroi, s.m. Augmentativ al lui iepure; iepure mascul. – Iepure + suf. -oi.

iepusoara
IEPUȘOÁRĂ, iepușoare, s.f. Diminutiv al lui iapă. [Var.: iepșoáră s.f.] – Iapă + suf. -ușoară.

ier
IER, ieruri, s.n. Numele a două litere din alfabetul chirilic; vocală scurtă notată cu aceste litere. – Din sl. jerŭ.

ierarh
IERÁRH, ierarhi, s.m. (Bis.) Arhiereu. – Din bg. ierarh.

ierarhic
IERÁRHIC, -Ă, ierarhici, -ce, adj. Conform ierarhiei, pe baza unei ierarhii. ♢ Loc. adv. Pe cale ierarhică = în ordinea indicată de ierarhie. – Din fr. hiérarchique.

ierarhie
IERARHÍE, ierarhii, s.f. Sistem de subordonare a elementelor, a gradelor, a funcțiilor, a autorităților etc. inferioare față de cele superioare. – Din fr. hiérarchie.

ierarhiza
IERARHIZÁ, ierarhizez, vb. I. Tranz. A așeza în ordine ierarhică; a stabili o ierarhie. – Din fr. hiérarchiser.

ierarhizare
IERARHIZÁRE, ierarhizări, s.f. Acțiunea de a ierarhiza și rezultatul ei. – V. ierarhiza.

ierbar
IERBÁR^1, ierbare, s.n. Colecție de plante uscate, presate între foi de hârtie (sugativă), păstrate în cutii sau în mape etichetate și orânduite pe grupe sistematice, constituind un material pentru studiile de botanică; mapă specială în care se păstrează o astfel de colecție. [Var.: (rar) herbár s.n.] – Iarbă + suf. -ar (după fr. herbier).

IERBÁR^2, ierbare, s.n. Una dintre cele patru despărțituri ale stomacului rumegătoarelor; rumen^1. – Iarbă + suf. -ar.

ierbaluta
IERBĂLÚȚĂ, ierbăluțe, s.f. Plantă erbacee cu frunze ascuțite și aspre spre margine și cu flori violete dispuse în spice mici (Phalaris arundinacea). – Iarbă + suf. -ăluță.

ierbarie
IERBĂRÍE, ierbării, s.f. 1. (Cu sens colectiv) Plante ierboase (crescute spontan); bălării, buruieni. 2. (Înv.) Provizie de praf de pușcă; depozit, magazie în care se păstra praful de pușcă. – Iarbă + suf. -ărie.

ierbarit
IERBĂRÍT s.n. Impozit perceput în Țara Românească, în sec. XVII-XVIII, de la negustorii de vite și de la măcelari; impozit perceput pentru pășunatul vitelor. – Iarbă + suf. -ărit.

ierbos
IERBÓS, -OÁSĂ, ierboși, -oase, adj. 1. Acoperit cu iarbă, bogat în iarbă. 2. (Despre plante) Erbacee. – Lat. herbosus sau iarbă + suf. -os.

ierbulita
IERBULÍȚĂ, ierbulițe, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui iarbă; ierbuță. – Iarbă + suf. -uliță.

ierbuta
IERBÚȚĂ, ierbuțe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui iarbă; ierbuliță. – Iarbă + suf. -uță.

ieremiada
IEREMIÁDĂ, ieremiade, s.f. (Livr.) Plângere, tânguire (fără sfârșit). [Pr.: -mi-a-] – Din fr. jérémiade.

ieri
IERI adv. 1. În

iermonac
IERMONÁC s.m. v. ieromonah.

ierna
IERNÁ, iernez, vb. I. Intranz. A-și petrece iarna undeva. ♦ Tranz. A adăposti și a hrăni vitele în timpul iernii. – Lat. hibernare sau din iarnă.

iernat
IERNÁT, iernaturi, s.n. Faptul de a ierna; iernatic^2. – V. ierna.

iernatic
IERNÁTIC, -Ă, iernatici, -ce, adj., s.n. 1. Adj. (Ca) de iarnă, caracteristic iernii. 2. S.n. (Pop.) Iernat. ♦ (Concr.) Adăpost pentru oi în timpul iernii. 3. S.n. (Pop.) Hrană, nutreț pentru animale în timpul iernii. 4. S.n. Loc de adăpost pentru nave în timpul iernii. – Iarnă + suf. -atic.

iernator
IERNĂTÓR, iernătoare, s.n. Bazin străbătut la fund de un curent permanent de apă, în care se pun toamna peștii scoși din heleșteie. – Ierna + suf. -ător.

ierodiacon
IERODIÁCON, ierodiaconi, s.m. Călugăr cu funcție de diacon. [Pr.: -di-a-] – Din sl. ijerodijakonŭ.

ieroglifa
IEROGLÍFĂ, ieroglife, s.f. V. hieroglifă.

ieroglific
IEROGLÍFIC, -Ă, ieroglifici, -ce, adj. V. hieroglific.

ieromonah
IEROMONÁH, ieromonahi, s.m. Călugăr cu funcție de preot. [Var.: (rar) iermonác s.m.] – Din sl. ijeromonahŭ.

ierta
IERTÁ, iert, vb. I. Tranz. 1. A scuti pe cineva de o pedeapsă, a trece cu vederea vina, greșeala cuiva, a nu mai considera vinovat pe cineva. ♢ Expr. A-l ierta (pe cineva) Dumnezeu = a muri (după o boală grea). Dumnezeu să-l ierte, spun cei evlavioși când vorbesc despre un mort. Doamne, iartă-mă! spune cel căruia i-a scăpat (sau era să-i scape) o vorbă nepotrivită, necuviincioasă. ♦ A scuza. ♢ Loc. adj. De neiertat = condamnabil. ♢ Expr. Ba să mă ierți!, formulă cu care contrazici pe cineva; nici vorbă! 2. A scuti, a dispensa pe cineva de o obligație. 3. (Pop. și fam.) A îngădui, a permite, a da voie să... ♢ Expr. (Reg.) Nu-i iertat = este interzis. – Lat. libertare.

iertare
IERTÁRE, iertări, s.f. Acțiunea de a ierta și rezultatul ei; iertăciune. ♦ Scuză. ♢ Expr. Să avem iertare! = a) să ne scuzați! b) cred că nu ai dreptate! – V. ierta.

iertat
IERTÁT s.n. Faptul de a ierta. – V. ierta.

iertaciune
IERTĂCIÚNE, iertăciuni, s.f. (Înv. și pop.) Iertare. ♢ Expr. Să fie cu iertăciune, formulă prin care se cer cuiva scuze pentru un act nepotrivit; nu vă supărați! A-și lua iertăciune = a cere iertare de la rude și de la prieteni pe patul de moarte. ♦ (Rar) Îngăduință, permisiune. – Ierta + suf. -ăciune.

iertator
IERTĂTÓR, -OÁRE, iertători, -oare, adj. Care iartă ușor. – Ierta + suf. -ător.

ierunca
IERÚNCĂ, ierunci, s.f. Pasăre cu penele brune-roșcate împestrițate cu pene albe, negre și cenușii, cu un cerc roșu în jurul ochilor și cu un moț pe cap, vânată pentru carne (Tetrastes bonasia); brădioară. – Cf. sl. j a r e n b ĩ.

iesle
IÉSLE, iesle, s.f. Jgheab în care se dă de mâncare vitelor (în grajd). – Din sl. jasli.

iest
IEST, IASTĂ, iești, ieste, adj. dem. (Reg.) Acest. [Var.: (când urmează după substantiv) iésta, iásta, iéștia, iéstea adj. dem.] – Lat. *istut, ista (= iste, -a).

IEST, IASTĂ, iești, ieste, adj. dem. (Reg.) Acest. [Var.: (când urmează după substantiv) iésta, iásta, iéștia, iéstea adj. dem.] – Lat. *istus, ista (= iste, -a).

iesean
IEȘEÁN, -Ă, ieșeni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul sau județul Iași. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul sau județul Iași. – Iași (n. pr.) + suf. -ean.

ieseanca
IEȘEÁNCĂ, ieșence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul sau județul Iași. ♦ Locuitoare din municipiul sau județul Iași. – Ieșean + suf. -că.

iesi
IEȘÍ, ies, vb. IV. Intranz. 1. A părăsi un loc, o încăpere, un spațiu închis, limitat, plecând afară; a trece din interior în exterior. ♢ Expr. A ieși afară = a defeca (2). A-i ieși (cuiva) înainte sau a ieși în calea cuiva = a întâmpina pe cineva. ♦ A se duce, a pleca de acasă. 2. A se ivi, a apărea, a se face văzut sau auzit. ♢ Expr. A ieși în relief = a) a fi mai în afară decât cele din jur, a fi proeminent; b) a se remarca, a se releva. A-i ieși (cuiva) ochii din cap (sau sufletul), se zice când cineva depune un efort extrem de mare. ♦ (Despre semănături) A răsări, a crește. ♦ A se naște din..., a-și trage originea; a proveni. 3. A părăsi o poziție, o situație, o stare; a se desprinde, a se elibera. ♢ Expr. A-și ieși din sărite (sau din fire, din răbdări, din pepeni, din țâțâni, din balamale) = a se enerva foarte tare, a se mânia. ♦ A se abate de la o hotărâre, de la o decizie etc.; a încălca, a nu respecta. 4. A ajunge, a izbuti, a reuși (într-un anumit fel). A ieșit primul. ♢ Loc. vb. A ieși biruitor (sau învingător) = a birui, a învinge. ♢ Expr. A-i ieși (cuiva ceva) după plac = a-i reuși (ceva cuiva) așa cum a dorit. Cum o ieși, (numai) să iasă, exprimă indiferența sau resemnarea față de un rezultat (nefavorabil) așteptat. ♦ A promova, a avansa, a ajunge. A ieșit ofițer. 5. A rezulta de pe urma unui efort, a unei activități etc.; a obține un câștig material. ♦ (Despre calcule, socoteli) A da rezultat (bun), a se încheia cu o concluzie. 6. A se decolora; a se spălăci. – Lat. exire.

iesind
IEȘÍND, ieșinduri, s.n. Partea ieșită în afară (la o construcție, la o piesă etc.); proeminență, ieșitură. – V. ieși.

iesire
IEȘÍRE, ieșiri, s.f. I.1. Acțiunea de a ieși și rezultatul ei. ♢ Registru de intrare și ieșire = registru în care se înscriu hârtiile oficiale sosite sau expediate (într-o întreprindere sau instituție). ♢ Expr. Ieșire la lumină = apariție, publicare a unei scrieri. ♦ Anulare, ștergere dintr-o evidență (spre a trece în alta). ♢ Fig. Soluție aplicată pentru a scăpa dintr-o situație grea. 2. Atac, năvală (din interiorul unei fortificații etc. spre inamic). ♦ Fig. Manifestare necontrolată, violentă (prin vorbe) față de cineva sau ceva; critică violentă (și nedreaptă). II. (Concr.) 1. Loc (amenajat) prin care se iese dintr-o încăpere, dintr-o curte etc. 2. Parte a unei rețele electrice, a unui element de automatizare a unui sistem de transmisiune etc. pe unde sunt transferate, spre exterior, puterea sau semnalul, pe unde se leagă cu un circuit exterior etc. 3. (Electron.) Punct al unui sistem sau aparat prin care un semnal este transferat spre exterior; output (1). 4. (Inform.) Transferul informației din memoria calculatorului spre exterior; output (2). – V. ieși.

iesit
IEȘÍT^1 s.n. Faptul de a ieși. – V. ieși.

IEȘÍT^2, -Ă, ieșiți, -te, adj. 1. Scos în relief; proeminent. 2. (În expr.) Ieșit de soare (sau la spălat) = decolorat. 3. (În expr.) Ieșit din minți = nebun. – V. ieși.

iesitura
IEȘITÚRĂ, ieșituri, s.f. Partea ieșită în afară (la o construcție, la o piesă etc.); proeminență, ieșind. – Ieși + suf. -tură.

ietac
IETÁC s.n. v. iatac.

ietacel
IETĂCÉL, ietăcele, s.n. Diminutiv al lui iatac. – Ietac + suf. -el.

iezatura
IEZĂTÚRĂ, iezături, s.f. Baraj (de pământ, de piatră etc.) construit de-a curmezișul unei văi pentru a stăvili apa și a forma un iaz. – Iezi + suf. -ătură.

iezer
IÉZER, iezere, s.n. Lac adânc (de munte). – Din sl. jezerŭ.

iezi
IEZÍ, iezesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A stăvili o apă prin construirea unui baraj. ♦ Refl. (Despre ape) A se aduna, alcătuind un iaz. – Din scr. jaziti.

iezisor
IEZIȘÓR, iezișori, s.m. (Rar) Diminutiv al lui ied; ieduț. – Ied + suf. -ișor.

iezuit
IEZUÍT, -Ă, iezuiți, -te, s.m. (și adj.) Membru al unui ordin de călugări catolici, întemeiat în 1534 de călugărul spaniol Ignațiu de Loyola pentru combaterea Reformei și întărirea puterii papale. ♦ Epitet dat unui om ipocrit, intrigant, viclean, perfid. ♢ (Adjectival) Atitudine iezuită. – Din fr. jésuite, germ. Jezuit.

iezuitic
IEZUÍTIC, -Ă, iezuitici, -ce, adj. Care aparține iezuiților sau iezuitismului, privitor la iezuiți sau la iezuitism. ♦ Fig. Ipocrit, viclean, perfid. – Din fr. jésuitique.

iezuitism
IEZUITÍSM s.n. Concepție morală, religioasă și politică a iezuiților. ♦ Fig. Lipsă de principii morale în alegerea mijloacelor pentru atingerea scopurilor; ipocrizie, perfidie. [Pr.: -zu-i-] – Din fr. jésuitisme.

iezusor
IEZUȘÓR, iezușoare, s.n. (Rar) Diminutiv al lui iaz (1). – Iaz + suf. -ușor.

ififliu
IFIFLÍU, -ÍE, ififlii, adj. (Reg. și fam.) Care a rămas fără nici un ban; lefter. – Din tc. hafifli „ușor”.

ifos
ÍFOS, ifose, s.n. (Fam.) Mândrie neîntemeiată; orgoliu, înfumurare. ♢ Loc. adv. Cu ifos = emfatic, arogant, umflat. ♢ Expr. A-și da ifose = a se crede (fără temei) om important, valoros; a se îngâmfa. – Din ngr. ífos.

ifosard
IFOSÁRD, -Ă, ifosarzi, -de, adj., s.m. și f. (Fam.) (Persoană) care își dă ifose. – Ifos + suf. -ard.

iga
ÍGA interj. v. inga.

ighemonicon
IGHEMONICÓN, ighemonicoane, s.n. (Grecism înv.) 1. Demnitate, mândrie (emfatică). 2. Fast, lux, somptuozitate. – Din ngr. ighemonikón.

ighemonicos
IGHEMONICÓS, -OÁSĂ, ighemonicoși, -oase, adj. (Grecism înv.) De neam nobil, boieresc. – Din ngr. ighemonikós.

igiena
IGIÉNĂ s.f. 1. Ramură a medicinii care elaborează normele de apărare a sănătății oamenilor și formele de aplicare a acestor norme pe baza studierii interdependenței și interacțiunii dintre om și mediul înconjurător, a condițiilor de trai, precum și a relațiilor sociale și de producție. 2. Ansamblu de reguli și de măsuri practicate pe care cineva le respectă pentru a-și păstra sănătatea. [Pr.: -gi-e-. – Var.: higiénă s.f.] – Din fr. hygiène.

igienic
IGIÉNIC, -Ă, igienici, -ce, adj. Conform cu normele de igienă. [Pr.: -gi-e-. – Var.: higiénic, -ă adj.] – Din fr. hygiénique.

igienist
IGIENÍST, -Ă, igieniști, -ste, adj., s.m. și f. (Medic) specialist în igienă (1). [Pr.: -gi-e-. – Var.: higieníst, -ă adj., s.m. și f.] – Din fr. hygiéniste.

igieniza
IGIENIZÁ, igienizez, vb. I. Tranz. A face să devină igienic. [Pr.: -gi-e-] – Igienă + suf. -iza.

igienizare
IGIENIZÁRE, igienizări, s.f. Acțiunea de a igieniza și rezultatul ei. [Pr.: -gi-e-] – V. igieniza.

igienizat
IGIENIZÁT, -Ă, igienizați, -te, adj. Care a devenit igienic. [Pr.: -gi-e-] – V. igieniza.

iglita
ÍGLIȚĂ, iglițe, s.f. 1. Croșetă. 2. Unealtă de metal sau de lemn, de formă alungită și plată, cu vârful ascuțit și scobită la ambele capete, pe care se deapănă ața și care servește la împletirea plaselor, la înnodarea ochiurilor etc.; navetă^1 (1). – Din bg. iglica.

iglu
IGLÚ, igluuri, s.n. Colibă făcută din blocuri de gheață sau zăpadă, construită de eschimoși în regiunile polare. – Din fr. iglou.

ignam
IGNÁM, ignami, s.m. v. ignamă.

ignama
IGNÁMĂ, igname, s.f. Plantă exotică cu tuberculi foarte mari, bogați în amidon și comestibili (Cardum gardineri sau Dioscorea batatas). [Var.: ignám, -i s.m.] – Din fr. igname.

ignar
IGNÁR, -Ă, ignari, -e, adj. (Livr.) Incult, ignorant. – Din fr. ignare.

ignat
IGNÁT s.m. (Pop.) Nume dat

ignifug
IGNIFÚG, -Ă, ignifugi, -ge, adj. (Despre materiale) Care se aprinde și arde foarte greu sau care nu arde deloc, împiedicând propagarea focului. – Din fr. ignifuge.

ignifuga
IGNIFUGÁ, ignifughez, vb. I. Tranz. A acoperi sau a impregna un material combustibil (în special lemnos sau textil) cu materiale ignifuge, pentru a-l proteja contra acțiunii focului și a-i mări rezistența la ardere. – Din fr. ignifuger.

ignifugare
IGNIFUGÁRE s.f. Acțiunea de a ignifuga și rezultatul ei. – V. ignifuga.

ignipunctura
IGNIPUNCTÚRĂ s.f. Aplicare a unor puncte de foc pe un țesut cu ajutorul cauterului. – Din fr. ignipuncture.

ignitor
IGNITÓR, ignitoare, s.n. (Elt.) Electrod de aprindere la un ignitron. – Din fr. igniteur, engl. ignitor.

ignitron
IGNITRÓN, ignitroane, s.n. (Elt.) Tub redresor cu un singur anod, cu descărcare în vapori de mercur și cu un electrod auxiliar de aprindere; excitron. – Din engl., fr. ignitron.

ignitubular
IGNITUBULÁR, -Ă, ignitubulari, -e, adj. (Tehn.; despre cazane) Prevăzut cu un cilindru prin care trec mai multe tuburi străbătute de flacără pentru

ignitie
IGNÍȚIE s.f. (Tehn.) Procedeu de aprindere prin intermediul unui ignitor; (impr.) aprindere (la automobil). – Din fr. ignition.

ignobil
IGNÓBIL, -Ă, ignobili, -e, adj. (Livr.) Josnic, infam, mârșav, abject. – Din fr. ignoble, lat. ignobilis.

ignominie
IGNOMINÍE, ignominii, s.f. (Livr.) Josnicie, infamie, mârșăvie. – Din fr. ignominie, lat. ignominia.

ignora
IGNORÁ, ignorez, vb. I. Tranz. 1. A nu ști, a nu cunoaște ceva. 2. A neglija în mod voit ceva sau pe cineva, a nu lua în seamă, a trece cu vederea, a face abstracție de... – Din fr. ignorer, lat. ignorare.

ignorant
IGNORÁNT, -Ă, ignoranți, -te, adj., s.m. și f. (Om) incult, fără cunoștințe elementare; neștiutor. – Din fr. ignorant.

ignoranta
IGNORÁNȚĂ s.f. 1. Lipsă de cunoștințe (elementare), de învățătură; incultură. 2. (Înv.) Faptul de a ignora, de a nu ști ceva. – Din fr. ignorance.

ignorare
IGNORÁRE, ignorări, s.f. Faptul de a ignora. – V. ignora.

ignorat
IGNORÁT, -Ă, ignorați, -te, adj. 1. Care nu este cunoscut. 2. Care nu este luat în seamă. – V. ignora.

ignoratioelenchi
IGNORÁTIO ELÉNCHI s.f. Eroare logică constând în substituirea involuntară sau sofistică a tezei de demonstrat printr-o altă teză. [Pr.: -ți-o-] – Loc. lat.

IGNORÁTIO ELÉNCHI s.f. IGNORÁTIO ELÉNCHI s.f.

igrasie
IGRASÍE s.f. Umezeală persistentă a pereților de zidărie ai unei construcții, datorată apei reținute în porii materialelor din care sunt executați. ♢ Expr. (Fam. și arg.) A avea igrasie la cap (sau la mansardă) = a fi prost, zăpăcit sau nebun. – Din ngr. igrasía.

igrasios
IGRASIÓS, -OÁSĂ, igrasioși, -oase, adj. (Despre pereți) Care are igrasie; umed. [Pr.: -si-os] – Igrasie + suf. -os.

iguana
IGUÁNĂ, iguane, s.f. (La pl.) Gen de șopârle mari din America de Sud, în regiunile tropicale și subtropicale, viu colorate, cu o creastă dințată pe spate, vânate pentru carnea și pentru ouăle lor (Iguana); (și la sg.) animal care face parte din acest gen. – Din fr. iguane.

iguanodon
IGUANODÓN, iguanodoni, s.m. (La pl.) Gen de reptile fosile uriașe, bipede, din ordinul dinozaurienilor, cu corpul terminat printr-o coadă enormă, care le servea drept sprijin în timpul șederii pe loc; (și la sg.) animal care face parte din acest gen. – Din fr. iguanodon.

iha
ÍHA interj. (Adesea cu finala prelungită) Strigăt de mirare sau de bucurie. – Onomatopee.

ihneumon
IHNEUMÓN, ihneumoni, s.m. Mic mamifer carnivor din Africa și din Asia tropicală, cu coada lungă, amintind de nevăstuică, ușor de domesticit, utilizat la distrugerea șerpilor și a șoarecilor și considerat animal sfânt de vechii egipteni; mangustă (Herpestes ichneumon). [Pr.: -ne-u-] – Din fr. ichneumon.

ihneumonid
IHNEUMONÍD, ihneumonide, s.n. (La pl.) Familie de insecte himenoptere cu abdomenul lung și pedunculat, ale căror larve parazitează alte insecte (Pimpla); (și la sg.) insectă care face parte din această familie. [Pr.: -ne-u-] – Din fr. ichneumonidés.

ihtiocol
IHTIOCÓL s.n. Clei de pește folosit la limpezirea vinurilor. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtyocolle.

ihtiofag
IHTIOFÁG, -Ă, ihtiofagi, -ge, adj. Care se hrănește cu pește. [Pr.: -ti-o-] – După fr. ichtyophage.

ihtiofagie
IHTIOFAGÍE s.f. Faptul de a se hrăni cu pește. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtyophagie.

ihtiofauna
IHTIOFÁUNĂ s.f. Totalitatea speciilor de pești care se găsesc în apele de pe un anumit teritoriu sau de pe întreg globul pământesc. [Pr.: -ti-o-fa-u-] – Din fr. ichtyofaune.

ihtiografie
IHTIOGRAFÍE s.f. ihtiologie. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtyographie.

ihtiol
IHTIÓL s.n. Produs obținut prin distilarea șisturilor bituminoase și folosit în medicină ca antiseptic, antipruriginos etc. [Pr.: -ti-ol] – Din fr. ichtyol.

ihtiolit
IHTIOLÍT, ihtioliți, s.m. Pește fosil, pietrificat. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtyolithe.

ihtiolog
IHTIOLÓG, -ÓGĂ, ihtiologi, -ge, s.m. și f. Specialist în ihtiologie. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtyologue, germ. Ichthyolog.

ihtiologic
IHTIOLÓGIC, -Ă, ihtiologici, -ce, adj. Care aparține ihtiologiei, privitor la ihtiologie. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtyologique.

ihtiologie
IHTIOLOGÍE s.f. Ramură a zoologiei care se ocupă cu studierea peștilor; ihtiografie. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtyologie.

ihtiomorf
IHTIOMÓRF, -Ă, ihtiomorfi, -e, adj. Cu formă sau aspect de pește. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtyomorphe.

ihtiopatologie
IHTIOPATOLOGÍE s.f. Ramură a ihtiologiei care studiază bolile peștilor. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtyopathologie.

ihtiornis
IHTIÓRNIS, ihtiorniși, s.m. Pasăre fosilă de mărimea unui porumbel, cu aripi bine dezvoltate. [Pr.: -ti-or-] – Din fr. ichtyornis.

ihtiozaur
IHTIOZÁUR, ihtiozauri, s.m. (La pl.) Gen de reptile fosile marine uriașe, cu corpul asemănător cu al peștilor; (și la sg.) animal care făcea parte din acest gen. [Pr.: -ti-o-za-ur] – Din fr. ichtyosaure.

ihtioza
IHTIÓZĂ, ihtioze, s.f. Boală de piele caracterizată prin uscarea și descuamarea tegumentelor sub formă de lamele sau de solzi de pește. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtyose.

ihtiozic
IHTIÓZIC, -Ă, ihtiozici, -ce, adj., s.m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de ihtioză. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ichtyosique.

iisoara
IIȘÓARĂ, iișoare, s.f. Diminutiv al lui ie. – Ie + suf. -ișoară.

ikebana
IKEBÁNA, ikebane, s.f. Tehnică artistică de aranjare a florilor (în vase) după anumite principii; p. ext. aranjament al florilor după această tehnică. – Din fr. ikébana, engl. ikebana.

ilar
ILÁR, -Ă, ilari, -e, adj. Ilariant (1). [Var.: hilár, -ă adj.] – Din fr. hilare, lat. hilaris.

ilariant
ILARIÁNT, -Ă, ilarianți, -te, adj. 1. Care stârnește râsul (general); hazliu, ilar. 2. (În sintagma) Gaz ilariant = protoxid de azot, folosit ca anestezic general. [Pr.: -ri-ant. – Var.: hilariánt, -ă adj.] – Din fr. hilarant (influențat de ilaritate). Cf. lat. h i l a r a n s,  - n t i s.

ilaritate
ILARITÁTE s.f. Explozie de râs colectivă la auzul sau la vederea unui lucru amuzant, caraghios. [Var.: hilaritáte s.f.] – Din fr. hilarité, lat. hilaritas, -atis.

ilativ
ILATÍV, -Ă, ilativi, -e, adj., s.n. (Franțuzism) Conclusiv. – Din fr. illatif.

ilau
ILẮU, ilaie, s.n. (Reg.) Nicovală. [Var.: iléu, iléie s.n.] – Din magh. üllő.

ileana
ILEÁNĂ, ilene, s.f. Insectă coleopteră mare, de culoare verde și arămie cu pete albe, care se hrănește cu sucul florilor (Cetonia aurata). – Cf. n. pr. I l e a n a.

ilegal
ILEGÁL, -Ă, ilegali, -e, adj. 1. Care nu este în conformitate cu legea, care încalcă legea. 2. Care nu este recunoscut, admis de lege, aprobat de autoritățile unei țări, care desfășoară în ascuns o activitate (politică); p. ext. care servește acestei activități; conspirativ, clandestin. – Din fr. illégal.

ilegalist
ILEGALÍST, -Ă, ilegaliști, -ste, s.m. și f. Persoană care activează în ilegalitate. ♦ Membru al unui partid ilegal. – Ilegal + suf. -ist.

ilegalitate
ILEGALITÁTE, ilegalități, s.f. 1. Caracterul a ceea ce este ilegal; faptă ilegală. 2. Situație ilegală în care se află o persoană. – Din fr. illégalité.

ilegaliza
ILEGALIZÁ, ilegalizez, vb. I. Tranz. (Rar) A declara ilegal; a trece în ilegalitate. – Ilegal + suf. -iza.

ilegalizare
ILEGALIZÁRE, ilegalizări, s.f. (Rar) Acțiunea de a ilegaliza și rezultatul ei. – V. ilegaliza.

ilegitim
ILEGÍTIM, -Ă, ilegitimi, -e, adj. (Livr.) Care nu este legitim; care nu este îndreptățit, întemeiat; nelegitim. – Din fr. illégitime.

ilegitimitate
ILEGITIMITÁTE s.f. (Rar) Lipsă de legitimitate; caracter nelegitim. – Din fr. illégitimité.

ileita
ILEÍTĂ, ileite, s.f. (Med.) Afecțiune inflamatorie a ileonului. – Din fr. iléite.

ileocolita
ILEOCOLÍTĂ, ileocolite, s.f. (Med.) Inflamație a ileonului și a colonului. [Pr.: -le-o-] – Din fr. iléo-colite.

ileon
ILEÓN, ileonuri s.n. Porțiunea terminală a intestinului subțire. [Pr.: i-le-on] – Din fr. ileon.

ileostomie
ILEOSTOMÍE, ileostomii, s.f. (Med.) Operație prin care se realizează un anus contra naturii la nivelul ileonului. [Pr.: -le-o-] – Din fr. iléostomie.

ileu
ILÉU s.n. v. ilău.

ileus
ILÉUS, ileusuri, s.n. (Med.) Ocluziune intestinală. [Pr.: -le-us] – Din fr. iléus.

ilfovean
ILFOVEÁN, -Ă, ilfoveni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în Ilfov. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din Ilfov. – Ilfov (n. pr.) + suf. -ean.

ilfoveanca
ILFOVEÁNCĂ, ilfovence, s.f. Femeie născută și crescută în Ilfov. ♦ Locuitoare din Ilfov. – Ilfovean + suf. -că.

iliac
ILIÁC, -Ă, iliaci, -ce, adj. Care este așezat în partea de mijloc a corpului, în regiunea șoldurilor. ♢ Os iliac (și substantivat, n.) = fiecare dintre cele două oase care formează partea anterioară și laterală a bazinului. [Pr.: -li-ac] – Din fr. iliaque, lat. iliacus.

ilic
ILÍC, ilice, s.n. Pieptar (țărănesc) fără mâneci, cu revere, încheiat în față, confecționat de obicei din postav roșu sau negru ori din dimie albă (și împodobită cu găitane). – Din tc. yelek.

ilicel
ILICÉL, ilicele, s.n. Diminutiv al lui ilic. – Ilic + suf. -el.

ilicit
ILICÍT, -Ă, iliciți, -te, adj. Interzis de lege, contrar unei legi sau unei norme; p. ext. necinstit. – Din fr. illicite, lat. illicitus.

ilicitate
ILICITÁTE s.f. Caracter ilicit; faptă, acțiune ilicită; ilegalitate. – Ilicit + suf. -itate.

ilimitat
ILIMITÁT, -Ă, ilimitați, -te, adj. (Rar) Nemărginit. – Din fr. illimité, lat. illimitatus.

ilion
ILIÓN, ilionuri, s.n. Unul dintre oasele care formează osul iliac. [Pr.: -li-on] – Din fr. ilion.

ilir
ILÍR, -Ă, iliri, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte din populația de bază a vechii Ilirii sau era originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Iliriei sau ilirilor (1), privitor la Iliria sau la iliri. ♦ (Substantivat, f.) Limbă indo-europeană vorbită în vechea Ilirie. – Din n. pr. Iliria (derivat regresiv).

ilis
ILÍȘ, ilișuri, s.n. Impozit care se percepea în Moldova, în evul mediu, asupra cerealelor. – Din magh. élés „gustare”.

ilizibil
ILIZÍBIL, -Ă, ilizibili, -e, adj. (Livr.) Care nu se poate citi; neciteț, indescifrabil. – Din fr. illisible.

ilizibilitate
ILIZIBILITÁTE s.f. (Livr.) Caracter ilizibil al scrisului. – Din fr. illisibilité.

illium
ILLIÚM s.n. Aliaj conținând nichel, crom, fier, cupru, anticorosiv, rezistent la temperaturi înalte, folosit în construirea aparatelor chimice. – Din fr. illium.

ilmenit
ILMENÍT s.n. Oxid natural de fier și de titan, care se găsește în unele șisturi cristaline. – Din fr. ilménite.

ilogic
ILÓGIC, -Ă, ilogici, -ce, adj. Care nu este conform cu logica, care contrazice logica; absurd. – Din fr. illogique.

ilogicitate
ILOGICITÁTE s.f. (Rar) Lipsă de logică, caracter ilogic. – Din fr. illogicité.

ilogism
ILOGÍSM s.n. (Rar) Caracterul a ceea ce este ilogic. – Din fr. illogisme.

ilot
ILÓT, iloți, s.m. 1. (În vechea Spartă) Persoană care nu avea nici un fel de drepturi cetățenești, cu o situație socială intermediară între omul liber și sclav, aparținând statului și putând fi împrumutată proprietarilor de pământ. ♦ Persoană exploatată, asuprită. 2. (Rar) Om degradat, decăzut. – Din fr. ilote.

ilotism
ILOTÍSM s.n. (Livr.; în antichitate) Condiție, stare a unui ilot. ♦ Fig. Stare de asuprire, de ignoranță. – Din fr. ilotisme.

ilumina
ILUMINÁ, iluminez, vb. I. 1. Tranz. A (produce și a) răspândi lumină (artificială) într-o încăpere, pe o stradă etc. 2. Refl. Fig. (Despre față, ochi etc. sau despre oameni) A străluci de bucurie, de mulțumire etc.; a se bucura, a se înveseli. – Din fr. illuminer, lat. illuminare.

iluminare
ILUMINÁRE, iluminări, s.f. Acțiunea de a (se) ilumina și rezultatul ei. – V. ilumina.

iluminat
ILUMINÁT^1 s.n. Faptul de a (se) ilumina. ♦ Tehnica (producerii și a) răspândirii luminii (artificiale). ♢ Iluminat de avertizare = lumină intermitentă care se declanșează pentru a atrage atenția asupra funcționării defectuoase a unor sisteme, instalații, aparate. Iluminat de siguranță = sistem de lămpi electrice, cu generator propriu, care asigură iluminarea în cazul întreruperii alimentării prin rețeaua electrică publică. – V. ilumina.

ILUMINÁT^2, -Ă, iluminați, -te, adj. 1. (Despre o încăpere, o stradă, un oraș etc.) Luminat cu lumină artificială. 2. Fig. (Despre față, ochi etc. sau despre oameni) Extrem de mulțumit, de fericit; p. ext. inspirat. – V. ilumina.

iluminator
ILUMINATÓR, -OÁRE, iluminatori, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care iluminează (1). 2. S.m. și f. (Rar) Iluminist (1). – Ilumina + suf. -tor.

iluminatie
ILUMINÁȚIE, iluminații, s.f. Iluminare puternică a unui oraș, a unei străzi etc. cu ocazia unei sărbători, a unei festivități; luminație. [Var.: iluminațiúne, -i s.f.] – Din fr. illumination, lat. illuminatio.

iluminatiune
ILUMINAȚIÚNE, iluminațiuni, s.f. (Var.) Iluminație.

iluminism
ILUMINÍSM s.n. 1. Mișcare ideologică și culturală, antifeudală, desfășurată în perioada pregătirii și înfăptuirii revoluțiilor din sec. XVII-XIX în țările Europei, ale Americii de Nord și ale Americii de Sud și având drept scop crearea unei societăți „raționale”, prin răspândirea culturii, a „luminilor” în mase; luminism^2. 2. Concepție religioasă care susține existența inspirațiilor directe de la divinitate. – Din fr. illuminisme.

iluminist
ILUMINÍST, -Ă, iluminiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al iluminismului; luminist^2, iluminator. 2. Adj. Care aparține iluminismului, privitor la iluminism; luminist^2. – Din fr. illuministe.

ilustra
ILUSTRÁ, ilustrez, vb. I. 1. Tranz. A lămuri mai bine o problemă prin exemple, prin fapte, prin gesturi. ♦ A reprezenta (printr-un desen, printr-o imagine etc.). 2. Refl. A se remarca, a se distinge într-un anumit domeniu. 3. Tranz. A împodobi cu ilustrații o carte, un text etc. – Din fr. illustrer, lat. illustrare.

ilustrare
ILUSTRÁRE, ilustrări, s.f. Acțiunea de a (se) ilustra și rezultatul ei. – V. ilustra.

ilustrat
ILUSTRÁT, -Ă, ilustrați, -te, adj., s.f. 1. Adj. Cu ilustrații. 2. S.f., adj.f. (Carte poștală) care are pe una dintre fețe o imagine (fotografiată sau desenată). – V. ilustra. Cf. fr. i l l u s t r é.

ilustrativ
ILUSTRATÍV, -Ă, ilustrativi, -e, adj. Care ilustrează, exemplifică; demonstrativ. – Ilustrat + suf. -iv. Cf. it. i l l u s t r a t i v o, germ. i l l u s t r a t i v.

ilustrativism
ILUSTRATIVÍSM s.n. 1. Calitatea a ceea ce este ilustrativ; caracter ilustrativ. 2. Tendință (exagerată) de a folosi exemplificările. – Din fr. illustrativisme.

ilustrator
ILUSTRATÓR, -OÁRE, ilustratori, -oare, s.m. și f. Artist plastic care execută ilustrațiile unei cărți, ale unei reviste etc.; desenator de carte. – Din fr. illustrateur.

ilustratie
ILUSTRÁȚIE, ilustrații, s.f. 1. Imagine desenată sau fotografiată destinată să explice sau să completeze un text. ♢ Ilustrație de carte = gen al graficii prin care se prezintă tipuri sau momente esențiale ale unui text literar și având, uneori, și rol ornamental. 2. (În sintagma) Ilustrație muzicală = a) acompaniament, fond muzical sau efecte sonore care însoțesc un film mut, un spectacol de teatru, o evocare literară etc.; b) fragmente sau bucăți muzicale executate ca exemplificări la o expunere de specialitate. [Var.: ilustrațiúne s.f.] – Din fr. illustration, lat. illustratio.

ilustratiune
ILUSTRAȚIÚNE s.f. v. ilustrație.

ilustrisim
ILUSTRÍSIM, -Ă, ilustrisimi, -e, adj. (Ca titlu de onoare sau termen respectuos de adresare pentru unii prelați catolici) Mărit, slăvit. – Din it. illustrissimo, fr. illustrissime.

ilustru
ILÚSTRU, -Ă, iluștri, -stre, adj. Strălucit, celebru, vestit prin calitățile sale deosebite. – Din fr. illustre, lat. illustris.

iluzie
ILÚZIE, iluzii, s.f. 1. ILÚZIE, iluzii, s.f. 1. Percepție falsă a unui obiect prezent înaintea ochilor, determinată de legile de formare a percepțiilor sau de anumite stări psihice sau nervoase. 2. Fig. Situație în care o aparență sau o ficțiune este considerată drept realitate; speranță neîntemeiată, dorință neîndeplinită; amăgire; himeră. ♢ Expr. A(-și) face iluzii = a nădăjdui sau a face să nădăjduiască lucruri irealizabile; a (se) amăgi. A-și pierde iluziile = a rămâne dezamăgit. [Var. : (înv.) iluziúne s.f.] – Din fr. illusion, lat. illusio, -onis.

iluziona
ILUZIONÁ, iluzionez, vb. I. Refl. și tranz. (Rar) A(-și) face iluzii; a (se) amăgi. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. illusionner.

iluzionabil
ILUZIONÁBIL, -Ă, iluzionabili, -e, adj. (Rar) Care poate fi iluzionat. [Pr.: -zi-o-] – Iluziona + suf. -bil.

iluzionare
ILUZIONÁRE, iluzionări, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) iluziona. ♦ Fig. Închipuire, visare. [Pr.: -zi-o-] – V. iluziona.

iluzionism
ILUZIONÍSM s.n. 1. Profesiunea iluzionistului; spectacol, număr prezentat de iluzionist; scamatorie. 2. Ansamblu de procedee tehnice în artele plastice menite să creeze iluzia realității până la confundarea operei de artă cu obiectul reprezentat. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. illusionnisme.

iluzionist
ILUZIONÍST, -Ă, iluzioniști, -ste, s.m. și f. Scamator. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. illusionniste.

iluziune
ILUZIÚNE s.f. v. iluzie.

ILUZIÚNE s.f. v.

iluzoric
ILUZÓRIC, -Ă, iluzorici, -ce, adj. (Rar) Care nu poate fi realizat, care nu există în realitate; care amăgește, înșelător, amăgitor, himeric; iluzoriu. – Iluzoriu + suf. -ic.

iluzoriu
ILUZÓRIU, -IE, iluzorii, adj. Care nu poate fi realizat, care nu există în realitate; care amăgește, înșelător, amăgitor, himeric; (rar) iluzoric. – Din fr. illusoire, lat. illusorius.

im
IM^1, imuri, s.n. (Reg.) Noroi, murdărie. – Lat. limus.

IM^2- Element de compunere cu sens negativ și privativ, formând substantive, adjective, verbe. [Var.: in^1-] – Din fr., lat. in-.

imaculat
IMACULÁT, -Ă, imaculați, -te, adj. (Adesea fig.) Care este fără pată; foarte curat; neatins. – Din fr. immaculé, lat. immaculatus.

imagina
IMAGINÁ, imaginez, vb. I. Tranz. A-și închipui ceva; p. ext. a concepe, a crea, a inventa, a născoci. – Din fr. imaginer, lat. imaginari.

imaginabil
IMAGINÁBIL, -Ă, imaginabili, -e, adj. Care poate fi imaginat, închipuit (cu ușurință). – Din fr. imaginable, lat. imaginabilis.

imaginar
IMAGINÁR, -Ă, imaginari, -e, adj. 1. Care există numai în imaginație; închipuit, fictiv, ireal. ♦ (Substantivat, n.) Domeniu al imaginației. 2. (Mat.; despre numere) Care reprezintă rădăcina pătrată a unui număr real negativ. – Din fr. imaginaire, lat. imaginarius.

imaginare
IMAGINÁRE, imaginări, s.f. (Rar) Acțiunea de a(-și) imagina și rezultatul ei. – V. imagina.

imaginat
IMAGINÁT, -Ă, imaginați, -te, adj. Care este închipuit. ♦ Conceput, creat. – V. imagina.

imaginativ
IMAGINATÍV, -Ă, imaginativi, -e, adj. Dotat cu o imaginație vie. – Din fr. imaginatif.

imaginatie
IMAGINÁȚIE, imaginații, s.f. Capacitate omenească de a crea noi reprezentări sau idei pe baza percepțiilor, reprezentărilor sau ideilor acumulate anterior; p. ext. reprezentare produsă de această facultate; închipuire, fantezie. [Var.: (rar) imaginațiúne s.f.] – Din fr. imagination, lat. imaginatio, -onis.

imaginatiune
IMAGINAȚIÚNE s.f. v. imaginație.

IMAGINAȚIÚNE s.f. v.

imagina
IMÁGINĂ, imagini, s.f. (Rar) v. imagine.

imagine
IMÁGINE, imagini, s.f. 1. Reflectare de tip senzorial a unui obiect în mintea omenească sub forma unor senzații, percepții sau reprezentări; spec. reprezentare vizuală sau auditivă; (concr.) obiect perceput prin simțuri. 2. Reproducere a unui obiect obținută cu ajutorul unui sistem optic; reprezentare plastică a înfățișării unei ființe, a unui lucru, a unei scene din viață, a unui tablou din natură etc., obținută prin desen, pictură, sculptură etc. ♦ Reflectare artistică a realității prin sunete, cuvinte, culori etc., în muzică, în literatură, în arte plastice etc. 3. (Fiz.) Figură obținută prin unirea punctelor în care se întâlnesc razele de lumină sau prelungirile lor reflectate sau refractate. [Var.: (rar) imágină, -i s.f.] – Din lat. imago, -inis (cu sensuri după fr. image).

imagism
IMAGÍSM s.n. Tendință în poezia și proza modernă de a sugera mesajul prin imagini (vizuale sau auditive) și nu discursiv. ♦ Ansamblu de imagini existent într-o creație literară imagistică. – Din engl. imagism, fr. imagisme.

imagist
IMAGÍST, -Ă, imagiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al imagismului. – Din engl. imagist.

imagistic
IMAGÍSTIC, -Ă, imagistici, -ce, adj. (Rar) Privitor la imagini, de imagini, cu imagini. ♦ (Substantivat, f.) Gen de poezie sau de proză în care predomină imaginile; ansamblu de imagini care există în asemenea creații. – Din fr. imagistique.

imago
IMÁGO s.f. Nume generic pentru stadiul adult al insectelor – din fr. imago.

imagologie
IMAGOLOGÍE s.f. Ramură a sociopsihologiei care cercetează sistematic reprezentările pe care le au popoarele sau clasele sociale despre ele însele. – Din fr. imagologie.

imam
IMÁM, imami, s.m. 1. Preot sau prelat musulman; conducătorul rugăciunii colective într-o moschee. 2. Titlu purtat de unii suverani musulmani (care dețin și conducerea bisericii). [Var.: imán s.m.] – Din tc. imam.

imamat
IMAMÁT, imamate, s.n. Stat musulman condus de un imam. – Din fr. imamat.

imambaialdi
IMAMBAIALDÎ́ s.n. Mâncare rece pregătită din pătlăgele vinete împănate. – Din tc. imambayildi.

imamea
IMAMEÁ, imamele, s.f. Capătul ciubucului, prin care se trage fumul. – Din tc. imame.

iman
IMÁN s.m. v. imam.

imanent
IMANÉNT, -Ă, imanenți, -te, adj. 1. Care este propriu naturii obiectului, care acționează din interiorul obiectului, condiționat de esența obiectului; intrinsec. 2. (În concepția idealistă despre lume) Care există și acționează prin sine însuși, nedeterminat de o cauză din afară. ♢ Filozofia (sau școala) imanentă = filozofie care afirmă că existența, realitatea reprezintă conținutul conștiinței. – Din fr. immanent, lat. immanens, -ntis.

imanentism
IMANENTÍSM s.n. (Fil.) Doctrină idealist-subiectivă care susține că existența, realitatea reprezintă exclusiv proiecția conștiinței. – Din fr. immanentisme.

imanentist
IMANENTÍST, -Ă, imanentiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al imanentismului. – Din fr. immanentiste.

imanenta
IMANÉNȚĂ, imanențe, s.f. Însușirea sau starea a ceea ce este imanent. – Din fr. immanence, lat. immanentia.

imas
IMÁȘ, imașuri, s.n. Teren necultivat pe care crește iarbă, folosit pentru pășunat; izlaz, pășune, suhat. – Din magh. nyomás.

imaterial
IMATERIÁL, -Ă, imateriali, -e, adj. Care există numai în conștiință; spiritual; p. ext. lipsit de formă precisă, de contur, de consistență. [Pr.: -ri-al] – Din fr. immatériel, lat. immaterialis.

imaterialism
IMATERIALÍSM s.n. (Fil.) Concepție filozofică idealistă după care realitatea există numai în conștiință, ca idei. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. immatérialisme

imaterialist
IMATERIALÍST, -Ă, imaterialiști, -ste, adj., s.m. și f. (Fil.) (Adept) al imaterialismului. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. immatérialiste.

imaterialitate
IMATERIALITÁTE s.f. Însușirea sau starea a ceea ce este imaterial. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. immatérialité.

imaterializa
IMATERIALIZÁ, imaterializez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face imaterial, a deveni imaterial. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. immatérialiser.

imaterializare
IMATERIALIZÁRE, imaterializări, s.f. Acțiunea de a (se) imaterializa. [Pr.: -ri-a-] – V. imaterializa.

imaterializat
IMATERIALIZÁT, -Ă, imaterializați, -te, adj. Care a devenit imaterial. [Pr.: -ri-a-] – V. imaterializa.

imatur
IMATÚR, -Ă, imaturi, -e, adj. Care nu s-a dezvoltat complet, care nu a ajuns la maturitate. – Din fr. immature.

imaturitate
IMATURITÁTE s.f. Stare a ceea ce este imatur. – Din fr. immaturité.

imbatabil
IMBATÁBIL, -Ă, imbatabili, -e, adj. Care nu poate fi întrecut, învins; de neînvins, invincibil. – Din fr. imbattable.

imbecil
IMBECÍL, -Ă, imbecili, -e, adj., s.m. și f. (Adesea prin exagerare) 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) cu capacități mintale foarte reduse; neghiob, tâmpit. 2. Adj. Care trădează, demonstrează imbecilitate (1). – Din fr. imbécile, lat. imbecillus.

imbecilitate
IMBECILITÁTE, (2) imbecilități, s.f. 1. Deficiență mintală gravă, caracterizată prin incapacitatea de a depăși nivelul intelectual al vârstei preșcolare; idioțenie, tâmpenie. 2. Comportare sau vorbă de imbecil sau de om necugetat; prostie, inepție, neghiobie. – Din fr. imbécilité, lat. imbecilitas, -atis.

imbeciliza
IMBECILIZÁ, imbecilizez, vb. I. Tranz. și refl. A aduce sau a ajunge în stare de imbecilitate; a (se) tâmpi, a (se) îndobitoci, a (se) idiotiza. – Imbecil + suf. -iza.

imbecilizare
IMBECILIZÁRE, imbecilizări, s.f. Acțiunea de a (se) imbeciliza și rezultatul ei. – V. imbeciliza.

imbecilizat
IMBECILIZÁT, -Ă, imbecilizați, -te, adj. Care a fost adus sau care a ajuns în stare de imbecilitate. – V. imbeciliza.

imberb
IMBÉRB, imberbi, adj.m. (Livr.; adesea substantivat) Căruia nu i-a apărut încă barba; p. ext. (peior.) tânăr. – Din fr. imberbe, lat. imberbis.

imbibitie
IMBIBÍȚIE, imbibiții, s.f. 1. (Livr.) Îmbibare cu un lichid. 2. (Biol.) Proces fizico-chimic de pătrundere a apei în celulele vegetale, în țesuturi etc. – Din fr. imbibition.

imblocatie
IMBLOCÁȚIE, imblocații, s.f. Mod de îngropare a celor excomunicați, prin acoperirea lor cu pământ și cu pietre, în mijlocul unui câmp. – Din fr. imblocation.

imbold
IMBÓLD, imbolduri, s.n. Ceea ce stimulează la o acțiune; îndemn, stimulent, impuls, bold. – Din îmboldi (derivat regresiv; modificat după impuls).

imbrica
IMBRICÁ, imbrichez, vb. I. Tranz. A suprapune parțial, asemenea solzilor de pește, țiglele sau șindrilele de pe un acoperiș. – Din fr. imbriquer.

imbricat
IMBRICÁT, -Ă, imbricați, -te, adj. Suprapus parțial ca șindrilele, țiglele sau solzii de pește. – Din fr. imbriqué, lat. imbricatus.

imbricatie
IMBRICÁȚIE, imbricații, s.f. Ornament sculptat în relief, pictat sau traforat, care imită solzii de pește sau țiglele de pe un acoperiș. – Din fr. imbrication.

imbrifug
IMBRIFÚG, -Ă, imbrifugi, -ge, adj. (Despre materiale) Care nu poate fi pătruns de ploaie. – Din fr. imbrifuge.

imbroglio
IMBROGLIO s. (probabil n.) 1. Piesă de teatru sau episod dramatic cu acțiune sau intrigă complicată, voit confuză și cu deznodământ surprinzător și clarificator. 2. (Rar) Încurcătură. [Pr.: -bró-li-o] – Cuv. it.

imbrohor
IMBROHÓR, imbrohori, s.m. Persoană trimisă de sultan în țările noastre cu înalte misiuni politice. – Din tc. imbrohor.

imediat
IMEDIÁT adv., IMEDIÁT, -Ă, imediați, -te, adj. 1. Adv. Fără întârziere, numaidecât, îndată, acum, acuși, acușica. 2. Adj. Care urmează să se producă fără întârziere; care este de primă necesitate sau urgență; care se află la o distanță foarte mică de cineva sau de ceva. [Pr.: -di-at] – Din fr. immédiat, lat. immediatus.

imediatete
IMEDIATÉȚE s.f. (Rar) Caracter imediat al unei acțiuni, al unui fapt. ♦ Urgență. [Pr.: -di-a-] – Imediat + suf. -ețe (după fr. immédiateté).

imemorabil
IMEMORÁBIL, -Ă, imemorabili, -e, adj. Care este foarte îndepărtat în timp. – Din fr. immémorable, lat. immemorabilis.

imemorial
IMEMORIÁL, -Ă, imemoriali, -e, adj. Care este dintr-o epocă foarte îndepărtată; străvechi. [Pr.: -ri-al] – Din fr. immémorial.

imens
IMÉNS, -Ă, imenși, -se, adj. Care este extraordinar de mare, de numeros, de intens, de important; colosal, enorm. ♦ (Adverbial; cu determinări introduse prin prep. „de”, exprimă ideea de superlativ) Foarte, extraordinar. – Din fr. immense, lat. immensus.

imensitate
IMENSITÁTE, imensități, s.f. Însușirea a ceea ce este imens; ceea ce copleșește prin proporțiile sale uriașe, prin numărul, intensitatea, importanța extraordinară. ♦ Întindere uriașă, spațiu imens. – Din fr. immensité, lat. immensitas, -atis.

imerge
IMÉRGE, imérg, vb. III. Tranz. (Tehn.) A scufunda parțial sau total un corp într-un mediu fluid; a imersa. – Din fr. immerger, engl. immerge.

imergent
IMERGÉNT, -Ă, imergenți, -te, adj. (Despre raze luminoase) Care străbate un mediu oarecare. – Din fr. immergent.

imergere
IMÉRGERE, imergeri, s.f. (Tehn.) Acțiunea de a imerge. – V. imerge.

imergibil
IMERGÍBIL, -Ă, imergibili, -e, adj. (Tehn.) Care poate fi imers. – Imerge + suf. -bil.

imers
IMÉRS, -Ă, imerși, -se, adj. (Tehn.) Care este scufundat în lichid. – V. imerge.

imersa
IMERSÁ, imersez, vb. I. Tranz. (Rar) (Tehn.) A scufunda parțial sau total un corp într-un mediu fluid; a imerge. – Din imers.

imersare
IMERSÁRE, imersări, s.f. (Rar) Scufundare. – V. imersa.

imersat
IMERSÁT, -Ă, imersați, -te, adj. Care este scufundat în lichid. – V. imersa.

imersie
IMÉRSIE s.f. v. imersiune.

imersiune
IMERSIÚNE s.f. 1. Afundare parțială sau totală a unui corp într-un lichid; stare a unui corp afundat într-un lichid. 2. Pătrundere a unui corp ceresc în conul de umbră al altui corp ceresc. [Pr.: -si-u-. – Var.: imérsie s.f.] – Din fr. immersion, lat. immersio, -onis.

IMERSIÚNE s.f. 1.

imigra
IMIGRÁ, imigrez, vb. I. Intranz. A veni într-o țară străină pentru a se stabili aici. – Din fr. immigrer, lat. immigrare.

imigrant
IMIGRÁNT, -Ă, imigranți, -te, s.m. și f. Persoană care imigrează. – Din fr. immigrant, lat. immigrans, -ntis.

imigrare
IMIGRÁRE, imigrări, s.f. Acțiunea de a imigra și rezultatul ei; imigrație. – V. imigra.

imigratie
IMIGRÁȚIE, imigrații, s.f. Imigrare; p. ext. situația, starea celui imigrat. ♦ Totalitatea imigrărilor dintr-o perioadă dată. – Din fr. immigration.

iminent
IMINÉNT, -Ă, iminenți, -te, adj. Care este gata să se producă, să se întâmple (și nu se poate amâna sau evita); inevitabil. – Din fr. imminent, lat. imminens, -ntis.

iminenta
IMINÉNȚĂ, iminențe, s.f. Faptul de a fi iminent; starea unui lucru sau a unei situații iminente. – Din fr. imminence, lat. imminentia.

imiscibil
IMISCÍBIL, -Ă, imiscibili, -e, adj. (Livr.) Care nu poate fi amestecat. – Din fr. immiscible.

imiscibilitate
IMISCIBILITÁTE s.f. (Livr.) Calitatea de a fi imiscibil. – Din fr. immiscibilité.

imita
IMITÁ, imít, vb. I. Tranz. 1. A adopta întocmai felul de gândire, de comportare etc. al cuiva; a lua pe cineva ca de exemplu. ♦ A reproduce felul de a vorbi, de a cânta sau gesturile caracteristice ale cuiva. 2. A lua ca model opera sau felul de a lucra al unui artist, al unui scriitor etc. ♦ A reproduce cu fidelitate; a copia. – Din fr. imiter, lat. imitari.

imitabil
IMITÁBIL, -Ă, imitabili, -e, adj. Care poate fi imitat. – Din fr. imitable, lat. imitabilis.

imitare
IMITÁRE, imitări, s.f. Acțiunea de a imita și rezultatul ei; imitație. – V. imita.

imitativ
IMITATÍV, -Ă, imitativi, -e, adj. Care imită (sunete). – Din fr. imitatif, lat. imitativus.

imitator
IMITATÓR, -OÁRE, imitatori, -oare, s.m. și f. Persoană care imită pe cineva sau ceva. – Din fr. imitateur.

imitatie
IMITÁȚIE, imitații, s.f. Acțiunea de a imita și rezultatul ei; imitare. ♦ (Concr.) Obiect copiat după un model; copie. ♦ Reluare, repetare a unei teme sau a unui motiv muzical pe diferite trepte de înălțime. [Var.: (rar) imitațiúne s.f.] – Din fr. imitation, lat. imitatio, -onis.

IMITÁȚIE, imitații, s.f. Acțiunea de

imitatiune
IMITAȚIÚNE s.f. v. imitație.

imixtiune
IMIXTIÚNE, imixtiuni, s.f. Amestec nemotivat și nedorit în treburile altuia. [Pr.: -ti-u-] – Din fr. immixtion, lat. immixtio, -onis.

imn
IMN, imnuri, s.n. Poezie sau cântec solemn compus pentru preamărirea unei idei, a unui eveniment, a unui erou (legendar) etc. ♦ Spec. Cântec religios de preamărire a divinității. ♦ Spec. Cântec solemn apărut o dată cu formarea statelor naționale și adoptat oficial ca simbol al unității naționale de stat. – Din fr. hymne, lat. hymnus.

imnic
ÍMNIC, -Ă, imnici, -ce, adj. Cu caracter de imn, de natura imnului; festiv. – Din fr. hymnique.

imobil
IMÓBIL^1, imobile, s.n. Clădire, casă (mai mare). – Din fr. immeuble (modificat după lat. immobilis).

IMOBÍL^2, -Ă, imobili, -e, adj. 1. Care stă în nemișcare; neclintit, fix. 2. Imobiliar. – Din fr. immobile, lat. immobilis.

imobiliar
IMOBILIÁR, -Ă, imobiliari, -e, adj. (Despre bunuri materiale) Care nu poate fi transportat; imobil^2. ♦ Care se ocupă de bunuri imobile^2. Agenție imobiliară. [Pr.: -li-ar] – Din fr. immobilier.

imobilism
IMOBILÍSM s.n. Atitudine de opoziție sistematică și permanentă față de orice inovație, invenție, progres etc.; închistare. – Din fr. immobilisme.

imobilist
IMOBILÍST, -Ă, imobiliști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al imobilismului. – Din fr. immobiliste.

imobilitate
IMOBILITÁTE s.f. Stare de nemișcare, de neclintire totală. – Din fr. immobilité.

imobiliza
IMOBILIZÁ, imobilizez, vb. I. Tranz. A aduce pe cineva sau ceva în stare de nemișcare, de neclintire, a face să nu se mai poată mișca, să nu mai poată acționa. ♦ A investi mari disponibilități într-o întreprindere, într-o afacere (scoțându-le din circuitul normal). – Din fr. immobiliser.

imobilizare
IMOBILIZÁRE, imobilizări, s.f. Acțiunea de a imobiliza și rezultatul ei. – V. imobiliza.

imobilizat
IMOBILIZÁT, -Ă, imobilizați, -te, adj. (Despre ființe sau părți ale corpului) Care nu se poate mișca. ♦ (Despre bunuri materiale) Care nu este folosit, valorificat (acolo unde trebuie). – V. imobiliza.

imoral
IMORÁL, -Ă, imorali, -e, adj. Care este contrar moralei, care calcă principiile ei, care nu are nici un principiu moral. – Din fr. immoral.

imoralism
IMORALÍSM s.n. Teorie care contestă valoarea normelor și judecăților morale dintr-o epocă dată, negând prin aceasta morala însăși. – Din fr. immoralisme.

imoralist
IMORALÍST, -Ă, imoraliști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al imoralismului. – Din fr. immoraliste.

imoralitate
IMORALITÁTE, (2) imoralități, s.f. 1. Caracterul a ceea ce este imoral. 2. Comportare, faptă, vorbă imorală. – Din fr. immoralité.

imortaliza
IMORTALIZÁ, imortalizez, vb. I. Tranz. A face ca o persoană, o acțiune sau o operă să trăiască veșnic în memoria oamenilor; a face nemuritor. – Din fr. immortaliser.

imortalizare
IMORTALIZÁRE, imortalizări, s.f. Acțiunea de a imortaliza și rezultatul ei. – V. imortaliza.

imortela
IMORTÉLĂ, imortele, s.f. (Mai ales la pl.) Numele a două plante erbacee: a) siminoc; b) flori-de-paie. ♢ Imortelă galbenă = plantă erbacee ornamentală cu tulpina dreaptă și flori galbene (Helichrysum orientale). – Din fr. immortelle.

imos
IMÓS, -OÁSĂ, imoși, -oase, adj. (Reg.) Murdar, mânjit, plin de noroi. – Lat. limosus sau im + suf. -os.

impacient
IMPACIÉNT, -Ă, impacienți, -te, adj. (Livr.) Nerăbdător; neliniștit, îngrijorat. [Pr.: -ci-ent] – Din fr. impatient, lat. impatiens, -ntis. Cf. it. i m p a z i e n t e.

impacienta
IMPACIENTÁ, impacientez, vb. I. Refl. (Livr.) A-și pierde răbdarea, a deveni nerăbdător. ♦ A se îngrijora, a se neliniști. [Pr.: -ci-en-] – Din fr. impatienter.

impacientare
IMPACIENTÁRE, impacientări, s.f. (Rar) Stare a celui impacientat; nerăbdare. ♦ Neliniște, impaciență. [Pr.: -ci-en-] – V. impacienta.

impacientat
IMPACIENTÁT, -Ă, impacientați, -te, adj. (Livr.) Nerăbdător. ♦ Neliniștit, îngrijorat. [Pr.: -ci-en-] – V. impacienta.

impacienta
IMPACIÉNȚĂ s.f. (Livr.) Nerăbdare. ♦ Neliniște, îngrijorare. [Pr.: -ci-en-] – Din fr. impatience, lat. impatientia. Cf. it. i m p a z i e n z a.

impact
IMPÁCT, impacturi, s.n. 1. (Livr.) Ciocnire a două sau mai multor corpuri. 2. Influență, înrâurire a unei idei, a unei lucrări etc. asupra unei persoane, asupra evenimentelor etc. 3. Șoc; surpriză. – Din fr. impact, lat. impactus.

impactare
IMPACTÁRE, impactări, s.f. (Med.) Menținere în contact strâns a două suprafețe, a două fragmente de oase fracturate. Impactare dentară. Impactare osoasă. – Din fr. impaction.

impactor
IMPACTÓR, impactoare, s.n. (Med.) Aparat folosit pentru impactarea fragmentelor osoase prin prinderea în șuruburi. – Din fr. impacteur.

impalpabil
IMPALPÁBIL, -Ă, impalpabili, -e, adj. Care nu poate fi pipăit; p. ext. de dimensiune, intensitate etc. foarte mică; minuscul, imperceptibil. – Din fr. impalpable.

impalpabilitate
IMPALPABILITÁTE s.f. (Rar) Calitatea a ceea ce este impalpabil. – Din fr. impalpabilité.

impaludare
IMPALUDÁRE, impaludări, s.f. Apariția și înmulțirea cazurilor de malarie într-un teritoriu. – După fr., engl. impaludation.

impar
IMPÁR, -Ă, impari, -e, adj. (Despre numere întregi) Care nu este divizibil cu doi; care este fără soț. – Din lat. impar Cf. fr. i m p a i r.

imparabil
IMPARÁBIL, -Ă, imparabili, -e, adj. (Sport; despre lovituri, goluri etc.) Care nu poate fi parat. – Din fr. imparable.

impardonabil
IMPARDONÁBIL, -Ă, impardonabili, -e, adj. (Franțuzism) De neiertat. – Din fr. impardonnable.

imparicopitat
IMPARICOPITÁT, -Ă, imparicopitați, -te, adj. (Despre animale) Care are un număr impar de degete; imparidigitat. ♦ (Substantivat, n. pl.) Ordin de mamifere erbivore care prezintă această caracteristică; (și la sg.) animal din acest ordin. – Din copitat (după imparidigitat etc.).

imparidigitat
IMPARIDIGITÁT, -Ă imparidigitați, -te, adj. (Rar) (Despre animale) Care are un număr impar de degete; imparicopitat. – Din fr. imparidigité.

imparipenat
IMPARIPENÁT, -Ă, imparipenați, -te, adj. (Despre frunzele compuse) Care prezintă perechi de frunzulițe de o parte și de alta a unui ax comun, iar în vârf o frunzuliță nepereche. – Din fr. imparipenné.

imparisilabic
IMPARISILÁBIC, -Ă, imparisilabici, -ce, adj. (Despre substantive și adjective) A cărui temă nu are același număr de silabe în cursul declinării. – Din fr. imparisyllabique.

imparitate
IMPARITÁTE s.f. Însușirea, calitatea de a fi impar; inegalitate, nepotrivire. – Din fr. imparité.

impartajabil
IMPARTAJÁBIL, -Ă, impartajabili, -e, adj. (Rar) Care nu poate fi împărțit, partajat. – Din fr. impartageable.

impartial
IMPARȚIÁL, -Ă, imparțiali, -e, adj. Capabil să facă o apreciere justă, obiectivă; nepărtinitor, obiectiv, drept. [Pr.: -ți-al] – Din fr. impartial.

impartialitate
IMPARȚIALITÁTE s.f. Calitatea de a fi imparțial; nepărtinire, obiectivitate. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. impartialité.

impas
IMPÁS, impasuri, s.n. Situație dificilă în care se află cineva și din care nu știe cum să iasă. – Din fr. impasse.

impasibil
IMPASÍBIL, -Ă, impasibili, -e, adj. (Livr.) Nepăsător, indiferent. – Din fr. impassible, lat. impassibilis.

impasibilitate
IMPASIBILITÁTE s.f. (Livr.) Nepăsare, indiferență. – Din fr. impassibilité, lat. impassibilitas, -atis.

impecabil
IMPECÁBIL, -Ă, impecabili, -e, adj. Care este fără cusur, ireproșabil, perfect, desăvârșit. – Din fr. impeccable, lat. impeccabilis.

impecabilitate
IMPECABILITÁTE s.f. (Livr.) Calitatea sau starea a ceea ce este impecabil; perfecțiune, desăvârșire. – Din fr. impeccabilité

impedanta
IMPEDÁNȚĂ s.f. Mărime electrică egală cu câtul dintre valoarea efectivă a tensiunii electrice aplicate unui anumit circuit și valoarea efectivă a intensității curentului electric absorbit de circuit. ♦ (Fiz.) Mărime egală cu raportul dintre presiunea sonoră a unui sistem acustic și fluxul acustic corespunzător. – Din fr. impédance, germ. Impedanz.

impediment
IMPEDIMÉNT, impedimente, s.n. Piedică, obstacol în calea realizării unei intenții. – Din lat. impedimentum. Cf. it. i m p e d i m e n t o.

impenetrabil
IMPENETRÁBIL, -Ă, impenetrabili, -e, adj. 1. Care nu lasă să treacă ceva prin el. ♦ Prin care nu se poate pătrunde cu privirea; de nepătruns. ♦ Fig. De neînțeles, de nepătruns; ascuns. Sentimente impenetrabile. ♦ Fig. Care își ascunde gândurile sau sentimentele; care nu trădează stările sufletești. Persoană, fizionomie impenetrabilă. 2. (Fiz.) Care ocupă un asemenea spațiu încât exclude de acolo prezența oricărui alt corp. – Din fr. impénétrable, lat. impenetrabilis.

impenetrabilitate
IMPENETRABILITÁTE s.f. Însușirea sau starea a ceea ce este impenetrabil. – Din fr. impénétrabilité.

impenetrant
IMPENETRÁNT, -Ă, impenetranți, -te, adj. (Rar) Care nu este penetrant. – Din fr. impénétrante.

impenitent
IMPENITÉNT, -Ă, impenitenți, -te, adj. (Rar) Care nu se căiește, care nu are remușcări. – Din fr. impénitent.

impenitenta
IMPENITÉNȚĂ s.f. Lipsă de căință, de remușcări. – Din fr. impénitence.

imperativ
IMPERATÍV, -Ă, imperativi, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care ordonă; poruncitor. ♢ Mod imperativ (și substantivat, n.) = mod verbal personal prin care se exprimă un ordin, o interdicție, un sfat, un îndemn, o rugăminte etc. a subiectului. Propoziție imperativă = propoziție care exprimă un ordin, un îndemn, o rugăminte etc. 2. S.n. Necesitate categorică și necondiționată; obligație. ♢ Imperativ categoric = principiu (enunțat de Kant) după care obligația morală are un caracter absolut, necondiționat, spre deosebire de cerințele condiționate ale vieții cotidiene. – Din fr. impératif, lat. imperativus.

imperator
IMPERÁTOR, imperatori, s.m. Titlu onorific care se conferea generalilor romani de către soldați sau de către senat după repurtarea unei mari victorii; persoană care purta acest titlu. – Din lat. imperator.

imperceptibil
IMPERCEPTÍBIL, -Ă, imperceptibili, -e, adj. Care nu poate fi perceput; p. ext. care este abia perceptibil, care trece aproape neobservat, insesizabil. – Din fr. imperceptible.

imperceptibilitate
IMPERCEPTIBILITÁTE s.f. Însușirea sau starea a ceea ce este imperceptibil. – Din fr. imperceptibilité.

imperfect
IMPERFÉCT, -Ă, imperfecți, -te, adj. (Adesea adverbial) Lipsit de perfecțiune; cu defecte, cu lipsuri. ♢ Timp imperfect (și substantivat, n.) = timp verbal care aparține modului indicativ și care exprimă o acțiune din trecut, neterminată în momentul la care se referă vorbirea. – Din lat. imperfectus. Cf. fr. i m p a r f a i t.

imperfectibil
IMPERFECTÍBIL, -Ă, imperfectibili, -e, adj. Care nu este perfectibil. – Din fr. imperfectible.

imperfectiv
IMPERFECTÍV, imperfective, adj.n. (Despre aspectul verbelor; și substantivat, n.) Care arată că acțiunea verbului este în desfășurare sau se repetă, fără să indice termenul sau rezultatul ei. – Din fr. imperfectif.

imperfectiune
IMPERFECȚIÚNE, imperfecțiuni, s.f. Stare a ceea ce este imperfect; defect, scădere, cusur. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. imperfection, lat. imperfectio, -onis.

imperforat
IMPERFORÁT, -Ă, imperforați, -te, adj. (Anat.; despre unele organe) Care are orificiile închise, obturate. – Din fr. imperforé.

imperforatie
IMPERFORÁȚIE s.f. (Anat.) Lipsă a orificiului natural al unui organ. – Din fr. imperforation.

imperial
IMPERIÁL, -Ă, imperiali, -e, adj., s.f. I. Adj. Care aparține împăratului sau imperiului, care se referă la împărat sau la imperiu; împărătesc. II. S.f. Etaj (acoperit) al unor vehicule de transport în comun. [Pr.: -ri-al] – Din fr. impérial, lat. imperialis.

imperialism
IMPERIALÍSM s.n. 1. Politică de extindere a dominației sau autorității unui imperiu sau a unei națiuni asupra unor țări străine sau de dobândire de posesiuni coloniale și de menținere a lor. 2. (În concepția marxistă) Fază superioară de dezvoltare a capitalismului, caracterizată prin dominația monopolurilor, aparținând unor regimuri autoritare, conflagrații etc. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. impérialisme.

imperialist
IMPERIALÍST, -Ă, imperialiști, -ste, adj., s.m. 1. Adj. Care aparține imperialismului sau marilor capitaliști, care se referă la imperialism sau la marii capitaliști. 2. S.m. Mare capitalist; adept al imperialismului. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. impérialiste.

imperios
IMPERIÓS, -OÁSĂ, imperioși, -oase, adj. (Adesea adverbial) Care este neapărat necesar, care cere o rezolvare imediată. [Pr.: -ri-os] – Din fr. impérieux, lat. imperiosus.

imperiozitate
IMPERIOZITÁTE s.f. (Livr.) Caracter imperios; urgență. [Pr.: -ri-o-] – După it. imperiosità.

imperiu
IMPÉRIU, imperii, s.n. 1. Stat monarhic care are în frunte un împărat; împărăție. 2. Teritoriu cuprinzând un stat dominant (marea metropolă) și posesiunile lui coloniale. 3. (În loc.) Sub imperiul... = dominat, influențat de..., determinat de... – Din lat. imperium.

impermeabil
IMPERMEÁBIL, -Ă, impermeabili, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care nu lasă să treacă prin el un fluid. 2. S.n. Manta, haină de ploaie confecționată dintr-un material impermeabil (1); fulgarin. [Pr.: -me-a-] – Din fr. imperméable, lat. impermeabilis.

impermeabilitate
IMPERMEABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi impermeabil, starea a ceea ce este impermeabil. [Pr.: -me-a-] – Din fr. imperméabilité.

impermeabiliza
IMPERMEABILIZÁ, impermeabilizez, vb. I. Tranz. și refl. A face sau a deveni impermeabil. [Pr.: -me-a-] – Din fr. imperméabiliser.

impermeabilizare
IMPERMEABILIZÁRE, impermeabilizări, s.f. Acțiunea de a (se) impermeabiliza și rezultatul ei. [Pr.: -me-a-] – V. impermeabiliza.

impermeabilizat
IMPERMEABILIZÁT, -Ă, impermeabilizați, -te, adj. Care a devenit impermeabil, care este impermeabil. [Pr.: -me-a-] – V. impermeabiliza.

impermutabil
IMPERMUTÁBIL, -Ă, impermutabili, -e, adj. Care nu poate fi permutat, transferat. – Din fr. impermutable.

impersonal
IMPERSONÁL, -Ă, impersonali, -e, adj. Care nu se referă la nici o persoană; fig. lipsit de personalitate. ♦ (Despre verbe, forme și construcții verbale) Care exprimă o acțiune ce nu este atribuită nici unei persoane, care nu are subiect propriu-zis și se întrebuințează numai la persoana a treia singular. – Din fr. impersonnel, lat. impersonalis.

impersonalitate
IMPERSONALITÁTE s.f. Caracterul a ceea ce este impersonal. – Din fr. impersonnalité.

impersonaliza
IMPERSONALIZÁ, impersonalizez, vb. I. Tranz. (Lit.) A face ca stilul să devină impersonal, obiectiv. – Din engl. impersonalize.

impersonalizare
IMPERSONALIZÁRE, impersonalizări, s.f. Faptul de a impersonaliza. – V. impersonaliza.

impersonalizat
IMPERSONALIZÁT, -Ă, impersonalizați, -te, adj. Care a devenit impersonal. – V. impersonaliza.

impertinent
IMPERTINÉNT, -Ă, impertinenți, -te, adj., s.m. și f. (Om) obraznic. – Din fr. impertinent, lat. impertinens, -ntis.

impertinenta
IMPERTINÉNȚĂ, impertinențe, s.f. Obrăznicie; insolență, nerușinare. – Din fr. impertinence.

imperturbabil
IMPERTURBÁBIL, -Ă, imperturbabili, -e, adj. Care nu poate fi tulburat de nimic; care denotă stăpânire de sine; liniștit, calm, flegmatic, placid. – Din fr. imperturbable, lat. imperturbabilis.

imperturbabilitate
IMPERTURBABILITÁTE s.f. (Rar) Însușirea de a fi imperturbabil, starea omului imperturbabil. – Din fr. imperturbabilité.

impesta
IMPESTÁ, impestez, vb. I. Tranz. (Rar) 1. A molipsi de ciumă sau de altă boală contagioasă. 2. A răspândi un miros urât. 3. Fig. A corupe. – Din it. impestare, fr. empester.

impetiginos
IMPETIGINÓS, -OÁSĂ, impetiginoși, -oase, adj., s.m. și f. (Med.) (Bolnav) de impetigo. – Din fr. impétigineux.

impetigo
IMPETÍGO s.n. Boală de piele contagioasă manifestată prin apariția unor bășicuțe seroase și purulente care se sparg, formând cruste gălbui care nu lasă urme. – Din fr. impétigo.

impetratie
IMPETRÁȚIE s.f. (Livr.) Acțiune, intervenție prin care cineva obține o favoare, un beneficiu. – Din lat. impetratio, fr. impétration.

impetuos
IMPETUÓS, -OÁSĂ, impetuoși, -oase, adj. Care dovedește o forță sau se manifestă ca o forță de nestăpânit; năvalnic, tumultuos. [Pr.: -tu-os] – Din fr. impétueux, lat. impetuosus.

impetuozitate
IMPETUOZITÁTE s.f. Însușirea de a fi impetuos. [Pr.: -tu-o-] – Din fr. impétuosité.

impiegat
IMPIEGÁT, -Ă, impiegați, -te, s.m. și f. 1. Persoană care organizează și controlează mișcarea trenurilor într-o gară. 2. (Ieșit din uz) Funcționar de stat de grad inferior. [Var.: împiegát, -ă, împiegați, -te s.m. și f.] – Din it. impiegato.

impieta
IMPIETÁ, impietez, vb. I. Intranz. A interveni în treburile altuia, nesocotindu-i drepturile; a leza. [Pr.: -pi-e-] – Din fr. empiéter.

impietate
IMPIETÁTE, impietăți, s.f. Lipsă de respect față de ceva considerat sfânt; p. gener. atitudine jignitoare, lipsită de respect față de cineva sau de ceva care merită întreaga considerație; sacrilegiu. [Pr.: -pi-e-] – Din fr. impiété, lat. impietas, -atis.

impiu
IMPÍU, -ÍE, impii, adj. (Livr.) Care este lipsit de evlavie (religioasă) sau de afecțiune plină de respect. – Din lat. impius, fr. impie.

implacabil
IMPLACÁBIL, -Ă, implacabili, -e, adj. Care nu poate fi înduplecat, atenuat, îmblânzit; neîndurător, inexorabil. – Din fr. implacable, lat. implacabilis.

implacabilitate
IMPLACABILITÁTE s.f. (Rar) Însușirea de a fi implacabil. – Din fr. implacabilité.

implant
IMPLÁNT, implanturi, s.n. (Med.) Organ sau țesut care se implantează. – Din fr. implant.

implanta
IMPLANTÁ, implantez, vb. I. Tranz. A introduce pe cale chirurgicală și în scop terapeutic, în țesutul subcutanat sau în mușchi, un medicament sau un țesut străin care se resoarbe treptat. ♦ A stabili, a fixa, a așeza. – Din fr. implanter.

implantare
IMPLANTÁRE, implantări, s.f. Acțiunea de a implanta și rezultatul ei; implantație. – V. implanta.

implantatie
IMPLANTÁȚIE s.f. Acțiunea de a implanta și rezultatul ei; implantare. – Din fr. implantation.

implantologie
IMPLANTOLOGÍE s.f. Disciplină medicală care studiază implanturile și transplanturile de organe în chirurgia generală, stomatologie etc. – Din fr. implantologie.

implementa
IMPLEMENTÁ, implementez, vb. I. Tranz. A pune în practică, în funcțiune, a aplica; a integra; a îndeplini, a realiza. – După engl. implement.

implementare
IMPLEMENTÁRE, implementări, s.f. Acțiunea de a implementa. – V. implementa.

implementat
IMPLEMENTÁT, -Ă, implementați, -te, adj. Care a fost aplicat, care a fost îndeplinit; care a fost integrat. – V. implementa.

implica
IMPLICÁ, implíc, vb. I. Tranz. 1. (La pers. 3) A atrage după sine, a include; a avea ceva drept consecință. 2. A amesteca pe cineva într-o afacere neplăcută, într-un proces etc. – Din fr. impliquer, lat. implicare.

implicare
IMPLICÁRE, implicări, s.f. Acțiunea de a implica și rezultatul ei. – V. implica.

implicat
IMPLICÁT, -Ă, implicați, -te, adj. 1. Care este inclus. 2. Care este amestecat într-o acțiune (neplăcută). – V. implica.

implicatie
IMPLICÁȚIE, implicații, s.f. Idee, fapt urmând în mod implicit din altul sau apărând ca o consecință imediată a acestuia. ♦ (Log.) Relație între două concepte în care adevărul ori falsitatea unui concept atrage după sine cu necesitate adevărul ori falsitatea celuilalt concept. – Din fr. implication, lat. implicatio.

implicit
IMPLICÍT, -Ă, impliciți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care este inclus, conținut în altceva (fără a mai fi exprimat direct); care se înțelege de la sine. – Din fr. implicite, lat. implicitus.

implora
IMPLORÁ, implór, vb. I. Tranz. A ruga pe cineva stăruitor, cu desperare (și cu umilință). – Din fr. implorer, lat. implorare.

implorare
IMPLORÁRE, implorări, s.f. Acțiunea de a implora și rezultatul ei; implorație, rugăminte, cerere stăruitoare, fierbinte, desperată. – V. implora.

implorator
IMPLORATÓR, -OÁRE, imploratori, -oare, adj. Care imploră; care exprimă implorarea. – Din fr. implorateur.

imploratie
IMPLORÁȚIE, implorații, s.f. (Rar) Acțiunea de a implora și rezultatul ei; implorare, rugăminte, cerere stăruitoare, fierbinte, desperată. [Var.: implorațiúne s.f.] – Din fr. imploration.

IMPLORÁȚIE, implorații, s.f. (Rar) Acțiunea de

imploratiune
IMPLORAȚIÚNE s.f. v. implorație.

implozie
IMPLÓZIE, implozii, s.f. 1. Fenomen opus exploziei, care constă în pătrunderea rapidă a aerului într-un spațiu închis, fără aer, când pereții acestuia sunt distruși. 2. (Lingv.) Prima fază a articulării unei consoane oclusive, care constă în închiderea totală a organului fonator. – Din fr. implosion.

imploziv
IMPLOZÍV, -Ă, implozivi, -e, adj. (Lingv.) Care se referă la implozie, relativ la implozie, articulat prin implozie. Consoană implozivă. – Din fr. implosif.

impluviu
IMPLÚVIU, impluvii, s.n. Bazin amenajat în atriumul locuințelor romane, în care era colectată apa de ploaie. – Din lat. impluvium.

impoliteta
IMPOLITÉȚĂ s.f. v. impolitețe.

impolitete
IMPOLITÉȚE, impoliteți, s.f. Lipsă de politețe; faptă, atitudine sau comportare nepoliticoasă; necuviință, mojicie, bădărănie. [Var.: impolitéță s.f.] – Din fr. impolitesse.

IMPOLITÉȚE, impoliteți, s.f.

imponderabil
IMPONDERÁBIL, -Ă, imponderabili, -e, adj. Care nu are greutate; care se află în stare de imponderabilitate. ♦ Fig. Imperceptibil; subtil, insesizabil. – Din fr. impondérable.

imponderabilitate
IMPONDERABILITÁTE s.f. Caracterul sau starea unui corp a cărui greutate se reduce datorită ieșirii sale din câmpul gravitației terestre sau se anulează datorită intervenției unei forțe de sens contrar. – Din fr. impondérabilité.

impopular
IMPOPULÁR, -Ă, impopulari, -e, adj. (Rar) Care nu se bucură de simpatia, de aprobarea poporului; nepopular. – Din fr. impopulaire.

impopularitate
IMPOPULARITÁTE s.f. (Rar) Lipsă de popularitate a cuiva sau a ceva; nepopularitate. – Din fr. impopularité.

import
IMPÓRT, importuri, s.n. Totalitatea operațiilor cu caracter comercial prin care se introduc într-o țară mărfuri produse și cumpărate din alte țări. ♢ Loc. adj. De import = a) care este importat; b) fig. străin de realitățile locale. ♦ (Concr.) Totalitatea mărfurilor importate de o țară. – Din importa^1 (derivat regresiv). Cf. germ. I m p o r t.

importa
IMPORTÁ^1, impórt, vb. I. Tranz. A aduce în țara proprie mărfuri străine prin cumpărare sau prin schimb. ♦ Fig. A prelua obiceiuri, mode etc. străine. – Din fr. importer.

IMPORTÁ^2, pers. 3 impórtă, vb. I. Tranz. și intranz. A prezenta importanță, interes pentru cineva. – Din fr. importer.

importabil
IMPORTÁBIL, -Ă, importabili, -e, adj. Care poate fi importat; care este permis, admis să fie importat. – Din fr. importable.

important
IMPORTÁNT, -Ă, importanți, -te, adj. Care are însemnătate, valoare; însemnat. ♦ (Despre persoane) De vază; remarcabil, ilustru. ♦ (Ir.) Care se crede om de seamă; plin de aroganță, îngâmfat. – Din fr. important.

importanta
IMPORTÁNȚĂ s.f. Faptul de a fi important, caracterul unui lucru important; însemnătate; semnificație. ♢ Loc. adv. Cu importanță = cu convingerea (nejustificată) că spune sau face ceva important; cu înfumurare. ♢ Expr. A-și da importanță = a se îngâmfa, a se crede om de seamă, superior. Plin de importanță = înfumurat, îngâmfat, încrezut. – Din fr. importance.

importare
IMPORTÁRE, importări, s.f. Acțiunea de a importa^1. – V. importa^1.

importat
IMPORTÁT, -Ă, importați, -te, adj. (Despre mărfuri) Adus în propria țară prin cumpărare sau prin schimb. – V. importa^1.

importator
IMPORTATÓR, -OÁRE, importatori, -oare, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care se ocupă cu importul. 2. Adj. Care importă^1. Țară importatoare de bumbac. – Din fr. importateur.

importatiune
IMPORTAȚIÚNE, importațiuni, s.f. (Înv.) Lucru, bun importat. – Din fr. importation.

importun
IMPÓRTUN, -Ă, importuni, -e, s.m. și f., adj. (Livr) (Persoană) care importunează. – Din fr. importun, lat importunus.

importuna
IMPORTUNÁ, importunez, vb. I. Tranz. (Livr) A plictisi sau a stingheri pe cineva cu stăruințele sau cu prezența sa. – Din fr. importuner.

importunitate
IMPORTUNITÁTE s.f. (Livr.) Stăruință, atitudine, prezență care plictisește sau stingherește pe cineva. – Din fr. importunité, lat. importunitas, -atis.

imposibil
IMPOSÍBIL, -Ă, imposibili, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care nu e posibil, care nu se poate îndeplini; irealizabil. ♦ Extrem de greu, de dificil. O muncă imposibilă. ♦ (Fam.; despre oameni) Nesuferit, insuportabil. 2. S.n. Ceea ce este (aproape) cu neputință de realizat. ♢ Expr. A face imposibilul = a face tot ceea ce îi stă în putință pentru a realiza ceva. ♦ (Adverbial) Cu neputință, nici într-un caz, cu nici un preț. – Din fr. impossible, lat. impossibilis.

imposibilitate
IMPOSIBILITÁTE, imposibilități, s.f. Caracterul sau situația a ceea ce este imposibil; faptul de a nu putea face ceva; neputință. – Din fr. impossibilité, lat. impossibilitas, -atis.

impostatie
IMPOSTÁȚIE s.f. (Muz.) Pregătire, antrenare a vocii (înainte de a cânta); vocalizare. – Din it. impostazione.

imposta
IMPÓSTĂ, imposte, s.f. Bloc de piatră care se află ieșit în afară față de nivelul zidăriei, servind de obicei ca sprijin pentru o boltă, un arc etc. – Din fr. imposte, it. imposta.

impostor
IMPOSTÓR, -OÁRE, impostori, -oare, s.m. și f. Persoană care caută să înșele, profitând de necunoștința sau de buna-credință a oamenilor; șarlatan, mincinos. ♦ Persoană care caută să se substituie altcuiva (pentru a lucra, a profita în numele lui); farsor. – Din fr. imposteur, lat. impostor.

impostura
IMPOSTÚRĂ, imposturi, s.f. Acțiune, faptă de impostor; șarlatanie, înșelătorie. – Din fr. imposture, lat. impostura.

impotent
IMPOTÉNT, -Ă, impotenți, -te, adj. Lipsit de vigoare; neputincios. ♦ Spec. (Despre bărbați) Inapt pentru săvârșirea actului sexual. – Din fr. impotent, lat. impotens, -ntis.

impotenta
IMPOTÉNȚĂ s.f. Lipsă de vigoare; neputință. ♦ Spec. Stare (patologică) a unui bărbat inapt pentru săvârșirea actului sexual. – Din fr. impotence, lat. impotentia.

impozabil
IMPOZÁBIL, -Ă, impozabili, -e, adj. Care poate fi sau care este supus la plata unui impozit. – Din fr. imposable.

impozant
IMPOZÁNT, -Ă, impozanți, -te, adj. Care impune respect sau admirație prin înfățișare, ținută, comportare; impunător, mândru. – Din fr. imposant.

impozit
IMPÓZIT, impozite, s.n. Plată obligatorie stabilită prin lege, pe care cetățenii, instituțiile etc. o varsă din venitul lor în bugetul statului; dare. ♦ (În trecut) Bir. – Din lat. impositum (cu sensul fr. impôt).

impozita
IMPOZITÁ, impozitez, vb. I. Tranz. A impune (3). ♦ A prevedea perceperea unui impozit. – Din impozit.

impozitare
IMPOZITÁRE, impozitări, s.f. Acțiunea de a impozita. – V. impozita.

impracticabil
IMPRACTICÁBIL, -Ă, impracticabili, -e, adj. 1. (Despre drumuri) Pe care nu se poate circula; stricat, desfundat. 2. Care nu poate fi pus în practică, care nu se poate aplica. – Din fr. impraticable (după practică).

impracticabilitate
IMPRACTICABILITÁTE s.f. (Rar) Caracterul a ceea ce este impracticabil. – Din fr. impraticabilité.

imprecatie
IMPRECÁȚIE, imprecații, s.f. (Livr.) Blestem; ocară. ♦ Figură de stil care conține un blestem. – Din fr. imprécation, lat. imprecatio.

imprecis
IMPRECÍS, -Ă, impreciși, -se, adj. Care este lipsit de precizie; vag, nesigur, neprecis. – Din fr. imprécis.

imprecizie
IMPRECIZÍE, imprecizii, s.f. Lipsă de precizie. – Din fr. imprécision.

impregna
IMPREGNÁ, impregnez, vb. I. Tranz. și refl. (Adesea fig.) A (se) îmbiba cu o substanță (lichidă) pentru a căpăta impermeabilitate, rezistență etc. – Din fr. imprégner, lat. impraegnare.

impregnabil
IMPREGNÁBIL, -Ă, impregnabili, -e, adj. Care poate fi impregnat. – Din fr. imprégnable.

impregnabilitate
IMPREGNABILITÁTE s.f. Calitatea de a fi impregnabil. – Din fr. imprégnabilité.

impregnant
IMPREGNÁNT, -Ă, impregnanți, -te, adj., s.n. (Produs chimic) care impregnează. – Din impregna.

impregnare
IMPREGNÁRE, impregnări, s.f. Acțiunea de a (se) impregna și rezultatul ei; îmbibare. – V. impregna.

impregnat
IMPREGNÁT, -Ă, impregnați, -te, adj. Îmbibat cu o substanță (lichidă) spre a căpăta anumite însușiri. – V. impregna.

impregnatie
IMPREGNÁȚIE, impregnații, s.f. (Geol.) Distribuție neregulată a unor substanțe minerale în masa rocilor. – Din fr. imprégnation.

impregnol
IMPREGNÓL s.n. Substanță de culoare albă, obținută din parafină, care se întrebuințează la

impresar
IMPRESÁR, impresari, s.m. Persoană care mijlocește sau organizează reprezentații teatrale, concerte etc. – Din fr. imprésario, it. impresario. Cf. germ. I m p r e s a r i o.

impresarial
IMPRESARIÁL, -Ă, impresariali, -e, adj. (Rar) De impresar sau de impresariat. [Pr.: -ri-al] – Din engl. impressarial.

impresariat
IMPRESARIÁT, impresariate, s.n. Instituție care mijlocește sau organizează reprezentații teatrale, concerte etc. [Pr.: -ri-at] – Din impresar.

imprescriptibil
IMPRESCRIPTÍBIL, -Ă, imprescriptibili, -e, adj. Care nu se prescrie, care rămâne valabil totdeauna. – Din fr. imprescriptible.

imprescriptibilitate
IMPRESCRIPTIBILITÁTE s.f. Însușirea de a fi imprescriptibil. – Din fr. imprescriptibilité.

impresie
IMPRÉSIE, impresii, s.f. Efect lăsat în conștiința omului de lucruri sau de întâmplări din jurul lui cu care vine în contact; (la pl.) gânduri, imagini întipărite în amintire. ♢ Expr. A da (sau a face, a lăsa) impresia că... = a) a determina pe cineva să-și formeze o părere despre cineva sau ceva; b) a părea că... A face (sau a produce) impresie (asupra cuiva) = a atrage atenția (cuiva) asupra sa sau asupra actelor sale, a face efect, a impresiona. (A fi) sub impresia... = (a fi) stăpânit de imaginile sau de amintirile unei întâmplări trăite. ♦ Senzație; părere. ♢ Expr. A avea impresia că... = a bănui, a crede, a presupune că... ♦ (La pl.) Puncte de vedere, aprecieri (fugitive) asupra unui fapt, asupra unei întâmplări etc. ♦ (În forma impresiune) Urmă, amprentă a desenului papilar al degetelor, palmelor și tălpilor picioarelor. [Var.: (înv.) impresiúne s.f.] – Din fr. impression, lat. impressio, -onis.

IMPRÉSIE, impresii, s.f.

impresiona
IMPRESIONÁ, impresionez, vb. I. Tranz. 1. A produce o impresie puternică asupra cuiva; a emoționa, a mișca. 2. (Despre lumină) A acționa asupra substanței sensibile de pe o placă, de pe un film sau de pe o hârtie fotografică, dând naștere unui proces chimic datorită căruia se înregistrează o imagine. [Pr.: -si-o-] – Din fr. impressionner.

impresionabil
IMPRESIONÁBIL, -Ă, impresionabili, -e, adj. Care poate fi ușor impresionat; (despre oameni) sensibil, emotiv. [Pr.: -si-o-] – Din fr. impressionnable.

impresionabilitate
IMPRESIONABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi impresionabil; sensibilitate, emotivitate. [Pr.: -si-o-] – Din fr. impressionnabilité.

impresionant
IMPRESIONÁNT, -Ă, impresionanți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care produce o impresie puternică; emoționant, tulburător; uluitor. ♦ Impunător, impozant. [Pr.: -si-o-] – Din fr. impressionnant.

impresionare
IMPRESIONÁRE, impresionări, s.f. Acțiunea de a impresiona și rezultatul ei. [Pr.: -si-o-] – V. impresiona.

impresionat
IMPRESIONÁT, -Ă, impresionați, -te, adj. 1. Mișcat, emoționat. 2. (Despre materiale fotografice) Care a suferit schimbări chimice sub acțiunea luminii. [Pr.: -si-o-] – V. impresiona.

impresionism
IMPRESIONÍSM s.n. Mișcare artistică apărută în a doua jumătate a sec. XIX, caracterizată prin renunțarea la contururile precise, la detalii, la clarobscur spre a reda cât mai sugestiv lumina (în pictură), prin modelarea fragmentară a suprafețelor (în sculptură), printr-o mare libertate a formelor, lărgirea cadrului tonal și subiectivitatea coloritului (în muzică), prin tendința de a reda impresii fugitive, și cele mai intime nuanțe personale (în literatură). [Pr.: -si-o-] – Din fr. impressionnisme.

impresionist
IMPRESIONÍST, -Ă, impresioniști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține impresionismului, privitor la impresionism. 2. S.m. și f. Adept al impresionismului; creator care aparține impresionismului. [Pr.: -si-o-] – Din fr. impressionniste

impresiune
IMPRESIÚNE s.f. v. impresie.

impressum
IMPRÉSSUM s.n. (Rar) Numele, firma tipografiei (care apare imprimată) pe o carte tipărită. – Cuv lat.

imprevizibil
IMPREVIZÍBIL, -Ă, imprevizibili, -e, adj. Care nu poate fi prevăzut. – Din fr. imprévisible.

imprevizibilitate
IMPREVIZIBILITÁTE s.f. Caracterul a ceea ce este imprevizibil. – Din fr. imprévisibilité.

imprima
IMPRIMÁ, imprím, vb. I. Tranz. 1. A face, a lăsa urme prin apăsare, deformare etc.; a întipări. ♦ A înregistra sunete pe o bandă, pe un disc etc. 2. A tipări. ♦ A aplica, a fixa pe o țesătură desene colorate. 3. Fig. A comunica; a transmite. ♦ A impune, a determina. – Din fr. imprimer.

imprimabil
IMPRIMÁBIL, -Ă, imprimabili, -e, adj. De imprimat; care se poate imprima. – Din fr. imprimable.

imprimanta
IMPRIMÁNTĂ, imprimante, s.f. (Inform.) Dispozitiv periferic prin intermediul căruia sunt extrase datele din calculatoare prin înscrierea automată a caracterelor alfanumerice sau grafice pe hârtie. – Din fr. imprimante.

imprimare
IMPRIMÁRE, imprimări, s.f. Acțiunea de a imprima și rezultatul ei. – V. imprima.

imprimat
IMPRIMÁT, -Ă, imprimați, -te, adj., s.n. 1. Adj. Care este tipărit. ♦ (Despre țesături) Pe care sunt aplicate, fixate desene colorate. 2. S.n. Formular-tip folosit în întreprinderi și în instituții pentru întocmirea de acte oficiale; publicație cu caracter administrativ (adresă, registru etc.) folosită în întreprinderi și instituții. 3. S.n. (La pl.) Publicații tipărite; tipărituri. – V. imprima. Cf. fr. i m p r i m é.

imprimatur
IMPRIMÁTUR s.n. Autorizație indicând bunul de tipar pe o corectură. – Cuv. lat.

imprimerie
IMPRIMERÍE, imprimerii, s.f. Tipografie. ♦ Atelier, secție dintr-o întreprindere textilă în care se imprimă țesături. – Din fr. imprimerie.

imprimeu
IMPRIMÉU, imprimeuri, s.n. Țesătură imprimată cu modele colorate. ♦ Desen imprimat pe o țesătură. – Din fr. imprimé.

improbabil
IMPROBÁBIL, -Ă, improbabili, -e, adj. Care nu se poate proba, care nu poate fi dovedit, care nu este sigur. ♦ Care are puține șanse de a se produce, puțin probabil; incert, nesigur. – Din fr. improbable.

improbabilitate
IMPROBABILITÁTE, improbabilități, s.f. Caracterul a ceea ce este improbabil. – Din fr. improbabilité.

improbant
IMPROBÁNT, -Ă, improbanți, -te, adj. (Rar) Care nu probează ceva, care nu are valoare de probă; incert, nesigur. – Din fr. improbant.

improbitate
IMPROBITÁTE, improbități, s.f. (Livr.) Lipsă de probitate. – Din fr. improbité.

impromptu
IMPROMPTÚ, impromptuuri, s.n. Compoziție muzicală instrumentală cu caracter de improvizație și de obicei lirică, agitată. [Pr.: empromtü] – Din fr. impromptü.

improprietate
IMPROPRIETÁTE, improprietăți, s.f. Lipsă de proprietate în folosirea unui termen, a unei construcții. [Pr.: -pri-e-] – Din fr. impropriété, lat. improprietas, -atis.

impropriu
IMPRÓPRIU, -IE, improprii, adj. 1. (Despre cuvinte, expresii etc.; adesea adverbial) Care nu este propriu, potrivit, corect sau indicat. 2. Necorespunzător, nerecomandabil, neindicat (pentru ceva). – Din fr. impropre, lat. improprius.

improviza
IMPROVIZÁ, improvizez, vb. I. Tranz. A compune, a alcătui (ocazional) repede, pe nepregătite o poezie, un discurs, o compoziție muzicală etc.; a face, a confecționa, a construi ceva la repezeală, din ce se găsește (și provizoriu). – Din fr. improviser.

improvizare
IMPROVIZÁRE, improvizări, s.f. Acțiunea de a improviza și rezultatul ei; (concr.) ceea ce se improvizează. – V. improviza.

improvizat
IMPROVIZÁT^1 s.n. Faptul de a improviza. – V. improviza.

IMPROVIZÁT^2, -Ă, improvizați, -te, adj. 1. Compus, alcătuit repede și fără o pregătire prealabilă. 2. Care îndeplinește o funcție, care face o acțiune ocazional și fără a avea pregătirea necesară. – V. improviza.

improvizator
IMPROVIZATÓR, -OÁRE, improvizatori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care improvizează; care are însușirea de a improviza. – Din fr. improvisateur.

improvizatoric
IMPROVIZATÓRIC, -Ă, improvizatorici, -ce, adj. (Rar) Care ține de improvizație. – Improvizator + suf. -ic.

improvizatie
IMPROVIZÁȚIE, improvizații, s.f. Faptul de a improviza; (concr.) ceea ce se improvizează. ♦ Piesă muzicală improvizată. ♦ Lucru făcut la repezeală, la moment. – Din fr. improvisation.

imprudent
IMPRUDÉNT, -Ă, imprudenți, -te, adj. (Adesea adverbial și substantivat) Care acționează fără prudență; care demonstrează lipsă de prudență; nesocotit. – Din fr. imprudent, lat. imprudens, -ntis.

imprudenta
IMPRUDÉNȚĂ, imprudențe, s.f. Lipsă de prudență; nesocotință; neprevedere. ♦ Faptă, vorbă etc. nesocotită, riscantă. – Din fr. imprudence, lat. imprudentia.

impuber
IMPÚBER, -Ă, impuberi, -e, adj. (Livr.) Care nu a atins vârsta pubertății. – Din fr. impubère, lat. impubes, -eris.

impudic
IMPÚDIC, -Ă, impudici, -ce, adj. Lipsit de pudoare, de rușine; nerușinat, necuviincios. – Din fr. impudique, lat. impudicus.

impudicitate
IMPUDICITÁTE s.f. Lipsă de pudoare, de rușine; atitudine, faptă, vorbă lipsită de rușine; nerușinare; impudoare. – Din fr. impudicité.

impudoare
IMPUDOÁRE s.f. Lipsă de pudoare, de rușine; atitudine, faptă, vorbă lipsită de rușine; nerușinare, impudicitate. – Din fr. impudeur.

impuls
IMPÚLS, impulsuri, s.n. 1. Îndemn, stimulent, avânt (în realizarea unei acțiuni); (Fiziol.) Mișcare bruscă și momentană, determinată de acțiunea stimulenților nervoși și orientată spre executarea unui anumit act. 2. Mărime fizică egală cu produsul dintre masa și viteza unui corp în mișcare. 3. Variație bruscă, intensă și de scurtă durată a unei mărimi variabile; impulsie. Impulsul curentului electric. – Din lat. impulsus.

impulsie
IMPÚLSIE, impulsii, s.f. 1. Tendință, pornire spontană, involuntară, adesea cu caracter imperios, provocată de un factor psihologic, emoțional. 2. Mișcare imprimată unui corp de o forță exterioară. 3. Impuls (3). [Var.: (rar) impulsiúne s.f.] – Din fr. impulsion, lat. impulsio, -onis.

IMPÚLSIE, impulsii, s.f. 1.

impulsiona
IMPULSIONÁ, impulsionez, vb. I. Tranz. A da impuls, a produce un impuls; a stimula, a îndemna, a îmboldi. ♦ A imprima o mișcare. [Pr.: -si-o-] – Impuls + suf. -iona. Cf. fr. i m p u l s e r.

impulsiune
IMPULSIÚNE s.f. v. impulsie.

impulsiv
IMPULSÍV, -Ă, impulsivi, -e, adj. Care este înclinat să acționeze sub influența primului impuls; violent, nestăpânit, nestăvilit. – Din fr. impulsif.

impulsivitate
IMPULSIVITÁTE s.f. Însușirea de a fi impulsiv; nestăpânire, violență. – Din fr. impulsivité.

impulsor
IMPULSÓR, impulsoare, s.n. (Tehn.) Rotor de pompă centrifugă. – Din fr. impulseur.

impunator
IMPUNĂTÓR, -OÁRE, impunători, -oare, adj. Care impresionează (prin dimensiuni, calități etc.); măreț, falnic, impozant, grandios. – Impune + suf. -ător.

impune
IMPÚNE, impún, vb. III. 1. Tranz. A face ca o idee, o măsură, o directivă etc. să fie acceptate și urmate; a face necesară îndeplinirea unei acțiuni; a constrânge pe cineva să accepte, să facă ceva; a obliga. 2. Intranz. A insufla cuiva respect, stimă. ♦ Tranz. A face ca cineva să devină respectat, stimat sau temut. ♦ Refl. A căpăta prestigiu, a se afirma; a învinge, a birui. 3. Tranz. A supune pe cineva unui impozit. – Din lat. imponere (refăcut după pune; cu sensuri după fr. imposer).

impunere
IMPÚNERE, impuneri, s.f. Acțiunea de a (se) impune și rezultatul ei. ♦ (Fin.) Operație fiscală care constă în stabilirea persoanei, a termenului și a sumei ce urmează să fie plătită statului ca impozit; (concr.) impozit. – V. impune.

impunitate
IMPUNITÁTE s.f. Scutire de pedeapsă a unui infractor din cauza unor împrejurări speciale, prevăzute de lege. – Din fr. impunité, lat. impunitas, -atis.

impupare
IMPUPÁRE s.f. (Biol.) Trecere din stadiul de larvă în stadiul de pupă^2. – Im^2- + pupă^2.

impur
IMPÚR, -Ă, impuri, -e, adj. 1. Care nu este pur; murdar. ♦ Fig. Corupt, murdar. 2. (Chim.) Amestecat cu altă substanță (nevaloroasă). – Din fr. impur, lat. impurus.

impurifica
IMPURIFICÁ, impurífic, vb. I. Tranz. (Rar) A murdări; a polua. – Im^2- + purifica.

impurificare
IMPURIFICÁRE, impurificări, s.f. (Rar) Acțiunea de a impurifica. – V. impurifica.

impurificat
IMPURIFICÁT, -Ă, impurificați, -te, adj. Care a devenit impur. – V. impurifica.

impuritate
IMPURITÁTE, impurități, s.f. 1. Lipsă de puritate, de curățenie. ♦ Stare a unui mediu cu toxicitate ridicată, cu microbi etc. 2. Corp sau substanță străină care se găsește în masa altui corp sau a unui material (și a cărei prezență determină modificarea proprietăților materialului). – Din fr. impureté, lat. impuritas, -atis.

impus
IMPÚS, -Ă, impuși, -se, adj. Care trebuie urmat întocmai; care trebuie făcut, îndeplinit; obligatoriu. – V. impune.

imputa
IMPUTÁ, impút, vb. I. Tranz. și refl. impers. 1. A (i se) reproșa, a (i se) atribui cuiva fapte, atitudini, gesturi nepotrivite, condamnabile. 2. A face pe cineva răspunzător de o pagubă adusă unei instituții, întreprinderi (unde lucrează), obligându-l la despăgubiri. – Din fr. imputer, lat. imputare.

imputabil
IMPUTÁBIL, -Ă, imputabili, -e, adj. Care poate fi imputat cuiva. – Din fr. imputable.

imputabilitate
IMPUTABILITÁTE s.f. (Jur.) Situație în care se găsește o persoană căreia i se atribuie săvârșirea cu intenție a unei fapte pedepsite de legea penală. – Din fr. imputabilité.

imputare
IMPUTÁRE, imputări, s.f. Acțiunea de a (se) imputa și rezultatul ei; reproș, mustrare, învinuire. ♦ (Concr.) Măsură prin care se dispune reținerea din câștigul unui angajat sau cooperator a despăgubirilor pentru paguba cauzată de acesta instituției sau întreprinderii unde lucrează; sumă care trebuie plătită pentru această pagubă; imputație. – V. imputa.

imputatie
IMPUTÁȚIE, imputații, s.f. Faptul de a atribui cuiva o vină; învinovățire; măsură prin care se dispune reținerea din câștigul unui angajat sau cooperator a despăgubirilor pentru paguba cauzată de acesta instituției sau întreprinderii unde lucrează; (concr.) sumă care trebuie plătită pentru această pagubă; imputare. – Din fr. imputation, lat. imputatio.

imputrescibil
IMPUTRESCÍBIL, -Ă, imputrescibili, -e, adj. (Tehn.; despre materiale) Care nu putrezește. – Din fr. imputrescible.

imputrescibilitate
IMPUTRESCIBILITÁTE s.f. (Tehn.) Calitatea unui material de a fi imputrescibil. – Din fr. imputrescibilité.

imputrescibiliza
IMPUTRESCIBILIZÁ, imputrescibilizez, vb. I. Tranz. A trata materiale textile cu substanțe de protecție împotriva microorganismelor care pot produce degradări biochimice atât fibrelor textile naturale, cât și celor artificiale. – Imputrescibil + suf. -iza.

imputrescibilizare
IMPUTRESCIBILIZÁRE, imputrescibilizări, s.f. Acțiunea de a imputrescibiliza și rezultatul ei. – V. imputrescibiliza.

imputrescibilizat
IMPUTRESCIBILIZÁT, -Ă, imputrescibilizați, -te, adj. (Despre materiale textile) Care au fost tratate cu substanțe de protecție împotriva microorganismelor. – V. imputrescibiliza.

imuabil
IMUÁBIL, -Ă, imuabili, -e, adj. Care rămâne veșnic același, care nu se schimbă; permanent, constant, imutabil. [Pr.: -mu-a-] – Din fr. immuable.

imuabilitate
IMUABILITÁTE s.f. Calitatea a ceea ce este imuabil; permanență, fixitate, imutabilitate. [Pr.: -mu-a-] – Din fr. immuabilité.

imun
IMÚN, -Ă, imuni, -e, adj. Care prezintă imunitate; care nu poate contracta o anumită boală infecțioasă. – Din fr. immun, lat. immunis.

imund
IMÚND, -Ă, imunzi, -de, adj. (Livr.; adesea fig.) Foarte murdar; dezgustător la înfățișare. – Din fr. immonde, lat. immundus.

imundicitate
IMUNDICITÁTE s.f. (Livr.; adesea fig.) Murdărie foarte mare; imundiție. – Din fr. immondicité.

imunditie
IMUNDÍȚIE s.f. (Livr.; adesea fig.) Murdărie foarte mare; imundicitate. – Din it. immondizia.

imunitar
IMUNITÁR, -Ă, imunitari, -e, adj. (Biol.) Cu caracter de imunitate. – Din fr. immunitaire.

imunitate
IMUNITÁTE s.f. 1. Rezistență a organismului față de acțiunea microbilor patogeni sau a produșilor toxici ai acestora. 2. (În societatea medievală) Privilegiu acordat sau recunoscut la cerere, printr-un act al monarhului, stăpânilor de pământ de a judeca, de a strânge impozite, de a ridica la oaste etc. pe domeniile lor, fără amestecul reprezentanților puterii centrale. 3. Ansamblu de drepturi sau de privilegii de care se bucură unele categorii de persoane. ♢ Imunitate parlamentară = situație de care se bucură membrii unei adunări legislative de a nu putea fi urmăriți sau arestați fără aprobarea organului din care fac parte. Imunitate diplomatică = inviolabilitate juridică de care se bucură reprezentanții diplomatici, familiile lor etc. – Din fr. immunité, lat. immunitas, -atis.

imuniza
IMUNIZÁ, imunizez, vb. I. Tranz. și refl. A face sau a deveni imun în urma unui tratament sau prin faptul că a avut în trecut aceeași boală la care este expus în prezent. – Din fr. immuniser.

imunizant
IMUNIZÁNT, -Ă, imunizanți, -te, adj. Care imunizează. – Din fr. immunisant.

imunizare
IMUNIZÁRE, imunizări, s.f. Acțiunea de a (se) imuniza și rezultatul ei. – V. imuniza.

imunizat
IMUNIZÁT, -Ă, imunizați, -te, adj. Care a devenit imun. – V. imuniza.

imunochimic
IMUNOCHÍMIC, -Ă, imunochimici, -ce, adj. Privitor la imunochimie, de imunochimie. – Din engl. immunochemical.

imunochimie
IMUNOCHIMÍE s.f. Domeniu interdisciplinar care studiază din punct de vedere chimic componentele celulelor microbiene ale plantelor și animalelor capabile să participe la procesele imunitare. – Din fr. immunochimie. Cf. engl. i m m u n o c h e m i s t r y.

imunodepresiv
IMUNODEPRESÍV, -Ă, imunodepresivi, -e, adj. (Med.; despre substanțe, tratamente etc.) Care inhibă procesele imunogenetice; imunosupresiv. – Din fr. immunodépressif.

imunoelectroforeza
IMUNOELECTROFORÉZĂ s.f. (Med.) Adaptare a tehnicii electroforetice la studiile imunochimice. [Pr.: -no-e-] – Din engl. immunoelectrophoresis.

imunogen
IMUNOGÉN, -Ă, imunogeni, -e, adj. (Biol.; despre substanțe) Care are proprietatea de a da imunitate (1). – Din fr. immunogène.

imunogenetic
IMUNOGENÉTIC, -Ă, imunogenetici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a geneticii care studiază complexitatea proceselor de imunitate (1). 2. Adj. Care ține de imunogenetică (1). – Din fr. immunogénétique, engl. immunogenetic(s).

imunoglobulina
IMUNOGLOBULÍNĂ, imunoglobuline, s.f. (Biol.) Glicoproteidă care are funcție de anticorp. – Din engl. immunoglobulin.

imunologic
IMUNOLÓGIC, -Ă, imunologici, -ce, adj. (Biol.) Care aparține imunologiei, de imunologie. – Din fr. immunologique, engl. immunologic.

imunologie
IMUNOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei care se ocupă cu studiul imunității (1). – Din fr. immunologie.

imunopatolog
IMUNOPATOLÓG, -Ă, imunopatologi, -ge, s.m. și f. Specialist în imunopatologie. – Din imunopatologie (derivat regresiv).

imunopatologie
IMUNOPATOLOGÍE s.f. Ramură a imunologiei care studiază imunitatea (1) organismului în relație cu boala. – Din engl. immunopathology.

imunoprofilaxie
IMUNOPROFILAXÍE, imunoprofilaxii, s.f. Prevenire a unei boli contagioase prin imunizare cu vaccinuri, seruri specifice etc. – Din fr. immunoprophylaxie.

imunosupresie
IMUNOSUPRÉSIE s.f. (Med.) Scădere sau diminuare a imunității (1) organismului după iradiere, droguri, toxine microbiene. – Din engl. immunosuppression.

imunosupresiv
IMUNOSUPRESÍV, -Ă, imunosupresivi, -e, adj. (Med.; despre substanțe, tratamente etc.) Care inhibă procesele imunogenetice; imunodepresiv. – Din engl. immunosuppressive.

imunoterapie
IMUNOTERAPÍE s.f. Metodă de tratament care constă în administrarea de seruri și vaccinuri care conțin anticorpi specifici bolii respective. – Din fr. immunothérapie.

imunotransfuzie
IMUNOTRANSFÚZIE, imunotransfuzii, s.f. (Med.) Transfuzie de sânge recoltat de la donatori vaccinați în prealabil contra unor boli infecțioase. – Din fr. immunotransfusion.

imutabil
IMUTÁBIL, -Ă, imutabili, -e, adj. (Rar) Care rămâne veșnic același, care nu se schimbă; permanent, constant, imuabil. – Din lat. immutabilis.

imutabilitate
IMUTABILITÁTE s.f. (Rar) Calitatea a ceea ce este imutabil; permanență, fixitate, imuabilitate. – Din fr. immutabilité, lat. immutabilitas, -atis.

in
IN^1- Element de compunere cu sens negativ și privativ, formând substantive, adjective, verbe. [Var.: im^2-] – Din fr., lat. in-.

IN^2 (1) s.m., (2) inuri, s.n. 1. S.m. Plantă erbacee textilă și oleaginoasă, cu tulpina subțire, ramificată în partea superioară, fibroasă, cu frunze mici, înguste și cu flori albastre sau albe, care are numeroase utilizări (Linum usitatissimum); p. restr. sămânța acestei plante. ♢ In galben = plantă erbacee cu flori galbene (Linum flavum). 2. S.n. Fir obținut prin prelucrarea inului^2 (1); p. ext. pânză făcută din aceste fire. – Lat. linum.

inabil
INABÍL, -Ă, inabili, -e, adj. (Livr.) Neîndemânatic, stângaci; neabil. – Din fr. inhabile, lat. inhabilis.

inabilitate
INABILITÁTE s.f. (Livr.) Lipsă de abilitate; stângăcie. – Din fr. inhabilité.

inabordabil
INABORDÁBIL, -Ă, inabordabili, -e, adj. (Livr.) Care nu poate fi abordat; inaccesibil, neabordabil. – Din fr. inabordable.

inacceptabil
INACCEPTÁBIL, -Ă, inacceptabili, -e, adj. Care nu poate fi acceptat, admis; neacceptabil. – Din fr. inacceptable.

inacceptare
INACCEPTÁRE s.f. Refuz de a accepta; neacceptare, respingere. – După fr. inacceptation.

inaccesibil
INACCESÍBIL, -Ă, inaccesibili, -e, adj. Care nu este accesibil, la care nu poți ajunge; neaccesibil, inabordabil. – Din fr. inaccessible, lat. inaccesibilis.

inaccesibilitate
INACCESIBILITÁTE s.f. Însușirea sau starea de a fi inaccesibil. – Din fr. inaccessibilité.

inacomodabil
INACOMODÁBIL, -Ă, inacomodabili, -e, adj. Care nu se poate acomoda cu o situație, cu o persoană etc.; inadaptabil. – Din fr. inaccommodable.

inacordabil
INACORDÁBIL, -Ă, inacordabili, -e, adj. Care nu se poate acorda sau atribui. – Din fr. inaccordable.

inactiv
INACTÍV, -Ă, inactivi, -e, adj. 1. Care nu activează, care este fără activitate; care nu face nimic; pasiv. 2. (Chim.; despre substanțe, elemente) Care nu reacționează. – Din fr. inactif.

inactiva
INACTIVÁ, inactivez, vb. I. Tranz. 1. A face să devină inactiv; a anihila, a suprima. 2. (Chim.) A face să nu reacționeze; a neutraliza. – Din fr. inactiver.

inactivare
INACTIVÁRE, inactivări, s.f. Acțiunea de a inactiva și rezultatul ei. – V. inactiva.

inactivat
INACTIVÁT, -Ă, inactivați, -te, adj. Care a devenit inactiv. – V. inactiva.

inactivism
INACTIVÍSM s.n. (Rar) Accentuare a atitudinii inactive; mod de viață care evită contactul cu lumea exterioară. – Din germ. Inaktivismus.

inactivitate
INACTIVITÁTE s.f. Lipsă de activitate; pasivitate. – Din fr. inactivité.

inactual
INACTUÁL, -Ă, inactuali, -e, adj. Care nu este actual; neactual. [Pr.: -tu-al] – Din fr. inactuel.

inactualitate
INACTUALITÁTE s.f. Lipsă de actualitate; însușirea sau starea de a fi inactual. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. inactualité.

inactiune
INACȚIÚNE, inacțiuni, s.f. (Rar) Lipsă a oricărei acțiuni. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. inaction.

inacuzabil
INACUZÁBIL, -Ă, inacuzabili, -e, adj. Care nu poate fi acuzat; nevinovat. – Din fr. inaccusable.

inadaptabil
INADAPTÁBIL, -Ă, inadaptabili, -e, adj. Care nu se poate deprinde, acomoda cu o situație nouă; inacomodabil. – Din fr. inadaptable.

inadaptabilitate
INADAPTABILITÁTE s.f. Faptul de a fi inadaptabil; neadaptabilitate. – Inadaptabil + suf. -itate.

inadaptare
INADAPTÁRE, inadaptări, s.f. Neputință de adaptare; neadaptare. – După fr. inadaptation.

inadaptat
INADAPTÁT, -Ă, inadaptați, -te, adj. Care nu s-a adaptat; neadaptat. – Din fr. inadapté.

inadecvare
INADECVÁRE s.f. Lipsă de adecvare; nepotrivire. – După fr. inadéquation.

inadecvat
INADECVÁT, -Ă, inadecvați, -te, adj. Care nu corespunde, nu este potrivit; nepotrivit, neadecvat. – Din fr. inadéquat.

inaderent
INADERÉNT, -Ă, inaderenți, -te, adj. (Livr.) Care nu aderă; neaderent. – Din fr. inadhérent.

inaderenta
INADERÉNȚĂ, inaderențe, s.f. (Livr.) Imposibilitate de a adera; neaderență. – Inader[ent] + suf. -ență.

inadmisibil
INADMISÍBIL, -Ă, inadmisibili, -e, adj. Care nu poate fi admis, primit, acceptat; neadmisibil. – Din fr. inadmissible.

inadmisibilitate
INADMISIBILITÁTE s.f. Caracterul a ceea ce este inadmisibil. – Din fr. inadmissibilité.

inadvertent
INADVERTÉNT, -Ă, inadvertenți, -te, adj. Lipsit de atenție; neatent, distrat. ♦ Care nu se potrivește, nu corespunde; greșit. – Din fr. inadvertant.

inadvertenta
INADVERTÉNȚĂ, inadvertențe, s.f. Lipsă de atenție; (concr.) greșeală făcută din neatenție. ♦ Nepotrivire, neconcordanță. – Din fr. inadvertance.

inalienabil
INALIENÁBIL, -Ă, inalienabili, -e, adj. (Despre drepturi, bunuri) Care, potrivit legii sau voinței părților, nu poate fi înstrăinat. [Pr.: -li-e-] – Din fr. inaliénable.

inalienabilitate
INALIENABILITÁTE s.f. Calitate a unui drept sau a unui bun de a fi inalienabil. [pr.: -li-e-] – Din fr. inaliénabilité.

inalienare
INALIENÁRE, inalienări, s.f. (Jur.) Situația, starea a ceea ce este inalienabil, imposibilitate de alienare. [Pr.: -li-e-] – Din fr. inaliénation.

inalterabil
INALTERÁBIL, -Ă, inalterabili, -e, adj. (Adesea fig.) Care nu se alterează, nu se strică; nealterabil. – Din fr. inaltérable.

inalterabilitate
INALTERABILITÁTE s.f. Calitatea de a fi inalterabil. – Din fr. inaltérabilité.

inamic
INAMÍC, -Ă, inamici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. Dușman, vrăjmaș (în război, în viața de fiecare zi etc.). 2. Adj. Dușmănos, ostil. [Var.: (înv.) inimíc, -ă adj., s.m. și f.] – Din lat. inimicus (după amic).

inamisibil
INAMISÍBIL, -Ă, inamisibili, -e, adj. (Livr.) Care nu se poate pierde; care rămâne. ♦ Care nu ți se poate lua. – Din lat. inamissibilis, fr. inamissible.

inamovibil
INAMOVÍBIL, -Ă, inamovibili, -e, adj. Care nu poate fi transferat, înlocuit sau destituit din funcție. ♦ (Despre o funcție) Din care nu poate fi destituit cineva. – Din fr. inamovible.

inamovibilitate
INAMOVIBILITÁTE s.f. Faptul, calitatea sau dreptul de a fi inamovibil. – Din fr. inamovibilité.

inanalizabil
INANALIZÁBIL, -Ă, inanalizabili, -e, adj. Care nu poate fi analizat; neanalizabil. – Din fr. inanalysable.

inanimat
INANIMÁT, -Ă, inanimați, -te, adj. (Adesea substantivat) Neînsuflețit, neanimat; care este fără viață prin structura sau esența lui. – Din fr. inanimé.

inanitate
INANITÁTE s.f. (Rar) Deșertăciune, vanitate, zădărnicie. – Din fr. inanité.

inanitie
INANÍȚIE s.f. Stare patologică a organismului, manifestată prin pierdere în greutate, scăderea forței fizice, amețeli etc. și cauzată de lipsa cronică de hrană. – Din fr. inanition, lat. inanitio.

inapelabil
INAPELÁBIL, -Ă, inapelabili, -e, adj. (Jur.) Care nu poate fi schimbat, modificat; cu caracter definitiv. – Din it. inappellabile.

inapetenta
INAPETÉNȚĂ s.f. Lipsă de poftă de mâncare, întâlnită în multe boli febrile, digestive, cronice etc.; anorexie. – Din fr. inappétence.

inaplicabil
INAPLICÁBIL, -Ă, inaplicabili, -e, adj. Care nu poate fi pus în practică: neaplicabil. – Din fr. inapplicable.

inaplicabilitate
INAPLICABILITÁTE s.f. Imposibilitate de a fi pus în practică; neaplicabilitate. – Din fr. inapplicabilité.

inapreciabil
INAPRECIÁBIL, -Ă, inapreciabili, -e, adj. (Livr.) Care, datorită calităților deosebite, nu poate fi prețuit, evaluat; inestimabil. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. inappréciable.

inapt
INÁPT, -Ă, inapți, -te, adj. Nepotrivit pentru o anumită sarcină, slujbă etc.; lipsit de putere, de forța (fizică) de a face ceva. – Din fr. inapte.

inaptitudine
INAPTITÚDINE s.f. (Livr.) Lipsă de aptitudine; nepricepere. – Din fr. inaptitudine.

inarita
INÁRIȚĂ, inarițe, s.f. Numele a două plante erbacee acvatice, asemănătoare cu inul^2 cu florile verzui; țintar (2) (Najas minor și marina). – In^2 + suf. -ariță.

inarmonie
INARMONÍE s.f. (Rar) Lipsă de armonie. – Din fr. inharmonie.

inarticulabil
INARTICULÁBIL, -Ă, inarticulabili, -e, adj. Care nu poate fi articulat; care nu poate fi exprimat clar, ușor. – Din fr. inarticulable.

inasimilabil
INASIMILÁBIL, -Ă, inasimilabili, -e, adj. Care nu poate fi asimilat, care nu se asimilează (ușor); neasimilabil. – Din fr. inassimilable.

inasortabil
INASORTÁBIL, -Ă, inasortabili, -e, adj. Care nu poate fi asortat (la culoare, mărime etc.) – Din fr. inassortable.

inatacabil
INATACÁBIL, -Ă, inatacabili, -e, adj. Care nu poate fi atacat, contestat; neatacabil. – Din fr. inattaquable.

inaudibil
INAUDÍBIL, -Ă, inaudibili, -e, adj. Care nu se poate auzi (ușor); p. ext. imperceptibil. ♦ Care se aude cu mare dificultate. [Pr.: -a-u-] – Din fr. inaudible.

inaugura
INAUGURÁ, inaugurez, vb. I. Tranz. A deschide în mod solemn activitatea unui așezământ, a unei expoziții, a unui local etc.; p. gener. a marca începutul într-o activitate; într-un domeniu. ♦ Spec. A dezveli (în mod solemn) un monument. Din fr. inaugurer, lat. inaugurare.

inaugural
INAUGURÁL, -Ă, inaugurali, -e, adj. De inaugurare, privitor la o inaugurare. – Din fr. inaugural.

inaugurare
INAUGURÁRE, inaugurări, s.f. Acțiunea de a inaugura și rezultatul ei. – V. inaugura.

inaugurator
INAUGURATÓR, -OÁRE, inauguratori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care inaugurează o expoziție, un local etc. – Din fr. inaugurateur.

inautentic
INAUTÉNTIC, -Ă, inautentici, -ce, adj. Care nu este autentic; neautentic. [Pr.: -a-u-] – Din fr. inauthentique.

inautenticitate
INAUTENTICITÁTE s.f. Lipsă de autenticitate. [Pr.: -a-u-] – Din fr. inauthenticité.

inavuabil
INAVUÁBIL, -Ă, inavuabili, -e, adj. (Livr.) Care nu poate fi mărturisit; p. ext. rușinos, nedemn. [Pr.: -vu-a-] – Din fr. inavouable.

inarita
INĂRÍȚĂ, inărițe, s.f. Pasăre mică înrudită cu sticletele, cu fruntea roșie, gușa neagră și pieptul roz, care se hrănește mai ales cu semințe de in^2; țintar (2) (Carduelis flammea). – In^2 + suf. -ăriță.

inc
INC, incuri, s.n. (Reg.) Poftă de râs, de joc, de zburdălnicii. – Et. nec.

inca
ÍNCA adv. v. incas.

incalculabil
INCALCULÁBIL, -Ă, incalculabili, -e, adj. Care nu poate fi calculat, apreciat (atât e de mare); necalculabil; imens, considerabil. – Din fr. incalculable.

incalificabil
INCALIFICÁBIL, -Ă, incalificabili, -e, adj. Care nu poate fi calificat (atât e de rău); care întrece orice măsură. – In^1-+calificabil. Cf. fr. i n q u a l i f i a b l e, it. i n q u a l i f i c a b i l e.

incandescent
INCANDESCÉNT, -Ă, incandescenți, -te, adj. (Adesea fig.) Care se află în stare de incandescență. – Din fr. incandescent, lat. incandescens, -ntis.

incandescenta
INCANDESCÉNȚĂ s.f. (Adesea fig.) Stare a unui corp care, datorită temperaturii ridicate, emite lumină (și radiații infraroșii). ♢ Lampă cu incandescență = lampă electrică în care lumina este produsă cu ajutorul încălzirii electrice a unui fir metalic la temperaturi înalte și într-un spațiu vid. – Din fr. incandescence.

incantatoriu
INCANTATÓRIU, -IE, incantatorii, adj. (Livr.) Cu caracter de incantație. – Din fr. incantatoire.

incantatie
INCANTÁȚIE, incantații, s.f. (Livr.) Formulă magică, cântată sau recitată (pentru a obține un efect supranatural). ♦ Fig. (Stare de) încântare; farmec, delectare. – Din fr. incantation.

incapabil
INCAPÁBIL, -Ă, incapabili, -e, adj. (Adesea substantivat) Care nu este capabil să facă ceva; p. ext. nepriceput. ♦ Lipsit de capacitatea legală de a se bucura de anumite drepturi. – Din fr. incapable.

incapacitate
INCAPACITÁTE s.f. Lipsă de capacitate, neputință de a face ceva; p. ext. nepricepere. ♦ Stare, situație a unei persoane care nu are capacitatea legală de a se bucura de anumite drepturi. – Din fr. incapacité.

incarbonizare
INCARBONIZÁRE s.f. v. încarbonizare.

incarceratie
INCARCERÁȚIE s.f. 1. (Livr.) Încarcerare. 2. (Med.) Strangulare a unei hernii. – Din fr. incarcération.

incarna
INCARNÁ, incarnez, vb. I. Refl. și tranz. 1. A (se) întrupa; a (se) transforma în om. ♦ Fig. A lua sau a da o formă concretă, reală. ♦ Tranz. A juca un rol într-o piesă. 2. (Despre unghii) A crește în carne. [Var.: încarná vb. I] – Din fr. incarner, lat. incarnare.

incarnare
INCARNÁRE, incarnări, s.f. Acțiunea de a (se) incarna și rezultatul ei; incarnație. [Var.: încarnáre s.f.] – V. incarna.

incarnat
INCARNÁT, -Ă, incarnați, -te, adj. 1. Care a luat formă materială, reală; întrupat. 2. (În sintagma) Unghie încarnată = unghie care crește în carne; onixiris. [Var.: încarnát, -ă adj.] – V. incarna.

incarnatie
INCARNÁȚIE, incarnații, s.f. Incarnare. – Din fr. incarnation.

incas
INCÁS, -Ă, incași, -se, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte dintr-un trib indian din America de Sud. 2. Adj. Care aparține incașilor (1), privitor la incași. [Var.: ínca adj., incáș, -ă s.m. și f., adj.] – Din fr. incas, inca.

incasabil
INCASÁBIL, -Ă, incasabili, -e, adj. Care nu se sparge (ușor). – Din fr. incassable.

incaso
INCÁSO s.n. sg. Sistem de decontare prin care, din însărcinarea unui creditor și pe baza unui efect, a unei polițe etc. a acestuia, banca încasează în contul lui o sumă de bani de la debitor. – Din it. incasso.

incastelura
INCASTELÚRĂ s.f. v. încastelură.

incas
INCÁȘ, -Ă s.m. și f., adj. v. incas.

incavatie
INCAVÁȚIE, incavații, s.f. (Rar) Adâncitură. – Din engl. incavation.

incendia
INCENDIÁ, incendiez, vb. I. Tranz. A da foc, a provoca un incendiu (cu scopul de a distruge). ♦ Fig. A ațâța la război, la revoltă, a îndemna la acțiuni violente. [Pr.: -di-a] – Din fr. incendier.

incendiar
INCENDIÁR, -Ă, incendiari, -e, adj. Care provoacă (sau poate provoca) un incendiu. ♦ Fig. Care ațâță, îndeamnă la acțiuni violente. [Pr.: -di-ar] – Din fr. incendiaire, lat. incendiarius.

incendiat
INCENDIÁT, -Ă, incendiați, -te, adj. Care a suferit un incendiu. [Pro: -di-at] – V. incendia.

incendiator
INCENDIATÓR, -OÁRE, incendiatori, -oare, s.m. și f. Persoană care provoacă un incendiu. ♦ Fig. Persoană care îndeamnă la acțiuni violente; instigator, provocator. [Pr.: -di-a-] – Incendia + suf. -tor.

incendiere
INCENDIÉRE, incendieri, s.f. Acțiunea de a incendia și rezultatul ei. [Pr.: -di-e-] – V. incendia.

incendiu
INCÉNDIU, incendii, s.n. Foc mare care cuprinde (și distruge parțial sau total) o clădire, o pădure etc.; pârjol. – Din lat. incendium. Cf. it. i n c e n d i o, fr. i n c e n d i e.

incert
INCÉRT, -Ă, incerți, -te, adj. Care nu este cert; nesigur, îndoielnic; schimbător. – Din lat. incertus.

incertitudine
INCERTITÚDINE, incertitudini, s.f. Lipsă de certitudine; nesiguranță, îndoială, ezitare. – Din fr. incertitude, lat. incertitudo, -inis.

incesibil
INCESÍBIL, -Ă, incesibili, -e, adj. (Jur.; despre bunuri) Care nu poate fi cedat. – Din fr. incessible.

incesibilitate
INCESIBILITÁTE s.f. (Jur.) Calitate a unui bun de a fi incesibil. – Din fr. incessibilité.

incest
INCÉST, incesturi, s.n. Legătură sexuală, oprită de legile juridice și morale, între părinți și copii sau între frați și surori. – Din fr. inceste, lat. incestus.

incestuos
INCESTUÓS, -OÁSĂ, incestuoși, -oase, adj. Cu caracter de incest, vinovat de incest. [Pr.: -tu-os] – Din fr. incestueux, lat. incestuosus.

inch
INCH s.m. Unitate de măsură pentru lungime, egală cu 2,54 cm, folosită în Anglia și în Statele Unite ale Americii. [Pr.: inci] – Cuv. engl.

inchietudine
INCHIETÚDINE s.f. (Livr.) Neliniște. [Pr.: -chi-e-] – Din fr. inquiétude, lat. inquietudo, -inis.

inchizitor
INCHIZITÓR, inchizitori, s.m. Judecător din tribunalul ecleziastic al inchiziției. ♦ Fig. Anchetator aspru. – Din fr. inquisiteur.

inchizitorial
INCHIZITORIÁL, -Ă, inchizitoriali, -e, adj. De inchiziție sau de inchizitor, privitor la inchiziție sau la inchizitor. ♦ Fig. Foarte crud, foarte aspru. [Pr.: -ri-al] – Din fr. inquisitorial.

inchizitie
INCHIZÍȚIE s.f. Instituție a Bisericii catolice care judeca pe cei acuzați de erezie și pe cei care își manifestau sub orice formă ostilitatea sau nesupunerea față de biserica catolică. – Din fr. inquisition, lat. inquisitio.

incident
INCIDÉNT, -Ă, incidenți, -te, s.n., adj. I. S.n. 1. Întâmplare neașteptată (și neplăcută) care apare în desfășurarea unei acțiuni. ♢ Incident de frontieră = ciocnire armată între forțele grănicerești a două state vecine. ♦ Greutate, dificultate. 2. Obiecție (secundară și neașteptată) ridicată în cursul unui proces de una dintre părți. II. Adj. 1. (Despre cuvinte sau propoziții) Care este intercalat între părțile unei propoziții sau fraze. 2. (Fiz.; în sintagma) Rază incidentă = rază de lumină care cade pe suprafața unui corp sau pe suprafața care separă două medii. – Din fr. incident.

incidental
INCIDENTÁL, -Ă, incidentali, -e, adj. (Adesea adverbial) Care intervine întâmplător; accidental. – Din fr. incidentel.

incidenta
INCIDÉNȚĂ, incidențe, s.f. 1. Întâlnire a unor raze (sau a unor fascicule de raze) de lumină între ele sau cu o suprafață. ♢ Punct de incidență = punct în care o rază de lumină întâlnește un corp sau suprafața de separație a două medii. Unghi de incidență = unghi format de raza incidentă cu perpendiculara în punctul de incidență. 2. (Med.) Totalitatea cazurilor de îmbolnăvire provocate de o anumită boală infecțioasă pe o perioadă dată, raportată la populația totală. – Din fr. incidence.

incinera
INCINERÁ, incinerez, vb. I. Tranz. A arde un cadavru sau altă substanță organică, prefăcându-le în cenușă. – Din fr. incinérer, lat. incinerare.

incinerare
INCINERÁRE, incinerări, s.f. Acțiunea de a incinera și rezultatul ei; incinerație. – V. incinera.

incineratie
INCINERÁȚIE, incinerații, s.f. Incinerare. – Din fr. incinération.

incinta
INCÍNTĂ, incinte, s.f. 1. Spațiu (mare) închis în interiorul unei construcții. 2. Suprafață de teren înconjurată din toate părțile de construcții, de amenajări. 3. (În sintagma) Incintă acustică = casetă de lemn de construcție specială în care sunt fixate unul sau mai multe difuzoare în scopul ameliorării caracteristicilor acustice ale acestora; boxă. – Din fr. enceinte.

incipient
INCIPIÉNT, -Ă, incipienți, -te, adj. Care se află la început; începător. [Pr.: -pi-ent] – Din lat. incipiens, -ntis, it. incipiente.

incipit
ÍNCIPIT s.n. Formulă introductivă dintr-o carte tipărită sau dintr-un manuscris antic sau medieval, care cuprindea titlul lucrării și numele autorului. – Din lat. [hic] incipit „aici începe”.

incisiv
INCISÍV^1, incisivi, s.m. (Și în sintagma dinți incisivi) Fiecare dintre dinții lați, cu rădăcinile neramificate, aflați în planul anterior al arcadelor dentare, sus și jos, și folosiți pentru tăierea alimentelor. – Din fr. incisive.

INCISÍV^2, -Ă, incisivi, -e, adj. Pătrunzător; tăios, mușcător. Stil incisiv. – Din fr. incisif.

incisivitate
INCISIVITÁTE, incisivități, s.f. (Rar) Însușirea de a fi incisiv^2, pătrunzător, tăios, mușcător. – Incisiv + suf. -itate.

incita
INCITÁ, incít, vb. I. Tranz. (Livr.) A ațâța, a întărâta; a instiga la... – Din fr. inciter, lat., it. incitare.

incitabil
INCITÁBIL, -Ă, incitabili, -e, adj. Care poate fi incitat. – Din fr. incitable.

incitabilitate
INCITABILITÁTE s.f. Stare de incitare; însușirea a ceea ce este incitabil. – Din fr. incitabilité.

incitant
INCITÁNT, -Ă, incitanți, -te, adj. Care incită, incitator; (rar) incitativ. – Din fr. incitant.

incitare
INCITÁRE, incitări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a incita și rezultatul ei; ațâțare, întărâtare, instigare, incitație. – V. incita.

incitat
INCITÁT, -Ă, incitati, -te, adj. (Livr.) Ațâțat, întărâtat, instigat. – V. incita.

incitativ
INCITATÍV, -Ă, incitativi, -e, adj. (Rar) Incitant. – Din fr. incitatif.

incitator
INCITATÓR, -OÁRE, incitatori, -oare, adj., s.m. și f. (Livr.) (Persoană) care incită; instigator. – Din fr. incitateur.

incitatie
INCITÁȚIE, incitații, s.f. (Livr.) Incitare. – Din fr. incitation, lat. incitatio.

inciza
INCIZÁ, incizez, vb. I. Tranz. A face o incizie; a ornamenta cu ajutorul inciziilor. – Din fr. inciser.

incizare
INCIZÁRE, incizări, s.f. Acțiunea de a inciza; (concr.) incizie (3). – V. inciza.

incizie
INCÍZIE, incizii, s.f. 1. (Med.) Tăietură, secționare făcută într-un țesut cu bisturiul sau cu un alt instrument chirurgical. 2. Tăietură făcută în scoarța unui arbore, cu scopul de a opri și de a dirija o cantitate mai mare de substanțe nutritive către inflorescențe, provocând astfel o creștere mai mare a fructelor și grăbirea coacerii lor. 3. Ornamentare a unui obiect din lut, piatră, metal prin zgârierea în suprafața lui cu ajutorul unui instrument special; ornament astfel rezultat. – Din fr. incision, lat. inciaio.

incizura
INCIZÚRĂ, incizuri, s.f. 1. (Anat.) Adâncitură pe suprafața unei structuri anatomice. 2. (Med.) Incizie (1). 3. (Tehn.) Crăpătură, crestătură. – Din fr. incisure.

inclement
INCLEMÉNT, -Ă, inclemenți, -te, adj. (Livr.) Neiertător. – Din fr. inclément.

inclementa
INCLEMÉNȚĂ s.f. (Livr.) Neîndurare. – Din fr. inclémence.

inclinograma
INCLINOGRÁMĂ, inclinograme, s.f. Grafic în care se reprezintă proiecția pe plan orizontal a poziției axei unei sonde, incluzând variația înclinării sondei cu adâncimea și variația azimutului corespunzător. – Din engl. inclinogram.

inclinometrie
INCLINOMETRÍE s.f. Operație de măsurare și înregistrare a poziției în spațiu a unei găuri de sondă. – Din fr. inclinométrie.

inclinometru
INCLINOMÉTRU, inclinometre, s.n. 1. Aparat pentru măsurarea și înregistrarea poziției unei găuri de sondă. 2. Instrument care servește la măsurarea unghiurilor de înclinare a unei nave în raport cu orizontul. 3. Instrument care indică direcția magnetismului Pământului. – Din fr. inclinomètre, engl. inclinometer.

include
INCLÚDE, inclúd, vb. III. Tranz. A cuprinde, a conține, a îngloba. – Din lat. includere.

includere
INCLÚDERE s.f. Acțiunea de a include și rezultatul ei; cuprindere, înglobare. – V. include.

inclus
INCLÚS, -Ă, incluși, -se, adj. Care este cuprins, conținut, înglobat. – V. include.

inclusiv
INCLUSÍV adv. Împreună cu; și cu. ♦ Și cel din urmă (dintr-o serie de numere, de date etc.) – Din fr. inclusif.

incluziune
INCLUZIÚNE, incluziuni, s.f. 1. Particulă de metal străin conținută în masa unui corp solid. ♦ Defect de fabricație al unei piese, datorat prezenței unor incluziuni (1) sau unor particule metalice izolate în masa ei. 2. (Mat.) Proprietate care constă în faptul că orice element al unei mulțimi date aparține și altei mulțimi. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. inclusion, lat. inclusio, -onis.

incoagulabil
INCOAGULÁBIL, -Ă, incoagulabili, -e, adj. Care nu se coagulează sau nu poate fi coagulat. [Pr.: -co-a-] – Din fr. incoagulable.

incoagulabilitate
INCOAGULABILITÁTE s.f. (Med.) Lipsă de coagulare. [Pr.: -co-a-] – Din fr. incoagulabilité.

incoativ
INCOATÍV, -Ă, incoativi, -e, adj. (Despre verbe) Care exprimă începutul unei acțiuni. [Pr.: -co-a-] – Din fr. inchoatif, lat. inchoativus.

incoercibil
INCOERCÍBIL, -Ă, incoercibili, -e, adj. (Livr.) Care nu poate fi constrâns. ♦ (Fiz.) Care nu poate fi reținut, comprimat într-un recipient. [Pr.: -co-er-] – Din fr. incoercible.

incoercibilitate
INCOERCIBILITÁTE s.f. (Livr.) Imposibilitatea de a constrânge, de a stăpâni. [Pr.: -co-er-] – Din fr. incoercibilité.

incoerent
INCOERÉNT, -Ă, incoerenți, -te, adj. (Despre oameni) Lipsit de logică în gândire, în manifestări; (despre manifestările oamenilor) lipsit de logică. [Pr.: -co-e-. Var.: incoherént, -ă adj.] – Din fr. incohérent.

incoerenta
INCOERÉNȚĂ, incoerențe, s.f. Lipsă de legătură logică (în gândire sau acțiune). [Pr.: -co-e-. – Var.: incoherénță s.f.] – Din fr. incohérence.

incognito
INCÓGNITO adv. (În legătură cu o personalitate aflată în călătorie) Fără să fie cunoscut; în ascuns; cu nume fals. – Din fr., it. incognito.

incognoscibil
INCOGNOSCÍBIL, -Ă, incognoscibili, -e, adj. (Filoz.) Care nu poate fi cunoscut de rațiunea omenească (deși se presupune că există în realitate). – Din fr. incognoscible.

incognoscibilitate
INCOGNOSCIBILITÁTE s.f. (Fil.) Însușirea sau starea de a fi incognoscibil. – Din fr. incognoscibilité.

incoherent
INCOHERÉNT, -Ă adj. v. incoerent.

incoherenta
INCOHERÉNȚĂ s.f. v. incoerență.

incolinism
INCOLINÍSM, incolinisme, s.n. (Biol.) Formă de conviețuire a două organisme în care unul folosește gazda numai ca adăpost. – Din fr. incolinisme.

incolor
INCOLÓR, -Ă, incolori, -e, adj. Care nu are culoare, care nu e colorat. ♦ Fig. Fără personalitate, fără strălucire; șters, searbăd. – Din fr. incolore, lat. incolor.

incombustibil
INCOMBUSTÍBIL, -Ă, incombustibili, -e, adj. (Despre corpuri) Care nu poate fi ars, care nu este combustibil; necombustibil. – Din fr. incombustible.

incombustibilitate
INCOMBUSTIBILITÁTE s.f. Proprietate a unui corp de a fi incombustibil. – Din fr. incombustibilité.

incomensurabil
INCOMENSURÁBIL, -Ă, incomensurabili, -e, adj. 1. Care nu poate fi măsurat; foarte mare, nemăsurat, nelimitat. ♦ Care nu poate fi evaluat, care este foarte valoros. 2. (Mat.; despre mărimi) Care nu au o unitate de măsură comună, care să se cuprindă de un număr întreg de ori în fiecare dintre ele. – Din fr. incommensurable.

incomensurabilitate
INCOMENSURABILITÁTE s.f. 1. Însușirea de a fi incomensurabil (1) din cauza dimensiunilor foarte mari. ♦ Imposibilitate de evaluare din cauza valorii prea mari. 2. (Mat.) Caracteristică a unor mărimi de a fi incomensurabile (2). – Din fr. incommensurabilité.

incomestibil
INCOMESTÍBIL, -Ă, incomestibili, -e, adj. Care nu este bun de mâncat; necomestibil. – Din fr. incomestible.

incomod
INCOMÓD, -Ă, incomozi, -de, adj. 1. (Despre lucruri, adesea adverbial) Care nu este comod, care stânjenește. 2. (Despre ființe) Care deranjează, supără, stingherește, indispune. – Din fr. incommode, lat. incommodus.

incomoda
INCOMODÁ, incomodez, vb. I. Tranz. A tulbura liniștea cuiva; a deranja, a stingheri, a stânjeni. – Din fr. incommoder, lat. incommodare.

incomodant
INCOMODÁNT, -Ă, incomodanți, -te, adj. Supărător, jenant. – Din fr. incommodant.

incomodare
INCOMODÁRE s.f. Acțiunea de a incomoda si rezultatul ei. – V. incomoda.

incomoditate
INCOMODITÁTE s.f. Lipsă de comoditate. ♦ Neplăcere, jenă. – Din fr. incommodité.

incomparabil
INCOMPARÁBIL, -Ă, incomparabili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu se poate compara cu nimic (prin însușiri); fără pereche, fără seamăn, neasemănat, extraordinar; necomparabil. – Din fr. incomparable, lat. incomparabilis.

incompatibil
INCOMPATÍBIL, -Ă, incompatibili, -e, adj. Care nu poate exista simultan cu altceva, care nu este compatibil cu altceva; necompatibil. ♦ (Despre funcții, profesiuni etc.) Care se află în raport de incompatibilitate una față de alta. – Din fr. incompatible.

incompatibilitate
INCOMPATIBILITÁTE s.f. 1. Faptul de a fi incompatibil; nepotrivire, necompatibilitate. 2. Interzicere (prevăzută de lege) de a cumula două funcții, două atribuții care, prin caracterul lor, sunt contradictorii. 3. (Med.) Termen folosit de obicei în legătură cu transfuziile de sânge pentru a arăta o nepotrivire de grup sangvin. 4. (Mat.) Caracteristică a unui sistem de ecuații sau inecuații de a fi incompatibil. – Din fr. incompatibilité.

incompetent
INCOMPETÉNT, -Ă, incompetenți, -te, adj. Care nu este competent; care nu are dreptul sau căderea de a face ceva; necompetent. ♦ (Despre un organ de stat) Care nu are puterea legală de a judeca, cerceta sau rezolva o anumită problemă. – Din fr. incompétent.

incompetenta
INCOMPETÉNȚĂ, incompetențe, s.f. Lipsă de competență. [Var.: incompetínță s.f.] – Din fr. incompétence.

incompetinta
INCOMPETÍNȚĂ s.f. v. incompetență.

incomplect
INCOMPLÉCT, -Ă adj. v. incomplet.

incomplet
INCOMPLÉT, -Ă, incompleți, -te, adj. Care nu este complet, întreg; căruia îi lipsește una sau mai multe dintre părțile sale componente; cu lipsuri, necomplet. [Var.: incompléct, -ă adj.] – Din fr. incomplet.

incomprehensibil
INCOMPREHENSÍBIL, -Ă, incomprehensibili, -e, adj. Care nu este comprehensibil, care nu poate fi înțeles, cuprins cu mintea; de neînțeles. – Din fr. incompréhensible.

incomprehensibilitate
INCOMPREHENSIBILITÁTE s.f. Lipsă de înțelegere; caracterul a ceea ce este incomprehensibil. – Din fr. incompréhensibilité.

incomprehensiune
INCOMPREHENSIÚNE s.f. (Livr.) Incapacitate de a înțelege sau de a fi înțeles. [Pr.: -si-u-] – Din fr. incompréhension.

incomprehensiv
INCOMPREHENSÍV, -Ă, incomprehensivi, -e, adj. (Livr.) Care nu poate înțelege; neînțelegător. – Din fr. incompréhensif.

incompresibil
INCOMPRESÍBIL, -Ă, incompresibili, -e, adj. Care nu este compresibil, care nu se poate comprima; necompresibil. – Din fr. incompressible.

incompresibilitate
INCOMPRESIBILITÁTE s.f. Însușirea unui corp de a fi incompresibil; necompresibilitate. – Din fr. incompressibilité.

incomunicabil
INCOMUNICÁBIL, -Ă, incomunicabili, -e, adj. 1. Care nu trebuie sau nu poate fi comunicat; intransmisibil. 2. (Rar) Inexprimabil. – Din fr. incommunicable.

incomunicabilitate
INCOMUNICÁBILITÁTE s.f. Însușirea sau starea de a fi incomunicabil. – Din fr. incommunicabilité.

incomutabil
INCOMUTÁBIL, -Ă, incomutabili, -e, adj. (Mat.) Care nu poate fi comutat. – Din fr. incommutable.

incomutabilitate
INCOMUTABILITÁTE s.f. (Mat.) Însușirea de a fi incomutabil. – Din fr. incommutabilité.

inconceptibil
INCONCEPTÍBIL, -Ă, inconceptibili, -e, adj. (Livr.) Care este de neconceput; imposibil. – Din it. inconcettibile.

inconciliabil
INCONCILIÁBIL, -Ă, inconciliabili, -e, adj. (Despre idei, concepții etc.) Care nu poate fi conciliat; de neîmpăcat, neconciliabil. [Pr.: -li-a-] – Din fr. inconciliable.

inconel
INCONÉL s.m. Aliaj pe bază de nichel, rezistent la temperaturi înalte și coroziune. – Din fr., engl. inconel.

inconformism
INCONFORMÍSM s.n. (Rar) Nonconformism. – In^1-+conformism.

inconfort
INCONFÓRT s.n. Lipsă de confort. – Din fr. inconfort.

inconfortabil
INCONFORTÁBIL, -Ă, inconfortabili, -e, adj. Neconfortabil. – Din fr. inconfortable.

inconfundabil
INCONFUNDÁBIL, -Ă, inconfundabili, -e, adj. Care este bine individualizat, care nu poate fi confundat, de neconfundat. – In^1-+confundabil.

incongelabil
INCONGELÁBIL, -Ă, incongelabili, -e, adj. Care nu poate fi congelat, care nu îngheață. – Din fr. incongelable.

incongruent
INCONGRUÉNT, -Ă, incongruenți, -te, adj. Care nu este congruent, care nu se potrivește, care nu este în concordanță cu ceva; nepotrivit, neconcordant. [Pr.: -gru-ent] – Din lat. incongruens, -ntis, it. incongruente.

incongruenta
INCONGRUÉNȚĂ, incongruențe, s.f. Faptul de a fi incongruent; nepotrivire, neconcordanță, dezacord. [Pr.: -gru-en-] – Din it. incongruenza, lat. incongruentia.

inconsecvent
INCONSECVÉNT, -Ă, inconsecvenți, -te, adj. Lipsit de consecvență, care își schimbă ideile, concepțiile etc.; schimbător, instabil, inconstant, nestatornic, neconsecvent. – Din fr. inconséquent, lat. inconsequens, -ntis.

inconsecventa
INCONSECVÉNȚĂ, inconsecvențe, s.f. Lipsă de consecvență în idei sau în acțiuni; neconsecvență, instabilitate, inconstanță. – Din fr. inconséquence, lat. inconsequentia.

inconsistent
INCONSISTÉNT, -Ă, inconsistenți, -te, adj. Care este lipsit de consistență, de soliditate; neconsistent; fără tărie; slab, moale. – Din fr. inconsistant.

inconsistenta
INCONSISTÉNȚĂ s.f. Lipsă de consistență, de soliditate. – Din fr. inconsistance.

inconsolabil
INCONSOLÁBIL, -Ă, inconsolabili, -e, adj. Care nu poate fi consolat; nemângâiat, neconsolabil, neconsolat. – Din fr. inconsolable, lat. inconsolabilis.

inconstant
INCONSTÁNT, -Ă, inconstanți, -te, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Care nu este constant; schimbător, nestatornic, instabil, ușuratic. – Din fr. inconstant.

inconstanta
INCONSTÁNȚĂ, inconstanțe, s.f. Lipsă de constanță; nestatornicie. – Din fr. inconstance.

inconsumabil
INCONSUMÁBIL, -Ă, inconsumabili, -e, adj. Care nu poate sau nu trebuie să fie consumat; de nemâncat, necomestibil. – Din fr. inconsommable.

inconstient
INCONȘTIÉNT, -Ă, inconștienți, -te, adj., s.n. I. Adj. 1. Care nu este conștient, care nu știe ce face, care și-a pierdut cunoștința (ca urmare a unei stări patologice). 2. (Adesea adverbial) Care nu are o atitudine conștientă față de realitatea înconjurătoare; fără minte, fără judecată. ♦ (Despre fenomene psihice) Care scapă conștiinței, de care omul nu-și dă seama; involuntar, automat, instinctiv. II. S.n. Activitate psihică a omului de care el nu-și dă seama, totalitate a fenomenelor psihice care scapă conștiinței. [Pr.: -ști-ent] – Din fr. inconscient (după conștient).

inconstienta
INCONȘTIÉNȚĂ s.f. 1. Lipsă sau pierdere a cunoștinței, care apare în diferite boli neuropsihice. 2. Lipsa unei atitudini conștiente, raționale fată de realitatea înconjurătoare; stare sufletească în care omul nu-și dă seama de actele sale. [Pr.: -ști-en-] – Din fr. inconscience (după inconștient).

incontestabil
INCONTESTÁBIL, -Ă, incontestabili, -e, adj. Care nu poate fi contestat, care nu poate fi pus la îndoială; de netăgăduit, indiscutabil, sigur, necontestabil. ♦ (Adverbial) Fără îndoială, fără discuție, indiscutabil. – Din fr. incontestable.

incontestabilitate
INCONTESTABILITÁTE s.f. Însușirea sau starea a ceea ce este incontestabil. – Din fr. incontestabilité.

incontinent
INCONTINÉNT, -Ă, incontinenți, -te, adj. (Rar) Care este lipsit de moderație, care este nereținut; violent. ♦ Desfrânat. ♦ Care suferă de incontinență. – Din fr. incontinent.

incontinenta
INCONTINÉNȚĂ s.f. Lipsă de continență, eliminare involuntară a urinei sau a materiilor fecale, neputință de a reține urina sau materiile fecale. ♦ Neputință de a-și înfrâna unele dorințe sau acțiuni. ♦ Fig. (Fam.) Logoree, limbuție. – Din fr. incontinence, lat. incontinentia.

incontinuu
INCONTÍNUU adv. v. încontinuu.

inconvenabil
INCONVENÁBIL, -Ă, inconvenabili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu este convenabil; neconvenabil. – Din fr. inconvenable.

inconvenient
INCONVENIÉNT, inconveniente, s.n. Neajuns, dezavantaj; dificultate, obstacol, piedică. [Pr.: -ni-ent] – Din fr. inconvénient, lat. inconveniens, -ntis.

inconvertibil
INCONVERTÍBIL, -Ă, inconvertibili, -e, adj. Care nu este convertibil; neconvertibil. – Din fr. inconvertible.

incoordonare
INCOORDONÁRE s.f. 1. Lipsă de coordonare (1); necoordonare. 2. (Med.) Lipsă de coordonare a mișcărilor, cauzată de leziuni ale sistemului nervos sau de stări patologice ale aparatului locomotor; necoordonare. – Din fr., engl. incoordination.

incorect
INCORÉCT, -Ă, incorecți, -te, adj. 1. Care nu este corect; greșit, eronat, inexact, necorect. 2. Necinstit, neonest, înșelător. – Din fr. incorrect.

incorectitudine
INCORECTITÚDINE, incorectitudini, s.f. Lipsă de corectitudine; purtare sau faptă incorectă; necinste, șarlatanie, înșelătorie, incorecțiune, necorectitudine. ♦ (La pl.) Părți greșite dintr-o lucrare, dintr-un desen etc. – In^1-+corectitudine.

incorectiune
INCORECȚIÚNE, incorecțiuni, s.f. (Înv.) Incorectitudine. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. incorrection.

incorigibil
INCORIGÍBIL, -Ă, incorigibili, -e, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Care nu poate fi îndreptat, corijat, care persistă în greșeli. – Din fr. incorrigible.

incorigibilitate
INCORIGIBILITÁTE s.f. (Rar) Neputință de a se corija, de a se îndrepta; însușirea sau starea a ceea ce este incorigibil. – Din fr. incorrigibilité.

incorpora
INCORPORÁ vb. I. v. încorpora.

incorporabil
INCORPORÁBIL, -Ă adj. v. încorporabil.

incorporare
INCORPORÁRE s.f. v. încorporare.

incorporatie
INCORPORÁȚIE s.f. v. încorporație.

incoruptibil
INCORUPTÍBIL, -Ă, incoruptibili, -e, adj. Care nu poate fi corupt; integru, onest, cinstit. – Din fr. incorruptible, lat. incorruptibilis.

incoruptibilitate
INCORUPTIBILITÁTE s.f. Calitate a celui care nu se lasă corupt; integritate, cinste exemplară, onestitate. – Din fr. incorruptibilité, lat. incorruptibilitas, -atis.

incot
ÍNCOT s.n. v. încot.

increat
INCREÁT s.n. (Livr.) Ceea ce preexistă formei în care urmează să se constituie la un moment dat. ♦ Ceea ce este etern. [Pr.: -cre-at] – Din fr. incréé.

incredibil
INCREDÍBIL, -Ă, incredibili, -e, adj. Care este de necrezut. – Din it. incredibile, lat. incredibilis.

incredibilitate
INCREDIBILITÁTE s.f. (Rar) Însușirea de a fi incredibil. – Din fr. incrédibilité, it. incredibilità.

incredul
INCREDÚL, -Ă, increduli, -e, adj. (Rar) Care nu crede ușor ceva, care este greu de convins; neîncrezător. – Din fr. incrédule, lat. incredulus.

incredulitate
INCREDULITÁTE s.f. (Rar) Însușirea de a nu fi credul; lipsă de încredere; neîncredere. – Din fr. incrédulité.

increment
INCREMÉNT, incrementuri, s.n. (Rar) Creștere, adaos, spor. [Pl. și: incremente] – Din lat. incrementum.

incremental
INCREMENTÁL, -Ă, incrementali, -e, adj. (Rar) Care se referă la un increment. – Increment + suf. -al.

incrimina
INCRIMINÁ, incriminez, vb. I. Tranz. A acuza o persoană de săvârșirea unei crime; p. gener. a învinovăți, a acuza. [Var.: încriminá vb. I] – Din fr. incriminer.

incriminabil
INCRIMINÁBIL, -Ă, incriminabili, -e, adj. Care poate fi incriminat, acuzat. – Din fr. incriminable.

incriminare
INCRIMINÁRE, incriminări, s.f. Acțiunea de a incrimina și rezultatul ei; p. gener. învinuire. învinovățire, acuzație, incriminație. [Var.: încrimináre s.f.] – V. incrimina.

incriminat
INCRIMINÁT, -Ă, incriminați, -te, adj. Care este acuzat de crimă; care a dat naștere la o învinuire; care este pedepsit de lege; acuzat. ♦ (Substantivat) Persoană învinuită de o crimă. [Var.: încriminát, -ă adj.] – V. incrimina.

incriminator
INCRIMINATÓR, -OÁRE, incriminatori, -oare, adj. (Rar) Care incriminează; acuzator. [Var.: încriminatór, -oáre adj.] – Incrimina + suf. -tor.

incriminatie
INCRIMINÁȚIE, incriminații, s.f. (Înv.) Incriminare. [Var.: incriminațiúne s.f.] – Din fr. incrimination.

incriminatiune
INCRIMINAȚIÚNE s.f. v. incriminație.

incrusta
INCRUSTÁ, incrustez, vb. I. 1. Tranz. A împlânta ornamente pe suprafața unui obiect; a împodobi un obiect cu ornamente înfipte în masa acestuia. 2. Refl. (Despre săruri dizolvate) A se depune sub formă de crustă pe pereții interiori ai unei conducte, ai unui recipient, ai unui rezervor etc. [Var.: încrustá vb. I] – Din fr. incruster, lat. incrustare.

incrustare
INCRUSTÁRE, incrustări, s.f. Acțiunea de a (se) incrusta și rezultatul ei; (concr.) incrustație (2). [Var.: încrustáre s.f.] – V. incrusta.

incrustat
INCRUSTÁT, -Ă, incrustați, -te, adj. (Despre obiecte) Împodobit, acoperit cu ornamente înfipte pe suprafață. ♦ (Despre ornamente) Înfipt pe suprafața unui obiect. [Var.: încrustát, -ă adj.] – V. incrusta.

incrustatie
INCRUSTÁȚIE, incrustații, s.f. 1. Procedeu de fixare în suprafața unui material a altui material, de obicei mai prețios. 2. Ornament înfipt pe suprafața unui obiect. 3. Crustă de săruri care s-au depus, în anumite condiții, pe suprafața unui corp. [Var.: încrustáție, (înv.) încrustațiúne s.f.] – Din fr. incrustation.

incuarto
IN-CUÁRTO adj. invar. v.

incub
INCÚB s.m. Spirit rău despre care se crede că chinuiește oamenii (mai ales femeile) în timpul somnului. – Din fr. incube.

incuba
INCUBÁ, incubez, vb. I. Tranz. (Med.) A infiltra un agent patogen în organism, pentru a urmări reacția organismului la acesta. – Din fr. incuber.

incubare
INCUBÁRE, incubări, s.f. (Med.) Acțiunea de a incuba și rezultatul ei. – V. incuba.

incubat
INCUBÁT, -Ă, incubați, -te, adj. (Med.; despre organisme) În care a fost infiltrat un agent patogen, pentru a urmări reacția. – V. incuba.

incubator
INCUBATÓR, incubatoare, s.n. Instalație special amenajată, de clocire artificială, pentru asigurarea condițiilor de temperatură, umiditate, ventilație, întoarcerea ouălor, securitate etc., necesare dezvoltării normale a embrionului de ou; cloșcă artificială. ♦ Cameră special amenajată în care se poate asigura dezvoltarea, în condiții optime, a copiilor născuți prematur. – Din fr. incubateur.

incubatie
INCUBÁȚIE, incubații, s.f. 1. Proces de dezvoltare, naturală sau artificială, a embrionului de păsări sub influența anumitor factori fizici (temperatură, umiditate etc.). 2. Timpul cuprins între primul contact al organismului cu microbii sau cu virușii unei boli și primele simptoame ale bolii provocate de aceștia. [Var.: incubațiúne s.f.] – Din fr. incubation, lat. incubatio, -onis.

incubatiune
INCUBAȚIÚNE s.f. v. incubație.

inculca
INCULCÁ, incúlc, vb. I. Tranz. (Livr.) A întipări în mintea cuiva, prin repetare, o idee, o concepție etc. – Din fr. inculquer, lat. inculcare.

inculcare
INCULCÁRE s.f. (Livr.) Acțiunea de a inculca și rezultatul ei; întipărire. – V. inculca.

inculpa
INCULPÁ, incúlp, vb. I. Tranz. A învinui, a acuza pe cineva (în fața unei instanțe judecătorești). – Din fr. inculper, lat. inculpare.

inculpare
INCULPÁRE s.f. Acțiunea de a inculpa și rezultatul ei; acuzare, învinuire. – V. inculpa.

inculpat
INCULPÁT, -Ă, inculpați, -te, s.m. și f. Persoană acuzată de o culpă; pârât, acuzat, învinuit. – V. inculpa. Cf. fr. i n c u l p é.

incult
INCÚLT, -Ă, inculți, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care are o lipsă de cultură elementară, (om) necultivat; p. restr. agramat. – Din fr. inculte, lat. incultus.

incultura
INCULTÚRĂ s.f. Lipsă de cultură a unui om; cultură insuficientă. – Din fr. inculture.

incumba
INCUMBÁ, pers. 3 incúmbă, vb. I. Intranz. (Despre sarcini, obligații) A se impune, a reveni cuiva. – Din fr. incomber, lat. incumbere.

incunabul
INCUNÁBUL, incunabule, s.n. Exemplar dintr-o carte tipărită în primii ani ai introducerii tiparului (înainte de anul 1500); p. ext. carte foarte veche (și prețioasă). – Din fr. incunable, lat. incunabulum.

incurabil
INCURÁBIL, -Ă, incurabili, -e, adj. (Despre boli) Care nu poate fi vindecat, fără leac; (despre ființe) care suferă de o boală nevindecabilă, p. ext. de un defect moral ce nu (mai) poate fi vindecat. – Din fr. incurable.

incurabilitate
INCURABILITÁTE s.f. Însușirea sau starea a ceea ce este incurabil. – Din fr. incurabilité.

incurba
INCURBÁ, incurbez, vb. I. Tranz. (Rar) A curba, a îndoi. – Din fr. incurver (după curba).

incurie
INCÚRIE, incurii, s.f. (Livr.) Neglijență, neîngrijire. – Din fr. incurie, lat. incuria.

incursiune
INCURSIÚNE, incursiuni, s.f. 1. (Mil.) Acțiune de cercetare, de mică amploare, executată prin surprindere pe teritoriul inamicului de către un grup de militari, în scopul obținerii unor informații, distrugerii unor obiective, capturării de prizonieri, de documente etc. ♦ (Sport) Pătrundere în porțiunea de teren a adversarului. 2. Fig. Cercetare, studiu făcut de cineva într-un subiect străin de preocupările obișnuite, de tema tratată. [Pr.: -si-u-] – Din fr. incursion, lat. incursio, -onis.

incusa
INCÚSĂ, incuse, adj., s.f. (Medalie, monedă veche) care are o față în relief, iar cealaltă scobită. – Din fr. incuse.

incvarto
IN-CVÁRTO adj. invar. (Despre formatul unei cărți sau al unei file dintr-o carte) În care coala de hârtie imprimată este îndoită în patru, formând patru foi sau opt pagini; (despre cărți, adesea substantivat) care are acest format. [Var.: in-cuárto adj. invar.] – Din fr. in-quarto.

indamina
INDAMÍNĂ, indamine, s.f. (Chim.) Colorant organic albastru sau albastru-verzui. – Din fr., engl. indamine.

indan
INDÁN, indani, s.n. (Chim.) Hidrocarbură obținută din gudroane, insolubilă în apă, solubilă în dizolvanți organici. – Din engl. indan.

indantren
INDANTRÉN s.n. (Chim.) Colorant sintetic albastru, folosit în imprimarea textilă. [Var.: indantrónă s.f.] – Din fr. indanthrène, engl. indanthrone.

indantrona
INDANTRÓNĂ s.f. v. indantren.

indecent
INDECÉNT, -Ă, indecenți, -te, adj. Care calcă sau contrazice legile decenței; lipsit de pudoare; necuviincios, nerușinat, impudic, licențios. – Din fr. indécent, lat. indecens, -ntis.

indecenta
INDECÉNȚĂ, indecențe, s.f. Lipsă de decență, de bună-cuviință; vorbă, faptă, purtare necuviincioasă; necuviință, nerușinare. – Din fr. indécence, lat. indecentia.

indecis
INDECÍS, -Ă, indeciși, -se, adj. Care nu este decis, care stă la îndoială; nehotărât, șovăielnic, nedecis. – Din fr. indécis.

indecizie
INDECÍZIE, indecizii, s.f. Lipsă de decizie; nehotărâre, șovăială. [Var.: indeciziúne s.f.] – Din fr. indécision.

indeciziune
INDECIZIÚNE s.f. v. indecizie.

indeclinabil
INDECLINÁBIL, -Ă, indeclinabili, -e, adj. (Gram.) Care nu se declină; nedeclinabil. – Din fr. indéclinable, lat. indeclinabilis.

indefinibil
INDEFINÍBIL, -Ă, indefinibili, -e, adj. Care nu poate fi definit, care nu se poate explica; nedeterminat, neprecis, nelămurit, nedefinibil. – In^1-+definibil.

indefinisabil
INDEFINISÁBIL, -Ă, indefinisabili, -e, adj. (Rar) Nedefinibil. – Din fr. indéfinissable.

indefinit
INDEFINÍT, -Ă, indefiniți, -te, adj. Care nu este definit, care nu are limite sau margini determinate; nedefinit, nelămurit. ♦ (Gram.) Nehotărât. – Din fr. indéfini, lat. indefinitus.

indeformabil
INDEFORMÁBIL, -Ă, indeformabili, -e, adj. (Rar) Nedeformabil. – Din fr. indéformable.

indefrisabil
INDEFRIȘÁBIL, -Ă, indefrișabili, -e, adj. (Rar) Nedefrișabil. – Din fr. indéfrichable.

indehiscent
INDEHISCÉNT, -Ă, indehiscenți, -te, adj. (Despre fructe) Care nu se deschide spontan la maturitate, spre a pune în libertate semințele. – Din fr. indéhiscent.

indehiscenta
INDEHISCÉNȚĂ s.f. Însușire a fructelor indehiscente. – Din fr. indéhiscence.

indelebil
INDELÉBIL, -Ă, indelebili, -e, adj. (Rar) Care nu poate fi șters din amintire, care nu se poate uita; de neșters. – Din fr. indélébile, lat. indelebilis.

indelebilitate
INDELEBILITÁTE s.f. (Livr.) Însușirea de a fi indelebil. – Din fr. indélébilité.

indelicat
INDELICÁT, -Ă, indelicați, -te, adj. (Rar) Nedelicat. – Din fr. indélicat.

indelicateta
INDELICATÉȚĂ s.f. v. indelicatețe.

indelicatete
INDELICATÉȚE, indelicateți, s.f. Lipsă de delicatețe; vorbă, faptă, purtare jignitoare, grosolană; nedelicatețe. [Var.: indelicatéță s.f.] – Din fr. indélicatesse.

indemn
INDÉMN, -Ă, indemni, -e, adj. (Jur.) Care nu a suferit pagube, pierderi etc. – Din fr. indemne.

indemnitate
INDEMNITÁTE, indemnități, s.f. (Rar) Indemnizație (1). – Din fr. indemnité, lat. indemnitas, -atis.

indemniza
INDEMNIZÁ, indemnizez, vb. I. Tranz. (Rar) A despăgubi (pe cineva) de cheltuieli. – Din fr. indemniser.

indemnizare
INDEMNIZÁRE, indemnizări, s.f. (Rar) Indemnizație (1). [Var.: îndemnizáre s.f.] – V. indemniza.

indemnizatie
INDEMNIZÁȚIE, indemnizații, s.f. 1. Sumă de bani care se acordă cuiva în afara salariului, destinată să acopere cheltuielile făcute de un angajat în scopul îndeplinirii unei sarcini de serviciu; indemnizare. ♦ Despăgubire pentru un prejudiciu, pentru o pagubă suferită etc.; indemnitate. ♦ Contravaloarea în bani a unei plăți în natură. 2. Care nu are caracter de salariu. [Var.: îndemnizáție s.f.] – Din fr. indemnisation.

indemonstrabil
INDEMONSTRÁBIL, -Ă, indemonstrabili, -e, adj. (Rar) Nedemonstrabil. – Din fr. indémonstrable.

indemonstrabilitate
INDEMONSTRABILITÁTE s.f. (Rar) Însușirea a ceea ce este indemonstrabil. – Din fr. indémonstrabilité.

indentatie
INDENTÁȚIE, indentații, s.f. (Geogr.) Adâncitură, crestătură (a coastei marine) cu aspect de mușcătură. – Din fr. indentation.

independent
INDEPENDÉNT, -Ă, independenți, -te, adj. Care nu depinde de cineva sau de ceva; (despre un popor, un stat) care se bucură de independență, liber^2, autonom. ♢ Loc. prep. Independent de... = fără a ține seamă de..., indiferent de... 2. (Despre oameni și manifestările lor) Care se bizuie pe puterile proprii, cu inițiativă personală. – Din fr. indépendant.

independenta
INDEPENDÉNȚĂ s.f. 1. Situație a unui stat sau a unui popor care se bucură de suveranitate națională; stare de neatârnare și drept de a rezolva liber (cu respectarea drepturilor altor state și a principiilor dreptului internațional) problemele sale interne și externe, fără amestec din afară; autonomie. 2. Situație a unei persoane care judecă lucrurile și acționează în mod independent, neinfluențată de alții. – Din fr. indépendance.

inderogabil
INDEROGÁBIL, -Ă, inderogabili, -e, adj. (Jur.; despre legi, regulamente etc.) Care nu permite derogări. – In^1-+derogabil.

indescifrabil
INDESCIFRÁBIL, -Ă, indescrifrabili, -e, adj. (Despre un text sau despre scrisul cuiva) Care nu se poate descifra; de neînțeles, nedescifrabil, neciteț, ilizibil. – Din fr. indéchiffrable.

indescriptibil
INDESCRIPTÍBIL, -Ă, indescriptibili, -e, adj. Care nu poate fi descris sau exprimat în cuvinte, de nedescris. – Din fr. indescriptible.

indestructibil
INDESTRUCTÍBIL, -Ă, indestructibili, -e, adj. (Adesea fig.) Care nu poate fi distrus, dărâmat, nimicit; trainic, rezistent. – Din fr. indestructible.

indestructibilitate
INDESTRUCTIBILITÁTE, indestructibilități, s.f. (Rar) Calitatea, caracterul de a fi indestructibil. – Din fr. indestructibilité.

indesirabil
INDEȘIRÁBIL, -Ă, indeșirabili, -e, adj. (Despre țesături, tricotaje etc.) Care nu se poate deșira (ușor); nedeșirabil. – Din fr. indéchirable.

indeterminabil
INDETERMINÁBIL, -Ă, indeterminabili, -e, adj. Care nu poate fi determinat; de nedeterminat; nedeterminabil. – Din fr. indéterminable, lat. indeterminabilis.

indeterminare
INDETERMINÁRE, indeterminări, s.f. Lipsă de determinare; nedeterminare. – Din fr. indétermination.

indeterminism
INDETERMINÍSM s.n. Concepție filozofică opusă determinismului, care afirmă că oamenii dispun de o libertate absolută a voinței. – Din fr. indéterminisme.

indeterminist
INDETERMINÍST, -Ă, indeterminiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al indeterminismului. – Din fr. indéterministe.

index
ÍNDEX, (1) indexuri, s.n., (2) indecși, s.m. 1. S.n. Listă alfabetică sau pe materii pusă la sfârșitul sau la începutul unei cărți sau apărută în volum separat, cuprinzând materiile, autorii sau cuvintele conținute în ea, cu indicarea paginilor (și a volumelor) unde se găsesc; indice (5). ♢ Index bibliografic = lucrare de îndrumare bibliografică, cuprinzând lista principalelor scrieri privitoare la o problemă, însoțită uneori de adnotări asupra conținutului lor. ♢ Expr. A pune la index = a) a trece o carte în lista cărților interzise; b) fig. (fam.) a socoti, a trata pe cineva ca nedemn, nevrednic sau primejdios. 2. S.m. Degetul arătător. [Acc. și: (2) indéx] – Din lat., fr. index.

indexa
INDEXÁ, indexez, vb. I. Tranz. (Rar) 1. A întocmi un index (1). 2. A introduce un cuvânt, un autor etc. într-un index (1). 3. (Economie) A corela variațiile unei valori cu valoarea elementului de referință. ♦ Spec. A corela salariile cu nivelul prețurilor. – Din fr. indexer.

indexare
INDEXÁRE, indexări, s.f. Acțiunea de a indexa și rezultatul ei. – V. indexa.

indexat
INDEXÁT, -Ă, indexați, -te, adj. 1. (Despre cuvinte, autori etc.) Care a fost introdus într-un index. 2. (Despre salarii) Care a fost corelat cu nivelul creșterii prețurilor. – V. indexa.

indezirabil
INDEZIRÁBIL, -Ă, indezirabili, -e, adj. Care nu este dorit; nedorit, neplăcut. – Din fr. indésirable.

indian
INDIÁN^1 s.n. Țesătură de bumbac subțire și fină, albită, vopsită sau imprimată, din care se confecționează obiecte de lenjerie. [Pr.: -di-an. – Var.: indiánă s.f.] – Din fr. indienne.

INDIÁN^2, -Ă, indieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Indiei sau este originară de acolo. ♦ (Impr.) Persoană care face parte din populația indigenă a Americii; amerindian. 2. Adj. Care aparține Indiei sau populației ei, privitor la India sau la populația ei; indic. ♦ (Impr.) Care aparține populației indigene a Americii, privitor la această populație. ♦ (Substantivat, f.) Limba indiană. [Pr.: -di-an] – Din fr. indien.

indiana
INDIÁNĂ^1, indiene, s.f. Prăjitură umplută cu frișcă și acoperită cu glazură de ciocolată. [Pr.: -di-a-] – Cf. germ. I n d i a n e r [krapfen].

INDIÁNĂ^2 s.f. v. indian^1.

indianism
INDIANÍSM s.n. Disciplină care se ocupă cu studiul limbilor vorbite în India. ♦ Idiotism propriu limbilor vorbite în India. [Pr.: -di-a-] – Din fr. indianisme.

indianist
INDIANÍST, -Ă, indianiști, -ste, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu studiul limbilor și civilizației din India. [Pr.: -di-a-] – Din fr. indianiste.

indic
ÍNDIC, -Ă, indici, -ce, adj. (Rar) Indian^2 (2). – Din lat. indicus.

indica
INDICÁ, indíc, vb. I. Tranz. 1. A arăta pe cineva sau ceva; a face cunoscut, a semnala. 2. A recomanda, a prescrie (tratamente, medicamente etc.). – Din fr. indiquer, lat. indicare.

indican
INDICÁN s.n. Substanță organică ce se găsește în indigo (3). – Din fr. indican.

indicanemie
INDICANEMÍE, indicanemii, s.f. (Med.) Prezență a indicanului în sânge; cantitate de indican prezentă în sânge. – Din fr. indicanémie.

indicanurie
INDICANURÍE, indicanurii, s.f. (Fiziol.) Prezență a indicanului în urină; cantitate de indican prezentă în urină. – Din fr. indicanurie.

indicare
INDICÁRE, indicări, s.f. Acțiunea de a indica și rezultatul ei; arătare, semnalare; recomandare. – V. indica.

indicat
INDICÁT, -Ă, indicați, -te, adj. Care este arătat, desemnat, anunțat, hotărât, menit. ♦ Care este potrivit, corespunzător. Medicament indicat. – V. indica.

indicativ
INDICATÍV, -Ă, indicativi, -e, adj., s.n. 1. Adj. (Rar) Care indică, care îndrumă. 2. Adj. (Gram.; în sintagma) Mod indicativ (și substantivat, n.) = mod personal care exprimă, de obicei, o acțiune prezentată de către vorbitor ca reală. 3. S.n. Tot ceea ce servește pentru a indica ceva. 4. S.n. Denumire convențională atribuită unităților militare, comandanților și unor ofițeri din statele-majore în scopul păstrării secretului și pentru a nu fi recunoscute de inamic. 5. S.n. Semnal de identificare la începutul sau sfârșitul programului (de radio și de televiziune). ♢ Indicativ de apel = apelativ convențional format din litere sau cifre al unei stații de radioemisie care permite ca aceasta să fie distinsă de alte stații sau să fie chemată. – Din fr. indicatif, lat. indicatiws.

indicator
INDICATÓR, -OÁRE, indicatori, -oare, adj., s.n., s.m. I. Adj. Care indică, care face cunoscut. II.1. S.n. Aparat, instrument, dispozitiv care servește la indicarea anumitor mărimi, fenomene, informații etc. ♢ Indicator de pantă = inclinometru. Indicator de acord; ochi magic. 2. S.n. Semnal, simbol etc. care servește la indicarea direcției, distanței sau etapelor unui drum. 3. S.m. Expresie numerică cu ajutorul căreia se caracterizează cantitativ un fenomen social-economic din punctul de vedere al compoziției, structurii, schimbării în timp, al legăturii reciproce cu alte fenomene etc. 4. S.n. Text tipărit care servește ca îndrumător într-un anumit domeniu. Indicator de prețuri. 5. S.m. Substanță cu ajutorul căreia se determină caracterul acid sau bazic al altei substanțe ori sfârșitul unei reacții chimice. – Din fr. indicateur.

indicatie
INDICÁȚIE, indicații, s.f. Îndrumare, lămurire, recomandare; indiciu, informație. [Var.: indicațiúne s.f.] – Din fr. indication, lat. indicatio, -onis.

indicatiune
INDICAȚIÚNE s.f. v. indicație.

indice
ÍNDICE, (1, 2, 3, 4) indici, s.m., (5) indice, s.n. 1. S.m. Număr, literă sau simbol literal așezat la dreapta sau la stânga (mai sus sau mai jos) față de un număr sau de o literă, cărora le precizează valoarea sau înțelesul. ♦ Cifră din planul economic al statului, al unei întreprinderi sau al unei instituții care arată nivelul de producție cantitativ și calitativ ce trebuie realizat. 2. S.m. Fapt, indicație care, sub forma unui număr, a unei formule sau a unei expresii, înfățișează aspectul unui fenomen, al unei acțiuni, al unei situații etc. ♢ (Fiz.) Indice de refracție = mărime optică ce caracterizează materialele transparente, definită ca raportul dintre sinusurile unghiurilor de incidență și cele de refracție ale unei raze de lumină care pătrunde din vid în mediul respectiv. (Biol.) Indice antropometric = raport procentual între diferitele dimensiuni ale corpului omenesc. 3. S.m. Semn convențional cu care se notează un domeniu de cunoștințe sau o anumită problemă într-un sistem de clasificare după conținut a publicațiilor. Indice de clasificare zecimală. 4. S.m. Ac mobil al unui aparat sau instrument care arată pe o scară gradată valoarea mărimii măsurate. 5. S.n. Index (1). – Din it., fr. indice, lat. index, -dicis.

indicibil
INDICÍBIL, -Ă, indicibili, -e, adj. (Rar) Care nu se poate spune; inexprimabil, inefabil. – Din fr. indicible.

indiciu
INDÍCIU, indicii, s.n. Semn (aparent) după care se deduce existența unui lucru, a unui fenomen etc. ♦ Particularitate, semnalment, manifestare, dovadă concretă după care se poate recunoaște un obiect, o ființă sau un fenomen. ♦ (Jur.) Faptă, împrejurare, situație, care, privită în legătură cu alte fapte, împrejurări sau situații, poate servi ca probă într-un proces. – Din lat. indicium (cu sensuri după fr. indice).

indictiune
INDICȚIÚNE, indicțiuni, s.f. (Livr.) Convocare pentru o zi anumită a unui conciliu; indicație pentru o anumită zi. ♢ Indicțiune romană = perioadă de cincisprezece ani care separa în vechea Romă, începând cu domnia împăratului Constantin, două majorări extraordinare de impozite. ♦ Perioadă convențională de cincisprezece ani. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. indiction, lat. indictio, -onis.

indiferent
INDIFERÉNT, -Ă, indiferenți, -te, adj. 1. Care nu arată nici un fel de interes (pentru cineva sau ceva); nepăsător, impasibil. 2. Care nu prezintă nici o însemnătate, care nu trezește interes. ♢ Loc. conj. Indiferent dacă... = fără a acorda importanță faptului că...; fie că... ♢ Loc. prep. Indiferent de... = fără a ține seamă de..., oricare ar fi... – Din fr. indifférent, lat. indifferens, -ntis.

indiferentism
INDIFERENTÍSM s.n. (Rar) Atitudine de nepăsare, de indiferență. – Din fr. indifférentisme.

indiferenta
INDIFERÉNȚĂ s.f. Starea, atitudinea celui indiferent; lipsă de interes față de cineva sau de ceva; nepăsare, impasibilitate, insensibilitate; răceală. – Din fr. indifférence, lat. indifferentia.

indigen
INDIGÉN, -Ă, indigeni, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care este originară dintr-o anumită țară, născută într-o anumită țară, de baștină; băștinaș, autohton, pământean. 2. Adj. (Despre animale, plante, mărfuri etc.) Care crește sau se produce în propria țară. – Din fr. indigène, lat. indigenus.

indigena
INDIGENÁ, indigenez, vb. I. Tranz. (Înv.) A încetățeni. – Din indigen.

indigenare
INDIGENÁRE, indigenări, s.f. (Înv.) Recunoaștere a dreptului de încetățenire. – V. indigena.

indigenat
INDIGENÁT, indigenate, s.n. (Înv.) Dreptul de încetățenire într-un stat; naturalizare, împământenire. ♦ Calitatea a ceea ce este indigen. – Din fr. indigénat.

indigenta
INDIGÉNȚĂ s.f. (Livr.) Lipsă, sărăcie. – Din fr. indigence, lat. indigentia.

indigest
INDIGÉST, -Ă, indigești, -ste, adj. Care nu poate fi (ușor) digerat, mistuit. ♦ Fig. (Despre scrieri) Greu de înțeles; confuz. – Din fr. indigeste, lat. indigestus.

indigestie
INDIGÉSTIE, indigestii, s.f. Tulburare a digestiei provocată de unele excese alimentare, de frig, de unele stări nervoase etc. și manifestată prin indispoziție, grețuri, vărsături, diaree etc. – Din fr. indigestion, lat. indigestio.

indigna
INDIGNÁ, indignez, vb. I. Refl. și tranz. A fi cuprins sau a stârni indignare; a (se) necăji, a (se) supăra. – Din fr. indigner, lat. indignari.

indignare
INDIGNÁRE, indignări, s.f. 1. Faptul de a (se) indigna. 2. Revoltă sufletească amestecată cu amărăciune, mânie și dispreț, provocată de o faptă nedemnă, nedreaptă sau rușinoasă; indignațiune. – V. indigna.

indignat
INDIGNÁT, -Ă, indignați, -te, adj; Care este cuprins de indignare; revoltat. – V. indigna.

indignatiune
INDIGNAȚIÚNE, indignațiuni, s.f. (Înv.) Indignare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. indignation, lat. indignatio, -onis.

indigo
INDIGÓ, indigouri, s.n., adj. invar. 1. S.n. Una dintre culorile fundamentale ale spectrului luminii, cuprinsă între albastru și violet. 2. Adj. Care are culoarea descrisă mai sus. 3. S.n. Materie colorantă albastru-închis, extrasă din frunzele mai multor plante tropicale sau obținută sintetic din anilină sau din acid antranilic și folosită pentru vopsirea lânii și a bumbacului. 4. S.n. Hârtie-carbon; plombagină. [Var.: indigóu s.n.] – Din fr. indigo.

indigofera
INDIGOFÉRĂ, indigofere, s.f. (La pl.) Gen de plante din familia leguminoaselor, cu numeroase specii răspândite în țările calde, din care se extrage indigoul (3) (Indigofera); (și la sg.) plantă din acest gen. – Din lat. Indigofera, numele științific al indigoferei.

indigosol
INDIGOSÓL, indigosoli, s.m. (Chim.) Colorant pe bază de indigo (3) cu care se imprimă sau se colorează orice fibră în soluție neutră. – Din fr., engl. indigosol.

indigotier
INDIGOTIÉR, indigotieri, s.m. Numele unor arbuști și subarbuști tropicali din frunzele cărora se extrage indigoul (3). [Pr.: -ti-er] – Din fr. indigotier.

indigou
INDIGÓU s.n. v. indigo.

indirect
INDIRÉCT, -Ă, indirecți, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Care nu este direct, care se produce, apare sau se obține prin mijlocirea cuiva sau a ceva. 2. (Lingv.; în sintagmele) Stil indirect sau vorbire indirectă = procedeu sintactic de redare a spuselor sau gândurilor cuiva prin subordonarea comunicării față de un verb sau de un alt cuvânt de declarație, caracterizat prin prezența în număr mare a elementelor de relație, prin lipsa afectivității etc. Complement indirect = parte de propoziție asupra căreia se răsfrânge în chip indirect (1) acțiunea verbului. Propoziție completivă indirectă = propoziție care îndeplinește în frază funcția de complement indirect. 3. (Fin.; în sintagma) Impozit indirect = impozit inclus în prețul anumitor obiecte de consum. 4. (Mil.; în sintagma) Tragere indirectă = tragere asupra unor ținte care nu se văd, dirijată cu ajutorul unor calcule matematice. – Din fr. indirect, lat. indirectus.

indiscernabil
INDISCERNÁBIL, -Ă, indiscernabili, -e, adj. (Rar) Care nu se poate discerne de un lucru de același fel; care nu poate fi înfățișat precis. – Din fr. indiscernable.

indisciplinabil
INDISCIPLINÁBIL, -Ă, indisciplinabili, -e, adj. (Rar) Care nu poate fi disciplinat. – Din fr. indisciplinable.

indisciplinat
INDISCIPLINÁT, -Ă, indisciplinați, -te, adj. Nedisciplinat. – Din fr. indisciplinable.

indisciplina
INDISCIPLÍNĂ s.f. Lipsă de disciplină; nesupunere; p. ext. dezordine. – Din fr. indiscipline.

indiscret
INDISCRÉT, -Ă, indiscreți, -te, adj. Care nu este discret, care caută să afle și să se amestece în mod nedelicat și cu curiozitate în secretele cuiva (împărtășindu-le și altora). ♦ Care este lipsit de discreție, de rezervă, de reținere în relațiile cu oamenii. – Din fr. indiscret, lat. indiscretus.

indiscretie
INDISCRÉȚIE, indiscreții, s.f. Faptul de a destăinui secretele încredințate de cineva; p. ext. lipsă de măsură în vorbă, lipsă de discernământ. ♦ Faptă lipsită de delicatețe, de rezervă; nedelicatețe, grosolănie. [Var.: indiscrețiúne s.f.] – Din fr. indiscrétion, lat. indiscretio, -onis.

indiscretiune
INDISCREȚIÚNE s.f. v. indiscreție.

indiscutabil
INDISCUTÁBIL, -Ă, indiscutabili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu poate stârni obiecții; incontestabil, neîndoielnic, evident, sigur. – Din fr. indiscutable.

indisolubil
INDISOLÚBIL, -Ă, indisolubili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu poate fi desfăcut, rupt, destrămat, care este de nezdruncinat. – Din fr. indissoluble, lat. indissolubilis.

indisolubilitate
INDISOLUBILITÁTE, indisolubilități, s.f. Calitatea de a fi indisolubil. – Din fr. indissolubilité.

indispensabil
INDISPENSÁBIL, -Ă, indispensabili, -e, adj., s.m. pl. 1. Adj. (Adesea adverbial) Care este absolut necesar, neapărat trebuincios. 2. S.m. pl. Izmene. – Din fr. indispensable.

indispensabilitate
INDISPENSABILITÁTE s.f. Însușirea sau starea a ceea ce este indispensabil. – Din fr. indispensabilité.

indisponibil
INDISPONÍBIL, -Ă, indisponibili, -e, adj. Care nu poate fi disponibil, care nu poate fi folosit după voie, care nu este liber. ♦ (Jur.; despre un lucru sau despre un drept) De care nu se poate dispune. ♦ (Despre mașini) Care nu este în stare să funcționeze. – Din fr. indisponible.

indisponibilitate
INDISPONIBILITÁTE, indisponibilități, s.f. Faptul de a fi indisponibil; situația unui lucru sau a unei ființe de care nu se poate dispune. – Din fr. indisponibilité.

indispozitie
INDISPOZÍȚIE, indispoziții, s.f. 1. Lipsă de voie bună, de dispoziție; supărare, mâhnire (trecătoare). 2. Stare a celui ușor bolnav; boală ușoară. [Var.: indispozițiúne s.f.] – Din fr. indisposition.

indispozitiune
INDISPOZIȚIÚNE s.f. v. indispoziție.

indispune
INDISPÚNE, indispún, vb. III. Tranz. și refl. A(-și) strica buna dispoziție; a (se) supăra, a (se) mâhni (în mod trecător), a (se) întrista. [Perf. s. indispusei, part. indispus] – Din fr. indisposer (după pune).

indispunere
INDISPÚNERE, indispuneri, s.f. Faptul de a (se) indispune. – V. indispune.

indispus
INDISPÚS, -Ă, indispuși, -se, adj. Care nu este bine dispus, care este supărat, mâhnit. ♦ Care nu se simte bine, care este ușor bolnav. ♦ (Fam.; despre femei) Care este în perioada de menstruație. – V. indispune. Cf. fr. i n d i s p o s é.

indistinct
INDISTÍNCT, -Ă, indistincți, -te, adj. (Livr.) Care nu se poate distinge bine, care este neclar. – Din fr. indistinct, lat. indistinctus.

indiu
ÍNDIU s.n. Element chimic, metal maleabil, alb-argintiu, care se găsește în cantități mici în blendă și care este folosit la acoperirea suprafețelor metalice, în unele aliaje etc. [Var.: índium s.n.] – Din fr. indium.

indium
ÍNDIUM s.n. v. indiu.

individ
INDIVÍD, -Ă, indivizi, -de, s.m. și f. 1. Persoană privită ca unitate distinctă față de alte persoane; ins. ♦ (Peior.) Om necunoscut, suspect sau vrednic de dispreț. 2. Ființă de origine animală sau vegetală privită ca unitate distinctă a speței din care face parte; exemplar dintr-o categorie de ființe. – Din fr. individu, lat. individuum.

individual
INDIVIDUÁL, -Ă, individuali, -e, adj. 1. Care este propriu unui individ; personal, specific. ♦ Care privește sau aparține unui singur exemplar dintr-o categorie de lucruri sau de ființe. 2. Care este executat de individ. Muncă individuală. ♦ (Adverbial) În mod izolat, fiecare în parte, fiecare pentru sine. [Pr.: -du-al] – Din fr. individuel.

individualism
INDIVIDUALÍSM s.n. 1. Denumire generică pentru concepțiile etice care iau ca punct de plecare individul izolat, independent de societate. 2. Atitudine a celui care subordonează interesele obștești celor personale, care este preocupat exclusiv de propria persoană. [Pr.: -du-a-] – Din fr. individualisme.

individualist
INDIVIDUALÍST, -Ă, individualiști, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care se izolează de interesele, de preocupările colective; (adept) al individualismului; p. ext. (om) egoist. 2. Adj. Care se referă la individualism, care aparține individualismului. [Pr.: -du-a-] – Din fr. individualiste.

individualitate
INDIVIDUALITÁTE, individualități, s.f. 1. Totalitatea particularităților specifice unui individ sau unei persoane, care deosebesc un individ de altul sau o persoană de alta. 2. Persoană cu însușiri morale sau intelectuale deosebite; personalitate. [Pr.: -du-a-] – Din fr. individualité.

individualiza
INDIVIDUALIZÁ, individualizez, vb. I. Tranz. A scoate în evidență trăsăturile specifice ale unei persoane, ale unui fapt, ale unei situații etc. ♦ A considera pe cineva sau ceva în mod individual, a-i da un caracter propriu, făcându-l să se deosebească de ceilalți. ♦ A determina un lucru prin caracterele sale individuale. [Pr.: -du-a-] – Din fr. individualiser.

individualizant
INDIVIDUALIZÁNT, -Ă, individualizanți, -te, adj. (Rar) Individualizator. [Pr.: -du-a-] – Individualiza + suf. -ant.

individualizare
INDIVIDUALIZÁRE, individualizări, s.f. Acțiunea de a individualiza și rezultatul ei. ♦ Adaptarea și aplicarea unei concepții, a unei legi etc. la cazuri particulare. ♦ Întruchipare a ideii artistice în imagini concrete, individuale; întruchipare a unei tendințe, a unei relații (sociale) etc. în figuri individuale tipice. [Pr.: -du-a-] V. individualiza.

individualizat
INDIVIDUALIZÁT, -Ă, individualizați, -te, adj. Care este conturat prin trăsături specifice. [Pr.: -du-a-] – V. individualiza. Cf. fr. i n d i v i d u a l i s é.

individualizator
INDIVIDUALIZATÓR, -OÁRE, individualizatori, -oare, adj. Care individualizează; (rar) individualizant. [Pr.: -du-a-] – Individualiza + suf. -tor.

indiviz
INDIVÍZ, -Ă, indivizi, -e, adj. (Jur.; despre bunuri) Care se găsește în stare de indiviziune. ♦ (Despre oameni) Care posedă o proprietate în indiviziune. – Din fr. indivis, lat. indivisus.

indivizibil
INDIVIZÍBIL, -Ă, indivizibili, -e, adj. Care nu este divizibil, care nu poate fi divizat, împărțit; de neîmpărțit, nedivizibil. – Din fr. indivisible, lat. indivisibilis.

indivizibilitate
INDIVIZIBILITÁTE s.f. Faptul de a fi indivizibil; însușire a unui lucru de a fi indivizibil; nedivizibilitate. – Din fr. indivisibilité.

indiviziune
INDIVIZIÚNE s.f. (Jur.) Drept de proprietate pe care două sau mai multe persoane îl au pe cote-părți, asupra unor bunuri privite ca o totalitate nedivizată. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. indivision.

indocil
INDOCÍL, -Ă, indocili, -e, adj. (Rar) Care nu este docil; nesupus, neînțelegător. – Din fr. indocile.

indocilitate
INDOCILITÁTE s.f. (Rar) lipsă de docilitate, de supunere; neascultare, nesupunere. – Din fr. indocilité.

indoeuropean
INDO-EUROPEÁN, -Ă, indo-europeni, -e, adj., s.m. pl. 1. Adj. (În sintagma) Limbi indo-europene (și substantivat, f. sg.) = familie de limbi reprezentând continuarea unei limbi neatestate în texte scrise, dar reconstituită, în esență, cu ajutorul metodei comparativ-istorice. 2. S.m. pl. Denumire dată unui grup de populații care trăiau prin mileniul III a Cr. în Asia Centrală, de unde au emigrat mai târziu spre vest și sud-vest. 3. Adj. Care aparține limbilor indo-europene sau populațiilor care vorbeau aceste limbi, privitor la aceste limbi. – Din fr. indoeuropéen.

indoiranian
INDO-IRANIÁN, -Ă, indo-iranieni, -e, adj. (În sintagma) Limbi indo-iraniene = grup de limbi al familiei indo-europene, din care face parte sanscrita, limba literară clasică a Indiei, precum și grupul iranian. [Pr.: -ni-an] – Din fr. indo-iranien.

indol
INDÓL, indoli, s.m. 1. (Chim.) Compus chimic obținut din indigo și gudroanele cărbunelui de pământ, de culoare albă, cristalizat și folosit în industria cosmetică, în chimie ca reactiv etc. 2. (Med.) Produs rezultat prin degradarea triptofanului din alimente sub acțiunea bacteriilor intestinale, eliminat prin materiile fecale și contribuind împreună cu scatolul la mirosul specific al acestora. – Din germ. Indol, fr.. engl. indole.

indolent
INDOLÉNT, -Ă, indolenți, -te, adj. Care este lipsit de energie; nepăsător, apatic; leneș, trândav. – Din fr. indolent, lat. indolens, -ntis.

indolenta
INDOLÉNȚĂ, indolențe, s.f. Lipsă de energie; nepăsare, apatie; lene, trândăvie. – Din fr. indolence, lat. indolentia.

indolina
INDOLÍNĂ, indoline, s.f. (Chim.) Substanță albastră obținută prin hidrogenarea indolului (1), folosită în industria coloranților. – Din germ. Indolin, fr., engl. indoline.

indonezian
INDONEZIÁN, -Ă, indonezieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Indoneziei sau care este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Indoneziei sau populației ei, privitor la Indonezia sau la populația ei. ♦ (Substantivat, f.) Limba indoneziană. ♢ Limbi indoneziene = familie de limbi vorbite în sud-estul Asiei și în Malaiezia. [Pr.: -zi-an] – Din fr. indonésien.

indoor
INDOOR adj. invar. (Despre competițiile sportive) Care se desfășoară în sală, pe teren acoperit. [Pr.: índor] – Cuv. engl.

indrisaim
INDRIȘAÍM s.m. v. indrușaim.

indrusaim
INDRUȘAÍM, indrușaimi, s.m. 1. Plantă agățătoare decorativă din familia leguminoaselor, cu flori roșii, violete sau albe; sângele-voinicului (Lathyrus odoratus). 2. (Reg.) Mușcată. [Var.: indrișaím s.m.] – Din tc. itirșahi, itrișahi.

indubitabil
INDUBITÁBIL, -Ă, indubitabili, -e, adj. (Livr.) Neîndoios, cert, sigur. – Din fr. indubitable, lat. indubitabilis.

induce
INDÚCE, indúc, vb. III. Tranz. 1. A împinge, a îndemna pe cineva să facă un lucru. ♢ Expr. A induce în eroare = a înșela, a amăgi. ♦ (Log.) A face un raționament inductiv. 2. A produce un câmp electric prin inducție electromagnetică. [Part. indus] – Din lat. inducere (cu sensuri după fr. induire).

inducere
INDÚCERE, induceri, s.f. Acțiunea de a induce și rezultatul ei. – V. induce.

inductanta
INDUCTÁNȚĂ, inductanțe, s.f. (Fiz.) Mărime caracteristică unui circuit electric sau unei perechi de circuite electrice alăturate, egală cu raportul dintre fluxul magnetic care străbate suprafața mărginită de conturul unuia dintre circuite și intensitatea curentului electric care produce acest flux; inductivitate. – Din fr. inductance.

inductiv
INDUCTÍV, -Ă, inductivi, -e, adj. Care procedează prin inducție (1), care se bazează pe inducție. ♢ Metodă inductivă = metodă de cercetare care procedează prin ridicarea de la particular la general, prin urmărirea trecerii de la efect la cauză. – Din fr. inductif.

inductivitate
INDUCTIVITÁTE, inductivități, s.f. (Fiz.) Inductanță. – Din fr. inductivité.

inductometru
INDUCTOMÉTRU, inductometre, s.n. (Elt.) Aparat pentru măsurarea curenților de inducție. – Din fr. inductomètre.

inductor
INDUCTÓR, -OÁRE, inductori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. (Despre procese fizice) Care produce sau influențează un alt proces, cu care evoluează concomitent. Forță inductoare. 2. S.n. Organ al unei mașini electrice, al unui aparat electric etc. care produce fluxuri magnetice inductoare. 3. S.n. Mic generator de curent alternativ, cu magneți permanenți, acționat manual și folosit în instalațiile telefonice pentru producerea semnalului de apel. – Din fr. inducteur.

inductie
INDÚCȚIE, inducții, s.f. 1. Formă fundamentală de raționament, care realizează trecerea de la particular la general. 2. Producere sau influențare a unui fenomen de către un alt fenomen altfel decât printr-o acțiune mecanică nemijlocită. ♢ Inducție magnetică = mărime fizică vectorială care, împreună cu intensitatea câmpului magnetic, determină macroscopic starea magnetică a câmpului electromagnetic din corpuri. Inducție electrică = mărime fizică vectorială care, împreună cu intensitatea câmpului electric, determină macroscopic starea electrică a câmpului electromagnetic din corpuri. Inducție electromagnetică = fenomen de apariție a unei tensiuni electromotoare într-un circuit străbătut de un flux magnetic variabil. Inducție electrostatică = separare a sarcinilor electrice și redistribuirea lor pe suprafața unui conductor, datorită acțiunii unui câmp electric; electrizare prin influență^1 (2). 3. Mecanism nervos prin care o stare de excitație sau de inhibiție aflată într-un centru nervos favorizează sau determină apariția stării opuse într-un alt centru nervos. – Din fr. induction, lat. inductio.

indulgent
INDULGÉNT, -Ă, indulgenți, -te, adj. Care manifestă indulgență; care iartă ușor; iertător, îngăduitor, tolerant. – Din fr. indulgent, lat. indulgens, -ntis.

indulgenta
INDULGÉNȚĂ, (2) indulgențe, s.f. 1. Atitudine îngăduitoare față de greșeli; toleranță, îngăduință, bunătate. 2. Iertare totală sau parțială a păcatelor pe care Biserica catolică o acordă credincioșilor ei în schimbul unei sume de bani; (concr.) document ce conține textul rugăciunilor care trebuie spuse pentru a obține această iertare. – Din fr. indulgence, lat. indulgentia.

indult
INDÚLT s.n. Privilegiu acordat de papă, care conferă puteri excepționale. – Din fr. indult, lat. indultum.

induplicat
INDUPLICÁT, -Ă, induplicați, -te, adj. (Despre frunze) Cu marginile îndoite înăuntru. – Din fr. indupliqué.

indura
INDURÁ, pers. 3. indurează, vb. I. Refl. (Med.; despre țesuturi) A se întări. – Din fr. indurer.

induratie
INDURÁȚIE, indurații, s.f. (Med.) Proces patologic caracterizat prin creșterea consistenței unui țesut sau a unui organ. ♦ Bătătură. – Din fr. induration.

indus
INDÚS, -Ă, induși, -se, adj., s.n. 1. Adj. (Despre fenomene fizice) Care este produs sau influențat de un alt proces fizic cu care evoluează concomitent. ♦ (Despre tensiuni electromotoare și curenți electrici) Care se produce prin inducție electromagnetică. 2. S.n. Parte componentă a unui sistem electromagnetic în care se produc tensiunile electromotoare induse de câmpul magnetic al inductorului. – V. induce.

industrial
INDUSTRIÁL, -Ă, industriali, -e, adj. Care ține de industrie sau se bazează pe industrie, care este produs de (sau în) industrie; cu o industrie dezvoltată. ♢ Chimie industrială = ramură a chimiei care se ocupă cu aplicarea procedeelor chimice în tehnica fabricației. Plante industriale = grup de plante agricole cultivate în vederea prelucrării lor. [Pr.: -tri-al] – Din fr. industriel.

industrialism
INDUSTRIALÍSM s.n. 1. Orientare în gândirea economică care preconizează dezvoltarea industriei și ridicarea acesteia la nivelul de ramură principală a economiei. 2. Teorie economică care acordă preponderență industriei în activitatea economică. [Pr.: -tri-a-] – Din fr. industrialisme.

industrializa
INDUSTRIALIZÁ, industrializez, vb. I. Tranz. 1. A dezvolta industria; a da unei țări un caracter industrial, a face să treacă la marea industrie mecanizată. ♦ A introduce tehnica mașinistă în locul tehnicii manuale; a mecaniza. 2. A promova metode, procedee (tehnice, organizatorice) industriale în diverse ramuri. [Pr.: -tri-a-] – Din fr. industrialiser.

industrializare
INDUSTRIALIZÁRE, industrializări, s.f. Acțiunea de a industrializa și rezultatul ei; proces de transformare a unei țări agrare într-o țară industrială dezvoltată din punct de vedere economic prin crearea marii industrii mecanizate. ♦ Prelucrare industrială a unor materii prime, transformarea lor în produse industriale. ♦ Aplicarea unor metode, procedee (tehnice, organizatorice etc.) specific industriale în alte ramuri. [Pr.: -tri-a-] – V. industrializa.

industrias
INDUSTRIÁȘ, industriași, s.m. Proprietar, conductor al unei întreprinderi industriale; fabricant, industrios. ♦ (Înv.) Meseriaș, meșteșugar. [Pr.: -tri-aș] Industrie + suf. -as.

industrie
INDÚSTRIE, industrii, s.f. 1. Ramură a producției materiale și a economiei naționale, în cadrul căreia au loc, pe scară largă, activitățile de exploatare a bunurilor naturale și de transformare a acestora, precum și a altora, în mijloace de producție și în bunuri de consum. 2. (Cu determinări) Subdiviziune a industriei (1), cuprinzând un domeniu limitat de activitate. Industrie textilă. Industrie extractivă. – Din fr. industrie, lat. industria.

industrios
INDUSTRIÓS, -OÁSĂ, industrioși, -oase, adj., s.m. (Înv.) 1. Adj. Harnic, sârguincios; laborios. ♦ Iscusit, îndemânatic. 2. S.m. Industriaș. [Pr.: -tri-os] – Din fr. industrieux, lat. industriosus.

ineata
INEÁȚĂ, inețe, s.f. Numele a două plante care cresc prin livezi, fânețe, pășuni etc.; a) plantă erbacee cu flori albe; inișor (Linum catharticum); b) plantă erbacee cu tulpini numeroase, cu flori albastre (Linum austriacum). – In^2 + suf. -eață.

inechitabil
INECHITÁBIL, -Ă, inechitabili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu este echitabil, neechitabil, nedrept, inic. – Din fr. inéquitable.

inechitate
INECHITÁTE, inechități, s.f. Nedreptate, injustețe, neechitate, inicvitate. – Din fr. iniquité (după echitate).

inechivalva
INECHIVÁLVĂ, inechivalve, adj. (Zool.; în sintagma) Cochilie inechivalvă = cochilie formată din două valve inegale. – Din fr. inéquivalve, engl. inequivalve.

inecuatie
INECUÁȚIE, inecuații, s.f. Inegalitate între două expresii algebrice, care este valabilă numai pentru anumite valori date variabilelor. [Pr.: -cu-a-] – Din fr. inéquation.

inedit
INEDÍT, -Ă, inediți, -te, adj. Care nu a mai fost publicat, care se publică pentru prima oară. ♦ Fig. Necunoscut mai înainte; nou, neobișnuit. – Din fr. inédit, lat. ineditus.

inefabil
INEFÁBIL, -Ă, inefabili, -e, adj. (Livr.) Care nu poate fi exprimat în cuvinte; inexprimabil. – Din fr. ineffable, lat. ineffabilis.

inefabilitate
INEFABILITÁTE s.f. (Rar) Caracter inefabil – Din fr. ineffabilité.

ineficace
INEFICÁCE adj. invar. Care nu este eficace, care nu produce efectul dorit; slab, fără efect. – Din fr. inefficace, lat. inefficax, -acis.

ineficacitate
INEFICACITÁTE, ineficacități, s.f. Faptul de a nu fi eficace, lipsă de eficacitate. – Din fr. inefficacité.

ineficient
INEFICIÉNT, -Ă, ineficienți, -te, adj. Neeficient. [Pr.: -ci-ent] – In^1-+eficient.

ineficienta
INEFICIÉNȚĂ s.f. Lipsă de eficiență; neeficiență. [Pr.: -ci-en-] – In^1-+eficienți.

inegal
INEGÁL, -Ă, inegali, -e, adj. Care nu este egal, care nu este la fel; neegal. ♦ Care vădește o lipsă de echilibru între forțe, valori etc. Luptă inegală. ♦ Schimbător, nestabil; neconstant. Caracter inegal. ♦ Care nu e neted; neuniform. – Din fr. inégal.

inegalabil
INEGALÁBIL, -Ă, inegalabili, -e, adj. Care nu poate fi egalat, care nu poate fi comparat cu nimic, cu nimeni (prin calitățile pe care le posedă); neegalabil. – Din fr. inégalable.

inegalitate
INEGALITÁTE, inegalități, s.f. 1. Faptul de a fi inegal, lipsă de egalitate; neegalitate; disproporție; imparitate. 2. Relație matematică între două mărimi sau expresii care arată că una este mai mare sau mai mică decât cealaltă; neegalitate. – Din fr. inégalité.

inegaliza
INEGALIZÁ, inegalizez, vb. I. Tranz. (Rar) A face inegal. – Inegal + suf. -iza.

inel
INÉL, inele, s.n. 1. Cerc mic de metal (prețios, cu pietre scumpe) care se poartă ca podoabă pe deget. ♢ Inel de logodnă = verighetă. ♢ Expr. Tras (ca) prin(tr-un) inel = cu talia subțire; zvelt. ♢ Inelul lui Saturn = cerc luminos care înconjură planeta Saturn. 2. Obiect în formă de cerc, având diverse întrebuințări practice; verigă, belciug. ♦ (La pl.) Aparat de gimnastică format din două cercuri atârnate fiecare de câte o frânghie la o anumită distanță de pământ și la care gimnastul execută exerciții ținându-se de ele; p. ext. probă sportivă care se execută la acest aparat. 3. Arteră de circulație, cu traseu circular sau poligonal, care înconjură o localitate și leagă capetele șoselelor exterioare care conduc la această localitate. 4. (La pl.) Zone inelare concentrice care se observă într-o secțiune transversală făcută în tulpina sau rădăcina plantelor lemnoase și care indică vârsta acestora și creșterea lor în grosime. ♦ Striuri concentrice pe solzii, operculele și alte formații osoase ale peștilor, care permit evaluarea vârstei acestora. 5. Fiecare dintre segmentele din care este alcătuit corpul unor viermi. – Lat. anellus.

inelaj
INELÁJ, inelaje, s.n. Operație de fixare a unor inele cleioase pe trunchiul arborilor pentru a bara calea insectelor sau a omizilor care urcă la coroană. – Inel + suf. -aj.

inelar
INELÁR, -Ă, inelari, -e, adj., s.m., s.n. 1. Adj. Care are aspectul unui inel (1). 2. S.m. Fluture dăunător, de culoare galbenă-cafenie, care depune ouă în formă de inel (1) pe ramurile pomilor fructiferi și ale stejarilor și a cărui larvă provoacă mari pagube (Malacosoma neustria). 3. S.n. Degetul aflat între degetul mijlociu și cel mic, pe care se poartă, de obicei, inelul. 4. S.m. (Rar) Fabricant sau vânzător de inele. – Inel + suf. -ar.

inelat
INELÁT, -Ă, inelați, -te, adj. (Despre păr) În formă de inel (1), cu inele; buclat, cârlionțat. ♦ (Rar; despre degete) Împodobit cu inele (1). ♦ Care este format din inele. ♦ Viermi inelați = viermi al căror corp este alcătuit dintr-un șir de inele (5). – Inel + suf. -at.

inelegant
INELEGÁNT, -Ă, ineleganți, -te, adj. (Rar) Care nu este elegant în vorbire, în purtare etc.; neelegant. – Din fr. inélégant.

ineleganta
INELEGÁNȚĂ, ineleganțe, s.f. (Rar) Lipsă de eleganță, de finețe, de tact în vorbire, în purtare; vorbă sau comportare lipsită de finețe, de tact; neeleganță. – Din fr. inélégance.

ineligibil
INELIGÍBIL, -Ă, ineligibili, -e, adj. Care nu este eligibil, care nu are calitățile cerute de lege pentru a putea fi ales; neeligibil. – Din fr. inéligible.

ineligibilitate
INELIGIBILITÁTE s.f. Stare a unei persoane ineligibile; neeligibilitate. – Din fr. inéligibilité.

ineluctabil
INELUCTÁBIL, -Ă, ineluctabili, -e, adj. (Livr.) Care este de neînlăturat, care nu poate fi împiedicat; inevitabil, neeluctabil. – Din fr. inéluctable, lat. ineluctabilis.

ineluctabilitate
INELUCTABILITÁTE s.f. (Livr.) Faptul de a fi ineluctabil. – Din fr. inéluctabilité.

inelus
INELÚȘ, inelușe, s.n. Diminutiv al lui inel. – Inel + suf. -uș.

inema
ÍNEMĂ s.f. v. inimă.

inept
INÉPT, -Ă, inepți, -te, adj. (Rar) Prost, stupid, tâmpit. – Din fr. inepte, lat. ineptus.

ineptie
INEPȚÍE, inepții, s.f. Faptă sau vorbă prostească, stupidă; prostie, stupiditate, absurditate. – Din fr. ineptie.

inepuizabil
INEPUIZÁBIL, -Ă, inepuizabili, -e, adj. (Adesea fig.) Care nu poate fi epuizat, care nu se termină niciodată, neepuizabil; p. ext. extrem de abundent, de bogat. [Pr.: -pu-i-] – Din fr. inépuisable.

inerent
INERÉNT, -Ă, inerenți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care face parte integrantă din ceva, care constituie un element nedespărțit de un lucru sau de o ființă, care aparține în mod firesc la ceva. – Din fr. inhérent, lat. inhaerens, -ntis.

inerenta
INERÉNȚĂ s.f. (Rar) Calitatea a ceea ce este inerent. – Din fr. inhérence.

inerm
INÉRM, -Ă, inermi, -e, adj. (Despre plante) Lipsit de spini, de țepi. ♦ (Despre animale) Lipsit de ace, fără dinți ascuțiți. – Din fr. inerme.

inert
INÉRT, -Ă, inerți, -te, adj. 1. Nemișcat, fără viată, neînsuflețit. ♦ Inactiv din fire, lipsit de vigoare, de vioiciune, moale, molâu. 2. (Fiz.; despre corpuri) Care are inerție; (despre masa corpurilor) care se referă la inerție. 3. (Chim.; despre elemente sau substanțe) Lipsit de reactivitate față de alte elemente sau alte substanțe. – Din fr. inerte, lat. iners, -tis.

inertial
INERȚIÁL, -Ă, inerțiali, -e, adj. (Fiz.; despre un sistem de referință) În raport cu care se verifică principiul inerției (1). – Inerție + suf. -al. Cf. germ. I n e r t i a l[bezugsystem].

inertie
INERȚÍE, inerții, s.f. 1. (Fiz.) Proprietate a corpurilor de a-și păstra starea de repaus sau de mișcare în care se află atât timp cât nu sunt supuse acțiunii unei forțe exterioare. 2. Proprietate a unui sistem fizico-chimic sau tehnic de a reacționa slab sau cu întârziere la acțiunea factorilor externi. 3. Fig. Tendința unei persoane sau a unei colectivități de a rămâne în repaus, în inactivitate; lipsă de energie, indolență, apatie. 4. (Med.; în sintagma) Inerție uterină = lipsă de contracție și retractare a mușchiului uterin după naștere. – Din fr. inertie, lat. inertia.

inerva
INERVÁ, pers. 3 inervează, vb. I. Tranz. (Despre nervi) A produce o stare de excitare a unui organ sau a unui țesut. – Din fr. innerver.

inervare
INERVÁRE, inervări, s.f. Acțiunea de a inerva și rezultatul ei. ♢ Inervație. – V. inerva.

inervatie
INERVÁȚIE, inervații, s.f. 1. Ansamblul formațiilor nervoase periferice, care constituie aparatul nervos al unui țesut sau al unui organ; inervare. 2. Activitate fiziologică caracteristică nervilor. – Din fr. innervation.

inesential
INESENȚIÁL, -Ă, inesențiali, -e, adj., s.n. (Rar) Neesențial. [Pr.: -ți-al] – Din fr. innessentiel.

inestetic
INESTÉTIC, -Ă, inestetici, -ce, adj. Care nu este estetic; neestetic, urât. – Din fr. inesthétique.

inestimabil
INESTIMÁBIL, -Ă, inestimabili, -e, adj. Care nu poate fi prețuit, de neprețuit, inapreciabil, neestimabil, foarte valoros. – Din fr. inestimable, lat. inaestimabilis.

inevaluabil
INEVALUÁBIL, -Ă, inevaluabili, -e, adj. (Livr.) De neprețuit; inestimabil. [Pr.: -lu-a-] – Din fr. inévaluable.

inevitabil
INEVITÁBIL, -Ă, inevitabili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu poate fi evitat, care este de neînlăturat, de neocolit; ineluctabil, fatal. – Din fr. inévitable, lat. inevitabilis.

inevitabilitate
INEVITABILITÁTE s.f. Faptul de a fi inevitabil. – Din fr. inévitabilité.

inexact
INEXÁCT, -Ă, inexacți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care nu este exact; neadevărat, neexact, greșit, incorect. ♦ (Despre oameni) Care nu este punctual. – Din fr. inexact.

inexactitate
INEXACTITÁTE, inexactități, s.f. Lipsă de exactitate, neexactitate; (concr.) afirmație inexactă, greșeală, eroare, neadevăr. ♦ Lipsă de punctualitate. – In^1- + exactitate sau inexact + suf. -itate.

inexcitabil
INEXCITÁBIL, -Ă, inexcitabili, -e, adj. (Rar) Neexcitabil. – Din fr. inexcitable.

inexcitabilitate
INEXCITABILITÁTE s.f. (Rar) Neexcitabilitate. – Din fr. inexcitabilité.

inexigibil
INEXIGÍBIL, -Ă, inexigibili, -e, adj. (Livr.) Care nu poate fi pretins. – Din fr. inexigible.

inexigibilitate
INEXIGIBILITÁTE s.f. (Livr.) Însușirea a ceea ce este inexigibil. – Din fr. inexigibilité.

inexistent
INEXISTÉNT, -Ă, inexistenți, -te, adj. Care nu există; neexistent, nul (1). ♦ Fig. (Despre oameni) Care nu se face remarcat, lipsit de importanță, de valoare; șters, neglijabil. – Din fr. inexistant.

inexistenta
INEXISTÉNȚĂ s.f. Faptul de a nu exista; lipsă de existență; neexistență. – Din fr. inexistence.

inexorabil
INEXORÁBIL, -Ă, inexorabili, -e, adj. Care nu poate fi înduplecat, neînduplecat, implacabil. – Din fr. inexorable, lat. inexorabilis.

inexorabilitate
INEXORABILITÁTE s.f. (Rar) Caracterul a ceea ce este inexorabil. – Din fr. inexorabilité.

inexperienta
INEXPERIÉNȚĂ s.f. (Rar) Lipsă de experiență, de deprindere; neexperiență. [Pr.: -ri-en-] – Din fr. inexpérience, lat. inexperientia.

inexperimentat
INEXPERIMENTÁT, -Ă, inexperimentați, -te, adj. (Despre persoane) Căruia îi lipsește experiența, nedeprins; care are experiență insuficientă, neexperimentat. ♦ Care nu a fost încă experimentat; neîncercat. – Din fr. inexpérimenté.

inexpiabil
INEXPIÁBIL, -Ă, inexpiabili, -e, adj. (Livr) Care nu poate fi ispășit; de neispășit. [Pr.: -pi-a-] – Din fr. inéxpiable.

inexplicabil
INEXPLICABIL, -Ă, inexplicabili, -e, adj. Care nu se poate explica, neexplicabil; de neînțeles; p.ext. ciudat, curios, straniu, bizar. – Din fr. inexplicable, lat. inexplicabilis.

inexploatabil
INEXPLOATÁBIL, -Ă, inexploatabili, -e, adj. Care nu se poate exploata, neexploatabil. – Din fr. inexploitable.

inexplorabil
INEXPLORÁBIL, -Ă, inexplorabili, -e, adj. (Adesea fig.) Care nu poate fi explorat, cercetat, analizat; neexplorabil. – Din fr. inexplorable.

inexplorat
INEXPLORÁT, -Ă, inexplorați, -te, adj. (Adesea fig.) Care nu a fost explorat, cercetat, analizat; necercetat, neexplorat. – Din fr. inexploré.

inexplozibil
INEXPLOZÍBIL, -Ă, inexplozibili, -e, adj. Care nu este explozibil, care nu poate face explozie; neexplozibil. – Din fr. inexplosible.

inexpresiv
INEXPRESÍV, -Ă, inexpresivi, -e, adj. Care este lipsit de expresivitate; neexpresiv, șters. – Din fr. inexpressif.

inexprimabil
INEXPRIMÁBIL, -Ă, inexprimabili, -e, adj. Care nu poate fi redat prin cuvinte; de nespus; indicibil, neexprimabil, inefabil. – Din fr. inexprimable.

inexpugnabil
INEXPUGNÁBIL, -Ă, inexpugnabili, -e, adj. (Despre locuri fortificate) Care nu poate fi cucerit; de neînvins. – Din fr. inexpugnable, lat. inexpugnabilis.

inexpugnabilitate
INEXPUGNABILITÁTE s.f. (Rar) Însușirea sau starea a ceea ce este inexpugnabil. – Din fr. inexpugnabilité.

inextensibil
INEXTENSÍBIL, -Ă, inextensibili, -e, adj. Care nu se poate extinde; neextensibil. – Din fr. inextensible.

inextensibilitate
INEXTENSIBILITÁTE s.f. (Rar) Calitate a ceea ce este inextensibil. – Din fr. inextensibilité.

inextenso
IN EXTÉNSO loc. adv. Pe larg, în detaliu; în întregime. – Loc. lat.

inextingibil
INEXTINGÍBIL, -Ă, inextingibili, -e, adj. Care nu poate fi stins; care nu încetează. – Din fr. inextinguible (după stinge).

inextremis
IN EXTRÉMIS loc. adv. 1. Silit de împrejurări, neavând altă posibilitate; în ultimă instanță. 2. Pe patul de moarte, în ultimul moment al vieții. – Loc. lat.

inextricabil
INEXTRICÁBIL, -Ă, inextricabili, -e, adj. (Rar; despre situații, întâmplări etc.) Foarte încurcat și complicat; de neînțeles, de nelămurit. – Din fr. inextricable, lat. inextricabilis.

infailibil
INFAILÍBIL, -Ă, infailibili, -e, adj. Care nu poate greși, care nu se poate înșela; perfect, desăvârșit, fără cusur. [Pr.: -fa-i-] – Din fr. infaillible.

infailibilitate
INFAILIBILITÁTE s.f. Faptul de a fi infailibil; natura, caracterul sau starea a ceea ce este infailibil. [Pr.: -fa-i-] – Din fr. infaillibilité.

infam
INFÁM, -Ă, infami, -e, adj. (Adesea substantivat) Care merită disprețul societății, care trebuie înfierat; ticălos, josnic. mârșav. ♦ Fig. Oribil, groaznic. – Din fr. infame, lat. infamis.

infama
INFAMÁ, infamez, vb. I. Tranz. (Livr.) A acuza pe nedrept; a defăima. – Din lat., it. infamare.

infamant
INFAMÁNT, -Ă, infamanți, -te, adj. Care atrage înfierarea publică, care aruncă asupra cuiva dezonoarea, dezaprobarea, oprobriul; rușinos, degradant, dezonorant, infamator. – Din fr. infamant, it. infamante.

infamare
INFAMÁRE, infamări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a infama; defăimare. – V. infama.

infamator
INFAMATÓR, -OÁRE, infamatori, -oare, adj. (Rar) Infamant, calomniator, defăimător. – Din it. infamatore.

infamie
INFAMÍE, infamii, s.f. Caracterul a ceea ce este infam; (concr.) faptă sau vorbă infamă; ticăloșie, josnicie, mârșăvie. ♢ Expr. A țintui (sau a pune pe cineva) la stâlpul infamiei = a supune (pe cineva) oprobriului public; a condamna, a înfiera (pe cineva). – Din fr. infamie, lat. infamia.

infante
INFÁNTE, -Ă, infanți, -te, s.m. și f. Titlu dat copiilor regelui Spaniei (și al Portugaliei), în afară de primul născut; persoană care poartă acest titlu. – Din sp. infante. Cf. it. i n f a n t e.

infanterie
INFANTÉRIE s.f. Una dintre armele de bază, caracterizată prin faptul că duce lupta pe jos; pedestrime. ♢ Infanterie moto = infanterie dotată cu auto vehicule pentru transportul personalului și al utilajului tehnic de luptă în timpul deplasărilor. Infanterie marină = parte din forțele maritime care luptă pe uscat în sprijinul unităților de marină. – Din rus. infanteriia, fr. infanterie.

infanterist
INFANTERÍST, infanteriști, s.m. Militar din infanterie; pedestru, pedestraș, pifan, odivoi. – Din rus. infanterist.

infanticid
INFANTICÍD, infanticiduri, s.n. (Jur.) Ucidere a propriului copil; pruncucidere. ♦ Ucidere a unui copil. – Din fr. infanticide, lat. infanticidium.

infantil
INFANTÍL, -Ă, infantili, -e, adj. De copii, pentru copii, referitor la copii, al copiilor. ♢ Paralizie infantilă = poliomielită. ♢ Fig. Copilăresc, pueril, neserios. – Din fr. infantile, lat. infantilis.

infantilism
INFANTILÍSM s.n. Anomalie în dezvoltarea corporală și psihică, caracterizată prin persistența, la vârsta adultă, a unor trăsături morfologice și funcționale specifice copilăriei. – Din fr. infantilisme.

infarct
INFÁRCT, infarcte, s.n. Boală care constă în distrugerea unui organ sau a unei părți dintr-un organ ca urmare a astupării unei artere sau a unei vene terminale. ♢ Infarct miocardic = boală datorată producerii infarctului în miocard, în urma obstruării unei ramuri a arterei coronare. – Din fr. infarctus, germ. Infarkt.

infatigabil
INFATIGÁBIL, -Ă, infatigabili, -e, adj. (Livr.) Neobosit, zelos. – Din fr. infatigable.

infatua
INFATUÁ, infatuez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) înfumura, a (se) îngâmfa. [Pr.: -tu-a] – Din fr. infatuer.

infatuare
INFATUÁRE, infatuări, s.f. Acțiunea de a (se) infatua; îngâmfare, înfumurare. [Pr.: -tu-a-] – V. infatua.

infatuat
INFATUÁT, -Ă, infatuați, -te, adj. Plin de sine însuși, îngâmfat, înfumurat. [Pr.: -tu-at] – Din fr. infatué. Cf. it. i n f a t u a t o.

infect
INFÉCT, -Ă, infecți, -te, adj. 1. (Despre mirosuri) Greu, urât, puturos, rău; (despre aer) stricat, viciat, greu. 2. (Despre obiecte) Cu aspect respingător, neîngrijit, murdar, urât, de calitate proastă; rău. 3. (Despre oameni și manifestările lor) Cu caracter josnic, mârșav, oribil. – Din fr. infect, lat. infectus.

infecta
INFECTÁ, infectez, vb. I. 1. Refl. A contracta o infecție (1), a face o infecție, a se umple cu substanțe sau germeni vătămători. 2. Tranz. A transmite microbi, a răspândi substanțe vătămătoare etc.; a contamina. ♦ Fig. A corupe, a strica moralicește. – Din fr. infecter.

infectant
INFECTÁNT, -Ă, infectanți, -te, adj. Care provoacă infecție; infecțios. – Din fr. infectant.

infectare
INFECTÁRE, infectări, s.f. Acțiunea de a (se) infecta și rezultatul ei. – V. infecta.

infectat
INFECTÁT, -Ă, infectați, -te, adj. Care prezintă infecție (1); care este contaminat cu substanțe sau germeni vătămători. – V. infecta.

infectocontagios
INFECTOCONTAGIÓS, -OÁSĂ, infectocontagioși, -oase, adj. (Despre boli) Care se răspândește ușor, care contaminează. [Pr.: -gi-os] – Infect+contagios.

infectie
INFÉCȚIE, infecții, s.f. 1. Proces rezultat din pătrunderea și dezvoltarea în organism a unor agenți patogeni (paraziți, microbi sau viruși) și din reacția țesuturilor la acest atac, manifestată prin inflamații, supurații, cangrene etc. 2. Miros urât, duhoare, putoare, miasmă. ♦ Fig. Contagiune morală. [Var.: infecțiúne s.f.] – Din fr. infection.

infectios
INFECȚIÓS, -OÁSĂ, infecțioși, -oase, adj. (Despre boli) Provocat de o infecție; care se transmite de la o ființă la alta, care produce infecție; molipsitor, contagios, infectant. [Pr.: -ți-os] – Din fr. infectieux.

infectiozitate
INFECȚIOZITÁTE, infecțiozități, s.f. Capacitate a unui germen de a pătrunde într-un organism receptiv, de a se menține și înmulți în așa fel încât transmiterea de la organismul invadat la altul să se poată face cu ușurință. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. infectiosité.

infectiune
INFECȚIÚNE s.f. v. infecție.

infera
INFERÁ, inferez, vb. I. Intranz. (Rar) A trage o concluzie generală din mai multe fapte particulare. – Din fr. inférer.

inferenta
INFERÉNȚĂ, inferențe, s.f. Operație logică de trecere de la un enunț la altul și în care ultimul enunț este dedus din primul. – Din fr. inférence.

inferior
INFERIÓR, -OÁRĂ, inferiori, -oare, adj. 1. Care este așezat dedesubt sau mai jos. ♦ (Despre ape curgătoare sau despre regiuni de pe cursul lor) Situat mai aproape de vărsare decât de izvor. 2. Care este din punct de vedere numeric mai mic decât altul. 3. Care are un rang, o funcție sau un grad mai mic decât altul. ♦ (Substantivat) Subaltern, subordonat (într-o funcție). 4. Care este de calitate mai proastă, valorează mai puțin sau are importanță mai mică decât altul. ♢ (În vechea organizare a școlii) Curs inferior = ciclu de învățământ cuprinzând primele patru clase ale liceului. [Pr.: -ri-or] – Din fr. inférieur, lat. inferior.

inferioritate
INFERIORITÁTE, inferiorități, s.f. Faptul de a fi inferior; stare a ceea ce este inferior; slăbiciune, scădere, dezavantaj (în comparație cu altceva). [Pr.: -ri-o-] – Din fr. infériorité.

infern
INFÉRN s.n. 1. Loc unde sălășluiesc sufletele celor păcătoși, după moarte, supuse la chinuri veșnice; iad, gheenă, tartar; hades, orc. 2. Fig. Loc de dezordine și de confuzie; viață plină de chinuri, mizerabilă; situație chinuitoare, greu de suportat, tortură sufletească. [Pl. și: (rar) infernuri, inferne] – Din lat. infernus.

infernal
INFERNÁL, -Ă, infernali, -e, adj. De infern, din infern; drăcesc, diabolic. ♢ Mașină infernală = bombă cu mecanism de ceasornic, folosită de teroriști pentru a săvârși atentate. ♦ Fig. Înspăimântător, groaznic, teribil. – Din fr. infernal, lat. infernalis.

infertil
INFERTÍL, -Ă, infertili, -e, adj. 1. (Rar) Nefertil. 2. (Med.) Steril, sterp. – Din fr. infertile.

infertilitate
INFERTILITÁTE s.f. 1. (Rar) Însușirea sau starea a ceea ce este infertil (1). 2. (Med.) Imposibilitate a femeii de a concepe un făt viu sau viabil; (impr.) sterilitate. – Din fr. infertilité.

infesta
INFESTÁ, pers. 3 infestează, vb. I. Tranz. A bântui, a pustii, a nimici; a invada. – Din fr. infester.

infestare
INFESTÁRE, infestări, s.f. Acțiunea de a infesta și rezultatul ei. ♦ Infestație (1). – V. infesta.

infestatie
INFESTÁȚIE, infestații, s.f. 1. Contaminare a unui organism cu paraziți vegetali sau animali, ducând la apariția unei stări patologice specifice; infestare. 2. Pătrundere a unor insecte dăunătoare în cereale și în produsele rezultate din prelucrarea acestora, provocând degradarea produselor. – Din fr. infestation.

infidel
INFIDÉL, -Ă, infideli, -e, adj. 1. Care nu este fidel; nestatornic, necredincios în sentimente, care își calcă angajamentele față de cineva, nefidel; (despre soți) care calcă credința conjugală. 2. Inexact, care nu exprimă adevărul, realitatea. – Din fr. infidèle, lat. infidelis.

infidelitate
INFIDELITÁTE, (2) infidelități, s.f. 1. Lipsă de fidelitate, de credință; nestatornicie în sentimente, nefidelitate; spec. încălcare a credinței conjugale. 2. (Concr.) Faptă care dovedește nestatornicia în dragoste. 3. Inexactitate, neadevăr. – Din fr. infidélité, lat. infidelitas, -atis.

infiltra
INFILTRÁ, infiltrez, vb. I. Refl. (Despre lichide, la pers.3) A pătrunde și a curge, a trece, a străbate, a se strecura treptat într-un mediu poros. ♦ Tranz. si refl. Fig. A pătrunde sau a face să pătrundă undeva, a (se) strecura pe nesimțite, neobservat. [Var.: înfiltrá vb. I] – Din fr. infiltrer.

infiltrare
INFILTRÁRE, infiltrări, s.f. Acțiunea de a (se) infiltra și rezultatul ei; infiltrație. [Var.: înfiltráre s.f.] – V. infiltra

infiltrat
INFILTRÁT^1, infiltrate, s.n. 1. (Și în sintagma infiltrat TBC) Leziune incipientă a tuberculozei pulmonare, datorită reactivării unor focare vechi de infecție tuberculoasă sau localizării recente a unei noi infecții. 2. Acumulare într-un organ sau într-un țesut al leucocitelor sau a altor celule ca reacție la pătrunderea unor agenți infecțioși, traumatici, alergici etc. – Din. fr. infiltrat, germ. Infiltrat.

INFILTRÁT^2, -Ă, infiltrați, -te, adj. 1. Care a pătruns undeva (neobservat). 2. (În sintagma) Țesut infiltrat = țesut în care s-au acumulat elemente celulare pentru a combat un agent vătămător (microbian). – V. infiltra.

infiltratie
INFILTRÁȚIE, infiltrații, s.f. 1. Infiltrare. ♦ Pătrundere a apei în roci sau în pământ sub influența gravitației, a forțelor capilare, a presiunii hidrostatice, prin pori, găuri, crăpături etc. ♦ Pătrundere într-un mediu al unui fluid. ♦ Cantitate de apă provenită din precipitațiile atmosferice care pătrunde în pământ. 2. Pătrundere și localizare a unui agent vătămător într-o celulă, într-un țesut sau într-un organ; boală provocată de acest agent. [Var.: infiltrațiúne, înfiltráție s.f.] – Din fr. infiltration.

infiltratiune
INFILTRAȚIÚNE s.f. v. infiltrație.

infim
INFÍM, -Ă, infimi, -e, adj. Extrem de mic; minuscul, neînsemnat. – Din fr. infime, lat. infimus.

infinit
INFINÍT, -Ă, (1, 3) infiniți, -te, adj., s.m., (2) infinituri, s.n. 1. Adj. Care nu are margini, limite; nesfârșit^2, nemărginit, nemăsurat; p. ext. foarte mare, considerabil. ♢ (Adverbial) Infinit mai valoros decât... 2 S.n. Categorie care exprimă natura absolută a materiei, proprietatea ei de a fi nelimitată în spațiu și în timp și inepuizabilă pentru cunoaștere; ceea ce nu are sau pare că nu are limită în spațiu sau în timp; nesfârșit^1. ♢ Loc. adv. La infinit = în chip nelimitat, fără încetare. 3. S.m. (Mat.) Mărime variabilă care poate lua valori mai mari decât orice mărime dată. – Din. infinitus, fr. infini.

infinitate
INFINITÁTE, infinități, s.f. Cantitate, număr foarte mare de... – Din fr. infinité, lat. infinitas, -atis.

infinitezimal
INFINITEZIMÁL, -Ă, infinitezimali, -e, adj. 1. Foarte mic, minuscul, infim. 2. (Mat.; despre mărimi variabile) Care tinde către zero. ♢ Calcul infinitezimal = calcul care operează cu mărimi infinitezimale. – Din fr. infinitésimal.

infinitism
INFINITÍSM s.n. Concepție metafizică care admite că universul este infinit. – Infinit + suf. -ism.

infinitiv
INFINITÍV, infinitive, s.n. (Gram.; adesea adjectival) Mod nepersonal, considerat drept forma-tip a verbului și care denumește acțiunea exprimată de verb fără referire la nuanțele ei modale, temporale sau personale. – Din fr. infinitif, lat. infinitivus.

infinitival
INFINITIVÁL, -Ă, infinitivali, -e, adj. Care privește infinitivul, care ține de infinitiv, care provine din infinitiv. – Infinitiv + suf. -al.

infirm
INFÍRM, -Ă, infirmi, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care are o infirmitate; schilod, neputincios, invalid, beteag. – Din fr. infirme, lat. infirmus.

infirma
INFIRMÁ, infírm, vb. I. Tranz. A anula, a respinge, a declara nevalabil; a dovedi ca neadevărat, nefundat. ♦ A desființa un act (sau o măsură) ca fiind nelegal sau netemeinic; a invalida. – Din fr. infirmer, lat. infirmare.

infirmabil
INFIRMÁBIL, -Ă, infirmabili, -e, adj. Care poate fi infirmat. – Din fr. infirmable.

infirmare
INFIRMÁRE, infirmări, s.f. Acțiunea de a infirma și rezultatul ei; invalidare. – V. infirma.

infirmativ
INFIRMATÍV, -Ă, infirmativi, -e, adj. (Jur.) Care anulează (o sentință). – Din fr. infirmatif.

infirmerie
INFIRMERÍE, infirmerii, s.f. Local sau încăpere unde se îngrijesc sau se examinează bolnavii și care funcționează pe lângă formații militare, internate etc. – Din fr. infirmerie.

infirmier
INFIRMIÉR, -Ă, infirmieri, -e, s.m. și f. Persoană calificată care îngrijește bolnavii la infirmerie. ♦ Persoană din personalul sanitar auxiliar care lucrează într-un spital, într-o policlinică, într-un dispensar. [Pr.: -mi-er] – Din fr. infirmier.

infirmitate
INFIRMITÁTE, infirmități, s.f. Starea celui infirm; defect fizic congenital sau dobândit în urma unui accident, a unei boli etc.; beteșug, betegeală, betegie; invaliditate. ♦ Fig. Slăbiciune morală, imperfecțiune. – Din fr. infirmité, lat. inmmitas, -ans.

infix
INFÍX, infixe, s.n. Element fonetic (de obicei consoană) care se inserează în rădăcina unui cuvânt și are o valoare morfologică. – Din fr. infixe.

inflama
INFLAMÁ, pers. 3 inflamează, vb. I. Refl. (Med.; despre o parte a corpului, un organ) A suferi o inflamație; a se umfla. – Din lat. inflammare, fr. enflammer.

inflamabil
INFLAMÁBIL, -Ă, inflamabili, -e, adj. Care se aprinde ușor, care ia foc și arde repede. ♦ (Chim.) Care produce, la o temperatură relativ joasă, gaze sau vapori care împreună cu aerul atmosferic pot da un amestec de combustibil. – Din fr. inflammable.

inflamabilitate
INFLAMABILITÁTE s.f. Proprietate a unei substanțe, a unui corp de a fi inflamabil. – Din fr. inflammabilité.

inflamare
INFLAMÁRE, inflamări, s.f. Acțiunea de a se inflama și rezultatul ei; inflamație. – V. inflama.

inflamat
INFLAMÁT, -Ă, inflamați, -te, adj. (Despre o parte a corpului, un organ) Care a suferit un proces de inflamație; umflat. – V. inflama.

inflamator
INFLAMATÓR, -OÁRE, inflamatori, -oare, adj. Care se manifestă printr-o inflamație; care provoacă o inflamație. – Din fr. inflammatoire.

inflamatie
INFLAMÁȚIE, inflamații, s.f. Proces patologic datorat unui excitant chimic, fizic și mai ales microbian și manifestat prin durere, temperatură, înroșirea și umflarea locului bolnav; umflătură. [Var.: inflamațiune s.f.]. – Din fr. inflammation, lat. inflammatio.

inflamatiune
INFLAMAȚIÚNE s.f. v. inflamație.

inflatie
INFLÁȚIE, inflații, s.f. Fenomen specific perioadelor de criză economică, constând în deprecierea banilor de hârtie aflați în circulație ca urmare fie a emiterii unei mase bănești peste nevoile reale ale circulației, fie a reducerii volumului producției și circulației mărfurilor, fapt care duce la scăderea puterii de cumpărare a banilor. [Var.: inflațiúne s.f.] – Din fr. inflation.

inflationist
INFLAȚIONÍST, -Ă, inflaționiști, -ste, adj. Care are caracter de inflație. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. inflationniste.

inflatiune
INFLAȚIÚNE s.f. v. inflație.

inflexibil
INFLEXÍBIL, -Ă, inflexibili, -e, adj. Care nu poate fi îndoit; neflexibil, tare, nemlădios. ♦ Fig. Neimpresionabil; neînduplecat, ferm, intransigent. – Din fr. inflexible, lat. inflexibilis.

inflexibilitate
INFLEXIBILITÁTE s.f. Însușirea a ceea ce este inflexibil; neflexibilitate. ♦ Fig. Fermitate, tărie, intransigență. – Din fr. inflexibilité.

inflexiune
INFLEXIÚNE, inflexiuni, s.f. 1. Schimbare a înălțimii unui sunet; schimbare a tonului, a accentului în vorbire sau în cânt; ușurința cuiva de a-și schimba tonul. 2. (Mat.; în sintagma) Punct de inflexiune = punct în care curba își schimbă sensul concavității. [Pr.: -xi-u-] – Din fr. inflexion, lat. inflexio, -onis.

inflictiune
INFLICȚIÚNE, inflicțiuni, s.f. (Rar) Pedeapsă. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. infliction, lat. inflictio, -onis.

inflige
INFLÍGE, inflíg, vb. III. Tranz. (Rar) A pedepsi. – Din fr. infliger.

inflorescenta
INFLORESCÉNȚĂ, inflorescențe, s.f. Ansamblu de flori dispuse pe un ax sau pe un complex de axe în diferite moduri, specifice diferitelor familii de plante cărora le aparține. ♦ Totalitate a florilor dispuse pe un lujer. – Din fr. inflorescence.

influent
INFLUÉNT, -Ă, influenți, -te, adj. Care are trecere, influență; puternic. – Din fr. influent.

influenta
INFLUENȚÁ, influențez, vb. I. Tranz. și intranz. A exercita o influență asupra unei ființe sau a unui lucru; a înrâuri. ♢ Refl. recipr. Două forțe care se influențează reciproc. – Din fr. influencer.

influentabil
INFLUENȚÁBIL, -Ă, influențabili, -e, adj. Care poate fi influențat cu ușurință. – Din fr. influençable.

influentare
INFLUENȚÁRE, influențări, s.f. Acțiunea de a influența și rezultatul ei. – V. influența.

influenta
INFLUÉNȚĂ^1, influențe, s.f. 1. Acțiune exercitată asupra unui lucru sau asupra unei ființe, putând duce la schimbarea lor; înrâurire. ♦ Spec. Acțiune pe care o persoană o exercită asupra alteia (deliberat, pentru a-i schimba caracterul, evoluția, sau involuntar, prin prestigiul, autoritatea, puterea de care se bucură). 2. (Fiz.; în sintagma) Electrizare prin influență = separare a sarcinilor electrice și redistribuirea lor pe suprafața unui conductor, datorită acțiunii unui câmp electric; inducție electrostatică. [Var.: influénție, influínță s.f.] – Din fr. influence.

INFLUÉNȚĂ^2, influențe, s.f. (înv.) Nume dat unei boli epidemice asemănătoare cu gripa; p. gener. gripă. – Din fr., it. influenza, germ. Influenza.

influentie
INFLUÉNȚIE s.f. V. influență^1.

influinta
INFLUÍNȚĂ s.f. V. influență^1.

influx
INFLÚX, influxuri, s.n. 1. (Fiziol.; în sintagma) Influx nervos = propagare a unei excitații de-a lungul unei fibre nervoase. 2. (Fiz.) Numărul de particule (produse de acceleratoare) care trec prin unitatea de arie a unei suprafețe perpendiculare pe direcția de mișcare a particulelor. – Din fr. influx.

infolio
IN-FÓLIO adj. invar. (Despre formatul unei cărți) În care coala de hârtie este îndoită în două, formând patru pagini; (despre cărți, adesea substantivat) care are acest format. [Pr.: -li-o] – Loc. lat.

inform
INFÓRM, -Ă, informi, -e, adj. Care nu are o formă determinată sau un contur precis. fără formă; care este lucrat grosolan, care are forma nepotrivită, brută, dizgrațioasă. ♦ Fig. Imperfect, nedesăvârșit. – Din fr. informe, lat. informis.

informa
INFORMÁ, informez, vb. I. Tranz. A da cuiva informații despre ceva sau despre cineva, a face cunoscut; a înștiința. ♦ Refl. A căuta să se pună la curent cu ceva, a lua, a strânge informații, a se interesa, a se iniția, a se documenta, a se edifica. – Din fr. informer, lat. informare.

informal
INFORMÁL, -Ă, informali, -e, adj. 1. (În sociologie; despre relații sociale) Care se desfășoară în absența determinărilor și cadrelor instituționale, oficiale, formale; neoficial, neprotocolar, familiar. 2. (Despre pictura abstracționistă) Caracterizat prin lipsa oricărei organizări a materiei picturale; abstract. ♦ (Despre pictori) Care practică arta informală sau abstractă. – Din engl. informal, fr. informel.

informare
INFORMÁRE, informări, s.f. Acțiunea de a (se) informa și rezultatul ei. – V. informa.

informat
INFORMÁT, -Ă, informați, -te, adj. Care a primit sau și-a procurat informații; care s-a documentat prin cercetări amănunțite. – V. informa.

informatica
INFORMÁTICĂ s.f. Știință care se ocupă cu studiul prelucrării informației (3) cu ajutorul sistemelor automatice de calcul. – Din fr. informatique.

informatician
INFORMATICIÁN, -Ă, informaticieni, -e, s.m. și f. Specialist în informatică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. informaticien.

informativ
INFORMATÍV, -Ă, informativi, -e, adj. Care are rolul de a informa, care servește ca informator, de informație. – Din fr. informatif.

informator
INFORMATÓR, -OÁRE, informatori, -oare, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care dă sau culege informații. 2. Adj. Care dă, procură informații. – Din fr. informateur.

informatie
INFORMÁȚIE, informații, s.f. 1. Comunicare, veste, știre care pune pe cineva la curent cu o situație. 2. Lămurire asupra unei persoane sau asupra unui lucru; totalitate a materialului de informare și de documentare; izvoare, surse. 3. Fiecare dintre elementele noi, în raport cu cunoștințele prealabile, cuprinse în semnificația unui simbol sau a unui grup de simboluri (text scris, mesaj vorbit, imagini plastice, indicație a unui instrument etc.). ♢ Teoria informației = teoria matematică a proprietăților generale ale surselor de informație, ale canalelor de transmisie și ale instalațiilor de păstrare și de prelucrare a informațiilor. 4. (Biol.; în sintagma) Informație genetică = totalitate a materialului genetic dintr-o celulă capabilă să creeze secvențe de aminoacizi care, la rândul lor, formează proteine active. – Din fr. information, lat. informatio.

informational
INFORMAȚIONÁL, -Ă, informaționali, -e, adj. Care conține sau dă informații, de informație. [Pr.: -ți-o-] – Din informație.

infra
ÍNFRA^1 adv. (În notația bibliografică) Dedesubt, mai jos, mai departe. – Cuv. lat.

ÍNFRA^2- Element de compunere care înseamnă „dedesubt, sub” și care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din lat. infra, fr. infra-.

infraacustic
INFRAACÚSTIC, -Ă, infraacustici, -ce, adj. (Fiz.; despre vibrații acustice) A cărei frecvență se află sub limita inferioară a domeniului de audibilitate. – Din fr. infra-acoustique.

infractor
INFRACTÓR, -OÁRE, infractori, -oare, s.m. și f. Persoană care a comis o infracțiune. – Din fr. infracteur, lat. infractor.

infractional
INFRACȚIONÁL, -Ă, infracționali, -e, adj. Privitor la o infracțiune, cu caracter de infracțiune. [Pr.: -ți-o-] -1. – Infracțiune + suf. -al.

infractionalitate
INFRACȚIONALITÁTE s.f. Totalitatea infracțiunilor săvârșite pe un anumit teritoriu într-o anumită perioadă de timp; criminalitate. [Pr.: -ți-o-] – Infracțional + suf. -itate.

infractiune
INFRACȚIÚNE, infracțiuni, s.f. Faptă care prezintă pericol social, constând în încălcarea unei legi penale, în săvârșirea, cu vinovăție, a unei abateri de la legea penală, și care este sancționată de lege. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. infraction, lat. infractio, -onis.

inframicrob
INFRAMICRÓB, inframicrobi, s.m. Microorganism de dimensiuni foarte reduse, puțin evoluat și incomplet organizat, care nu-și poate realiza singur metabolismul și care se găsește ca parazit obligatoriu în celula vie. – Infra^2-+microb.

inframicrobian
INFRAMICROBIÁN, -Ă, inframicrobieni, -e, adj. Care aparține inframicrobilor, privitor la inframicrobi, de inframicrobi. [Pr.: -bi-an] – Inframicrob + suf. -ian. Cf. fr. i n f r a m i c r o b i e n.

inframicrobiolog
INFRAMICROBIOLÓG, -Ă, inframicrobiologi, -ge, s.m. și f. Specialist în inframicrobiologie. [Pr.: -bi-o-] – Din inframicrobiologie (derivat regresiv).

inframicrobiologie
INFRAMICROBIOLOGÍE s.f. Disciplină a biologiei care se ocupă cu studiul inframicrobilor; virusologie. [Pr.: -bi-o-] – Infra-+microbiologie.

infrarosu
INFRARÓȘU, -IE, infraroșii, adj., s.n. 1. Adj. (În sintagma) Radiații infraroșii = radiații electromagnetice invizibile, penetrante, cu efect termic pronunțat, situate în spectru între limita roșie a domeniului luminii vizibile și microundele radioelectrice. 2. S.n. Domeniu spectral al radiațiilor infraroșii, situat între limita roșie a spectrului vizibil și radiațiile hertziene. – Infra-+roșu (după fr. infrarouge).

infrasonor
INFRASONÓR, -Ă, infrasonori, -e, adj. Referitor la infrasunete, care aparține infrasunetelor. – Din fr. infra-sonore.

infrastructural
INFRASTRUCTURÁL, -Ă, infrastructurali, -e, adj. De infrastructură, al infrastructurii. – Infrastructură + suf. -al (după it. infrastrutturale).

infrastructura
INFRASTRUCTÚRĂ, infrastructuri, s.f. 1. Ansamblul elementelor care susțin partea principală a unei construcții, care o fixează de teren și care transmite acestuia forțele. 2. Ansamblul instalațiilor de la sol necesare pentru decolarea, aterizarea, adăpostirea și întreținerea avioanelor. 3. Sistem de relații între elementele fundamentale ale unui macrosistem (social). – Din fr. infrastructure.

infrasunet
INFRASÚNET, infrasunete, s.n. Vibrație mecanică a unui mediu nepercepută de urechea omului (ci numai cu ajutorul simțului tactil), care se propagă sub formă de unde, ca și sunetele, dar având o frecvență mai mică decât a acestora. – Infra-+sunet (după fr. infra-son).

infraviral
INFRAVIRÁL, -Ă, infravirali, -e, adj. (Biol.) De infravirus. – De la infravirus.

infravirus
INFRAVÍRUS, infraviruși, s.n. (Biol.) Nume dat unor acizi nucleici deveniți autonomi și presupuși a fi capabili să determine anumite afecțiuni. – Din fr. infravirus.

infructuos
INFRUCTUÓS, -OÁSĂ, infructuoși, -oase, adj. Care nu dă rezultatele așteptate, care nu dă roade; zadarnic, inutil, nefructuos. [Pr.: -tu-os] – Din fr. infructueux, lat. infructuosus.

infundibul
INFUNDÍBUL, infundibule, s.n. (Anat.) Canal în formă de pâlnie care se află în diferite organe. – Din fr., lat. infundibulum.

infuza
INFUZÁ, infuzez, vb. I. Tranz. A turna apă clocotită peste o plantă medicinală pentru a obține o infuzie. – Din fr. infuser.

infuzare
INFUZÁRE, infuzări, s.f. Acțiunea de a infuza și rezultatul ei; infuzie. – V. infuza.

infuzibil
INFUZÍBIL, -Ă, infuzibili, -e, adj. (Despre unele materiale) Care nu se poate topi sau care se topește extrem de greu din cauza temperaturii sale de topire foarte înalte. – Din fr. infusible.

infuzie
INFÚZIE, infuzii, s.f. 1. Soluție apoasă obținută dintr-o plantă prin opărirea ei cu apă clocotită, în scopul extragerii principiilor active pe care le conține; medicament astfel obținut. 2. Încrucișare a unei rase neameliorate cu o rasă ameliorată timp de una sau două generații. [Var.: infuziúne s.f.] – Din fr. infusion, lat. infusio, -onis.

infuziune
INFUZIÚNE s.f. v. infuzie.

infuzor
INFUZÓR^1, infuzori, s.m. (La pl.) Clasă de protozoare care au corpul acoperit de cili, cu ajutorul cărora se deplasează; ciliat; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. [Var.: infuzóriu s.m.] – Din fr. infusoire, lat. infusorius.

INFUZÓR^2, infuzoare, s.n. Recipient de metal, de porțelan etc. cu capac, în care se prepară infuziile. – Din fi. infusoir.

infuzoriu
INFUZÓRIU s.m. v. infuzor^1.

inga
ÍNGA interj.

ingambament
INGAMBAMÉNT, ingambamente, s.n. Procedeu poetic cerut de necesități prozodice sau de dorința de a scoate în relief anumite cuvinte, care constă în trecerea unei părți de frază ori propoziție sau a unor cuvinte dintr-un vers în versul următor. – Cf. fr. e n j a m b e m e n t.

ingenios
INGENIÓS, -OÁSĂ, ingenioși, -oase, adj. 1. Care are mult spirit inventiv, multă agerime de minte; iscusit, dibaci. 2. Care este alcătuit, elaborat cu inventivitate, cu măiestrie, cu iscusință etc. [Pr.: -ni-os] – Din fr. ingénieux, lat. ingeniosus.

ingeniozitate
INGENIOZITÁTE, ingeniozități, s.f. Calitatea de a fi ingenios; inventivitate, măiestrie, iscusință, dibăcie; (concr.) procedeu, lucru etc. ingenios. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. ingéniosité.

ingenuitate
INGENUITÁTE s.f. Simplitate, naturalețe împletită cu sinceritate și naivitate; puritate, candoare (în comportări). [Pr.: -nu-i-] – Din fr. ingénuité, lat. ingenuitas, -atis.

ingenuu
INGÉNUU, -UĂ, ingenui, -ue, adj., s.f. 1. Adj. Care vădește simplitate, naturalețe împletită cu sinceritate și cu naivitate, plin de ingenuitate; candid. 2. S.f. Rol, personaj, eroină care reprezintă o fată inocentă, pură, candidă; p. ext. persoană ingenuă. [Pr.: -nu-u] – Din lat. ingenuus, fr. ingénu.

ingera
INGERÁ, ingerez, vb. I. Tranz. (Rar) A înghiți alimente. – Din fr. ingérer, lat. ingerere.

ingerabil
INGERÁBIL, -Ă, ingerabili, -e, adj. Care poate fi ingerat, înghițit. – Din fr. ingérable.

ingerare
INGERÁRE, ingerări, s.f. Acțiunea de a ingera și rezultatul ei; ingestie. – V. ingera.

ingerinta
INGERÍNȚĂ, ingerințe, s.f. Amestec ilegal, intervenție în treburile unei persoane sau în viața unui stat, tinzând la știrbirea libertății și a independenței de acțiune și la impunerea unui anumit punct de vedere. – Din fr. ingérence.

ingestie
INGÉSTIE, ingestii, s.f. Înghițire, introducere pe cale bucală a alimentelor sau a altor substanțe în stomac. – Din fr. ingestion.

inghinal
INGHINÁL, -Ă, inghinali, -e, adj. Care aparține abdomenului, referitor la abdomen, care se găsește în regiunea abdominală; de la vintre, de la stinghii. [Var.: inguinál, -ă adj.] – Din fr. inguinal.

inginer
INGINÉR, -Ă, ingineri, -e, s.m. și f. Specialist cu o pregătire tehnică și teoretică obținută într-un institut de învățământ superior, care prestează o activitate tehnică de proiectare, de cercetare, de organizare și de conducere a proceselor tehnologice dintr-o întreprindere; titlu deținut de această persoană. – Din it. ingegnere. Cf. rus. i n j e n e r, fr. i n g é n i e u r, germ. I n g e n i e u r.

ingineras
INGINERÁȘ, inginerași, s.m. Diminutiv al lui inginer; (peior.) inginer (tânăr) insuficient pregătit sau incapabil. – Inginer + suf. -aș.

ingineresc
INGINERÉSC, -EÁSCĂ, inginerești, adj. Care aparține inginerului sau ingineriei, privitor la inginer sau la inginerie, de inginer. – Inginer + suf. -esc.

inginerie
INGINERÍE s.f. 1. Profesiunea inginerului. 2. (În sintagma) Inginerie genetică = modificare a structurii genetice a unui organism prin introducerea de gene noi, aparținând unor organisme din aceeași specie sau din specii diferite, prin inserarea de gene sintetizate artificial sau prin reorganizarea materialului genetic propriu. – Inginer + suf. -ie.

ingrat
INGRÁT, -Ă, ingrați, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care nu-și manifestă recunoștința pentru serviciile și avantajele primite, (om) nerecunoscător. 2. Adj. Fig. Care nu răsplătește, nu satisface, nu corespunde eforturilor făcute; care produce mai puțin decât trebuie; dezavantajos; p. ext. anevoios, greu. – Din fr. ingrat, lat. ingratus.

ingratitudine
INGRATITÚDINE, ingratitudini, s.f. Însușirea de a fi ingrat; purtarea, atitudinea omului ingrat; nerecunoștință. – Din fr. ingratitude, lat. ingratitudo, -inis.

ingredient
INGREDIENT, ingrediente, s.n. Substanță care intră ca accesoriu în compoziția unui medicament, a unui aliment etc., fie pentru a-i conferi anumite calități, ca material de umplutură într-un produs etc.; ingrediență. [Pr.: -di-ent] – Din fr. ingrédient.

ingredienta
INGREDIÉNȚĂ, ingrediențe, s.f. (Ieșit din uz) Ingredient. [Pr.: -di-en-] – Ingredient + suf. -ență.

ingresiune
INGRESIÚNE, ingresiuni, s.f. Înaintare a mării în unele porțiuni mai coborâte ale continentelor, în special prin gurile fluviilor, formând adesea golfuri. – Din fr. ingression, lat. ingressio, -onis.

inguinal
INGUINÁL, -Ă adj. v. inghinal.

INGUINÁL, -Ă adj. v. inghinal.

ingurgita
INGURGITÁ, ingurgitez, vb. J. Tranz. A înghiți (mai ales un aliment). [Var.: îngurgitá vb. I] – Din fr. ingurgiter.

ingurgitare
INGURGITÁRE, ingurgitări, s.f. Faptul de a ingurgita; (rar) ingurgitație. [Var.: îngurgitáre s.f.] – V. ingurgita.

ingurgitatie
INGURGITÁȚIE, ingurgitații, s.f. (Rar) Ingurgitare. – Din fr. ingurgitation.

inhala
INHALÁ, inhalez, vb. I. Tranz. A absorbi pe căile respiratorii vapori, gaze sau lichide, a trage în piept, a inspira gaze, vapori etc. – Din fr. inhaler, lat. inhalare.

inhalare
INHALÁRE, inhalări, s.f. Faptul de a inhala. – V. inhala.

inhalator
INHALATÓR, inhalatoare, s.n. 1. Aparat care furnizează piloților de avion oxigenul necesar unei respirații normale în condițiile zborului la înălțimi mari, unde presiunea aerului este scăzută. 2. Aparat cu care se face o inhalație. – Din fr. inhalateur.

inhalatie
INHALÁȚIE, inhalații, s.f. Acțiunea de a inhala; absorbție pe căile respiratorii a unor vapori, gaze etc. în scopuri curative. – Din fr. inhalation, lat. inhalatio.

inhiba
INHIBÁ, inhíb, vb. I. 1. Tranz. A frâna, a împiedica, a încetini un proces fiziologic, o reacție chimică etc. 2. Refl. A se abține, a se reține, a se stăpâni. – Din fr. inhiber, lat. inhibere.

inhibant
INHIBÁNT, -Ă, inhibanți, -te, adj. Care inhibă; inhibitor. – Inhiba – + suf. -ant.

inhibare
INHIBÁRE, inhibări, s.f. Faptul de a (se) inhiba; inhibiție. – V. inhiba.

inhibat
INHIBÁT, -Ă, inhibați, -te, adj. 1. (Despre acțiuni, procese fiziologice, reacții chimice etc.) Care este frânat, împiedicat, încetinit în desfășurare. 2. (Despre oameni) Care nu se manifestă spontan, care se abține; reținut. – V. inhiba.

inhibitiv
INHIBITÍV, -Ă, inhibitivi, -e, adj. Inhibitor. – Din fr. inhibitif.

inhibitor
INHIBITÓR, -OÁRE, inhibitori, -oare, adj., s.m. 1. Adj. Care inhibă, inhibitiv. 2. S.m. Substanță chimică care, adăugat în proporții mici, poate încetini sau chiar împiedica anumite reacții chimice. ♦ Preparat sau tratament care frânează sau împiedică dezvoltarea unui agent patogen. un proces fiziologic etc. – Din fr. inhibiteur.

inhibitie
INHIBÍȚIE, inhibiții, s.f. 1. Proces fundamental al activității nervoase, opus excitației, care se manifestă prin diminuarea, frânarea sau suprimarea efectelor excitației. 2. (Chim.) Fenomen de oprire, de întârziere sau de micșorare a vitezei de desfășurare a unei reacții chimice cu ajutorul inhibitorilor. – Din fr. inhibition, lat. inhibitio.

inhumatie
INHUMÁȚIE, inhumații, s.f. (Rar) Înhumare. – Din fr. inhumation.

inic
INÍC, -Ă, inici, -ce, adj. (Livr.) Care nu este echitabil; inechitabil, nedrept. – Din fr. inique, lat. iniquus.

inicuitate
INICUITÁTE s.f. v. inicvitate.

inicvitate
INICVITÁTE, inicvități, s.f. (Livr.) Inechitate. [Var.: inicuitáte s.f.] – Din fr. iniquité, lat. iniquitas, -atis.

INICVITÁTE s.f. (Liv.) Inechitate. [Var. inicuitate s.f. / < lat. iniquitas, fr. iniquité].

inie
INÍE, inii, s.f. (Reg.) Apă amestecată cu gheață; sloi de gheață, mare și sfărâmicios, care plutește pe apă. – Din sl. inije.

inimaginabil
INIMAGINÁBIL, -Ă, inimaginabili, -e, adj. Care întrece orice închipuire, care nu se poate imagina, de neînchipuit, extraordinar, neimaginabil. – Din fr. inimaginabile.

inima
ÍNIMĂ, inimi, s.f. I. 1. Organ intern musculos central al aparatului circulator, situat în partea stângă a toracelui, care are rolul de a asigura, prin contracțiile sale ritmice, circulația sângelui în organism, la om și la animalele superioare; cord^1. ♦ Piept. 2. (Pop.) Stomac, burtă, pântece, rânză. ♢ Expr. A (mai) prinde (de) inimă = a scăpa de senzația de slăbiciune după ce a mâncat, a se (mai) întrema, a (mai) căpata putere. Pe inima goală = cu stomacul gol, fără a fi mâncat ceva. A (se) simți greu la inimă = a-i fi greață, a-i veni să verse. 3. (La cărțile de joc) Cupă^2. 4. Piesă sau organ de mașină care are formă asemănătoare cu o inimă (I 1). II. Fig. 1. Inima (I 1) considerată ca sediu al sentimentelor umane: a) (În legătură cu bucurii, plăceri) I s-a bucurat inima când a auzit vestea cea bună. ♢ Loc. adv. După (sau pe) voia (sau pofta) inimii = după plac, nestingherit, cum îi e dorința. Cu (sau din) toată inima sau cu dragă inimă = cu tot sufletul, cu foarte mare și sinceră placere. ♢ Expr. A râde inima în cineva sau a-i râde cuiva inima = a fi bucuros, satisfăcut, mulțumit. A unge (pe cineva) la inimă = a face (cuiva) plăcere; a încânta, a bucura (pe cineva). Cât îi cere (cuiva) inima = atât cât vrea, cât poftește, cât are plăcere. A-i merge (cuiva ceva) la inimă = a-i plăcea (ceva) foarte mult. A-și călca pe inimă = a renunța la propriul punct de vedere, la propria opinie sau plăcere. (A fi) cu inima ușoară = (a fi) fără griji, bine dispus, cu conștiința împăcată. b) (În legătură cu suferințe, dureri, necazuri) Îl doare la inimă când vede atâta risipă. ♢ Expr. A seca (sau a arde, a frige pe cineva) la inimă = a provoca (cuiva) o durere morală, o supărare mare. A i se rupe (sau a-i rupe cuiva) inima = a-i fi milă de cineva. A i se topi inima = a suferi foarte tare. A se sfârși la inimă = a se îmbolnăvi, a muri de durere, a fi colpeșit de durere. A avea ceva pe inimă = a fi chinuit de un gând neîmpărtășit, a avea o taină în suflet. A-și răcori inima = a spune ce are pe suflet, a-și descărca sufletul. A pune (ceva) la inimă = a se supăra (pentru ceva) mai mult decât merită. A-i strica (cuiva) inima = a-i spulbera (cuiva) buna dispoziție, a indispune (pe cineva), a mâhni (pe cineva). A rămâne cu inima friptă = a rămâne mâhnit, dezolat, îndurerat. Parcă mi-a trecut (sau mi-a dat cu) un fier ars (sau roșu) prin inimă, se spune când cineva primește pe neașteptate o veste tristă sau când îl cuprinde o durere fizică în mod brusc. Inimă albastră = suflet trist, îndurerat; tristețe, melancolie, mâhnire, deprimare; furie, ciudă, mânie, necaz. Inimă rea = mâhnire, durere, amărăciune. A-și face (sau a-i face cuiva) inimă rea = a se mâhni (sau a mâhni pe cineva). c) (În legătură cu sentimente de iubire) Inima-mi zboară la tine. ♢ Expr. A avea (pe cineva) în (sau la) inimă = a iubi (pe cineva). A-i rămâne (cuiva) inima la... = a rămâne cu gândul la cineva sau la ceva care i-a plăcut. A avea tragere de inimă (pentru...) sau a-l trage (pe cineva) inima să... = a se simți atras să facă ceva. d) (În legătură cu bunătatea sau răutatea cuiva, în loc. și în expr.) Inimă dreaptă = om drept, cinstit, corect. Inimă de aur = om bun. Slab de inimă = milos, impresionabil, influențabil. Cu inimă = bun, milos, înțelegător, uman. A avea inimă bună (sau de aur) sau a fi bun la inimă (sau cu inimă bună) = a fi bun, milos, înțelegător, darnic. A avea inima deschisă = a fi sincer, cinstit. A spune de la (sau din) inimă = a spune cu toată sinceritatea, fără reticențe, a vorbi deschis, fără rezerve. A avea inima largă = a fi mărinimos, milos, darnic. A se muia la inimă sau a (i) se înmuia (cuiva) inima = a deveni bun, milos; a se îndupleca. A nu-l lăsa pe cineva inima să..., se spune când cineva nu-și poate opri pornirile bune, acțiunile generoase. (A fi om) de inimă = (a fi om) bun, săritor. A fi fără inimă sau a fi rău (sau câinos, negru) la inimă = a fi rău, înrăit. (A avea) inimă haină (sau sălbatică) = (a fi) crud, neînțelegător, dușmănos, rău. (A avea) inimă de piatră (sau impietrită) = (a fi) nesimțitor, rău, fără suflet, rece. A i se împietri cuiva inima = a deveni insensibil la orice durere sau bucurie, a fi lipsit de omenie. e) (În legătură cu instincte sau presimțiri) Îmi spune inima că s-a întâmplat o nenorocire. f) (În legătură cu curajul, cu îndrăzneala sau cu energia, cu puterea de voință sau de acțiune a cuiva) Înfruntă pericolul cu inima rece. ♢ Cu inimă = (loc. adv.) energic, cu viața; (loc. adj. și adv.) inimos, curajos; pasionat. ♢ Expr. A(-și) pierde inima = a-și pierde curajul, speranța, a se descuraja. A-și lua inima în dinți = a-și face curaj, a se hotărî să întreprindă ceva. A-i veni (cuiva) inima la loc, se spune când cineva își recapătă calmul, echilibrul și curajul după un moment de emoție sau de spaimă. A (mai) prinde (la) inimă = a căpăta (din nou) putere, curaj, a se restabili sufletește, a nu-i mai fi teamă. A-i ține cuiva inima = a încuraja, a consola pe cineva. A i se face (cuiva) inima cât un purice = a-i fi (cuiva) frică de ceva; a se descuraja. A i se tăia inima = a-și pierde curajul. 2. Inima (I 1) considerată ca centru și simbol al vieții sufletești. L-am șters din inimă. ♢ Loc. adv. Din inimă sau din toată inima, din adâncul inimii = din tot sufletul, cu toată puterea sufletească. ♢ Expr. (A fi) cu inima împăcată = (a fi) cu conștiința împăcată, liniștită, curată. III. Fig. 1. Caracter, fire. Seamănă cu tatăl lui la chip și la inimă. 2. Ființa, om, individ. Înflăcărarea a cuprins toate inimile. IV. P. anal. 1. Mijloc, centru, interior. ♢ Expr. (Ir.) A rupe inima târgului = a) a cumpăra ce este mai prost, a face o afacere proastă; b) a impresiona cu ceva foarte tare. 2. Piesă sau element de construcție care ocupă un loc central într-un sistem tehnic sau într-un element al acestuia. ♢ Inima carului (sau a căruței = partea din mijloc a carului (sau a căruței), care leagă osia de dinainte cu cea de dinapoi. 3. Partea din interior a unei plante, a unei legume, a unui fruct; miez. 4. Partea cea mai importantă, esențială a unui lucru. [Pl. și (înv) inime. – Var.: ínemă s.f.] – Lat. anima.

inimic
INIMÍC, -Ă, adj., s.m. și f. v. inamic.

inimicitie
INIMICÍȚIE, inimiciții, s.f. (Livr.) Dușmănie, vrăjmășie, ură. – Din lat. inimicitia.

inimioara
INIMIOÁRĂ, inimioare, s.f. 1. Diminutiv al lui inimă; inimucă, inimuță. 2. Mistrie mică, ascuțită, folosită la netezirea formelor de turnătorie. – Inimă + suf. -ioară.

inimitabil
INIMITÁBIL, -Ă, inimitabili, -e, adj. Care nu poate fi (ușor) imitat; neimitabil. – Din fr. inimitable.

inimoi
INIMÓI, inimoaie, s.n. (Reg.) Inima carului. – Inimă + suf. -oi.

inimos
INIMÓS, -OÁSĂ, inimoși, -oase, adj. 1. Curajos; viteaz. 2. Bun, mărinimos, generos. 3. Care suferă, care se consumă pentru ceva mai mult decât ar trebui; pasionat. 4. (Rar) Făcut cu toată inima. – Inimă + suf. -os.

inimosie
INIMOȘÍE s.f. Însușirea celui inimos. – Inimos + suf. -ie.

inimuca
INIMÚCĂ, inimuci, s.f. (Rar) Inimioară. – Inimă + suf. -ucă.

inimuta
INIMÚȚĂ, inimuțe, s.f. (Rar) Inimioară. – Inimă + suf. -uță.

ininteligenta
ININTELIGÉNȚĂ s.f. (Rar) Lipsă de inteligență; nepricepere, neinteligență. – Din fr. inintelligence.

ininteligibil
ININTELIGÍBIL, -Ă, ininteligibili, -e, adj. Care nu se poate înțelege; neclar, neinteligibil, confuz. – Din fr. inintelligible.

inion
INIÓN, inioni, s.m. Protuberanță externă a osului occipital, considerată reper în măsurătorile antropometrice. [Pr.: -ni-on] – Din fr. inione.

inipera
INÍPERĂ s.f. v. ienuperă.

inisor
INIȘÓR, inișori, s.m. Diminutiv al lui in^2. ♢ Compus inișor-de-alior = linariță. ♦ Ineață (a). – In^2 + suf. -ișor.

iniste
ÍNIȘTE, iniști, s.f. Teren cultivat cu in^2; cultură de in^2. – In^2 +suf. -iște.

inita
ÍNIȚĂ s.f. (Bot.; reg.) Torțel. – In^2 + suf. -iță.

initia
INIȚIÁ, inițiez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) introduce într-un domeniu de activitate în care nu a lucrat; a da cuiva sau a căpăta primele cunoștințe. 2. Tranz. A face începutul, a pune bazele unei acțiuni, a organiza o mișcare, o activitate. [Pr.: -ți-a] – Din fr. initier, lat. initiare.

initial
INIȚIÁL, -Ă, inițiali, -e, adj., s.f. 1. Adj. (Adesea adverbial) Care este la început, de la început; începător. 2. S.f. Litera cu care se începe un cuvânt. ♦ Abreviere a prenumelui (și a numelui) unei persoane, formată din inițiale (2). [Pr.: -ți-al] – Din fr. initial.

initiat
INIȚIÁT, -Ă, inițiați, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care posedă cunoștințe suficiente într-un domeniu; cunoscător. [Pr.: -ți-at] – V. iniția. Cf. fr. i n i t i é.

initiatic
INIȚIÁTIC, -Ă, inițiatici, -ce, adj. (Livr.) 1. De inițiere. 2. Care poate fi înțeles numai de cei inițiați; ezoteric. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. initiatique, it. iniziatico.

initiativa
INIȚIATÍVĂ, inițiative, s.f. Faptul de a propune, de a organiza sau de a începe o acțiune, antrenând după sine și pe alții; însușirea celui care îndrăznește sau este dispus să întreprindă cel dintâi ceva, din îndemn propriu. ♢ Expr. Din proprie inițiativă = fără a fi îndemnat sau silit de altul. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. initiative.

initiator
INIȚIATÓR, -OÁRE, inițiatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care inițiază ceva, care are inițiativă într-o acțiune; promotor. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. initiateur.

initiere
INIȚIÉRE, inițieri, s.f. Acțiunea de a (se) iniția și rezultatul ei. [Pr.: -ți-e-] – V. iniția.

injecta
INJECTÁ, injectez, vb. I. 1. Tranz. A introduce, cu ajutorul seringii, un medicament lichid într-un organism. ♦ A introduce, sub presiune, în masa unui material sau într-un spațiu închis, un fluid sau o suspensie de corp pulverulent. 2. Refl. (Despre ochi) A se colora ușor în roșu; a se înroși, a se congestiona. – Din fr. injecter, lat. injectare.

injectabil
INJECTÁBIL, -Ă, injectabili, -e, adj. Care poate fi injectat. – Din fr. injectable.

injectare
INJECTÁRE, injectări, s.f. Acțiunea de a (se) injecta și rezultatul ei. – V. injecta.

injectat
INJECTÁT, -Ă, injectați, -te, adj. (Despre ochi) Congestionat, roșu. – V. injecta. Cf. fr. i n j e c t é.

injector
INJECTÓR, injectoare, s.n. 1. Aparat care servește la injectarea combustibilului lichid sau pulverulent în camera de ardere a unui motor cu ardere internă sau care, la instalațiile cu focar, servește la amestecarea combustibilului cu aerul carburant și la suflarea acestui amestec în focar. 2. Aparat care servește la alimentarea cu apă a cazanelor de abur în care apa este antrenată de un curent de abur sub presiune; dispozitiv folosit la unele turbine hidraulice. – Din fr. injecteur.

injectie
INJÉCȚIE, injecții, s.f. 1. Introducere, pe cale intravenoasă, intramusculară etc., sub presiune, a unui medicament în stare lichidă în țesuturile sau în umorile organismului cu ajutorul unei seringi; p. ext. Lichidul introdus în acest mod. 2. Introducere sub presiune a unui fluid sau a suspensiilor unui corp pulverulent într-un material sau într-un spațiu închis. [Var.: injecțiúne s.f.] – Din fr. injection.

injectiune
INJECȚIÚNE s.f. v. injecție.

injonctiune
INJONCȚIÚNE, injoncțiuni, s.f. (Rar). Presiune, intervenție puternică făcută asupra cuiva; ordin precis, formal. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. injonction.

injuria
INJURIÁ, injuriez, vb. I. Tranz. A aduce cuiva o injurie; a insulta, a jigni. [Pr.: -ri-a] – Din fr. injurier.

injuriat
INJURIÁT, -Ă, injuriați, -te, adj. Căruia i s-a adus o injurie. [Pr.: -ri-at] – V. injuria.

injurie
INJÚRIE, injurii, s.f. 1. Infracțiune care constă în atingerea adusă onoarei sau reputației unei persoane prin cuvinte, gesturi sau acte jignitoare; insultă, jignire (gravă), invectivă. 2. (Rar) Acțiune cu efect vătămător. – Din lat. injuria. Cf. fr.  i n j u r e.

injurios
INJURIÓS, -OÁSĂ, injurioși, -oase, adj. Care conține o injurie; de batjocură, insultător, jignitor. [Pr.: -ri-os] – Din fr. injurieux, lat. injuriosus.

injust
INJÚST, -Ă, injuști, -ste, adj. Care nu este just; nedrept, nejust. – Din fr. injuste, lat. injustus.

injustete
INJUSTÉȚE, injusteți, s.f. Lipsă de justețe; nedreptate; inexactitate, neadevăr. – In^1-+justețe sau injust + suf. -ețe.

injustitie
INJUSTÍȚIE, injustiții, s.f. (Rar) Nedreptate. – Din fr. injustice, lat. injustitia.

inmemoriam
IN MEMÓRIAM adv. În memoria (cuiva), în amintirea (cuiva sau a ceva). – Expr. lat.

inobservabil
INOBSERVÁBIL, -Ă, inobservabili, -e, adj. Care nu poate fi observat (decât cu greu); neobservabil. – Din fr. inobservable, lat. inobservabilis.

inocent
INOCÉNT, -Ă, inocenți, -te, adj. Curat la suflet, căruia nu i se poate imputa nimic; care exprimă nevinovăție; candid. ♦ (Ir.) Naiv, simplu; ignorant. – Din fr. innocent, lat. innocens, -ntis.

inocenta
INOCÉNȚĂ, inocențe, s.f. Curățenie sufletească, nevinovăție; candoare. ♦ (Ir.) Naivitate, simplitate; ignoranță. – Din fr. innocence, lat. innocentia.

inoctavo
IN-OCTÁVO adj. invar. (Despre formatul unei cărți) În care coala de hârtie este îndoită în opt, formând 16 pagini; (despre cărți, adesea substantivat) care are acest format. – Loc. lat.

inocuitate
INOCUITÁTE s.f. (Med.) Însușire a unui agent fizic, chimic, biologic de a nu constitui un pericol pentru organism. [Pr.: -cu-i-] – Din fr. innocuité.

inocula
INOCULÁ, inoculez, vb. I. Tranz. 1. A introduce în organism o substanță, un ser, un vaccin pentru precizarea diagnosticului unei boli, experiențe, imunizare etc. 2. Fig. A băga în mintea cuiva anumite concepții, idei etc. [Var.: înoculá, vb. I] – Din fr. inoculer.

inoculabil
INOCULÁBIL, -Ă, inoculabili, -e, adj. Care se poate inocula. – Din fr. inoculable.

inoculare
INOCULÁRE, inoculări, s.f. Acțiunea de a inocula și rezultatul ei; inoculație. – V. inocula.

inoculat
INOCULÁT, -Ă, inoculați, -te, adj. (Despre seruri, substanțe, vaccinuri) Introdus în organism. – V. inocula.

inoculatie
INOCULÁȚIE, inoculații, s.f. Inoculare. – Din fr. inoculation.

inodor
INODÓR, -Ă, inodori, -e, adj. Care nu emană miros; fără miros. – Din fr. inodore, lat. inodorus.

inofensiv
INOFENSÍV, -Ă, inofensivi, -e, adj. Care nu face rău; nevătămător, neofensiv. – Din fr. inoffensif.

inofensivitate
INOFENSIVITÁTE s.f. (Rar) Însușirea de a fi inofensiv. – Inofensiv + suf. -itate.

inombrabil
INOMBRÁBIL, -Ă, inombrabili, -e, adj. (Rar) Care nu poate fi numărat; nenumărat. – Din fr. innombrable.

inoperant
INOPERÁNT, -Ă, inoperanți, -te, adj. Lipsit de efect sau de rezultat; fără urmare, neoperant. – Din fr. inopérant.

inopinat
INOPINÁT, -Ă, inopinați, -te, adj. La care nu te gândești; neprevăzut, neașteptat^2. – Din fr. inopiné, lat. inopinatus.

inoportun
INOPORTÚN, -Ă, inoportuni, -e, adj. Care nu este sau nu se întâmplă la timpul oportun; nepotrivit, neoportun. ♦ (Despre oameni) Care incomodează; neplăcut; plictisitor. – Din fr. inopportun, lat. inopportunus.

inoportuna
INOPORTUNÁ, inoportunez, vb. I. Tranz. și intranz. (Fam.) A importuna. – Din inoportun.

inoportunitate
INOPORTUNITÁTE s.f. Faptul de a fi inoportun; neoportunitate. – Din fr. inopportunité.

inopozabil
INOPOZÁBIL, -Ă, inopozabili, -e, adj. (Despre un act juridic) Care nu poate fi invocat față de alte persoane și în alte cazuri decât cele determinate de lege; neopozabil. – Din fr. inopposable.

inopozabilitate
INOPOZABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi inopozabil; neopozabilitate. – Din fr. inopposabilité.

inorog
INORÓG, inorogi, s.m. Animal fabulos imaginat sub forma unui cal cu un corn în frunte, întâlnit mai ales în arta și literatura medievală; licorn. ♦ (Rar) Rinocer. [Var.: inoróh s.m.] – Din sl. inorogŭ.

inoroh
INORÓH s.m. v. inorog.

inospitalier
INOSPITALIÉR, -Ă, inospitalieri, -e, adj. Care nu este ospitalier; neospitalier, neprimitor, rece. [Pr.: -li-er] – Din fr. inhospitalier.

inova
INOVÁ, inovez, vb. I. Intranz. A face o schimbare, a introduce o noutate într-un domeniu, într-un sistem etc.; a înnoi. ♦ A introduce, a adopta, a propaga o inovație. – Din fr. innover, lat. innovare.

inovare
INOVÁRE, inovări, s.f. Acțiunea de a inova și rezultatul ei; înnoire, inovație. – V. inova.

inovator
INOVATÓR, -OÁRE, inovatori, -oare, s.m. și f., adj. (Persoană) care realizează o inovație; (persoană) care inovează ceva. – Din fr. innovateur.

inovatie
INOVÁȚIE, inovații, s.f. Noutate, schimbare, prefacere. ♦ Rezolvare a unei probleme de tehnică sau de organizare a muncii cu scopul îmbunătățirii (productivității) muncii, perfecționării tehnice sau raționalizării soluțiilor aplicate. [Var.: (înv.) inovațiúne s.f.] – Din fr. innovation, lat. innovatio, -onis.

inovatiune
INOVAȚIÚNE s.f. v. inovație.

inox
INÓX s.n. Metal, aliaj cu proprietăți inoxidabile; p. ext. obiect din acest material. – Din fr. inox.

inoxidabil
INOXIDÁBIL, -Ă, inoxidabili, -e, adj. (Despre substanțe) Care nu se poate combina cu oxigenul; (despre metale sau aliaje) care este rezistent la oxidare sau la contactul cu apa, care nu ruginește, neoxidabil. – Din fr. inoxydable.

inplano
IN-PLÁNO adj. invar. (Despre formatul unei cărți sau al unui ziar) În care coala de hârtie nu este îndoită, alcătuind deci o filă sau două pagini; (despre cărți și ziare, adesea substantivat) care are acest format. – Loc. lat.

input
ÍNPUT s.n. 1. (Electron.) Intrare (1). 2. (Inform.) Intrare (2). – Cuv. engl.

ins
INS, inși, s.m. Individ, persoană, om. ♢ Tot insul = fiecare; toți oamenii. – Lat. ipsus (= ipse).

insalubritate
INSALUBRITÁTE s.f. Caracterul sau starea a ceea ce este insalubru. – Din fr. insalubrité.

insalubru
INSALÚBRU, -Ă, insalubri, -e, adj. Care este dăunător sănătății prin nerespectarea regulilor de igienă; nesănătos. – Din fr. insalubre, lat. insalubris.

insanitate
INSANITÁTE, insanități, s.f. (Rar) 1. Nebunie. 2. Faptă sau vorbă de om nebun. – Din fr. insanité.

insatisfactie
INSATISFÁCȚIE, insatisfacții, s.f. Nemulțumire, neplăcere, nesatisfacție. – Din fr. insatisfaction.

insatiabil
INSAȚIÁBIL, -Ă, insațiabili, -e, adj. (Rar) Care nu se poate sătura (cu nimic), nesățios, lacom. [Pr.: -ți-a-] – Din lat. insatiabilis, fr. insatiable.

insatiabilitate
INSAȚIABILITÁTE s.f. (Rar) Insațietate. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. insatiabilité.

insatietate
INSAȚIETÁTE s.f. (Rar) Lăcomie; (fig.) aviditate, nesaț; (rar) insațiabilitate. [Pr.: -li-e-] – In^1- + sațietate.

inscriptibil
INSCRIPTÍBIL, -Ă, inscriptibili, -e, adj. Care poate fi înscris într-o suprafață, într-un cerc sau într-o sferă dată. – Din fr. inscriptible.

inscriptie
INSCRÍPȚIE, inscripții, s.f. 1. Text scurt, de obicei gravat pe piatră, pe metal sau în lemn, pentru a consacra memoria unei persoane, a unui eveniment etc. 2. (Rar) Înscriere, înregistrare, înmatriculare. [Var.: (înv.) inscripțiúne s.f.] – Din fr. inscription, lat. inscriptio, -onis.

inscriptiune
INSCRIPȚIÚNE s.f. v. inscripție.

insculpa
INSCULPÁ, insculpez, vb. I. Tranz. A marca obiectele de metal prețios cu poansonul. – Din fr. insculper.

insculpare
INSCULPÁRE, insculpări, s.f. Acțiunea de a insculpa și rezultatul ei. – V. insculpa.

insectar
INSECTÁR, insectare, s.n. Colecție de insecte conservate prin anumite procedee și clasate după anumite criterii; cutie specială în care se păstrează o astfel de colecție. – Din fr. insectarium.

insecta
INSÉCTĂ, insecte, s.f. (La pl.) Clasă care cuprinde mici animale nevertebrate din încrengătura artropodelor, cu corpul format din segmente diferențiate în cap, torace și abdomen, cu trei perechi de picioare articulate, respirând prin trahee sau prin tegumentul care este chitinizat și având dezvoltare prin metamorfoză; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. ♢ Insecte dăunătoare = insecte care atacă plantele, animalele și oamenii sau produsele vegetale și animale. – Din fr. insecte.

insecticid
INSECTICÍD, -Ă, insecticide, adj., s.n. 1. Adj. Care ucide insectele dăunătoare sau parazite. 2. S.n. Substanță chimică, naturală sau sintetică, folosită pentru combaterea insectelor dăunătoare sau parazite. ♢ Insecticid remanent = substanță toxică care persistă un timp oarecare după aplicare, acționând în continuare asupra insectelor. – Din fr. insecticide.

insectifug
INSECTIFÚG, -Ă, insectifugi, -ge, adj., s.n. 1. Adj. Care îndepărtează, care gonește insectele. 2. S.n. Substanță chimică care, prin mirosul, gustul, culoarea sau altă proprietate a ei, îndepărtează insectele dăunătoare. – Din fr. insectifuge.

insectivor
INSECTIVÓR, -Ă, insectivori, -e, adj., s.n. 1. Adj., s.n. (Animal) care se hrănește cu insecte. 2. S.n. (La pl.) Ordin de mamifere, de talie în general mică, cu dinți ascuțiți, a căror hrană principală o constituie insectele; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. – Din fr. insectivore.

insectofungicid
INSECTOFUNGICÍD, -Ă, insectofungicizi, -de, adj., s.n. 1. Adj. Care combate insectele dăunătoare și ciupercile parazite. 2. S.n. Substanță chimică folosită pentru combaterea insectelor dăunătoare și a ciupercilor parazite. – Insectă+fungicid.

insecuritate
INSECURITÁTE, insecurități, s.f. Stare de nesiguranță, lipsă de securitate. – Din fr. insécurité.

insecutor
INSECUTÓR, insecutori, s.m. Gladiator care lupta cu retiarii. – Din lat. insecutor.

insensibil
INSENSÍBIL, -Ă, insensibili, -e, adj. (Adesea adverbial) 1. Lipsit de sensibilitate; nesimțitor; fig. care nu se impresionează (de nimic); nepăsător, rece. 2. Care nu se poate percepe cu simțurile; imperceptibil. – Din fr. insensible, lat. insensibilis.

insensibilitate
INSENSIBILITÁTE, insensibilități, s.f. Lipsa sensibilității generale sau parțiale, întâlnită în unele boli nervoase sau psihice ori provocată cu ajutorul unor substanțe anestezice. ♦ Lipsă de sensibilitate, nesensibilitate, p. ext. de emotivitate, de impresionabilitate; fig. nepăsare, indiferență, răceală. – Din fr. insensibilité, lat. insensibilitas, -atis.

insensibiliza
INSENSIBILIZÁ, insensibilizez, vb. I. Tranz. A face să nu simtă nici o durere, a face insensibil; a amorți. – Din fr. insensibiliser.

inseparabil
INSEPARÁBIL, -Ă, inseparabili, -e, adj. Care nu se poate separa, despărți de ceva sau de cineva, strâns unit sau legat; de nedespărțit. – Din fr. inséparable, lat. inseparabilis.

insera
INSERÁ, inserez, vb. I. Tranz. 1. A introduce, a adăuga, a include un adaos într-un text, într-un șir de numere, într-un tabel etc.; a introduce o informație într-un ziar. 2. A fixa, a așeza o piesă într-un locaș din interiorul altei piese sau între alte două piese. 3. (Tehn.) A introduce un material în masa altui material. – Din fr. insérer, lat. inserare.

inserabil
INSERÁBIL, -Ă, inserabili, -e, adj. Care se poate insera; de inserat. – Din fr. insérable.

inserare
INSERÁRE, inserări, s.f. Acțiunea de a insera și rezultatul ei; anunț, informație într-un jurnal; inserție (1). – V. insera.

inserat
INSERÁT, -Ă, inserați, -te, adj. Care este introdus, adăugat într-un text, într-o serie. – V. insera.

insert
INSÉRT, inserte, s.n. Inserție (1). ♦ Spec. Cadru fix sau scurtă scenă animată inclusă în acțiunea unui film. – Din engl., fr. insert, it. inserto.

insertie
INSÉRȚIE, inserții, s.f. 1. Inserare; (concr.) ceea ce se inserează. 2. Legare, fixare. 3. (Anat.) Locul de fixare pe os a capătului terminal al unui mușchi. 4. Strat de material (metalic sau textil) inclus în structura altui material sau cuprins între fețele de contact pentru a-i mări rezistenta la rupere sau la sfâșiere. – Din fr. insertion, lat. insertia.

insesizabil
INSESIZÁBIL, -Ă, insesizabili, -e, adj. 1. Care nu poate fi sesizat, nesesizabil; p. ext. imperceptibil. 2. (Jur.; despre lucruri sau despre drepturi) Care nu poate fi urmărit de către creditorii titularului lucrului sau dreptului. – Din fr. insaisissable.

insesizabilitate
INSESIZABILITÁTE s.f. Însușire a unui drept sau a unui lucru de a fi insesizabil (2). – Din fr. insaisissabilité.

insidios
INSIDIÓS, -OÁSĂ, insidioși, -oase, adj. Care caută să înșele; viclean, perfid, șiret. ♦ (Med.; despre o boală) Care apare pe nesimțite, fără manifestări vizibile. ♦ (Despre gaze de luptă) Care își manifestă acțiunea asupra organismului mai târziu. (Pr.: -di-os] – Din fr. insidieux.

insigna
INSÍGNĂ, insigne, s.f. Mic obiect, de diverse forme, purtat pe piept sau la șapcă, la bască etc. și care indică, prin imagini simbolice sau indicații grafice, apartenența cuiva la o organizație, la un club etc. – Din fr. insigne, lat. insigne.

insignifiant
INSIGNIFIÁNT, -Ă, insignifianți, -te, adj. (Livr.) Care nu înseamnă nimic, fără însemnătate; neînsemnat, neimportant. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. insignifiant.

insignifianta
INSIGNIFIÁNȚĂ, insignifianțe, s.f. (Livr.) Lipsă de însemnătate. [Pr.: -fi-an-. Var.: insignifiénță s.f.] – Din fr. insignifiance.

insignifienta
INSIGNIFIÉNȚĂ s.f. v. insignifianță.

insinua
INSINUÁ, insinuez, vb. I. 1. Tranz. A strecura cu dibăcie o aluzie, o idee calomnioasă, răutăcioasă. 2. Tranz. și refl. A (se) strecura undeva pe nesimțite; a (se) infiltra. [Pr.: -nu-a] – Din fr. insinuer, lat. insinuare.

insinuant
INSINUÁNT, -Ă, insinuanți, -te, adj. Care (se) insinuează; insinuator. [Pr.: -nu-ant] – Din fr. insinuant.

insinuare
INSINUÁRE, insinuări, s.f. Acțiunea de a (se) insinua și rezultatul ei; aluzie calomnioasă, răutăcioasă; strecurare, pătrundere, infiltrare, insinuație. [Pr.: -nu-a-] – V. insinua.

insinuator
INSINUATÓR, -OÁRE, insinuatori, -oare, adj. Insinuant. [Pr.: -nu-a-] – Din fr. insinuateur.

insinuatie
INSINUÁȚIE, insinuații, s.f. Insinuare. [Pr.: -nu-a-] – Din fr. insinuation.

insipid
INSIPÍD, -Ă, insipizi, -de, adj. (Despre corpuri chimice, substanțe etc.) Fără gust; (despre alimente) fad, searbăd. ♦ Fig. Fără spirit, fără haz, anost. – Din fr. insipide.

insipiditate
INSIPIDITÁTE, insipidități, s.f. (Rar) Calitatea a ceea ce este insipid. – Din fr. insipidité.

insista
INSISTÁ, insíst, vb. I. Intranz. A stărui, a persista, a persevera într-o acțiune; spec. a se ruga insistent pentru ceva. ♦ A scoate în evidență, în relief; a accentua, a sublinia, a reliefa. – Din fr. insister, lat. insistere.

insistent
INSISTÉNT, -Ă, insistenți, -te, adj. (Adesea adverbial) Stăruitor, perseverent. – Din fr. insistant, it. insistente.

insistenta
INSISTÉNȚĂ, insistențe, s.f. Stăruință, perseverență. ♦ Rugăminte, cerere insistentă. – Din fr. insistance, it. insistenza.

insociabil
INSOCIÁBIL, -Ă, insociabili, -e, adj. (Rar) Care nu este sociabil; nesociabil, neprietenos. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. insociable, lat. insociabilis.

insociabilitate
INSOCIABILITÁTE, insociabilități, s.f. (Rar) Caracterul celui care este insociabil; nesociabilitate. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. insociabilité.

insolatie
INSOLÁȚIE, insolații, s.f. 1. Stare patologică provocată de expunerea îndelungată a corpului la acțiunea razelor solare și care se manifestă prin febră, dureri de cap, amețeli, greață, delir etc. (putând duce la moarte). ♦ Vătămare provocată pomilor tineri prin excesul de căldură. 2. Iluminare a unei suprafețe de razele solare. 3. Tratament prin expunere la soare. – Din fr. insolation, lat. insolatio.

insolent
INSOLÉNT, -Ă, insolenți, -te, adj. (Adesea adverbial) Obraznic, impertinent; nerușinat; necuviincios. – Din fr. insolent, lat. insolens, -ntis.

insolenta
INSOLÉNȚĂ, insolențe, s.f. Obrăznicie, impertinență, nerușinare; atitudine, faptă sau vorbă obraznică, necuviincioasă. – Din fr. insolence, lat. insolentia.

insolit
INSOLÍT, -Ă, insoliți, -te, adj. Care surprinde prin caracterul său neobișnuit; neuzitat. – Din fr. insolite, lat. insolitus.

insolubil
INSOLÚBIL, -Ă, insolubili, -e, adj. 1. (Despre substanțe) Care nu este solubil, care nu se poate dizolva (într-un anumit dizolvant). 2. Fig. Care nu are nici o soluție; de nerezolvat. – Din fr. insoluble, lat. insolubilis.

insolubilitate
INSOLUBILITÁTE, insolubilități, s.f. Însușirea de a fi insolubil. – Din fr. insolubilité.

insolubiliza
INSOLUBILIZÁ, insolubilizez, vb. I. Tranz. A face ca o substanță să devină insolubilă. – Din fr. insolubiliser.

insolubilizare
INSOLUBILIZÁRE, insolubilizări, s.f. Acțiunea de a insolubiliza. - V. insolubiliza.

insolubilizat
INSOLUBILIZÁT, -Ă, insolubilizați, -te, adj. Care a devenit insolubil. – V. insolubiliza.

insolvabil
INSOLVÁBIL, -Ă, insolvabili, -e, adj. Care nu este solvabil, care nu-și poate plăti datoriile, care se află în situația de insolvabilitate; nesolvabil, falit. – Din fr. insolvable.

insolvabilitate
INSOLVABILITÁTE, insolvabilități, s.f. Situație în care se află un debitor ale cărui bunuri sunt de o valoare mai mică decât totalitatea obligațiilor care ar urma să fie satisfăcute cu acele bunuri. – Din fr. insolvabilité.

insomnie
INSOMNÍE, insomnii, s.f. Tulburare a mecanismului de reglare a centrului nervos somn-veghe, care se manifestă prin lipsă de somn sau prin reducerea duratei și a profunzimii somnului și care este întâlnită în astenii, boli psihice, nevroze etc. – Din fr. insomnie.

insondabil
INSONDÁBIL, -Ă, insondabili, -e, adj. (Despre ape sau despre adâncimea lor) Care nu poate fi sondat (din cauza adâncimii mari); nesondabil. ♦ Fig. Cu neputință de cercetat sau de lămurit; de nepătruns. – Din fr. insondable.

insondabilitate
INSONDABILITÁTE s.f. Însușirea sau starea a ceea ce este insondabil. – Din fr. insondabilité.

insonor
INSONÓR, -Ă, insonori, -e, adj. (Tehn.) 1. Lipsit de sonoritate. 2. (Despre materiale) Care amortizează sunetele; fonoizolant. – Din fr. insonore.

insonoritate
INSONORITÁTE s.f. (Tehn.) 1. Lipsă de sonoritate. 2. Izolare fonică. – Din fr. insonorité.

insonoriza
INSONORIZÁ, insonorizez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A izola fonic; a reduce intensitatea zgomotelor dintr-un spațiu închis. – Din fr. insonoriser.

insonorizant
INSONORIZÁNT, -Ă, insonorizanți, -te, adj. (Tehn.) Care nu transmite unde sonore. ♦ (Despre materiale) Fonoizolant. – Din fr. insonorisant.

insonorizare
INSONORIZÁRE, insonorizări, s.f. Totalitatea operațiilor și măsurilor luate pentru a reduce intensitatea zgomotelor dintr-o clădire, dintr-o încăpere etc. – După fr. insonorisation.

inspecta
INSPECTÁ, inspectez, vb. I. Tranz. A controla, a verifica activitatea unei persoane, a unei instituții etc. pe baza unei însărcinări speciale; p. ext. a examina, a cerceta amănunțit și cu atenție ceva. – Din fr. inspecter, lat. inspectare.

inspectare
INSPECTÁRE, inspectări, s.f. Acțiunea de a inspecta și rezultatul ei; control, verificare; p. ext. examinare, cercetare. – V. inspecta.

inspector
INSPÉCTOR, -OÁRE, inspectori, -oare, s.m. și f. Persoană împuternicită să inspecteze, să controleze activitatea unei persoane, unei instituții etc. – Din rus. inspector. Cf. lat. i n s p e c t o r, fr. i n s p e c t e u r.

inspectorat
INSPECTORÁT, inspectorate, s.n. 1. Serviciu care are sarcina de a inspecta activitatea unor unități subordonate; localul în care funcționează un asemenea serviciu. 2. Funcția de inspector; perioadă de timp în care cineva își exercită această funcție. – Din fr. inspectorat.

inspectie
INSPÉCȚIE, inspecții, s.f. Control, verificare autorizată a unei activități, cercetare a îndeplinirii anumitor dispoziții, hotărâri etc. – Din fr. inspection, lat. inspectio.

inspira
INSPIRÁ, inspír, vb. I. 1. Intranz. A inhala aer în plămâni. 2. Tranz. Fig. A face să se nască în conștiința cuiva un gând, un sentiment, o hotărâre; a sugera. ♦ Spec. A provoca cuiva avântul creației artistice; a insufla (2). 3. Refl. Fig. (Cu determinări introduse prin prep. „din”, „de la”) A-și găsi un izvor de inspirație (2) în...; a se orienta, a se ghida, a se conduce după... – Din fr. inspirer, lat. inspirare.

inspirare
INSPIRÁRE, inspirări, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) inspira și rezultatul ei. – V. inspira.

inspirat
INSPIRÁT, -Ă, inspirați, -te, adj. Cuprins, pătruns de inspirație (2). ♢ Expr. A fi bine (sau rău) inspirat = a avea o idee, o inițiativă, bună sau rea. – V. inspira. Cf. fr. i n s p i r e.

inspirator
INSPIRATÓR, -OÁRE, inspiratori, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ajută inspirația aerului în plămâni. 2. Adj., s.m. și f. (Persoană) care inspiră (2) pe cineva; p. ext. îndrumător, sfătuitor. – Din fr. inspirateur.

inspiratie
INSPIRÁȚIE, inspirații, s.f. 1. Inhalare a aerului în plămâni, primul timp al respirației. 2. Fig. Avânt, forță, entuziasm creator; complex de idei creatoare, stare de maximă tensiune creatoare. 3. Fig. Idee, soluție apărută pe neașteptate în conștiință. [Var.: inspirațiúne s.f.] – Din fr. inspiration, lat. inspiratia.

inspiratiune
INSPIRAȚIÚNE, s.f. v. inspirație.

instabil
INSTABÍL, -Ă, instabili, -e, adj. 1. (Despre sisteme fizico-chimice, tehnice, despre obiecte) Care nu este stabil, care nu prezintă stabilitate, nestabil. 2. Fig. Variabil; schimbător; nestatornic. – Din fr. instable, lat. instabilis.

instabilitate
INSTABILITÁTE, instabilități, s.f. Caracterul a ceea ce este instabil; nestatornicie, nestabilitate, inconsecvență, inconstanță. – Din fr. instabilité, lat. instabilitas, -atis.

instala
INSTALÁ, instalez, vb. I. 1. Tranz. A monta, a așeza o instalație, o aparatură tehnică, o mașină etc. 2. Tranz. și refl. A (se) așeza, a (se) stabili într-un loc. 3. Tranz. A pune pe cineva (cu oarecare solemnitate) într-un post de răspundere. – Din fr. installer.

instalare
INSTALÁRE, instalări, s.f. Acțiunea de a (se) instala și rezultatul ei. – V. instala.

instalat
INSTALÁT, -Ă, instalați, -te, adj. 1. (Despre mașini, aparate, instalații etc.) Așezat, montat, fixat. 2. (Despre persoane) Stabilit într-un loc. ♦ Pus într-un post de răspundere. – V. instala.

instalator
INSTALATÓR, -OÁRE, instalatori, -oare, s.m. și f. Persoană specializată în lucrările de montare și de reparare a unor aparaturi tehnice. – Din fr. installateur.

instalatie
INSTALÁȚIE, instalații, s.f. 1. Faptul de a (se) instala. 2. Ansamblu de construcții, de mașini etc. montate astfel încât să formeze un tot în scopul executării unei anumite funcțiuni sau operații în procesul de producție. ♢ Instalație electrică = ansamblu unitar de conductoare, aparate, mașini etc. destinate producerii sau utilizării energiei electrice. [Var.: instalațiúne s.f.] – Din fr. installation.

instalatiune
INSTALAȚIÚNE s.f. v. instalație.

instant
INSTÁNT adj. invar. Instantaneu, rapid. ♦ (Despre mâncăruri sau băuturi) Care se prepară repede, fără fierbere, prin dizolvare. [Pr.: -stánt] – Cuv. engl.

instantaneitate
INSTANTANEITÁTE s.f. Însușirea a ceea ce este instantaneu. [Pr.: -ne-i-] – Din fr. instantanéité.

instantaneu
INSTANTANÉU, -ÉE, instantanei, -ee, adj., s.n. 1. Adj. (Adesea adverbial) Care se produce foarte repede (și durează foarte puțin), care se ivește brusc, pe neașteptate; pe moment. 2. S.n. Imagine sau fotografie obținută prin expunerea unei plăci sau a unui film pe o durată foarte scurtă. 3. Adj. (Fiz.; despre mărimi) Care se referă la un anumit moment sau care este definit pentru un anumit moment. – Din fr. instantané.

instanta
INSTÁNȚĂ, instanțe, s.f. (Și în sintagma instanță judecătorească) Organ de stat însărcinat cu soluționarea litigiilor dintre persoanele fizice sau dintre acestea și persoanele juridice. ♢ Expr. În ultimă instanță = în cele din urmă, până la urmă, nemaiavând altă cale. – Din fr. instance, lat. instantia.

instaura
INSTAURÁ, instaurez, vb. I. Tranz. 1. A pune bazele unui regim, unui sistem politic, unui guvern etc.; a institui. 2. A introduce pentru prima oară (un obicei, o modă etc.); a stabili. [Pr.: -sta-u-] – Din fr. instaurer, lat. instaurare.

instaurare
INSTAURÁRE, instaurări, s.f. Acțiunea de a instaura și rezultatul ei; instituire, stabilire. [Pr.: -sta-u-] – V. instaura.

instaurat
INSTAURÁT, -Ă, instaurați, -te, adj. Care este statornicit, stabilit, instituit. [Pr.: -sta-u-] – V. instaura.

instaurator
INSTAURATÓR, -OÁRE, instauratori, -oare, s.m. și f. Întemeietor, fondator, ctitor. [Pr.: -sta-u-] – Din fr. instaurateur.

instauratie
INSTAURÁȚIE s.f. (Rar) Instaurare; întemeiere. [Pr.: -sta-u-] – Din fr. instauration.

instiga
INSTIGÁ, instíg, vb. I. Tranz. A întărâta, a incita, a provoca; a monta (la acțiuni dușmănoase). – Din fr. instiguer, lat. instigare.

instigare
INSTIGÁRE, instigări, s.f. Acțiunea de a instiga și rezultatul ei; îndemn la violență; instigație, întărâtare, provocare, incitare. – V. instiga.

instigat
INSTIGÁT, -Ă, instigați, -te, adj. Ațâțat, îndemnat la acțiuni dușmănoase; întărâtat, incitat. – V. instiga.

instigator
INSTIGATÓR, -OÁRE, instigatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care instigă; ațâțător, provocator, incitator. – Din fr. instigateur, lat. instigator, -oris.

instigatie
INSTIGÁȚIE, instigații, s.f. Instigare. [Var.: instigațiúne s.f.]. – Din fr. instigation, lat. instigatio, -onis.

instigatiune
INSTIGAȚIÚNE s.f. v. instigație.

instila
INSTILÁ, instilez, vb. I. Tranz. A administra picătură cu picătură un medicament lichid în scopuri terapeutice sau profilactice, a face o instilație; a pica^1. – Din fr. instiller, lat. instillare.

instilare
INSTILÁRE, instilări, s.f. (Med.) Acțiunea de a instila; instilație. – V. instila.

instilator
INSTILATÓR, instilatoare, s.n. Instrument care servește la instilații. – Din fr. instillateur.

instilatie
INSTILÁȚIE, instilații, s.f. Administrare a unui medicament lichid picătură cu picătură într-o cavitate a unui organ bolnav, în scopuri terapeutice sau profilactice. [Var.: instilațiúne s.f.] – Din fr. instillation, lat. instillatio, -onis.

instilatiune
INSTILAȚIÚNE s.f. v. instilație.

instinct
INSTÍNCT, instincte, s.n. Complex de reflexe înnăscute, necondiționate, proprii indivizilor dintr-o anumită specie și care le asigură dezvoltarea organismului, alimentarea, reproducerea, apărarea. – Din fr. instinct, lat. instinctus.

instinctiv
INSTINCTÍV, -Ă, instinctivi, -e, adj. 1. Care ține de instinct, instinctual. 2. (Adesea adverbial) Făcut din instinct, pe negândite; inconștient. – Din fr. instinctif.

instinctivitate
INSTINCTIVITÁTE s.f. Caracter instinctiv; guvernare de către instincte. – Din fr. instinctivité.

instinctual
INSTINCTUÁL, -Ă, instinctuali, -e, adj. Instinctiv (1). [Pr.: -tu-al] – Din fr. instinctuel.

institui
INSTITUÍ, instítui, vb. IV. Tranz. A înființa, a întemeia, a funda (prin lege); a stabili, a alcătui^1. – Din fr. instituer, lat. instituere.

instituire
INSTITUÍRE, instituiri, s.f. Faptul de a institui; înființare, întemeiere, fundare; alcătuire. – V. institui.

institut
INSTITÚT, institute, s.n. 1. Instituție în care se fac cercetări științifice de specialitate. ♦ Instituție de învățământ superior (universitar) în care se pregătesc cadre cu calificare superioară în diferite specialități. ♦ (Concr.) Local în care funcționează astfel de instituții. 2. (În trecut) Școală particulară de grad secundar, de obicei cu internat. 3. (Înv.) Instituție (2). – Din fr. institut, lat. institutum.

institutor
INSTITUTÓR, -OÁRE, institutori, -oare, s.m. și f. (În trecut) Învățător (la oraș). – Din fr. instituteur, lat. institutor.

institutie
INSTITÚȚIE, instituții, s.f. 1. Organ sau organizație (de stat) care desfășoară activități cu caracter social, cultural, administrativ etc. 2. Formă de organizare a raporturilor sociale, potrivit normelor juridice stabilite pe domenii de activitate; institut (3). Instituția căsătoriei. 3. Organizație care desfășoară o activitate de interes internațional. [Var.: instituțiúne s.f.] – Din fr. institution, lat. institutio, -onis.

institutional
INSTITUȚIONÁL, -Ă, instituționali, -e, adj. Care aparține unei instituții, privitor la o instituție (socială); care se face în cadrul unei instituții; organizat oficial. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. institutionnel.

institutionalism
INSTITUȚIONALÍSM s.n. Doctrină economică apărută în deceniile al treilea și al patrulea ale sec. XX, ai cărei reprezentanți consideră că economia politică trebuie să aibă ca obiect studierea anumitor categorii politice și juridice, precum și unele fenomene social-economice, denumite impropriu „instituții”. [Pr.: -ți-o-] – Din germ. Instituzionalismus.

institutionaliza
INSTITUȚIONALIZÁ, instituționalizez, vb. I. Tranz. A face să dobândească un caracter instituțional, oficial; a oficializa. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. institutionnaliser.

institutionalizare
INSTITUȚIONALIZÁRE, instituționalizări, s.f. Acțiunea de a instituționaliza. [Pr.: -ți-o-] – V. instituționaliza.

institutionalizat
INSTITUȚIONALIZÁT, -Ă, instituționalizați, -te, adj. Care a primit caracter instituțional, oficial. [Pr.: -ți-o-] – V. instituționaliza.

institutiune
INSTITUȚIÚNE s.f. v. instituție.

instructaj
INSTRUCTÁJ, instructaje, s.n. Îndrumare, instruire, pregătire dată unei persoane sau unui colectiv în vederea desfășurării unei activități; totalitatea îndrumărilor date prin această instruire. – Din rus. instruktaj.

instructiv
INSTRUCTÍV, -Ă, instructivi, -e, adj. Care instruiește; plin de învățăminte, de informații utile; din care poți învăța. – Din fr. instructif.

instructor
INSTRÚCTOR, -OÁRE, instructori, -oare, s.m. și f. Persoană competentă care instruiește pe alții. – Din fr. instructeur, rus. instruktor.

instructie
INSTRÚCȚIE s.f. 1. Ansamblu de cunoștințe, priceperi și deprinderi, predate cuiva sau căpătate de cineva, prin care se urmărește însușirea unei culturi generale și a unei specializări profesionale; învățătură; învățământ; instrucțiune (2). 2. Pregătire a ostașilor în vederea însușirii teoriei și practicii militare. 3. (Jur.) Activitate de cercetare a cauzelor penale. ♢ Judecător de instrucție = (în unele țări) magistrat însărcinat cu cercetarea cauzelor penale. – Din fr. instruction.

instructiune
INSTRUCȚIÚNE, instrucțiuni, s.f. 1. Indicație dată cuiva cu privire la îndeplinirea unui lucru. 2. Instrucție (1). 3. (La pl.) Îndrumări date de către conducerea unui organ ierarhic superior organelor administrative în subordine; textul sau broșura care cuprinde aceste îndrumări. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. instruction, lat. instructio, -onis.

instrui
INSTRUÍ, instruiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) pregăti într-un domeniu; a învăța, a se cultiva. 2. Tranz. A pregăti ostașii în vederea însușirii teoriei și practicii militare. 3. Tranz. (Jur.) A cerceta, a ancheta, a analiza (culegând probe, mărturii). – Din fr. instruire, lat. instruere.

instruire
INSTRUÍRE, instruiri, s.f. Acțiunea de a (se) instrui și rezultatul ei, cultivare. – V. instrui.

instruit
INSTRUÍT, -Ă, instruiți, -te, adj. 1. Învățat^2, cult^2, cultivat. 2. (Despre ostași) Care și-a însușit cunoștințe de teorie și practică militară. – V. instrui. Cf. fr. i n s t r u i t.

instrument
INSTRUMÉNT, instrumente, s.n. 1. Unealtă, aparat cu ajutorul căruia se efectuează o anumită operație. ♦ Aparat construit pentru a produce sunete muzicale. 2. Fig. Persoană, forță, lucru, fapt de care se servește cineva pentru atingerea unui scop. 3. (În sintagmele) Instrument gramatical = cuvânt cu funcțiune exclusiv gramaticală și care nu se poate întrebuința singur în vorbire, ci numai împreună cu cuvintele pe care le leagă, exprimând raporturi sintactice; unealtă gramaticală. Instrument de ratificare = document special prin care se ratifică un tratat internațional. – Din fr. instrument, lat. instrumentum.

instrumenta
INSTRUMENTÁ, instrumentez, vb. I. Tranz. (Rar) 1. A aranja o bucată muzicală pe (grupuri de) instrumente. ♦ (Impr.) A executa o bucată muzicală la unul sau la mai multe instrumente. 2. A efectua o instrumentație (3). – Din fr. instrumenter.

instrumental
INSTRUMENTÁL, -Ă, instrumentali, -e, adj. 1. Făcut, executat cu ajutorul instrumentelor. 2. (Gram.; în sintagma) Complement circumstanțial instrumental = complement circumstanțial care arată mijlocul prin care se realizează o acțiune. – Din fr. instrumental.

instrumentalism
INSTRUMENTALÍSM s.n. Concepție filosofică potrivit căreia noțiunile, categoriile și teoriile științifice nu reflectă realitatea obiectivă, fiind numai niște instrumente pentru săvârșirea unor acțiuni utile individului. – Din fr. instrumentalisme. Cf. rus. i n s t r u m e n t a l i z m.

instrumentalist
INSTRUMENTALÍST, -Ă, instrumentaliști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al instrumentalismului. – Din engl., germ. instrumentalist.

instrumentar
INSTRUMENTÁR, instrumentare, s.n. Totalitatea instrumentelor necesare într-o anumită activitate. – Instrument + suf. -ar.

instrumentatie
INSTRUMENTÁȚIE, instrumentații, s.f. 1. Etapă în procesul de creație a unei piese muzicale pentru orchestră, în care autorul repartizează ceea ce revine spre executare fiecărui instrument în parte. 2. Ramură a științei muzicale care se ocupă cu descrierea particularităților instrumentelor. 3. Operație de extragere, cu ajutorul unor dispozitive speciale, a unei unelte sau a unei piese rămase accidental într-un puț de petrol. – Din fr. instrumentation.

instrumentist
INSTRUMENTÍST, -Ă, instrumentiști, -ste, s.m. și f. Persoană care cântă la un instrument muzical (într-un ansamblu). – Din fr. instrumentiste.

insubmersibil
INSUBMERSÍBIL, -Ă, insubmersibili, -e, adj. (Rar) Care nu poate fi scufundat; nesubmersibil. – Din fr. insubmersible.

insubordonare
INSUBORDONÁRE, insubordonări, s.f. Nesupunere la ordinele autorităților superioare; indisciplină, neascultare, nesubordonare. – In^1-+subordonare (probabil după fr. insubordination).

insubordonat
INSUBORDONÁT, -Ă, insubordonați, -te, adj. Care nu este disciplinat; nesupus, nesubordonat, recalcitrant. – Din fr. insubordonné.

insucces
INSUCCÉS, insuccese, s.n. Lipsă de succes; nereușită, înfrângere, eșec. – Din fr. insuccès.

insuficient
INSUFICIÉNT, -Ă, insuficienți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care nu este suficient, de ajuns (cantitativ), care nu satisface (calitativ), nesatisfăcător; nemulțumitor. ♦ (Substantivat, m.) Calificativ sub limita de trecere (la un examen). [Pr.: -ci-ent] – Din lat. insufficiens, -ntis, it. insufficiente.

insuficienta
INSUFICIÉNȚĂ, insuficiențe, s.f. Stare, situație a ceea ce este insuficient. ♦ Incapacitate funcțională a unui organ sau scădere, stare deficitară a unei funcțiuni complexe a organismului. ♢ Insuficiență cardiacă = stare patologică manifestată prin imposibilitatea miocardului de a mai asigura un debit cardiac suficient în raport cu nevoile organismului. [Pr.: -ci-en-] – Din lat. insuficientia, it. insufficienza.

insufla
INSUFLÁ, insúflu, vb. I. Tranz. 1. A introduce sub presiune gaze, vapori sau substanțe pulverulente în interiorul unui spațiu închis pentru a îmbunătăți desfășurarea proceselor care se produc în instalația respectivă. 2.. Fig. A provoca cuiva un anumit sentiment, o anumită idee; a inspira (2). ♦ (Înv.) A însufleți, a îmbărbăta. – Din fr. insuffler.

insuflare
INSUFLÁRE, insuflări, s.f. Acțiunea de a insufla și rezultatul ei. – V. insufla.

insuflatie
INSUFLÁȚIE, insuflații, s.f. Introducere sub presiune a unui gaz sau a unei substanțe pulverulente într-o cavitate a organismului în scop terapeutic sau pentru stabilirea diagnosticului. – Din fr. insufflation, lat. insufflatio.

insular
INSULÁR, -Ă, insulari, -e, adj. Care se află pe o insulă; de insulă, caracteristic unei insule. ♦ (Substantivat) Locuitor al unei insule (1). – Din fr. insulaire, lat. insularis.

insula
ÍNSULĂ, insule, s.f. 1. Întindere de pământ înconjurată din toate părțile de apă, situată fie într-un ocean, mare sau lac, fie în cadrul albiei unei ape curgătoare. ♦ Fig. Grup de obiecte de același fel care se diferențiază de mediul înconjurător. 2. (În sintagma) Insulă plutitoare = formație compactă de rădăcini și ramuri de plante rupte care plutesc pe un curs de apă, având aspectul unei insule (1); plaur. – Din lat. insula.

insulina
INSULÍNĂ s.f. Hormon secretat de pancreas, care reglează metabolismul glucidelor, lipidelor, protidelor și mineralelor din organism. – Din fr. insuline.

insulita
INSULÍȚĂ, insulițe, s.f. Diminutiv al lui insulă. – Insulă + suf. -iță.

insulta
INSULTÁ, insúlt, vb. I. Tranz. A aduce cuiva o insultă; a ofensa, a jigni. – Din fr. insulter, lat. insultare.

insultare
INSULTÁRE, insultări, s.f. Acțiunea de a insulta și rezultatul ei; insultă. – V. insulta.

insultat
INSULTÁT, -Ă, insultați, -te, adj. Căruia i s-a adus o insultă; jignit, ofensat. – V. insulta.

insulta
INSÚLTĂ, insulte, s.f. Cuvânt sau faptă injurioasă la adresa cuiva; ofensă, jignire, injurie. – Din fr. insulte.

insultator
INSULTĂTÓR, -OÁRE, insultători, -oare, adj. Care insultă; jignitor, ofensator, injurios. – Insulta + suf. -ător.

insuportabil
INSUPORTÁBIL, -Ă, insuportabili, -e, adj. Care nu poate fi suportat sau este greu de suportat; (despre oameni) cu caracter nesuferit, urâcios, supărător. – Din fr. insupportable.

insurectie
INSURÉCȚIE, insurecții, s.f. Formă de luptă deschisă, organizată și armată dusă împotriva unui regim, a unei autorități sau pentru îndepărtarea unor armate ocupante. – Din fr. insurrection, lat. insurrectio.

insurectional
INSURECȚIONÁL, -Ă, insurecționali, -e, adj. De insurecție, caracteristic insurecției, al insurecției. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. insurrectionnel.

insurgent
INSURGÉNT, -Ă, insurgenți, -te, s.m. și f. Persoană care participă activ la o insurecție. ♦ Spec. Nume dat coloniștilor americani care s-au ridicat împotriva Angliei în sec. XVIII. – Din lat. insurgens, -ntis, germ. Insurgent, engl., fr. insurgents.

insurgenta
INSURGÉNȚĂ, insurgențe, s.f. (Rar) Insurecție; răscoală. – Din fr. insurgence.

insurmontabil
INSURMONTÁBIL, -Ă, insurmontabili, -e, adj. (Livr.; despre obstacole, dificultăți etc.) Care nu poate fi trecut; care nu poate fi depășit; de neînvins. – Din fr. insurmontable.

intabula
INTABULÁ, intabulez, vb. I. Tranz. A înscrie definitiv un drept de proprietate sau un drept real imobiliar în cartea funciară. – Din germ. intabulieren.

intabulare
INTABULÁRE, intabulări, s.f. Acțiunea de a intabula și rezultatul ei. – V. intabula.

intabulat
INTABULÁT, -Ă, intabulați, -te, adj. (Despre drepturi de proprietate) Înscris în cartea funciară. – V. intabula.

intact
INTÁCT, -Ă, intacți, -te, adj. Neatins, neștirbit, întreg; p. ext. (despre ființe) teafăr, nevătămat. – Din fr. intact, lat. intactus.

intalie
INTÁLIE s.f. Piatră dură, gravată în adâncime, folosită mai ales la inele ca sigiliu. – Din fr. intaille.

intangibil
INTANGÍBIL, -Ă, intangibili, -e, adj. Care nu poate fi atins, de neatins; care trebuie să rămână intact. – Din fr. intangible.

intarsie
INTÁRSIE, intarsii, s.f. Tehnică folosită la ornamentarea mobilierului, care constă din incrustarea în lemn a unor plăcuțe și fâșii din os, fildeș, sidef etc. sau din lemn de altă culoare. – Din it. intarsio.

integra
INTEGRÁ, integrez, vb. I 1. Tranz. și refl. A (se) include, a (se) îngloba, a (se) încorpora, a (se) armoniza într-un tot. 2. Tranz. (Mat.) A calcula dintr-o funcție dată altă funcție a cărei derivată este funcția dată. ♦ A calcula soluția unei ecuații diferențiale sau a unei ecuații cu derivate parțiale. – Din fr. intégrer, lat. integrare.

integrabil
INTEGRÁBIL, -Ă, integrabili, -e, adj. Care poate fi integrat. – Din fr. intégrable.

integral
INTEGRÁL, -Ă, integrali, -e, adj., s.f. 1. Adj. (Adesea adverbial) Întreg, complet. ♢ Făină integrală = făină brută obținută prin măcinarea grâului. Pâine integrală = pâine fabricată din făină integrală. 2. Adj. (În sintagmele) Calcul integral = capitol al analizei matematice care studiază integralele. Ecuație integrală = ecuație în care se efectuează o integrare asupra funcției necunoscute. 3. S.f. (Mat.) Funcție care se obține prin integrarea unei funcții date, a unei ecuații diferențiale sau a unei ecuații cu derivate parțiale. ♦ Simbol matematic folosit pentru a indica operația de integrare. – Din fr. intégral.

integralitate
INTEGRALITÁTE s.f. Stare, situație a ceea ce este întreg, complet. ♦ Proprietatea unei expresii diferențiale de a admite o integrală. ♦ Însușirea de a constitui un întreg (care nu poate fi redus la suma părților sale componente), un sistem; caracter de sistem. – Din fr. intégralité.

integranta
INTEGRÁNTĂ, integrante, adj. (În sintagma) Parte integrantă = parte care intră în mod necesar în componența unui tot. – Din fr. [partie] intégrante.

integrare
INTEGRÁRE, integrări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) integra și rezultatul ei; integrație. 2. (În sintagma) Integrarea producției = reunirea în același loc, în cadrul uneia și aceleiași unități de producție, a activităților de producție succesive, începând cu obținerea materiei prime și până la fabricarea produsului finit. 3. (Mat.) Calculul unei integrale; obținerea integralei unei ecuații diferențiale sau cu derivate parțiale. V. integra.

integrat
INTEGRÁT, -Ă, integrați, -te, adj., s.n. 1. Adj. Inclus, înglobat într-un tot. 2. S.n. (Electron.; și în sintagma circuit integrat) Microcircuit în care un număr de elemente de circuit sunt asociate inseparabil și interconectate electric astfel încât, pentru specificare, testare, întreținere și vânzare, formează un tot indivizibil. – V. integra.

integrator
INTEGRATÓR, -OÁRE, integratori, -oare, adj., s.n. 1. Adj., s.n. (Aparat) care efectuează calculul numeric al integralelor unei ecuații diferențiale. 2. S.n. Circuit electric caracterizat printr-o constantă de timp ce determină viteza cu care acest circuit răspunde la semnalele aplicate. – Din fr. intégrateur.

integratie
INTEGRÁȚIE, integrații, s.f. (Rar) Integrare. – Din fr. intégration.

integritate
INTEGRITÁTE s.f. 1. Însușirea de a fi integru; cinste, probitate; incoruptibilitate. 2. Însușirea de a fi sau de a rămâne intact, întreg. 3. (În sintagma) Integritate teritorială = principiu de bază al dreptului internațional potrivit căruia fiecare stat are dreptul să-și exercite deplin și nestingherit suveranitatea asupra teritoriului său. – Din fr. intégrité.

integrometru
INTEGROMÉTRU, integrometre, s.n. Aparat pentru calcularea ariei unei figuri plane, a volumului unei figuri de revoluție etc. – Din fr. intégromètre.

integru
INTÉGRU, -Ă, integri, -e, adj. Cinstit, onest, corect; incoruptibil. – Din fr. intègre.

integument
INTEGUMÉNT, integumente, s.n. (Biol.) înveliș al ovulului. – Din fr., lat. integumentum.

intelect
INTELÉCT, intelecte s.n. Capacitatea de a gândi, de a cunoaște, de a avea o activitate rațională, de a opera cu noțiuni; minte, gândire, rațiune. – Din fr. intellect, lat. intellectus.

intelectual
INTELECTUÁL, -Ă, intelectuali, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține intelectului, care se referă la activitatea minții, la intelect. 2. S.m. și f. Persoană care posedă o pregătire de specialitate temeinică și lucrează în domeniul artei, al științei, tehnicii etc.; persoană care aparține intelectualității. [Pr.: -tu-al] – Din fr. intellectuel, lat. intellectualis.

intelectualiceste
INTELECTUALICÉȘTE adv. Ca intelect; din punct de vedere intelectual. [Pr.: -tu-a-] – Intelectual + suf. -icește.

intelectualism
INTELECTUALÍSM s.n. 1. Concepție potrivit căreia intelectul (rațiunea) este capabil(ă) de a înțelege lumea. 2. Doctrină potrivit căreia procesele afective și voliționale se reduc la cele intelectuale. 3. Doctrină care reduce actul moral la cunoaștere, considerând că înțelegerea binelui implică săvârșirea lui. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. intellectualisme.

intelectualitate
INTELECTUALITÁTE, intelectualități, s.f. 1. Categorie socială neomogenă formată din oameni pentru care munca intelectuală reprezintă sursa principală de existență. 2. Totalitatea intelectualilor; mulțime de intelectuali; inteligență (2). [Pr.: -tu-a-] – Din fr. intellectualité, germ. Intellektualität.

inteligent
INTELIGÉNT, -Ă, inteligenți, -te, adj. Înzestrat cu inteligență; deștept, ager la minte, pătrunzător. ♦ Care denotă inteligență (1). – Din fr. intelligent, lat. intelligens, -ntis.

inteligenta
INTELIGÉNȚĂ, inteligențe, s.f. 1. Capacitatea de a înțelege ușor și bine, de a sesiza ceea ce este esențial, de a rezolva situații sau probleme noi pe baza experienței acumulate anterior; deșteptăciune. ♢ Inteligență artificială = capacitate a sistemelor tehnice evoluate de a obține performanțe cvasiumane. ♦ Persoană inteligentă. 2. (Înv.; art.) Totalitatea intelectualilor; intelectualitate (2). [Var.: inteligínță s.f.] – Din fr. intelligence, lat. inteIligentia, germ. Intelligenz, rus. inteligenciia.

inteligibil
INTELIGÍBIL, -Ă, inteligibili, -e, adj. 1. Care poate fi înțeles cu ajutorul gândirii logice; clar, limpede. 2. (Filoz.) Care poate fi cunoscut numai de rațiune, de gândire, independent de cunoașterea senzorială. – Din fr. intelligible.

inteligibilitate
INTELIGIBILITÁTE s.f. Însușirea de a fi inteligibil. – Din fr. intelligibilité.

inteliginta
INTELIGÍNȚĂ s.f. v. inteligență.

intemperant
INTEMPERÁNT, -Ă, intemperanți, -te, adj. (Livr.) Excesiv, necumpătat. – Din fr. intempérant.

intemperanta
INTEMPERÁNȚĂ, intemperanțe, s.f. (Livr.) Necumpătare, netemperanță. – Din fr. intempérance, lat. intemperantia.

intemperat
INTEMPERÁT, -Ă, intemperați, -te, adj. (Livr.) Nestăpânit, dezlănțuit, netemperat. – Din fr. intempéré.

intemperie
INTEMPERÍE, intemperii, s.f. Stare atmosferică neprielnică, dăunătoare; vreme rea. – Din fr. intempérie, lat. intemperies.

intempestiv
INTEMPESTÍV, -Ă, intempestivi, -e, adj. (Livr.) Care se produce pe neașteptate, la timp nepotrivit; neașteptat și nedorit, neprevăzut, inoportun. – Din fr. intempestif, lat. intempestivus.

intempestivitate
INTEMPESTIVITÁTE s.f. (Livr.) Caracter intempestiv. – Din fr. intempestivité.

intendant
INTENDÁNT s.m. v. intendent.

intendent
INTENDÉNT, -Ă, intendenți, -te, subst. 1. S.m. și f. (În unele țări) Persoană însărcinată cu îngrijirea sau administrarea unei instituții, a unei case etc. 2. S.m. (În trecut) Ofițer din serviciul intendenței. [Var.: intendánt s.m.] – Din fr. intendant, lat. intendens, -ntis.

intendenta
INTENDÉNȚĂ, intendențe, s.f. (În trecut) Serviciu din cadrul forțelor armate care asigură aprovizionarea trupelor cu hrană și cu echipament. [Var.: itindénție s.f.] – Din fr. inténdance, it. intendenza.

intens
INTÉNS, -Ă, intenși, -se, adj. Foarte tare, viu, puternic. – Din fr. intense.

intensifica
INTENSIFICÁ, intensífic, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face mai intens, mai puternic, mai viu; a (se) înteți, a (se) întări, a (se) mări. – După fr. intensffier.

intensificare
INTENSIFICÁRE, intensificări, s.f. Acțiunea de a (se) intensifica și rezultatul ei. – V. intensifica.

intensificat
INTENSIFICÁT, -Ă, intensificați, -te, adj. Mărit, întărit. – V. intensifica.

intensificator
INTENSIFICATÓR, -OÁRE, intensificatori, -oare, adj. Care intensifică. – Intensifica + suf. -tor.

intensitate
INTENSITÁTE, intensități, s.f. 1. Însușirea de a fi intens; grad de tărie, de putere, de forță. 2. (Fiz.) Valoarea anumitor mărimi. ♢ (Fon.) Accent de intensitate = accent caracterizat prin forța mecanică cu care se rostește un sunet. 3. (Ec.; în sintagma) Intensitatea muncii = gradul de încordare al muncii, căruia îi corespunde un anumit consum de energie musculară și nervoasă a lucrătorului. – Din fr. intensité.

intensiune
INTENSIÚNE s.f. (Log.) Totalitatea caracteristicilor pe care trebuie să le aibă un lucru pentru a fi definit într-un anumit fel. [Pr.: -si-u-] – Din engl. intension.

intensiv
INTENSÍV, -Ă, intensivi, -e, adj. 1. Care are (o mare) intensitate; care se face în ritm viu, încordat. ♢ Agricultură intensivă = agricultură care folosește mijloace tehnice înaintate, pentru a obține o producție cât mai mare în raport cu suprafața cultivată. Cultură intensivă = cultură care se face după regulile agriculturii intensive. 2. (Despre mărimi caracteristice unui sistem fizic) Care, prin compunerea mai multor sisteme identice, își păstrează valoarea neschimbată. – Din fr. intensif.

intenta
INTENTÁ, intentez, vb. I. Tranz. A introduce, a porni o acțiune (juridică). – Din fr. intenter.

intentare
INTENTÁRE, intentări, s.f. Acțiunea de a intenta și rezultatul ei. – V. intenta.

intentie
INTÉNȚIE, intenții, s.f. Dorință, gând de a face, de a întreprinde ceva; proiect, plan. ♢ Loc. adv. Cu intenție = intenționat, înadins. Fără intenție = involuntar, fără să vrea. ♢ Loc. conj. Cu intenția să... (sau, loc. prep., cu intenția de a...) = cu gândul, în dorința de a... ♢ Expr. A face cuiva proces de intenție = a învinui pe cineva de gânduri pe care nu le-a avut. A avea intenții serioase (cu)... = a) a fi decis să realizeze ceea ce și-a propus; b) a fi decis să contracteze o căsătorie. ♦ (Jur.) Atitudine psihică a unei persoane care își dă seama de caracterul ilicit al faptei sale, prevăzându-i și dorindu-i sau acceptându-i efectele. [Var.: intențiúne s.f.] – Din fr. intention, lat. intentio, -onis.

intentiona
INTENȚIONÁ, intenționez, vb. I. Tranz. A avea intenția; a plănui, a dori, a proiecta, a avea de gând. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. intentionner. Cf. it. i n t e n z i o n a r e.

intentional
INTENȚIONÁL, -Ă, intenționali, -e, adj. (Despre fapte penale) Săvârșit cu intenție; deliberat. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. intentionnel.

intentionalitate
INTENȚIONALITÁTE s.f. Caracterul a ceea ce este intenționat, deliberat. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. intentionnalité.

intentionat
INTENȚIONÁT, -Ă, intenționați, -te, adj. Cu intenție, cu un anumit gând; anume plănuit, voit, deliberat. ♢ Expr. Bine (sau rău) intenționat = (despre oameni) cu intenții bune (sau rele), urmărind scopuri bune (sau rele). [Pr.: -ți-o-] – V. intenționa. Cf. fr. i n t e n t i o n n é.

intentiune
INTENȚIÚNE s.f. v. intenție.

inter
INTER^1- Element de compunere însemnând „între”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din lat. inter, fr. inter-.

ÍNTER^2, interi, s.m. Jucător din înaintarea unei echipe de fotbal sau de handbal, care ocupă locul din dreapta sau din stânga centrului înaintaș. – Din fr. inter (abreviere din intérieur).

interactiona
INTERACȚIONÁ, interacționez, vb. I. Intranz. și refl. A fi în raport de interacțiune; a se condiționa reciproc. [Pr.: -ți-o-] – Din interacțiune.

interactiune
INTERACȚIÚNE, interacțiuni, s.f. 1. Formă de legătură a obiectelor, a fenomenelor etc., manifestată printr-o influențare, condiționare sau acțiune cauzală reciprocă. 2. (Fiz.) Acțiune reciprocă între două sau mai multe corpuri, sisteme fizice, fenomene etc. ♦ Formă de legătură între corpuri, realizată fie direct, fie prin intermediul câmpurilor fizice. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. interaction.

interaliat
INTERALIÁT, -Ă, interaliați, -te, adj. Făcut, stabilit sau existent între aliați. [Pr.: -li-at] – Din fr. interallié.

interarticular
INTERARTICULÁR, interarticulari, -e, adj. (Med.) Dintre articulații. – Din fr. interarticulaire.

interasistenta
INTERASISTÉNȚĂ, interasistențe, s.f. 1. Asistență reciprocă (în școli, universități). 2. (Rar) Întrajutorare. – Inter^1-+asistență.

interastral
INTERASTRÁL, -Ă, interastrali, -e, adj. Care se găsește între aștri, dintre aștri. – Din fr. interastral.

interatomic
INTERATÓMIC, -Ă, interatomici, -ce, adj. Care se află sau care se exercită între doi sau mai mulți atomi. – Din fr. interatomique.

interatractie
INTERATRÁCȚIE s.f. (Biol.) Atracție reciprocă. – Din fr. interattraction.

interbelic
INTERBÉLIC, -Ă, interbelici, -ce, adj. Dintre două războaie (mai ales dintre cele două războaie mondiale). – Inter^1-+belic (< lat. bellicus).

intercala
INTERCALÁ, intercalez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) introduce ceva într-un șir, a (se) adăuga între altele, a (se) pune ceva printre... – Din fr. (s')intercaler, lat. intercalare.

intercalara
INTERCALÁRĂ, intercalare, adj. (În sintagma) Cultură intercalară = cultura unei plante timpurii printre rândurile de plante târzii ale unei alte culturi. – Din fr. intercalaire.

intercalare
INTERCALÁRE, intercalări, s.f. Acțiunea de a (se) intercala și rezultatul ei; intercalație (1). – V. intercala.

intercalat
INTERCALÁT, -Ă, intercalați, --te, adj. Care este introdus, adăugat, pus printre altele. – V. intercala.

intercalatie
INTERCALÁȚIE, intercalații, s.f. 1. Intercalare. 2. Rocă sterilă care apare în cuprinsul unui zăcământ. – Din fr. intercalation.

intercapilar
INTERCAPILÁR, -Ă, intercapilari, -e, adj. (Anat.) Care este situat între vasele capilare. – Din fr. intercapillaire.

intercardinal
INTERCARDINÁL, intercardinale, adj. (În sintagma) Punct intercardinal = fiecare dintre cele patru direcții aflate între punctele cardinale principale, care servesc la determinarea mai precisă a unui punct de pe glob. – Din engl. intercardinal.

interceda
INTERCEDÁ vb. I. v. intercede.

intercede
INTERCÉDE, intercéd, vb. III. Intranz. (Rar) A interveni, a stărui pe lângă cineva în favoarea cuiva. [Var.: intercedá vb. I] – Din fr. intercéder.

intercedere
INTERCÉDERE, intercederi, s.f. (Rar) Acțiunea de a intercede. – V. intercede.

intercelular
INTERCELULÁR, -Ă, intercelulari, -e, adj. Care se află între celulele unui țesut. – Din fr. intercellulaire.

intercepta
INTERCEPTÁ, interceptez, vb. I. Tranz. A prinde, a reține un obiect în timpul mișcării lui; a surprinde și a controla o convorbire telefonică, o corespondență între două persoane etc. – Din fr. intercepter.

interceptare
INTERCEPTÁRE, interceptări, s.f. Acțiunea de a intercepta și rezultatul ei; intercepție. – V. intercepta.

interceptat
INTERCEPTÁT, -Ă, interceptați, -te, adj. Care este prins, reținut. ♦ Care este surprins, controlat, sesizat. – V. intercepta.

interceptie
INTERCÉPȚIE, intercepții, s.f. (Rar) Interceptare. ♦ (Sport) Joc de intercepție = sistem de joc care se bazează pe interceptarea mingii pe care adversarii și-o pasează între ei. – Din fr. interception.

intercesiune
INTERCESIÚNE, intercesiuni, s.f. (Rar) Intervenție în favoarea cuiva; mijlocire. [Pr.: -si-u-] – Din fr. intercession.

interchineza
INTERCHINÉZĂ, interchineze, s.f. Stare de repaus a nucleului între două diviziuni succesive. [Var.: intercinéză s.f.) – Din fr. intercinèse.

intercineza
INTERCINÉZĂ s.f. v. interchineză.

intercolonament
INTERCOLONAMÉNT, intercolonamente, s.n. Distanță între două coloane, stâlpi sau pilaștri aparținând aceluiași edificiu. – Din fr. entrecolonnement (refăcut după lat. intercolomnium).

intercom
INTERCÓM s.n. (Tehn.) Interfon. – Din engl. intercom.

intercomunal
INTERCOMUNÁL, -Ă, intercomunali, -e, adj. Referitor la mai multe comune; dintre mai multe comune. – Din fr. intercommunal.

intercomunicatie
INTERCOMUNICÁȚIE s.f. Comunicație între două sau mai multe puncte; conexiune. ♦ Conversație între doi sau mai mulți interlocutori. – Din fr. intercommunication.

interconditiona
INTERCONDIȚIONÁ, pers. 3 intercondiționează, vb. I. Refl. și intranz. (Despre fenomene, procese, elemente ale unui sistem etc.) A fi într-un raport de interdependență. [Pr.: -ți-o-] – Inter^1-+condiționa.

interconditionare
INTERCONDIȚIONÁRE, intercondiționări, s.f. Legătură și condiționare reciprocă între lucruri, fenomene, procese etc.; interdependență. [Pr.: -ți-o-] – Inter^1-+condiționare.

interconecta
INTERCONECTÁ, interconectez, vb. I. Tranz. A stabili căi de transferare a energiei electromagnetice între două sau mai multe sisteme care funcționau înainte independent unele de altele. – Din fr. interconnecter.

interconectare
INTERCONECTÁRE, interconectări, s.f. Acțiunea de a interconecta și rezultatul ei. – V. interconecta.

interconectat
INTERCONECTÁT, -Ă, interconectați, -te, adj. Care stabilește conexiuni între mai multe elemente care funcționau înainte independent unele de altele. – V. interconecta.

interconexiune
INTERCONEXIÚNE, interconexiuni, s.f. 1. Legătură stabilită între mai multe rețele electrice prin intermediul unor linii de transport de energie electrică; interconectare. 2. Ansamblul mijloacelor tehnice necesare pentru realizarea interconexiunii (1) unor sisteme energetice. [Pr.: -xi-u-] – Din fr. interconnexion.

interconfesional
INTERCONFESIONÁL, -Ă, interconfesionali, -e, adj. Care se referă la relația dintre mai multe confesiuni sau religii; care are loc între mai multe confesiuni sau religii. [Pr.: -si-o-] – Din fr. interconfessionnel.

interconsonantic
INTERCONSONÁNTIC, -Ă, interconsonantici, -ce, adj. (Fon.) Care este plasat între două consoane. – Din fr. interconsonnantique.

intercontinental
INTERCONTINENTÁL, -Ă, intercontinentali, -e, adj. Care se află sau are loc între două sau mai multe continente. – Din fr. intercontinental.

intercooperatist
INTERCOOPERATÍST, -Ă, intercooperatiști, -ste, adj. Care are loc între cooperative; care se referă la două sau mai multe cooperative. – Inter^1-+cooperatist.

intercostal
INTERCOSTÁL, -Ă, intercostali, -e, adj. Care se referă la spațiul dintre două coaste, așezat între coaste; (despre dureri, nevralgii) localizat în regiunea dintre coaste. – Din fr. intercostal.

intercurent
INTERCURÉNT, -Ă, intercurenți, -te, adj. (Rar) Care survine în timpul desfășurării altui proces (mai ales o boală). – Din fr. intercurrent.

interdental
INTERDENTÁL, -Ă, interdentali, -e, adj. Între (sau dintre) dinți. – Inter^1-+dental. Cf. fr. i n t e r d e n t a i r e.

interdepartamental
INTERDEPARTAMENTÁL, -Ă, interdepartamentali, -e, adj. Care se stabilește, care are loc între departamente diferite. ♦ Care coordonează activitatea diferitelor departamente. – Din fr. interdépartemental.

interdependent
INTERDEPENDÉNT, -Ă, interdependenți, -te, adj. Care este (strâns) legat sau condiționat de alt lucru, fenomen sau proces cu care se află în dependență reciprocă. – Din fr. interdépendant.

interdependenta
INTERDEPENDÉNȚĂ s.f. Legătură și condiționare reciprocă între lucruri, fenomene, procese etc. ♦ Categorie a dialecticii care desemnează totalitatea formelor de legătură dintre obiectele și fenomenele naturii, ale societății și ale gândirii. – Din fr. interdépendance.

interdict
INTERDÍCT, interdicte, s.n. Pedeapsă dată în evul mediu de autoritatea bisericii catolice, prin care se interzicea temporar unui preot, unei biserici, unei regiuni sau unei țări să oficieze cultul divin sau să participe la el. – Din lat. interdictum.

interdictie
INTERDÍCȚIE, interdicții, s.f. 1. Prevedere legală prin care se interzice săvârșirea anumitor fapte sau acte. 2. Măsură legală sau judecătorească aplicată unui răufăcător sau unui alienat mintal, care constă în interzicerea exercitării anumitor acte juridice. 3. Stare în care se află aceste persoane. [Var.: interdicțiúne s.f.] – Din fr. interdiction, lat. interdictio, -onis.

interdictiune
INTERDICȚIÚNE s.f. v. interdicție.

interdigital
INTERDIGITÁL, -Ă, interdigitali, -e, adj. Între (sau dintre) două degete. – Din fr. interdigital.

interdisciplinar
INTERDISCIPLINÁR, -Ă, interdisciplinari, -e, adj. Care aparține mai multor discipline, care stabilește relații între ele. ♦ (Despre domenii ale științei) Care este fundamentat pe transferul de concepte și metodologii între două sau mai multe discipline. – Din fr. interdisciplinaire.

interdisciplinaritate
INTERDISCIPLINARITÁTE s.f. 1. Caracterul a ceea ce este interdisciplinar. 2. Transfer de concepte și metodologie dintr-o disciplină (2) în alta pentru a permite abordarea mai adecvată a problemelor cercetate. – Din fr. interdisciplinarité.

interes
INTERÉS, interese, s.n. 1. Preocupare de a obține un succes, un avantaj; râvnă depusă într-o acțiune pentru satisfacerea anumitor nevoi. 2. Avantaj, folos, câștig, profit. ♢ Loc. adj. De interes general (sau public) = de importanță socială, util colectivității. ♢ Expr. A-și face interesele = a fi preocupat numai de satisfacerea chestiunilor personale. 3. Dobândă. ♢ (Jur.) Daune interese = despăgubire bănească pentru repararea unui prejudiciu. 4. Orientare activă și durabilă, dorință arzătoare de a cunoaște și de a înțelege pe cineva sau ceva. 5. Înțelegere și simpatie față de cineva sau de ceva; grijă, solicitudine. 6. Calitatea de a deștepta atenția, a stârni curiozitatea prin importanța, frumusețea, varietatea lucrului, a problemei, a acțiunii etc.; atracție. [Pl. și; (rar) interesuri] – Din it. interesse, rus. interes, germ. Interesse.

interesa
INTERESÁ, interesez, vb. I. 1. Tranz. A stârni, a trezi interesul cuiva; a reține atenția cuiva. ♢ Expr. Ce te interesează? = ce-ți pasă? ce importanță are? ce te privește? ♦ A face pe cineva părtaș la o acțiune, la un câștig. 2. Refl. (Cu determinări introduse prin prep. „de”, mai rar „la”) A arăta interes pentru cineva sau ceva, a-și da (tot) interesul, a avea grijă, simpatie. ♦ A se informa, a întreba despre cineva, despre ceva, a căuta să afle. – Din fr. (s')intéresser, it. interessare.

interesant
INTERESÁNT, -Ă, interesanți, -te, adj. Care interesează, care prezintă sau trezește interes; vrednic de interes, demn de atenție. ♦ Care atrage atenția; puțin obișnuit, ciudat, bizar, aparte. – Din fr. intéressant.

interesare
INTERESÁRE, interesări, s.f. Faptul de a (se) interesa. – V. interesa.

interesat
INTERESÁT, -Ă, interesați, -te, adj. 1. Care are un interes (într-o afacere), care are de tras foloase. 2. Care urmărește numai interesul său personal; meschin. 3. Plin de curiozitate. – V. interesa. Cf. fr. i n t e r e s s é, it. i n t e r e s s a t o.

interfatare
INTERFAȚÁRE, interfațări, s.f. (Electron.) Interconectare a părților unui sistem sau a unor aparate astfel încât ele să își poată îndeplini funcția în mod corect coordonat. – De la interfață^2.

interfata
INTERFÁȚĂ^1, interfețe, s.f. Suprafață de separare a porțiunilor care reprezintă faze diferite într-un sistem fizico-chimic. – Inter^1-+față.

INTERFÁȚĂ^2, interfețe, s.f. (Electron.) Dispozitiv care convertește semnalele electronice în așa fel, încât două aparate sau sisteme să poată comunica între ele. – Din engl., fr. interface (după față).

interfazic
INTERFÁZIC, -Ă, interfazici, -ce, adj. Dintre faze. – Din fr. interphasique, engl. interphasic.

interfera
INTERFERÁ, pers. 3 interferează, vb. I. Intranz. (Despre mișcări vibratorii) A se suprapune compunându-și efectele, a produce fenomenul interferenței; p. gener. a se suprapune, a se încrucișa, a se combina. – Din fr. interférer.

interferent
INTERFERÉNT, -Ă, interferenți, -te, adj. 1. (Despre fenomene, întâmplări, fapte etc.) Care se încrucișează, se suprapune. 2. (Fiz.; despre mișcări vibratorii) Care prezintă fenomenul de interferență (2). – Din fr. interférence.

interferenta
INTERFERÉNȚĂ, interferențe, s.f. 1. Întâlnire, încrucișare, combinare a două sau mai multe fenomene, întâmplări, fapte etc. 2. Fenomen de suprapunere și de compunere a efectelor a două (sau a mai multor) mișcări vibratorii provenite din surse diferite; intensificare (sau slăbire reciprocă) a intensității undelor prin suprapunerea lor. – Din fr. interférence.

interferential
INTERFERENȚIÁL, -Ă, interferențiali, -e, adj. De interferență. [Pr.: -ți-al] – Din fr. interférentiel.

interferometric
INTERFEROMÉTRIC, -Ă, interferometrici, -ce, adj. De interferometrie. – Din fr. interférométrique.

interferometrie
INTERFEROMETRÍE, interferometrii, s.f. Ansamblul metodelor de măsurare a unor mărimi fizice, care se bazează pe fenomenul de interferență. – Din fr. interférométrie.

interferometru
INTERFEROMÉTRU, interferometre, s.n. Instrument optic folosit pentru determinarea unor mărimi cu ajutorul fenomenelor de interferență. ♦ Aparat pentru măsurarea vitezei de propagare a undelor sonore și ultrasonore, precum și a absorbției acestora într-un anumit mediu. – Din fr. interféromètre.

interferon
INTERFERÓN, interferoni, s.m. (Biochim.) Glicoproteină sintetizată în celulele animale după o infecție virală, având proprietăți antivirale. – Din engl. interferon, fr. interféron.

interfluviu
INTERFLÚVIU, interfluvii, s.n. Porțiune de teren cuprinsă între două văi vecine, care, după unitatea de relief pe care se dezvoltă, se numesc pod, câmp, culme, creastă etc. – Din fr. interfluve (după fluviu).

interfolia
INTERFOLIÁ, pers. 3 interfoliază, vb. I. Tranz. A intercala file albe între paginile tipărite ale unei cărți. [Pr.: -li-a] – Din fr. interfolier.

interfolicular
INTERFOLICULÁR, -Ă, interfoliculari, -e, adj. Între (dintre) foliculi. – Inter^1-+folicular.

interfoliere
INTERFOLIÉRE, interfolieri, s.f. Acțiunea de a interfolia. [Pr.: -li-e-] – V. interfolia.

interfon
INTERFÓN, interfoane, s.n. Aparat de comunicare folosit în interiorul unui grup de clădiri, al unei clădiri sau al unui apartament. – Din fr. interphone.

intergalactic
INTERGALÁCTIC, -Ă, intergalactici, -ce, adj. Între (dintre) galaxii. – Din engl. intergalactic, fr. intergalactique.

interglaciar
INTERGLACIÁR, -Ă, interglaciari, -e, s.n., adj. 1. S.n. Interglaciație; depozit apărut în timpul unei interglaciații. 2. Adj. (Despre perioade geologice) Cuprins între două glaciații, care se referă la interglaciație, care aparține interglaciației. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. interglaciaire.

interglaciatie
INTERGLACIÁȚIE, interglaciații, s.f. Interval de timp cu climă caldă în pleistocen, cuprins între două glaciații; interglaciar. [Pr.: -ci-a-] – Din interglaciar.

interimar
INTERIMÁR, -Ă, interimari, -e, s.m., adj. (Persoană) care exercită provizoriu o funcție în locul titularului; ad-interim. – Din fr. intérimaire.

interimat
INTERIMÁT, interimate, s.n. Situația celui care exercită în mod provizoriu o funcție în locul titularului; perioadă de timp în care cineva exercită această funcție. – Din fr. intérimat.

interindividual
INTERINDIVIDUÁL, -Ă, interindividuali, -e, adj. Referitor la raporturile dintre indivizi. [Pr.: -du-al] – Din fr. interindividuel.

interior
INTERIÓR, -OÁRĂ, interiori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care este situat înăuntrul unui lucru, al unui spațiu limitat etc.; intern. ♦ Fig. Care se referă la partea morală, sufletească a omului; care nu se manifestă în afară; lăuntric. 2. S.n. Partea interioară (1) a unui obiect, a unui spațiu circumscris (și închis), a unei încăperi (împreună cu tot ce se află aici); spec. mobilierul sau aranjamentul unei locuințe, al unei camere etc. ♢ Loc. adv. În interior = înăuntru, pe dinăuntru. ♦ Tablou care reprezintă partea dinăuntru a unei camere sau, uneori, scene de familie. ♦ (Cinema; la pl.) Scene care se petrec în casă. Se filmează interioarele. ♦ Fig. Structura morală, sufletească a omului. 3. S.n. Post telefonic funcționând printr-o centrală care leagă liniile exterioare cu posturile telefonice din camere, birouri etc. ale unei clădiri, ale unei instituții etc. [Pr.: -ri-or] – Din fr. intérieur, lat. interior, -oris.

interioriza
INTERIORIZÁ, interiorizez, vb. I. 1. Tranz. A reflecta în conștiință, prin prisma propriei sensibilități, fenomene ale realității exterioare. 2. Refl. A-și înăbuși manifestările exterioare; a se refugia în trăiri interioare. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. intérioriser.

interiorizare
INTERIORIZÁRE, interiorizări, s.f. Acțiunea de a (se) interioriza și rezultatul ei. [Pr.: -ri-o-] – V. interioriza.

interiorizat
INTERIORIZÁT, -Ă, interiorizați, -te, adj. 1. Care este reflectat în conștiința cuiva. 2. (Despre oameni) Care-și înăbușă manifestările exterioare, care se refugiază în trăiri interioare. [Pr.: -ri-o-] – V. interioriza.

interjectie
INTERJÉCȚIE, interjecții, s.f. Parte de vorbire neflexibilă de tip special, care exprimă sentimente și manifestări de voință sau care imită sunete și zgomote. – Din fr. interjection, lat. interjectio, -onis.

interjudetean
INTERJUDEȚEÁN, -Ă, interjudețeni, -e, adj. Care are loc între județe, care privește mai multe județe. – Inter^1 + județean.

interlinia
INTERLINIÁ, interliniez, vb. I. Tranz. A despărți prin interlinii. [Pr.: -ni-a] – Din fr. interligner (după linia).

interliniar
INTERLINIÁR, -Ă, interliniari, -e, adj. Care este scris sau tipărit între rânduri. [Pr.: -ni-ar. – Var.: interlineár, -ă adj.] – Din fr. interlinéaire.

interlinie
INTERLÍNIE, interlinii, s.f. Spațiu alb care se lasă între două rânduri de litere scrise sau tipărite, sau între două linii ale portativului muzical. – Din fr. interligne (după linie).

interlock
INTERLÓCK s.n. 1. Mașină de tricotat cu două rânduri de ace pe un singur cilindru. ♦ Tricot indeșirabil. 2. (Cin.) Sistem de înregistrare sincronă a imaginii și sunetului aferent prin antrenarea cu aceeași viteză la înregistrare și redare a peliculei de imagine și a benzii magnetice audio. – Din engl., fr. interlock.

interlocutor
INTERLOCUTÓR, -OÁRE, interlocutori, -oare, s.m. și f. Persoană care vorbește cu alta sau cu alții, care participă la o conversație. – Din fr. interlocuteur.

interlocutie
INTERLOCÚȚIE s.f. v. interlocuțiune.

interlocutiune
INTERLOCUȚIÚNE, interlocuțiuni, s.f. (Jur.) Hotărâre judecătorească care precedă sentința finală a unui proces. [Var.: interlocúție s.f.] – Din fr. interlocution.

interlop
INTERLÓP, -Ă, interlopi, -e, adj. Care are o reputație proastă; rău famat, dubios, suspect, deocheat. – Din fr. interlope.

interludiu
INTERLÚDIU, interludii, s.n. Episod muzical care face legătura între două momente mai importante ale unei opere muzicale; p. ext. piesă muzicală care leagă între ele două momente ale unei lucrări dramatice. – Din it. interludio, fr. interlude.

intermedia
INTERMEDIÁ, intermediez, vb. I. Tranz. A fi intermediar, a servi ca intermediar (într-o tranzacție); a mijloci, a înlesni. [Pr.: -di-a] – Din intermediu sau intermediar.

intermediar
INTERMEDIÁR, -Ă, intermediari, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care se află cuprins între elementele extreme ale unei mulțimi, care este (relativ) la mijloc; care face trecerea de la ceva la altceva. 2. S.m. și f. Persoană care, de obicei în schimbul unui avantaj bănesc, face legătura între vânzător și cumpărător sau încheie o tranzacție între două părți, cu împuternicirea acestora; persoană care mijlocește încheierea unei operații (economice); mijlocitor. V. mediator. [Pr.: -di-ar] – Din fr. intermédiaire, it. intermediario.

intermediu
INTERMÉDIU, intermedii, s.n. 1. Ceea ce se află la mijloc, între alte elemente. ♢ Loc. prep. Prin intermediul (cuiva sau a ceva) = prin mijlocirea, prin înlesnirea, cu ajutorul (cuiva sau a ceva). 2. Mică lucrare dramatică (de obicei comică), muzicală ori coregrafică, executată ca moment de divertisment în antracte. – Din it. intermedio, fr. intermède.

intermetalic
INTERMETÁLIC, -Ă, intermetalici, -ce, adj. (în sintagma) Compus intermetalic = metal lipit prin sudură sau alt procedeu. – Din fr. intermétallique.

intermezzo
INTERMÉZZO, intermezzi, s.n. 1. Divertisment muzical care se intercalează într-o reprezentație teatrală. 2. Episod orchestral independent într-o operă. 3. Mică piesă instrumentală de formă liberă. [Pr.: -me-țo] – Cuv. it.

interminabil
INTERMINÁBIL, -Ă, interminabili, -e, adj. Care nu se (mai) termină, foarte lung sau exagerat de lung; nesfârșit. ♦ De dimensiuni foarte mari, exagerat de mare. – Din fr. interminable, lat. interminabilis.

interministerial
INTERMINISTERIÁL, -Ă, interministeriali, -e, adj. Care are loc între mai multe ministere, care privește diferite ministere. [Pr.: -ri-al] – Din fr. interministériel.

intermitent
INTERMITÉNT, -Ă, intermitenți, -te, adj. Care încetează și reîncepe la anumite intervale, care acționează cu întreruperi; discontinuu. ♦ (Adverbial) Din când în când, la anumite intervale. – Din fr. intermittent, lat. intermittens, -ntis.

intermitenta
INTERMITÉNȚĂ, intermitențe, s.f. Întrerupere, lipsă de continuitate în desfășurarea unei acțiuni, a unui proces etc.; discontinuitate. ♢ Loc. adv. Cu intermitență = în mod intermitent. – Din fr. intermittence.

intermodulatie
INTERMODULÁȚIE s.f. (Fiz.) Distorsiune a unui semnal electric în cursul transferării lui printr-un circuit, caracterizată prin apariția unor frecvențe rezultate din combinația diverselor componente ale semnalului. – Din fr. intermodulation.

intermolecular
INTERMOLECULÁR, -Ă, intermoleculari, -e, adj. Care se află între molecule. Spațiu intermolecular. ♦ Care are loc între mai multe molecule. Proces intermolecular. – Din fr. intermoléculaire.

intermuscular
INTERMUSCULÁR, -Ă, intermusculari, -e, adj. (Anat.) Situat între mușchi. – Din fr. intermusculaire.

intern
INTÉRN, -Ă, interni, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care se află înăuntrul unui obiect, al unei ființe, al unui spațiu etc., care este în interior. ♢ Organe interne = organe situate în cavitățile abdominală și toracică. Boli interne = bolile organelor din interiorul corpului. Motor cu ardere internă = motor care folosește energia unui combustibil ars în interiorul cilindrului. Unghiuri interne = fiecare dintre cele două perechi de unghiuri situate în interiorul a două drepte paralele tăiate de o secantă și aflate de aceeași parte a secantei. ♢ Loc. adj. De (sau pentru) uz intern = a) (despre medicamente) care se ia oral; b) (despre cărți, documente, acte etc.) care poate fi consultat numai în condiții speciale în interiorul unei instituții. 2. S.m. și f., adj. (Elev sau ucenic) care locuiește într-un internat sau la locul unde învață meseria. 3. S.m. și f. Student în medicină admis pe bază de concurs să facă practică la un spital. – Din fr. interne, lat. internus.

interna
INTERNÁ, internez, vb. I. Tranz. 1. A instala un bolnav într-un spital pentru tratament; a spitaliza. ♢ Refl. S-a internat pentru operație. 2. A sili pe cineva să stea (închis) într-un ospiciu, într-o școală de corecție, într-un lagăr etc., pentru a-l ține sub supraveghere, pentru a-l reeduca etc. – Din fr. interner.

internare
INTERNÁRE, internări, s.f. Acțiunea de a (se) interna și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Document pe baza căruia cineva se poate interna într-un spital. – V. interna.

internat
INTERNÁT, internate, s.n. 1. Așezământ școlar în care elevii primesc locuință și întreținere. 2. Stagiu de practică efectuat în spitale și în clinici de studenții în medicină din ultimii ani. – Din fr. internat.

international
INTERNAȚIONÁL, -Ă, internaționali, -e, adj. Care are loc între mai multe națiuni, care angajează sau privește mai multe țări, privitor la raporturile dintre națiuni. La care participă reprezentanții mai multor state; care are o importanță ce depășește granițele unei singure țări. ♢ Limbă internațională = limbă națională cu largă circulație în afara granițelor unei națiuni și folosită în mod oficial, mai ales în relațiile diplomatice. Drept internațional = totalitatea normelor de drept care reglementează raporturile dintre state. ♦ (Substantivat) Sportiv care reprezintă țara sa într-o competiție internațională. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. international.

internationalism
INTERNAȚIONALÍSM s.n. 1. Solidaritate, colaborare, cooperare liber-consimțită între națiuni popoare, țări etc. egale în drepturi, în scopul sprijinului reciproc. 2. Doctrină potrivit căreia diversele interese naționale trebuie să fie subordonate unui interes general, supranațional. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. internationalisme.

internationalist
INTERNAȚIONALÍST, -Ă, internaționaliști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care are caracterul internaționalismului, care aplică principiile internaționalismului, care aparține internaționalismului. 2. S.m. și f. Adept al internaționalismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. internationaliste.

internationaliza
INTERNAȚIONALIZÁ, internaționalizez, vb. I. Tranz. A face să dobândească un caracter internațional. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. internationaliser.

internationalizare
INTERNAȚIONALIZÁRE, internaționalizări, s.f. Acțiunea de a internaționaliza. [Pr.: -ti-o-] – V. internaționaliza.

internist
INTERNÍST, -Ă, interniști, -ste, s.m. și f. Medic specialist în boli interne. ♢ (Adjectival) Medic internist. – Din germ. Internist.

internod
INTERNÓD, internoduri, s.n. Porțiune a tulpinii unor plante cuprinsă între două noduri. – Din germ. Internodium, it. internodio (după nod).

internunciu
INTERNÚNCIU s.m. v. internunțiu.

internuntiu
INTERNÚNȚIU, internunții, s.m. Nunțiu (papal) ad-interim. [Var.: internúnciu s.m.] – Din lat. internuntius „sol”, it. internunzio.

interoccidental
INTEROCCIDENTÁL, -Ă, interoccidentali, -e, adj. Care are loc între statele din Occident (îndeosebi din Occidentul Europei). – Inter^1+occidental.

interoceanic
INTEROCEÁNIC, -Ă, interoceanici, -ce, adj. Care este între două oceane; care leagă două oceane. – Din fr. interocéanique.

interoceptiv
INTEROCEPTÍV, -Ă, interoceptivi, -e, adj. (Biol.; despre senzații) Care ia naștere în urma acțiunii impulsurilor de la nivelul organelor interne. – Din fr. interoceptif.

interoceptor
INTEROCEPTÓR, interoceptori, s.m. (Biol.) Terminație nervoasă a unui analizator intern care culege și transmite impulsuri primite de la organele interne. – Din fr. interocepteur, engl. interoceptor.

interocular
INTEROCULÁR, -Ă, interoculari, -e, adj. (Rar) Interpupilar. – Din fr. interoculaire.

interoga
INTEROGÁ, interoghez, vb. I. Tranz. A pune cuiva întrebări insistente; a chestiona; spec. a pune întrebări unui martor sau unui inculpat, a supune la un interogatoriu. ♦ A examina, a chestiona un elev, un student, un candidat. – Din fr. interroger, lat. interrogare.

interogare
INTEROGÁRE, interogări, s.f. Acțiunea de a interoga și rezultatul ei; întrebare, examinare, chestionare, interogație. – V. interoga.

interogativ
INTEROGATÍV, -Ă, interogativi, -e, adj. Care exprimă o întrebare; întrebător. – Din fr. interrogatif.

interogatoriu
INTEROGATÓRIU, interogatorii, s.n. Totalitatea întrebărilor puse de judecător unei părți implicate într-un proces și a răspunsurilor date de aceasta, care contribuie la rezolvarea cazului; (concr.) act în care sunt consemnate aceste întrebări și răspunsuri. – Din fr. interrogatoire.

interogatie
INTEROGÁȚIE, interogații, s.f. (Rar) Interogare. ♢ (În sintagma) Interogație retorică = procedeu retoric constând în adresarea unor întrebări, nu pentru a obține răspuns, ci pentru a comunica o idee, o atitudine. [Var.: interogațiúne s.f.] – Din fr. interrogation, lat. interrogatio.

interogatiune
INTEROGAȚIÚNE s.f. v. interogație.

interorganic
INTERORGÁNIC, -Ă, interorganici, -ce, adj. Privitor la mai multe organe; dintre organe. – Din fr. interorganique.

interosos
INTEROSÓS, -OÁSĂ, interosoși, -oase, adj. (Anat.) Situat între oase. – Din fr. interosseux.

interparlamentar
INTERPARLAMENTÁR, -Ă, interparlamentari, -e, adj. Care privește mai multe parlamente; care reunește membrii mai multor parlamente. – Din fr. interparlementaire.

interpela
INTERPELÁ, interpelez, vb. I. Tranz. A cere cuiva să dea un răspuns, să dea socoteală asupra unui fapt; spec. a cere explicații (în parlament) unui membru al guvernului asupra modului de rezolvare a unor probleme, a unor acte etc. – Din fr. interpeller, lat. interpellare.

interpelare
INTERPELÁRE, interpelări, s.f. Faptul de a interpela; (concr.) conținutul unei interpelări; interpelație. – V. interpela.

interpelator
INTERPELATÓR, -OÁRE, interpelatori, -oare, s.m. și f. Persoană care face o interpelare. – Din fr. interpellateur.

interpelatie
INTERPELÁȚIE, interpelații, s.f. (Rar). Interpelare. [Var.: interpelațiúne s.f.] – Din fr. interpellation, lat. interpellatio.

interpelatiune
INTERPELAȚIÚNE s.f. v. interpelație.

interpenetratie
INTERPENETRÁȚIE, interpenetrații, s.f. Pătrundere reciprocă, întrepătrundere a două sau a mai multor elemente, substanțe, fenomene etc. – Din fr. interpénétration.

interplanetar
INTERPLANETÁR, -Ă, interplanetari, -e, adj. Care este situat între planete, care are loc între planete. – Din fr. interplanétaire.

interpol
INTERPÓL s.n. Nume dat organizației internaționale de poliție criminală. – Din fr. Interpol.

interpola
INTERPOLÁ, interpolez, vb. I. Tranz. 1. A introduce, a intercala într-un text cuvinte sau fraze care nu aparțin originalului, pentru a-l explica, a-l completa etc. 2. (Mat.) A intercala într-un șir de valori cunoscute una sau mai multe mărimi determinate sau estimate. – Din fr. interpoler, lat. interpolare.

interpolare
INTERPOLÁRE, interpolări, s.f. Acțiunea de a interpola și rezultatul ei; (concr.) ceea ce se interpolează; interpolație. – V. interpola.

interpolat
INTERPOLÁT, -Ă, interpolați, -te, adj. (Despre pasaje, capitole, cuvinte) Intercalat, inserat (într-un text). ♦ (Despre un text) În care au fost introduse interpolări. – V. interpola.

interpolator
INTERPOLATÓR, -OÁRE, interpolatori, -oare, s.m. și f. Persoană care interpolează (1) un text. – Din fr. interpolateur, lat. interpolator.

interpolatie
INTERPOLÁȚIE, interpolații, s.f. (Rar) Interpolare. [Var.: interpolațiúne s.f.] – Din fr. interpolation, lat. interpolatio, -onis.

interpolatiune
INTERPOLAȚIÚNE s.f. v. interpolație.

interpret
INTERPRÉT, -Ă, interpreți, -te, s.m. și f. 1. Persoană care traduce pe loc și oral ceea ce spune cineva în altă limbă, mijlocind astfel înțelegerea dintre două sau mai multe persoane; translator, tălmaci. 2. Fig. Persoană care exprimă năzuințele unei colectivități; persoană care face cunoscute altuia voința, dorința, sentimentele cuiva; exponent, reprezentant. 3. Persoană care interpretează un rol într-un spectacol, o bucată muzicală, o poezie etc. V. artist, actor. – Din fr. interprèt, lat. interpres, -etis.

interpreta
INTERPRETÁ, interpretez, vb. I. Tranz. 1. A da un anumit înțeles, o anumită semnificație unui lucru; spec. a comenta și a explica un text (vechi). 2. A reda prin mijloace adecvate conținutul unei opere muzicale, dramatice, literare etc.; a juca un rol într-o piesă, într-un film etc., a executa o bucată muzicală. – Din fr. interpréter, lat. interpretari.

interpretabil
INTERPRETÁBIL, -Ă, interpretabili, -e, adj. Care se poate interpreta; p. ext. echivoc. – Din fr. interprétable.

interpretare
INTERPRETÁRE, interpretări, s.f. Acțiunea de a interpreta și rezultatul ei; comentare, explicare, explicație, interpretațiune. – V. interpreta.

interpretativ
INTERPRETATÍV, -Ă, interpretativi, -e, adj. Care servește la interpretare, care poate fi interpretat; care explică. – Din fr. interprétatif.

interpretator
INTERPRETATÓR, -OÁRE, interpretatori, -oare, s.m. și f. (Rar) Persoană care interpretează, explică, comentator; exeget. – Din fr. interprétateur.

interpretatiune
INTERPRETAȚIÚNE, interpretațiuni, s.f. (Înv.) Interpretare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. interprétation, lat. interpretatio, -onis.

interprofesional
INTERPROFESIONÁL, -Ă, interprofesionali, -e, adj. Care interesează mai multe profesiuni. ♦ Care se bazează pe transferul de tehnici și metode între două sau mai multe profesiuni. [Pr.: -si-o-] – Inter^1-+profesional (după fr. interprofessionnel).

interpsihologie
INTERPSIHOLOGÍE s.f. Domeniu al psihologiei sociale care studiază relațiile dintre indivizi în condițiile imitației considerate ca lege a vieții psihice. – Din fr. interpsychologie.

interpune
INTERPÚNE, interpún, vb. III. Refl. A interveni ca mijlocitor între două persoane (spre a le face să ajungă la o înțelegere); a mijloci. ♦ A se amesteca în relațiile dintre două persoane. ♦ Tranz. A pune ceva între... – Din lat. interponere (după pune).

interpunere
INTERPÚNERE, interpuneri, s.f. Faptul de a (se) interpune. – V. interpune.

interpupilar
INTERPUPILÁR, -Ă, interpupilari, -e, adj. Care se află între centrele optice ale celor două cristaline ale ochilor omului; interocular. Distanță interpupilară. – Inter^1-+pupilar.

interpus
INTERPÚS, -Ă, interpuși, -se, s.m. și f. (Rar) Persoană care intervine, ca mijlocitor, între alte două persoane (spre a le face să ajungă la o înțelegere, spre a le ușura o tranzacție etc.); mijlocitor. – V. interpune.

interraional
INTERRAIONÁL, -Ă, interraionali, -e, adj. Care privește mai multe raioane, care ține de mai multe raioane; care are loc între mai multe raioane. [Pr.: -ra-io-] – Inter^1-+raional. Cf. rus. m e j r a i o n n î i.

interregional
INTERREGIONÁL, -Ă, interregionali, -e, adj. Care privește mai multe regiuni, care ține de mai multe regiuni; care are loc între mai multe regiuni. [Pr.: -gi-o-] -Inter^1-+regional.

interregn
INTERRÉGN, interregnuri, s.n. Interval de timp în care un stat monarhic este lipsit de suveran. – Din fr. interrègne, lat. interregnum.

interschimbabil
INTERSCHIMBÁBIL, -Ă, interschimbabili, -e, adj. (Despre elementele unui sistem tehnic) Care se poate schimba, care se poate înlocui unul cu altul. – Inter^1- + schimba + suf. -bil (după fr. interchangeable).

interschimbabilitate
INTERSCHIMBABILITÁTE s.f. Calitatea de a fi interschimbabil; (franțuzism) interșanjabilitate. – Inter^1- + schimbabilitate (după fr. interchangeabilité).

intersecta
INTERSECTÁ, intersectez, vb. I. Refl. (Despre linii, drumuri etc.) A face o intersecție; a se întretăia, a se încrucișa. ♢ Tranz. Dreaptă care intersectează două paralele. – Din fr. intersecter.

intersectare
INTERSECTÁRE, intersectări, s.f. Acțiunea de a (se) intersecta. – V. intersecta.

intersectie
INTERSÉCȚIE, intersecții, s.f. 1. Loc unde se încrucișează două drumuri; întretăiere. 2. (Mat.) Mulțimea punctelor comune a două linii, a două suprafețe ori volume; totalitatea elementelor comune a două mulțimi. – Din fr. intersection, lat. intersectio.

intersexualitate
INTERSEXUALITÁTE s.f. (Biol.) Fenomen care constă în schimbarea sexului în stadiile târzii ale dezvoltării individuale a unui animal sau a unei plante dioice. [Pr.: -xu-a-] – Din fr. intersexualité.

intersistola
INTERSÍSTOLĂ, intersistole, s.f. (Med.) Timpul dintre sistola auriculelor și cea a ventriculelor inimii. – Din fr. intersystole.

interspatiu
INTERSPÁȚIU, interspații, s.n. (Rar) Spațiu liber sau distanță între două obiecte, două piese etc. – Inter^1- + spațiu.

interstadial
INTERSTADIÁL, -Ă, interstadiale, s.n., adj. (Geol.) 1. S.n. Interval de climă mai caldă de durată relativă în cadrul unei glaciații, în timpul regresiunii ghețarilor; interstadiu. 2. Adj. Referitor la interstadial (1). [Pr.: -di-al] – Din germ. Interstadial, engl. interstadial.

interstadiu
INTERSTÁDIU, interstadii, s.n. (Geol.) Interstadial (1). – Din fr. interstade.

interstatal
INTERSTATÁL, -Ă, interstatali, -e, adj. Care privește mai multe state, care are loc între mai multe state. – Inter^1- + statal.

interstelar
INTERSTELÁR, -Ă, interstelari, -e, adj. Care este (așezat) între stele; privitor la spațiul dintre stele. – Din fr. interstellaire.

interstitial
INTERSTIȚIÁL, -Ă, interstițiali, -e, adj. Care se află într-un interstițiu, care provine dintr-un interstițiu sau se referă la interstițiu. ♦ Țesut interstițial = țesut conjunctiv care se află între elementele în funcție ale unui organ, formând masa lui principală. ♦ (Despre leziuni, inflamații) Care s-a localizat în țesutul conjunctiv al unui organ. [Pr.: -ți-al] – Din fr. interstitiel.

interstitiu
INTERSTÍȚIU, interstiții, s.n. Spațiu (gol) situat între părțile unui corp sau ale unui sistem de corpuri aflate unul lângă altul pe o anumită porțiune din suprafața lor, fără a se atinge; luft. – Din fr. interstice, lat. interstitium.

intersanjabil
INTERȘANJÁBIL, -Ă, interșanjabili, -e, adj. (Franțuzism) Interschimbabil. – Din fr. interchangeable.

intersanjabilitate
INTERȘANJABILITÁTE s.f. (Franțuzism) Interschimbabilitate. – Din fr. interchangeabilité.

interscolar
INTERȘCOLÁR, -Ă, interșcolari, -e, adj. Care are loc între mai multe școli; privitor la mai multe școli. – Din fr. interscolaire (după școală).

intertip
INTERTÍP, intertipuri, s.n. Mașină tipografică de cules și de turnat litere în rânduri, care are matrițe cu dinți tăiați pe toată grosimea lor (și cu care se poate culege de la distanță, prin transmitere telegrafică). – Din fr. intertype.

intertrigo
INTERTRÍGO s.n. Inflamație localizată la cutele naturale ale pielii; opăreală. – Din fr. intertrigo.

intertropical
INTERTROPICÁL, -Ă, intertropicali, -e, adj. Care este situat între cele două tropice. – Din fr. intertropical.

interuman
INTERUMÁN, -Ă, interumani, -e, adj. Între (dintre) oameni. – Din engl. interhuman.

interurban
INTERURBÁN, -Ă, interurbani, -e, adj. Care are loc între două sau mai multe orașe; care leagă două sau mai multe orașe; care este situat între două sau mai multe orașe; care servește mai multe localități. ♦ (Substantivat, n.) Telefon care stabilește legătura între două localități. – Din fr. interurbain (după urban).

interval
INTERVÁL, intervale, s.n. 1. Distanță în timp între două fenomene, între două perioade, între două evenimente consecutive; răstimp. 2. Distanță în spațiu între două puncte, între două lucruri. ♦ (Mat.) Ansamblu de puncte, de numere cuprinse între două valori date. 3. Diferență de înălțime între două sunete muzicale. – Din fr. intervalle, lat. intervallum.

intervalometru
INTERVALOMÉTRU, intervalometre, s.n. Dispozitiv mecanic atașat la un aparat fotografic automat care reglează timpul dintre două expuneri succesive. – Din engl. intervalometer.

interveni
INTERVENÍ, intervín, vb. IV. Intranz. 1. A veni între..., a veni la mijloc, a intra în acțiune; spec. a lua cuvântul, a intra în vorbă. ♦ A se amesteca spre a mijloci o împăcare, o înțelegere etc., a face un demers în favoarea cuiva sau pentru ceva; a stărui pe lângă o persoană influentă spre a obține ceva în favoarea cuiva sau a sa. 2. A se ivi, a surveni, a se întâmpla. A interveni o schimbare. – Din fr. intervenir, lat. intervenire.

interventie
INTERVÉNȚIE, intervenții, s.f. 1. Faptul de a interveni într-o acțiune, într-un proces, într-o discuție etc. ♦ Invazie armată sau amestec al unui stat în treburile interne ale altui stat sau ale altui popor. ♦ (Med.; și în sintagma intervenție chirurgicală) Operație. 2. Acțiune, efort, demers făcut spre a obține ceva, mai ales o favoare. – Din fr. intervention, lat. interventio.

interventionism
INTERVENȚIONÍSM s.n. Amestec al unui stat în afacerile interne ale altui stat (cu scopul de a-l subordona sau de a schimba orânduirea). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. interventionnisme.

interventionist
INTERVENȚIONÍST, -Ă, intervenționiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană, stat etc.) care participă la o intervenție armată, care susține sau practică intervenționismul. 2. Adj. Care aparține intervenționismului, care este specific intervenționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. interventionniste.

interversiune
INTERVERSIÚNE, interversiuni, s.f. Intervertire; răsturnare (a unei ordini). [Pr.: -si-u-] – Din fr. interversion.

intervertebral
INTERVERTEBRÁL, -Ă, intervertebrali, -e, adj. (Anat.) Care este situat între vertebre. – Din fr. intervertébral.

interverti
INTERVERTÍ, intervetesc, vb. IV. Tranz. A schimba ordinea, locul elementelor dintr-o serie dată. – Din fr. intervertir, lat. intervertere.

intervertire
INTERVERTÍRE, intervertiri, s.f. Acțiunea de a interverti și rezultatul ei. – V. interverti.

intervieva
INTERVIEVÁ, intervievez, vb. I. Tranz. A lua cuiva un interviu. [Pr.: -vi-e-] – Din fr. interviewer.

intervievare
INTERVIEVÁRE, intervievări, s.f. Acțiunea de a intervieva. [Pr.: -vi-e-] – V. intervieva.

interviu
INTERVÍU, interviuri, s.n. Convorbire între o personalitate politică, culturală etc. și un ziarist, în cursul căreia acesta îi pune întrebări spre a afla părerile personalității în diverse probleme (de actualitate), în vederea publicării lor în presă sau a difuzării lor la radio și televiziune; p. ext. text al acestei convorbiri, apărut în presă sau difuzat prin radio și televiziune. – Din engl., fr. interview.

intervocalic
INTERVOCÁLIC, -Ă, intervocalici, -ce, adj. (Despre unul sau mai multe sunete) Care se află între două vocale, dintre două vocale. – Din fr. intervocalique.

interzice
INTERZÍCE, interzíc, vb. III. Tranz. A opri pe cineva de la ceva, a nu permite să (se) facă ceva, a ordona să nu (se) facă ceva; a prohibi. – Din fr. interdire (după zice).

interzicere
INTERZÍCERE, interziceri, s.f. Acțiunea de a interzice și rezultatul ei; prohibire. – V. interzice.

interzis
INTERZÍS, -Ă, interziși, -se, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care este oprit, care nu este permis. 2. S.m. și f. Persoană căreia i s-a ridicat, prin hotărâre judecătorească, exercitarea drepturilor sale; persoană pusă sub interdicție. – V. interzice.

interzonal
INTERZONÁL, -Ă, interzonali, -e, adj. Situat între două zone; care are loc între două zone. – Din fr., germ. interzonal.

intestin
INTESTÍN^1, intestine, s.n. Parte a aparatului digestiv, la oameni și la unele animale, care are formă de tub și care se întinde de la stomac până la anus, fiind alcătuită din două părți distincte; maț. – Din fr. intestin, lat. intestinum.

INTESTÍN^2, -Ă, intestini, -e, adj. (Livr.) Care se produce în interior, care are loc înăuntru; intern, lăuntric. Frământări intestine. – Din fr. intestin, lat. intestinus.

intestinal
INTESTINÁL, -Ă, intestinali, -e, adj. Care aparține intestinului^1, care se referă la intestin^1, care se produce sau se află în intestin^1; enteric. – Din fr. intestinal.

intim
ÍNTIM, -Ă, intimi, -e, adj. 1. Care constituie partea esențială, profundă, a unui lucru, a unei probleme etc.; lăuntric. ♦ Fig. Strâns, apropiat. Contactul intim dintre două limbi. 2. (Despre oameni; adesea substantivat) Legat de cineva printr-o prietenie strânsă, prin relații foarte apropiate. ♦ (Despre relațiile dintre oameni) Familiar, apropiat, prietenos, afectuos, cordial. 3. Care se referă la viața particulară sau familială a cuiva; personal, secret. ♦ Caracteristic unui mediu restrâns, unui cadru limitat, familial; care are loc într-un cadru restrâns. [Acc. și; intím] – Din fr. intime, lat. intimus.

intima
INTIMÁ, intimez, vb. I. Tranz. (Jur.) 1. A notifica, a face cunoscut, a pune în vedere. 2. A chema în judecată, a cita în fața unei instanțe superioare. – Din fr. intimer, lat. intimare.

intimare
INTIMÁRE, intimări, s.f. (Jur.) Acțiunea de a intima și rezultatul ei; avertizare. – V. intima.

intimat
INTIMÁT, -Ă, intimați, -te, s.m. și f. Parte într-un proces care se află în situația unui pârât în caz de recurs sau în altă cale de atac. – V. intima. Cf. fr. i n t i m é.

intimida
INTIMIDÁ, intimidez, vb. I. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni timid, a insufla cuiva sau a simți teamă, frică; a (se) speria; a (se) încurca, a (se) zăpăci, a (se) fâstâci. – Din fr. intimider.

intimidabil
INTIMIDÁBIL, -Ă, intimidabili, -e, adj. Care poate fi intimidat (ușor). – Din fr. intimidable.

intimidare
INTIMIDÁRE, intimidări, s.f. Faptul de a (se) intimida. – V. intimida.

intimidat
INTIMIDÁT, -Ă, intimidați, -te, adj. Cuprins de timiditate; care exprimă timiditatea; speriat; încurcat, zăpăcit. – V. intimida.

intimism
INTIMÍSM s.n. Tendință a unor artiști de a exprima în operele lor sentimente cu caracter strict personal. – Din fr. intimisme.

intimist
INTIMÍST, -Ă, intimiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Artist care exprimă în creația sa sentimente cu caracter strict personal, intime; partizan al intimismului. 2. Adj. Care exprimă sentimente intime, cu caracter personal. Poezie intimistă. Din fr. intimiste.

intimitate
INTIMITÁTE, (3) intimități, s.f. 1. Calitatea a ceea ce este intim; prietenie bazată pe legături strânse. ♢ Expr. A trăi (sau a fi) în intimitatea cuiva = a avea legături strânse (de prietenie) cu cineva, a face parte dintre cunoștințele apropiate ale cuiva. ♦ Profunzime, adâncime (a unui sentiment, a unui gând etc.). 2. Cadru limitat, cerc restrâns, familial. 3. (La pl.) Lucruri, chestiuni personale. – Din fr. intimité.

intimiza
INTIMIZÁ, intimizez, vb. I. Tranz. A crea o ambianță intimă. – Intim + suf. -iza.

intimizare
INTIMIZÁRE, intimizări, s.f. Acțiunea de a intimiza și rezultatul ei. – V. intimiza.

intitula
INTITULÁ, intitulez, vb. I. Tranz. A da, a pune un titlu unei scrieri; a numi într-un anumit fel pe cineva sau ceva. ♦ Refl. A purta un titlu; a se numi. [Var.: (pop.) întitulá, vb. II. – Din fr. intituler, lat. intitulare.

intitulare
INTITULÁRE, intitulări, s.f. Acțiunea de a (se) intitula și rezultatul ei; titlu, nume. [Var.: (pop.) întituláre s.f.] – V. intitula.

intitulat
INTITULÁT, -Ă, intitulați, -te, adj. Purtând numele, denumit, numit... [Var.: (pop.) întitulát, -ă adj.] – V. intitula.

intolerabil
INTOLERÁBIL, -Ă, intolerabili, -e, adj. Care nu se poate tolera sau suporta; de neîngăduit, de nesuferit, netolerabil. – Din fr. intolérable, lat. intolerabilis.

intolerant
INTOLERÁNT, -Ă, intoleranți, -te, adj. Care nu e tolerant; neîngăduitor, netolerant. – Din fr. intolérant.

intoleranta
INTOLERÁNȚĂ, intoleranțe, s.f. 1. Lipsă de toleranță, de îngăduință; neîngăduință, netoleranță. 2. Incapacitate organică de a suporta anumite medicamente. – Din fr. intolérance.

intona
INTONÁ, intonez. vb. I. Tranz. 1. A cânta începutul unui cântec, a da tonul pentru începerea unui cântec; p. gener. a executa un cântec; a cânta. 2. A accentua, a rosti cu un anumit ton un cuvânt, o frază. [Var.: (pop.) întoná vb. I] – Din it. intonare.

intonare
INTONÁRE, intonări, s.f. Acțiunea de a intona și rezultatul ei. [Var.: (pop.) întonáre s.f.] – V. intona.

intonatie
INTONÁȚIE, intonații, s.f. 1. (Muz.) Emitere (corectă) a înălțimii unui sunet. 2. Variație de înălțime a vocii în timpul vorbirii, interpretării unui text etc.; inflexiune, ton, accent. (Var.: (rar) intonațiúne s.f.] – Din fr. intonation.

intonational
INTONAȚIONÁL, -Ă, intonaționali, -e, adj. Referitor la intonație. [Pr.: -ți-o-] – Din germ. intonational.

intonatiune
INTONAȚIÚNE s.f. v. intonație.

intoxica
INTOXICÁ, intóxic, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) introduce în organism substanțe toxice care duc la otrăvirea lui; a (se) otrăvi. ♦ Fig. (Fam.) A (se) plictisi peste măsură; a agasa sau a fi agasat. – Din fr. intoxiquer, lat. intoxicare.

intoxicare
INTOXICÁRE, intoxicări, s.f. Acțiunea de a (se) intoxica și rezultatul ei; otrăvire. – V. intoxica.

intoxicat
INTOXICÁT, -Ă, intoxicați, -te, adj. (Despre ființe) Care s-a otrăvit în urma introducerii în organism a unor substanțe toxice. – V. intoxica.

intoxicatie
INTOXICÁȚIE, intoxicații, s.f. Rezultat al introducerii sau acumulării în organism a unor substanțe toxice; starea celui ce s-a intoxicat; otrăvire. [Var.: (rar) intoxicațiúne s.f.] – Din fr. intoxication.

intoxicatiune
INTOXICAȚIÚNE s.f. v. intoxicație.

intra
INTRA^1- Element de compunere însemnând „în”, „între”, care servește la formarea unor adjective și substantive. – Din fr. intra-, lat. intra.

INTRÁ^2, íntru, vb. I. Intranz. I. (Despre ființe) 1. A trece din afară înăuntru, a merge dintr-un loc deschis într-unul închis (sau considerat ca atare); a se introduce, a se băga. ♢ Expr. A intra în spital = a se interna. (Parcă) a intrat în pământ = a dispărut fără urmă. A intra în pământ (de rușine) = a-i fi foarte rușine. 2. Fig. A pătrunde, a se vârî, a ajunge la... A intra în amănunte. ♢ Expr. A-i intra cuiva în voie = a-i face cuiva (toate) gusturile, a-i face pe plac. (Fam). A(-i) intra cuiva (pe) sub piele = a câștiga bunăvoința cuiva prin fel de fel de mijloace. 3. A participa, a se băga, a se amesteca; a lua parte la o activitate. ♢ Expr. A intra într-o belea (sau încurcătură, impas, necaz) = a avea de îndurat un necaz (sau o încurcătură etc.). A intra în horă = a începe să ia parte la o acțiune. A intra în vorbă cu cineva = a) a începe o discuție cu cineva; b) (pop.) a lega relații de prietenie, de dragoste cu o persoană de sex opus. A intra de serviciu = a începe garda la o unitate militară, la un spital etc. A intra în război (sau în luptă, în acțiune etc.) = a începe războiul (sau lupta etc.). ♦ A ajunge, a apuca (sau a fi pe punctul să ajungă, să apuce) o vârstă, o epocă etc. 4. (Urmat de determinări introduse prin prep. „în” sau „la”) A îmbrățișa o îndeletnicire; a se angaja într-o slujbă. 5. A adera, a se înscrie, a fi admis într-o organizație, într-o asociație etc. II. (Despre lucruri, fenomene, idei etc.) 1. A pătrunde, a se înfige, a se băga; a străbate. Acul intră în pânză. Lumina intră pe fereastră. 2. Fig. A-și face loc, a se strecura; a ajunge în... ♢ Loc. vb. A intra boala în cineva (sau în oasele cuiva) = a se îmbolnăvi. A intra frica (sau groaza, spaima) în cineva (sau în oasele, în inima cuiva) = a se înfricoșa, a se îngrozi. ♢ Expr. N-a intrat vremea (sau n-au intrat zilele) în sac = mai este timp, n-a trecut vremea. A intra în (sau sub) stăpânirea cuiva = a ajunge în puterea cuiva. A-i intra (cuiva ceva) în sânge = a deveni un obicei, un act reflex, o necesitate. A intra în sufletul cuiva = a) a plictisi pe cineva cu amabilitățile sau cu insistențele; b) a deveni drag cuiva. 3. A avea loc; a încăpea. Cartea intră în servietă. ♦ (Mat.) A se cuprinde de un anumit număr de ori în alt număr. 4. (Despre materiale) A fi necesar, a trebui într-o anumită proporție spre a realiza un anumit produs. La acest palton intră stofă multă. ♦ A face parte integrantă (din ceva). 5. (În expr.) A intra la spălat = (despre țesături sau obiecte textile) a-și micșora dimensiunile prin spălare. A intra la apă = a) (despre țesături sau obiecte textile) a-și micșora dimensiunile la muierea în apă; b) (despre oameni) a ajunge într-o situație neplăcută, grea. 6. (Despre o lege, un pact etc.; în expr.) A intra în vigoare = a căpăta putere, a deveni aplicabil. 7. A începe executarea unei părți dintr-o bucată muzicală. [Var.: (pop.) întrá vb. I] – Lat. intrare.

intraatomic
INTRAATÓMIC, -Ă, intraatomici, -ce, adj. Care există, care se petrece în interiorul atomului. [Pr.: -tra-a-] – Din fr. intra-atomique.

intracarpatic
INTRACARPÁTIC, -Ă, intracarpatici, -ce, adj. Situat în interiorul arcului munților Carpați. – Intra^1-+carpatic.

intracelular
INTRACELULÁR, -Ă, intracelulari, -e, adj. Care se află, care se petrece în interiorul celulei. – Din fr. intracellulaire.

intracerebral
INTRACEREBRÁL, -Ă, intracerebrali, -e, adj. Care se află sau se petrece în interiorul creierului. – Din fr. intracérébral.

intracolinar
INTRACOLINÁR, -Ă, intracolinari, -e, adj. Care este situat între coline; dominat de jur împrejur de coline. – Intra^1- + colinar.

intracontinental
INTRACONTINENTÁL, -Ă, intracontinentali, -e, adj. Situat în interiorul unui continent. – Din fr., engl. intracontinental.

intracranian
INTRACRANIÁN, -Ă, intracranieni, -e, adj. (Anat.) În craniu. [Pr.: -ni-an] – Din fr. intracrânien.

intrada
INTRÁDĂ, intrade, s.f. Introducere în ritm de marș a unei compoziții muzicale în sec. XVI-XVII; p. gener. scurtă uvertură. – Din it. entrata, germ. Intrade, engl. intrada..

intradermic
INTRADÉRMIC, -Ă, intradermici, -ce, adj. (Anal.) Situat în dermă. – Din fr. intradermique.

intradermoreactie
INTRADERMOREÁCȚIE, intradermoreacții, s.f. Reacție imună folosită pentru stabilirea diagnosticului în bolile infecțioase și pentru a cerceta susceptibilitatea organismului față de agenți toxici, față de antibiotice etc. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. intradermo-réaction.

intrados
INTRADÓS, intradosuri, s.n. Fața interioară (concavă) a unei bolți, a unui arc, a unei construcții etc. – Din fr. intrados.

intraductibil
INTRADUCTÍBIL, -Ă, intraductibili, -e, adj. Care nu poate fi tradus dintr-o limbă în alta. – In^1- + traductibil. Cf. fr. i n t r a d u i s i b l e.

intraductibilitate
INTRADUCTIBILITÁTE s.f. Caracter intraductibil. – Intraductibil + suf. -itate.

intrageosinclinal
INTRAGEOSINCLINÁL, intrageosinclinale, s.n. (Geol.) Fosă alungită și adâncită a unui geosinclinal în care se acumulează sedimente. [Pr.: -ge-o-] – Intra^1-+geosinclinal.

intraglandular
INTRAGLANDULÁR, -Ă, intraglandulari, -e, adj. Care se află, care se petrece în interiorul glandelor. – Intra^1-+glandular.

intramagmatic
INTRAMAGMÁTIC, -Ă, intramagmatici, -ce, adj. (Geol.) Din interiorul magmei; care s-a consolidat în adâncimea scoarței terestre. – Intra^1-+magmatic.

intramolecular
INTRAMOLECULÁR, -Ă, intramoleculari, -e, adj. Care se află sau se petrece în interiorul moleculelor. – Din fr. intramoléculaire.

intramontan
INTRAMONTÁN, -Ă, intramontani, -e, adj. (Despre depresiuni, regiuni, drumuri etc.) Care se află înconjurat de munți, care are loc între munți. – Din germ. intramontan.

intramuscular
INTRAMUSCULÁR, -Ă, intramusculari, -e, adj. Care se află sau se petrece în masa musculară. – Din fr. intramusculaire.

intranazal
INTRANAZÁL, -Ă, intranazali, -e, adj. Care se introduce prin nas. – Din fr. intranasal.

intransigent
INTRANSIGÉNT, -Ă, intransigenți, -te, adj. Care nu se abate de la o anumită linie adoptată, care nu acceptă concilieri sau compromisuri; incoruptibil. V. neînduplecat. – Din fr. intransigeant.

intransigenta
INTRANSIGÉNȚĂ s.f. Însușirea de a fi intransigent; atitudine intransigentă. – Din fr. intransigeance, it. intransigenza.

intransmisibil
INTRANSMISÍBIL, -Ă, intransmisibili, -e, adj. Care nu poate fi transmis; netransmisibil. – Din fr. intransmissible.

intranuclear
INTRANUCLEÁR, -Ă, intranucleari, -e, adj. (Fiz.) Din interiorul nucleului. [Pr.: -cle-ar] – Din engl. intranuclear.

intranzitiv
INTRANZITÍV, -Ă, intranzitivi, -e, adj., s.n. (Gram.) (Verb) care nu poate fi construit cu un complement direct din cauză că acțiunea lui nu se exercită în mod nemijlocit asupra unui obiect. – Din fr. intransitif, lat. intransitivus.

intranzitivitate
INTRANZITIVITÁTE s.f. Însușirea, calitatea unui verb intranzitiv. – Din fr. intransivité.

intraocular
INTRAOCULÁR, -Ă, intraoculari, -e, adj. Din interiorul ochiului. Tensiune intraoculară. [Pr.: -tra-o-] – Din fr. intra-oculaire.

intrapelvian
INTRAPELVIÁN, -Ă, intrapelvieni, -e, adj. (Anat.) Din interiorul bazinului (3). [Pr.: -vi-an] – Din fr. intrapelvien.

intrarahidian
INTRARAHIDIÁN, -Ă, intrarahidieni, -e, adj. Din interiorul coloanei vertebrale. Lichid intrarahidian. [Pr.: -di-an] – Din fr. intrarachidien.

intrare
INTRÁRE, intrări, s.f. 1. Acțiunea de a intra și rezultatul ei; loc (special amenajat) prin care se trece din afară înăuntru; permisiune, încuviințare (de a intra^2); intrat. ♦ Partea de la început a unei localități, a unei suprafețe circumscrise etc. 2. Momentul intervenției unei voci, a unui instrument sau a unor grupuri de instrumente în desfășurarea unei acțiuni muzicale. 3. Stradă mică (înfundată la un capăt); fundătură. 4. (Cont.) Valoare care se înregistrează în patrimoniul unei instituții sau întreprinderi; încasare. 5. Înregistrare a adreselor, cererilor etc. sosite la o instituție. 6. (Electron.) Punct al unui sistem sau al unui aparat prin care un semnal este introdus în acestea; input (1). 7. (Inform.) Ansamblul influențelor, informațiilor care parvin unui sistem (organism, mecanism) și răspunsul unui element sau al întregului sistem la acestea; input (2). [Var.: (pop.) întráre s.f.] – V. intra.

intrat
INTRÁT s.n. (Rar) Faptul de a intra; (concr.) intrare (1). – V. intra.

intratabil
INTRATÁBIL, -Ă, intratabili, -e, adj. (Cu) care nu se poate trata; netratabil. – Din it. intrattabile. Cf. fr. i n t r a i t a b l e.

intratoracic
INTRATORÁCIC, -Ă, intratoracici, -ce, adj. (Anat.) Din cavitatea toracică. – Din fr. intrathoracique.

intraurban
INTRAURBÁN, -Ă, intraurbani, -e, adj. Care se află sau are loc în interiorul unui oraș. [Pl.: -tra-ur-] – Intra^1-+uman. Cf. it. i n t r a u r b a n o.

intrauterin
INTRAUTERÍN, -Ă, intrauterini, -e, adj. Care are loc, care este în interiorul uterului. [Pr.: -tra-u-] – Din fr. intra-utérin.

intravascular
INTRAVASCULÁR, -Ă, intravasculari, -e, adj. (Anat.) În (sau din) interiorul vaselor sangvine. – Din fr. intravasculaire.

intravenos
INTRAVENÓS, -OÁSĂ, intravenoși, -oase, adj. (Despre injecții, tratamente) Care se face în venă. – Din fr. intraveineux, it. intravenoso.

intravilan
INTRAVILÁN, intravilane, s.n. Zonă care cuprinde suprafața construită a unui oraș sau a unui sat. – Intra^1- + vilan (< lat. villanus).

intrazonal
INTRAZONÁL, -Ă, intrazonali, -e, adj. Care se află ori se formează în cadrul aceleiași zone. – Din engl. intrazonal.

intratura
INTRĂTÚRĂ, intrături, s.f. Adâncitură făcută sau existentă într-un zid, într-o stâncă etc. – Intra^2 + suf. -ătură.

intrand
INTRẤND, intrânduri, s.n. Parte intrată mai înăuntru la o construcție, la un teren etc.; adâncitură, scobitură. – V. intra.

intrepid
INTREPÍD, -Ă, intrepizi, -de, adj. (Livr.) Care nu dă înapoi în fața greutăților, care înfruntă pericolul; brav, curajos, îndrăzneț, cutezător. – Din fr. intrépide, lat. intrepidus.

intrepiditate
INTREPIDITÁTE, intrepidități, s.f. (Livr.) Însușirea celui intrepid; curaj, cutezanță. îndrăzneală. – Din fr. intrépidité.

intriga
INTRIGÁ, intríg, vb. I. 1. Tranz. (La pers. 3) A deștepta curiozitatea, îngrijorarea, suspiciunea cuiva, punându-l pe gânduri. 2. Intranz. (Înv.) A face sau a băga intrigi (1); a unelti, a complota. – Din fr. intriguer, it. intrigare.

intrigant
INTRIGÁNT, -Ă, intriganți, -te, s.m. și f., adj. (Persoană) care face sau bagă intrigi (1). – Din fr. intrigant.

intrigat
INTRIGÁT, -Ă, intrigați, -te, adj. Care este nerăbdător să afle sau să știe ceva care îl îngrijorează, față de care are suspiciuni. – V. intriga.

intriga
ÍNTRIGĂ, intrigi, s.f. 1. Acțiune (ascunsă) care folosește mijloace nepermise pentru realizarea unui scop; uneltire. 2. Schemă generală de fapte și de acțiuni care reprezintă subiectul unor opere literare. – Din fr. intrigue.

intrinsec
INTRINSÉC, -Ă, intrinseci, -ce, adj. Care constituie partea lăuntrică, proprie și esențială a unui lucru; care există prin sine însuși (independent de relațiile sale cu alt lucru). – Din fr. intrinsèque, lat. intrinsecus.

introduce
INTRODÚCE, introdúc, vb. III. Tranz. 1. A face ca cineva sau ceva să intre, să pătrundă în ceva, undeva; a băga, a vârî. ♦ A include, a adăuga, a îngloba. ♦ Refl. A intra undeva (cu forța sau pe furiș). 2. A face ca o persoană să fie primită de cineva sau să fie admisă într-o organizație, într-o asociație etc. ♦ A ajuta pe cineva să se inițieze într-un domeniu de activitate. 3. A pune în practică; a institui, a stabili (un obicei, o practică etc.). [perf. s. introdusei, part. introdus] – Din lat. introducere. Cf. fr. i n t r o d u i r e.

introducere
INTRODÚCERE, introduceri, s.f. Acțiunea de a (se) introduce și rezultatul ei. 1. Băgare, vârâre. ♦ Includere, inserare, înglobare; punere în practică. 2. Capitol al unei lucrări sau parte de la începutul ei, în care se prezintă, în linii generale, intențiile acesteia, elementele sau noțiunile fundamentale necesare înțelegerii ei; introducție. ♦ Partea de la început a unei compoziții (artistice), a unei scrisori etc. 3. Lucrare științifică în care se expun noțiunile generale, elementare sau pregătitoare ale unui domeniu de cunoștințe. – V. introduce.

introductiv
INTRODUCTÍV, -Ă, introductivi, -e, adj. Care servește ca introducere; de (la) început. – Din fr. introductif.

introductie
INTRODÚCȚIE, introducții, s.f. (Înv.) Introducere; început. – Din fr. introduction, lat. introductio.

introdus
INTRODÚS, -Ă, introduși, -se, adj. (Despre oameni) Care are relații cu multă lume. ♦ Care cunoaște bine și amănunțit o problemă. – V. introduce.

introgresiune
INTROGRESIÚNE, introgresiuni, s.f. (Biol.) Formare de noi specii prin hibridare. [Pr.: -si-u-] – Din engl. introgression.

introiectie
INTROIÉCȚIE, introiecții, s.f. (Psih.) Act psihic de asimilare a eului unei alte persoane la propriul eu, manifestat prin imitarea inconștientă a comportamentului acelei persoane. [Pr.: -tro-iec-. – Var.: introiecțiúne s.f.] – Din fr. introjection, it. introiezione.

introiectiune
INTROIECȚIÚNE s.f. v. introiecție.

intromisie
INTROMÍSIE s.f. v. intromisiune.

intromisiune
INTROMISIÚNE s.f. (Rar) Acțiunea de a introduce în..., de a pune în... [Var.: intromísie s.f.] – Din fr. intromission.

introspecta
INTROSPECTÁ, introspectez, vb. I. Refl. A-și observa propriile trăiri psihice. – Din fr. introspecter.

introspectare
INTROSPECTÁRE, introspectări, s.f. Acțiunea de a introspecta; introspecție. – V. introspecta.

introspectiv
INTROSPECTÍV, -Ă, introspectivi, -e, adj. Care se folosește de introspecție, bazat pe introspecție, care ține de introspecție, care se referă la introspecție. – Din fr. introspectif.

introspectie
INTROSPÉCȚIE, introspecții, s.f. Analizare a vieții psihice proprii; autoobservare. ♦ Studiu psihologic bazat pe această metodă. – Din fr. introspection.

introversiune
INTROVERSIÚNE s.f. (Psih.) Orientare a conștiinței către propriul eu; tendința de a se închide în sine, neglijând lumea exterioară. [Pr.: -si-u-] – Din fr. introversion.

introvertit
INTROVERTÍT, -Ă, introvertiți, -te, adj. (Despre oameni) Care este concentrat sau obsedat de propriile trăiri interioare. – Din fr. introverti.

intrus
INTRÚS, -Ă, intruși, -se, s.m. și f., adj. (Persoană) care se introduce undeva sau la cineva fără a avea vreo calitate, fără a fi chemată, poftită sau dorită; nepoftit, inoportun. – Din fr. intrus.

intruziune
INTRUZIÚNE, intruziuni, s.f. 1. Faptul de a (se) introduce fără drept într-o societate, într-o funcție etc. 2. Proces de pătrundere și de solidificare a magmei în crăpăturile scoarței terestre sau de-a lungul suprafețelor cu rezistență slabă. ♦ (Concr.) Corp de roci formate în urma acestui proces. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. intrusion.

intruziv
INTRUZÍV, -Ă, intruzivi, -e, adj. (Despre roci eruptive) Care s-a format prin intruziune. – Din fr. intrusif.

intuba
INTUBÁ, intubez, vb. I. Tranz. (Med.) A supune un bolnav acțiunii de intubație. – Din fr. intuber.

intubare
INTUBÁRE, intubări, s.f. Acțiunea de a intuba și rezultatul ei. – V. intuba.

intubatie
INTUBÁȚIE, intubații, s.f. (Med.) Introducere a unei sonde într-un organ tubular în scopul aplicării unor substanțe medicamentoase, anestezice sau în scopul golirii de conținutul patologic; intubare. – Din fr. intubation.

intui
INTUÍ, intuiesc, vb. IV. Tranz. A înțelege sau a sesiza ceva prin intuiție; a pătrunde repede în esența problemelor, a fenomenelor etc. pe baza unor cunoștințe temeinice și a experienței anterior acumulate. – Din it. intuire, lat. intueri.

intuire
INTUÍRE, intuiri, s.f. Faptul de a intui. – V. intui.

intuitiv
INTUITÍV, -Ă, intuitivi, -e, adj. Care se bazează pe intuiție, pe cunoașterea nemijlocită a realității prin observarea directă a obiectelor sau fenomenelor. ♢ Metodă intuitivă = metodă folosită în pedagogie, care îmbină prezentarea teoretică a problemelor cu observarea directă a obiectelor sau fenomenelor. [Pr.: -tu-i-] – Din fr. intuitif, it. intuitivo.

intuitie
INTUÍȚIE, intuiții, s.f. 1. Capacitatea conștiinței de a descoperi, pe cale rațională (în mod spontan), esența, sensul unei probleme, al unui obiect. ♦ Principiu didactic conform căruia procesul predării și însușirii cunoștințelor trebuie să pornească de la reflectarea senzorială nemijlocită a obiectelor și fenomenelor studiate. 2. Descoperire bruscă, neașteptată, a unui adevăr, a unei soluții etc. ♦ Pătrundere instinctivă în esența unui lucru. – Din fr. intuition, it. intuizione.

intuitionism
INTUIȚIONÍSM s.n. Curent filosofic care opune rațiunii intuiția, concepută ca o facultate analogă cu instinctul, cu simțul artistic sau cu revelația divină, considerând că aceasta ar pătrunde nemijlocit în esența obiectelor. [Pr.: -tu-i-ți-o-] – Din fr. intuitionnisme.

intuitionist
INTUIȚIONÍST, -Ă, intuiționiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al intuiționismului. [Pr.: -tu-i-ți-o-] – Din fr. intuitioniste.

intumescent
INTUMESCÉNT, -Ă, intumescenți, -te, adj. (Med.) (Despre țesuturi) Care începe să se umfle, care prezintă o tumefacție; umflat. – Din fr. intumescent.

intumescenta
INTUMESCÉNȚĂ, intumescențe, s.f. (Med.) Organ sau porțiune de organ umflată. – Din fr. intumescence.

inuman
INUMÁN, -Ă, inumani, -e, adj. Care nu este uman; neomenos, crud, feroce, neuman. ♦ Care nu este caracteristic sau propriu oamenilor; p. ext. de proporții monstruoase. – Din fr. inhumain, lat. inhumanus.

inunda
INUNDÁ, inúnd, vb. I. Tranz. 1. (Despre ape; la pers. 3) A ieși din matcă și a se revărsa peste maluri; a acoperi o întindere de pământ (revărsându-se peste maluri); a se revărsa, a îneca, a potopi; p. ext. a pătrunde în cantitate mare într-o sondă petrolieră, într-o mină, într-o locuință. 2. A face să pătrundă o cantitate de apă într-un strat petrolifer, pentru a produce mărirea presiunii interne a zăcământului. 3. Fig. (Despre sudoare, lacrimi, lumină etc.; la pers. 3) A umple, a acoperi din abundență; a năpădi, a uda; a copleși. – Din fr. inonder, lat. inundare.

inundabil
INUNDÁBIL, -Ă, inundabili, -e, adj. Care poate fi inundat, care e supus inundării sau în pericol să fie inundat. – Din fr. inondable.

inundare
INUNDÁRE, inundări, s.f. Acțiunea de a inunda și rezultatul ei; revărsare, înecare. – V. inunda.

inundat
INUNDÁT, -Ă, inundați, -te, adj. Acoperit cu apă, sub apă; înecat. – V. inunda.

inundatie
INUNDÁȚIE, inundații, s.f. Faptul de a inunda; acoperire a unei porțiuni de uscat cu o mare cantitate de apă (provenită din revărsarea apelor, din ploi); cantitate mare din apa râurilor sau a fluviilor revărsată peste maluri, datorită creșterii debitului de apă în urma topirii bruște a zăpezilor sau a abundenței ploilor. – Din fr. inondation, lat. inundatio.

inutil
INUTÍL, -Ă, inutili, -e, adj. Care nu este folositor, care nu este util, care nu servește la nimic; nefolositor, neutil. ♦ (Adverbial) De prisos, zadarnic, fără folos, degeaba. – Din fr. inutile, lat. inutilis.

inutilitate
INUTILITÁTE s.f. Lipsă de utilitate; neutilitate, zădărnicie. – Din fr. inutilité, lat. inutilitas, -atis.

inutilizabil
INUTILIZÁBIL, -Ă, inutilizabili, -e, adj. Care nu poate fi utilizat, folosit, întrebuințat; de neîntrebuințat, neutilizabil. – Din fr. inutilisable.

inuzitat
INUZITÁT, -Ă, inuzitați, -te, adj. (Rar) Care nu este întrebuințat, care nu se folosește; neîntrebuințat, neuzitat. – Din fr. inusité, lat. inusitatus.

invada
INVADÁ, invadez, vb. I. Tranz. 1. A intra prin violență (și cu mari forțe) pe un teritoriu străin (pustiind, prădând); a cotropi, a năpădi. ♦ Fig. A pune stăpânire pe...; a cuprinde, a copleși. 2. (Despre plante și animale dăunătoare sau parazite) A apărea undeva rapid și masiv (producând mari pagube sau neajunsuri); a năpădi. – Din lat., it. invadere.

invadare
INVADÁRE, invadări, s.f. (Adesea fig.) Acțiunea de a invada și rezultatul ei; cotropire, invazie. – V. invada.

invadat
INVADÁT, -Ă, invadați, -te, adj. Care a fost cuprins (repede și violent); împresurat, năpădit. – V. invada.

invadator
INVADATÓR, -OÁRE, invadatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană, armată, stat etc.) care invadează un teritoriu străin; năvălitor, cotropitor. – Invada + suf. -tor.

invagina
INVAGINÁ, pers. 3 invaginează, vb. I. Refl. (Med.; despre porțiuni ale intestinelor) A se întoarce spre interior prin invaginație. – Din fr. invaginer.

invaginatie
INVAGINÁȚIE, invaginații, s.f. (Med.) Formă de ocluziune intestinală produsă prin pătrunderea unui segment intestinal în segmentul imediat următor. – Din fr. invagination.

invalid
INVALÍD, -Ă, invalizi, -de, adj., s.m. și f. (Persoană) care are o infirmitate (din cauza căreia este inaptă de muncă); infirm, mutilat, schilod. – Din fi. invalide, lat. invalidus.

invalida
INVALIDÁ, invalidez, vb. I. Tranz. (Jur.) A constata și a declara nevalabile anumite acte de procedură; a declara nevalabilă alegerea membrilor organelor reprezentative sau împuternicirea delegaților la conferințe sau la congrese interne sau internaționale; a infirma. – Din fr. invalider.

invalidabil
INVALIDÁBIL, -Ă, invalidabili, -e, adj. Care poate sau trebuie să fie invalidat. – Din fr. invalidable.

invalidare
INVALIDÁRE, invalidări, s.f. Acțiunea de a invalida și rezultatul ei; anulare, infirmare. – V. invalida.

invaliditate
INVALIDITÁTE, invalidități, s.f. 1. Starea celui invalid; infirmitate. 2. (Jur.) Lipsă de validitate (a unui act, a unui mandat etc.). – Din fr. invalidité.

invar
INVÁR s.n. Oțel aliat cu mult nichel, caracterizat printr-o dilatare foarte mică și folosit la fabricarea instrumentelor și a aparatelor de precizie. – Din fr. invar.

invariabil
INVARIÁBIL, -Ă, invariabili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu este variabil, care nu se schimbă; neschimbător, nevariabil, constant, fix, neschimbat. ♦ Spec. (Gram.; despre cuvinte) Care este lipsit de flexiune; neflexibil. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. invariable.

invariabilitate
INVARIABILITÁTE, invariabilități, s.f. Faptul de a fi invariabil; caracterul a ceea ce este invariabil. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. invariabilité.

invariant
INVARIÁNT, invarianți, s.m. Mărime, relație, proprietate etc. care rămâne neschimbată în urma aplicării sau intervenției unei transformări. [Pr.: -ri-ant. Var.: invariántă s.f.] – Din fr. invariant.

invarianta
INVARIÁNTĂ s.f. v. invariant.

invazie
INVÁZIE, invazii, s.f. 1. Intrare neașteptată, năvălire a unei armate inamice într-o țară (cu scopul de a o cuceri, de a o subjuga); cotropire, invadare; p. ext. năvălire, venire neașteptată și în număr mare a cuiva sau a ceva într-un anumit loc. 2. Apariție rapidă și masivă, cu caracter de calamitate, într-o regiune, a unor specii de plante sau de animale dăunătoare sau parazite. 3. (Med.) Stadiu în evoluția ciclică a unei boli infecțioase, care durează de la apariția primelor semne de boală până la instalarea fenomenelor clinice caracteristice. – Din fr. invasion, lat. invasio.

invaziv
INVAZÍV, -Ă, invazivi, -e, adj. (Med.) Cu caracter de invazie. – Din engl. invasive.

invectiva
INVECTIVÁ, invectivez, vb. I. Tranz. A spune invective la adresa cuiva; a insulta. – Din fr. invectiver.

invectivare
INVECTIVÁRE, invectivări, s.f. Acțiunea de a invectiva și rezultatul ei. – V. invectiva.

invectiva
INVECTÍVĂ, invective, s.f. Expresie violentă, jignitoare, ofensatoare, vorbă de ocară la adresa cuiva; injurie. ♦ Procedeu stilistic care constă în folosirea expresiei violente, agresive. – Din fr. invective, lat. invectivae.

inventa
INVENTÁ, inventez, vb. I. Tranz. 1. A crea, a născoci ceva nou care nu a existat până atunci, a imagina pentru prima dată; a face o descoperire tehnică. 2. A prezenta drept adevărate lucruri imaginare, care nu există, neadevărate; a scorni, a născoci; p. ext. a minți. – Din fr. inventer.

inventar
INVENTÁR, inventare, s.n. Listă, catalog, registru, document în care sunt enumerate (și descrise cantitativ și valoric) toate bunurile care se află într-o gospodărie, într-o instituție, într-un magazin etc.; p. ext. totalitatea acestor bunuri. ♢ Inventar viu = totalitatea vitelor și păsărilor dintr-o gospodărie. Inventar mod = totalitatea uneltelor, a mașinilor, a mijloacelor de transport aparținând unei gospodării sau întreprinderi. ♢ Loc. vb. A face inventarul = a inventaria. ♦ P. gener. Listă exactă, amănunțită; înșirare, enumerare (a unor fapte, a unor întâmplări etc.). – Din fr. inventaire, lat. inventarium.

inventare
INVENTÁRE, inventări, s.f. Acțiunea de a inventa și rezultatul ei; născocire, scornire. – V. inventa.

inventaria
INVENTARIÁ, inventariez, vb. I. Tranz. A face, a întocmi un inventar; a înregistra, a trece în inventar; a inventoria. [Pr.: -ri-a] – Din it. inventariare.

inventariere
INVENTARIÉRE, inventarieri, s.f. Acțiunea de a inventaria și rezultatul ei. [Pr.: -ri-e-] – V. inventaria.

inventator
INVENTATÓR, -OÁRE, inventatori, -oare, s.m. și f. Persoană care a realizat o invenție (1); inventar. – Inventa + suf. -tor (după fr. inventeur).

inventica
INVÉNTICĂ s.f. Disciplină care studiază sistematic procesul invenției și condițiile stimulării creativității. – Din inventa (după didactică).

inventiv
INVENTÍV, -Ă, inventivi, -e, adj. (Despre oameni, mintea lor etc.) Care poate inventa, care are talentul de a inventa; ingenios, ager. – Din fr. inventif.

inventivitate
INVENTIVITÁTE, inventivități, s.f. Însușirea de a fi inventiv; imaginație creatoare, ingeniozitate. – Inventiv + suf. -itate.

inventor
INVENTÓR, inventori, s.m. (Înv.) Inventator. – Din fr. inventeur.

inventoria
INVENTORIÁ, inventoriez, vb. I. Tranz. (Înv.) A inventaria. [Pr.: -ri-a] – Din fr. inventorier.

inventie
INVÉNȚIE, invenții, s.f. 1. Rezolvare sau realizare tehnică dintr-un domeniu al cunoașterii care prezintă noutate și progres față de stadiul cunoscut până atunci. 2. Afirmație care susține ca adevărate lucruri inexistente, imaginare, mincinoase; p. ext. minciună. 3. Căutarea și alegerea ideilor și argumentelor adecvate într-un discurs sau a ideilor și temelor corespunzătoare într-o creație artistică. 4. (Muz.; în forma invențiune) Mică piesă muzicală în stil contrapunctic, imitativ, specifică barocului. [Var.: invențiúne s.f.] – Din fr. invention, lat. inventio, -onis.

inventiune
INVENȚIÚNE s.f. v. invenție.

invers
ÍNVERS, -Ă, inverși, -se, adj. (Adesea adverbial) Care este, se face într-un sens opus direcției inițiale sau firești, de la sfârșit către început; făcut pe dos, de-a-ndoaselea. ♢ (Mat.) Raport invers (proporțional) = raport între două mărimi, cantități, valori care depind în așa fel una de cealaltă încât, dacă una se mărește de un număr de ori, cealaltă scade de același număr de ori. Mărimi (sau valori etc.) invers proporționale = mărimi (sau valori etc.)care se află în raport invers proporțional. Cantități (sau mărimi, numere) inverse = cantități (sau mărimi, numere) al căror produs este egal cu unitatea. – Din fr. inverse, lat. inversus.

inversa
INVERSÁ, inversez, vb. I. Tranz. A schimba ordinea inițială sau normală, firească; a face (ceva) invers; a întoarce pe dos; a răsturna. – Din fr. inverser.

inversare
INVERSÁRE, inversări, s.f. Acțiunea de a inversa și rezultatul ei; inversiune. – V. inversa.

inversie
INVÉRSIE s.f. v. inversiune.

inversiune
INVERSIÚNE, inversiuni s.f. 1. Inversare. ♦ Schimbare a ordinii obișnuite a anumitor cuvinte în frază (pentru a obține efecte stilistice). ♦ (Mat.) Transformare a unei figuri prin schimbarea punct cu punct a pozițiilor punctelor figurii. ♦ (Med.) Așezare a organelor într-o poziție inversă față de cea normală. ♢ Inversiune sexuală = homosexualitate. 2. Procedeu de transformare directă a unui negativ fotografic în pozitiv. 3. (În sintagma) Inversiunea zaharozei = proces de transformare a zaharozei în glucoză prin hidroliză. [Pr.: -si-u-. – Var.: invérsie s.f.] – Din fr. inversion, lat. inversio, -onis.

inversor
INVERSÓR, inversoare, s.n. Aparat sau dispozitiv pentru inversarea sensului mișcării organelor mobile ale unei mașini, ale unui vehicul etc. – Din fr. inverseur.

invertaza
INVERTÁZĂ, invertaze, s.f. (Biol.) Enzimă produsă de drojdia de bere și de mucoasa intestinală și care transformă zahărul în glucoză și în fructoză; invertină. – Din fr. invertase, germ. Invertase.

inverti
INVERTÍ, invertesc, vb. IV. Tranz. 1. A realiza, a face o inversiune (simetrică); a schimba, a transforma. 2. (Chim.) A transforma zahărul în glucoză și fructoză cu ajutorul invertazei sau al unor acizi diluați. – Din fr. invertir.

invertina
INVERTÍNĂ s.f. (Biol.) Invertază. – Din fr. invertine.

invertire
INVERTÍRE, invertiri, s.f. Acțiunea de a inverti și rezultatul ei; schimbare, transformare. ♢ Invertire sexuală = homosexualitate. – V. inverti.

invertit
INVERTÍT, invertiți, s.m. (Livr.) Homosexual. – Din fr. inverti.

invertor
INVERTÓR, invertoare, s.n. (Elt.) Mutator care transformă curentul electric continuu în curent electric alternativ. – Din rus. invertor.

investi
INVESTÍ, investesc, vb. IV. Tranz. A plasa, a aloca, a cheltui un fond, un capital, diverse mijloace materiale într-o întreprindere; a face o investiție. – Din fr. investir, lat. investire.

investiga
INVESTIGÁ, investighez, vb. I. Tranz. A face investigații; a cerceta. – Din lat., it. investigare.

investigare
INVESTIGÁRE, investigări, s.f. Acțiunea de a investiga și rezultatul ei; investigație. – V. investiga.

investigativ
INVESTIGATÍV, -Ă, investigativi, -e, adj. (Livr.) Cu caracter de investigare. – Din engl. investigative.

investigator
INVESTIGATÓR, -OÁRE, investigatori, -oare, adj. Care face investigații, care cercetează. – Din fr. investigateur, lat. investigator.

investigatie
INVESTIGÁȚIE, investigații, s.f. Cercetare, studiere minuțioasă, efectuată sistematic, cu scopul de a descoperi ceva. [Var.: (înv.) investigațiúne s.f.] – Din fr. investigation, lat. investigatio.

investigatiune
INVESTIGAȚIÚNE s.f. v. investigație.

investire
INVESTÍRE, investiri, s.f. Acțiunea de a investi și rezultatul ei. – V. investi.

investit
INVESTÍT, -Ă, investiți, -te, adj. (Despre valori bănești) Plasat, folosit într-o afacere, într-o întreprindere etc. – V. investi.

investitie
INVESTÍȚIE, investiții, s.f. 1. Plasare de capitaluri în întreprinderi industriale, agricole, comerciale etc., cu scopul obținerii de profituri; (concr.) capitalul plasat. 2. Alocare (de către stat) a unei sume și a altor mijloace materiale pentru crearea de noi fonduri fixe, pentru lărgirea, reutilarea și modernizarea celor existente; (concr.) suma alocată, fondurile alocate. [Var.: investițiúne s.f.] – Din germ. Investion, rus. investițiia.

investitiune
INVESTIȚIÚNE s.f. v. investiție.

inveterat
INVETERÁT, -Ă, inveterați, -te, adj. (Despre oameni) Învechit în rele, în vicii; (despre defecte, vicii etc.) învechit, înrădăcinat. [Var.: înveterát, -ă adj.] – Din fr. invétéré. Cf. lat. i n v e t e r a t u s, it. i n v e t e r a t o.

invidia
INVIDIÁ, invidiez, vb. I. Tranz. 1. A fi stăpânit de invidie față de cineva, a privi cu invidie pe cineva sau reușita, bunăstarea, calitățile altuia; a pizmui. 2. A dori, a râvni, a pofti ceva ce aparține altuia. [Pr.: -di-a] – Din it. invidiare.

invidiat
INVIDIÁT, -Ă, invidiați, -te, adj. Care provoacă invidie; pizmuit. [Pr.: -di-at] – V. invidia.

invidie
INVÍDIE, invidii, s.f. Sentiment egoist de părere de rău, de necaz, de ciudă, provocat de succesele sau de situația bună a altuia; pizmă. – Din it., lat. invidia.

invidiere
INVIDIÉRE, invidieri, s.f. Faptul de a invidia. [Pr.: -di-e-] – V. invidia.

invidios
INVIDIÓS, -OÁSĂ, invidioși, -oase, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care simte invidie, stăpânit de invidie, care trădează invidia; pizmaș. 2. S.m. și f. Om invidios (1). [Pr.: -di-os] – Din it. invidioso, lat. invidiosus.

invincibil
INVINCÍBIL, -Ă, invincibili, -e, adj. (Adesea fig.) Care nu poate fi învins; de nebiruit, imbatabil, neînfrânt. – Din fr. invincible, lat. invincibilis.

invincibilitate
INVINCIBILITÁTE, invincibilități, s.f. Calitatea de a fi invincibil. – Din fr. invincibilité.

inviolabil
INVIOLÁBIL, -Ă, inviolabili, -e, adj. Care nu poate fi violat, încălcat, atins. ♦ Care se află în mod legal la adăpost de orice urmărire, de orice atingere, de orice încălcare sau orice pedepsire. – [Pr.: -vi-o-] – Din fr. inviolable, lat. inviolabilis.

inviolabilitate
INVIOLABILITÁTE, inviolabilități, s.f. Calitatea de a fi inviolabil. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. inviolabilité.

invita
INVITÁ, invít, vb. I. Tranz. A ruga pe cineva să se prezinte undeva sau să participe la ceva; a chema; a convoca; a pofti. ♦ A soma. Te invit să ieși. – Din fr. inviter, lat. invitare.

invitare
INVITÁRE, invitări, s.f. Acțiunea de a invita și rezultatul ei. – V. invita.

invitat
INVITÁT, -Ă, invitați, -te, s.m. și f. Persoană chemată, poftită să se prezinte undeva sau să participe la ceva; musafir, oaspete. – V. invita. Cf. fr. i n v i t e.

invitatie
INVITÁȚIE, invitații, s.f. Faptul de a invita sau de a fi invitat; chemare; convocare; poftire. ♦ (Concr.) Document special tipărit, bilet sau scrisoare scurtă prin care cineva este invitat undeva. [Var.: invitațiúne s.f.] – Din fr. invitation, lat. invitatio.

invitatiune
INVITAȚIÚNE s.f. v. invitație.

invitro
IN VÍTRO adv. (În legătură cu modul de experimentare a unui proces fiziologic, biofizic etc.) În afara organismului viu; în laborator. – Loc. lat.

invivo
IN VÍVO adv. (În legătură cu modul de experimentare a unui proces fiziologic, biofizic etc.) În interiorul organismului viu. – Loc. lat.

invizibil
INVIZÍBIL, -Ă, invizibili, -e, adj. Care nu se vede sau nu se poate vedea; (de) nevăzut; nevizibil. ♦ (Prin exagerare sau glumeț) Extrem de mic. ♢ Ac invizibil (și substantivat, n.) = ac de păr subțire și mic. – Din fr. invisible, lat. invisibilis.

invizibilitate
INVIZIBILITÁTE, invizibilități, s.f. Starea, însușirea a ceea ce este invizibil; nevizibilitate. – Din fr. invisibilité, lat. invisibilitas, -atis.

invoca
INVOCÁ, invóc, vb. I. Tranz. 1. A chema în ajutor (mai ales o divinitate). 2. A cita ceva în favoarea sa, a se referi la ceva ce poate servi cuiva ca argument în susținerea unei afirmații. – Din fr. invoquer, lat. invocare.

invocare
INVOCÁRE, invocări, s.f. Acțiunea de a invoca și rezultatul ei. – V. invoca.

invocator
INVOCATÓR, -OÁRE, invocatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care face o invocație, care invocă. – Invoca + suf. -tor (după fr. invocatoire, invocateur).

invocatie
INVOCÁȚIE, invocații, s.f. Faptul de a invoca; chemare în ajutor. ♦ Spec. Chemare (cu valoare stilistică) adresată de către un poet muzei pentru a-l ajuta în realizarea creației sale artistice. ♦ Procedeu stilistic prin care oratorul sau scriitorul interpelează un personaj (de obicei istoric) absent. [Var.: invocațiúne s.f.] – Din fr. invocation, lat. invocatio, -onis.

invocatiune
INVOCAȚIÚNE s.f. v. invocație.

involua
INVOLUÁ, involuez, vb. I. Intranz. A se întoarce de la o stare sau o formă superioară de dezvoltare la una inferioară; a regresa, a decădea. [Pr.: -lu-a] – Din involuție.

involuare
INVOLUÁRE, involuări, s.f. Acțiunea de a involua și rezultatul ei; involuție; regres. [Pr.: -lu-a-] – V. involua.

involuat
INVOLUÁT, -Ă, involuați, -te, adj. Care s-a întors la stadiul anterior, care a regresat. [Pr.: – lu-at] – V. involua.

involucru
INVOLÚCRU, involucre, s.n. (Bot.) 1. Totalitatea frunzișoarelor care se găsesc la baza unor flori sau a unor inflorescențe. 2. Lamă care învelește pălăria tânără a unor ciuperci, înainte ca aceasta să iasă din pământ. – Din fr. involucre, lat. involucrum.

involuntar
INVOLUNTÁR, -Ă, involuntari, -e, adj. (Adesea adverbial) Care este făcut fără voie, neintenționat. – Din fr. involontaire, lat. involuntarius.

involut
INVOLÚT, -Ă, involuți, -te, adj. (Bot.; despre un organ) Răsucit spre interior. – Din lat. involutus.

involutiv
INVOLUTÍV, -Ă, involutivi, -e, adj. (Livr.) Cu caracter de involuție. – Din fr. involutif.

involutie
INVOLÚȚIE, involuții, s.f. 1. Modificare regresivă a unui organ sau a unui organism. ♦ P. gener. Proces de transformare regresivă, de regres. 2. Proces fiziologic care constă în revenirea unui organ ce a suferit o mărire de volum la dimensiunile, poziția și consistența normală. – Din fr. involution, lat. involutio, -onis.

invulnerabil
INVULNERÁBIL, -Ă, invulnerabili, -e, adj. Care nu poate fi rănit; p. ext. care nu poate fi atacat sau învinuit; de care nu te poți atinge cu nimic, nevulnerabil. – Din fr. invulnérable, lat. invulnerabilis.

invulnerabilitate
INVULNERABILITÁTE s.f. Însușirea, starea a ceea ce este invulnerabil; nevulnerabilitate. – Din fr. invulnérabilité.

ioanit
IOANÍT, -Ă, ioaniți, -te, s.m., adj. 1. S.m. Persoană care făcea parte dintr-un ordin

iobag
IOBÁG, iobagi, s.m. Țăran dependent de stăpânul feudal, obligat să facă acestuia prestații în muncă, în natură sau în bani și legat de pământ (fără drept de strămutare); șerb, rumân, vecin. – Din magh. jobbágy.

iobagi
IOBĂGÍ, iobăgesc, vb. IV. Intranz. A face muncă de iobag, a trăi în stare de iobag. – Din iobag.

iobagie
IOBĂGÍE s.f. Sistem de relații bazat pe proprietatea stăpânului feudal asupra pământului și pe dependența personală a țăranului față de stăpânul feudal; starea iobagului; șerbie, rumânie, vecinătate. – Iobag + suf. -ie.

iobagime
IOBĂGÍME s.f. Totalitatea iobagilor; mulțime de iobagi. – Iobag + suf. -ime.

iobagire
IOBĂGÍRE s.f. Acțiunea de a iobăgi și rezultatul ei; fel de a munci al omului aflat în stare de iobag. – V. iobăgi.

iobagita
IOBĂGÍȚĂ, iobăgițe, s.f. (Pop.) Soție sau fiică de iobag. – Iobag + suf. -iță.

ioc
IOC adv. (Pop. și fam.) Nu; nimic; defel; câtuși de puțin. – Din tc. yok.

iod
IOD^1 s.n. Element chimic solid cu aspect de cristale lamelare, negre-cenușii, cu luciu metalic și miros pătrunzător, foarte volatil, ușor solubil în alcool, întrebuințat în medicină. ♢ Tinctură de iod = soluție de iod în alcool, folosită la dezinfectarea rănilor. – Din fr. iode.

IOD^2 s.n. (Fon.; rar) Semivocala i, numită și „i consonantic”, notată de obicei în diverse alfabete fonetice cu y, j sau í; iot. – Din fr. yod.

iodat
IODÁT, iodați, s.m. Sare a acidului iodic. – Din fr. iodate.

iodemie
IODEMÍE, iodemii, s.f. (Fiziol.) Prezență a iodului în sânge; cantitate de iod prezentă în sânge. – Din fr. iodémie.

iodhidric
IODHÍDRIC, iodhidrici, adj.m. (În sintagma) Acid iodhidric = acid rezultat din combinarea iodului cu hidrogenul. – Din fr. iodhydrique.

iodic
IÓDIC, iodici, adj.m. (În sintagma) Acid iodic = acid obținut prin oxigenarea iodului cu acid azotic concentrat. – Din fr. iodique.

iodism
IODÍSM s.n. Intoxicație cu iod sau cu compuși ai iodului. – Din fr. iodisme.

iodiza
IODIZÁ, pers. 3 iodizează, vb. I. Refl. (Fon.; rar) (Despre sunete) A se palataliza sub influența unui iot; a se iotaciza. – Iod^2 + suf. -iza.

iodizare
IODIZÁRE, iodizări, s.f. (Fon.) Palatalizare a unei consoane sub influența unui iot; apariția unui iot înaintea unei vocale anterioare la început de cuvânt sau de silabă; iotacizare, iotacism (2). – V. iodiza.

iodizat
IODIZÁT, -Ă, iodizați, -te, adj. (Fon.; despre sunete) Palatalizat sub influența unui iot; iotacizat. – V. iodiza.

iodler
IÓDLER, iodlere, s.n. Fel de a cânta specific locuitorilor de munte din Tirol, Bavaria și Elveția, constând dintr-o serie de vocalize care trec frecvent de la registrul normal al vocii la cel de falset; cântec, melodie bazată pe asemenea vocalize. – Din germ. Jodler.

iodoform
IODOFÓRM s.n. Substanță solidă, de culoare galbenă cu miros caracteristic, neplăcut și persistent, foarte puțin solubilă în apă, întrebuințată în medicină ca antiseptic, anestezic, cicatrizant etc. – Din fr. iodoforme, germ. Iodoform.

iodometric
IODOMÉTRIC, -Ă, iodometrici, -ce, adj. Referitor la iodometrie. – Din fr. iodométrique.

iodometrie
IODOMETRÍE s.f. (Chim.) Totalitatea metodelor de dozare cantitativă a diferitelor substanțe care reacționează cu o soluție de iod. – Din fr. iodométrie.

iodurare
IODURÁRE, iodurări, s.f. (Chim.) Introducere a iodului în molecula unei substanțe organice. – După fr. ioduration.

iodura
IODÚRĂ, ioduri, s.f. Sare a acidului iodhidric; combinație de iod cu un alt element chimic. – Din fr. iodure.

iodurie
IODURÍE, iodurii, s.f. (Med.) Prezență a iodului în urină; cantitate de iod prezentă în urină. – Din fr. iodurie.

iofca
IOFCÁ, iofcale, s.f. Pastă făinoasă în formă de pătrățele. – Din tc. yufka.

iola
IÓLĂ, iole, s.f. Ambarcație sportivă îngustă și ușoară, cu o velă prinsă de un catarg, condusă de o singură persoană. – Din fr. yole.

ion
IÓN, ioni, s.m. Atom, moleculă sau grupare de atomi care are un exces de sarcină electrică pozitivă sau negativă. [Pr.: i-on] – Din fr. ion.

ionatan
IONATÁN, (1) ionatani, s.m., (2) ionatane, s.n. 1. S.m. (Adesea adjectival) Specie de măr originar din S.U.A., cu coroana deasă și voluminoasă, cu frunze cenușii-argintii și cu fructul foarte gustos. 2. S.n. Fructul ionatanului (1), de mărime mijlocie, cu suprafața netedă, de culoare roșie-sângerie cu pete albicioase și dungi carmin, zemos, dulce-acrișor și plăcut aromat. – Din engl. jonathan.

ionian
IONIÁN, -Ă, ionieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte din populația de bază a Ioniei sau care era originară din Ionia. 2. Adj. Care aparținea Ioniei sau populației ei, privitor la Ionia sau la populația ei. ♢ Școala ioniană = cea mai veche orientare materialistă în filosofia greacă, apărută în sec. VII-VI a. Cr. în Ionia. [Pr.: i-o-ni-an] – Din fr. ionien.

ionic
IÓNIC^1, -Ă, ionici, -ce, adj., s.n., s.m. 1. Adj., s.n. (Stil, ordin etc. arhitectonic) caracterizat prin coloane zvelte cu capitelul împodobit cu volute. 2. Adj. (Despre construcții sau elemente arhitectonice) Care ține de ionic^1 (1), care se referă la ionic^1; în stil ionic^1. 3. S.m., adj.m. (Picior de vers antic) format din patru silabe, două lungi și două scurte. [Pr.: i-o-] – Din fr. ionique.

IÓNIC^2, -Ă, ionici, -ce, adj. Care aparține ionilor, care se referă la ioni. [Pr.: i-o-] – Din fr. ionique.

ioniu
IÓNIU s.n. Izotop radioactiv al toriului, care se obține din uraniu prin dezintegrare. [Pr.: i-o-niu] – Din germ. Ionium, fr. ionium.

ioniza
IONIZÁ, ionizez, vb. I. Tranz. A produce ionizarea unui mediu; a folosi ionizarea. [Pr.: i-o-] – Din fr. ioniser.

ionizant
IONIZÁNT, -Ă, ionizanți, -te, adj. (Despre agenți sau factori fizici) Care poate produce ionizarea (1). [Pr.: i-o-] – Ioniza + suf. -ant.

ionizare
IONIZÁRE, ionizări, s.f. 1. Proces fizic al cărui rezultat este formarea de ioni. 2. Tratament medical care constă în introducerea în organism a ionilor; ionoterapie, (rar) ionizație. [Pr.: i-o-] – V. ioniza.

ionizator
IONIZATÓR, ionizatoare, s.n. Generator de ioni. [Pr.: i-o-] – Din fr. ionisateur.

ionizatie
IONIZÁȚIE, ionizații, s.f. (Rar) 1. Proces fizic al cărui rezultat este formarea de ioni. 2. Tratament medical care constă în introducerea în organism a ionilor; ionizare, ionoterapie. [Pr.: i-o-] – Din fr. ionisation.

ionofon
IONOFÓN, ionofoane, s.n. Traductor electroacustic care transformă direct energia electrică în energie acustică. [Pr.: i-o-] – Din fr. ionophone.

ionometru
IONOMÉTRU, ionometre, s.n. (Fiz.) Instrument pentru determinarea intensității unei radiații radioactive. [Pr.: i-o-] – Din fr. ionomètre.

ionosfera
IONOSFÉRĂ s.f. Pătură superioară a atmosferei, cuprinsă aproximativ între 100 și 1000 km, în care gazele componente sunt rarefiate și încărcate cu ioni. [Pr.: i-o-] – Din fr. ionosphère.

ionosferic
IONOSFÉRIC, -Ă, ionosferici, -ce, adj. Referitor la ionosferă, din ionosferă. [Pr.: i-o-] – Din fr. ionosphérique.

ionoterapie
IONOTERAPÍE, ionoterapii, s.f. Tratament medical care constă în introducerea în organism a ionilor; ionizare (2). [Pr.: i-o-] – Din fr. ionothérapie.

iordan
IORDÁN, iordane, s.n. Bobotează; slujbă religioasă care se face la bobotează. ♢ Expr. (Fam.) A umbla cu iordane = a spune vorbe goale; a se ține de lucruri neserioase. – Din sl. iordanŭ.

iordanian
IORDANIÁN, -Ă, iordanieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Iordaniei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Iordaniei sau iordanienilor (1), privitor la Iordania sau la iordanieni. [Pr.: -ni-an] – Din fr. jordanien.

iorgovan
IORGOVÁN, iorgovani, s.m. (Bot.; reg.) Liliac^1. – Din scr. jorgovan.

iortoman
IORTOMÁN, -Ă, adj. v. ortoman.

iortomanesc
IORTOMĂNÉSC, -EÁSCĂ, adj. v. ortomănesc.

iortomaneste
IORTOMĂNÉȘTE adv. v. ortomănește.

iot
IOT, ioturi, s.n. Semivocala i, numită și „i consonantic”, notată de obicei în diverse alfabete fonetice cu y, j sau í; iod^2. – Din germ. Jot.

iotacism
IOTACÍSM s.n. (Fon.) 1. Evoluție a unei vocale sau a unui diftong spre i. 2. Palatalizare a unei consoane sub influența unui iot; apariția unui iot înaintea unei vocale anterioare la început de cuvânt sau de silabă; iotacizare. – Din fr. iotacisme.

iotaciza
IOTACIZÁ, pers. 3 iotacizează, vb. I. Refl. (Despre sunete) A se palataliza sub influența unui iot; a se iodiza. – Cf. i o t și i o t a c i s m.

iotacizare
IOTACIZÁRE, iotacizări, s.f. (Fon.) Palatalizare a unei consoane sub influența unui iot; apariția unui iot înaintea unei vocale anterioare la început de cuvânt sau de silabă; iodizare, iotacism (2). – V. iotaciza.

iotacizat
IOTACIZÁT, -Ă, iotacizați, -te, adj. (Fon.; despre sunete) Palatalizat sub influența unui iot; iodizat. – V. iotaciza.

iota
IÓTĂ s.f. (Pop. și fam.; în expr.) (Nici) o iotă = deloc, câtuși de puțin, nimic. – Din ngr. ióta. Cf. fr., it. i o t a.

iov
IÓV, iovi, s.m. Specie de salcie care crește prin pădurile de la munte (Salix capraea). [Var.: (rar) ióvă, -e s.f.] – Cf. sl. i v a.

iova
IÓVĂ s.f. v. iov.

ipac
IPÁC adv. (Înv.) De asemenea, așijderea, tot așa. – Din sl. ipakŭ.

ipecacuana
IPECACUÁNA s.f. Plantă originară din America de Sud, ale cărei rădăcini se întrebuințează în medicină ca expectorant și vomitiv (Uragoga Ipecacuanha). – Din fr. ipécacuana.

iperbola
IPÉRBOLĂ, iperbole, s.f. V. hiperbolă.

iperbolic
IPERBÓLIC, -Ă, iperbolici, -ce, adj. V. hiperbolic.

iperige
IPERÍGE s.f.pl. Plantă erbacee perenă cu tulpina ramificată de la bază, cu frunze liniare sau lanceolate și cu numeroase flori albe-roz mici, grupate în panicule (Gypsophila paniculata). – Et. nec.

iperita
IPERÍTĂ s.f. Substanță toxică vezicantă, cu aspect de lichid uleios, folosită ca armă chimică în primul război mondial. [Var.: hiperítă s.f.] – Din fr. ypérite.

ipingea
IPINGEÁ, ipingele, s.f. Manta bărbătească făcută din dimie sau din postav (cu glugă și împodobită cu găitane), care se purta în trecut. ♦ Material din care se confecționa haina descrisă mai sus. [Var.: (reg.) epingeá s.f.] – Din tc. yapincak.

ipistat
IPISTÁT s.m. v. epistat.

ipochimen
IPOCHÍMEN (IPOCHIMÉN), ipochimeni, s.m. (Înv.; azi ir.) Persoană, individ, ins. – Din ngr. ipokímenon.

ipocondrie
IPOCONDRÍE s.f. v. ipohondrie.

ipocondru
IPOCÓNDRU, -Ă, adj., s.m. și f. v. ipohondru.

ipocrit
IPOCRÍT, -Ă, ipocriți, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care se arată altfel de cum este; (om) prefăcut, fățarnic. 2. Adj. (Despre manifestările oamenilor, fizionomie etc.) Care trădează, arată ipocrizie. – Din fr. hypocrite.

ipocrizie
IPOCRIZÍE, ipocrizii, s.f. Atitudinea celui ipocrit; prefăcătorie, fățărnicie, falsitate. – Din fr. hypocrisie.

ipohondric
IPOHÓNDRIC, -Ă, ipohondrici, -ce, adj. Referitor la ipohondrie; ipohondru. – După fr. hypocondriaque.

ipohondrie
IPOHONDRÍE, ipohondrii, s.f. Stare psihică morbidă, caracterizată prin neliniște continuă, teamă și preocupare obsesivă de starea sănătății proprii; idee fixă a cuiva care crede că suferă de o boală pe care în realitate nu o are. [Var.: ipocondríe s.f.] – Din fr. hypocondrie.

ipohondru
IPOHÓNDRU, -Ă, ipohondri, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de ipohondrie. [Var.: ipocóndru, -ă adj., s.m. și f.] – Din fr. hypocondre.

ipostas
IPOSTÁS s.n. v. ipostază.

ipostaza
IPOSTÁZĂ, ipostaze, s.f. Stare, situație în care se găsește cineva sau ceva; aspect, înfățișare, chip. [Var.: (înv.) ipostás s.n.] – Din fr. hypostase.

ipostaziere
IPOSTAZIÉRE, ipostazieri, s.f. Transformare mintală a unei relații, a unei însușiri sau a unei noțiuni într-o realitate de sine stătătoare. [Pr.: -zi-e-] – Din ipostază.

ipoteca
IPOTECÁ, ipotechez, vb. I. Tranz. A supune un bun imobil unei ipoteci. – Din fr. hypothéquer.

ipotecar
IPOTECÁR, -Ă, ipotecari, -e, adj. 1. (Despre o creanță, un creditor) Care are drept de ipotecă, garantat printr-o ipotecă. 2. Privitor la o ipotecă. – Din fr. hypothécaire.

ipotecare
IPOTECÁRE, ipotecări, s.f. Acțiunea de a ipoteca și rezultatul ei. – V. ipoteca.

ipotecat
IPOTECÁT, -Ă, ipotecați, -te, adj. (Despre un bun imobil) Grevat de o ipotecă. – V. ipoteca.

ipoteca
IPOTÉCĂ, ipoteci, s.f. Drept real pe baza căruia creditorul poate vinde bunul imobil primit în garanție de la debitor, în cazul când acesta nu își plătește în termen datoria. – Din fr. hypothèque.

ipotenuza
IPOTENÚZĂ, ipotenuze, s.f. Latură care se opune unghiului drept într-un triunghi dreptunghic. – Din fr. hypoténuse.

ipotetic
IPOTÉTIC, -Ă, ipotetici, -ce, adj. Bazat pe o ipoteză; prezumtiv, presupus; nesigur. – Din fr. hypothétique.

ipoteza
IPOTÉZĂ, ipoteze, s.f. Presupunere, enunțată pe baza unor fapte cunoscute, cu privire la anumite (legături între) fenomene care nu pot fi observate direct sau cu privire la esența fenomenelor, la cauza sau la mecanismul intern care le produce; presupunere cu caracter provizoriu, formulată pe baza datelor experimentale existente la un moment dat sau pe baza intuiției, impresiei etc. ♦ (Mat.) Ansamblul proprietăților date într-o demonstrație și cu ajutorul cărora se obțin noi propoziții. – Din fr. hypothèse.

ipotipoza
IPOTIPÓZĂ, ipotipoze, s.f. V. hipotipoză.

ipsocromie
IPSOCROMÍE, ipsocromii, s.f. V. hipsocromie.

ipsofon
IPSOFÓN, ipsofoane, s.n. Dispozitiv bazat pe înregistrarea și pe redarea magnetică a vocii, care primește și înregistrează mesajele telefonice în absența abonatului. – Din germ. Ipsophon.

ipsos
ÍPSOS s.n. Praf alb obținut prin deshidratarea totală sau parțială a ghipsului măcinat și încălzit în fierbătoare speciale, folosit ca liant. – Din ngr. ghípsos.

ir
IR, iruri, s.n. (Pop.) Alifie pe care o prepară femeile la țară din diferite grăsimi, plante etc. – Din magh. ir.

iracan
IRACÁN s.m. v. sărăcan.

iradia
IRADIÁ, iradiez, vb. I. Tranz. și intranz. A trimite, a împrăștia raze de lumină, de căldură etc.; a (se) propaga; p. anal. a (se) răspândi, a (se) împrăștia dintr-un punct central în toate părțile. ♦ Intranz. (Despre radiații) A cădea pe suprafața unui corp. [Pr.: -di-a] – Din fr. irradier, lat. irradiare.

iradiant
IRADIÁNT, -Ă, iradianți, -te, adj. (Rar) Care iradiază. [Pr.: -di-ant] – Din fr. irradiant.

iradiatie
IRADIÁȚIE, iradiații, s.f. Emisiune de raze de lumină, de căldură etc. de către un corp; p. ext. fascicul de raze luminoase sau calorice emise de o sursă. [Pr.: -di-a-. – Var.: iradiațiúne s.f.] – Din fr. irradiation, lat. irradiatio.

iradiatiune
IRADIÁȚIUNE s.f. v. iradiație.

iradiere
IRADIÉRE, iradieri, s.f. Acțiunea de a iradia și rezultatul ei. ♦ (Fiz.) Expunere a unui corp, a unui material etc. la acțiunea unui flux de fotoni sau de particule. ♦ (Med.) Expunere a organismului la acțiunea unor radiații electromagnetice, radioactive, de obicei în scopuri terapeutice. ♦ Expunere accidentală a organismului la radiațiile substanțelor radioactive, urmată de tulburări organice. ♦ (Med.; Fiziol.) Răspândire a unei excitații sau inhibiții de la un centru nervos la altul. ♢ Iradiere dureroasă = propagare a durerii de-a lungul unui nerv. [Pr.: -di-e-] – V. iradia.

irakian
IRAKIÁN, -Ă, irakieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Irakului sau este originară din Irak. 2. Adj. Care aparține Irakului sau populației lui, privitor la Irak sau la populația lui. ♦ (Substantivat, f.) Limba irakiană. [Pr.: -ki-an] – Din fr. irakien.

iranian
IRANIÁN, -Ă, iranieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Iranului sau care este originară din Iran. 2. Adj. Care aparține Iranului sau populației lui, care se referă la Iran sau la populația lui. ♦ (Substantivat, f.) Limba iraniană. ♢ Limbi iraniene = grup de limbi indo-europene vorbite în Iran și în regiunile Mării Caspice. [Pr.: -ni-an] – Din fr. iranien.

iranist
IRANÍST, -Ă, iraniști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Specialist în iranistică; iranolog. 2. Adj. (Rar) Iranistic (2). – Din germ. Iranist.

iranistic
IRANÍSTIC, -Ă, iranistici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Disciplină care studiază comparativ limbile și literaturile iraniene. 2. Adj. De iranistică (1); (rar) iranist. – Din germ. Iranistick.

iranolog
IRANOLÓG, -Ă, iranologi, -ge, s.m. și f. Specialist în iranistică; iranist (1). – Din fr. iranologue.

irascibil
IRASCÍBIL, -Ă, irascibili, -e, adj. Care se supără, se înfurie ușor, iute la mânie; iritabil. – Din fr. irascible, lat. irascibilis.

irascibilitate
IRASCIBILITÁTE, irascibilități, s.f. Caracterul, starea celui irascibil; iritabilitate; spec. (Med.) stare psihică particulară, manifestată prin reacții intense, violente, agresive, ca răspuns la încordări psihice minime. – Din fr. irascibilité.

iraser
IRÁSER s.n. Generator cuantic care produce radiații electromagnetice în domeniul infraroșu. [Pr. și: iréizăr] – Din engl. eraser.

irational
IRAȚIONÁL, -Ă, iraționali, -e, adj. 1. Care nu se conduce după gândirea logică, care nu e rațional, care este fără judecată, nerațional; contrar rațiunii. 2. (Mat.; în sintagmele) Număr irațional = număr real care nu se poate reprezenta printr-un raport între două numere întregi. Ecuație (sau expresie etc.) irațională = ecuație (sau expresie etc.) care conține atât puterile întregi, cât și puterile fracționare ale elementelor ei. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. irrationnel, lat. irrationalis.

irationalism
IRAȚIONALÍSM s.n. Concepție filosofică care postulează primatul intuiției, al instinctului, al trăirii, al inconștientului sau al altor facultăți iraționale, asupra rațiunii. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. irrationalisme.

irationalist
IRAȚIONALÍST, -Ă, iraționaliști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al iraționalismului. 2. Adj. Referitor la iraționalism, propriu iraționalismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. irrationaliste.

irationalitate
IRAȚIONALITÁTE s.f. Însușirea a ceea ce este irațional. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. irrationalité.

irbis
ÍRBIS, irbiși, s.m. Mamifer carnivor din familia felinelor, asemănător cu pantera; leopardul zăpezilor (Panthera uncia). – Din germ. Irbis.

ireal
IREÁL, -Ă, ireali, -e, adj. 1. Care nu există în realitate; nereal, imaginar, fantastic. ♦ Care pare că nu este real (atât este de neobișnuit). 2. (Despre moduri verbale sau despre propoziții condiționale, concesive sau comparative) Care prezintă acțiunea ca ipoteză nerealizată sau nerealizabilă. [Pr.: -re-al] – Din fr. irréel.

irealitate
IREALITÁTE, irealități, s.f. (Rar) Caracterul a ceea ce este ireal; ceea ce se opune realității; nerealitate. [Pr.: -re-a-] – Din fr. irréalité.

irealizabil
IREALIZÁBIL, -Ă, irealizabili, -e, adj. Care nu se poate înfăptui, care nu se poate duce la îndeplinire; nerealizabil. [Pr.: -re-a-] – Din fr. irréalisable.

ireconciliabil
IRECONCILIÁBIL, -Ă, ireconciliabili, -e, adj. (Livr.) Care nu se poate pune de acord, împăca, concilia; care este de neîmpăcat; nereconciliabil. [Pr.: -li-a-] – Din fr. irréconciliable, lat. irreconciliabilis.

irecuperabil
IRECUPERÁBIL, -Ă, irecuperabili, -e, adj. Care nu este recuperabil. ♦ (Despre ființe) Care suferă de o boală nevindecabilă, p. ext. de un defect moral ce nu (mai) poate fi vindecat; nerecuperabil, incurabil. – Din fr. irrécupérable.

irecuzabil
IRECUZÁBIL, -Ă, irecuzabili, -e, adj. (Livr.) Care trebuie admis, primit, care nu poate fi respins. – Din fr. irrécusable, lat. irrecusabilis.

iredent
IREDÉNT, -Ă, iredenți, -te, adj. (Rar) Care aparține iredentismului, privitor la iredentism, care propagă, susține iredentismul; iredentist (2). – Din it. irredento.

iredentism
IREDENTÍSM s.n. Mișcare politică de eliberare națională a unor teritorii aflate sub ocupație străină, devenită, după primul război mondial, mișcare anexionistă și naționalistă. [Var.: iridentísm s.n.] – Din it. irredentismo, fr. irrédentisme.

iredentist
IREDENTÍST, -Ă, iredentiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Partizan al iredentismului. 2. Adj. Care aparține iredentismului, privitor la iredentism, care propagă, susține iredentismul; iredent. [Var.: iridentíst, -ă s.m. și f., adj.] – Din it. irredentista, fr. irrédentiste.

ireductibil
IREDUCTÍBIL, -Ă, ireductibili, -e, adj. Care nu mai poate fi redus, care nu mai poate fi simplificat. – Din fr. irréductible.

ireductibilitate
IREDUCTIBILITÁTE s.f. Însușirea de a fi ireductibil. – Din fr. irréductibilité.

irefutabil
IREFUTÁBIL, -Ă, irefutabili, -e, adj. (Livr.) Care nu poate fi combătut sau respins, de necombătut; absolut convingător. – Din fr. irréfutable, lat. irrefutabilis.

irefutabilitate
IREFUTABILITÁTE s.f. (Livr.) Însușirea a ceea ce este irefutabil. – Din fr. irréfutabilité.

iregularitate
IREGULARITÁTE, iregularități, s.f. 1. Lipsă de regularitate; neregularitate. 2. Faptă, atitudine care constituie o abatere de la lege, de la regulă. – Din fr. irrégularité, lat. irregularitas, -atis.

iremediabil
IREMEDIÁBIL, -Ă, iremediabili, -e, adj. Care nu se poate remedia, îndrepta; neremediabil; care este fără leac. ♦ (Adverbial) Cu desăvârșire, categoric, definitiv. [Pr.: -di-a-] – Din fr. irrémédiable, lat. irremediabilis.

iremisibil
IREMISÍBIL, -Ă, iremisibili, -e, adj. (Franțuzism) De neiertat. – Din fr. irrémissible.

iremisibilitate
IREMISIBILITÁTE s.f. (Franțuzism) Însușirea a ceea ce este iremisibil. – Din fr. irrémissibilité.

irenism
IRENÍSM s.n. Numele unei orientări teologice care susține unificarea diferitelor confesiuni creștine pe baza a ceea ce au ele comun. – Din fr. irénisme.

irenist
IRENÍST, -Ă, ireniști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al irenismului. – Din fr. iréniste.

irenologie
IRENOLOGÍE s.f. Domeniu al politologiei care se ocupă cu studierea măsurilor pentru menținerea păcii sau pentru restabilirea ei. – Din fr. irénologie.

ireparabil
IREPARÁBIL, -Ă, ireparabili, -e, adj. Care nu se mai poate repara, îndrepta sau corecta; nereparabil. – Din fr. irréparable, lat. irreparabilis.

ireprosabil
IREPROȘÁBIL, -Ă, ireproșabili, -e, adj. Căruia nu i se poate reproșa nimic; care este fără cusur, fără greșeli; desăvârșit, impecabil, perfect, nereproșabil. ♦ (Adverbial) Fără cusur, în mod desăvârșit. – Din fr. irréprochable.

ireprosabilitate
IREPROȘABILITÁTE s.f. Însușirea a ceea ce este ireproșabil. – Din fr. irréprochabilité.

irespirabil
IRESPIRÁBIL, -Ă, irespirabili, -e, adj. (Despre aer, atmosferă) Care nu se poate respira; care te sufocă, care te îneacă; nerespirabil. – Din fr. irrespirable, lat. irrespirabilis.

iresponsabil
IRESPONSÁBIL, -Ă, iresponsabili, -e, adj. (Adesea substantivat) Care este în situația de a nu putea răspunde de actele sale (reprobabile); p. ext. care este lipsit de simțul răspunderii; neresponsabil. – Din fr. irresponsable.

iresponsabilitate
IRESPONSABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi iresponsabil; stare a celui iresponsabil; neresponsabilitate. – Din fr. irresponsabilité.

ireverenta
IREVERÉNȚĂ, ireverențe, s.f. Lipsă de respect, necuviință; nereverență. – Din fr. irrévérence.

ireverentios
IREVERENȚIÓS, -OÁSĂ, ireverențioși, -oase, adj. (Adesea adverbial) Care dovedește lipsă de respect; nerespectuos, necuviincios, nereverențios. [Pr.: -ți-os] – Din fr. irrévérencieux.

ireversibil
IREVERSÍBIL, -Ă, ireversibili, -e, adj. (Despre fenomene, transformări etc.) Care se poate produce numai într-un singur sens; care nu poate reveni la starea inițială; nereversibil. ♦ (Fiz.) Ale cărui urme nu mai pot fi înlăturate după revenirea la starea inițială. – Din fr. irréversible.

ireversibilitate
IREVERSIBILITÁTE s.f. Proprietate a unei transformări, a unui proces etc. de a nu se putea produce în natură decât într-un singur sens; nereversibilitate. – Din fr. irréversibilité.

irevocabil
IREVOCÁBIL, -Ă, irevocabili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu se poate revoca sau schimba, asupra căruia nu se poate reveni; hotărât, definitiv, nerevocabil. – Din fr. irrévocable, lat. irrevocabilis.

irevocabilitate
IREVOCABILITÁTE s.f. Însușirea a ceea ce este irevocabil. – Din fr. irrévocabilité.

irezistibil
IREZISTÍBIL, -Ă, irezistibili, -e, adj. Căruia nu i se poate rezista, căruia nu i se poate împotrivi; nerezistibil. – Din fr. irrésistible.

irezistibilitate
IREZISTIBILITÁTE s.f. Însușirea de a fi irezistibil. – Din fr. irrésistibilité.

irezolvabil
IREZOLVÁBIL, -Ă, irezolvabili, -e, adj. Care nu poate fi rezolvat; de nerezolvat. – De la rezolvabil (după fr. irrésuloble).

iridacee
IRIDACÉE, iridacee, s.f. (La pl.) Familie de plante erbacee monocotiledonate, cu flori de obicei decorative; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – Din fr. iridacées.

iridectomie
IRIDECTOMÍE, iridectomii, s.f. (Med.) Secționare a unei porțiuni din iris. – Din fr. iridectomie.

iridentism
IRIDENTÍSM s.n. v. iredentism.

iridentist
IRIDENTÍST, -Ă, s.m. și f., adj. v. iredentist.

iridiu
IRÍDIU s.n. Element chimic, metal greu, alb-argintiu, foarte dur, puțin ductil, cu temperatura de topire foarte înaltă, întrebuințat la confecționarea unor instrumente fizice și chirurgicale, a vârfurilor de peniță pentru stilouri sau, sub forma aliajelor cu platina, pentru cupluri termoelectrice. [Var.: irídium s.n.] – Din fr. iridium.

iridium
IRÍDIUM s.n. v. iridiu.

iridoscop
IRIDOSCÓP, iridoscoape, s.n. (Med.) Instrument folosit pentru examinarea irisului. – Din fr. iridoscope.

iridoscopie
IRIDOSCOPÍE, iridoscopii, s.f. Examinare a irisului cu ajutorul iridoscopului. – Din fr. iridoscopie.

iriga
IRIGÁ, irighéz (iríg), vb. I. Tranz. A aplica, a efectua lucrări de irigații pe un teren arabil. ♦ (Despre sânge) A circula într-un organism, într-un organ, într-un țesut. – Din fr. irriguer, lat. irrigare.

irigabil
IRIGÁBIL, -Ă, irigabili, -e, adj. (Despre terenuri) Care poate fi irigat, care poate fi făcut productiv cu ajutorul irigației. – Din fr. irrigable.

irigare
IRIGÁRE, irigări, s.f. Acțiunea de a iriga și rezultatul ei. – V. iriga.

irigat
IRIGÁT, -Ă, irigați, -te, adj. (Despre terenuri agricole) Pe care s-au amenajat lucrări de irigație. ♦ (Despre organe, țesuturi) Prin care circulă sânge. – V. iriga.

irigator
IRIGATÓR, irigatoare, s.n. (Med.) Aparat cu care se fac clisme sau spălături interne; clistir. – Din fr. irrigateur.

irigatie
IRIGÁȚIE, irigații, s.f. Ansamblu de lucrări de îmbunătățiri funciare care asigură aprovizionarea dirijată cu apă a culturilor agricole în vederea sporirii productivității. [Var.: irigațiúne s.f.] – Din fr. irrigation, lat. irrigatio.

irigatiune
IRIGAȚIÚNE s.f. v. irigație.

irigoscopie
IRIGOSCOPÍE, irigoscopii, s.f. (Med.) Examen radiologic al colonului după introducerea unei substanțe de contrast pe cale rectală. – Din fr. irrigoscopie.

irimic
IRIMÍC s.n. Produs intermediar rezultat din măcinarea industrială a grâului, folosit ca făină furajeră. – Din tc. irmik.

iris
ÍRIS, (I) irisuri, s.n., (II) iriși, s.m. I. S.n. 1. Membrană circulară, colorată a ochiului, situată înaintea cristalinului, în mijlocul căreia se găsește pupila. 2. Diafragmă cu diametru variabil, folosită la instrumentele optice pentru a regla fasciculul de lumină care pătrunde în instrument. II. S.m. (Bot.) Stânjenel. – Din fr., lat. iris.

irita
IRITÁ, irít, vb. I. Tranz. și refl. 1. A (se) enerva, a (se) înfuria. 2. A (se) produce o ușoară congestie sau o inflamație dureroasă. – Din fr. irriter, lat. irritare.

iritabil
IRITÁBIL, -Ă, iritabili, -e, adj. Care se irită, se supără ușor; irascibil, supărăcios. – Din fr. irritable, lat. irritabilis.

iritabilitate
IRITABILITÁTE, iritabilități, s.f. Proprietatea de a se irita ușor; starea celui iritabil; irascibilitate. ♦ (Fiziol.) Proprietate generală a materiei vii de a reacționa la acțiunea anumitor factori externi prin modificarea metabolismului. – Din fr. irritabilité, lat. irritabilitas, -atis.

iritant
IRITÁNT, -Ă, iritanți, -te, adj. 1. Care irită; care supără, care întărâtă; enervant, agasant. 2. Care produce iritații, inflamații. – Din fr. irritant.

iritare
IRITÁRE, iritări, s.f. Acțiunea de a (se) irita și rezultatul ei; enervare, iritație. – V. irita.

iritat
IRITÁT, -Ă, iritați, -te, adj. 1. Care se află în stare de enervare, de surescitare nervoasă, de mânie trecătoare; ațâțat, surescitat, enervat. 2. Care este inflamat, ușor congestionat. – V. irita.

iritatie
IRITÁȚIE, iritații, s.f. 1. Stare de enervare, de surescitare nervoasă; iritare. 2. Congestie ușoară sau inflamație (dureroasă) a unui organ, a pielii etc. – Din fr. irritation, lat. irritatio.

irita
IRÍTĂ, irite, s.f. Inflamație a irisului, care se manifestă prin dureri locale, imposibilitate de a suporta lumina, prin contracția pupilei, decolorarea irisului etc. – Din fr. iritis.

iriza
IRIZÁ, irizez, vb. I. Intranz. (Rar) A emite culori asemănătoare cu ale curcubeului; a scânteia, a luci în lumini multicolore. – Din fr. iriser.

irizare
IRIZÁRE, irizări, s.f. Acțiunea de a iriza și rezultatul ei. – V. iriza.

irizat
IRIZÁT, -Ă, irizați, -te, adj. Care reflectă culorile curcubeului. – V. iriza. Cf. fr. i r i s é.

irizatie
IRIZÁȚIE, irizații, s.f. Colorație similară curcubeului, apărută în urma unui proces de interferență a luminii albe prin straturi transparente subțiri. [Var.: irizațiúne s.f.] – Din fr. irisation.

irizatiune
IRIZAȚIÚNE s.f. v. irizație.

irlandez
IRLANDÉZ, -Ă, irlandezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Irlandei sau care este originară din Irlanda. 2. Adj. Care aparține Irlandei sau populației ei, privitor la Irlanda sau la populația ei. ♦ (Substantivat, f.) Limba irlandeză. – Din fr. irlandais.

irmilic
IRMILÍC, irmilici, s.m. Monedă turcească de argint, mai rar de aur, care a circulat și la noi (mai ales în Moldova), în prima jumătate a sec. XIX; icosar. – Din tc. irmilik.

irmos
IRMÓS, irmoase, s.n. Primul vers sau prima strofă dintr-o cântare bisericească. – Din sl. irmosŭ.

irochez
IROCHÉZ, -Ă, irochezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte sau este originară dintr-o uniune de triburi indiene din nordul S.U.A. și din Canada. 2. Adj. Care aparține irochezilor (1), privitor la irochezi. – Din fr. iroquois.

irod
IRÓD, irozi, s.m. 1. (La pl. art.) Veche dramă populară de origine creștină, reprezentând nașterea lui Cristos, pe care tineri costumați o joacă în perioada Crăciunului; vicleim. 2. Fiecare dintre colindătorii costumați care umblă cu vicleimul. ♦ Fig. (Ir.) Comedian, paiață; om cabotin. – Din sl. irodŭ.

ironic
IRÓNIC, -Ă, ironici, -ce, adj. Căruia îi place să facă ironii, să ia în râs; zeflemist, batjocoritor; care conține, care exprimă o ironie; înțepător. – Din fr. ironique, lat. ironicus.

ironie
IRONÍE, ironii, s.f. Vorbă, frază, expresie, afirmație care conține o ușoară batjocură la adresa cuiva sau a ceva, folosind de obicei semnificații opuse sensului lor obișnuit; zeflemea, persiflare. ♢ Expr. Ironia sorții = joc neașteptat al întâmplării. – Din fr. ironie, lat. ironia.

ironist
IRONÍST, -Ă, ironiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f., adj. (Persoană, scriitor) care cultivă ironia, stilul ironic. 2. (Rar) Adj. Care denotă ironie. – Din fr. ironiste.

ironiza
IRONIZÁ, ironizez, vb. I. Tranz. A avea o atitudine ironică față de ceva sau de cineva; a spune ironii pe seama cuiva; a zeflemisi, a persifla. ♢ Refl. recipr. Se ironizau neîncetat. – Din fr. ironiser.

ironizare
IRONIZÁRE, ironizări, s.f. Acțiunea de a (se) ironiza și rezultatul ei. – V. ironiza.

ironizator
IRONIZATÓR, -OÁRE, ironizatori, -oare, adj., s.m. și f. (Rar) (Persoană) care ironizează. – Din fr. ironisateur.

iroseala
IROSEÁLĂ, iroseli, s.f. Faptul de a (se) irosi; risipă. – Irosi + suf. -eală.

irosi
IROSÍ, irosesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) consuma făcând risipă, a (se) cheltui în mod ușuratic, a (se) împrăștia în exces; a (se) pierde, a (se) risipi. ♦ Refl. (Despre oameni) A depune eforturi (mari și) inutile într-o anumită direcție. – Cf. a  f i e r o s i.

irosire
IROSÍRE, irosiri, s.f. Acțiunea de a (se) irosi; împrăștiere încetul cu încetul; risipire, cheltuire (excesivă și inutilă). – V. irosi.

irumpe
IRÚMPE vb. III. v. irupe.

irupe
IRÚPE, irúp, vb. III, Intranz. A ieși la iveală sau a se manifesta dintr-o dată și cu putere, a izbucni; a năvăli, a năpădi; a intra cu violență. ♦ Fig. a se revărsa, a deborda. [Var.: irúmpe vb.III] – Din lat. irrumpere (după rupe).

irupere
IRÚPERE, iruperi, s.f. Acțiunea de a irupe și rezultatul ei. – V. irupe.

iruptie
IRÚPȚIE, irupții, s.f. Izbucnire violentă, apariție neașteptată și bruscă; revărsare bruscă a apelor unui râu; năpădire, năvălire. [Var.: irupțiúne s.f.] – Din fr. irruption, lat. irruptio.

iruptiune
IRUPȚIÚNE s.f. v. irupție.

isca
ISCÁ, isc, vb. I. Refl. A se naște, a lua ființă, a se ivi, a se produce, a apărea (pe neașteptate, deodată). ♦ Tranz. A face să se nască, să se ivească, a scoate la iveală, a provoca (pe neașteptate); p. ext. a născoci, a inventa. – Din bg. iskam. (iska mi se).

iscare
ISCÁRE, iscări, s.f. Acțiunea de a (se) isca și rezultatul ei. – V. isca.

iscali
ISCĂLÍ, iscălesc, vb. IV. Tranz., intranz. și refl. A(-și) scrie numele pe textul unui act oficial, al unei scrisori, al unei chitanțe etc., a(-și) pune semnătura (pentru a întări, a autentifica etc.); a (se) semna. – Cf. sl. i s k a l j a t i, i s k a l u.

iscalire
ISCĂLÍRE, iscăliri, s.f. Acțiunea de a (se) iscăli și rezultatul ei. – V. iscăli.

iscalit
ISCĂLÍT^1 s.n. Faptul de a (se) iscăli. – V. iscăli.

ISCĂLÍT^2, -Ă, iscăliți, -te, adj. (Despre texte, documente, acte) Care poartă iscălitura autorului sau emitentului. – V. iscăli.

iscalitura
ISCĂLITÚRĂ, iscălituri, s.f. Numele unei persoane scris de ea însăși pe un act oficial, pe o scrisoare, pe o chitanță etc. (pentru a le certifica); semnătură; p. ext. felul cum iscălește cineva. – Iscăli + suf. -tură.

ischemic
ISCHÉMIC, -Ă, ischemici, -ce, adj. (Med.) Referitor la ischemie; provocat de ischemie. – Din fr. ischémique.

ischemie
ISCHEMÍE, ischemii, s.f. (Med.) Întrerupere a circulației sanguine într-un țesut sau organ, datorită unui spasm arterial sau astupării unui vas. – Din fr. ischémie.

ischialgie
ISCHIALGÍE, ischialgii, s.f. (Med.) Nevralgie sciatică. [Pr.: -chi-al-] – Din fr. ischialgie.

ischiatic
ISCHIÁTIC, -Ă, ischiatici, -ce, adj. (Med.) Al ischionului. [Pr.: -chi-a-] – Din fr. ischiatique.

ischion
ISCHIÓN, ischionuri, s.n. Una dintre cele trei părți care formează osul iliac. [Pr.: -chi-on] – Din fr. ischion.

ischiuzar
ISCHIUZÁR, -Ă, ischiuzari, -e, adj., s.m. și f. (Înv.) (Om) dibaci, șiret, șmecher, iscusit. [Var.: ișchiuzár, -ă adj., s.m. și f.] – Din tc. isgüzar.

iscoada
ISCOÁDĂ, iscoade, s.f. Persoană însărcinată să facă, în taină, cercetări sau să obțină informații în interesul cuiva; militar trimis în recunoaștere; spion. – Din iscodi (derivat regresiv).

iscodeala
ISCODEÁLĂ, iscodeli, s.f. 1. Acțiunea de a iscodi. 2. Născocire, invenție, scornitură, iscodenie. – Iscodi + suf. -eală.

iscodenie
ISCODÉNIE, iscodenii, s.f. (Rar) Iscodeală (2). – Iscodi + suf. -enie.

iscodi
ISCODÍ, iscodesc, vb. IV. Tranz. 1. A cerceta ceva sau pe cineva cu de-amănuntul (și în ascuns) pentru a afla un secret, adevărul etc.; a spiona. ♢ Refl. recipr. Se iscodeau cu privirea. 2. A pune cuiva întrebări insistente pentru a se informa, pentru a afla un secret etc. 3. A născoci, a inventa un lucru; a scorni, a plăsmui. – Din sl. ischoditi.

iscodire
ISCODÍRE, iscodiri, s.f. Acțiunea de a (se) iscodi și rezultatul ei. – V. iscodi.

iscoditor
ISCODITÓR, -OÁRE, iscoditori, -oare, adj. 1. Care caută să pătrundă cu mintea, să afle, să observe cu de-amănuntul; care spionează. ♦ (Adverbial) Bănuitor. 2. Care pune cuiva întrebări insistente pentru a se informa, care caută să descoasă pe cineva. 3. Care inventează; născocitor. – Iscodi + suf. -tor.

iscoditura
ISCODITÚRĂ, iscodituri, s.f. (Rar) Lucru iscodit; invenție, scornitură; minciună. – Iscodi + suf. -tură.

iscusi
ISCUSÍ, iscusesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) face mai îndemânatic, mai ager. mai isteț; a (se) face mai fin, mai rafinat. – Din sl. iskusiti.

iscusinta
ISCUSÍNȚĂ, iscusințe, s.f. Îndemânare, dibăcie, pricepere; p. ext. talent, artă. – Iscusi + suf. -ință.

iscusit
ISCUSÍT, -Ă, iscusiți, -te, adj. 1. Îndemânatic, dibaci, abil, ingenios, priceput; învățat. 2. Făcut cu pricepere, cu măiestrie, cu artă. – V. iscusi.

isihie
ISIHÍE s.f. (Grecism înv.) Liniște, odihnă, tihnă. – Din ngr. isihía.

islam
ISLÁM s.n. Religie monoteistă întemeiată, în sec. VII, de Profetul Mahomed și răspândită în Asia și Africa; mahomedanism, islamism; p. ext. totalitatea mahomedanilor; totalitatea țărilor sau popoarelor de religie mahomedană. – Din fr. islamisme.

islamic
ISLÁMIC, -Ă, islamici, -ce, adj. Care aparține islamului, privitor la islam. – Din fr. islamique.

islamism
ISLAMÍSM s.n. Mahomedanism, islam. – Din fr. islamisme.

islamiza
ISLAMIZÁ, islamizez, vb. I. Tranz. și refl. A trece sau a face să treacă la islamism; a da sau a căpăta caracter islamic. – Din fr. islamiser.

islamizare
ISLAMIZÁRE, islamizări, s.f. Acțiunea de a (se) islamiza și rezultatul ei. – V. islamiza.

islamizat
ISLAMIZÁT, -Ă, islamizați, -te, adj. Care a trecut la islamism; care a luat caracter islamic. – V. islamiza.

islandez
ISLANDÉZ, -Ă, islandezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Islandei sau care este originară din Islanda. 2. Adj. Care aparține Islandei sau populației ei, privitor la Islanda sau la populația ei. ♦ (Substantivat, f.) Limba islandeză. – Din fr. islandais.

islaz
ISLÁZ s.n. v. izlaz.

ismailit
ISMAILÍT, ismailiți, s.m. Membru al unei secte de musulmani șiiți care se caracteriza printr-un fanatism extrem. [Pr.: -ma-i-] – Din fr. Ismailite.

isnaf
ISNÁF, (1) isnafuri, s.n., (2) isnafi, s.m. (Înv.) 1. S.n. Breaslă, corporație. 2. S.m. Breslaș, meseriaș. – Din tc. esnaf.

isoglosa
ISOGLÓSĂ, isoglose, s.f. Linie care marchează, pe o hartă lingvistică, limitele răspândirii unui fenomen fonetic, lexical sau morfologic. [Var.: izoglósă s.f.] – Din fr. isoglosse.

ison
ISÓN, (rar) isoane, s.n. Sunet prelungit, folosit în scopul acompanierii unei melodii vocale sau instrumentale. ♢ Expr. A ține (cuiva) isonul = a) a acompania o melodie; b) a aproba, a susține vorbele sau faptele cuiva, a-i face pe plac. [Acc. și; íson] – Din ngr. íson.

isonar
ISONÁR, isonari, s.m. (Înv.) Persoană care ținea isonul (la biserică). – Ison + suf. -ar.

isop
ISÓP, isopi, s.m. Mic arbust exotic cu flori albastre, mai rar roșii sau albe, cultivat la noi ca plantă ornamentală (Hyssopus officinalis). – Din sl. isopŭ.

isoscel
ISOSCÉL, isoscele, adj. (Despre un triunghi) Care are două laturi egale; (despre un trapez) ale cărui laturi neparalele sunt egale. – Din fr. isocèle, lat. isosceles.

ispas
ISPÁS s.n. (Pop.) Numele unei sărbători creștine ortodoxe; Înălțarea (Domnului). – Din sl. sŭpasŭ „mântuitor”.

ispasa
ISPÁȘĂ s.f. (Înv.) Despăgubire, amendă plătită pentru stricăciunile făcute de vitele intrate pe un teren (cultivat) străin; p. ext. constatarea la fața locului a acestor stricăciuni. – Din ispăși (derivat regresiv).

ispasenie
ISPĂȘÉNIE, ispășenii, s.f. (Înv.) Ispășire. – Ispăși + suf. -enie.

ispasi
ISPĂȘÍ, ispășesc, vb. IV. Tranz. 1. A suferi din cauza unei greșeli, a o răscumpăra prin suferință. ♦ A executa o pedeapsă privativă de libertate în urma condamnării; a expia. 2. (Înv.) A cerceta și a evalua paguba făcută (de vite) pe proprietatea altuia. [Var.: (înv.) spășí vb. IV] – Din sl. sŭpasiti „a mântui”.

ispasire
ISPĂȘÍRE, ispășiri, s.f. Acțiunea de a ispăși și rezultatul ei; expiere, spășenie, ispășenie, expiație. – V. ispăși.

ispasitor
ISPĂȘITÓR, -OÁRE, ispășitori, -oare, adj. 1. Care ispășește (o vină, o greșeală); expiator. ♢ Expr. Țap ispășitor = persoană pusă să suporte consecințele pentru greșelile altora. 2. (În credințele religioase) Care contribuie la iertarea păcatelor cuiva. Jertfă ispășitoare. – Ispăși + suf. -tor.

ispisoc
ISPISÓC, ispisoace, s.n. (Înv.) Hrisov, document vechi. – Din rus. spisok.

ispita
ISPÍTĂ, ispite, s.f. 1. Ceea ce exercită o mare forță de atracție; îndemn (spre rău), ademenire, tentație, seducție; p. ext. păcat. 2. (Înv.) Încercare, probă la care era supus cineva pentru a i se constata iubirea, răbdarea, credința etc. 3. (Înv.) Cercetare, examinare, studiu. 4. (Înv.) Experiență. – Din ispiti (derivat regresiv).

ispiti
ISPITÍ, ispitesc, vb. IV. Tranz. 1. A atrage (spre rău) a ademeni, a tenta, a momi. ♦ Refl. (Înv.) A se lăsa ademenit, a cădea în ispită, a greși. 2. (Înv.) A pune la încercare sau la o probă pe cineva sau sentimentele, caracterul cuiva. 3. (Înv. și pop.) A cerceta, a examina; p. ext. a descoase. 4. (Înv.) A constata; a descoperi, a afla. – Din sl. ispytati.

ispitire
ISPITÍRE, ispitiri, s.f. I. Acțiunea de a ispiti și rezultatul ei. 1. Ademenire, tentație, seducere. 2. (Înv.) Punere la încercare, la probă. ♦ Încercarea prin care trece cineva. 3. (Înv.) Experiență. II. (Înv.) Demers, intervenție; încercare, sforțare. – V. ispiti.

ispitit
ISPITÍT, -Ă, ispitiți, -te, adj. 1. Ademenit, sedus. 2. (Înv.; despre oameni) Încercat^2, experimentat. – V. ispiti.

ispititor
ISPITITÓR, -OÁRE, ispititori, -oare, adj. 1. Care ispitește; ademenitor, tentant; p. ext. fermecător. 2. (Înv.) Care cercetează, iscodește. – Ispiti + suf. -tor.

ispol
ISPÓL, ispoale, s.n. Căuș de lemn sau de tablă, folosit pentru scoaterea apei din barcă, din luntre etc. – Din bg. izpol.

ispovedi
ISPOVEDÍ vb. IV. v. spovedi.

ispovedui
ISPOVEDUÍ vb. IV. v. spovedi.

isprava
ISPRÁVĂ, isprăvi, s.f. 1. Faptă, treabă, acțiune dusă (cu bine) până la capăt, îndeplinită cu succes; p. ext. aventură. ♢ Loc. adj. De ispravă = (despre oameni) cumsecade, vrednic; (despre acțiuni) bun, remarcabil. De nici o (sau nici de o) ispravă = care nu e bun de nimic, care nu inspiră încredere. ♦ (Ir.) Poznă, năzdrăvănie. 2. Rezultat bun obținut în urma unor eforturi; succes, reușită, izbândă. ♢ Expr. Fără nici o (sau vreo) ispravă = fără nici un rezultat; zadarnic. – Din sl. isprava, bg. izprava.

ispravnic
ISPRÁVNIC, ispravnici, s.m. Dregător care aducea la îndeplinire o poruncă domnească sau (mai târziu) care conducea, ca reprezentant al domnului, un județ sau un ținut. – Din bg. izpravnik, rus. ispravnik.

ispravi
ISPRĂVÍ, isprăvesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A duce sau a ajunge până la sfârșit, a face să fie sau a fi gata; a (se) termina, a (se) sfârși, a (se) mântui; a (se) înfăptui, a (se) realiza. ♢ Loc. adv. Pe isprăvite = aproape de sfârșit, pe sfârșite. ♢ Expr. (Tranz.) Am isprăvit! = nu mai stau de vorbă! Isprăvește odată! = taci! termină! (Refl.) S-a isprăvit = a) ai dreptate, așa e; b) nu mai e nimic de făcut. 2. Tranz. A face să se prăpădească, să dispară. ♢ Refl. S-a isprăvit cu el. – Din sl. ispraviti.

ispravire
ISPRĂVÍRE, isprăviri, s.f. Acțiunea de a (se) isprăvi și rezultatul ei. – V. isprăvi.

ispravit
ISPRĂVÍT s.n. Faptul de a (se) isprăvi; sfârșit^1. – V. isprăvi.

ispravniceasa
ISPRĂVNICEÁSĂ, isprăvnicese, s.f. Soția ispravnicului. – Ispravnic + suf. -easă.

ispravnicel
ISPRĂVNICÉL, isprăvnicei, s.m. Subaltern al vătafului care supraveghea munca argaților unei moșii. – Ispravnic + suf. -el.

ispravnicesc
ISPRĂVNICÉSC, -EÁSCĂ, isprăvnicești, adj. Care ține de ispravnic sau de isprăvnicie, privitor la ispravnic sau la isprăvnicie. – Ispravnic + suf. -esc.

ispravnici
ISPRĂVNICÍ, isprăvnicesc, vb. IV. Intranz. A administra, a conduce în calitate de ispravnic. ♦ Tranz. și refl. A face sau a deveni ispravnic. – Din ispravnic.

ispravnicie
ISPRĂVNICÍE, isprăvnicii, s.f. 1. Funcția de ispravnic. 2. Instituție condusă de ispravnic; reședința ispravnicului. – Ispravnic + suf. -le.

ist
IST, IÁSTĂ, iști, iaste, adj. dem. (Reg.; după substantiv are forma ista, iasta) Acest; (despre unități de timp) prezent; de acum sau dintr-un viitor foarte apropiat. [Gen.-dat. sg. istui, istei, pl. istor. – Var.: ísta, iásta adj. dem.] – Lat. *istus, -a, -um.

ista
ÍSTA^1, IÁSTA, iștia, iastea, pron. dem. (Reg.) Acesta^1. [Gen.-dat. sg. istuia, isteia, pl. istora] – Lat. *istus, -a, -um.

ISTA^2, IÁSTA adj. dem. v. ist.

istalalt
ÍSTALALT, IÁSTALALTĂ, iștialalți, iestelalte, pron. dem. (Reg.) Cestălalt. – Ist(a)+alalt (= ălalalt).

isteciune
ISTECIÚNE, isteciuni, s.f. (Înv.) Istețime. – Isteț + suf. -ciune.

isteric
ISTÉRIC, -Ă, isterici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de isterie. ♢ (Adverbial) Plânge isteric. 2. Adj. Privitor la isterie, care aparține isteriei. – Din fr. hystérique, it. isterico.

istericale
ISTERICÁLE s.f. pl. (Fam.) Acces, criză de isterie. – Din ngr. isteriká.

isterie
ISTERÍE, isterii, s.f. Boală nervoasă caracterizată prin apariția unor simptome neurologice foarte variate, nejustificate de existența unor leziuni și declanșate prin șocuri emotive (accese de râs sau de plâns, convulsii, sufocări etc.), sugestie sau autosugestie etc. – Din fr. hystérie, it. isteria.

istet
ISTÉȚ, -EÁȚĂ, isteți, -e, adj. Ager (la minte), deștept, iscusit, priceput. ♦ Vioi, sprinten. – Din sl. istĩcĩ.

isteti
ISTEȚÍ, istețesc, vb. IV. Refl. (Înv.) A deveni isteț. – Din isteț.

istetie
ISTEȚÍE, isteții, s.f. Istețime. – Isteț + suf. -le.

istetime
ISTEȚÍME, istețimi, s.f. Agerime (de minte), iscusință, pricepere, vioiciune, ingeniozitate, isteție, isteciune, perspicacitate. – Isteț + suf. -ime.

istm
ISTM, istmuri, s.n. Fâșie îngustă de pământ care leagă două continente sau o peninsulă de un continent și care separă două mări sau două golfuri. – Din fr. isthme, lat. isthmus.

istoric
ISTÓRIC, -Ă, istorici, -ce, adj., s.m., s.n. I. Adj. 1. Care aparține istoriei, privitor la istorie, istoricesc; p. ext. care are o importanță deosebită (în dezvoltarea societății). ♢ Monument istoric = construcție care pentru vechimea și valoarea ei artistică, este luată sub ocrotirea statului. ♦ Care se ocupă cu fapte din istorie, care are ca temă istoria. Roman istoric. 2. Care se schimbă în cursul timpului. 3. Care corespunde faptelor istoriei, care a existat în realitate, real^2. 4. Care studiază problemele sau fenomenele în ordinea cronologică. Metodă istorică. II. 1. S.m. Specialist în domeniul istoriei, autor de opere istorice; p. restr. istoriograf. 2. S.n. Expunere (amplă) a unui fapt, a unui eveniment, etc., în împrejurările în care s-a produs, în ordinea desfășurării faptelor etc. – Din fr. historique, lat. historicus, it. istorico.

istoricesc
ISTORICÉSC, -EÁSCĂ, istoricești, adj. (Înv.) Istoric. – Istoric + suf. -esc. Cf. rus. i s t o r i c e s k i i.

istoriceste
ISTORICÉȘTE adv. (Rar) Din punct de vedere istoric, în mod cronologic. – Istoric + suf. -ește.

istorie
ISTÓRIE, istorii, s.f. 1. Proces de dezvoltare a fenomenelor naturii și societății. 2. Știință care studiază dezvoltarea complexă a societății, a unui popor etc. ♦ (Concr.) Scriere conținând evenimente și fapte care se încadrează în această știință. 3. (Cu determinarea domeniului) Știință care studiază dezvoltarea și schimbările succesive dintr-un anumit domeniu. Istoria limbii. ♦ (Concr.) Lucrare care tratează probleme din aceste domenii. 4. Povestire, narațiune. 5. (Fam.) întâmplare, pățanie. ♦ Poznă, încurcătură. – Din lat. historia, it. istoria. Cf. fr. h i s t o i r e.

istorioara
ISTORIOÁRĂ, istorioare, s.f. Scurtă povestire distractivă, moralizatoare, de obicei pentru copii. [Pr.: -ri-oa-] – Istorie + suf. -ioară.

istoriograf
ISTORIOGRÁF, istoriografi, s.m. Persoană însărcinată, în trecut, în mod oficial, să scrie istoria unei epoci, a unei domnii etc.; p. ext. istoric. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. historiographe, lat. historiographus.

istoriografie
ISTORIOGRAFÍE, istoriografii, s.f. 1. Știință auxiliară a istoriei care se ocupă cu studiul evoluției concepțiilor istorice și al operelor istorice. 2. Totalitatea scrierilor istorice (dintr-o țară, dintr-o anumită perioadă de timp, cu privire la o anumită problemă etc.). [Pr.: -ri-o-] – Din fr. historiographie.

istorisi
ISTORISÍ, istorisesc, vb. IV. Tranz. A povesti, a expune, a nara. – Din ngr. istórisa (aor. lui istoró).

istorisire
ISTORISÍRE, istorisiri, s.f. Acțiunea de a istorisi și rezultatul ei; povestire. ♦ (Concr.) Creație literară în care se istorisește ceva. – V. istorisi.

istorism
ISTORÍSM s.n. (Filoz.) Principiu potrivit căruia evenimentele și fenomenele trebuie studiate în procesul apariției și dezvoltării lor istorice. – Din fr. historisme, rus. istorizm.

istov
ISTÓV s.n. (Înv.) Sfârșit^1, capăt. ♢ Loc. adj. și adv. (Pop.) De istov = cu totul, complet, definitiv, perfect. Fără istov = fără încetare; nesfârșit, necurmat. – Din sl. istovŭ „adevărat”.

istoveala
ISTOVEÁLĂ s.f. Faptul de a (se) istovi; sleire a puterilor; stare de epuizare fizică. – Istovi + suf. -eală.

istovi
ISTOVÍ, istovesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) obosi peste măsură, a (se) slei de puteri (din cauza eforturilor depuse. a consumului nervos etc.); a (se) epuiza, a (se) extenua. 2. Tranz. (Pop.) A sfârși, a termina, a epuiza. – Din istov.

istovire
ISTOVÍRE, istoviri, s.f. Faptul de a (se) istovi; stare de oboseală extremă, de extenuare. – V. istovi.

istovit
ISTOVÍT, -Ă, istoviți, -te, adj. (Despre ființe) Extrem de obosit, sleit de puteri; extenuat, epuizat, frânt, sleit^2, sfârșit^2. – V. istovi.

istovitor
ISTOVITÓR, -OÁRE, istovitori, -oare, adj. Care istovește; epuizant, extenuant. – Istovi + suf. -tor.

istrion
ISTRIÓN, istrioni, s.m. V. histrion.

istroroman
ISTROROMẤN, -Ă, istroromâni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de limbă română ce trăiește în peninsula Istria. 2. Adj. Care aparține istroromânilor (1), privitor la istroromâni. ♦ (Substantivat, f.) Idiomul istroromân. – Istria (n. pr.) + român.

ischiuzar
IȘCHIUZÁR, -Ă adj., s.m. și f. v. ischiuzar.

islic
IȘLÍC, ișlice, s.n. Căciulă de blană scumpă sau de postav, de format mare, cilindrică sau cu fundul pătrat (din alt material), purtată de domni, de boieri și uneori de soțiile lor, iar mai târziu de negustori, de lăutari etc. ♢ Expr. A călca (pe cineva) pe colțul ișlicului sau a pocni (pe cineva) la coada ișlicului = a jigni (pe cineva). [Var.: (înv.) șlic s.n.] – Cf. tc. b a ș l ı k.

islicar
IȘLICÁR, ișlicari, s.m. (Înv.) 1. Persoană care purta ișlic; p. ext. boier conservator, retrograd, refractar la ideile progresiste. 2. Fabricant sau negustor de ișlice. – Ișlic + suf. -ar.

islicel
IȘLICÉL, ișlicele, s.n. Diminutiv al lui ișlic. – Ișlic + suf. -el.

italian
ITALIÁN, -Ă, italieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Italiei sau este originară din Italia. 2. Adj. Care aparține Italiei sau populației ei, privitor la Italia sau la populația ei; italienesc. ♦ (Substantivat, f.) Limba italiană. [Pr.: -li-an] – Din it. italiano.

italianca
ITALIÁNCĂ, italience, s.f. Femeie care face parte din populația de bază a Italiei sau este originară din Italia. [Pr.: -li-an-] – Italian + suf. -că.

italic
ITÁLIC, -Ă, italici, -ce, adj. 1. Care aparține Italiei antice, privitor la Italia antică. 2. (Despre caractere tipografice; și substantivat, f.) Cursiv. – Din fr. italique, lat. italicus.

italienesc
ITALIENÉSC, -EÁSCĂ, italienești, adj. Italian (2). [Pr.: -li-e-] – Italian + suf. -esc.

italieneste
ITALIENÉȘTE adv. În felul italienilor; în limba italiană. [Pr.: -li-e-] – Italian + suf. -ește.

italienism
ITALIENÍSM, (1) italienisme, s.n. 1. Element de jargon împrumutat (fără necesitate) din limba italiană. 2. Curent lingvistic din sec. XIX care urmărea să apropie prin mijloace artificiale limba română de italiană. [Pr.: -li-e-] – Din it. italianismo, fr. italianisme.

italienist
ITALIENÍST, -Ă, italieniști, -ste, adj., subst. 1. Adj. Care aparține italienismului (2), privitor la italienism. 2. S.m. Adept al italienismului (2). 3. S.m. și f. Specialist în limba, literatura și cultura italiană. [Pr.: -li-e-] – Italian + suf. -ist.

iterativ
ITERATÍV, -Ă, iterativi, -e, adj. (Despre forme verbale sau despre propoziții temporale) Care exprimă o acțiune repetată; frecventativ. – Din fr. itératif, lat. iterativus.

iteratie
ITERÁȚIE, iterații, s.f. Repetare a unui anumit procedeu de calcul, prin aplicarea lui la rezultatul calculului din etapa precedentă. – Din fr. itération.

itindentie
ITINDÉNȚIE s.f. v. intendență.

itinerant
ITINERÁNT, -Ă, itineranți, -te, adj. Care se deplasează din loc în loc pentru a desfășura o anumită activitate, pentru a exercita o anumită profesiune. – Din fr. itinérant.

itinerar
ITINERÁR, itinerare, s.n. Drum pe care se desfășoară o călătorie, cu indicarea localităților parcurse; marșrut. ♦ Indicator care cuprinde stațiile și orele de plecare și de sosire ale unui vehicul pe un parcurs. – Din fr. itinéraire, lat. itinerarius.

itan
IȚÁN, ițani, s.m. (Rar) Locuitor de la munte. – Iță + suf. -an.

itari
IȚÁRI s.m. pl. Pantaloni țărănești lungi, strâmți și încrețiți pe picior, confecționați dintr-o țesătură de bumbac sau de lână, specifici portului popular românesc. – Iță + suf. -ar.

ita
ÍȚĂ, ițe, s.f. Dispozitiv la războiul de țesut, format dintr-o ramă dreptunghiulară pe care sunt fixate sârme sau sfori paralele, prin ochiurile cărora trec firele de urzeală pentru formarea rostului; fiecare dintre firele cu ochiuri care fac parte din acest dispozitiv. ♢ Expr. A (i se) încurca (cuiva) ițele = a (i se) strica planul (cuiva); a (se) complica situația. A (se) descurca ițele = a (se) lămuri o situație. – Lat. licia (pl. lui licium).

itarasi
IȚĂRÁȘI s.m. pl. (Rar.) Diminutiv al lui ițari. – Ițari + suf. -aș.

iti
IȚÍ, ițesc, vb. IV. Refl. (Pop.) 1. A se ivi numai cu capul, a se arăta puțin, pentru un moment sau pe furiș. 2. A se uita la ceva pe furiș sau în fugă, a arunca o privire fugară și curioasă. – Cf. i ț i i.

itii
ÍȚII interj. (Rar; în expr.) A face iții, se zice despre cel care, într-un joc de copii, scoate puțin capul pe afară din locul unde s-a ascuns, pentru a da un semnal convențional. [Var.: íțiiu interj.] – Onomatopee.

itiiu
ÍȚIIU interj. v. iții.

iu
IU interj. (Repetat) Strigăt pe care îl scot flăcăii la horă și care însoțește strigăturile. ♦ Strigăt care exprimă spaima. – Onomatopee.

iubet
IUBÉȚ, -EÁȚĂ, iubeți, -e, adj., s.m. și f. (Pop.) (Persoană) care iubește mult, care este pătimașă în dragoste. ♦ (Înv.) (Persoană) căreia îi place mult ceva, care este amatoare de... – Iubi + suf. -eț.

iubi
IUBÍ, iubesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. recipr. A fi îndrăgostit, a simți o mare afecțiune pentru o persoană de sex opus. ♦ Refl. recipr. A avea relații sexuale cu o persoană de sex opus. 2. Tranz. și refl. recipr. A ține extrem de mult la cineva sau la ceva. 3. Tranz. A-i plăcea să... – Din sl. ljubiti.

iubire
IUBÍRE, iubiri, s.f. Faptul de a (se) iubi; sentiment de dragoste pentru o persoană de sex opus; relații de dragoste; amor, iubit^1. ♦ Sentiment de afecțiune (și admirație) pentru cineva sau ceva. – V. iubi.

iubit
IUBÍT^1 s.n. Iubire. – V. iubi.

IUBÍT^2, -Ă, iubiți, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care este foarte drag cuiva, pe care cineva îl iubește; drag. 2. S.m. și f. Persoană care este în relații de dragoste cu o persoană de sex opus; amant, amorez, ibovnic, drăguț. – V. iubi.

iubitor
IUBITÓR, -OÁRE, iubitori, -oare, adj. Care iubește, înclinat să iubească; căruia îi place ceva, plin de dragoste, drăgăstos. – Iubi + suf. -tor.

iubitel
IUBIȚÉL, -ÍCĂ, iubiței, -ele, s.m. și f. (Fam.) Diminutiv al lui iubit^2 (2). – Iubit^2 + suf. -el.

iudaic
IUDÁIC, -Ă, iudaici, -ce, adj. Care aparține Iudeii sau populației ei, privitor la Iudeea sau la populația ei. [Pr.: -da-ic] – Din fr. judaïque, lat. judaicus.

iudaism
IUDAÍSM s.n. Mozaism. – Din fr. judaïsme.

iuda
IÚDĂ, iude, s.f. Om trădător; om fățarnic, prefăcut. – Din sl. Ijuda.

iudeu
IUDÉU, iudei, s.m. Persoană care făcea parte din populația de bază a Iudeii sau era originară din Iudeea. ♦ (Înv.) Evreu. – Din sl. Ijudeĩ.

iuft
IUFT s.n. Piele groasă de bovine tăbăcită vegetal cu coajă de stejar și de mesteacăn și impermeabilizată cu ulei de mesteacăn, întrebuințată pentru fețe de încălțăminte. – Din rus. iuft.

iugar
IÚGĂR, iugăre, s.n. Veche unitate de măsură pentru suprafețe agrare, folosită în Transilvania, egală cu 0,5775 de hectare. [Var.: júgăr s.n.] – Din lat. jugerum.

iugoslav
IUGOSLÁV, -Ă, iugoslavi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populațiile Iugoslaviei. 2. Adj. Care aparținea Iugoslaviei sau locuitorilor ei, privitor la Iugoslavia sau la locuitorii ei. – Din Iugoslavia (n. pr.) (derivat regresiv). Cf. fr. y o u g o s l a v e.

iui
IUÍ, íui, vb. IV. Intranz. (Rar) A chiui. [Pr.: i-u-i] – Iu + suf. -ui (după chiui).

iuit
IUÍT, iuituri, s.n (Rar) Chiuit. [Pr.: -i-u-] – V. iui.

iulian
IULIÁN adj. (În sintagma) Calendar iulian = calendar stabilit din ordinul lui Iuliu Cezar în anul 46 a Cr. [Pr.: -li-an] – Din lat. julianus, fr. julien.

iulie
IÚLIE s.m. invar. A șaptea lună a anului; luna lui cuptor. – Din sl. Ijulĩ.

iuncar
IÚNCĂR s.m. v. iuncher.

iuncher
IÚNCHER, iuncheri, s.m. 1. (În vechea terminologie a unor armate) Elev al unei școli militare; cadet. 2. Mare proprietar de pământ provenit din nobilimea militară germană. [Var.: iúncăr s.m.] – Din rus. ĩunker, germ. Junker.

iuncherie
IUNCHERÍE s.f. (Rar) Calitatea de iuncher; timpul petrecut ca iuncher. – Iuncher + suf. -ie.

iuncherime
IUNCHERÍME s.f. Clasa marilor proprietari de pământ germani, care provenea din nobilimea militară. – Iuncher + suf. -ime.

iunie
IÚNIE s.m. invar. A șasea lună a anului; cireșar. – Din sl. Ijunĩ.

iuras
IÚRĂȘ s.n. v. iureș.

iures
IÚREȘ, iureșuri, s.n. Asalt, năvală, atac; mers impetuos; fugă, goană. [Var.: (reg.) iúrăș, (înv.) iúruș s.n.] – Din tc. yürügüș.

iurta
IÚRTĂ, iurte, s.f. Locuință demontabilă, specifică pentru populațiile nomade mongole sau turcice, de formă conică (la mongoli) sau semisferică (la turci), alcătuită dintr-un schelet din zăbrele de lemn în formă de cerc, acoperit cu pâslă. – Din rus. iurta.

iurus
IÚRUȘ s.n. v. iureș.

iusca
IÚȘCĂ^1 s.f. (Rar; în expr.) Iușcă de femeie = femeie șireată și plină de temperament. – Cf. f e m e i u ș c ă.

IÚȘCĂ^2, iuști, s.f. (Reg.) Bici; p. ext. Lovitură dată cu biciul. – Cf. b i c i u ș c ă.

iusti
IUȘTI interj. (Reg.) Cuvânt care imită sunetul produs de plesnitura biciului. – Onomatopee.

iuta
IÚTĂ s.f. 1. Plantă anuală cu tulpina înaltă până la 3 m și groasă de 1-2 cm, cu frunze galbene, ovale, cultivată în regiunile tropicale pentru fibrele textile extrase din tulpină (Corchorus olitorius și capsularis). 2. Fibră textilă obținută din tulpina iutei (1), întrebuințată la fabricarea pânzei de sac, a covoarelor etc. – Din germ. Jute, it. iuta.

iute
IÚTE, iuți, adj. 1. Care acționează sau reacționează repede; expeditiv, prompt; care se produce repede, prompt. Om iute. Replică iute. ♦ Care fuge, aleargă, înaintează repede, rapid. Cal iute. Mers iute. ♦ (Adverbial) În grabă, repede, imediat, îndată. S-a dus iute acolo. ♦ Care se produce cu tărie, cu forță. Ploaie iute. 2. Care se enervează, se supără, se mânie ușor; irascibil; violent. 3. Care are gust înțepător; care produce o senzație gustativă usturătoare; picant. Mâncare iute. Gust iute. ♦ Care produce o senzație olfactivă înțepătoare și neplăcută. Miros iute. – Din sl. ljutŭ.

iutisor
IUTIȘÓR adv. (Pop.) Nici prea iute, nici prea încet; potrivit de iute; repejor. – Iute + suf. -ișor.

iuteala
IUȚEÁLĂ, iuțeli, s.f. 1. Caracterul a ceea ce este iute, grabă cu care se mișcă cineva sau ceva; viteză (mare); repeziciune. ♢ Loc. adv. Cu iuțeala fulgerului = extrem de repede, fulgerător. 2. Gust înțepător, pișcător, picant. 3. Mânie; violență. – Iuți + suf. -eală.

iuti
IUȚÍ, iuțesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A face să se producă, să meargă etc. sau a se produce, a merge etc. mai repede, mai prompt; a (se) grăbi. Își iuțește pașii. ♦ Refl. A deveni mai tare, mai intens. Vântul s-a iuțit. 2. Refl. (Rar) A se enerva, a se supăra, a se mânia ușor. 3. Tranz. și refl. A da sau a căpăta un gust înțepător, usturător, picant. Mâncarea s-a iuțit. – Din iute.

iutire
IUȚÍRE, iuțiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) iuți și rezultatul ei. – V. iuți.

iutit
IUȚÍT, -Ă, iuțiți, -te, adj. 1. Grăbit, repede. 2. Usturător, picant, pișcător, înțepător. – V. iuți.

iuxta
IÚXTĂ s.f. v. juxtă.

iuzluc
IUZLÚC, iuzluci, s.m. Veche monedă turcească de argint, valorând o sută de parale. – Din tc. yüzlük.

ivar
ÍVĂR, ivăre, s.n. 1. Clanță (la ușă). 2. Încuietoare (la ușă), zăvor. – Cf. săs. v i r o l (= germ. Wirbel „șurub”).

iveala
IVEÁLĂ s.f. (Rar) Ivire. ♢ Expr. A ieși la iveală = a apărea, a se înfățișa; a se descoperi. A scoate (sau a da) la iveală = a da pe față, a face cunoscut, evident; a face să fie văzut; a tipări. – Ivi + suf. -eală.

ivi
IVÍ, ivesc, vb. IV. Refl. A se arăta, a apărea (dintr-o dată, pe neașteptate), a ieși la iveală, a se descoperi. – Din sl. javiti.

ivire
IVÍRE s.f. Faptul de a se ivi; apariție, iveală. – V. ivi.

ivorin
IVORÍN s.n. Fildeș fabricat sintetic. – Din fr. ivoirin.

ivoriu
IVÓRIU s.n. 1. Fildeș. 2. (Anat.) Dentină. – Din fr. ivoire.

iz
IZ, izuri, s.n. Miros deosebit, specific, aromă particulară. ♦ Spec. Miros (și gust) neplăcut. – Din magh. íz.

izba
ÍZBĂ, izbe, s.f. Căsuță (de lemn) specifică unor sate rusești. – Din rus. izba.

izbavi
IZBĂVÍ, izbăvesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Pop.) A scăpa (dintr-o primejdie, boală etc.); a (se) salva, a (se) mântui. – Din sl. izbaviti.

izbavire
IZBĂVÍRE, izbăviri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) izbăvi și rezultatul ei; scăpare, salvare, mântuire. – V. izbăvi.

izbavit
IZBĂVÍT, -Ă, izbăviți, -te, adj. (Pop.) Scăpat, salvat; mântuit. – V. izbăvi.

izbavitor
IZBĂVITÓR, -OÁRE, izbăvitori, -oare, s.m. și f., adj. (Pop.) 1. S.m. și f. Persoană care izbăvește; salvator, mântuitor. 2. Adj. Care izbăvește, vindecă. – Izbăvi + suf. -tor.

izbanda
IZBẤNDĂ, izbânzi, s.f. Victorie, biruință (în luptă). ♦ Reușită, succes (într-o acțiune). – Din izbândi (derivat regresiv).

izbandi
IZBÂNDÍ, izbândesc, vb. IV. 1. Intranz. A învinge (în luptă), a fi victorios; a birui, a triumfa. 2. Tranz. A reuși într-o acțiune, a izbuti să realizeze ceva. ♦ A duce la îndeplinire; a realiza, a împlini. – Din sl. izbondon.

izbanditor
IZBÂNDITÓR, -OÁRE, izbânditori, -oare, adj. (Rar) Care izbândește; biruitor, învingător. – Izbândi + suf. -tor.

izbeliste
IZBÉLIȘTE s.f. (pop.; în expr.) (A lăsa) de izbeliște = (a lăsa) la voia întâmplării, părăsit de toți, fără supraveghere. – Izbi + suf. -eliște.

izbi
IZBÍ, izbesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) lovi cu putere (de ceva, de cineva sau cu ceva); a (se) repezi cu violență; a (se) trânti. ♦ Tranz. și refl. A (se) arunca cu putere; a (se) azvârli. 2. Tranz. (Despre lumină) A cădea cu putere, a lovi drept în față, în ochi. 3. Tranz. A ataca. 4. Tranz. Fig. A impresiona puternic pe cineva; a surprinde, a frapa, a bate la ochi. – Din sl. izbiti.

izbire
IZBÍRE, izbiri, s.f. Acțiunea de a (se) izbi și rezultatul ei; lovire. – V. izbi.

izbitor
IZBITÓR, -OÁRE, izbitori, -oare, adj. Care impresionează puternic; impresionant, frapant, uimitor. – Izbi + suf. -tor.

izbitura
IZBITÚRĂ, izbituri, s.f. Lovitură puternică. ♦ (Rar) Semn rămas în urma unei lovituri; contuzie. – Izbi + suf. -tură.

izbuc
IZBÚC, izbucuri, s.n. Izvor de apă cu debit intermitent. – Et. nec.

izbucni
IZBUCNÍ, izbucnesc, vb. IV. Intranz. 1. A se manifesta brusc și cu putere; a se arăta deodată; p. ext. a țâșni. 2. (Despre sunete, vorbe etc.; la pers. 3) A se porni deodată și cu intensitate, a se auzi deodată. [Var.: zbucní vb. IV] – Din bg. izbukna.

izbucnire
IZBUCNÍRE, izbucniri, s.f. Acțiunea de a izbucni și rezultatul ei; dezlănțuire. – V. izbucni.

izbuti
IZBUTÍ, izbutesc, vb. IV. Tranz. și intranz. A duce ceva la bun sfârșit; a reuși, a izbândi. – Et. nec.

izbutire
IZBUTÍRE s.f. Acțiunea de a izbuti și rezultatul ei; succes, reușită, izbândă. – V. izbuti.

izbutit
IZBUTÍT, -Ă, izbutiți, -te, adj. Care a fost bine realizat, care s-a bucurat de succes; reușit. – V. izbuti.

izgoni
IZGONÍ, izgonesc, vb. IV. Tranz. A sili pe cineva să plece; a da afară; a alunga, a goni. – Din sl. izgoniti.

izgonire
IZGONÍRE s.f. Acțiunea de a izgoni și rezultatul ei; alungare. – V. izgoni.

izlaz
IZLÁZ, izlazuri, s.n. Loc sau câmp nelucrat, pe care crește iarba, folosit ca pășune; imaș, pășune. [Var.: isláz s.n.] – Din bg. izlaz.

izmana
IZMÁNĂ, izmene, s.f. (Mai ales la pl.) Obiect de lenjerie bărbătească, acoperind corpul de la talie în jos; indispensabili, nădragi. [Var.: (reg.) izmeánă s.f.] – Din bg. izmeni.

izma
ÍZMĂ s.f. Plantă erbacee perenă din familia labiatelor, cu frunzele pețiolate și florile roșii-violete dispuse în spice la vârful tulpinilor sau ramurilor, întreaga plantă având un miros plăcut caracteristic; mentă (Mentha piperita). ♢ Izmă creață = specie de izmă cu frunzele pețiolate și crețe, folosită la prepararea unor medicamente; mentă creață (Mentha crispa). Izma-broaștei = plantă erbacee cu frunze dințate și cu flori roz, care crește prin locurile mlăștinoase (Mentha aquatica). – Et. nec.

izmeana
IZMEÁNĂ s.f. v. izmană.

izmeneala
IZMENEÁLĂ, izmeneli, s.f. (Fam.) Purtare, atitudine afectată, lipsită de seriozitate, pretențioasă; fandoseală, sclifoseală. ♦ Strâmbătură, grimasă. – Izmeni + suf. -eală.

izmeni
IZMENÍ, izmenesc, vb. IV. Refl. (Fam.) 1. A se purta fără naturalețe, cu mofturi; a se fandosi. 2. A se uita urât, a se strâmba (la cineva), a se schimonosi, a face mutre. – Din sl. izmĕniti „a schimba”.

izmenit
IZMENÍT, -Ă, izmeniți, -te, adj., s.m. și f. (Fam.) (Om) afectat, fandosit, mofturos. – V. izmeni.

iznoava
IZNOÁVĂ, iznoave, s.f. (Pop.) 1. Lucru nou, noutate; născocire. ♢ Loc. adv. De iznoavă = din nou, de la capăt, încă o dată. 2. Poznă, glumă, ghidușie; minciună, scornitură. – Din sl. izŭ nova „din nou”.

izobar
IZOBÁR, -Ă, izobari, -e, adj., s.m. 1. Adj. (Despre procesele sau transformările unui sistem fizic) Care are loc la o presiune constantă. ♦ Linie (sau curbă) izobară (și substantivat, f.) = linie care unește pe o hartă, pe o diagramă etc. punctele cu aceeași presiune. 2. Adj., s.m. (Fiecare dintre atomii) care au aceeași masă atomică, dar care diferă prin numărul atomic și se găsesc în căsuțe diferite ale tabloului periodic al elementelor. – Din fr. isobare.

izobata
IZOBÁTĂ, izobate, s.f. (Geogr.) Linie care unește, pe o hartă, punctele cu aceeași adâncime față de o suprafață de referință (lac, mare, ocean). – Din fr. isobathe.

izoclina
IZOCLÍNĂ, izocline, s.f. Linie care unește, pe o hartă, punctele care au aceeași înclinație magnetică. – Din fr. isocline.

izocor
IZOCÓR, -Ă, izocori, -e, adj., s.f. 1. Adj. (Despre procesele sau transformările sistemelor fizice) Care are loc la un volum constant. 2. S.f. Curbă care reprezintă pe o diagramă o transformare izocoră (1). – Din fr. isochore.

izocron
IZOCRÓN, -Ă, izocroni, -e, adj. (Despre procesele sau transformările de stare fizică sau chimică) Care are durată egală. – Din fr. isochrone.

izodinamic
IZODINÁMIC, -Ă, izodinamici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care are aceeași componentă orizontală a câmpului magnetic. 2. S.f. Linie care trece prin punctele de egală intensitate a componentei orizontale a câmpului magnetic pământesc. – Din fr. isodynamique.

izoedric
IZOÉDRIC, -Ă, izoedrici, -ce, adj. (Despre corpuri geometrice) Care are toate fețele egale. – Din fr. isoédrique.

izogamie
IZOGAMÍE s.f. (Biol.) Formă primitivă de înmulțire sexuată, în care cei doi gameți care participă la fecundare sunt asemănători din punct de vedere morfologic. – Din fr. isogamie.

izoglosa
IZOGLÓSĂ s.f. v. isoglosă.

izogon
IZOGÓN, -Ă, izogoni, -e, adj. (Despre figuri geometrice) Care are (două) unghiuri egale. – Din fr. isogone.

izohieta
IZOHIÉTĂ, izohiete, s.f. Linie care unește, pe hărțile climatice, punctele cu aceeași cantitate de precipitații căzute într-o anumită perioadă de timp, [Pr.: -hi-e-] – Din fr. isohyète.

izola
IZOLÁ, izolez, vb. I. 1. Tranz. A despărți cu totul; a separa unul de altul; spec. a despărți un bolnav contagios de oamenii sănătoși, pentru a evita contagiunea, 2. Tranz. A împiedica transmiterea căldurii, a frigului, a umezelii, a zgomotului etc. dintr-un mediu (sau corp) în altul; a separa un corp prin care trece curentul electric de alt corp bun conducător de electricitate. 3. Refl. A se îndepărta de societate, de semeni; a sta retras, departe de alții; a se retrage, a se închista. – Din fr. isoler.

izolant
IZOLÁNT, -Ă, izolanți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat, m.) Care izolează (2), care are proprietatea de a izola. 2. (În sintagma) Limbă izolantă = limbă care nu are afixe și în care raportul dintre cuvinte este determinat de ordinea cuvintelor, de accent etc. – Din fr. isolant.

izolare
IZOLÁRE, izolări, s.f. Acțiunea de a (se) izola și rezultatul ei; despărțire, separare. ♦ (Med.) Măsură cu caracter profilactic prin care se interzice unui bolnav contagios de a veni în contact cu alte persoane. – V. izola.

izolat
IZOLÁT, -Ă, izolați, -te, adj. (Adesea adverbial) Separat; p. ext. îndepărtat; retras. ♦ Situat la distanță (unul de altul); răzleț, ♦ Care constituie o excepție. Un caz izolat. – V. izola. Cf. fr. i s o l é, it. i s o l a t o.

izolator
IZOLATÓR, -OÁRE, izolatori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care izolează, 2. S.n. Corp, material rău conducător de electricitate sau de căldură; piesă fabricată dintr-un astfel de material. care servește la izolare. – Din fr. isolateur.

izolatie
IZOLÁȚIE, izolații, s.f. Faptul de a izola (2); (concr.) strat de material izolant așezat între două medii sau între două sisteme fizice. – Din fr. isolation.

izolationism
IZOLAȚIONÍSM s, n. Politică dusă de o țară care se izolează de țările vecine. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. isolationnisme.

izolationist
IZOLAȚIONÍST, -Ă, izolaționiști, -ste, adj., s.m. și f. (Partizan) al izolaționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. isolationniste.

izomer
IZOMÉR, -Ă, izomeri, -e, adj., s.m. (Substanță, combinație, nucleu atomic) care prezintă izomerie. – Din fr. isomère.

izomerie
IZOMERÍE s.f. Proprietate a unor substanțe cu aceeași compoziție chimică de a avea însușiri diferite, datorită modului diferit de așezare a atomilor în moleculă. – Din fr. isomérie.

izomeriza
IZOMERIZÁ, pers. 3 izomerizează, vb. I. Refl. (Despre substanțe chimice) A se transforma într-un izomer în urma unei reacții sau prin acțiunea unui agent fizic. – Din fr. isomériser.

izomerizare
IZOMERIZÁRE, izomerizări, s.f. Acțiunea de a se izomeriza și rezultatul ei. – V. izomeriza. Cf. fr. i s o m é r i s a t i o n.

izometric
IZOMÉTRIC, -Ă, izometrici, -ce, adj. (Despre cristale) De mărime egală. – Din fr. isométrique.

izomorf
IZOMÓRF, -Ă, izomorfi, -e, adj. (Despre substanțe) Care prezintă izomorfism; (despre cristale) asemănător ca formă. – Din fr. isomorphe.

izomorfie
IZOMORFÍE s.f. Izomorfism (2). – Din fr. isomorphie.

izomorfism
IZOMORFÍSM s.n. 1. Relație, corespondență între două obiecte, fenomene etc. care au aceeași structură; identitate de structură. 2. Proprietate a substanțelor cu compoziție chimică diferită, dar cu structură înrudită, de a se prezenta în aceleași forme structurale cristalografice; izomorfie. 3. Termen întrebuințat de unii lingviști structuraliști pentru a denumi paralelismul de structură dintre silabă, cuvânt și propoziție sau frază. – Din fr. isomorphisme.

izopod
IZOPÓD, izopode, s.n. (La pl.) Ordin de crustacee care au un segment toracic unit cu capul și șapte segmente toracice libere, fiecare cu câte o pereche de picioare identic conformate; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. – Din fr. isopode.

izopren
IZOPRÉN, izopreni, s.m. Hidrocarbură nesaturată prin a cărei polimerizare se obține cauciucul. – Din fr. isoprène.

izoterm
IZOTÉRM, -Ă, izotermi, -e, adj. (Despre transformările sistemelor fizico-chimice) Care se produce la o temperatură constantă. ♢ Linie izotermă (și substantivat, f.) = linie care unește pe o hartă geografică punctele terestre cu aceeași temperatură medie a aerului, a apei sau a solului într-o anumită perioadă. Curbă izotermă (și substantivat, f.) = curbă care unește, pe o diagramă, punctele cu aceeași temperatură ale unui proces fizico-chimic. – Din fr. isotherme.

izotipie
IZOTIPÍE s.f. Proprietate a unor substanțe chimice de a cristaliza în aceleași forme, fără a forma cristale mixte. – Din fr. isotypie.

izotop
IZOTÓP, -Ă, izotopi, -e, s.m., adj. (Atom, nucleu atomic) care are același număr de ordine ca și alt atom ori nucleu atomic, dar care diferă de acesta prin masa atomică. – Din fr. isotope.

izotrop
IZOTRÓP, -Ă, izotropi, -e, adj. (Despre corpuri, substanțe etc.; adesea substantivat, m.) Care are proprietăți independente de direcția în spațiu. ♦ (Despre materiale) Care are, pe toate direcțiile, aceleași proprietăți mecanice. – Din fr. isotrope.

izotropie
IZOTROPÍE s.f. Proprietate a unui corp de a fi izotrop. – Din fr. isotropie.

izraelit
IZRAELÍT, -Ă, izraeliți, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană de religie mozaică; p. restr. evreu. 2. Adj. Evreiesc [Pr.: -ra-e-] – Din fr. israélite.

izvod
IZVÓD, izvoade, s.n. (Înv.) 1. Însemnare; listă; registru (de cheltuieli), foaie (de zestre); catalog. 2. Manuscris; text. ♦ Document. 3. Concept, plan; model. – Din sl. izvodŭ

izvodi
IZVODÍ, izvodesc, vb. IV. (Înv.) 1. Tranz. A crea, a face, a inventa. ♦ (Rar) A descoperi. 2. Tranz. A alcătui, a compune, a redacta; a scrie. 3. Refl. A se contura, a apărea, a lua ființă. – Din sl. izvoditi „a extrage, a traduce”.

izvodire
IZVODÍRE, izvodiri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a (se) izvodi și rezultatul ei. – V. izvodi.

izvoditor
IZVODITÓR, izvoditori, s.m. (Înv.) Cronicar; p. gener. scriitor, autor. – Izvodi + suf. -tor.

izvor
IZVÓR, izvoare, s.n. 1. Apă subterană care iese sau țâșnește la suprafața pământului; fântână. 2. Loc de unde izvorăște la suprafața pământului un izvor (1), o apă curgătoare; începutul unui râu; obârșie. 3. Sursă de lumină sau de căldură. 4. Fig. Lucru din care provine ceva; origine (a unui lucru); sursă. 5. Document, text original (istoric, științific). – Din sl. izvorŭ.

izvoras
IZVORÁȘ, izvorașe, s.n. Diminutiv al lui izvor (1). – Izvor + suf. -aș.

izvori
IZVORÎ, pers. 3 izvorăște, vb. IV. Intranz. 1. (Despre apă) A ieși, a țâșni din pământ; p.ext. (despre ape curgătoare) a-și începe cursul, a-și avea obârșia. ♦ Fig. (Despre lacrimi, sânge etc.) A începe să curgă cu putere; a șiroi. ♦ Fig. A ieși la iveală; a apărea dintr-o dată; a răsări. 2. Fig. A lua naștere, a-și avea sursa, obârșia; a rezulta, a proveni, a se trage. – Din izvor.

i
Î s.m. invar. A douăsprezecea literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (vocală închisă (8), nerotunjită (2), din seria medială).

ii
ÎÎ interj. (Pop. și fam.) Cuvânt folosit pentru a exprima o aprobare, un consimțământ; da. – Onomatopee.

imbarca
ÎMBARCÁ, îmbárc, vb. I. Tranz. și refl. A (se) urca pe o navă pentru o călătorie pe apă; p. gener. a (se) urca pentru a călători în orice fel de mijloc de transport. – Din fr. embarquer.

imbarcare
ÎMBARCÁRE, îmbarcări, s.f. Acțiunea de a (se) îmbarca și rezultatul ei. – V. îmbarca.

imbarcatie
ÎMBARCÁȚIE s.f. v. ambarcație.

imbarcatiune
ÎMBARCAȚIÚNE s.f. v. ambarcațiune.

imbaia
ÎMBĂIÁ, îmbăiez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) scălda sau a (se) spăla (în baie), a face baie; a (se) feredui. [Pr.: -bă-ia] – În + baie^1.

imbaiera
ÎMBĂIERÁ, îmbáier, vb. I. Tranz. și refl. A (se) lega cu

imbaierat
ÎMBĂIERÁT, -Ă, îmbăierați, -te, adj. Legat cu

imbaiere
ÎMBĂIÉRE, îmbăieri, s.f. Acțiunea de a (se) îmbăia și rezultatul ei. [Pr.: -bă-ie-] – V. îmbăia.

imbaira
ÎMBĂIRÁ vb. I. v. îmbăiera.

imbairat
ÎMBĂIRÁT, -Ă adj. v. îmbăierat.

imbala
ÎMBĂLÁ, îmbălez, vb. I. Tranz. A umple de bale; a umezi cu salivă; spec. a muia cu salivă firul de tors în timpul torsului manual. ♦ Fig. A folosi cuvinte vulgare (la adresa cuiva). – În + bale.

imbalare
ÎMBĂLÁRE, îmbălări, s.f. Faptul de a îmbăla. – V. îmbăla.

imbalat
ÎMBĂLÁT, -Ă, îmbălați, -te, adj. Plin de bale; muiat cu salivă. ♦ Fig. (Despre cuvinte, expresii) Trivial. – V. îmbăla.

imbalatura
ÎMBĂLĂTÚRĂ, îmbălături, s.f. Faptul de a fi ud de bale sau de salivă; urmă, pată de salivă. ♦ Fig. Ocară, înjurătură, vulgaritate. – Îmbăla + suf. -ătură.

imbalsama
ÎMBĂLSĂMÁ, îmbălsămez, vb. I. Tranz. 1. (Despre flori, parfumuri; la pers. 3) A umple, a impregna aerul cu miros plăcut (și pătrunzător); a parfuma, a înmiresma, a miresma. 2. A impregna țesuturile unui cadavru cu anumite substanțe chimice (introduse prin artere) pentru a împiedica sau pentru a întârzia putrefacția; bălsăma. [Var.: (rar) îmbălsămí vb. IV] – În + balsam. Cf. it. i m b a l s a m a r e, fr. e m b a u m e r.

imbalsamare
ÎMBĂLSĂMÁRE, îmbălsămări, s.f. Acțiunea de a îmbălsăma. – V. îmbălsăma.

imbalsamat
ÎMBĂLSĂMÁT, -Ă, îmbălsămați, -te, adj. 1. Care are și răspândește un miros plăcut; în care s-a răspândit un miros plăcut, plin de miresme; parfumat, înmiresmat, miresmat. 2. (Despre cadavre) Care este impregnat cu anumite substanțe pentru a împiedica sau pentru a întârzia putrefacția; care este conservat prin îmbălsămare; bălsămat. [Var.: (rar) îmbălsămít, -ă adj.] – V. îmbălsăma.

imbalsami
ÎMBĂLSĂMÍ vb. IV. v. îmbălsăma.

imbalsamit
ÎMBĂLSĂMÍT, -Ă adj. v. îmbălsămat.

imbarbata
ÎMBĂRBĂTÁ, îmbărbătez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) insufla bărbăție, curaj; a (se) încuraja. – În + bărbat.

imbarbatare
ÎMBĂRBĂTÁRE, îmbărbătări, s.f. Acțiunea de a (se) îmbărbăta; încurajare. – V. îmbărbăta.

imbarbatat
ÎMBĂRBĂTÁT, -Ă, îmbărbătați, -te, adj. Căruia i s-a insuflat curaj, bărbăție; încurajat. – V. îmbărbăta.

imbarbatator
ÎMBĂRBĂTĂTÓR, -OÁRE, îmbărbătători, -oare, adj. Care îmbărbătează. – Îmbărbăta + suf. -tor.

imbata
ÎMBĂTÁ, îmbắt, vb. I. 1. Refl. și tranz. (fact.) A ajunge sau a face pe cineva să ajungă în starea de beție, a (se) ameți cu băutură; a (se) chercheli, a (se) aghesmui. ♢ Expr. A (se) îmbăta lulea (sau tun, turtă, criță) = a (se) îmbăta foarte tare. A (se) îmbăta cu apă rece (sau chioară) = a (se) amăgi, a (se) înșela. ♦ Tranz. P. anal. (Despre mirosuri puternice) A produce o stare asemănătoare cu beția; a ameți. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) încânta, a (se) ameți, a (se) tulbura. – Lat. *imbibitare (< bibitus „beat”).

imbatare
ÎMBĂTÁRE s.f. 1. Acțiunea de a (se) îmbăta (1) și rezultatul ei; amețeală. 2. Fig. Tulburare adâncă (și plăcută); încântare. – V. îmbăta.

imbatat
ÎMBĂTÁT, -Ă, îmbătați, -te, adj. 1. (Rar) Beat. 2. Fig. Amețit (de plăcere, de dorințe); încântat; fericit. – V. îmbăta.

imbatator
ÎMBĂTĂTÓR, -OÁRE, îmbătători, -oare, adj. 1. (Rar; despre băuturi alcoolice) Care îmbată. ♦ (Curent; despre arome, miresme) Care amețește, care tulbură mintea; amețitor. 2. Fig. Care farmecă, încântă; deosebit de plăcut; încântător. – Îmbăta + suf. -ător.

imbatrani
ÎMBĂTRÂNÍ, îmbătrânesc, vb. IV. Intranz. 1. A deveni bătrân. ♦ Tranz. fact. A face pe cineva să devină bătrân (provocându-i supărări, griji etc.). ♦ Tranz. fact. A face pe cineva să pară mai bătrân decât este în realitate, a-i da înfățișare bătrânicioasă. 2. (Despre materiale) A-și schimba în mod lent structura și proprietățile caracteristice (prin degradare); a se învechi. – În + bătrân.

imbatranire
ÎMBĂTRÂNÍRE s.f. Faptul de a îmbătrâni; trecere treptată spre bătrânețe. ♦ Spec. (Tehn.) Tratament aplicat unor materiale sau unor produse spre a le da cât mai repede calitatea de vechime. V. maturare. – V. îmbătrâni.

imbatranit
ÎMBĂTRÂNÍT, -Ă, îmbătrâniți, -te, adj. Care a devenit bătrân; cu înfățișare de bătrân. – V. îmbătrâni.

imbatosa
ÎMBĂȚOȘÁ, îmbățoșez, vb. I. Refl. (Fam.) A deveni inflexibil, rigid, aspru. – În + bățos.

imbatosare
ÎMBĂȚOȘÁRE, îmbățoșări, s.f. Acțiunea de a (se) îmbățoșa și rezultatul ei. – V. îmbățoșa.

imbatosat
ÎMBĂȚOȘÁT, -Ă, îmbățoșați, -te, adj. Care a devenit rigid, inflexibil. – V. îmbățoșa.

imbacseala
ÎMBÂCSEÁLĂ, îmbâcseli, s.f. Starea a ceea ce este îmbâcsit. – Îmbâcsi + suf. -eală.

imbacsi
ÎMBÂCSÍ, îmbâcsesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) umple, a (se) înțesa de praf, de murdărie sau de miasme. ♦ Refl. (Despre aer) A deveni înăbușitor. 2. Tranz. (Reg.) A umple ceva, îndesând sau înghesuind. – În + bâcsi (reg. „a umple, a ticsi, a îndesa”, et. nec.).

imbacsit
ÎMBÂCSÍT, -Ă, îmbâcsiți, -te, adj. 1. Care este plin, înțesat de praf, de murdărie sau de miasme. 2. (Reg.) Care este umplut peste măsură; îndesat. – V. îmbâcsi.

imbarliga
ÎMBÂRLIGÁ, pers. 3 îmbârlígă, vb. I. Tranz. (Despre animale) A-și îndoi coada în formă de arc și a și-o îndrepta în sus; a bârliga. – În + bârliga.

imbarligat
ÎMBÂRLIGÁT, -Ă, îmbârligați, -te, adj. (Despre coada sau coarnele unor animale) Care este îndoit în formă de arc și, de obicei, îndreptat în sus. – V. îmbârliga.

imbelsuga
ÎMBELȘUGÁ, îmbelșughez, vb. I. Tranz. (Rar) A face pământul să rodească, să devină îmbelșugat. – În + belșug.

imbelsugare
ÎMBELȘUGÁRE s.f. Belșug; abundență, îndestulare. [Var.: (reg.) îmbielșugáre s.f.] – V. îmbelșuga.

imbelsugat
ÎMBELȘUGÁT, -Ă, îmbelșugați, -te, adj. Care are din abundență cele trebuincioase. ♦ Care există din belșug, din abundență. [Var.: (reg.) îmbielșugát, -ă adj.] – V. îmbelșuga.

imbi
ÎMBI, -E num. col. (Înv.) Amândoi, ambii. – Lat. *ambi, ambae.

imbia
ÎMBIÁ, îmbíi, vb. I. Tranz. și refl. recipr. A (se) îndemna (stăruitor) să facă sau să primească ceva; a (se) invita, a (se) pofti. ♦ Refl. (Rar) A se lăsa poftit. ♦ Tranz. Fig. A atrage. [Pr.: -bi-a] – Probabil lat. *inviare.

imbiat
ÎMBIÁT s.n. Îmbiere. [Pr.: -bi-at] – V. îmbia.

imbiba
ÎMBIBÁ, îmbíb, vb. I. Tranz. și refl. A (se) pătrunde, a (se) umple de un lichid, de un gaz etc. ♦ Tranz. Fig. (Rar) A face să fie pătruns de o idee, de o teorie etc.; a îndoctrina. – Din fr. imbiber, lat. imbibere.

imbibare
ÎMBIBÁRE s.f. Acțiunea de a (se) îmbiba și rezultatul ei. – V. îmbiba.

imbielsugare
ÎMBIELȘUGÁRE s.f. v. îmbelșugare.

imbielsugat
ÎMBIELȘUGÁT, -Ă adj. v. îmbelșugat.

imbiere
ÎMBIÉRE, îmbieri, s.f. Acțiunea de a (se) îmbia și rezultatul ei; poftire, invitație, îndemn stăruitor; îmbiat. [Pr.: -bi-e-] – V. îmbia.

imbietor
ÎMBIETÓR, -OÁRE, îmbietori, -oare, adj. Care îmbie; ademenitor, ispititor, atrăgător; încântător. [Pr.: -bi-e-] – Îmbia + suf. -tor.

imbietura
ÎMBIETÚRĂ, îmbieturi, s.f. (Rar) Faptul de a îmbia; îndemn, invitație. [Pr.: -bi-e-] – Îmbia + suf. -tură.

imbina
ÎMBINÁ, îmbín, vb. I. Tranz. și refl. A (se) lega, a (se) uni, a (se) împreuna, a (se) asocia pentru a realiza un tot; a (se) îngemăna. – Probabil lat. *imbinare.

imbinare
ÎMBINÁRE, îmbinări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) îmbina și rezultatul ei; unire într-un tot; împreunare, împletire, îngemănare. ♦ (Concr.) Ansamblu rezultat în urma unirii, împreunării sau asocierii mai multor elemente. 2. Loc unde se realizează o îmbinare (1). – V. îmbina.

imbinat
ÎMBINÁT, -Ă, îmbinați, -te, adj. Care este unit cu altul într-un tot, care formează un tot; împreunat, îngemănat. – V. îmbina.

imbla
ÎMBLÁ vb. I. v. umbla.

imblaci
ÎMBLĂCÍ vb. IV. v. îmblăti.

imblaciu
ÎMBLĂCÍU, îmblăcie, s.n. Unealtă agricolă rudimentară, formată dintr-o prăjină lungă la capătul căreia este legat un băț gros mobil și mai multe curele, cu care se lovesc spicele de cereale sau păstăile de legume spre a li se scoate boabele. [Acc. și: îmblắciu] – Cf. î m b l ă t i.

imblani
ÎMBLĂNÍ, îmblănesc, vb. IV. Tranz. A căptuși cu blană un obiect de îmbrăcăminte; a blănui. – În + blană.

imblanire
ÎMBLĂNÍRE s.f. Acțiunea de a îmblăni. – V. îmblăni.

imblanit
ÎMBLĂNÍT, -Ă, îmblăniți, -te, adj. (Despre îmbrăcăminte) Căptușit cu blană. – V. îmblăni.

imblati
ÎMBLĂTÍ, îmblătesc, vb. IV. Tranz. A bate cerealele, plantele cu păstăi etc. cu îmblăciul pentru a le scoate semințele. ♦ Fig. A bate rău pe cineva; a ciomăgi. [Var.: (reg.) îmblăcí vb. IV] – Cf. sl. m l a t ĩ t ĩ.

imblatire
ÎMBLĂTÍRE, îmblătiri, s.f. Acțiunea de a îmblăti; îmblătit. – V. îmblăti.

imblatit
ÎMBLĂTÍT s.n. Îmblătire; p. ext. timpul când se face îmblătirea. [Var.: (reg.) umblăcít s.n.] – V. îmblăti.

imblatitor
ÎMBLĂTITÓR, -OÁRE, îmblătitori, -oare, s.m. și f. Persoană care îmblătește. Îmblăti + suf. -tor.

imblanzi
ÎMBLÂNZÍ, îmblânzesc, vb. IV. Tranz. A deprinde un animal (sălbatic) să se supună omului, să trăiască în apropierea (și în folosul) omului; a domestici. ♦ Tranz. și refl. A face sau a deveni (mai) blând; a (se) domoli, a (se) liniști, a (se) calma, a (se) potoli. ♦ Refl. Fig. (Despre furtună, vânt etc.) A scădea în intensitate; a se domoli. – În + blând.

imblanzire
ÎMBLÂNZÍRE s.n. Acțiunea de a (se) îmblânzi și rezultatul ei. – V. îmblânzi.

imblanzit
ÎMBLÂNZÍT, -Ă, îmblânziți, -te, adj. (Despre animale) Deprins să se supună omului și să trăiască în apropierea lui; domesticit. – V. îmblânzi.

imblanzitor
ÎMBLÂNZITÓR, -OÁRE, îmblânzitori, -oare, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu îmblânzirea animalelor sălbatice dând reprezentații publice, mai ales la circ. Îmblânzi + suf. -tor.

imblet
ÎMBLET s.n. v. umblet.

imboboci
ÎMBOBOCÍ, pers. 3 îmbobocește, vb. IV. Intranz. (Despre plante) A face boboci; (despre muguri) a începe să se desfacă. – În + boboc.

imbobocire
ÎMBOBOCÍRE, îmbobociri, s.f. Acțiunea de a îmboboci și rezultatul ei. – V. îmboboci.

imbobocit
ÎMBOBOCÍT, -Ă, îmbobociți, -te, adj. (Despre plante) Care are boboci; (despre flori) care este în stadiul de boboc; (despre muguri) care este pe cale să se desfacă. – V. îmboboci.

imboboroji
ÎMBOBOROJÍ vb. IV. v. îmbolboji.

imbodoli
ÎMBODOLÍ, îmbodolesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) înfofoli. – Et. nec.

imbodolit
ÎMBODOLÍT, -Ă, îmbodoliți, -te, adj. (Reg.) Înfofolit. – V. îmbodoli.

imbogati
ÎMBOGĂȚÍ, îmbogățesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină bogat; a (se) înavuți, a (se) înstări. 2. Tranz. și refl. A (se) adăuga noi elemente unui bun material sau spiritual, a face să devină sau a deveni mai numeros, mai cuprinzător, mai complex; a (se) dezvolta, a (se) mări. – În + bogat.

imbogatire
ÎMBOGĂȚÍRE, îmbogățiri, s.f. Acțiunea de a (se) îmbogăți și rezultatul ei. – V. îmbogăți.

imbogatit
ÎMBOGĂȚÍT, -Ă, îmbogățiți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care a acumulat bogății; bogat. 2. (Despre lucruri concrete sau noțiuni abstracte) Care a devenit mai numeros, mai cuprinzător, mai complex; dezvoltat. – V. îmbogăți.

imbolboji
ÎMBOLBOJÍ, îmbolbojesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A înfășura. [Var.: îmboborojí vb. IV] – Et. nec.

imboldi
ÎMBOLDÍ, îmboldesc, vb. IV. 1. Tranz. A împunge un animal cu prăjina, cu bățul, cu nuiaua sau, p. ext., a lovi un animal cu bățul, cu nuiaua spre a-l îndemna la mers, la tras. 2. Tranz. Fig. A îndemna, a împinge pe cineva la o acțiune; a stimula. 3. Refl. recipr. și tranz. A (se) lovi cu coatele, a(-și) da ghionturi sau brânci; a (se) îmbrânci. – În + bold.

imboldire
ÎMBOLDÍRE, îmboldiri, s.f. Acțiunea de a (se) îmboldi și rezultatul ei; fig. îndemn, stimul, imbold. – V. îmboldi.

imbolditor
ÎMBOLDITÓR, -OÁRE, îmbolditori, -oare, adj. (Rar) 1. Care îmboldește, îndeamnă, stimulează la acțiune. 2. Fig. (Despre vorbe) Care înțeapă; caustic, înțepător, usturător. – Îmboldi + suf. -tor.

imbolnavi
ÎMBOLNĂVÍ, îmbolnăvesc, vb. IV. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină bolnav. – În + bolnăvi.

imbolnavire
ÎMBOLNĂVÍRE s.f. Faptul de a (se) îmbolnăvi. – V. îmbolnăvi.

imbraca
ÎMBRĂCÁ, îmbrác, vb. I. Refl. și tranz. 1. A(-și) acoperi corpul cu veșminte. ♦ Refl. A purta haine de o anumită croială, de o anumită calitate etc. 2. A-și procura sau a procura cuiva hainele trebuincioase. 3. A (se) acoperi, a (se) înveli. ♦ Tranz. A înfăța perna sau plapuma. ♦ Tranz. A înveli cu hârtie, cu material plastic etc. copertele unei cărți, ale unui caiet etc. ♦ Tranz. A fereca icoane, bijuterii etc. în aur sau în argint. ♦ Tranz. Fig. A învălui, a ascunde (adevărata înfățișare, adevăratul aspect etc.). – Lat. *imbracare (< braca „pantaloni”).

imbracare
ÎMBRĂCÁRE s.f. Acțiunea de a (se) îmbrăca și rezultatul ei; îmbrăcat^1. – V. îmbrăca.

imbracat
ÎMBRĂCÁT^1 s.n. Faptul de a (se) îmbrăca; îmbrăcare. – V. îmbrăca.

ÎMBRĂCÁT^2, -Ă, îmbrăcați, -te, adj. (Despre oameni) Cu trupul acoperit de haine; înveșmântat. – V. îmbrăca.

imbracaminte
ÎMBRĂCĂMÍNTE s.f. 1. Totalitatea obiectelor care îmbracă corpul omenesc (exceptând încălțămintea); veșminte, haine, straie. 2. Hârtie, material plastic etc. cu care sunt învelite copertele unui caiet, ale unei cărți etc. 3. Strat de material cu care se acoperă o piesă sau o construcție pentru a o izola, pentru a o proteja etc. [Gen.: îmbrăcămintei] – Îmbrăca + suf. -ăminte.

imbratisa
ÎMBRĂȚIȘÁ, îmbrățișez, vb. I. 1. Tranz. și refl. recipr. A (se) cuprinde, a (se) înlănțui cu brațele, a (se) strânge în brațe (în semn de afecțiune). ♦ Tranz. Fig. A înconjura din toate părțile; a învălui. 2. Tranz. Fig. A cuprinde dintr-o aruncătură de ochi. ♦ A include, a cuprinde în sfera preocupărilor. 3. Tranz. Fig. A-și însuși o idee, o doctrină, o concepție. ♦ A se consacra unei profesiuni. ♦ A cuprinde, a conține. [Var.: (reg.) îmbrățoșá vb. I] – În + brățiș (reg.).

imbratisare
ÎMBRĂȚIȘÁRE, îmbrățișări, s.f. Acțiunea de a (se) îmbrățișa și rezultatul ei; cuprindere în brațe; p. ext. mângâiere. [Var.: (reg.) îmbrățoșáre s.f.] – V. îmbrățișa.

imbratosa
ÎMBRĂȚOȘÁ vb. I. v. îmbrățișa.

imbratosare
ÎMBRĂȚOȘÁRE s.f. v. îmbrățișare.

imbranceala
ÎMBRÂNCEÁLĂ, îmbrânceli, s.f. Faptul de a (se) îmbrânci. – Îmbrânci + suf. -eală.

imbranci
ÎMBRÂNCÍ, îmbrâncesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. A (se) împinge cu violență, a(-și) da brânci; a (se) ghionti, a (se) brânci^1. – În + brânci.

imbrancire
ÎMBRÂNCÍRE, îmbrânciri, s.f. Acțiunea de a (se) îmbrânci și rezultatul ei. – V. îmbrânci.

imbrancitura
ÎMBRÂNCITÚRĂ, îmbrâncituri, s.f. Faptul de a (se) îmbrânci; împinsătură (violentă), ghiont, brânci. – Îmbrânci + suf. -tură.

imbrebena
ÎMBREBENÁ, îmbrebenez, vb. I. Tranz. (Rar) A împodobi o pânză, o cămașă etc. cu flori țesute sau brodate; a înflora. ♦ Refl. A se împodobi cu flori. – În + breabăn.

imbrobodeala
ÎMBROBODEÁLĂ, îmbrobodeli, s.f. Îmbrobodire; (concr.) obiect care servește la îmbrobodit. – Îmbrobodi + suf. -eală.

imbrobodi
ÎMBROBODÍ, îmbrobodesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A(-și) acoperi capul cu o broboadă, cu o basma etc. ♦ Fig. A (se) acoperi ca într-un văl; a (se) învălui. 2. Tranz. Fig. (Fam.) A convinge pe cineva să accepte realitățile așa cum îi sunt înfățișate, împiedicându-l să vadă adevăratul lor aspect. – În + broboadă.

imbrobodire
ÎMBROBODÍRE s.f. Acțiunea de a (se) îmbrobodi; îmbrobodeală. V. îmbrobodi.

imbrobodit
ÎMBROBODÍT^1 s.n. Îmbrobodire. – V. îmbrobodi.

ÎMBROBODÍT^2, -Ă, îmbrobodiți, -te, adj. (Despre oameni) 1. Cu capul acoperit cu o broboadă, cu o basma etc. 2. Fig. (Fam.) Amăgit, înșelat, păcălit. – V. îmbrobodi.

imbuca
ÎMBUCÁ, îmbúc, vb. I. 1. Tranz. A vârî în gură ceva de mâncare; a mânca (în pripă, ce se nimerește); a înghiți ceva dintr-o dată. 2. Refl. (Despre piese) A intra cu un capăt în altă piesă; a se împreuna, a se uni. – Lat. *imboccare (< bucca „gură”).

imbucare
ÎMBUCÁRE, îmbucări, s.f. Acțiunea de a (se) îmbuca. ♦ (Concr.) Loc unde se îmbucă ceva. – V. îmbuca.

imbucatati
ÎMBUCĂTĂȚÍ, îmbucătățesc, vb. IV. Tranz. A tăia în bucăți, a face bucăți; a îmbucăți, a fragmenta. – Contaminare între îmbucăți și înjumătăți.

imbucatatire
ÎMBUCĂTĂȚÍRE, îmbucătățiri, s.f. Acțiunea de a îmbucătăți. – V. îmbucătăți.

imbucatatit
ÎMBUCĂTĂȚÍT, -Ă, îmbucătățiți, -te, adj. Care este divizat în bucăți; fracționat. – V. îmbucătăți.

imbucatura
ÎMBUCĂTÚRĂ, îmbucături, s.f. 1. Cantitate dintr-un aliment care poate fi vârâtă o dată în gură; înghițitură, dumicat; p. ext. mâncare; bucătură. 2. Loc de asamblare a două țevi, două burlane etc., a unui știft care intră în locașul său etc. – Îmbuca + suf. -ătură.

imbucati
ÎMBUCĂȚÍ, îmbucățesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A îmbucătăți. – În + bucăți.

imbucura
ÎMBUCURÁ, îmbúcur, vb. I. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) bucura. – În + bucura.

imbucurator
ÎMBUCURĂTÓR, -OÁRE, îmbucurători, -oare, adj. Care bucură, care face bucurie. – Îmbucura + suf. -ător.

imbufna
ÎMBUFNÁ, îmbufnez, vb. I. Refl. și tranz. (Fam.) A (se) supăra (tăcând sau încruntându-se); a (se) bosumfla. – În + bufnă.

imbufnare
ÎMBUFNÁRE s.f. (Fam.) Acțiunea de a (se) îmbufna și rezultatul ei; bosumflare. – V. îmbufna.

imbufnat
ÎMBUFNÁT, -Ă, îmbufnați, -te, adj. (Fam.) Supărat, bosumflat. – V. îmbufna.

imbuiba
ÎMBUIBÁ, îmbúib, vb. I. Refl. și tranz. A mânca și a bea (sau a da să mănânce și să bea) peste măsură, a (se) ghiftui; a (se) îndopa. – Et. nec.

imbuibare
ÎMBUIBÁRE s.f. Acțiunea de a (se) îmbuiba și rezultatul ei; stare de om îmbuibat. – V. îmbuiba.

imbuibat
ÎMBUIBÁT, -Ă, îmbuibați, -te, adj. Ghiftuit de mâncare și băutură. – V. îmbuiba.

imbujora
ÎMBUJORÁ, îmbujorez, vb. I. Refl. (Despre obraji) A se înroși, a se aprinde (ca un bujor); (despre oameni) a se înroși la față. ♦ Tranz. fact. (Rar) A face să se înroșească. – În + bujor.

imbujorare
ÎMBUJORÁRE, îmbujorări, s.f. Acțiunea de a se îmbujora. – V. îmbujora.

imbujorat
ÎMBUJORÁT, -Ă, îmbujorați, -te, adj. (Despre obraji) Roșu, aprins (ca bujorul); (despre oameni) care are obrajii roșii; aprins^2. – V. îmbujora.

imbulzeala
ÎMBULZEÁLĂ, îmbulzeli, s.f. Îngrămădire de oameni (rar, de obiecte); înghesuială; aglomerație. – Îmbulzi + suf. -eală.

imbulzi
ÎMBULZÍ, îmbulzesc, vb. IV. 1. Refl. A se îngrămădi în număr mare, a se înghesui; a se buluci. 2. Tranz. A face pe cineva să stea înghesuit, a vârî pe cineva sau ceva într-un spațiu strâmt, neîncăpător, aglomerat; a înghesui. ♦ (Despre o mulțime) A înghesui pe cineva din toate părțile. ♦ Fig. A năpădi pe cineva cu stăruințele, cu insistențele. – În + bulz.

imbulzire
ÎMBULZÍRE s.f. Acțiunea de a (se) îmbulzi și rezultatul ei. – V. îmbulzi.

imbulzit
ÎMBULZÍT, -Ă, îmbulziți, -te, adj. Care se îngrămădește, se înghesuie; învălmășit. – V. îmbulzi.

imbumba
ÎMBUMBÁ, îmbúmb, vb. I. Tranz. (Reg.) A încheia un nasture, petrecându-l prin cheotoare; a încheia în nasturi un obiect de îmbrăcăminte. [Var.: îmbumbiá vb. I] – În + bumb.

imbumbia
ÎMBUMBIÁ vb. I. v. îmbumba.

imbuna
ÎMBUNÁ, îmbunez, vb. I. Tranz. A face pe cineva să devină (mai) bun. ♦ Tranz. și refl. A (se) îmblânzi. ♦ Tranz. și refl. A face pe cineva să-și uite un necaz sau a-și uita un necaz; a (se) împăca, a (se) liniști. [Prez. ind. și: îmbún] – În + bun.

imbunare
ÎMBUNÁRE s.f. Acțiunea de a (se) îmbuna; potolire, liniștire. ♦ (înv.) Lingușire. – V. îmbuna.

imbunat
ÎMBUNÁT, -Ă, îmbunați, -te, adj. Împăcat, calmat; (rar) blând, binevoitor. V. îmbuna.

imbunatata
ÎMBUNĂTĂȚÁ vb. I. v. îmbunătăți.

imbunatati
ÎMBUNĂTĂȚÍ, îmbunătățesc, vb. IV. Tranz. și refl. A face ca ceva să devină sau a deveni mai bun, a face să capete sau a căpăta o valoare sau o calitate superioară; a (se) ameliora, a (se) îndrepta. [Var.: (înv.) îmbunătățá vb. I] – În + bunătate.

imbunatatire
ÎMBUNĂTĂȚÍRE, îmbunătățiri, s.f. Acțiunea de a (se) îmbunătăți și rezultatul ei; ameliorare, îndreptare. – V. îmbunătăți.

imbunatatit
ÎMBUNĂTĂȚÍT, -Ă, îmbunătățiți, -te, adj. Care a devenit mai bun, care a dobândit o calitate superioară. – V. îmbunătăți.

imburghezi
ÎMBURGHEZÍ, îmburghezesc, vb. IV. Refl. A deveni burghez; a căpăta deprinderi, năravuri de burghez; a se burghezi. – În + burghez.

imburghezire
ÎMBURGHEZÍRE s.f. Faptul de a se îmburghezi. – V. îmburghezi.

imburghezit
ÎMBURGHEZÍT, -Ă, îmburgheziți, -te, adj. Devenit burghez; cu obiceiuri de burghez. – V. îmburghezi.

imburuienat
ÎMBURUIENÁT, -Ă, îmburuienați, -te, adj. (Rar) Plin de buruieni. [Pr.: -ru-ie-] În + buruiană + suf. -at.

imbusona
ÎMBUȘONÁ, îmbușonez, vb. I. Tranz. (Rar) A astupa o sticlă cu un bușon. – În + bușon.

imbusonare
ÎMBUȘONÁRE, îmbușonări, s.f. (Rar) Acțiunea de a îmbușona și rezultatul ei. – V. îmbușona.

imbusonat
ÎMBUȘONÁT, -Ă, îmbușonați, -te, adj. (Rar) Care este astupat cu un bușon. – V. îmbușona.

imbutelia
ÎMBUTELIÁ, îmbuteliez, vb. I. Tranz. A umple (sub presiune) o butelie, o sticlă, închizând-o apoi ermetic. [Pr.: -li-a] – După fr. embouteiller.

imbuteliere
ÎMBUTELIÉRE, îmbutelieri, s.f. Acțiunea de a îmbutelia și rezultatul ei. [Pr.: -li-e-] – V. îmbutelia.

impacheta
ÎMPACHETÁ, împachetez, vb. I. Tranz. 1. A face pachet; a strânge, a aduna lucruri într-un sac, într-o ladă etc., a ambala (în vederea transportului). 2. A pune comprese cu nămol, cu parafină etc. pe o parte bolnavă a corpului. – În + pachet. Cf. fr. e m p a q u e t e r.

impachetare
ÎMPACHETÁRE, împachetări, s.f. Acțiunea de a împacheta și rezultatul ei. 1. Ambalare, împachetat. 2. Învelire a unei părți bolnave a corpului în comprese cu nămol, cu parafină etc. – V. împacheta.

impachetat
ÎMPACHETÁT s.n. Împachetare (1). – V. împacheta.

impainjinit
ÎMPAINJINIT, -Ă adj. v. împăienjenit.

impaca
ÎMPĂCÁ, împác, vb. I. 1. Tranz. și refl. recipr. (De obicei urmat de determinări introduse prin prep. „cu”) A restabili raporturi de prietenie, de înțelegere cu cineva; a (se) reconcilia, a (se) împăciui. ♦ Refl. recipr. A se înțelege cu cineva (într-o chestiune bănească), a se învoi, a conveni. ♦ Refl. A se obișnui, a se deprinde cu ceva (de obicei o idee, un gând). 2. Tranz. A liniști, a potoli, a calma pe cineva mulțumindu-l, dându-i satisfacție. 3. Refl. recipr. A trăi în bună înțelegere cu cineva; a se învoi, a se îngădui cu cineva. – Lat. *impacare.

impacare
ÎMPĂCÁRE, împăcări, s.f. Acțiunea de a (se) împăca și rezultatul ei; împăciuire, împăcăciune. – V. împăca.

impacat
ÎMPĂCÁT, -Ă, împăcați, -te, adj. Liniștit, mulțumit, satisfăcut. – V. împăca.

impacaciune
ÎMPĂCĂCIÚNE, împăcăciuni, s.f. (Înv.) Împăcare. – Împăca + suf. -ăciune.

impaciui
ÎMPĂCIUÍ, împăciuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. (Rar) A convinge pe cineva să facă pace sau a face pace cu cineva; a (se) împăca (1). [Pr.: -ciu-i-] – În + pace + suf. -ui.

impaciuire
ÎMPĂCIUÍRE, împăciuiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) împăciui și rezultatul ei; împăcare [Pr.: -ciu-i-] – V. împăciui.

impaciuit
ÎMPĂCIUÍT, -Ă, împăciuiți, -te, adj. (Rar) Împăcat, liniștit. – V. împăciui.

impaciuitor
ÎMPĂCIUITÓR, -OÁRE, împăciuitori, -oare, adj. Care împăciuiește; conciliant. [Pr.: -ciu-i-] – Împăciui + suf. -tor.

impaciuitorism
ÎMPĂCIUITORÍSM s.n. Atitudine de împăcare, de conciliere a unor divergențe; încercare de aplanare a conflictelor sociale, ideologice etc. ♦ P. gener. Îngăduință exagerată față de greșelile cuiva. [Pr.: -ciu-i-] – Împăciuitor + suf. -ism.

impaciuitorist
ÎMPĂCIUITORÍST, -Ă, împăciuitoriști, -ste, adj., s.m. și f. (Persoană) care manifestă împăciuitorism, care practică împăciuitorismul; conciliator. [Pr.: -du-i-] -Împăciuitor + suf. -ist.

impaduri
ÎMPĂDURÍ, împăduresc, vb. IV. Tranz. A planta arbori pentru a forma o pădure. – În + pădure.

impadurire
ÎMPĂDURÍRE, împăduriri, s.f. Acțiunea de a împăduri. – V. împăduri.

impadurit
ÎMPĂDURÍT, -Ă, împăduriți, -te, adj. Cu păduri. – V. împăduri.

impaia
ÎMPĂIÁ, împăiez, vb. I. Tranz. A umple cu paie pielea jupuită de pe un animal, spre a-i da acestuia înfățișarea naturală. [Pr.: -pă-ia] – În + paie (după fr. empailler).

impaiat
ÎMPĂIÁT, -Ă, împăiați, -te, adj. (Despre animale) A cărui piele jupuită a fost umplută cu paie pentru a-i da înfățișarea naturală. [Pr.: -pă-iat] – V. împăia.

impaiejena
ÎMPĂIEJENÁ vb. I. v. împăienjeni.

impaiejenire
ÎMPĂIEJENÍRE s.f. v. împăienjenire.

impaienjeni
ÎMPĂIENJENÍ, pers. 3 împăienjenește, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu pânze de păianjen, a (se) umple cu păienjeniș. 2. Refl. Fig. (Despre ochi sau vedere) A-și pierde claritatea, a vedea ca prin sită, ca prin ceață; a se încețoșa. ♦ Tranz. și refl. A (se) tulbura. [Pr.: -pă-ien-. – Var.: (reg.) împăiejená vb. I, împăienjiní, împăinjení, împăinjiní vb. IV] – În + păianjen.

impaienjenire
ÎMPĂIENJENÍRE s.f. Acțiunea de a (se) împăienjeni și rezultatul ei; fig. tulburare, încețoșare a vederii. [Pr.: -pă-ien-. – Var.: (reg.) împăiejeníre, împăinjeníre s.f.] V. împăienjeni.

impaienjenit
ÎMPĂIENJENÍT, -Ă, împăienjeniți, -te, adj. 1. Acoperit cu fire de păianjen, plin de păienjeniș. 2. Fig. (Despre ochi) Care nu mai distinge bine obiectele; (despre vedere) lipsit de claritate; încețoșat. [Pr.: -pă-ien-. – Var.: (reg.) împăinjenít, -ă, împăinjinít, -ă adj.] – V. împăienjeni.

impaienjini
ÎMPĂIENJINÍ vb. IV. v. împăienjeni.

impaiere
ÎMPĂIÉRE, împăieri, s.f. 1. Acțiunea de a împăia și rezultatul ei. 2. (Rar) Fază de formare a paiului la cereale. – V. împăia.

impainjeni
ÎMPĂINJENÍ vb. IV. v. împăienjeni.

impainjenire
ÎMPĂINJENÍRE s.f. v. împăienjenire.

impainjenit
ÎMPĂINJENÍT, -Ă adj. v. împăienjenit.

impainjini
ÎMPĂINJINÍ vb. IV. v. împăienjeni.

impamanteni
ÎMPĂMÂNTENÍ, împământenesc, vb. IV. 1. Tranz. (În evul mediu, în țările românești) A acorda cuiva (printr-un act domnesc) calitatea și drepturile de pământean. V. naturaliza. 2. Refl. A se stabili într-un loc, a se integra în viața localnicilor. 3. Tranz. și refl. Fig. (Despre obiceiuri, idei etc.) A face să prindă sau a prinde rădăcini; a (se) introduce, a (se) generaliza. – În + pământean.

impamantenire
ÎMPĂMÂNTENÍRE, împământeniri, s.f. Acțiunea de a (se) împământeni și rezultatul ei. – V. împământeni.

impana
ÎMPĂNÁ, împănez, vb. I. Tranz. 1. A introduce în crestăturile făcute într-o bucată de carne sau în unele legume bucățele de usturoi, de slănină etc. ♦ Fig. A umple, a înțesa, a împânzi un loc. 2. (Tehn.) A reduce jocul dintre două sau mai multe obiecte, piese etc., introducând între ele pene de lemn sau de metal. – Lat. *impinnare sau în + pană.

impanare
ÎMPĂNÁRE, împănări, s.f. Acțiunea de a împăna și rezultatul ei. – V. împăna.

impanat
ÎMPĂNÁT, -Ă, împănați, -te, adj. 1. (Despre păsări) Acoperit cu pene. ♦ (Înv.; despre săgeți) Căreia i s-a fixat o pană de pasăre în capătul neascuțit pentru a putea zbura mai ușor la lansare; care este prevăzut cu o pană. ♦ (Reg.) Împodobit cu flori, plin cu flori. 2. (Despre un loc, un teren etc.) Plin, înțesat, împânzit. 3. (Despre carne sau despre unele legume) În care s-au introdus bucăți de usturoi, de slănină etc. 4. (Rar; despre obiecte sau unelte formate din bucăți) Înțepenit, fixat cu o pană de lemn sau de metal. [Var.: (Înv.) împenát, -ă adj.] – V. împăna.

impapuri
ÎMPĂPURÍ, împăpuresc, vb. IV. Tranz. A astupa cu papură interstițiile unui vas cu doage. – În + papură.

imparat
ÎMPĂRÁT, împărați, s.m. Suveran (absolut) al unui imperiu. ♦ Fig. Stăpân, conducător. – Lat. imperator.

imparateasa
ÎMPĂRĂTEÁSĂ, împărătese, s.f. 1. Soție de împărat sau femeie care conduce un imperiu. 2. Plantă erbacee agățătoare, veninoasă, cu flori albe-verzui (Bryonia alba). ♦ (Reg.) Mutătoare (Bryonia dioica). – Împărat + suf. -easă.

imparatesc
ÎMPĂRĂTÉSC, -EÁSCĂ, împărătești, adj. De împărat, care aparține împăratului sau împărătesei; imperial; p. ext. măreț, maiestuos. – Împărat + suf. -esc.

imparateste
ÎMPĂRĂTÉȘTE adv. Ca împărații, în felul împăraților; p. ext. (pe lângă verbe ca „a trăi”, „a mânca”, „a dormi” etc.) foarte bine. – Împărat + suf. -ește.

imparatita
ÎMPĂRĂTÍȚĂ, împărătițe, s.f. (Pop.) Împărăteasă (tânără). ♦ Fată de împărat. – Împărat + suf. -iță.

imparati
ÎMPĂRĂȚÍ, împărățesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A domni ca împărat. – Din împărat.

imparatie
ÎMPĂRĂȚÍE, împărății, s.f. 1. Țară condusă de un împărat; imperiu. ♢ Împărăția cerului = rai. 2. Faptul de a împărăți; stăpânire. 3. (Înv.) Împărat; sultan. ♢ Expr. Împărăția-ta (sau -voastră), formulă de adresare către un împărat. – Împărat + suf. -ie.

imparechea
ÎMPĂRECHEÁ vb. I. v. împerechea.

imparechere
ÎMPĂRECHÉRE s.f. v. împerechere.

imparosa
ÎMPĂROȘÁ, împăroșez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) acoperi cu păr. – În + păros.

imparosat
ÎMPĂROȘÁT, -Ă, împăroșați, -te, adj. (Rar) Plin de păr, acoperit cu păr. – V. împăroșa.

impartasanie
ÎMPĂRTĂȘÁNIE, împărtășanii, s.f. (Bis.) Cuminecătură. – Împărtăși + suf. -anie.

impartasi
ÎMPĂRTĂȘÍ, împărtășesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. (Bis.) A da sau a lua împărtășanie; a (se) cumineca, a (se) griji. 2. Tranz. A accepta punctul de vedere al cuiva, a fi de acord cu... 3. Tranz. A împărți cu cineva ceva; a avea parte de același lucru ca și altcineva. ♦ Refl. (Urmat de determinări introduse prin prep. „din”) A se face părtaș la ceva, a lua parte la ceva; a primi din..., a se înfrupta din... 4. Tranz. A comunica, a destăinui cuiva un gând, o idee etc. – În + părtaș.

impartasire
ÎMPĂRTĂȘÍRE, împărtășiri, s.f. Acțiunea de a (se) împărtăși și rezultatul ei; cuminecare; comunicare, destăinuire. – V. împărtăși.

imparteala
ÎMPĂRȚEÁLĂ, împărțeli, s.f. Faptul de a împărți ceva. ♦ Spec. (Jur.) Împărțire a unor bunuri prin acord între părți sau prin lege; partaj. – Împărți + suf. -eală.

imparti
ÎMPĂRȚÍ, împárt, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) separa în părți, a (se) despărți în grupuri; a (se) diviza, a (se) divide. ♦ Tranz. (Rar) A clasifica. ♦ Tranz. (Aritm.) A efectua operația de împărțire a unui număr prin altul, a face o împărțire. 2. Tranz. A da mai multor persoane câte (o parte din) ceva; a repartiza, a distribui. ♢ Expr. A nu avea ce împărți sau a nu avea nimic de împărțit (cu cineva) = a nu avea nici o legătură, nimic comun (cu cineva). ♦ Refl. A se răspândi, a se împrăștia. 3. Tranz. (Urmat de determinări introduse prin prep. „cu”) A împărtăși ceva cu cineva. – Lat. impartire.

impartire
ÎMPĂRȚÍRE, împărțiri, s.f. Acțiunea de a (se) împărți și rezultatul ei. ♦ (Aritm.) Operație prin care se determină de câte ori un număr se cuprinde în altul. V. împărți.

impartit
ÎMPĂRȚÍT, -Ă, împărțiți, -te, adj. 1. Care este separat în părți, despărțit în grupuri; divizat. 2. Răspândit, împrăștiat. – V. împărți.

impartitor
ÎMPĂRȚITÓR, împărțitori, s.m. 1. (Înv.) Factor poștal, poștaș. 2. (Aritm.) Număr prin care se împarte deîmpărțitul; divizor. – Împărți + suf. -tor.

impatima
ÎMPĂTIMÁ vb. I. v. împătimi.

impatimi
ÎMPĂTIMÍ, împătimesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A face pe cineva să sufere, a provoca cuiva dureri. [Var.: împătimá vb. I] – În + pătimi.

impatimire
ÎMPĂTIMÍRE s.f. (Rar) Iubire, pasiune adâncă. – V. împătimi.

impatimit
ÎMPĂTIMÍT, -Ă, împătimiți, -te, adj. (Rar) Pătimaș. – V. împătimi.

impatri
ÎMPĂTRÍ, împătresc, vb. IV. Tranz. A mări de patru ori; a cvadrupla. – În + patru.

impatrit
ÎMPĂTRÍT, -Ă, împătriți, -te, adj. Care este de patru ori mai mare, cvadruplu. – V. împătri.

impatura
ÎMPĂTURÁ vb. I. v. împături.

impaturare
ÎMPĂTURÁRE s.f. v. împăturire.

impaturat
ÎMPĂTURÁT, -Ă adj. v. împăturit.

impaturi
ÎMPĂTURÍ, împăturesc, vb. IV. Tranz. A strânge o pătură, o haină, o pânză, o hârtie etc. prin îndoirea de mai multe ori. [Var.: împăturá vb. I] – În + pături.

impaturire
ÎMPĂTURÍRE, împăturiri, s.f. Acțiunea de a împături. [Var.: împăturáre s.f.] V. împături.

impaturit
ÎMPĂTURÍT, -Ă, împăturiți, -te, adj. (Despre pânză, hârtie etc.) Strâns prin îndoire repetată. [Var.: împăturát, -ă adj.] – V. împături.

impauna
ÎMPĂUNÁ, împăunez, vb. I. Refl. A se făli, a se mândri, a se fuduli. [Pr.: -pă-u-] – În + păun (după fr. pavaner).

impaunare
ÎMPĂUNÁRE, împăunări, s.f. Acțiunea de a se împăuna. [Pr.: -pă-u-] – V. împăuna.

impaunat
ÎMPĂUNÁT, -Ă, împăunați, -te, adj. 1. (Rar) Împodobit cu pene (de păun). 2. Fudul, mândru, înfumurat. [Pr.: -pă-u-] – V. împăuna.

impacli
ÎMPÂCLÍ, împâclesc, vb. IV. Refl. (Rar) A se acoperi cu pâclă, a căpăta un aspect tulbure; a-și pierde claritatea. – În + pâclă.

impaclit
ÎMPÂCLÍT, -Ă, împâcliți, -te, adj. Acoperit cu pâclă; întunecat, mohorât. – V. împâcli.

impanzi
ÎMPÂNZÍ, împânzesc, vb. IV. 1. Tranz. A acoperi (ca o pânză) o întindere de loc. ♦ A tulbura, a împăienjeni privirea. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) întinde, a (se) răspândi.- În + pânză.

impanzire
ÎMPÂNZÍRE, împânziri, s.f. Acțiunea de a (se) împânzi și rezultatul ei. – V. împânzi.

impanzit
ÎMPÂNZÍT, -Ă, împânziți, -te, adj. (Despre ochi, privire) Care a devenit tulbure; care și-a pierdut claritatea; împăienjenit. ♦ Fig. (Despre o mulțime) Răspândit pe o mare întindere. – V. împânzi.

impasli
ÎMPÂSLÍ, împâslesc, vb. IV. 1. Refl. (Despre tricotaje de lână) A se face des, îndesat ca pâsla. ♢ Tranz. Împâslește dimia. 2. Tranz. (Despre păr sau barbă) A acoperi fața, crescând des (ca pâsla). – În + pâslă.

impaslire
ÎMPÂSLÍRE s.f. Faptul de a (se) împâsli. – V. împâsli.

impaslit
ÎMPÂSLÍT, -Ă, împâsliți, -te, adj. Care a devenit des ca pâsla, cu aspect de pâslă; (despre păr) des și încâlcit (ca pâsla). – V. împâsli.

impaslitura
ÎMPÂSLITÚRĂ, împâslituri, s.f. Țesătură cu aspect de pâslă. – Împâsli + suf. -tură.

impelita
ÎMPELIȚÁ, împelițez, vb. I. Refl. (Înv.) A se întrupa, a se încarna. [Var.: (rar) împielițá vb. I] – În + peliță (= pieliță).

impelitat
ÎMPELIȚÁT, -Ă, împelițați, -te, adj. Afurisit, blestemat. ♢ Expr. Drac împelițat, se spune despre un copil neastâmpărat, poznaș, obraznic. ♦ (Substantivat, m.; art.) Dracul. [Var.: împielițát, -ă adj.] – V. împelița.

impenat
ÎMPENÁT, -Ă adj. v. împănat.

imperechea
ÎMPERECHEÁ, împerechez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) uni pentru a forma o pereche; a (se) asocia. 2. Tranz. A potrivi perechile de animale în vederea montei. ♦ Refl. recipr. A săvârși actul sexual; a se împreuna. [Var.: (reg.) împărecheá vb. I] – În + pereche.

imperecheat
ÎMPERECHEÁT, -Ă, împerecheați, -te, adj. Împreunat, unit, asociat (în perechi). – V. împerechea.

imperechere
ÎMPERECHÉRE, împerecheri, s.f. Acțiunea de a (se) împerechea și rezultatul ei. [Var.: (reg.) împărechére s.f.] – V. împerechea.

impestrita
ÎMPESTRIȚÁ, împestrițez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face pestriț. – În + pestriț.

impestritare
ÎMPESTRIȚÁRE, împestrițări, s.f. Acțiunea de a (se) împestrița și rezultatul ei. – V. împestrița.

impestritat
ÎMPESTRÍȚAT, -Ă, împestrițați, -te, adj. Care a devenit pestriț; amestecat. – V. împestrița.

impestritatura
ÎMPESTRIȚĂTÚRĂ, împestrițături, s.f. Amestecătură de culori, p. ext. de elemente străine, eterogene; împestrițare, pestrițătură. – Împestrița + suf. -ătură.

impeticat
ÎMPETICÁT, -Ă, împeticați, -te, adj. (Rar) Cu petice; peticit^2. – În + petic + suf. -at.

impeti
ÎMPEȚÍ, împețesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A peți. – Din [a merge, a se duce, a veni etc.] în pețit.

impetit
ÎMPEȚÍT, împețite, s.n. (Rar) Pețit. – V. împeți.

impiedeca
ÎMPIEDECÁ vb. I. v. împiedica.

impiedecare
ÎMPIEDECÁRE s.f. v. împiedicare.

impiedecat
ÎMPIEDECÁT, -Ă adj. v. împiedicat.

impiedecator
ÎMPIEDECĂTÓR, -OÁRE adj. v. împiedicător.

impiedica
ÎMPIEDICÁ, împiédic, vb. I. 1. Refl. A se lovi (cu piciorul) de ceva sau de cineva care stă în cale (și a cădea); a se poticni. ♢ Expr. A se împiedica în picioare = a se împletici. A i se împiedica (cuiva) limba = a nu putea articula bine sunetele. A se împiedica la vorbă = a gângăvi. ♦ Fig. A da mereu peste ceva sau peste cineva care supără, stingherește. 2. Tranz. A pune unui animal piedică la picioare, a-i lega picioarele ca să nu poată fugi. ♦ A înfrâna roțile unui vehicul (pentru a-l face să meargă greu). ♦ A pune piedica de siguranță la mecanismul armelor de foc. 3. Tranz. Fig. A opri, a ține în loc pe cineva sau ceva; a se pune în calea cuiva sau a ceva. [Var.: (reg.) împiedecá vb. I] – Lat. impedicare.

impiedicare
ÎMPIEDICÁRE, împiedicări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) împiedica și rezultatul ei. 2. (Înv. și reg.) Piedică, obstacol. [Var.: (reg.) împiedecáre s.f.] – V. împiedica.

impiedicat
ÎMPIEDICÁT, -Ă, împiedicați, -te, adj. 1. (Despre animale) Care are picioarele legate (spre a nu putea fugi); (despre vehicule sau despre roțile lor) cu piedică; înțepenit. 2. Fig. (Despre vorbă sau despre vorbire) Greoi, poticnit, încurcat. [Var.: (reg.) împiedecát, -ă adj.] – V. împiedica.

impiedicator
ÎMPIEDICĂTÓR, -OÁRE, împiedicători, -oare, adj. Care împiedică; fig. care încurcă. [Var.: (reg.) împiedecătór, -oáre adj.] – Împiedica + suf. -ător.

impiegat
ÎMPIEGÁT, -Ă s.m. și f. v. impiegat.

impielita
ÎMPIELIȚÁ vb. I. v. împelița.

impielitat
ÎMPIELIȚÁT, -Ă adj. v. împelițat.

impieptosa
ÎMPIEPTOȘÁ, împieptoșez, vb. I. Refl. (Rar) A-și încorda mușchii pieptului; a se opinti (din piept). – În + pieptos.

impietri
ÎMPIETRÍ, împietresc, vb. IV. 1. Intranz. și refl. A se preface în piatră. ♦ Refl. A deveni tare ca piatra; a se întări. 2. Intranz. Fig. A rămâne pe loc, nemișcat; a încremeni, a înlemni, a înmărmuri. ♦ Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină insensibil. – În + piatră.

impietrire
ÎMPIETRÍRE s.f. Acțiunea de a (se) împietri și rezultatul ei. ♦ Fig. Încremenire, înmărmurire, înlemnire. ♦ Fig. Insensibilitate. – V. împietri.

impietrit
ÎMPIETRÍT, -Ă, împietriți, -te, adj. 1. (În basme) Care a fost prefăcut în piatră; petrificat. 2. Fig. Nemișcat, încremenit, înlemnit. ♦ Nesimțitor, insensibil. – V. împietri.

impietruire
ÎMPIETRUÍRE, împietruiri, s.f. Așezare a unor straturi de pietre sau de pietriș pe partea carosabilă a unui drum; pietruire. – În + pietruire.

impila
ÎMPILÁ, împilez, vb. I. Tranz. A asupri, a oprima. – Et. nec.

impilare
ÎMPILÁRE, împilări, s.f. Acțiunea de a împila; asuprire, oprimare. – V. împila.

impilat
ÎMPILÁT, -Ă, împilați, -te, adj. (Adesea substantivat) Asuprit, oprimat. – V. împila.

impilator
ÎMPILĂTÓR, -OÁRE, împilători, -oare, adj. (Adesea substantivat, m.) Care împilează; asupritor. – Împila + suf. -ător.

impingator
ÎMPINGĂTÓR, împingătoare, s.n. Accesoriu la armele de foc care servește la împinsul proiectilului în țeavă. – Împinge + suf. -tor.

impinge
ÎMPÍNGE, împíng, vb. III. 1. Tranz. A mișca, a urni, a deplasa din loc pe cineva sau ceva, exercitând o apăsare. ♦ Intranz. A se lăsa cu toată greutatea sau puterea spre a urni pe cineva sau ceva din loc. 2. Tranz. A face să înainteze; a duce, a purta (până departe). ♦ Fig. (Adesea peior.) A ajuta pe cineva să ajungă la o situație (nemeritată). 3. Tranz. Fig. A îndemna, a îmboldi. 4. Refl. A se înghesui pentru a putea merge înainte. ♦ Tranz. A îmbrânci. 5. Tranz. (Înv.) A izgoni, a alunga. ♦ Fig. A nu accepta, a respinge. 6. Intranz. (Reg.) A cheltui. ♦ Tranz. A plăti. ♢ Expr. A împinge bani (cuiva) = a mitui (pe cineva). [Perf. s. împinsei, part. împins] – Lat. impingere.

impingere
ÎMPÍNGERE, împingeri, s.f. Acțiunea de a (se) împinge și rezultatul ei. ♦ Forță de apăsare exercitată de un corp asupra altuia. – V. împinge.

impinsatura
ÎMPINSĂTÚRĂ, împinsături, s.f. (Rar) Ghiont, brânci. – Împins (part. lui împinge) + suf. -ătură.

impintena
ÎMPINTENÁ, împintenez, vb. I. Tranz. (Rar) A da pinteni calului. – În + pinten.

impintenat
ÎMPINTENÁT, -Ă, împintenați, -te, adj. (Rar) Prevăzut cu pinteni. – În + pinten + suf. -al.

impistri
ÎMPISTRÍ, împistresc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A împodobi o pânză, o cămașă etc. cu desene, cu motive florale etc. de diverse culori; spec. a încondeia ouă de Paști. – Cf. sl. p ĩ s t r i t i.

impistrit
ÎMPISTRÍT, -Ă, împistriți, -te, adj. (Reg.) Care este împodobit cu desene sau cu flori, cu ornamente de diverse culori și forme; spec. încondeiat. – V. împistri.

implatosa
ÎMPLĂTOȘÁ, împlătoșez, vb. I. Refl. (Rar) A se îmbrăca, a se înarma cu o platoșă. – În + platoșă.

implatosat
ÎMPLĂTOȘÁT, -Ă, împlătoșați, -te, adj. (Rar) Îmbrăcat, înarmat cu o platoșă. – V. împlătoșa.

implanta
ÎMPLÂNTÁ, împlấnt, vb. I. Tranz. și refl. A (se) înfige, a (se) vârî. ♦ Tranz. (Rar) A fixa, a așeza. – Lat. implantare.

implantare
ÎMPLÂNTÁRE, împlântări, s.f. Acțiunea de a (se) împlânta și rezultatul ei; înfigere: p. ext. fixare, înțepenire. – V. împlânta.

imple
ÎMPLE vb. III. v. umple.

impleteci
ÎMPLETECÍ vb. IV. v. împletici.

impletecit
ÎMPLETECÍT, -Ă adj. v. împleticit.

impleti
ÎMPLETÍ, împletesc, vb. IV. 1. Tranz. A reuni, a împreuna mai multe fire, jurubițe etc. 2. Tranz. A strânge părul în cozi. 3. Tranz. A lucra diferite obiecte din fire textile răsucite sau toarse ori din nuiele, din flori etc.; spec. a face o împletitură din fire de lână, de bumbac etc. prin tricotare cu andrele. ♦ A face colaci din bucăți de aluat. 4. Refl. recipr. Fig. A se încrucișa, a se întretăia; a se îmbina. 5. Intranz. (Rar; în expr.) A împleti din picioare = a mișca repede din picioare; a dansa. 6. Tranz. Fig. (Înv.) A unelti, a urzi. – În + pleată (pl. plete).

impletici
ÎMPLETICÍ, împleticesc, vb. IV. Refl. 1. (Despre picioare) A se lovi, a se împiedica unul de altul în mers; (despre oameni) a merge clătinându-se, împiedicându-se. ♦ P. anal. (Despre limbă) A se încurca în timpul vorbitului; (despre oameni) a articula greu cuvintele. 2. A se amesteca, a se încurca, a se încâlci. ♦ Tranz. și refl. A (se) încolăci. [Var.: (reg.) împletecí vb. IV] – Et. nec.

impleticit
ÎMPLETICÍT, -Ă, împleticiți, -te, adj. 1. (Despre picioare, despre pas sau despre mers) Împiedicat, poticnit; (despre oameni) care merge șovăind, clătinându-se. ♦ (Despre limbă) Care articulează anevoios. 2. Amestecat, încurcat, încâlcit. ♦ (Despre vorbă, gând) Greu de înțeles, confuz. [Var.: (reg.) împletecít, -ă adj.] – V. împletici.

impletire
ÎMPLETÍRE, împletiri, s.f. Acțiunea de a (se) împleti și rezultatul ei; împletit^1. ♦ Fig. Amestec, încurcătură, încâlceală. – V. împleti.

impletit
ÎMPLETÍT^1 s.n. Împletire. – V. împleti.

ÎMPLETÍT^2, -Ă, împletiți, -te, adj. 1. (Despre fire, jurubițe etc.) Reunit, încrucișat cu altele într-un anumit fel; (despre obiecte) lucrat din fire de lână, bumbac, cânepă etc. sau din nuiele, flori etc., dispuse într-un anumit fel. 2. (Despre păr) Strâns în cozi, făcut cozi. 3. (Adesea fig.) Încrucișat, încolăcit. – V. împleti.

impletitor
ÎMPLETITÓR, -OÁRE, împletitori, -oare, s.m. și f. Persoană care împletește din răchită, nuiele etc. diferite obiecte. – Împleti + suf. -tor.

impletitura
ÎMPLETITÚRĂ, împletituri, s.f. Fel de a împleti. ♦ (Concr.) Produs obținut prin împletire. – Împleti + suf. -tură.

implini
ÎMPLINÍ, împlinesc, vb. IV. 1. Tranz. A atinge vârsta de... 2. Refl. (Despre timp sau măsuri de timp) A ajunge la soroc, a se scurge, a trece în întregime, a expira. ♦ (Rar; despre noțiuni de cantitate) A ajunge la numărul, la suma dorită, indicată, necesară. 3. Tranz. A face să fie plin sau întreg; a întregi, a completa. ♢ Expr. A-și împlini somnul = a dormi suficient. 4. Refl. (Despre ființe) A se dezvolta; a se îngrășa. ♦ Fig. A se desăvârși. 5. Tranz. și refl. A aduce sau a ajunge la îndeplinire, a (se) realiza, a (se) îndeplini. 6. Tranz. A achita, a plăti. ♦ (Înv. și reg.) A obliga pe un datornic să plătească banii datorați. 7. Tranz. (Reg.; în expr.) A o împlini (cu cineva) = a o păți (cu cineva), v. păți. (Refl.) I s-a împlinit = i s-a înfundat, v. înfunda. – Lat. *implenire (< plenus) sau în + plini (înv. „împlini” < plin).

implinire
ÎMPLINÍRE, împliniri, s.f. Acțiunea de a (se) împlini și rezultatul ei. – V. împlini.

implinit
ÎMPLINÍT, -Ă, împliniți, -te, adj. 1. (Despre noțiuni de timp) Întreg, complet. 2. (Despre oameni) Bine făcut, proporționat. ♦ Durduliu, grăsuț. – V. împlini.

impodobi
ÎMPODOBÍ, împodobesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) găti, a(-și) pune podoabe. ♦ Tranz. A garnisi, a orna. ♦ Tranz. Fig. (Rar) A da culoare, relief (prin adăugarea unei podoabe); a agrementa. – În + podoabă.

impodobire
ÎMPODOBÍRE, împodobiri, s.f. Acțiunea de a (se) împodobi; decorare, înfrumusețare; (concr.) podoabă, ornament. – V. împodobi.

impodobit
ÎMPODOBÍT, -Ă, împodobiți, -te, adj. Care este gătit, căruia i s-au pus podoabe. ♦ Înfrumusețat. – V. împodobi.

imponcisa
ÎMPONCIȘÁ, împoncișez, vb. I. (Înv.) 1. Refl. recipr. A veni în conflict cu cineva sau cu ceva, a fi în dezacord; a se contrazice. 2. Tranz. A înfige un obiect ascuțit; a împlânta. – În + poncif.

imponcisare
ÎMPONCIȘÁRE, împoncișări, s.f. (Înv.) Acțiunea de a (se) împoncișa și rezultatul ei; conflict; împotrivire. [Var.: împuncișáre s.f.] – V. împoncișa.

imponcisat
ÎMPONCIȘÁT, -Ă, imponcișați, -te, adj. (Înv.) Așezat ponciș; încrucișat. – V. împoncișa.

impopora
ÎMPOPORÁ, împoporez, vb. I. Tranz. (Rar) A popula un teritoriu. – În + popor.

impoporare
ÎMPOPORÁRE s.f. (Rar) Acțiunea de a împopora; populare. – V. împopora.

impopota
ÎMPOPOȚÁ, împopoțez, vb. I. Refl. și tranz. (Reg.) A (se) împopoțona. – Et. nec.

impopotona
ÎMPOPOȚONÁ, împopoțonez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) găti cu (prea) multe podoabe (de prost gust); a (se) înzorzona, a (se) împopoța, a (se) înțoțona. – Et. nec.

impopotonare
ÎMPOPOȚONÁRE s.f. Acțiunea de a (se) împopoțona și rezultatul ei; înzorzonare. – V. împopoțona.

impopotonat
ÎMPOPOȚONÁT, -Ă, împopoțonați, -te, adj. Împodobit în mod exagerat și de obicei cu lucruri, cu podoabe de prost gust; înzorzonat, înțoțonat. – V. împopoțona.

impotmoli
ÎMPOTMOLÍ, împotmolesc, vb. IV. Refl. A se înțepeni în nămol, în nisip etc.; a se îngloda, a se înnămoli. ♦ (Despre albia unei ape curgătoare) A se înnămoli, a se îngusta din cauza aluviunilor. ♦ Fig. A nu putea fi dus până la capăt, soluționat, rezolvat. – În + potmol.

impotmolire
ÎMPOTMOLÍRE, împotmoliri, s.f. Acțiunea de a se împotmoli și rezultatul ei; înnămolire. – V. împotmoli.

impotriva
ÎMPOTRÍVA prep. (Construit cu gen.) Contra, în contra, în ciuda. ♦ (Rar) Către, spre. ♦ (Înv.) În fața. – Din împotrivă.

impotriva
ÎMPOTRÍVĂ adv. În contra, contrar. ♢ Expr. A fi (sau a sta, a se pune etc.) împotrivă = a se împotrivi, a rezista. A zice (sau a răspunde, a vorbi etc.) împotrivă = a contrazice. ♦ (Rar) În față. [Var.: (reg.) împrotívă adv.] – În + potrivă.

impotriveala
ÎMPOTRIVEÁLĂ, împotriveli, s.f. (Rar) Faptul de a se împotrivi; împotrivire, opoziție, rezistență. – Împotrivi + suf. -eală.

impotrivi
ÎMPOTRIVÍ, împotrivesc, vb. IV. Refl. A nu fi de acord, a sta, a fi, a se pune împotrivă; a se opune. – Din împotrivă.

impotrivire
ÎMPOTRIVÍRE, împotriviri, s.f. Acțiunea de a se împotrivi și rezultatul ei; opoziție, rezistență, opunere, împotriveală. – V. împotrivi.

impotrivit
ÎMPOTRIVÍT, -Ă, împotriviți, -te, adj. (Înv., rar) Opus, contrar. – V. împotrivi.

impotrivitor
ÎMPOTRIVITÓR, -OÁRE, împotrivitori, -oare, s.m. și f., adj. (Înv.) (Persoană) care se opune, care este împotrivă; p. ext. dușman. [Var.: împrotivitór, -oáre s.m. și f., adj.] – Împotrivi + suf. -tor.

impovara
ÎMPOVĂRÁ, împovărez, vb. I. Tranz. și refl. A pune o povară pe cineva sau a lua asupra sa o povară, a (se) încărca din greu; a (se) îngreuna. – În + povară.

impovarare
ÎMPOVĂRÁRE s.f. Acțiunea de a (se) împovăra. – V. împovăra.

impovarat
ÎMPOVĂRÁT, -Ă, împovărați, -te, adj. Încărcat cu o povară; îngreunat. ♦ Fig. Năpădit de tristețe, tulburat de frământări sufletești. – V. împovăra.

impovarator
ÎMPOVĂRĂTÓR, -OÁRE, împovărători, -oare, adj. Care împovărează; copleșitor. – Împovăra + suf. -ător.

imprastia
ÎMPRĂȘTIÁ, împrắștii, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face să plece sau să fugă ori a pleca, a fugi în toate părțile; a (se) risipi, a (se) răspândi, a (se) răzleți. ♦ P. anal. A (se) risipi prin cădere, prin rupere, prin răsturnare. ♦ Tranz. Fig. A face să dispară gândurile, a risipi o stare sufletească (apăsătoare). 2. Refl. (Despre lichide) A se răspândi, a se difuza. ♦ Tranz. și refl. P. gener. (Adesea fig.) A (se) întinde, a (se) difuza, a (se) răspândi. [Pr.: -ti-a] – În + praștie.

imprastiat
ÎMPRĂȘTIÁT, -Ă, împrăștiați, -te, adj. 1. (Despre oameni) Distrat, zăpăcit; dezordonat, dezorganizat. 2. (Despre lucruri) Aflat în dezordine, risipit. [Pr.: -ti-at] – V. împrăștia.

imprastiere
ÎMPRĂȘTIÉRE, împrăștieri, s.f. Acțiunea de a (se) împrăștia; risipire, răspândire. [Pr.: -ti-e-] – V. împrăștia.

imprastietor
ÎMPRĂȘTIETÓR, -OÁRE, împrăștietori, -oare, adj. 1. (Rar) Care împrăștie; care difuzează. 2. (Înv.) Risipitor. [Pr.: -ti-e-] – Împrăștia + suf. -tor.

imprejmui
ÎMPREJMUÍ, împrejmuiesc, vb. IV. Tranz. A pune, a așeza un gard, pietre etc. de jur împrejurul unul loc pentru a-l delimita de rest; a îngrădi. ♦ Fig. A înconjura, a împresura. – În + preajmă + suf. -ui.

imprejmuire
ÎMPREJMUÍRE, împrejmuiri, s.f. 1. Acțiunea de a împrejmui; împrejmuit^1. 2. (Concr.) Îngrăditură; gard. 3. (Înv.) Împrejurime. – V. împrejmui.

imprejmuit
ÎMPREJMUÍT^1 s.n. Faptul de a împrejmui; împrejmuire (1). – V. împrejmui.

ÎMPREJMUÍT^2, -Ă, împrejmuiți, -te, adj. (Despre locuri, terenuri etc.) Care este închis de jur împrejur (cu gard); îngrădit. – V. împrejmui.

imprejmuitor
ÎMPREJMUITÓR, -OÁRE, împrejmuitori, -oare, adj. Care împrejmuiește. ♦ Înconjurător. [Pr.: -mu-i-] – Împrejmui + suf. -tor.

imprejur
ÎMPREJÚR adv. În (sau pe) locul înconjurător; în jur. ♢ Loc. adv. (De) jur împrejur = din (sau în) toate părțile, în jur. ♢ Expr. (La) stânga-mprejur! comandă (militară) de întoarcere îndărăt prin învârtire de 180° spre stânga. – În + pre + jur.

imprejura
ÎMPREJURÁ, împréjur, vb. I. Tranz. (Înv.) A ocoli de jur împrejur, a cuprinde din toate părțile; a înconjura. ♦ (Reg.) A lega un obiect cu o sfoară etc. trecută împrejur; a încinge. – Lat. pop. inpergyrare sau din împrejur.

imprejurare
ÎMPREJURÁRE, împrejurări, s.f. Situație în care se află cineva; circumstanță; întâmplare. ♢ Loc. adv. După împrejurări = potrivit situației; de la caz la caz. – V. împrejura.

imprejurime
ÎMPREJURÍME, împrejurimi, s.f. Locul sau ținutul dimprejur; preajmă, vecinătate, împrejmuire (3). – Împrejur + suf. -ime.

imprejurul
ÎMPREJÚRUL prep. (Construit cu gen.; arată spațiul înconjurător în raport cu cineva sau cu ceva) În jurul... Se adunase lume împrejurul casei. – Din împrejur.

impresura
ÎMPRESURÁ, împresór, vb. I. Tranz. 1. A înconjura din toate părțile; a încadra (4). ♦ A cuprinde cu brațele, cu mâinile; a îmbrățișa. 2. A încercui pentru a prinde, a cuceri etc. 3. (Înv.) A deposeda pe cineva în mod abuziv. [Prez. ind. și: împrésur] – Probabil lat. *impressoriare (< pressorium).

impresurare
ÎMPRESURÁRE, împresurări, s.f. Acțiunea de a împresura și rezultatul ei. – V. împresura.

impresurat
ÎMPRESURÁT, -Ă, împresurați, -te, adj. Cuprins din toate părțile; învăluit, năpădit. – V. împresura.

impreuna
ÎMPREUNÁ, împreunez, vb. I.1. Tranz. și refl. A (se) aduna la un loc; a (se) uni, a (se) îmbina. ♦ Tranz. (Rar) A întruni, a cumula. 2. Refl. recipr. și tranz. fact. A săvârși sau a face să săvârșească actul sexual; a (se) împerechea. [Pr.: -pre-u-. Prez. ind. și: (reg.) împreún] – Din împreună.

impreunare
ÎMPREUNÁRE, împreunări, s.f. Acțiunea de a (se) împreuna și rezultatul ei. [Pr.: -pre-u-] – V. împreuna.

impreunat
ÎMPREUNÁT, -Ă, împreunați, -te, adj. Care este unit cu altul (într-un tot); îmbinat; încheiat^2. [Pr.: -pre-u-] – V. împreuna.

impreuna
ÎMPREÚNĂ adv. La un loc; laolaltă, depreună, delaolaltă. – În + preună (< pre + una).

impricina
ÎMPRICINÁ, împricinez, vb. I. Refl. recipr. (Pop.) A găsi pricină de judecată (cu cineva); a se judeca cu cineva. – În + pricină.

impricinat
ÎMPRICINÁT, -Ă, împricinați, -te, adj., s.m. și f. (Cel) care este implicat, acuzat într-un proces; (cel) care este parte într-un proces. – V. împricina.

imprieteni
ÎMPRIETENÍ, împrietenesc, vb. IV. Refl. și tranz. A deveni prieten cu cineva sau a face pe cineva prieten. [Pr.: -pri-e-. – Var.: (reg.) împrietiní vb. IV] – În + prieten.

imprietenire
ÎMPRIETENÍRE s.f. Faptul de a (se) împrieteni. [Pr.: -pri-e-] – V. împrieteni.

imprietini
ÎMPRIETINÍ vb. IV. v. împrieteni.

imprimavara
ÎMPRIMĂVĂRÁ, pers. 3 împrimăvărează, vb. I. Refl. impers. A se face primăvară. – În + primăvară.

improprietari
ÎMPROPRIETĂRÍ, împroprietăresc, vb. IV. Tranz. (Despre stat) A atribui cuiva drepturi de proprietate asupra unui teren, asupra unei locuințe. [Pr.: -pri-e-] – În + proprietar.

improprietarire
ÎMPROPRIETĂRÍRE, împroprietăriri, s.f. Acțiunea de a împroprietări și rezultatul ei. [Pr.: -pri-e-] – V. împroprietări.

improspata
ÎMPROSPĂTÁ, împrospătez, vb. I. 1. Tranz. A face să fie din nou proaspăt, prin schimbare, prin înlocuire. 2. Tranz. și refl. A (se) reînnoi. ♦ A (se) înviora. – În + proaspăt.

improspatare
ÎMPROSPĂTÁRE s.f. Acțiunea de a (se) împrospăta și rezultatul ei; înnoire, înviorare. – V. împrospăta.

improspatat
ÎMPROSPĂTÁT, -Ă, împrospătați, -te, adj. Înnoit; înviorat. – V. împrospăta.

improsca
ÎMPROȘCÁ, împróșc, vb. I. Tranz. 1. A împrăștia apă sau noroi stropind în toate părțile; (adesea fig.) a stropi pe cineva cu apă, cu noroi etc. ♦ Spec. (Tehn.) A împrăștia sub presiune un lichid sau o pulbere pe suprafața unui obiect. 2. A arunca întruna, a zvârli fără încetare în toate părțile proiectile, pietre etc.; a arunca cu ceva asupra cuiva. – Cf. bg. p r ă s k a m, scr. p r s k a t i.

improscare
ÎMPROȘCÁRE, împroșcări, s.f. Acțiunea de a împroșca; stropire; împroșcătură (1). – V. împroșca.

improscatura
ÎMPROȘCĂTÚRĂ, împroșcături, s.f. 1. Împroșcare. 2. (Concr.) Urmă lăsată prin împroșcare; stropitură, pată. – Împroșca + suf. -ătură.

improtiva
ÎMPROTÍVĂ adv. v. împotrivă.

improtivitor
ÎMPROTIVITÓR, -OÁRE s.m. și f., adj. v. împotrivitor.

imprumut
ÎMPRUMÚT, împrumuturi, s.n. 1. Faptul de a (se) împrumuta; (concr.) obiect sau sumă de bani împrumutată. ♢ Loc. adj. De împrumut = care este împrumutat. ♢ Expr. A fi ca de împrumut sau apărea de împrumut = a nu i se potrivi cuiva. ♢ Loc. vb. A da (sau a lua) cu împrumut = a împrumuta (1). 2. Cuvânt, construcție lexicală etc. luată din altă limbă. Împrumut lingvistic. – Lat. in promutuum.

imprumuta
ÎMPRUMUTÁ, împrumút, vb. I. Tranz. și refl.1. A da cuiva sau a lua de la cineva un bun care urmează să fie restituit. 2. A adopta cuvinte, obiceiuri etc.; p. ext. a imita. – Lat. *impromutare sau din împrumut.

imprumutare
ÎMPRUMUTÁRE s.f. Acțiunea de a împrumuta și rezultatul ei. – V. împrumuta.

imprumutat
ÎMPRUMUTÁT, -Ă, împrumutați, -te, adj. Care este luat sau dat cu împrumut. ♦ (Despre cuvinte, obiceiuri etc.) Care este din altă limbă sau de la alt popor. ♦ Imitat. – V. împrumuta.

imprumutator
ÎMPRUMUTĂTÓR, -OÁRE, împrumutători, -oare, s.m. și f. Persoană care împrumută sau de la care se împrumută ceva. – Împrumuta + suf. -ător.

impuia
ÎMPUIÁ, împuiez, vb. I. Tranz. (în expr.) A împuia capul (sau urechile) cuiva = a face să intre în mintea cuiva o idee, insistând asupra ei; a ameți pe cineva cu vorbăria. [Pr.: -pu-ia. – Prez. ind. și: (reg.) împúi] – În + pui.

impuncisare
ÎMPUNCIȘÁRE s.f. v. împoncișare.

impungaci
ÎMPUNGÁCI, -CE, împungaci, -ce, adj. (Reg., despre vite cornute) Împungător (2). – Împunge + suf. -aci.

impungator
ÎMPUNGĂTÓR, -OÁRE, împungători, -oare, adj. (Reg.) 1. Care împunge, care are vârful ascuțit. ♦ Fig. (Despre ochi, privire) Pătrunzător, scrutător. ♦ Fig. (Despre vorbe) Înțepător, mușcător. 2. (Despre vite cornute) Care are năravul de a lovi cu coarnele, care împunge (2); împungaci. – Împung (prez. ind. al lui împunge) + suf. -ător.

impunge
ÎMPÚNGE, împúng, vb. III. 1. Tranz. și refl. A (se) înțepa. ♦ Tranz. A îmboldi un animal. ♦ Tranz. Fig. A ironiza, a persifla. 2. Tranz. A lovi cu coarnele. [Perf. s. împunsei, part. împuns] – Lat. impungere.

impungere
ÎMPÚNGERE, împungeri, s.f. Acțiunea de a (se) împunge și rezultatul ei; înțepare. – V. împunge.

impunsatura
ÎMPUNSĂTÚRĂ, împunsături, s.f. 1. (La cusături) Împungere cu acul; p. ext. locul unde a pătruns acul (sau vârful ascuțit al altui obiect). ♦ Înțepătură (1). Degete pline de împunsături. 2. Fig. Înțepătură (2). – Împuns (part. lui împunge) + suf. -ătură.

impupi
ÎMPUPÍ, împupesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A îmboboci; a înmuguri. – În + pupi. Cf. scr. p u p i t i „a îmboboci”.

impupit
ÎMPUPÍT, -Ă, împupiți, -te, adj. (Reg.) Îmbobocit; înmugurit. – V. împupi.

impurpura
ÎMPURPURÁ, împurpurez, vb. I. Refl. A se înroși. [Prez. ind. și: (reg.) împúrpur] – În + purpură.

impurpurare
ÎMPURPURÁRE, împurpurări, s.f. Acțiunea de a se împurpura și rezultatul ei. – V. împurpura.

impusca
ÎMPUȘCÁ, împúșc, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) omorî sau a (se) răni cu proiectilul tras de o armă de foc. ♢ Expr. (Tranz.; fam.) A împușca francul = a fi în mare lipsă de bani; a trăi din expediente. 2. Intranz. A face să iasă prin explozie proiectilul unei arme de foc; fig. a produce pocnete (ca cele) de pușcă. ♢ Compus: împușcă-n-lună s.m. invar. = om îndrăzneț, dar nesocotit. ♦ A face să explodeze o încărcătură explozivă. 3. Intranz. (pers. 3) (Despre vopsele, tencuieli și despre pereții pe care sunt aplicate) A se degrada (la suprafață) prin umflare, cojire etc.; a se coșcovi, a se scoroji, a se coji. 4. Tranz. A introduce, cu un aparat special, cuie într-o suprafață betonată. – În + pușcă.

impuscare
ÎMPUȘCÁRE, împușcări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) împușca și rezultatul ei. 2. Operație de rupere în bucăți a unei roci prin explodarea încărcăturilor de mină. – V. împușca.

impuscat
ÎMPUȘCÁT, -Ă, împușcați, -te, adj. 1. Care a fost omorât prin împușcare. ♢ (Expr.) A fugi (sau a ieși, a se duce) (ca) împușcat = a fugi, a se duce repede, glonț. 2. (Despre vopsele, tencuieli și despre pereții pe care sunt aplicate) Care s-a degradat (la suprafață) prin umflare, cojire etc.; coșcovit, scorojit, cojit. 3. (Despre pereți de beton) în care s-au introdus, cu un aparat special, cuie. – V. împușca.

impuscatura
ÎMPUȘCĂTÚRĂ, împușcături, s.f. 1. Zgomot produs de explozia încărcăturii unei arme de foc; pocnet de pușcă. 2. Încărcătură explozivă introdusă într-o rocă sau într-un zăcământ de minereu spre a le sfărâma. – Împușca + suf. -ătură.

imputernici
ÎMPUTERNICÍ, împuternicesc, vb. IV. Tranz. 1. A da cuiva puterea de a face ceva. ♦ (Jur.) A da mandat, a autoriza. 2. Tranz. și refl. (Înv. și pop.) A da sau a prinde putere, a(-și) reface forțele, a (se) face mai puternic; a (se) întări. – În + puternic.

imputernicire
ÎMPUTERNICÍRE, împuterniciri, s.f. 1. Acțiunea de a împuternici și rezultatul ei. ♦ (Jur.) Mandat, procură. 2. (Rar) Întărire, fortificare. ♦ Intensificare. – V. împuternici.

imputernicit
ÎMPUTERNICÍT, -Ă, împuterniciți, -te, s.m. și f. Persoană autorizată a săvârși ceva în numele altcuiva; mandatar. – V. împuternici.

imputi
ÎMPUȚÍ, împút, vb. IV. 1. Refl. A căpăta miros rău din cauza alterării; a intra în putrefacție. 2. Tranz. A umple o încăpere, un spațiu cu miros greu (de corp intrat în putrefacție). [Prez. ind. și: împuțésc] – În + puți.

imputiciune
ÎMPUȚICIÚNE, împuțiciuni, s.f. 1. (Rar) Miros greu; putoare. 2. (Concr.) Lucru urât mirositor; p. ext. murdărie. – Împuți + suf. -ciune.

imputina
ÎMPUȚINÁ, împuținez, vb. I. Refl. A se reduce ca număr, ca mărime; a se micșora, a descrește, a diminua, a scădea. ♢ Expr. A i se împuțina cuiva inima sau a se împuțina cu inima = a se descuraja; a se înfricoșa. – În + puțin.

imputinare
ÎMPUȚINÁRE, împuținări, s.f. Faptul de a se împuțina; reducere, micșorare, descreștere, diminuare, scădere. – V. împuțina.

imputinat
ÎMPUȚINÁT, -Ă, împuținați, -te, adj. Care a scăzut ca număr sau ca mărime, care s-a micșorat. ♦ Care a scăzut ca intensitate; care este diminuat; slăbit. – V. împuțina.

imputit
ÎMPUȚÍT, -Ă, împuțiți, -te, adj. 1. Care a intrat in putrefacție, care miroase urât din cauza alterării. 2. Murdar, neîngrijit. ♦ (Despre oameni; adesea substantivat) Leneș, trândav. – V. împuți.

in
ÎN prep. 1. (Indică interiorul spațiului unde are loc o acțiune, unde se află ceva, spre care are loc o mișcare) Intră în casă. ♦ (Indică suprafața pe care are loc o acțiune sau spațiul dintre obiecte unde se află ceva, unde se produce o mișcare) Se suie în pom. ♦ (Indică obiectul de care atârnă ceva) Pune-ți haina în cuier. ♦ (Indică o parte a corpului care este acoperită, îmbrăcată etc.) Și-a tras ghetele în picioare. Nu sta cu căciula în cap. ♦ La, în dreptul. Haină roasă în coate. 2. (Indică timpul în care se petrece o acțiune) În iunie se culeg cireșele. ♦ (Indică intervalul de timp care se scurge de la un anumit moment) După, peste. Pleci de mâine în două zile. 3. (Indică o cauză) Din pricina...; în urma... Pomul se clătina în vânt. Ochii-i ard în friguri. 4. (Indică scopul) Se duce în pețit. 5. (Indică instrumentul, relația) S-au înțeles în scris. 6. (Indică o comparație) În formă de..., ca... Fumul se ridică în spirală. 7. Conform cu, potrivit cu... Fiecare în legea lui. 8. (Introduce un complement indirect) Adâncit în gânduri. Casă transformată în muzeu. – Lat. in.

inadins
ÎNADÍNS adv. Cu un anumit scop, anume, intenționat. – În + adins.

inainta
ÎNAINTÁ, înaintez, vb. I. 1. Intranz. A merge înainte în spațiu, a se mișca spre cineva sau ceva aflat înainte; a avansa. ♦ Fig. A progresa. 2. Intranz. A merge înainte în timp; a se desfășura, a se dezvolta. 3. Tranz. A ridica pe cineva într-o funcție mai importantă; a avansa în grad. ♦ Intranz. A obține o funcție mai importantă, un grad mai mare. 4. Tranz. A expedia, a trimite, a da un act, o petiție, o lucrare administrativă etc. 5. Tranz. (Înv.) A avansa o sumă de bani. – Din înainte.

inaintare
ÎNAINTÁRE, înaintări, s.f. Acțiunea de a înainta și rezultatul ei. ♦ Avansare într-o funcție, într-o demnitate. ♦ (Sport; concr.) Totalitatea înaintașilor (4). ♦ Dezvoltare, progres, propășire. – V. înainta.

inaintas
ÎNAINTÁȘ, -Ă, înaintași, -e, adj., s.m. 1. Adj. (Despre animale de tracțiune, mai ales despre cai; adesea substantivat) Înhămat înaintea rotașilor. 2. Adj. (Rar) Care merge înainte, care este în față. 3. S.m. Persoană care, prin activitatea sau prin lucrările sale, a pregătit activitatea altora; precursor. 4. S.m. (Sport) Jucător din linia de atac a unei echipe de fotbal, rugbi, hochei etc. [Var.: (reg.) naintáș, -ă adj.] – Înainte + suf. -aș.

inaintat
ÎNAINTÁT, -Ă, înaintați, -te, adj. 1. Care este situat în față. 2. Care se detașează de ceilalți, situându-se înaintea lor prin cunoștințele și prin nivelul său intelectual; care se conduce după concepția cea mai avansată; progresist. 3. Avansat în timp; târziu. ♢ Înaintat în vârstă = bătrân. – V. înainta.

inainte
ÎNAÍNTE adv. I. (Cu sens local) În față. ♦ În locul dintâi, în frunte. ♦ (Cu valoare de interjecție) Îndemn de a înainta. II. (Cu sens temporal) 1. Mai devreme, mai întâi. ♢ Expr. Mai înainte = a) mai demult; b) mai repede (decât altcineva sau altceva). De mai înainte = de mai demult. Cu... (mai) înainte sau (mai) înainte cu..., arată cât timp a trecut de la întâmplarea de care este vorba. Înainte vreme = odinioară. ♢ Compus: înainte-mergător s.m. = înaintaș (3), precursor; p. ext. om cu vederi înaintate. 2. Mai departe, în continuare. ♢ Expr. De azi (sau aici, acum etc.) înainte = de azi (sau aici, acum etc.) încolo. [Var.: naínte adv.] – Lat. in ab ante.

inaintea
ÎNAÍNTEA prep. (Construit cu gen.) 1. (Cu sens local) În fața, dinaintea (cuiva sau a ceva). Înaintea ochilor. ♦ De față cu..., față de... 2. (Cu sens temporal) Anterior, mai devreme decât... – Din înainte.

inalbastri
ÎNALBĂSTRÍ vb. IV. v. înălbăstri.

inalt
ÎNÁLT, -Ă, înalți, -te, adj. 1. Care se ridică mult în sus; foarte ridicat. ♢ Frunte înaltă = frunte mare, lată. ♦ (Substantivat, n.) Înălțime. ♦ (Despre ființe) De statură mare. ♦ Care se găsește la înălțime (mare). 2. (Despre sunete) Ascuțit^2, subțire, acut. 3. (Despre tensiunea curentului electric, despre presiuni) Care are valoare sau măsură mare. ♦ (Despre frecvență) Cu un număr mare de perioade pe unitatea de timp. 4. Fig. Care este situat pe o treaptă ridicată în scara valorilor sau a importanței; superior; deosebit, important; distins, măreț. ♢ Înaltă fidelitate = calitate a unor aparate sau sisteme electroacustice de a reda cât mai fidel semnalele sonore (înregistrate); hi.-fi. [Var.: nalt, -ă adj.] – Lat. in altum.

inamora
ÎNAMORÁ, înamorez, vb. I. Refl. (Livr.) A se îndrăgosti. – În + amor (după fr. sénamourer).

inamorare
ÎNAMORÁRE, înamorări, s.f. (Livr.) Faptul de a se înamora; îndrăgostire. – V. înamora.

inamorat
ÎNAMORÁT, -Ă, înamorați, -te, adj. (Livr.) 1. Îndrăgostit. 2. De dragoste. – V. înamora.

inapoi
ÎNAPÓI adv. 1. În direcție contrară înaintării; în spate, îndărăt. ♢ Loc. vb. A da înapoi = a) a se retrage; b) fig. a ceda (într-o discuție) într-o acțiune; c) fig. a fi în declin, a regresa. ♦ (Înv.; cu trimitere la un pasaj anterior dintr-un text) Mai sus. 2. La locul de proveniență; în locul unde a fost mai înainte. ♢ Loc. vb. A da (ceva) înapoi = a restitui; a înapoia. ♢ Expr. A-și lua vorba înapoi = a-și retrage vorba, făgăduiala făcută; a reveni asupra celor spuse, rectificându-le. 3. Cu o treaptă îndărăt, într-un loc inferior altora ca valoare. 4. Mai demult, la o dată anterioară celei prezente. – În + apoi.

inapoia
ÎNAPÓIA^1 prep. (Construit cu gen.) În urma, îndărătul cuiva sau a ceva. – Din înapoi.

ÎNAPOIÁ^2, înapoiez, vb. I. 1. Tranz. A da înapoi; a restitui. ♦ Refl. A reveni, a se întoarce la locul de unde a plecat. 2. Refl. și intranz. Fig. (Înv.) A fi în declin, a regresa; a decădea. [Var.: (reg.) napoiá vb. I] – Din înapoi.

inapoiat
ÎNAPOIÁT, -Ă, înapoiați, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care are mintea insuficient dezvoltată; arierat. 2. (Despre persoane, popoare, țări etc.) Care a rămas în urmă din punct de vedere politic, social, cultural, economic etc. – V. înapoia^2.

inapoiere
ÎNAPOIÉRE, înapoieri, s.f. Acțiunea de a (se) înapoia^2. ♢ Înapoiere mintală = dezvoltare mintală inferioară la un individ, față de vârsta pe care o are; insuficientă dezvoltare psihică și intelectuală a unui individ. – V. înapoia^2.

inaripa
ÎNARIPÁ, înaripez, vb. I. Refl. A prinde aripi; a-și lua avânt; a întraripa. ♦ Tranz. (Poetic) A da avânt, a însufleți. – În + aripi.

inaripat
ÎNARIPÁT, -Ă, înaripați, -te, adj. Care are aripi, cu aripi; aripat, întraripat. ♦ Fig. Plin de elan, avântat. – V. înaripa.

inarma
ÎNARMÁ, înarmez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) procura arme; a (se) pregăti pentru luptă prin înzestrare cu armament; a (se) întrarma, a (se) arma. ♢ Expr. (Refl.) A se înarma cu răbdare = a-și impune răbdare, a aștepta cu stăpânire de sine desfășurarea faptelor. – În + armă.

inarmare
ÎNARMÁRE, înarmări, s.f. Acțiunea de a (se) înarma. – V. înarma.

inarmat
ÎNARMÁT, -Ă, înarmați, -te, adj. (Despre persoane sau despre colectivități) Care este înzestrat cu arme; care are arme asupra sa; care este pregătit pentru luptă. ♢ Expr. Înarmat până în dinți (sau din cap până în picioare) = foarte bine înarmat. – V. înarma.

inaura
ÎNAURÁ vb. I. v. înauri.

inauri
ÎNAURÍ, înauresc, vb. IV. Tranz. (Rar) A auri. [Pr.: -na-u-. – Var.: (reg.) înaurá vb. I] – În + aur.

inaurit
ÎNAURÍT, -Ă, înauriți, -te, adj. (Pop.) Care este aurit. [Pr.: -na-u-] – V. înauri.

inavuti
ÎNAVUȚÍ, înavuțesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) îmbogăți (1). – În + avut (după îmbogăți).

inabuseala
ÎNĂBUȘEÁLĂ, înăbușeli, s.f. Zăduf; p. ext. aer greu. – Înăbuși + suf. -eală.

inabusi
ÎNĂBUȘÍ, înắbuș, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A nu mai putea sau a face pe cineva să nu mai poată respira; a (se) sufoca. 2. Tranz. (Despre buruieni) A împiedica creșterea și dezvoltarea plantelor; a năpădi. 3. Tranz. Fig. A potoli, prin violență, manifestări, acțiuni sau mișcări sociale; a reprima. ♦ A face să nu se vadă, să nu se audă, să nu se simtă; a ascunde. Și-a înăbușit un oftat. 4. Tranz. (în expr.) A înăbuși focul = a stinge focul sau a-l face să ardă mocnit. – În + năbuși.

inabusire
ÎNĂBUȘÍRE s.f. Acțiunea de a (se) înăbuși; sufocare; fig. reprimare. – V. înăbuși.

inabusit
ÎNĂBUȘÍT, -Ă, înăbușiți, -te, adj. 1. (Despre sunete, voce) Fără putere, stins, înecat. 2. (Despre alimente) Fiert în aburi (vasul fiind acoperit cu un capac). – V. înăbuși.

inabusitor
ÎNĂBUȘITÓR, -OÁRE, înăbușitori, -oare, adj. Care înăbușă (1); sufocant, asfixiant. – Înăbuși + suf. -tor.

inaclai
ÎNĂCLĂÍ, înăclăiesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) murdări (cu o substanță lipicioasă). – În + năclăi.

inacreala
ÎNĂCREÁLĂ s.f. (Pop.) Substanță acră cu care se înăcrește o mâncare; mâncare acră sau înăcrită. – Înăcri + suf. -eală.

inacri
ÎNĂCRÍ, înăcresc, vb. IV. Refl. și tranz. (Pop.) A (se) acri; p. ext. a (se) strica, a (se) altera; fig. (despre oameni) a deveni sau a face pe cineva să devină posac, ursuz. ♢ Expr. (Refl.) A i se înăcri (cuiva sufletul de cineva sau de ceva) = a-i fi (cuiva) lehamite de cineva sau de ceva; a se plictisi, a se sătura de cineva sau de ceva. – În + acru.

inacrire
ÎNĂCRÍRE s.f. Acțiunea de a (se) înăcri și rezultatul ei. – V. înăcri.

inacrit
ÎNĂCRÍT, -Ă, înăcriți, -te, adj. Acrit; p. ext. stricat, alterat. ♦ Fig. (Despre oameni) Posac, ursuz. – V. înăcri.

inaduseala
ÎNĂDUȘEÁLĂ, înădușeli, s.f. (Reg.) Nădușeală. – Înăduși + suf. -eală.

inadusi
ÎNĂDUȘÍ, înădușesc, vb. IV. Intranz., tranz. și refl. (Reg.) A (se) năduși. – În + năduși.

inadusit
ÎNĂDUȘÍT, -Ă, înădușiți, -te, adj. (Reg.) Nădușit. – V. înăduși.

inalbastri
ÎNĂLBĂSTRÍ, înălbăstresc, vb. IV. Intranz. și refl. A deveni albastru; p. ext. (despre oameni) a se învineți (de mânie). ♦ Tranz. A da unui obiect culoarea albastră; a colora, a vopsi în albastru. [Var.: (reg.) înalbăstrí vb. IV] – În + albăstri.

inalbi
ÎNĂLBÍ, înălbesc, vb. IV. Tranz. A face să devină alb. ♦ Intranz. și refl. (Rar) A deveni alb, a părea alb. [Var.: (reg.) nălbí vb. IV] – În + albi.

inalbire
ÎNĂLBÍRE, înălbiri, s.f. Acțiunea de a (se) înălbi și rezultatul ei; înălbit^1. ♦ (Hort.) Creștere forțată a unor legume la întuneric pentru a obține frunze și pețioluri de culoare albă-gălbuie, lipsite de amăreală. – V. înălbi.

inalbit
ÎNĂLBÍT^1 s.n. Faptul de a înălbi; înălbire. – V. înălbi.

ÎNĂLBÍT^2, -Ă, înălbiți, -te, adj. Albit^2. [Var.: (reg.) nălbít, -ă adj.] – V. înălbi.

inalticel
ÎNĂLTICÉL, -EÁ, -ÍCĂ, înălticei, -ele, adj. Înăltuț. [Var.: (reg.) nălticél, -eá, -ícă adj.] – Înalt + suf. -icel.

inaltisor
ÎNĂLTIȘÓR, -OARĂ, înăltișori, -oare, adj. Înăltuț. [Var.: năltișór, -oáră adj.] Înalt + suf. -ișor.

inaltut
ÎNĂLTÚȚ, -Ă, înăltuți, -e, adj. Diminutiv al lui înalt; înălticel, înăltișor. [Var.: (pop.) năltúț, -ă adj.] – Înalt + suf. -uț.

inalta
ÎNĂLȚÁ, înálț, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) îndrepta în sus; a (se) ridica. ♢ Expr. (Tranz.) A(-și) înălța ochii = a privi în sus. (Intranz.) A înălța din umeri = a ridica din umeri în semn de nedumerire, de neștiință, de nepăsare etc. ♦ Tranz. A face să fie mai înalt prin ridicare și așezare pe un obiect situat mai sus etc. ♦ Refl. (Rar; cu determinarea „pe cal”, „în șa”) A se urca pe cal; a încăleca. 2. Refl. A deveni mai înalt; a crește. 3. Refl. (Despre clădiri, monumente etc.) A apărea, a se ivi (în toată înălțimea). 4. Tranz. A construi, a clădi. A înălța o casă. 5. Tranz. A ridica vocea, tonul; a pronunța tare. ♦ Refl. (Despre voce, glas, sunete) A se auzi (limpede). 6. Tranz. A ridica pe cineva în rang. ♦ Fig. A ridica din punct de vedere spiritual. Poezia înalță sufletul. ♦ Refl. A se arăta trufaș; a se mândri. [Var.: (reg.) nălțá vb. I] – Lat. inaltiare (< altus).

inaltare
ÎNĂLȚÁRE, înălțări, s.f. Acțiunea de a (se) înălța și rezultatul ei. ♦ (Înv.) Urcare a unui monarh pe tron. ♢ Înălțarea (Domnului) = numele unei sărbători creștine, care se ține la 40 de zile după Paști; Ispas. ♦ Fig. Progres, dezvoltare. – V. înălța.

inaltat
ÎNĂLȚÁT, -Ă, înălțați, -te, adj. (Înv.; ca termen de adresare domnitorilor, demnitarilor, prelaților etc.; de obicei precedat de „prea”) Mărit^4, slăvit. – V. înălța.

inaltator
ÎNĂLȚĂTÓR, -OÁRE, înălțători, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care înalță; fig. care ridică din punct de vedere spiritual. 2. S.n. Dispozitiv mecanic sau optic de ochire la puști, la mitraliere și la tunuri, care permite să se dea țevii înclinarea necesară pentru a lovi ținta. – Înălța + suf. -ător.

inaltatura
ÎNĂLȚĂTÚRĂ s.f. (Rar) Ridicătură (de pământ); înălțime. – Înălța + suf. -ătură.

inaltime
ÎNĂLȚÍME, înălțimi, s.f. 1. Distanță de la nivelul pământului (sau de la un nivel orizontal) până la un punct situat deasupra lui; dimensiune a unui lucru sau a unei ființe, măsurată de la bază până la partea cea mai ridicată. ♦ (Mat.) Perpendiculară dusă din vârful anumitor corpuri sau figuri geometrice pe bază. 2. Punct ridicat deasupra nivelului pământului; p. ext. (la pl.) cer. ♦ Vârf, culme, înălțătură. 3. Numărul de vibrații pe secundă ale unui sunet. ♦ Calitate a unei voci, a unui instrument etc. de a cânta note înalte. 4. Fig. Stare de superioritate intelectuală, morală etc. ♢ Expr. A fi la înălțimea cerută (sau dorită, așteptată etc.) = a se prezenta așa cum cere situația. ♦ Grad, rang (înalt); p. ext. prețuire. 5. (Înv.; urmat de un pronume posesiv) Termen de adresare către o persoană cu funcție importantă. [Var.: (reg.) nălțíme s.f.] – Înalt + suf. -ime.

inaspri
ÎNĂSPRÍ, înăspresc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni aspru (la pipăit); a (se) aspri. ♦ Fig. A (se) face mai dur, mai sever, mai închis. ♦ Refl. (Despre trăsăturile feței) A căpăta o expresie de seriozitate, de severitate. 2. Refl. (Despre vreme) A se face mai rece. 3. Tranz. A face ca o situație să devină mai grea, să se înrăutățească. ♦ Refl. A se încorda, a se agrava. 4. Refl. (Despre vin) A căpăta un gust acidulat, a deveni înțepător; a pișca la limbă. – În + aspru.

inasprire
ÎNĂSPRÍRE s.f. Acțiunea de a (se) înăspri; înrăutățire, agravare; încordare, ascuțire. – V. înăspri.

inasprit
ÎNĂSPRÍT, -Ă, înăspriți, -te, adj. Care a devenit (mai) aspru ♦ Fig. Sever, neprietenos, dur. – V. înăspri.

inauntru
ÎNĂÚNTRU adv. În interior. [Var.: năúntru, (reg.) înlăúntru, înúntru, înlúntru adv.] – Probabil lat. [in] illac intro.

inauntrul
ÎNĂÚNTRUL prep. (Construit cu gen.) În interiorul, în mijlocul... [Var.: (reg.) înlăúntrul prep.] – Din înăuntru.

incadra
ÎNCADRÁ, încadrez, vb. I. 1. Tranz. A înrăma. 2. Refl. A se potrivi, a se armoniza cu mediul înconjurător. 3. Tranz. (Jur.) A cuprinde într-un text de lege o faptă, p. ext. un delincvent. 4. Tranz. (Rar) A înconjura, a împresura (1). 5. Tranz. și refl. A (se) angaja într-o întreprindere, într-o instituție ♦ Refl. A se integra într-un colectiv, într-o organizație, într-o acțiune etc. 6. Refl. A respecta o anumită limită de timp pentru săvârșirea unei acțiuni. – Din fr. encadrer.

incadrabil
ÎNCADRÁBIL, -Ă, încadrabili, -e, adj. Care poate fi încadrat. – Încadra + suf. -bil.

incadrare
ÎNCADRÁRE, încadrări, s.f. Acțiunea de a (se) încadra. – V. încadra.

incadratura
ÎNCADRATÚRĂ, încadraturi, s.f. (Livr.) Ramă. – Din it. inquadratura.

incai
ÎNCÁI adv. (Reg.) Cel puțin, măcar, barem. – În + cai (pl. înv. al lui cale).

incailea
ÎNCÁILEA adv. v. încaltea.

incalte
ÎNCÁLTE adv. v. încaltea.

incaltea
ÎNCÁLTEA adv. (Reg.) Cel puțin, măcar, barem. [Var.: încálte, încáilea adv.] – Incă + alta.

incapsula
ÎNCAPSULÁ, încapsulez, vb. I. Tranz. A astupa prin procedee mecanice sticle de bere, de apă minerală etc. cu o capsulă. – În + capsulă.

incapsulare
ÎNCAPSULÁRE, încapsulări, s.f. Acțiunea de a încapsula. – V. încapsula.

incarbonizare
ÎNCARBONIZÁRE s.f. Proces biochimic lent de transformare a substanțelor organice din plante în cărbuni. – În + carbonizare.

incarcera
ÎNCARCERÁ, încarcerez, vb. I. Tranz. A băga pe cineva la carceră; p. ext. a întemnița. – Din lat. incarcerare, fr. incarcérer.

incarcerare
ÎNCARCERÁRE, încarcerări, s.f. Acțiunea de a încarcera; întemnițare, detențiune. – V. încarcera.

incarna
ÎNCARNÁ vb. I. v. incarna.

incarnare
ÎNCARNÁRE, s.f. v. incarnare.

incarnat
ÎNCARNÁT, -Ă adj. v. incarnat.

incartirui
ÎNCARTIRUÍ, încartiruiesc, vb. IV. Tranz. A stabili locuințele trupei și ofițerilor dintr-o unitate militară într-o localitate; a cartirui. – În + cartirui.

incartiruire
ÎNCARTIRUÍRE, încartiruiri, s.f. Acțiunea de a încartirui și rezultatul ei; cartiruire. – V. încartirui.

incasa
ÎNCASÁ, încasez, vb. I. Tranz. A primi o sumă de bani; a obține valoarea în bani a unei polițe, a unui bilet de bancă etc. ♦ Fig. (Fam.) A primi lovituri. – Din it. incassare.

incasabil
ÎNCASÁBIL, -Ă, încasabili, -e, adj. Care poate fi încasat. – Încasa + suf. -bil (după fr. encaissable).

incasare
ÎNCASÁRE, încasări, s.f. Acțiunea de a încasa și rezultatul ei. – V. încasa.

incasator
ÎNCASATÓR, -OÁRE, încasatori, -oare, s.m. și f. Persoană care (deplasându-se pe teren) se ocupă cu primirea banilor datorați de public unei întreprinderi. ♦ (Ieșit din uz) Persoană care taxa călătorii unui autobuz, unui tramvai etc. – Încasa + suf. -tor.

incastelura
ÎNCASTELÚRĂ, încasteluri, s.f. (Med. vet.) Deformare a copitei la animale. [Var.: incastelúră s.f.)- Din fr. encastelure.

incastra
ÎNCASTRÁ, încastrez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A realiza o legătură între două elemente ale unui ansamblu pentru a împiedica mișcarea lor. – Din fr. encastrer.

incastrare
ÎNCASTRÁRE, încastrări, s.f. Acțiunea de a încastra și rezultatul ei. – V. încastra.

incazarma
ÎNCAZARMÁ, încazarmez, vb. I. Tranz. A instala ostașii în cazarmă; a reține ostașii ziua și noaptea în cazarmă. – În + cazarmă.

incazarmare
ÎNCAZARMÁRE s.f. Acțiunea de a încazarma. – V. încazarma.

inca
ÎNCĂ adv. I. (Cu sens modal) 1. în plus, pe deasupra. Au venit încă două persoane. ♢ Expr. Ba încă (sau și încă) = chiar mai mult decât atât. Dar încă = a) cu atât mai mult; b) (după o propoziție negativă) cu atât mai puțin. (Și) încă cum = foarte mult, în mare măsură. Încă pe atât(a) = dublu. 2. (Reg.) De asemenea. 3. (Reg.) Chiar. II. (Cu sens temporal) 1. (Arată repetarea acțiunii) Din nou, iarăși. 2. Și acum, în continuare, mai. Încă durează. 3. (În propoziții negative) Până acum; până atunci. Încă nu mi-a răspuns. ♦ Deja. – Lat. unquam.

incaibara
ÎNCĂIBĂRÁ, încáibăr, vb. I. Refl. recipr. (Reg.) A se încăiera. – Et. nec.

incaiera
ÎNCĂIERÁ, încáier, vb. I. Refl. recipr. A se lua la bătaie, a începe o luptă; a se încăibăra. ♦ Tranz. (Rar) A ataca, a hărțui. – În + caier.

incaierare
ÎNCĂIERÁRE, încăierări, s.f. Acțiunea de a (se) încăiera și rezultatul ei; bătaie; încăierat, încăierătură. – V. încăiera.

incaierat
ÎNCĂIERÁT s.n. (Reg.) Încăierare. – V. încăiera.

incaieratura
ÎNCĂIERĂTÚRĂ s.f. (Rar) Încăierare. – Încăiera + suf. -ătură.

incalara
ÎNCĂLĂRA, încălărez, vb. I. Refl. (Înv.) A se urca pe cal; a încăleca. – În + călare.

incalarare
ÎNCĂLĂRÁRE s.f. (Înv.) Acțiunea de a se încălăra; încălecare. – V. încălăra.

incalca
ÎNCĂLCÁ, încálc, vb. I. Tranz. A ocupa prin violență un teritoriu străin; a cotropi. ♦ Fig. A nu respecta o lege, a nesocoti un drept, o obligație etc. – În + călca.

incalcare
ÎNCĂLCÁRE, încălcări, s.f. Acțiunea de a încălca și rezultatul ei. – V. încălca.

incaleca
ÎNCĂLECÁ, încálec, vb. I. 1. Tranz. și intranz. A (se) sui pe cal, pe măgar etc.; a pune sau a sta călare; a călări, a încălăra. ♢ Expr. A încăleca pe nevoie = a ieși din sărăcie, din lipsuri, din dificultăți economice. ♦ P. anal. A se urca pe un obiect ca pe cal. 2. Refl. A se suprapune. 3. Tranz. Fig. A se face stăpân pe cineva; a domina, a supune. [Var.: (reg.) încălicá vb. I] – Lat. incaballicare.

incalecare
ÎNCĂLECÁRE, încălecări, s.f. Acțiunea de a (se) încăleca și rezultatul ei; încălărare. ♦ (Geol.) Ruptură produsă în scoarța pământului, însoțită de deplasarea unei mase de roci peste alta. – V. încăleca.

incalecat
ÎNCĂLECÁT, -Ă, încălecați, -te, adj. Suprapus. – V. încăleca.

incalica
ÎNCĂLICÁ vb. I. v. încăleca.

incalta
ÎNCĂLȚÁ, încálț, vb. I. 1. Refl. A-și trage ghetele, a-și pune încălțămintea. ♢ Tranz. Încalță copilul. 2. Tranz. A monta șine de fier pe obada roților unei căruțe, pe tălpile unei sănii etc. 3. Tranz. Fig. A înșela, a păcăli. – Lat. incalceare.

incaltare
ÎNCĂLȚÁRE, (2) încălțări, s.f. 1. Încălțat^1. 2. (Înv. și reg.; la pl.) Încălțăminte. 3. Spec. (Mar.) Afundarea ancorei în mâlul de pe fundul apei. – V. încălța.

incaltat
ÎNCĂLȚÁT^1 s.n. Faptul de a (se) încălța; încălțare. – V. încălța.

ÎNCĂLȚÁT^2, -Ă, încălțați, -te, adj. (Despre oameni) Care are încălțăminte în picioare; (despre picioare) cu încălțăminte. ♦ Fig. (Despre păsări) Cu tarsul acoperit de pene. – V. încălța.

incaltaminte
ÎNCĂLȚĂMÍNTE s.f. sg. Nume generic pentru ghete, pantofi, cizme, bocanci, papuci etc. – Lat. calciamentum (după încălța).

incaltatoare
ÎNCĂLȚĂTOÁRE s.f. v. încălțător.

incaltator
ÎNCĂLȚĂTÓR, încălțătoare, s.n. Obiect de metal, de material plastic sau de os în formă de limbă, care servește la introducerea piciorului în pantofi, ghete etc.; limbă. [Var.: încălțătoáre s.f.] – Încălța + suf. -ător.

incalusa
ÎNCĂLUȘÁ, încălușez, vb. I. Tranz. A pune un căluș. – În + căluș.

incalusat
ÎNCĂLUȘÁT, -Ă, încălușați, -te, adj. (Despre coarde sau instrumente cu coarde) Care are coardele ridicate și așezate pe o piesă specială, numită căluș. – V. încălușa.

incalzi
ÎNCĂLZÍ, încălzesc, vb. IV. 1. Tranz. A face să-i fie cuiva cald. ♦ (Despre surse de căldură) A face ca aerul, apa etc. să-și ridice temperatura. ♦ A expune ceva la o sursă de căldură pentru a-i ridica temperatura. 2. Refl. A i se face (cuiva) cald. ♦ (Despre vreme) A se face (mai) cald. 3. Refl. A se pregăti prin exerciții fizice înaintea unui efort sportiv. 4. Tranz. și refl. Fig. A (se) înflăcăra, a (se) entuziasma. – În + cald.

incalzire
ÎNCĂLZÍRE, încălziri, s.f. 1. Acțiunea de a (se) încălzi și rezultatul ei. ♢ Încălzire centrală = sistem de ridicare a temperaturii aerului dintr-o clădire prin folosirea unei surse unice producătoare de căldură, care difuzează, sub presiune, apă caldă sau aer încălzit în radiatoare special amenajate. ♦ Ansamblu al procedeelor de încălzire. 2. Complex de exerciții fizice efectuate înaintea unui antrenament, a unei competiții etc. pentru adaptarea organismului la potențial maxim. – V. încălzi.

incalzit
ÎNCĂLZÍT^1 s.n. Faptul de a încălzi. – V. încălzi.

ÎNCĂLZÍT^2, -Ă, încălziți, -te, adj. 1. Care a devenit cald. 2. Fig. Înflăcărat, entuziasmat. – V. încălzi.

incalzitor
ÎNCĂLZITÓR, -OÁRE, încălzitori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. (Rar; despre surse de căldură) Care răspândește căldură. 2. S.n. (Tehn.) Aparat sau instalație de încălzire. – Încălzi + suf. -tor.

incamite
Î́NCĂMITE adv. (Rar) Cu atât mai mult; (după o propoziție negativă) cu atât mai puțin. – Încă + mi + te.

incapastra
ÎNCĂPĂSTRÁ, încăpăstrez, vb. I. Tranz. A pune căpăstru unui cal, a lega un cal cu căpăstrul. [Var.: (reg.) încăpăstrí vb. IV] – În + căpăstru.

incapastrat
ÎNCĂPĂSTRÁT, -Ă, încăpăstrați, -te, adj. Cu căpăstrul pus. [Var.: (reg.) încăpăstrít, -ă adj.] – V. încăpăstra.

incapastri
ÎNCĂPĂSTRÍ vb. IV. v. încăpăstra.

incapastrit
ÎNCĂPĂSTRÍT, -Ă adj. v. încăpăstrat.

incapator
ÎNCĂPĂTÓR, -OÁRE, încăpători, -oare, adj. Care are volum utilizabil mare; în care încape mult; larg, spațios. – Încăpea + suf. -ător.

incapatana
ÎNCĂPĂȚÂNÁ, încăpățânez, vb. I. Refl. A stărui cu îndârjire într-o comportare voluntară, fără a ține seama de împrejurări; a se îndărătnici. ♦ (În sens favorabil) A se ambiționa într-o atitudine, pentru o idee etc. [Var.: (reg.) încăpăținá vb. I] – În + căpățână.

incapatanare
ÎNCĂPĂȚÂNÁRE, încăpățânări, s.f. Faptul de a se încăpățâna; cerbicie. [Var.: (reg.) încăpățináre s.f.] – V. încăpățâna.

incapatanat
ÎNCĂPĂȚÂNÁT, -Ă, încăpățânați, -te, adj. Care stăruie cu îndârjire și fără flexibilitate; îndărătnic. ♦ (În sens favorabil) Ambițios. [Var.: (reg.) încăpăținát, -ă adj.] – V. încăpățâna.

incapatina
ÎNCĂPĂȚINÁ vb. I. v. încăpățâna.

incapatinare
ÎNCĂPĂȚINÁRE s.f. v. încăpățânare.

incapatinat
ÎNCĂPĂȚINÁT, -Ă adj. v. încăpățânat.

incapea
ÎNCĂPEÁ, încáp, vb. II. Intranz. 1. A fi cuprins într-un spațiu. ♢ Expr. A nu-și (mai) încăpea în piele sau (tranz.) a nu-l mai încăpea (pe cineva) pielea de gras (sau de bucurie, de fericire, de mândrie) = a fi foarte gras sau a fi foarte fericit, foarte mândru. Nu (mai) încape vorbă (sau îndoială, discuție) sau (în forma interogativă) mai încape vorbă? = este cert, neîndoielnic. ♦ Tranz. A (putea) cuprinde ceva. ♢ Expr. A nu-l (mai) încăpea (pe cineva) locul (de bucurie, de veselie etc.) = a fi foarte bucuros. 2. (Fam.; în construcții negative, urmat de determinări introduse prin prep. „de”) A se împiedica de cineva, a fi nemulțumit, stingherit de prezența cuiva sau a ceva. 3. A trece, a străbate, a pătrunde pe undeva. 4. (În expr.) A încăpea pe mâna (sau pe mâinile) cuiva = a ajunge în posesiunea sau la discreția cuiva. Lat. *incapere.

incapere
ÎNCĂPÉRE, încăperi, s.f. Cameră, odaie. ♦ Volumul, spațiul, cuprinsul unui lucru. – V. încăpea.

incapui
ÎNCĂPUÍ, încăpuiesc, vb. IV. (Reg.) 1. Refl. A obține, a-și procura ceva; a (se) căpui. 2. Tranz. A pune mâna pe cineva sau ceva; a prinde, a căpui. – În + căpui.

incapuit
ÎNCĂPUÍT, -Ă, încăpuiți, -te, adj. (Reg.) Care are de toate; care are tot ce-i trebuie, căpuit. – V. încăpui.

incapusa
ÎNCĂPUȘÁ vb. I. v. încăpuși.

incapusat
ÎNCĂPUȘÁT, -Ă, încăpușați, -te, adj. (Reg.) Înmugurit. – V. încăpușa.

incapusi
ÎNCĂPUȘÍ, pers. 3 încăpușește, vb. IV. Intranz. (Reg.) A înmuguri. [Var.: încăpușá vb. I] – În + căpușă.

incaputa
ÎNCĂPUTÁ, încăputez, vb. I. Tranz. A pune căpute la încălțăminte; a căputa. – În + căpută.

incarca
ÎNCĂRCÁ, încárc, vb. I. 1. Tranz. A umple un vehicul, un recipient, un agregat de prelucrare etc. cu ceva. ♦ A pune un obiect greu sau mare într-un vehicul sau pe spinarea unei persoane ori a unui animal pentru a fi transportat. ♦ A introduce într-o armă de foc un cartuș sau un proiectil cu material exploziv. 2. Tranz. și refl. A (se) acoperi, a (se) umple (de...). 3. Tranz. Fig. A exagera cu scopul de a înșela. ♦ Spec. A adăuga prin înșelătorie un plus la socoteală. 4. Tranz. (În expr.) A-și încărca stomacul cu... = a mânca prea mult. A-și încărca sufletul cu... = a-și împovăra conștiința. A fi încărcat de ani = a fi în vârstă. 5. Tranz. A acumula energie într-o baterie electrică; a acumula sarcină electrică pe armăturile condensatoarelor electrice. – Lat. *incarricare.

incarcare
ÎNCĂRCÁRE, încărcări, s.f. Acțiunea de a (se) încărca: încărcătură (1). – V. încărca.

incarcat
ÎNCĂRCÁT^1 s.n. Faptul de a (se) încărca. – V. încărca.

ÎNCĂRCÁT^2, -Ă, încărcați, -te, adj. 1. (Despre un vehicul, un agregat de prelucrare etc.) Umplut, plin cu ceva. ♦ (Despre oameni sau animale) Care poartă o încărcătură. ♦ (Despre o gură de foc) Cu proiectilul introdus în armă. 2. (Despre plante) Plin de fructe sau de flori. 3. Fig. Exagerat, mărit (în scopul de a înșela). 4. (În sintagmele) Aer încărcat = aer viciat, greu de respirat. Atmosferă încărcată = a) atmosferă plină de electricitate, premergătoare unei furtuni; b) fig. stare de încordare, de tensiune. Stomac încărcat = stomac balonat din cauza mâncării excesive. Limbă încărcată = limbă cu înfățișare specifică unei indigestii. 5. (Despre acumulatoare electrice) În care s-a acumulat energie; (despre condensatoare electrice) ale cărui armături au sarcină electrică. – V. încărca.

incarcator
ÎNCĂRCĂTÓR, (1) încărcători, s.m., (2, 3) încărcătoare, s.n. 1. S.m. Persoană care încarcă un recipient, un cuptor etc., care alimentează cu combustibil o mașină cu aburi etc. 2. S.n. Aparat, dispozitiv, mașină cu care se încarcă un vehicul, un agregat etc. 3. S.n. Dispozitiv care permite să se introducă mai multe cartușe în magazia unei arme de foc cu repetiție. – Încărca + suf. -ător.

incarcatura
ÎNCĂRCĂTÚRĂ, încărcături, s.f. 1. Încărcare. 2. (Concr.) Ceea ce transportă sau poate transporta un vehicul, un vapor sau o ființă. ♦ Cantitate de explozibil cu care se încarcă o armă de foc; proiectilul introdus în armă. ♦ Explozibil introdus într-o gaură de mină. ♦ Materii prime și auxiliare introduse într-un vas, într-un recipient sau într-un cuptor în vederea desfășurării unui proces de fabricație. 3. Capacitate de încărcare. – Încărca + suf. -ătură.

incarunti
ÎNCĂRUNȚÍ, încărunțesc, vb. IV. Intranz. (Despre păr) A începe să albească; a deveni cărunt; (despre persoane) a începe să albească la păr; a cărunți; p. ext. a îmbătrâni. – În + cărunt.

incaruntire
ÎNCĂRUNȚÍRE s.f. Faptul de a încărunți. – V. încărunți.

incaruntit
ÎNCĂRUNȚÍT, -Ă, încărunțiți, -te, adj. (Despre păr) Care este cărunt; (despre oameni) cu părul cărunt; p. ext. bătrân. – V. încărunți.

incatarama
ÎNCĂTĂRĂMÁ, încătărămez, vb. I. Tranz. A încheia, a prinde îmbrăcămintea sau încălțămintea în catarame. – În + cataramă.

incatusa
ÎNCĂTUȘÁ, încătușez, vb. I. Tranz. A pune cuiva cătușe; p. ext. a lega pe cineva cu lanțuri; a înlănțui. ♦ Fig. (Despre sentimente, preocupări) A pune stăpânire pe cineva, a-l lipsi de libertatea spirituală. – În + cătușă.

incatusare
ÎNCĂTUȘÁRE, încătușări, s.f. Acțiunea de a încătușa și rezultatul ei. – V. încătușa.

incatusat
ÎNCĂTUȘÁT, -Ă, încătușați, -te, adj. Care este pus în cătușe; p. ext. legat cu lanțuri, înlănțuit. ♦ Fig. Care este lipsit de libertate spirituală. – V. încătușa.

incaina
ÎNCÂINÁ, încâinez, vb. I. Refl. (Rar) A deveni rău, câinos. ♦ A se încăpățâna. – În + câine.

incainit
ÎNCÂINÍT, -Ă, încâiniți, -te, adj. (Rar) Rău, câinos. ♦ Încăpățânat. – V. încâina.

incalceala
ÎNCÂLCEÁLĂ, încâlceli, s.f. Încâlcire. – Încâlci + suf. -eală.

incalci
ÎNCÂLCÍ, încâlcesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) încurca fire de ață, de păr etc. 2. Refl. Fig. (Despre gânduri, idei, acțiuni) A deveni neclar, confuz. – În + câlți.

incalcire
ÎNCÂLCÍRE, încâlciri, s.f. Acțiunea de a (se) încâlci și rezultatul ei; încurcătură; încâlceală, încâlcitură. – V. încâlci.

incalcit
ÎNCÂLCÍT, -Ă, încâlciți, -te, adj. (Despre fire de ață, de păr etc.) Încurcat^2. ♦ Fig. (Despre drumuri, străzi etc.) Întortocheat. ♦ Fig. (Despre gânduri, idei, vorbe etc.) Confuz, neclar, obscur. ♦ (Despre scris) Neciteț, ilizibil, neclar. – V. încâlci.

incalcitura
ÎNCÂLCITÚRĂ, încâlcituri, s.f. Încâlcire. – Încâlci + suf. -tură.

incanta
ÎNCÂNTÁ, încấnt, vb. I. 1. Tranz. A produce o stare de bucurie, de mulțumire, de entuziasm, de satisfacție; a fermeca, a fascina, a vrăji. 2. Tranz. și refl. A (se) amăgi, a (se) înșela, a (se) păcăli. – În + cânta (după fr. enchanter).

incantare
ÎNCÂNTÁRE, (2) încântări, s.f. 1. Starea celui încântat; sentiment de bucurie, de mulțumire, de entuziasm, de satisfacție; farmec, vrajă. 2. (Concr.) Aspect, fapt, lucru care produce o vie plăcere. – V. încânta.

incantat
ÎNCÂNTÁT, -Ă, încântați, -te, adj. Plin de bucurie, de mulțumire, de entuziasm; fermecat, vrăjit, fascinat. ♢ Expr. Încântat (de cunoștință), formulă de politețe prin care o persoană își exprimă mulțumirea când face cunoștință cu cineva. ♦ (Rar) Încântător. – V. încânta.

incantator
ÎNCÂNTĂTÓR, -OÁRE, încântători, -oare, adj. Care încântă; atrăgător, fermecător. – Încânta + suf. -ător.

incardosa
ÎNCÂRDOȘÁ, încârdoșez, vb. I. Refl. recipr. (Reg.) A se înhăita. – În + cardaș (Înv. „tovarăș” < tc., bg.).

incardui
ÎNCÂRDUÍ, încârduiesc, vb. IV. Tranz. și refl. A băga sau a intra în cârd cu cineva, a (se) întovărăși. – Din în cârd + suf. -ui.

incarliga
ÎNCÂRLIGÁ, încârlíg, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face ca un cârlig, a (se) îndoi, a (se) încovoia. ♦ A (se) încolăci. – În + cârlig.

incarligare
ÎNCÂRLIGÁRE s.f. Acțiunea de a (se) încârliga. – V. încârliga.

incarligat
ÎNCÂRLIGÁT, -Ă, încârligați, -te, adj. Îndoit, încovoiat, strâmbat (ca un cârlig). – V. încârliga.

incarlionta
ÎNCÂRLIONȚÁ, încârlionțez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) cârlionța. [Pr.: -li-on-] În + cârlionța.

incat
ÎNCẤT conj. Atât de mult că..., în așa măsură că..., de... – În + cât.

incepator
ÎNCEPĂTÓR, -OÁRE, începători, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care începe; inițial. 2. S.m. și f. Persoană care se inițiază lucrând într-un domeniu de activitate oarecare; novice. 3. S.m. și f. (Rar) Persoană care inițiază ceva; inițiator. – Începe + suf. -ător.

incepatura
ÎNCEPĂTÚRĂ, începături, s.f. (Înv.) Început, origine. – Începe + suf. -ătură.

incepe
ÎNCÉPE, încép, vb. III. 1. Tranz. A realiza prima parte dintr-o lucrare, dintr-o acțiune, dintr-o serie de lucrări sau de acțiuni. ♦ A lua, a scoate, a consuma prima porțiune din ceva. A început o pâine. 2. Intranz. (Despre stări, fenomene) A se arăta, a se ivi, a se manifesta (cu primele semne). ♦ Intranz. și refl. A porni. Lat. incipere.

incepere
ÎNCÉPERE s.f. Acțiunea de a (se) începe și rezultatul ei. ♢ Loc. adv. Cu începere de... (sau de la..., din...) = începând de... (sau de la, din...). – V. începe.

inceput
ÎNCEPÚT, începuturi, s.n. 1. Faptul de a (se) începe; începere. 2. Punct de plecare, moment inițial; parte care începe sau cu care se începe ceva. ♢ Loc. adv. De la (bun) început = din primele momente, din capul locului. De la (sau pe la, dintru ori întru) început = în (sau din) momentul inițial; din capul locului, din prima clipă. 3. (Înv.) Obârșie, origine, începătură. – V. începe.

incerca
ÎNCERCÁ, încérc, vb. I. Tranz. 1. A verifica un lucru spre a-i controla însușirile; a proba. ♢ Expr. Pe încercate = cu ajutorul, prin mijlocirea unei probe. ♦ Refl. recipr. A-și măsura forțele în luptă cu cineva. 2. A întreprinde un lucru ca exercițiu, de probă; a face tentative de... ♦ A-și da silința să..., a face sforțări, a căuta să... 3. A fi cuprins de un sentiment, de o senzație; (despre sentimente, senzații etc.) a se face simțit, a cuprinde pe cineva. – Lat. pop. in-circare.

incercare
ÎNCERCÁRE, încercări, s.f. 1. Acțiunea de a încerca și rezultatul ei; verificare, probă. 2. Tentativă; străduință, silință. 3. (La jocul de rugbi) Așezare a mingii cu mâna în terenul de țintă al echipei adverse; punctele obținute în urma acestei acțiuni; eseu. 4. Lucrare (literară) de debut. ♦ (Rar) Eseu (literar sau științific). 5. Necaz, suferință. primejdie; dificultate pe care o îndură cineva. 6. (Înv.) Experiență practică; cunoaștere. – V. încerca.

incercat
ÎNCERCÁT^1 s.n. Faptul de a încerca; încercare. – V. încerca.

ÎNCERCÁT^2, -Ă, încercați, -te, adj. Priceput, experimentat; care a trecut prin greutăți, prin necazuri; pățit^2. – V. încerca.

incercana
ÎNCERCĂNÁ, pers. 3 încercănează, vb. I. Refl. (Despre ochi) A face cearcăne. – În + cearcăn.

incercanat
ÎNCERCĂNÁT, -Ă, încercănați, -te, adj. (Despre ochi) Care are cearcăne; cercănat. – V. încercăna.

incercui
ÎNCERCUÍ, încercuiesc, vb. IV. Tranz. A strânge (ca) într-un cerc; a înconjura din toate părțile. ♦ A face, a trasa cercuri (în jurul a ceva). – În + cerc + suf. -ui.

incercuire
ÎNCERCUÍRE, încercuiri, s.f. Acțiunea de a încercui; înconjurare. – V. încercui.

incet
ÎNCÉT, ÎNCEÁTĂ, înceți, -te, adj., adv. 1. Adj. Fără viteză; liniștit, lin, domol. ♦ (Despre oameni) Care reacționează cu întârziere, care face ceva în ritm lent. ♦ (Despre judecată, gândire) Care raționează cu greutate; greoi. 2. Adj. (Despre sunete, melodii etc.) Cu intensitate scăzută, abia auzit. 3. Adv. Fără grabă, domol, binișor, alene; lin, pe nesimțite. ♢ Expr. (Încetul) cu încetul sau încet-încet = puțin câte puțin, treptat, cu timpul. ♦ (Cu valoare de interjecție) Binișor! nu așa tare!; fără zgomot! 4. Adv. Cu glas coborât; molcom, potolit. – Lat. qu(i)etus.

inceta
ÎNCETÁ, încetez, vb. I. Intranz. și tranz. A se opri dintr-o acțiune, a nu mai continua o acțiune. ♢ Expr. A înceta din viață = a muri. [Prez. ind. și: (reg.) încét] – Lat. *quetare (= quietare).

incetare
ÎNCETÁRE s.f. Acțiunea de a înceta și rezultatul ei; întrerupere, oprire, sfârșit. ♢ Loc. adv. Fără (de) încetare = necontenit, neîncetat. ♢ Expr. Încetare din viață = moarte, deces. – V. înceta.

incetateni
ÎNCETĂȚENÍ, încetățenesc, vb. IV. 1. Tranz. A acorda cuiva o cetățenie; a indigena. 2. Refl. Fig. A se înrădăcina, a se statornici. – În + cetățean.

incetatenire
ÎNCETĂȚENÍRE, încetățeniri, s.f. Acțiunea de a (se) încetățeni. – V. încetățeni.

incetatenit
ÎNCETĂȚENÍT, -Ă, încetățeniți, -te, adj. Care s-a înrădăcinat, care s-a statornicit. – V. încetățeni.

incetineala
ÎNCETINEÁLĂ, încetineli, s.f. Lipsă de iuțeală, de vioiciune în acțiuni, în mișcări, în gândire etc. – Încetini + suf. -eală.

incetinel
ÎNCETINÉL, -ÍCĂ, încetinei, -ele, adj., adv. 1. Adj. Diminutiv al lui încet; domol, potolit. 2. Adv. Încetișor. – Încet + suf. -inel.

incetini
ÎNCETINÍ, încetinesc, vb. IV. Tranz. A face să scadă din viteză, intensitate etc.; a potoli, a domoli: p. ext. a întârzia. a amâna. – Din încet (după încetinel).

incetinire
ÎNCETINÍRE, încetiniri, s.f. Acțiunea de a încetini și rezultatul ei; potolire, domolire. – V. încetini.

incetinit
ÎNCETINÍT, -Ă, încetiniți, -te, adj. (Rar; despre mișcări, viteze) Micșorat; potolit, domolit. – V. încetini.

incetinitor
ÎNCETINITÓR, încetinitoare, s.n. Dispozitiv care micșorează viteza unor sisteme tehnice ♦ (În expr.) Cu încetinitorul = procedeu cinematografic de obținere a încetinirii mișcării. – Încetini + suf. -tor.

incetisor
ÎNCETIȘÓR adv. Diminutiv al lui încet; încetinel (2). ♦ (Substantivat; în expr.) (A lua pe cineva sau a o lua) cu încetișorul = (a lua pe cineva sau a o lua) cu blândețe, cu tact, cu binișorul. – Încet + suf. -ișor.

incetosa
ÎNCEȚOȘÁ, pers. 3 încețoșează, vb. I. Refl. A se lăsa ceață. ♦ Fig. (Despre ochi sau vedere) A se împăienjeni. – În + cețos.

incetosare
ÎNCEȚOȘÁRE s.f. Faptul de a se încețoșa. – V. încețoșa.

incetosat
ÎNCEȚOȘÁT, -Ă, încețoșați, -te, adj. Învăluit în ceață; fig. împăienjenit. – V. încețoșa.

inchega
ÎNCHEGÁ, închég, vb. I. 1. Refl. și tranz. A se face sau a face să devină cheag; a (se) coagula. ♢ Expr. (Tranz.) Minte de încheagă apele = minte foarte tare. ♦ Refl. (Rar) A se strânge la un loc, a se uni, a se lipi trainic (cu ceva sau unul cu altul). 2. Refl. Fig. A prinde contur, a se forma, a lua ființă. – Lat. in-coagulare.

inchegare
ÎNCHEGÁRE, închegări, s.f. Faptul de a (se) închega; coagulare; unire, lipire. ♦ Fig. (Concr.) Întrupare, materializare. – V. închega.

inchegat
ÎNCHEGÁT, -Ă, închegați, -te, adj. 1. Care aprins cheag, coagulat. 2. Fig. Care a prins contur, a luat ființă. ♦ Coerent. – V. închega.

inchegator
ÎNCHEGĂTÓR, -OÁRE, închegători, -oare, s.f., adj. 1. S.f. Vas de lemn în care ciobanii pun laptele la închegat. 2. S.f. (Bot.; reg.) Năprasnică (Geranium robertianum). 3. Adj. Care încheagă. – Închega + suf. -ător.

inchegatura
ÎNCHEGĂTÚRĂ, închegături, s.f. (Rar) Închegare; (concr.) locul unde se îmbină două obiecte sau două părți ale unui obiect. – Închega + suf. -ătură.

inchegatica
ÎNCHEGĂȚÍCĂ, închegățele, s.f. Plantă erbacee cu florile galbene și cu tulpina roșiatică, păroasă, răsfirată pe pământ (Potentilla rubens). – Închegat + suf. -ică.

incheia
ÎNCHEIÁ, închéi, vb. I. Tranz. I. 1. A prinde în nasturi, în copci etc. un obiect de îmbrăcăminte. ♦ Refl. (Despre persoane) A-și strânge haina, cămașa etc. în nasturi, în copci; a-și lega șireturile de la încălțăminte. 2. A potrivi una într-alta părțile componente ale unui obiect; a îmbina, a uni. II. 1. A termina, a pune capăt, a sfârși o acțiune, o operație etc. ♦ Refl. (Rar) A ajunge la deplina dezvoltare, la maturitate. ♦ A trage concluzia, a conchide. ♦ Refl. (Rar) A se limita, a se rezuma la... 2. A stabili un acord, a definitiva un tratat etc. ♦ A redacta, a alcătui, a adresa un act oficial. – Lat. inclavare.

incheiat
ÎNCHEIÁT^1 s.n. Faptul de a (se) încheia. [Pr.: -che-iat] – V. încheia.

ÎNCHEIÁT^2, -Ă, încheiați, -te, adj. I. 1. (Despre îmbrăcăminte și încălțăminte) Care este prins, închis în nasturi, în copci, în șireturi etc. ♦ (Despre nasturi) Care este trecut prin butoniere; (despre copci) petrecut una într-alta. 2. Cu părțile îmbinate, împreunate, fixate una în alta; împreunat. 3. (Rar; despre persoane) Bine legat, voinic. II. Terminat, împlinit; întregit, desăvârșit. – V. încheia.

incheiere
ÎNCHEIÉRE, încheieri, s.f. Acțiunea de a (se) încheia și rezultatul ei ♦ Epilog. ♦ Încheiere judecătorească = act al instanței judecătorești în care sunt consemnate dispozițiile luate de aceasta în cursul procesului. – V. încheia.

incheietor
ÎNCHEIETÓR, -OÁRE, încheietori, subst. 1. S.m. (În sintagma) Încheietor de pluton = fruntaș, caporal sau sergent care merge în ultimul rând din pluton. 2. S.f. Cheotoare (la îmbrăcăminte). 3. S.f. Plantă erbacee cu florile galbene, pătate cu cafeniu, rău mirositoare (Sideritis montana). ♦ (Bot.; reg.) Vulturică. – Încheia + suf. -tor.

incheietura
ÎNCHEIETÚRĂ, încheieturi, s.f. 1. Îmbinare (mobilă) a capetelor oaselor; articulație. ♦ Parte a corpului situată în dreptul unei articulații. 2. Loc unde se îmbină două sau mai multe obiecte sau părțile unui obiect, ale unei construcții etc. – Încheiat + suf. -ură.

inchide
ÎNCHÍDE, închíd, vb. III. 1. Tranz. A mișca (din balamale) o ușă, o fereastră, un capac etc. pentru a acoperi deschizătura corespunzătoare. ♦ A încuia cu cheia, cu zăvorul. ♦ A acoperi, a astupa deschizătura unui spațiu, a unei încăperi. 2. Tranz. A apropia, a strânge marginile (sau părțile componente ale) unui obiect pentru a nu mai fi desfăcute, deschise. ♢ Expr. A închide paranteza = a) a pune, în scris, partea a doua a semnului parantezei la locul cuvenit; b) a termina o digresiune introdusă în cursul unei comunicări. A închide mâna = a strânge degetele, făcând mâna pumn. A închide gura = a apropia buzele și fălcile una de alta; a nu mai vorbi. A închide (cuiva) gura = a face (pe cineva) să tacă, a pune capăt obiecțiilor sau protestelor (cuiva). A închide ochii = a) a coborî pleoapele, acoperind globii oculari; b) a se preface că nu observă ceva; a trece cu vederea; c) (de obicei în construcții negative) a dormi; d) a muri. A închide (cuiva) ochii = a fi lângă cineva în clipa morții. (Refl.) A i se închide ochii = a fi foarte obosit. ♦ Refl. (Despre răni) A se cicatriza. 3. Tranz. A întrerupe, potrivit orarului stabilit, activitatea unei instituții, a unei întreprinderi, a unui local; p. ext. a suspenda activitatea, a desființa. 4. Tranz. A încheia o acțiune, a-i pune capăt. ♦ A opri funcționarea unui mecanism, a unui aparat, a unui circuit etc. 5. Tranz. A izola o ființă într-un spațiu închis, îngrădit; a băga la închisoare; fig. a ține departe de lume. ♦ Refl. A se retrage, a se izola. ♦ Fig. A conține, a cuprinde ceva. 6. Tranz. A îngrădi, a împrejmui o curte, un teren etc. spre a delimita sau spre a opri accesul. ♦ A bara o cale de comunicație; a opri, a împiedica trecerea. ♦ Refl. (Despre drumuri) A ajunge la un punct de unde nu mai poate continua, a se înfunda. 7. Refl. (Despre cer, p. ext. despre vreme) A se întuneca, a se înnora. ♦ (Despre obiecte colorate, p. ext. despre culori) A căpăta o nuanță mai întunecată. – Lat. includere.

inchidere
ÎNCHÍDERE, închideri, s.f. Acțiunea de a (se) închide; închis^1. ♢ Închiderea unui dosar = scoaterea de pe rol a unei acțiuni judiciare. – V. închide.

inchina
ÎNCHINÁ, închín, vb. I. 1. Refl. A-și manifesta evlavia către divinitate prin practici religioase, specifice fiecărui cult. ♦ (În biserica creștină) A-și face semnul crucii; p. ext. a se ruga. 2. Refl. A se pleca (sau a-și pleca numai capul) înaintea cuiva, în semn de respect, de devotament, de afecțiune sau ca simplu salut. ♦ Intranz. A ridica paharul plin, ciocnindu-l cu paharul celorlalți comeseni și a bea (făcând o urare). 3. Refl. (Înv.) A recunoaște suzeranitatea cuiva; a accepta să devină vasal. ♢ Expr. (Tranz.) A închina armele (sau steagul) = a capitula. 4. Tranz. (Înv.) A dărui cuiva ceva în semn de evlavie, de supunere, de recunoștință. ♢ Expr. A închina o mănăstire = a subordona o mănăstire altei mănăstiri străine sau unei patriarhii. ♦ A face o ofrandă. 5. Tranz. A consacra. ♦ A dedica. – Lat. inclinare.

inchinare
ÎNCHINÁRE, închinări, s.f. Acțiunea de a (se) închina; rugăciune. ♦ Semn de respect către cineva, adesea constând dintr-o plecăciune. ♦ Dedicație. – V. închina.

inchinaciune
ÎNCHINĂCIÚNE, închinăciuni, s.f. (Înv.) 1. Faptul de a se închina în fața divinității; (concr.) rugăciune. 2. Aplecare în fața cuiva; plecăciune; salut. – Lat. inclinatio, -onis.

inchinator
ÎNCHINĂTÓR, -OÁRE, închinători, -oare, s.m. și f. Persoană care se roagă, se închină, își face semnul crucii; p. ext. credincios. ♢ (Înv.) Adorator, admirator. Închina + suf. -ător.

inchinga
ÎNCHINGÁ, închíng, vb. I. 1. Tranz. A strânge chingile șeii pe cal, a pune chinga, a lega cu chinga. ♦ A lega, a fixa șaua, tarnița etc. 2. Refl. A se lega, a se strânge cu o cingătoare; a se încinge^2. – În + chingă.

inchingat
ÎNCHINGÁT, -Ă, închingați, -te, adj. (Despre un animal de călărie) Legat cu chinga, strâns în chingi. – V. închinga.

inchiondora
ÎNCHIONDORÁ, închiondorez, vb. I. Refl. (Reg.) A se uita urât, încruntat, cruciș. – În + chiondorî(ș).

inchipui
ÎNCHIPUÍ, închípui, vb. IV. Tranz. 1. (Cu pronumele în dativ) A-și face o părere sau o imagine despre cineva sau ceva; a-și imagina. ♦ Refl. A se imagina pe sine însuși într-o situație sau împrejurare. 2. A plăsmui cu mintea, cu fantezia; a imagina. 3. A reprezenta, a simboliza; a forma. 4. (Pop.) A face, a întocmi, a înjgheba. – În + chip + suf. -ui.

inchipuire
ÎNCHIPUÍRE, (2) închipuiri, s.f. 1. Faptul, puterea, capacitatea de a(-și) închipui; imaginație, fantezie. 2. Produs al imaginației; plăsmuire, ficțiune; iluzie; halucinație. ♦ Idee, gând, părere, opinie, presupunere (subiectivă, lipsită de temei). ♦ (Rar) Chip, imagine. ♢ Expr. O închipuire de... = un fel de..., ceva asemănător cu... – V. închipui.

inchipuit
ÎNCHIPUÍT, -Ă, închipuiți, -te, adj. 1. Care este produs sau construit de imaginație; imaginar, imaginat, fictiv. ♦ Care nu există în realitate, care are numai aparența a ceva real; fals. 2. (Adesea substantivat) Care are păreri exagerat de bune despre sine; încrezut, înfumurat. – V. închipui.

inchirci
ÎNCHIRCÍ, închircesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se chirci. – În + chirci.

inchircire
ÎNCHIRCÍRE s.f. (Reg.) Faptul de a se închirci. – V. închirci.

inchircit
ÎNCHIRCÍT, -Ă, închirciți, -te, adj. (Reg.) Chircit. – V. închirci.

inchiria
ÎNCHIRIÁ, închiriez, vb. I. Tranz. A da sau a lua în folosință temporară un bun mobil sau imobil, în schimbul unei chirii. [Pr.: -ri-a] – Din [a da sau a lua] în chirie.

inchiriere
ÎNCHIRIÉRE, închirieri, s.f. Acțiunea de a închiria și rezultatul ei; locație. [Pr.: -ri-e-] – V. închiria.

inchis
ÎNCHÍS^1 s.n. Închidere. – V. închide.

ÎNCHÍS^2, -Ă, închiși, -se, adj. 1. (Despre uși, ferestre, capace etc.) Care acoperă deschizătura în dreptul căreia este așezat sau fixat (prin balamale). ♦ (Despre obiecte care au părți mobile pentru a se închide și deschide) Cu ușa sau cu capacul fixat sau încuiat. ♢ Expr. Se joacă cu casa închisă, se spune despre un spectacol la care s-au vândut de mai multă vreme toate biletele. ♦ (Despre vehicule) Fără capotă pliabilă, cu acoperiș și pereți ficși; (despre mijloace de locomoție) acoperit. ♢ Trăsură închisă = cupeu. 2. (Despre obiecte care se pot desface) Cu marginile sau cu părțile componente alăturate. împreunate. ♢ Loc. adv. Cu ochii închiși = a) fără o cercetare prealabilă; superficial; b) foarte ușor, fără dificultăți. 3. (Despre instituții, întreprinderi, localuri) Care și-a întrerupt temporar sau definitiv activitatea. 4. (Despre curți, terenuri) Îngrădit, împrejmuit. ♦ (Despre căi de comunicație) Cu circulația oprită, întreruptă. 5. Fig. (Despre ședințe, adunări) Care se ține într-un cerc restrâns, fără participarea unor persoane străine de organizația, de societatea etc. respective. 6. (Despre oameni) Care este ținut în închisoare; deținut. 7. Fig. (Despre oameni și despre caracterul lor) Retras, izolat. ♦ (Despre aer) Stătut, viciat. 8. (Despre cer) Înnorat, întunecat; (despre vreme) cu cerul înnorat; urât, ploios. ♦ (Despre culori) Situat, în gama culorilor, mai aproape de negru decât de alb. ♦ (Despre sunete, voce) Lipsit de sonoritate. ♢ Vocală închisă = vocală în timpul articulării căreia canalul fonator este strâmtat, limba fiind mai apropiată de cerul gurii decât în timpul articulării unei vocale deschise. Silabă închisă = silabă terminată în consoană. – V. închide.

inchisoare
ÎNCHISOÁRE, închisori, s.f. 1. Clădire, loc în care sunt închiși cei condamnați la pedepse privative de libertate sau cei deținuți preventiv; temniță, pușcărie. penitenciar, arest, prinsoare. ♦ (Rar) Loc închis sau îngrădit (unde se țin vitele). 2. Faptul de a sta închis; ședere în temniță. – Închis^2 + suf. -oare.

inchista
ÎNCHISTÁ, închistez, vb. I. Refl. (Despre unele organisme animale sau vegetale inferioare sau despre unele tumori) A se acoperi cu o membrană sau a se transforma în chist, izolându-se de mediul înconjurător. ♦ Fig. (Despre oameni) A se izola, a se închide în sine. – Din fr. enkyster.

inchistare
ÎNCHISTÁRE, închistări, s.f. Acțiunea de a se închista și rezultatul ei. – V. închista.

inchituire
ÎNCHITUÍRE, închituiri, s.f. Operație de îmbinare a două obiecte cu ajutorul chitului. – În + chituire.

inchizator
ÎNCHIZĂTÓR, -OÁRE, închizătoare, s.n., s.f. 1. S.n. Dispozitiv de împingere și închidere a cartușelor în magazia unei arme de foc. 2. S.f. Dispozitiv sau mod de închidere a unui obiect. [Pl. și; (2) închizători] – Închide + suf. -ător.

incifra
ÎNCIFRÁ, încifrez, vb. I. Tranz. A reda o idee, un sentiment etc., în mod indirect, simbolic, metaforic; a exprima o idee, un sentiment etc. într-un limbaj criptic, care cere o inițiere pentru a fi înțeles. – În + cifru.

incifrare
ÎNCIFRÁRE, încifrări, s.f. Faptul de a încifra. – V. încifra.

incifrat
ÎNCIFRÁT, -Ă, încifrați, -te, adj. Greu de înțeles. – V. încifra.

incinchit
ÎNCINCHÍT, -Ă, încinchiți, -te, adj. (Reg.) Strâns, ghemuit. – În + cinchit.

incinci
ÎNCINCÍ, încincesc, vb. IV. Tranz. A face de cinci ori mai mult sau mai mare. – În + cinci.

incincit
ÎNCINCÍT, -Ă, încinciți, -te, adj. Înmulțit de cinci ori, devenit de cinci ori mai mare; cvintuplu. – V. încinci.

incinge
ÎNCÍNGE^1, încíng, vb. III. 1. Refl. (Despre foc) A arde cu flacără mare, a se aprinde bine. ♢ Tranz. fact. El încinge focul. 2. Refl. și tranz. A (se) înfierbânta, a (se) încălzi tare. ♦ Tranz. Fig. (Despre un sentiment, o pasiune) A cuprinde, a copleși pe cineva; a consuma, a mistui. ♦ Refl. Fig. A se manifesta puternic; a se aprinde, a se înflăcăra. ♦ Refl. și tranz. Fig. (Despre o luptă, o confruntare, o discuție etc.) A (se) înteți. 3. Refl. (Despre fân, cereale, făină etc.) A începe să se altereze prin fermentare; a se strica; a se aprinde. [Perf. s. încinsei, part. încins] – Lat. incendere.

ÎNCÍNGE^2, încíng, vb. III. 1. Tranz. și refl. A (se) înfășura peste mijloc cu o cingătoare, un brâu etc. 2. Tranz. și refl. A(-și) prinde o armă de mijlocul corpului (cu o curea). 3. Tranz. Fig. A înconjura (din toate părțile), a împresura. [Perf. s. încinsei, part. încins] – Lat. incingere.

incingere
ÎNCÍNGERE^1, încingeri, s.f. Acțiunea de a (se) încinge^1 și rezultatul ei. ♦ Mărire a temperaturii unui obiect sau a unui material ca urmare a unei acțiuni normale de încălzire, ca rezultat al fermentării sau al altor fenomene biologice ori de altă natură. – V. încinge^1.

ÎNCÍNGERE^2, încingeri, s.f. Acțiunea de a (se) încinge^2 și rezultatul ei. – V. încinge^2.

incins
ÎNCÍNS^1 s.n. Faptul de a (se) încinge^2. – V. încinge^2.

ÎNCÍNS^2, -Ă, încinși, -se, adj. 1. (Despre foc) Care arde cu flăcări mari, bine aprins. ♦ Înfierbântat^2, încălzit foarte tare (de foc, de soare etc.). ♦ Fig. Aprins^2, înflăcărat, întețit. 2. (Despre fân, cereale, făină etc.) Care a început să fermenteze, stricat, alterat; aprins^2, fermentat. – V. încinge^1.

ÎNCÍNS^3, -Ă, încinși, -se, adj. 1. (Despre oameni sau despre corpul lor) Cu mijlocul cuprins într-o cingătoare. ♦ (Despre cingătoare, brâu etc.) Înfășurat în jurul corpului. 2. (Despre arme) Prins, atârnat de cingătoare; (despre oameni) cu arma prinsă la cingătoare. – V. încinge^2.

inciocala
ÎNCIOCĂLÁ, înciocălez, vb. I. Tranz. (Reg.) A lega laolaltă, a împreuna ceva. ♦ A aranja, a potrivi. – Probabil în + ciocălău.

inciripa
ÎNCIRIPÁ vb. I. v. înfiripa.

inciuda
ÎNCIUDÁ, înciudez, vb. I. Refl. și (rar) tranz. A fi sau a face să fie cuprins de ciudă; a ciudi. – În + ciudă.

inciudare
ÎNCIUDÁRE, înciudări, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) înciuda și rezultatul ei; ciudă. – V. înciuda.

inciudat
ÎNCIUDÁT, -Ă, înciudați, -te, adj. Plin de ciudă; ciudos. – V. înciuda.

incleia
ÎNCLEIÁ, încleiez, vb. I. Tranz. 1. A unge, a îmbina și a fixa cu clei piese de lemn, hârtie etc. ♦ Refl. A se lipi. ♦ Refl. A se murdări, a se unge cu clei sau cu ceva cleios. ♦ Refl. A se face, a deveni cleios. ♦ Refl. Fig. (Despre fălci) A se încleșta; (despre limbă) a se înțepeni. 2. A trata diverse produse (semifabricate) cu soluții coloidale sau de amidon pentru a le face impermeabile. [Prez. ind. și; încléi] – În + clei.

incleiala
ÎNCLEIÁLĂ, încleieli, s.f. (Rar) Încleiere. – Încleia + suf. -eală.

incleiat
ÎNCLEIÁT^1 s.n. Faptul de a (se) încleia. – V. încleia.

ÎNCLEIAT^2, -Ă, încleiați, -te, adj. 1. Fixat, lipit cu clei. ♦ Uns cu clei. 2. (Despre materiale) Tratat cu o soluție sau cu o emulsie în cursul procesului de fabricație pentru a face impermeabil. – V. încleia.

incleiere
ÎNCLEIÉRE, încleieri, s.f. Acțiunea de a (se) încleia și rezultatul ei; încleială. – V. încleia.

inclesta
ÎNCLEȘTÁ, încleștez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) strânge puternic, ca un clește; a (se) înțepeni. ♢ Expr. (Refl.) A i se încleșta (cuiva) fălcile (sau gura) = a i se înțepeni maxilarele; p. ext. a nu mai putea vorbi, a amuți. ♦ Tranz. A prinde strâns (ca într-un clește) un obiect, un instrument. 2. Refl. A se agăța cu desperare (de ceva), a se prinde puternic (cu mâinile, cu brațele) de ceva; a rămâne prins de ceva (sau de cineva). 3. Refl. recipr. A se lupta cu îndârjire, corp la corp; a se încăiera. ♦ Refl. Fig. (Despre bătălii, războaie) A deveni crâncen, a se înteți. – În + clește.

inclestare
ÎNCLEȘTÁRE, încleștări, s.f. Acțiunea de a (se) încleșta și rezultatul ei. ♦ Contracție. – V. încleșta.

inclestat
ÎNCLEȘTÁT, -Ă, încleștați, -te, adj. 1. Strâns puternic, ca într-un clește. 2. Fig. (Despre bătălii, războaie) Înverșunat, aprig. – V. încleșta.

inclicheta
ÎNCLICHETÁ, înclichetez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A imobiliza un mecanism într-o anumită poziție. – Din fr. encliqueter.

inclichetaj
ÎNCLICHETÁJ, înclichetaje, s.n. (Tehn.) Dispozitiv care nu permite mișcarea de rotație a unei roți decât într-un singur sens. – Din fr. encliquetage.

inclina
ÎNCLINÁ, înclín, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) apleca în jos sau într-o parte; a (se) pleca. ♦ Refl. A face o plecăciune; a saluta; a (se) pleca, a (se) închina. ♦ Refl. Fig. (Despre soare) A coborî către asfințit, a apune; (despre zi) a se apropia de sfârșit. 2. Refl. Fig. A se declara convins; a admite, a accepta. 3. Intranz. Fig. A fi dispus să... ♦ A se simți atras de ceva, a simți vocație, atracție pentru ceva; a se apleca. 4. Refl. recipr. Fig. (Înv.) A avea legături de dragoste cu cineva. – Din fr. incliner, lat. inclinare.

inclinare
ÎNCLINÁRE, înclinări, s.f. Acțiunea de a (se) înclina și rezultatul ei. ♦ (Geom.) Înclinație. ♦ Fig. Vocație, dispoziție; înclinație. – V. înclina.

inclinat
ÎNCLINÁT, -Ă, înclinați, -te, adj. 1. Aplecat în jos sau într-o parte; oblic; încovoiat. 2. Fig. Care are vocație, atracție spre ceva. – V. înclina.

inclinatie
ÎNCLINÁȚIE, înclinații, s.f. Înclinare. ♦ (Geom.) Unghi format de o dreaptă (sau de un plan) cu o dreaptă (sau cu un plan) de referință; înclinare. ♦ Fig. Vocație, atracție, dispoziție pentru ceva. – Din fr. inclination, lat. inclinatio.

incoa
ÎNCOÁ adv. v. încoace.

incoace
ÎNCOÁCE adv. 1. Înspre mine, spre locul unde mă aflu; în direcția mea. ♢ (În loc. adv.) Încoace și încolo = dintr-o parte în alta. (Pop. și fam.; substantivat, n.) A avea pe vino-ncoace = a avea farmec, a fi cuceritor, atrăgător. ♢ Expr. Ce mai încoace (și) încolo = de ce atât a vorbă? e inutilă orice discuție. 2. Înspre momentul de față, mai apropiat de epoca noastră. [Var.: încoá adv.] – Lat. in-eccu(m)-hocce.

incolaceala
ÎNCOLĂCEÁLĂ, încolăceli, s.f. Încolăcire. – Încolăci + suf. -eală.

incolaci
ÎNCOLĂCÍ, încolăcesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) face ca un cerc, a (se) înfășura în formă de colac; a (se) încovriga; a (se) încârliga, a (se) încolătăci. ♦ Refl. (Despre ape, drumuri) A o coti, a șerpui. ♦ Tranz. A încrucișa brațele sau picioarele. – În + colac.

incolacire
ÎNCOLĂCÍRE, încolăciri, s.f. Acțiunea de a (se) încolăci și rezultatul ei; înfășurare, încolăceală, încolăcitură. – V. încolăci.

incolacit
ÎNCOLĂCÍT, -Ă, încolăciți, -te, adj. Învârtit, înfășurat (în formă de colac); încovrigat. – V. încolăci.

incolacitura
ÎNCOLĂCITÚRĂ, încolăcituri, s.f. Încolăcire. – Încolăci + suf. -tură.

incolataci
ÎNCOLĂTĂCÍ, încolătăcesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Înv. și reg.) A (se) încolăci. – Contaminare între încolăci și împletici.

incolea
ÎNCOLEÁ, adv. v. încolo.

incolo
ÎNCÓLO adv. 1. În alt loc decât aici; în partea aceea, în direcția aceea, într-acolo. ♢ Expr. Mai încolo = mai departe. Până (mai) încolo = până nu departe, destul de aproape. (Fam.) Lasă-l (sau dă-l) încolo! = nu te mai ocupa de el, nu-i da atenție, nu-l lua în considerare. Fugi încolo! = taci din gură! nu mai spune fleacuri. 2. Pe urmă, mai târziu. ♢ Loc. adv. De aici sau de-acu(m) încolo = începând din acest moment, de acum înainte. De astăzi (sau de mâine etc.) încolo = începând de azi (sau de mâine etc.). De atunci încolo = după aceea. 3. În afară de cele arătate înainte. [Var.: încoleá adv.] – În + colo.

incolona
ÎNCOLONÁ, încolonez, vb. I. Refl. (Despre un grup de oameni, de vehicule) A se așeza în coloană, a forma o coloană (de marș); (despre o persoană, un vehicul) a se încadra, într-o coloană. ♦ Tranz. A așeza, a dispune în coloană. – În + coloană.

incolonare
ÎNCOLONÁRE s.f. Acțiunea de a (se) încolona. ♦ (Art.; cu valoare de interjecție) Exclamație care îndeamnă, ordonă încolonarea unui grup de oameni. – V. încolona.

incoltat
ÎNCOLȚÁT, -Ă, încolțați, -te, adj. (Reg.) Colțuros. – În + colț + suf. -at.

incolti
ÎNCOLȚÍ, încolțesc, vb. IV. I. Intranz. (Despre plante; la pers. 3) A da colț, a răsări din pământ; a germina. ♦ Fig. (Despre idei, sentimente) A începe să se dezvolte; a apărea, a se ivi, a se naște. II. Tranz. A înfige colții spre a mușca. ♦ A înconjura din toate părțile, fără a mai da posibilitate de retragere. ♦ Fig. (Despre oameni) A prinde pe cineva la strâmtoare; (despre abstracte) a cuprinde, a copleși. – În + colț.

incoltire
ÎNCOLȚÍRE s.f. Acțiunea de a încolți și rezultatul ei; germinare; încolțit^1. – V. încolți.

incoltit
ÎNCOLȚÍT^1 s.n. Faptul de a încolți; încolțire. – V. încolți.

ÎNCOLȚÍT^2, -Ă, încolțiți, -te, adj. 1. (Despre plante) Răsărit^2, germinat. 2. Mușcat, prins cu colții. ♦ Fig. Prins la strâmtoare. – V. încolți.

incomat
ÎNCOMÁT, -Ă, încomați, -te, adj. (Rar) Cu coamă bogată. – În + coamă + suf. -at.

incondeia
ÎNCONDEIÁ, încondeiez, vb. I. Tranz. 1. A împodobi ouăle (de Paști), obiectele de ceramică etc. cu desene (făcute cu condeiul). ♦ Fig. (Pop.) A înnegri sprâncenele sau genele. 2. Fig. A vorbi de rău pe cineva; a defăima, a calomnia, a ponegri. – În + condei.

incondeiat
ÎNCONDEIÁT^1 s.n. Faptul de a încondeia. – V. încondeia.

ÎNCONDEIÁT^2, -Ă, încondeiați, -e, adj. 1. (Despre ouăle de Paști, obiecte de ceramică etc.) Împodobit cu desene (făcute cu condeiul). ♦ Fig. (Pop.; despre sprâncene sau gene) Înnegrit (cu creionul). 2. Defăimat, calomniat. – V. încondeia.

incondeiere
ÎNCONDEIÉRE, încondeieri, s.f. Acțiunea de a încondeia și rezultatul ei. – V. încondeia.

incondeietura
ÎNCONDEIETÚRĂ, încondeieturi, s.f. Încondeiat^1; (concr.) desen executat pe ouăle de Paști, pe obiecte de ceramică. – Încondeia + suf. -ătură.

inconjur
ÎNCÓNJUR, (rar) înconjururi, s.n. Ocol, ocolire. ♢ Loc. adv. Fără înconjur = fără nici o ezitare, fără subterfugii, deschis, direct, pe față; de-a dreptul. Cu înconjur (sau cu înconjururi) = pe ocolite, pe departe, indirect. [Acc. și; inconjúr. – Var.: încúnjur s.n.] – Din înconjura (derivat regresiv).

inconjura
ÎNCONJURÁ, încónjur, vb. I. Tranz. 1. A face ocolul unui lucru; al unui loc. ♦ A fi așezat, a sta de jur împrejurul (unei ființe sau al unui lucru); a încercui. ♦ A încercui cu forțe armate; a împresura, a asedia. ♦ Refl. A aduna în jurul său, a trăi în societate în tovărășia cuiva. 2. A împrejmui cu gard. ♦ A cuprinde într-un cerc, a trasa o linie împrejur, a încercui. 3. A merge spre o țintă pe un traseu ocolit. [Prez. ind. și; înconjór. – Var.: încunjurá vb. I] – În + conjura (înv. „a înconjura” < lat.).

inconjurare
ÎNCONJURÁRE s.f. Faptul de a înconjura. – V. înconjura.

inconjurator
ÎNCONJURĂTÓR, -OÁRE, înconjurători, -oare, adj. Care se află de jur împrejur, care înconjură. – Înconjura + suf. -ător.

incontinuu
ÎNCONTÍNUU adv. Mereu, întruna, fără încetare. [Pr.: -nu-u. – Var.: incontínuu adv.] – În + continuu.

incontra
ÎNCONTRÁ, încontrez, vb. I. Refl. (Pop.) A se împotrivi, a se opune; p. ext. a se lua la harță, a se ciocni în păreri (cu cineva). – În + contra.

incontrare
ÎNCONTRÁRE, încontrări, s.f. (Pop.) Acțiunea de a se încontra; ceartă, sfadă. – V. încontra.

incopcia
ÎNCOPCIÁ, încopciez, vb. I. Tranz. 1. (Rar) A închide o copcă; a încheia o haină în copci. 2. A îmbina două piese de tablă, introducând limbile uneia în golurile corespunzătoare ale celeilalte, după care limbile astfel montate se răsucesc. [Pr.: -ci-a] – În + copcă.

incopciere
ÎNCOPCIÉRE, încopcieri, s.f. Acțiunea de a încopcia. [Pr.: -ci-e-] – V. încopcia.

incorda
ÎNCORDÁ, încordez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) contracta mușchii corpului, p. ext. corpul întreg, în vederea unui efort. ♦ Fig. A-și concentra atenția, memoria, voința etc. ♦ Tranz. (Rar) A stimula, a întări. 2. Tranz. A întinde (puternic) o coardă, un arc, un cablu etc. ♦ A acorda un instrument muzical cu coarde, prin întinderea coardelor. 3. Tranz. A lega coardele viței de vie. 4. Refl. Fig. (Despre raporturile dintre oameni) A ajunge într-o stare de tensiune (maximă), a se înăspri. – În + coardă.

incordare
ÎNCORDÁRE, încordări, s.f. Acțiunea de a (se) încorda și rezultatul ei; încordătură. – V. încorda.

incordat
ÎNCORDÁT, -Ă, încordați, -te, adj. 1. Care se află în stare de tensiune. ♦ Fig. Care vădește, exprimă o stare de tensiune, de încordare. ♦ Fig. Concentrat, atent, vigilent; înfrigurat, febril. 2. (Despre arcuri) Cu coarda întinsă. ♦ (Despre instrumente muzicale cu coarde) Acordat. ♦ Fig. (Despre raporturile dintre oameni) Ajuns într-o stare de tensiune maximă; înăsprit, neprietenos. – V. încorda.

incordator
ÎNCORDĂTÓR, încordătoare, s.n. (Reg.) Întorcător al războiului de țesut. ♦ Întinzător al coardei ferăstrăului; cordar. – Încorda + suf. -ător.

incordatura
ÎNCORDĂTÚRĂ, încordături, s.f. (Înv.) Încordare. – Încorda + suf. -ătură.

incornora
ÎNCORNORÁ, încornorez, vb. I. Tranz. A pune coarne. ♦ Fig. A exagera, a deforma realitatea; a înflori. ♦ Fig. (Fam.) A-și înșela soțul sau soția. – Din încornorat (derivat regresiv).

incornorat
ÎNCORNORÁT, -Ă, încornorați, -te, adj. 1. Care are coarne, cu coarne. ♦ Fig. (Despre fapte sau vorbe) Exagerat, neconform cu realitatea; umflat, înflorit. ♦ Fig. (Fam.; despre soți) Înșelat. ♦ (Substantivat, m.; art.) Dracul. – În + corn + suf. -at.

incorona
ÎNCORONÁ, încoronez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A(-și) pune coroană de monarh; p. ext. a deveni sau a învesti pe cineva monarh. 2. Tranz. A împodobi cu ceva (în formă de coroană); a încununa. 3. Tranz. Fig. A desăvârși o lucrare, o operă, o activitate; a reprezenta în activitatea cuiva realizarea cea mai valoroasă; a încununa (2). – Din lat. incoronare.

incoronare
ÎNCORONÁRE, încoronări, s.f. Acțiunea de a (se) încorona. – V. încorona.

incoronat
ÎNCORONÁT, -Ă, încoronați, -te, adj. Care are coroană, cu coroană; învestit cu semnele domniei. ♢ Cap încoronat = suveran, monarh. – V. încorona.

incorpora
ÎNCORPORÁ, încorporez, vb. I. Tranz. 1. A uni, a împreuna mai multe lucruri pentru a face un singur corp, un tot. ♦ A anexa, a subordona un ținut, o provincie la o țară. 2. A încadra recruții într-o unitate militară, pentru efectuarea stagiului militar. [Var.: incorporá vb. I] – Din fr. incorporer, lat. incorporare.

incorporabil
ÎNCORPORÁBIL, -Ă, încorporabili, -e, adj. Care poate fi încorporat. [Var.: incorporábil, -ă adj.] – Din fr. incorporable.

incorporare
ÎNCORPORÁRE, încorporări, s.f. Acțiunea de a încorpora și rezultatul ei; încorporație. [Var.: incorporáre s.f.] – V. încorpora.

incorporatie
ÎNCORPORÁȚIE, încorporații, s.f. Încorporare. [Var.: incorporáție s.f.] – Din fr. incorporation.

incorseta
ÎNCORSETÁ, încorsetez, vb. I. Tranz. A pune într-un corset (medical). ♦ Fig. A împiedica pe cineva în acțiunile sau în gândurile sale; a îngrădi, a încătușa. – În + corset.

incorsetare
ÎNCORSETÁRE, încorsetări, s.f. Acțiunea de a încorseta și rezultatul ei. ♦ Fig. îngrădire, încătușare. – V. încorseta.

incorsetat
ÎNCORSETÁT, -Ă, încorsetați, -te, adj. Strâns în corset. ♦ Fig. Împiedicat în acțiunile sau în gândurile sale; îngrădit, încătușat; rigid. – V. încorseta.

incot
Î'NCOT, încote, s.n. (Reg.) Chicot. [Var.: íncot s.n.] – Et. nec.

incotosma
ÎNCOTOȘMÁ vb. I. v. încotoșmăna.

incotosmana
ÎNCOTOȘMĂNÁ, încotoșmănez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) îmbrăca (prea) gros; a (se) înfofoli. [Var.: încotoșmăní vb. IV, (reg.) încotoșmá vb. I] – Et. nec.

incotosmanat
ÎNCOTOȘMĂNÁT, -Ă, încotoșmănați, -te, adj. îmbrăcat (prea) gros; înfofolit. [Var.: încotoșmănít, -ă adj.] – V. încotoșmăna.

incotosmani
ÎNCOTOȘMĂNÍ vb. IV. – V. încotoșmăna

incotosmanit
ÎNCOTOȘMĂNÍT, -Ă adj. v. încotoșmănat.

incotro
ÎNCOTRÓ adv. (Adesea interogativ) În ce direcție, unde; oriunde. ♢ Expr. Ori încotro = indiferent în ce direcție, oriunde. Care încotro (poate) = care pe unde poate, în toate direcțiile. A nu (mai) avea încotro = a nu (mai) avea nici o posibilitate (decât...), a nu putea face altfel, a nu avea altă soluție, altă scăpare. – Lat. in-contra-ubi.

incotrova
ÎNCOTROVÁ adv. Într-o direcție oarecare, undeva. [Acc. și: încotróva] – Încotro + va.

incovoia
ÎNCOVOIÁ, încovói, vb. I. Refl. și tranz. A face să devină sau a deveni curb; a (se) îndoi, a (se) arcui; spec. a (se) curba, a (se) deforma în urma unor apăsări exterioare. ♦ Refl. Fig. A se umili. [Prez. ind. și: încovoiez] – Cf. sl. k o v a t i „a făuri”.

incovoiala
ÎNCOVOIÁLĂ, încovoieli, s.f. Încovoietură. – Încovoia + suf. -eală.

incovoiat
ÎNCOVOIÁT, -Ă, încovoiați, -te, adj. Îndoit, curbat, arcuit. ♦ Adus de spate; cocârjat. – V. încovoia.

incovoiere
ÎNCOVOIÉRE, încovoieri, s.f. Faptul de a (se) încovoia. – V. încovoia.

incovoietura
ÎNCOVOIETÚRĂ, încovoieturi, s.f. Partea încovoiată a unui obiect; curbură, sinuozitate, încovoială. – Încovoia + suf. -tură.

incovriga
ÎNCOVRIGÁ, încovríg, vb. I. Refl. și tranz. A (se) răsuci, a (se) îndoi ca un covrig; a (se) încolăci; a (se) ghemui. – În + covrig.

incovrigat
ÎNCOVRIGÁT, -Ă, încovrigați, -te, adj. Îndoit în formă de covrig; încolăcit. – V. încovriga.

incrancena
ÎNCRÂNCENÁ, încrấncen, vb. I. Refl. A se înfiora, a se îngrozi, a i se încreți cuiva carnea de frică, de scârbă, de mânie; a se crâncena. [Prez. ind. și: încrâncenez. Var.: (reg.) încrânciná, vb. I] – În + crâncen.

incrancenare
ÎNCRÂNCENÁRE, încrâncenări, s.f. Acțiunea de a se încrâncena; înfiorare. ♦ Încăierare, încleștare sângeroasă. – V. încrâncena.

incrancenat
ÎNCRÂNCENÁT, -Ă, încrâncenați, -te, adj. Înspăimântat, înfiorat (de frică, de scârbă, de mânie etc.). ♦ Fig. Crâncen, neîndurător. – V. încrâncena.

incrancina
ÎNCRÂNCINÁ vb. I. v. încrâncena.

increde
ÎNCRÉDE, încréd, vb. III. 1. Refl. A pune temei pe cinstea, pe sinceritatea cuiva; a se bizui, a conta pe cineva sau pe ceva. ♦ (Pop.) A avea încredere prea mare în sine; a se fuduli. ♦ A crede spusele cuiva, a da crezare. 2. Tranz. (Înv. și pop.) A încredința ceva cuiva. – În + crede.

incredere
ÎNCRÉDERE s.f. Acțiunea de a (se) încrede și rezultatul ei; sentiment de siguranță față de cinstea, buna-credință sau sinceritate a cuiva; credință. ♢ Expr. Om (sau persoană) de (mare) încredere = persoană căreia i se poate încredința orice secret, orice misiune. A pune chestiunea de încredere = a cere deputaților să-și precizeze în anumite împrejurări, prin vot, atitudinea față de politica guvernului. A da vot de încredere = a aproba în parlament activitatea sau programul unui guvern. – V. încrede.

incredinta
ÎNCREDINȚÁ, încredințez, vb. I. 1. Tranz. A da pe cineva sau ceva în grija sau în păstrarea cuiva demn de încredere. ♦ A împărtăși cuiva o taină. 2. Tranz. A confirma, a garanta cuiva ceva. ♦ Refl. A se convinge de ceva. 3. Tranz. și refl. recipr. (Reg.) A (se) logodi. – În + credință.

incredintare
ÎNCREDINȚÁRE, încredințări, s.f. Acțiunea de a (se) încredința și rezultatul ei. ♦ (Concr., rar) Adeverință. – V. încredința.

incremeneala
ÎNCREMENEÁLĂ, încremeneli, s.f. (Rar) Încremenire. – Încremeni + suf. -eală.

incremeni
ÎNCREMENÍ, încremenesc, vb. IV. Intranz. 1. A nu mai putea face nici o mișcare, nici un gest (de mirare, de groază etc.); a înlemni, a împietri. ♦ Tranz. A uimi. 2. (Despre lucruri în mișcare) A sta, a se opri locului. – În + cremene.

incremenire
ÎNCREMENÍRE s.f. Acțiunea de a încremeni și rezultatul ei; nemișcare, neclintire; înmărmurire, consternare; încremeneală. – V. încremeni.

incremenit
ÎNCREMENÍT, -Ă, încremeniți, -te, adj. 1. Care a rămas în nemișcare. 2. Înmărmurit, înlemnit; consternat. – V. încremeni.

increngatura
ÎNCRENGĂTÚRĂ, încrengături, s.f. Diviziune a regnului animal sau a celui vegetal, superioară clasei. – În + creangă + suf. -tură (după fr. embranchement).

incret
ÎNCRÉȚ, încrețuri, s.n. Ornamentație a mânecii la cămășile naționale femeiești, cuprinsă între altiță și râuri. – Din încreți (derivat regresiv).

increti
ÎNCREȚÍ, încrețesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A face crețuri. ♦ Tranz. A strânge pielea (frunții) astfel încât să formeze cute, zbârcituri. 2. Refl. Fig. (Despre pielea, carnea cuiva, p. ext. despre oameni) A se încrâncena, a se înfiora (din cauza groazei, spaimei etc.). 3. Tranz. A face părul creț; a ondula, a cârlionța. ♦ Refl. (Despre păr) A deveni creț (în urma ondulării). – În + creț.

incretire
ÎNCREȚÍRE, încrețiri, s.f. Acțiunea de a (se) încreți și rezultatul ei; zbârcire; încrețit^1. – V. încreți.

incretit
ÎNCREȚÍT^1 s.n. (Rar) Încrețire. – V. încreți.

ÎNCREȚÍT^2, -Ă, încrețiți, -te, adj. Care are, care face etc. crețuri; cusut cu cute, cu încrețituri. ♦ (Despre piele, în special despre frunte, față) Zbârcit, ridat. – V. încreți.

incretitura
ÎNCREȚITÚRĂ, încrețituri, s.f. Partea încrețită a unui obiect; cută, creț. ♦ Cută pe piele; zbârcitură, rid. – Încreți + suf. -tură.

increzator
ÎNCREZĂTÓR, -OÁRE, încrezători, -oare, adj. Care are încredere; credul. ♦ (Adverbial) Cu încredere. – Încrede + suf. -ător.

increzut
ÎNCREZÚT, -Ă, încrezuți, -te, adj. Care are o idee foarte bună despre sine; îngâmfat, înfumurat, închipuit, fudul. – V. încrede.

incrimina
ÎNCRIMINÁ vb. I. v. incrimina.

incriminare
ÎNCRIMINÁRE s.f. v. incriminare.

incriminat
ÎNCRIMINÁT, -Ă adj. v. incriminat.

incriminator
ÎNCRIMINATÓR, -OÁRE, adj. v. incriminator.

incropi
ÎNCROPÍ, încropesc, vb. IV. Tranz. 1. A face călduț un lichid. 2. A aduna (cu greu) laolaltă, a înjgheba, a înfiripa. – Din încrop (= uncrop).

incropit
ÎNCROPÍT, -Ă, încropiți, -te, adj. 1. Călduț; dospit la căldură. 2. Strâns (cu greu) laolaltă; înjghebat, înfiripat. – V. încropi.

incruci
ÎNCRUCÍ, încrucesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se cruci. – În + cruci.

incrucisa
ÎNCRUCIȘÁ, încrucișez, vb. I. 1. Tranz. A pune, a așeza cruciș; a cruci. ♢ Expr. A încrucișa brațele (pe piept) = a sta în inactivitate. A încrucișa săbiile = a începe lupta. 2. Refl. recipr. A trece unul pe lângă altul, venind din direcții diferite. ♦ (Despre drumuri) A se întretăia. 3. Intranz. (Franțuzism, despre nave) A naviga în larg pentru a supraveghea liniile maritime de comunicație; p. gener. a naviga. 4. Tranz. A împerechea diferite animale sau plante pentru a obține urmași cu însușiri superioare. – În + cruciș.

incrucisare
ÎNCRUCIȘÁRE, încrucișări, s.f. Acțiunea de a (se) încrucișa și rezultatul ei; crucișătură, încrucișat^1. – V. încrucișa.

incrucisat
ÎNCRUCIȘÁT^1 s.n. Încrucișare. – V. încrucișa.

ÎNCRUCIȘÁT^2, -Ă, încrucișați, -te, adj. 1. Care este așezat cruciș. ♦ (Despre drumuri) Care se întretaie. 2. (Despre ochi sau priviri, p. ext. despre oameni) Care se uită cruciș; sașiu. 3. (Despre plante și animale) împerecheat (artificial) cu un animal sau cu o plantă înrudită. – V. încrucișa.

incrucit
ÎNCRUCÍT, -Ă, încruciți, -te, adj. (Pop.) Crucit. – V. încruci.

incrunta
ÎNCRUNTÁ, încrúnt, vb. I. 1. Refl. și tranz. A apropia sprâncenele sau a face cute între sprâncene ori pe frunte (în semn de nemulțumire, de mânie, de îngrijorare etc.); a privi aspru. 2. Refl. (Înv.) A se umple de sânge; a se înroși. – În + crunta.

incruntare
ÎNCRUNTÁRE s.f. Acțiunea de a (se) încrunta. ♦ Privire aspră sau posomorâtă. – V. încrunta.

incruntat
ÎNCRUNTÁT, -Ă, încruntați, -te, adj. 1. Care are pe frunte sau între sprâncene cute de nemulțumire, de mânie, de îngrijorare etc.; p. ext. care are înfățișarea sau privirea aspră, posomorâtă; crunt, cruntat. 2. (Înv.) Însângerat. – V. încrunta.

incruntatura
ÎNCRUNTĂTÚRĂ, încruntături, s.f. 1. Faptul de a (se) încrunta; înfățișare încruntată (1); cută pe frunte, între sprâncene. 2. (Înv.) Urmă, pată de sânge. – Încrunta + suf. -ătură.

incrusta
ÎNCRUSTÁ vb. I. v. incrusta.

incrustare
ÎNCRUSTÁRE s.f. v. incrustare.

incrustat
ÎNCRUSTÁT, -Ă adj. v. incrustat.

incrustatie
ÎNCRUSTÁȚIE s.f. v. incrustație.

incrustatiune
ÎNCRUSTAȚIÚNE s.f. v. incrustație.

incrusi
ÎNCRUȘÍ, încrușesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A argăsi. – În + cruși.

incrusit
ÎNCRUȘÍT, -Ă, încrușiți, -te, adj. (Reg.) 1. (Despre pielea animalelor) Argăsit^2. 2. Înroșit; p. ext. pătat (cu sânge). – V. încruși.

incuia
ÎNCUIÁ, încúi, vb. I. 1. Tranz. A închide cu ajutorul unui zăvor, al unui lacăt etc. ♦ A reține pe cineva închis într-o încăpere. ♦ Refl. A se închide (singur), a se izola într-o încăpere. ♦ Fig. (Fam.) A face pe cineva să nu mai aibă ce să răspundă; a închide gura cuiva, a înfunda. 2. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) constipa. – Lat. incuncare.

incuiat
ÎNCUIÁT^1 s.n. Încuiere. – V. încuia.

ÎNCUIÁT^2, -Ă, încuiați, -te, adj. 1. Închis cu cheia, cu zăvorul. 2. (Pop.) Constipat. ♦ Fig. (Adesea substantivat; fam.) Care este insensibil la argumente, incapabil de a înțelege noul, care nu iese din părerile lui; p. ext. care nu este sociabil. – V. încuia.

incuiba
ÎNCUIBÁ, încuibez, vb. I. Refl. A-și face cuib; a se vârî (unde nu-i este locul); a se oploși. ♦ Fig. A pătrunde adânc; a se înrădăcina. [Prez. ind. și: încúib] – În + cuib.

incuibare
ÎNCUIBÁRE s.f. Acțiunea de a se încuiba. – V. încuiba.

incuibat
ÎNCUIBÁT, -Ă, încuibați, -te, adj. Care s-a stabilit, s-a vârât (nedorit și nepoftit) într-un loc. ♦ Fig. Pătruns adânc, înrădăcinat. – V. încuiba.

incuiere
ÎNCUIÉRE, încuieri, s.f. Acțiunea de a (se) încuia și rezultatul ei; închidere cu cheia, cu zăvorul; încuiat^1. – V. încuia.

incuietoare
ÎNCUIETOÁRE, încuietori, s.f. Dispozitiv care încuie ceva. ♦ Fig. Dificultate, situație grea în care se află cineva. – Încuia + suf. -toare.

incuietura
ÎNCUIETÚRĂ, încuieturi, s.f. (Pop.) Constipație. – Încuia + suf. -tură.

incujba
ÎNCUJBÁ, încujbez, vb. I. Tranz. și refl. (Înv. și reg.) A (se) încovoia, a (se) îndoi. – În + cujba.

incujbare
ÎNCUJBÁRE s.f. (Înv. și reg.) Acțiunea de a (se) încujba; încovoiere. – V. încujba.

incujbat
ÎNCUJBÁT, -Ă, încujbați, -te, adj. (Înv. și reg.) Încovoiat; strâmb, cocoșat. – V. încujba.

incumeta
ÎNCUMETÁ, încúmet, vb. I. Refl. 1. A îndrăzni; a cuteza. 2. (Urmat de determinări introduse prin prep. „în”) A se bizui, a se încrede în ceva. [Var.: (reg.) încuméte vb. III] – Cf. lat. c o m m i t t e r e.

incumetare
ÎNCUMETÁRE s.f. Acțiunea de a se încumeta și rezultatul ei; cutezanță. – V. încumeta.

incumete
ÎNCUMÉTE vb. III. v. încumeta.

incumetri
ÎNCUMETRÍ, încumetresc, vb. IV. Refl. recipr. (Reg.) A se înrudi prin cumetrie; a se cumetri. – În + cumătru.

incunjur
ÎNCÚNJUR s.n. v. înconjur.

incunjura
ÎNCUNJURÁ vb. I. v. înconjura.

incunostinta
ÎNCUNOȘTINȚÁ, încunoștințez, vb. I. Tranz. A face cunoscut; a înștiința, a comunica ceva. – În + cunoștință.

incunostintare
ÎNCUNOȘTINȚÁRE, încunoștințări, s.f. Acțiunea de a încunoștința și rezultatul ei; înștiințare; (concr.) aviz, scrisoare care conține o înștiințare. – V. încunoștința.

incununa
ÎNCUNUNÁ, încununez, vb. I. Tranz. 1. A așeza o cunună pe capul cuiva în semn de omagiu, de înălțare la o demnitate etc., a încorona; p. ext. a așeza un obiect deasupra altuia în chip de coroană. 2. Fig. A desăvârși o activitate, o operă etc.; a încorona (3). [Prez. ind. și; încunún] – În + cunună.

incununare
ÎNCUNUNÁRE, încununări, s.f. Acțiunea de a încununa și rezultatul ei; fig. ducere la bun sfârșit, desăvârșire. – V. încununa.

incura
ÎNCURÁ, încúr, vb. I. Tranz. (Înv. și reg.) A mâna caii repede; a goni. ♦ Refl. (Despre cai) A porni la fugă, a se întrece alergând; a alerga în voie. – Lat. *incurrare (= currere).

incuraja
ÎNCURAJÁ, încurajez, vb. I. Tranz. 1. A da curaj; a îmbărbăta. 2. A sprijini, a stimula. – În + curaj (după fr. encourager).

incurajare
ÎNCURAJÁRE, încurajări, s.f. Acțiunea de a încuraja și rezultatul ei; îmbărbătare; sprijinire, stimulare. – V. încuraja.

incurajat
ÎNCURAJÁT, -Ă, încurajați, -te, adj. Îmbărbătat. – V. încuraja.

incurajator
ÎNCURAJATÓR, -OÁRE, încurajatori, -oare, adj. Care dă curaj, care stimulează. – Încuraja + suf. -tor.

incurare
ÎNCURÁRE, încurări, s.f. (Înv. și reg.) Alergare de cai, cavalcadă; p. ext. năvală, incursiune. – V. încura.

incurca
ÎNCURCÁ, încúrc, vb. I. 1. Tranz. 1. A încâlci fire, ață etc., a le face noduri astfel încât să nu se mai poată descurca ușor. ♦ (Pop.) A călca în picioare fânețele, semănăturile. 2. A schimba mereu drumul, direcția pentru a îngreuia o urmărire, pentru a-și pierde urma. ♦ Refl. și tranz. A (se) rătăci. II. 1. Tranz. A stingheri pe cineva la mers, a îngreuia mersul cuiva. ♦ Refl. A se împiedica din mers. ♦ A opri de la o acțiune, a stânjeni. ♢ Expr. A încurca locul (sau lumea, zilele etc.) = a stânjeni pe cei din jur. (Refl.; fam.) A i se încurca limba = a i se împletici limba (din cauza băuturii, a unei emoții etc.). ♢ Compus: încurcă-lume s.m. invar. = om care încurcă pe alții, care nu este bun de nimic. 2. Tranz. și refl. A face (pe cineva) să-și piardă sau a-și pierde șirul ideilor; a (se) zăpăci. ♢ Expr. (Se) încurcă lucrurile = (se) creează o situație complicată. confuză. (Tranz.) A încurca vorba = a vorbi confuz, pentru a ascunde adevărul. (Tranz.) A o încurca = a crea (intenționat) o situație confuză; a face un lucru de mântuială; a nu fi clar în ce spune. 3. Tranz. și refl. Fig. A (se) prinde în mreje. ♦ Refl. A se angaja într-o afacere din care nu mai poate ieși (decât cu greutate). 4. Refl. Fig. A pierde vremea; a zăbovi, a întârzia (mai ales la petreceri). – Probabil lat. *incolicare (< colus „caier, fir”).

incurcala
ÎNCURCÁLĂ s.f. (Reg.) Încurcătură. – Încurca + suf. -ală.

incurcare
ÎNCURCÁRE s.f. Acțiunea de a (se) încurca. – V. încurca.

incurcat
ÎNCURCÁT^1 s.n. Faptul de a (se) încurca. – V. încurca.

ÎNCURCÁT^2, -Ă, încurcați, -te, adj. 1. 1. (Despre fire, ață etc.) Amestecat și înnodat (cu alte fire); încâlcit. 2. (Despre drumuri) Greu de găsit; întortocheat. II. 1. (Despre idei, acțiuni etc.) Greu de urmărit; confuz, nelămurit, neclar, nedeslușit. ♢ Expr. A lăsa (ceva) încurcat sau a o lăsa încurcată = a lăsa o problemă nelămurită; a renunța la rezolvarea unei probleme, a se lăsa păgubaș. 2. Stingherit, stânjenit, jenat. – V. încurca.

incurcatura
ÎNCURCĂTÚRĂ, încurcături, s.f. 1. Amestecătură, încâlcire de fire, de ață etc. ♢ Încurcătură de mațe = ocluziune intestinală. 2. Situație complicată, neplăcută; bucluc ♦ Confuzie. ♢ Expr. A pune (pe cineva) în încurcătură = a pune pe cineva într-o situație din care nu știe cum să iasă. ♦ Jenă, tulburare. – Încurca + suf. -ătură.

incurela
ÎNCURELÁ, încurelez, vb. I. Tranz. (Pop.) A prinde în curele. – În + curele (pl. lui curea).

incuscri
ÎNCUSCRÍ, încuscresc, vb. IV. Refl. recipr. A se face cuscru cu cineva; p. ext. a fi sau a deveni rudă prin alianță cu cineva. – În + cuscru.

incuscrire
ÎNCUSCRÍRE, încuscriri, s.f. Acțiunea de a se încuscri și rezultatul ei. – V. încuscri.

incuviinta
ÎNCUVIINȚÁ, încuviințez, vb. I. Intranz. A fi de acord. ♦ Tranz. A consimți, a permite. – În + cuviință.

incuviintare
ÎNCUVIINȚÁRE, încuviințări, s.f. Acțiunea de a încuviința și rezultatul ei; aprobare, consimțământ, asentiment. – V. încuviința.

indarn
ÎNDÁRN adv. (Italienism înv.) Zadarnic. – Din it. indarno.

indata
ÎNDÁTĂ adv. Imediat, numaidecât, acum; acuși, acușica. ♢ Loc. conj. (De) îndată ce = imediat ce, după ce, când. ♢ Expr. (Reg.) Îndata-mare = în cea mai mare grabă. – În + dată.

indatina
ÎNDATINÁ vb. I. v. îndătina.

indatinat
ÎNDATINÁT, -Ă adj. v. îndătinat.

indatora
ÎNDATORÁ, îndatorez, vb. I. 1. Tranz. A obliga, a impune ca o datorie. 2. Tranz. A obliga pe cineva la recunoștință printr-un ajutor dat la nevoie. 3. Refl. A face datorii; a se împrumuta; a se încurca în datorii. ♦ Tranz. A da un bun în gaj în schimbul unui împrumut. [Var.: îndatorí vb. IV] – În + dator.

indatorat
ÎNDATORÁT, -Ă, îndatorați, -te, adj. 1. Dator (cu bani). 2. Obligat la ceva, recunoscător pentru ceva. [Var.: îndatorít, -ă adj.] – V. îndatora.

indatori
ÎNDATORÍ vb. IV. v. îndatora.

indatorinta
ÎNDATORÍNȚĂ, îndatorințe, s.f. (Rar) Îndatorire. – Îndatori + suf. -ință.

indatorire
ÎNDATORÍRE, îndatoriri, s.f. 1. (Înv.) Obligație bănească. 2. Obligație morală; sarcină obligatorie, datorie. ♦ (Rar) Faptă sau gest cu care îndatorăm pe cineva; atenție, politețe. – V. îndatori.

indatorit
ÎNDATORÍT, -Ă adj. v. îndatorat.

indatoritor
ÎNDATORITÓR, -OÁRE, îndatoritori, -oare, adj. 1. Serviabil, binevoitor. 2. (Neobișnuit) Obligatoriu. – Îndatori + suf. -tor.

indamana
ÎNDĂMẤNĂ adv. v. îndemână.

indarapnic
ÎNDĂRẮPNIC, -Ă adj. v. îndărătnic.

indarapt
ÎNDĂRẮPT adv. v. îndărăt.

indarat
ÎNDĂRẮT adv. I. 1. În spate, în urmă, înapoi. ♢ Expr. (De-a) îndărătele(a) = a) cu spatele înainte; b) pe dos. 2. La locul de proveniență, în locul unde a fost înainte. 3. (În expr.) A da îndărăt = a) a regresa; b) (despre lucruri) a restitui. A da pe cineva îndărăt = a da pe cineva cu o treaptă mai jos, a retrograda. II. Mai demult, (mai) înainte de timpul actual. [Var.: îndărắpt adv.] – Lat. in-de-retro.

indaratnic
ÎNDĂRẮTNIC, -Ă, îndărătnici, -ce, adj. (Adesea substantivat) Încăpățânat, recalcitrant, nesupus; p. ext. stăruitor, perseverent. ♦ (Rar) Rămas în urmă; restanțier. [Var.: (reg.) îndărắpnic, -ă adj.] - Îndărăt + suf. -nic.

indaratnici
ÎNDĂRĂTNICÍ, îndărătnicesc, vb. IV. Refl. A stărui cu încăpățânare într-o atitudine; a se încăpățâna; p. ext. a persevera. – Din îndărătnic.

indaratnicie
ÎNDĂRĂTNICÍE, îndărătnicii, s.f. Încăpățânare; p. ext. stăruință, perseverență. – Îndărătnic + suf. -ie.

indaratul
ÎNDĂRẮTUL prep. În dosul (cuiva), în urma (cuiva sau a ceva), după (ceva). – V. îndărăt.

indatina
ÎNDĂTINÁ, îndătinez, vb. I. Refl. (Rar) A se obișnui (cu) ceva. ♦ Tranz. A avea obiceiul să..., a obișnui. [Var.: îndatiná vb. I] – În + datină.

indatinat
ÎNDĂTINÁT, -Ă, îndătinați, -te, adj. Care a devenit o datină; înrădăcinat. ♦ (Despre oameni) Deprins, obișnuit (cu ceva). [Var.: îndatinát, -ă adj.] – V. îndătina.

indarji
ÎNDÂRJÍ, îndârjesc, vb. IV. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină dârz, a persista sau a determina pe cineva să persiste în ceva; a (se) înverșuna, a (se) înfuria. – În + dârz.

indarjire
ÎNDÂRJÍRE s.f. Acțiunea de a (se) îndârji; înverșunare, întărâtare. – V. îndârji.

indarjit
ÎNDÂRJÍT, -Ă, îndârjiți, -te, adj. Dârz, stăruitor, perseverent; înverșunat, întărâtat. – V. îndârji.

inde
ÎNDE prep. (Înv. și reg.) 1. (Înaintea unui pronume la pl. sau între două pronume care se află în raport de reciprocitate) Între, laolaltă, împreună. 2. Spre, către. În + de^4.

indeaievea
ÎNDEAIÉVEA adv. (Rar) Aievea. [Pr.: -de-a-ie-] – În + de + aievea.

indeajuns
ÎNDEAJÚNS adv. De ajuns, destul, suficient. [Pr.: și: -de-a-] – În + de^4 + ajuns.

indeaproape
ÎNDEAPROÁPE adv. În mod amănunțit, cu mare atenție. [Pr.: și: -de-a-] – În + de^4 + aproape.

indelete
ÎNDELÉTE adv. (Mai ales în forma pe îndelete) Cu încetul, fără grabă. – În + de^4 + lete (reg. „timp liber, liniște”, et. nec.).

indeletnici
ÎNDELETNICÍ, îndeletnicesc, vb. IV. Refl. A se ocupa cu ceva, a-și petrece vremea cu ceva. – Et. nec. Cf. î n d e l e t e.

indeletnicire
ÎNDELETNICÍRE, îndeletniciri, s.f. Meserie, profesiune; ocupație. ♦ Preocupare, grijă. – V. îndeletnici.

indelung
ÎNDELÚNG, -Ă, îndelungi, adj. Care durează mult timp; îndelungat. ♦ (Adverbial) Multă vreme; îndelungat. – În + de^4 + lung.

indelunga
ÎNDELUNGÁ, îndelúng, vb. I. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) prelungi în durată. – Din îndelung.

indelungat
ÎNDELUNGÁT, -Ă, îndelungați, -te, adj. Care durează (de) mult timp; îndelung. ♦ (În legătură cu noțiuni temporale) Mult, lung; îndelung. ♦ (Adverbial; înv.) Îndelung. – V. îndelunga.

indemanatec
ÎNDEMĂNÁTEC, -Ă adj. v. îndemânatic.

indemanos
ÎNDEMĂNÓS, -OÁSĂ adj. v. îndemânos.

indemana
ÎNDEMÂNÁ, îndemânez, vb. I. Refl. (Înv.) A fi în stare să facă un lucru, a-i fi la îndemână să facă ceva; a se înlesni. – V. îndemână.

indemanare
ÎNDEMÂNÁRE s.f. Ușurința de a face un lucru ca urmare a unei bune deprinderi sau a unei înclinații; iscusință, abilitate, pricepere, dibăcie. – V. îndemâna.

indemanatec
ÎNDEMÂNÁTEC, -Ă adj. v. îndemânatic.

indemanatic
ÎNDEMÂNÁTIC, -Ă, îndemânatici, -ce, adj. 1. Care execută bine și ușor orice muncă manuală; iscusit, dibaci. ♦ (Adverbial) Cu îndemânare. 2. De care te folosești cu ușurință; comod. 3. (Înv.) Potrivit, favorabil. [Var.: îndemânátec, -ă, îndemănátec, -ă adj.] – Îndemână + suf. -atic.

indemana
ÎNDEMẤNĂ adv. Ușor, comod, lesnicios. ♢ La îndemână sau (loc. prep.) la îndemâna cuiva = accesibil, în imediata apropiere, ușor de folosit, de obținut; la dispoziție sau la dispoziția cuiva. [Var.: îndămấnă adv.] – În + de^4 + mână.

indemanos
ÎNDEMÂNÓS, -OÁSĂ, îndemânoși, -oase, adj. (Reg.) Care prezintă comoditate; comod. [Var.: îndemănós, -oásă adj.] – Îndemână + suf. -os.

indemn
ÎNDÉMN, îndemnuri, s.n. Faptul de a îndemna. ♦ Ceea ce stimulează la o acțiune; imbold, impuls, stimulent. ♢ Loc. prep. Din (sau la, prin) îndemnul = îndemnat fiind de..., la stăruința... – Din îndemna (derivat regresiv).

indemna
ÎNDEMNÁ, îndémn, vb. I. Tranz. 1. A convinge pe cineva să facă ceva, a chema la o acțiune; a îmboldi, a stimula, a impulsiona; a îmbia. ♦ Refl. A se apuca de ceva (în urma unei stimulări); a se hotărî la ceva. ♦ Refl. recipr. Fig. A se lua la întrecere, a se îmboldi unul pe altul. 2. A sili un animal să pornească sau să meargă mai repede. ♦ Intranz. (Reg.; despre animale) A se sili la drum, a înainta trăgând. – Lat. *indeminare.

indemnare
ÎNDEMNÁRE, îndemnări, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) îndemna; îndemn. – V. îndemna.

indemnizare
ÎNDEMNIZÁRE s.f. v. indemnizare.

indemnizatie
ÎNDEMNIZÁȚIE s.f. v. indemnizație.

indeobste
ÎNDEÓBȘTE adv. De obicei, în mod obișnuit, în general. [Pr.: -de-ob-] – În + de^4 + obște.

indeosebi
ÎNDEOSÉBI adv. Mai ales, mai cu seamă. [Pr.: -de-o-] – În + deosebi (adv. înv. „îndeosebi” < sl.)

indeparta
ÎNDEPĂRTÁ, îndepărtez, vb. I. 1. Tranz. A face să fie sau a ține departe; a înlătura. ♦ A scoate pe cineva din funcție; a concedia. 2. Refl. A pleca din apropierea cuiva sau a ceva; a merge în altă parte. ♦ A se abate, a devia. – În + depărta.

indepartare
ÎNDEPĂRTÁRE, îndepărtări, s.f. Acțiunea de a (se) îndepărta și rezultatul ei; înlăturare, eliminare; destituire; abatere, deviere. – V. îndepărta.

indepartat
ÎNDEPĂRTÁT, -Ă, îndepărtați, -te, adj. Care este situat la (mare) distanță; depărtat. ♦ Care vine de departe. ♦ Care s-a petrecut demult. – V. îndepărta.

indeplini
ÎNDEPLINÍ, îndeplinesc, vb. IV. Tranz. A săvârși, a face, a înfăptui, a realiza ceva; a duce la bun sfârșit. – În + deplin.

indeplinire
ÎNDEPLINÍRE, îndepliniri, s.f. Acțiunea de a îndeplini și rezultatul ei; înfăptuire, executare; realizare. – V. îndeplini.

indesa
ÎNDESÁ, îndés, vb. I. 1. Tranz. A apăsa, a presa ca să încapă cât mai mult într-un spațiu restrâns, a vârî cu forța (într-un spațiu limitat); a înghesui, a bucși. ♦ A face cât mai compact (un material). 2. Tranz. A-și așeza pălăria, căciula, șapca, trăgând-o cât mai mult pe cap. 3. Refl. (Despre o mulțime de persoane sau de lucruri în mișcare) A se aduna, a se îngrămădi unul lângă altul, unul peste altul; a se înghesui. ♦ (Pop.) A se grăbi, a da zor. – Lat. in-de(n)sare.

indesare
ÎNDESÁRE, îndesări, s.f. Acțiunea de a (se) îndesa; înghesuire, îngrămădire. – V. îndesa.

indesat
ÎNDESÁT, -Ă, îndesați, -te, adj. 1. Foarte plin, cu conținutul presat; îngrămădit. înghesuit; ♢ Loc. adv. Cu vârf și îndesat = din belșug, cu prisosință. 2. Greu, puternic. apăsat. 3. Compact, dens, masiv. 4. (Despre ființe) Mic și gros. – V. îndesa.

indesi
ÎNDESÍ, îndesesc, vb. IV. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină mai des, mai compact. ♦ A (se) înmulți. – În + des.

indesire
ÎNDESÍRE s.f. Faptul de a (se) îndesi; sporire; desime. – V. îndesi.

indesit
ÎNDESÍT, -Ă, îndesiți, -te, adj. Care a devenit mai des; p. ext. mai frecvent. – V. îndesi.

indestul
ÎNDESTÚL, -Ă, îndestuli, -le, adj. (Înv.) Destul. ♦ (Adverbial) Cât trebuie, cât se cuvine; de ajuns. – În + destul.

indestula
ÎNDESTULÁ, îndestulez, vb. I. Tranz. A da (sau a lua) destul; a satisface, a sătura (cu de-ale mâncării). ♦ Refl. A avea după dorință, a avea tot ce este necesar. – Din îndestul.

indestulare
ÎNDESTULÁRE, îndestulări, s.f. Acțiunea de a (se) îndestula și rezultatul ei; belșug, abundență. – V. îndestula.

indestulat
ÎNDESTULÁT, -Ă, îndestulați, -te, adj. Care are de ajuns, satisfăcut. – V. îndestula.

indestulator
ÎNDESTULĂTÓR, -OÁRE, îndestulători, -oare, adj. Care este în cantitate suficientă; care îndestulează, satisface. ♦ (Adverbial) Îndeajuns. – Îndestula + suf. -ător.

indigui
ÎNDIGUÍ, îndiguiesc, vb. IV. Tranz. A mărgini o apă sau a înconjura o suprafață cu diguri, a zăgăzui; p. gener. a ridica un dig. – În + dig + suf. -ui.

indiguire
ÎNDIGUÍRE, îndiguiri, s.f. Acțiunea de a îndigui; zăgăzuire. – V. îndigui.

indiguit
ÎNDIGUÍT, -Ă, îndiguiți, -te, adj. Mărginit de diguri; îngrădit cu diguri, zăgăzuit. – V. îndigui.

indobitoci
ÎNDOBITOCÍ, îndobitocesc, vb. IV. Refl. și tranz. A-și pierde sau a face pe cineva să-și piardă facultățile intelectuale și morale; a (se) prosti^2, a (se) tâmpi, a (se) abrutiza. – În + dobitoc.

indobitocire
ÎNDOBITOCÍRE s.f. Acțiunea de a (se) îndobitoci și rezultatul ei. – V. îndobitoci.

indobitocit
ÎNDOBITOCÍT, -Ă, îndobitociți, -te, adj. Care și-a pierdut facultățile intelectuale și morale; prostit. – V. îndobitoci.

indoca
ÎNDOCÁ, îndochez, vb. I. Tranz. A efectua operațiile de ridicare a unei nave pe un doc plutitor. [Var.: andocá vb. I] – Din germ. eindocken.

indocare
ÎNDOCÁRE, îndocări, s.f. Acțiunea de a îndoca. – V. îndoca.

indocat
ÎNDOCÁT, -Ă, îndocați, -te, adj. (Despre nave) Care a fost ridicat pe un doc plutitor. – V. îndoca.

indoctrina
ÎNDOCTRINÁ, îndoctrinez, vb. I. Tranz. A iniția într-o doctrină, a înarma cu o doctrină. – În + doctrină (după fr. endoctriner).

indoctrinare
ÎNDOCTRINÁRE s.f. Acțiunea de a îndoctrina. – V. îndoctrina.

indoctrinat
ÎNDOCTRINÁT, -Ă, îndoctrinați, -te, adj. Inițiat într-o doctrină. – V. îndoctrina.

indoi
ÎNDOÍ, (I) îndói, (II, III) îndoiesc, vb. IV. I. 1. Tranz. A strânge în două o stofă, o hârtie, un material etc.; a strânge ceva de două sau de mai multe ori (punând marginile una peste alta). 2. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni curb; a (se) încovoia, a (se) apleca, a (se) înclina. ♦ Refl. (Despre oameni) A se gârbovi. II. Tranz. 1. A mări ceva de două ori; a dubla; p. ext. a înmulți, a mări (de un număr oarecare de ori). 2. A amesteca (în părți egale) un lichid cu altul; a subția. III. Refl. A fi nesigur în părerea sa, a sta la îndoială; a nu avea încredere (în cineva sau în ceva). – În + doi.

indoiala
ÎNDOIÁLĂ, îndoieli, s.f. 1. Neîncredere; ezitare, șovăială; îndoire. ♢ Loc. adv. Fără îndoială = desigur, neapărat. ♢ Expr. A cădea la îndoială = a începe să se îndoiască de ceva, a fi nesigur. A pune (ceva) la îndoială = a se îndoi (III) de ceva. 2. (Rar) îndoire (a corpului). [Pr.: -do-ia-] – Îndoi + suf. -eală.

indoielnic
ÎNDOIÉLNIC, -Ă, îndoielnici, -ce, adj. Care provoacă îndoială, care nu poate fi primit ca sigur; dubios, echivoc, discutabil. ♦ Care pare puțin probabil; nesigur. ♦ Care nu inspiră încredere; suspect, necurat. ♦ Șovăitor, nehotărât. [Pr.: -do-iel-] – Îndoială + suf. -nic sau îndoi + suf. -elnic.

indoios
ÎNDOIÓS, -OÁSĂ, îndoioși, -oase, adj. (Rar) Îndoielnic, nesigur, problematic. [Pr.: -do-ios) – Îndoi + suf. -os.

indoire
ÎNDOÍRE, îndoiri, s.f. Acțiunea de a (se) îndoi; împăturire; încovoiere. ♦ (Înv.) Îndoială (1). – V. îndoi.

indoit
ÎNDOÍT, -Ă, îndoiți, -te, adj. I. 1. Strâns prin îndoire; care păstrează urma unei împăturiri; cu îndoituri. 2. Curbat, încovoiat. II. 1. Care este de două ori mai mare sau mai mult decât altceva; dublu^2; dublat; p. ext. înmulțit, sporit, mărit. ♢ (Substantivat, n.) Îndoitul unei sume. 2. Amestecat (în părți egale) cu alt lichid; subțiat. III. Care este nesigur de părerea sa, care stă la îndoială. – V. îndoi.

indoitura
ÎNDOITÚRĂ, îndoituri, s.f. Partea, locul unde un obiect a fost sau este îndoit. ♦ (Rar) Cotitură. ♦ (Rar) Adâncitură, cută a unui teren. [Pr.: -do-i-] – Îndoi + suf. -tură.

indolia
ÎNDOLIÁ, îndoliez, vb. I. Tranz. A produce doliu; a pricinui o durere adâncă. [Pr.: -li-a] – În + doliu. Cf. fr. e n d e u i l l e r.

indoliat
ÎNDOLIÁT, -Ă, îndoliați, -te, adj. Care poartă doliu; de înmormântare. ♦ Trist, îndurerat. [Pr.: -li-at]- – V. îndolia.

indoliere
ÎNDOLIÉRE, îndolieri, s.f. (Rar) Durere adâncă pricinuită de moartea unei rude, a unei ființe iubite. [Pr.: -li-e-] – V. îndolia.

indopa
ÎNDOPÁ, îndóp, vb. I. 1. Tranz. și refl. (Fam.) A (se) hrăni peste măsură; a (se) supraalimenta, a (se) ghiftui. ♦ Tranz. A hrăni o pasăre vârându-i pe gât mâncare pentru a o îngrășa. 2. Tranz. (Reg.) A îndesa. – În + dop.

indopare
ÎNDOPÁRE, îndopări, s.f. Acțiunea de a (se) îndopa; îndopat^1. – V. îndopa.

indopat
ÎNDOPÁT^1 s.n. Îndopare. – V. îndopa.

ÎNDOPÁT^2, -Ă, îndopați, -te, adj. Hrănit peste măsură; ghiftuit; (despre păsări) îngrășat prin îndopare. – V. îndopa.

indosi
ÎNDOSÍ, îndosesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) dosi. – În + dosi.

indraci
ÎNDRĂCÍ, îndrăcesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) înfuria, a (se) înrăi. – În + drac.

indracire
ÎNDRĂCÍRE s.f. (Rar) Stare de (extremă) iritare; furie. – V. îndrăci.

indracit
ÎNDRĂCÍT, -Ă, îndrăciți, -te, adj. Scos din fire; furios; afurisit, al dracului, rău. ♦ Teribil, grozav, înfocat, aprins. ♦ Fig. Drăcos, șmecher; plin de temperament. – V. îndrăci.

indragi
ÎNDRĂGÍ, îndrăgesc, vb. IV. Tranz. A simți atracție, afecțiune, dragoste pentru cineva sau ceva; p. ext. a iubi. ♦ Refl. recipr. (Pop.) A se iubi. – În + drag.

indragire
ÎNDRĂGÍRE s.f. (Rar) Faptul de a îndrăgi pe cineva. – V. îndrăgi.

indragit
ÎNDRĂGÍT, -Ă, îndrăgiți, -te, adj. 1. Iubit^2. 2. Îndrăgostit. – V. îndrăgi.

indragitor
ÎNDRĂGITÓR, -OÁRE, îndrăgitori, -oare, adj. (Rar) Care îndrăgește. – Îndrăgi + suf. -tor.

indragosti
ÎNDRĂGOSTÍ, îndrăgostesc, vb. IV. Refl. A prinde dragoste de cineva, a începe să iubească pe cineva; a se amoreza, a se înamora. ♦ Tranz. (Neobișnuit) A iubi pe cineva. ♦ Refl. recipr. (Pop.) A se iubi. – În + dragoste.

indragostire
ÎNDRĂGOSTÍRE s.f. (Rar) Faptul de a (se) îndrăgosti; îndrăgire, înamorare. – V. îndrăgosti.

indragostit
ÎNDRĂGOSTÍT, -Ă, îndrăgostiți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care iubește pe cineva; amorezat, înamorat. – V. îndrăgosti.

indrazneala
ÎNDRĂZNEÁLĂ, îndrăzneli, s.f. Atitudine sau purtare îndrăzneață; curaj, cutezanță, îndrăznire. ♦ Faptă îndrăzneață. – Îndrăzni + suf. -eală.

indraznet
ÎNDRĂZNÉȚ, -EÁȚĂ, îndrăzneți, -e, adj. Care nu se teme de greutăți și de pericole; curajos, cutezător, îndrăznitor. ♦ (Adesea adverbial) Original; excentric. ♦ Care își îngăduie prea multe; obraznic. – Îndrăzni + suf. -eț.

indrazni
ÎNDRĂZNÍ, îndrăznesc, vb. IV. Tranz. A avea curaj; a nu se teme, a cuteza să... – În + drăzni (înv. „a îndrăzni” < sl.).

indraznire
ÎNDRĂZNÍRE s.f. (Înv.) Îndrăzneală. – V. îndrăzni.

indraznitor
ÎNDRĂZNITÓR, -OÁRE, îndrăznitori, -oare, adj. (Rar) Care îndrăznește; îndrăzneț. – Îndrăzni + suf. -tor.

indrea
ÎNDREÁ s.m. (Înv. și reg.) Decembrie. – Din n. pr. Andrei.

indrepta
ÎNDREPTÁ, îndrépt, vb. I. I. 1. Tranz. A face drept ceea ce era îndoit sau strâmb. ♦ Refl. (Despre oameni) A lua o ținută dreaptă. 2. Tranz. și refl. A (se) schimba din rău în bine; a (se) îmbunătăți, a (se) ameliora. ♦ Refl. (Despre oameni) A se întrema după o boală; a căpăta o înfățișare bună. 3. Refl. și tranz. A(-și) corecta purtările. II. 1. Refl. A porni într-o anumită direcție. ♢ Tranz. Îndreaptă mașina spre oraș. (Expr.) A-și îndrepta pașii = a merge spre... 2. Tranz. A arăta cuiva drumul bun; a îndruma, a conduce în direcția potrivită. ♢ Expr. A îndrepta pașii cuiva = a) a face pe cineva să meargă spre... b) a călăuzi, a conduce (în viață). A(-și) îndrepta ochii (sau privirile) asupra cuiva (sau a ceva) = a se uita la cineva sau la ceva. A(-și) îndrepta gândul asupra cuiva (sau a ceva) = a i se duce gândul la cineva sau la ceva. ♦ A ținti cu o armă de foc asupra cuiva sau a ceva. [Prez. ind. și: îndreptéz] – În + drept.

indreptar
ÎNDREPTÁR, îndreptare, s.n. Colecție de norme, reguli și practici pentru un anumit domeniu; călăuză, ghid. – În + dreptar (Înv. „îndreptar” < drept).

indreptare
ÎNDREPTÁRE, îndreptări, s.f. Acțiunea de a (se) îndrepta și rezultatul ei; corectare, corectiv. ♦ (Înv. și pop.) Dreptate, îndreptățire. ♦ (Înv.; la pl.) Act justificativ, document oficial. – V. îndrepta.

indreptat
ÎNDREPTÁT, -Ă, îndreptați, -te, adj. 1. (Despre obiecte strâmbe, deformate) Readus la forma, la starea normală, dreaptă. 2. Corectat, rectificat. ♦ (Rar) Drept, cinstit, corect. – V. îndrepta.

indreptator
ÎNDREPTĂTÓR, -OÁRE, îndreptători, -oare, adj. (Și substantivat; înv.) Care îndreaptă, îndrumează; călăuzitor. – Îndrepta + suf. -ător.

indreptati
ÎNDREPTĂȚÍ, îndreptățesc, vb. IV. Tranz. A da cuiva dreptul la ceva; a autoriza, a justifica (ceva); a îndritui, a îndreptui. – În + dreptate.

indreptatire
ÎNDREPTĂȚÍRE, îndreptățiri, s.f. Acțiunea de a îndreptăți; justificare. – V. îndreptăți.

indreptatit
ÎNDREPTĂȚÍT, -Ă, îndreptățiți, -te, adj. Care are dreptul la ceva; autorizat să...; justificat; îndrituit. – V. îndreptăți.

indreptui
ÎNDREPTUÍ, îndreptuiesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A îndreptăți. – În + drept + suf. -ui (după îndritui).

indritui
ÎNDRITUÍ, îndrituiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A îndreptăți. [Prez. ind. și: îndrítui] – În + drit + suf. -ui.

indrituit
ÎNDRITUÍT, -Ă, îndrituiți, -te, adj. (Rar) Îndreptățit. – V. îndritui.

indruga
ÎNDRUGÁ, îndrúg, vb. I. Tranz. 1. A toarce lână sau cânepă în fire groase și puțin răsucite, necesare pentru anumite țesături; p. ext. a toarce grosolan și în grabă. 2. (Fam.) A pronunța nedeslușit cuvintele, a îngăima; a exprima prost ceva; a fi fără șir la vorbă; p. ext. a vorbi fără rost, nimicuri. ♢ Expr. A îndruga (la) verzi și uscate = a înșira, a spune fleacuri, minciuni, vrute și nevrute. ♦ (Rar) A face ceva în pripă; a înjgheba. – În + drugă.

indrugare
ÎNDRUGÁRE, îndrugări, s.f. Acțiunea de a îndruga și rezultatul ei. – V. îndruga.

indruma
ÎNDRUMÁ, îndrumez, vb. I. Tranz. 1. A arăta cuiva drumul, a îndrepta în direcția potrivită; a călăuzi. ♦ Refl. (Reg.) A se îndrepta spre o țintă, a pleca la drum, a porni. 2. A călăuzi pe cineva într-un domeniu, în viață. [Prez. ind. și: îndrúm] – În + drum.

indrumar
ÎNDRUMÁR s.n. (Rar) Îndrumător. – Îndruma + suf. -ar.

indrumare
ÎNDRUMÁRE, îndrumări, s.f. Acțiunea de a (se) îndruma; îndreptare, dirijare; călăuzire. ♦ Indicație, directivă, sfat. – V. îndruma.

indrumator
ÎNDRUMĂTÓR, -OÁRE, îndrumători, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care îndrumează, orientează; călăuzitor. ♦ (Substantivat, n.) Lucrare care îndrumează într-un domeniu; îndrumar. – Îndruma + suf. -ător.

induiosa
ÎNDUIOȘÁ, înduioșez, vb. I. Refl. și tranz. A fi cuprins sau a face pe cineva să fie cuprins de duioșie, de milă. [Pr.: -du-io-. – Var.: (rar) înduioșí vb. IV] – În + duios.

induiosare
ÎNDUIOȘÁRE s.f. Faptul de a (se) înduioșa; duioșie. [Pr.: -du-io-. – Var.: înduioșíre s.f.] – V. înduioșa.

induiosat
ÎNDUIOȘÁT, -Ă, înduioșați, -te, adj. Cuprins de înduioșare; mișcat, emoționat. ♦ (Rar) Duios. [Pr.: -du-io-] – V. înduioșa.

induiosator
ÎNDUIOȘĂTÓR, -OÁRE, înduioșători, -oare, adj. Care provoacă înduioșare; mișcător, impresionant, emoționant. [Pr.: -du-io-] – Înduioșa + suf. -ător.

induiosi
ÎNDUIOȘÍ vb. IV. v. înduioșa.

induiosire
ÎNDUIOȘÍRE s.f. v. înduioșare.

indulci
ÎNDULCÍ, îndulcesc, vb. IV. 1. Tranz. A face ca o mâncare sau o băutură să fie (mai) dulce (prin adaos de zahăr, miere etc.); p. ext. (pop.) a face mai gustos. ♦ Refl. A mânca dintr-o mâncare gustoasă; a se înfrupta. ♢ Expr. A se îndulci la ceva = a descoperi un lucru bun și a-l căuta mereu; a se deda la... 2. Refl. A trage folos, a se înfrupta. 3. Tranz. Fig. A face mai bun, a satisface; a umple de mulțumire; a desfăta. 4. Tranz. Fig. A face mai puțin aspru, mai puțin dur, mai puțin violent; a domoli, a estompa. ♦ Tranz. și refl. A (se) îmbuna, a (se) îmblânzi. – În + dulce.

indulcire
ÎNDULCÍRE s.f. Acțiunea de a (se) îndulci. – V. îndulci.

indulcit
ÎNDULCÍT, -Ă, îndulciți, -te, adj. 1. (Despre mâncăruri și băuturi) Care a fost făcut (mai) dulce (prin adaos de zahăr, miere etc.). 2. Fig. Blând, domol. – V. îndulci.

indulcitor
ÎNDULCITÓR, -OÁRE, îndulcitori, -oare, adj. (Reg.) Care îndulcește. ♦ Fig. Care desfată, satisface. – Îndulci + suf. -tor.

indumnezei
ÎNDUMNEZEÍ, îndumnezeiesc, vb. IV. Tranz. (Livr.) A diviniza. ♦ A glorifica, a preamări. – În + Dumnezeu.

indumnezeire
ÎNDUMNEZEÍRE s.f. (Livr.) Faptul de a îndumnezei; divinizare, adorație. – V. îndumnezei.

indumnezeit
ÎNDUMNEZEÍT, -Ă, îndumnezeiți, -te, adj. (Livr.) Divin, minunat. – V. îndumnezei.

indupleca
ÎNDUPLECÁ, îndúplec, vb. I. Tranz. A face pe cineva să se supună, să cedeze, să consimtă la ceva; a determina, a hotărî pe cineva să facă ceva. ♦ Refl. A se arăta milos, bun; a se îndura. – În + dupleca (Înv. „a îndupleca” < lat.).

induplecare
ÎNDUPLECÁRE s.f. Acțiunea de a (se) îndupleca. – V. îndupleca.

induplecator
ÎNDUPLECĂTÓR, -OÁRE, înduplecători, -oare, adj. (Înv.) Care înduplecă; convingător. – Îndupleca + suf. -ător.

indura
ÎNDURÁ, îndúr, vb. I. 1. Tranz. A suporta cu răbdare un necaz, o durere, o boală etc.; a pătimi, a suferi. 2. Refl. A se arăta milos, bun; a se îndupleca. ♦ A-i fi milă cuiva de cineva. 3. Refl. A consimți, a-l lăsa pe cineva inima să..., a se hotărî. – Lat. indurare (1 și după fr. endurer).

indurare
ÎNDURÁRE, îndurări, s.f. Acțiunea de a (se) îndura și rezultatul ei; putere de a răbda; răbdare; milă, compătimire, bunătate. – V. îndura.

indurator
ÎNDURĂTÓR, -OÁRE, îndurători, -oare, adj. 1. Plin de milă; milostiv. 2. Care suportă cu răbdare suferințele; răbdător. – Îndura + suf. -ător.

indurera
ÎNDURERÁ, îndurerez, vb. I. Tranz. A provoca cuiva o durere sufletească; a întrista, a amărî, a mâhni. ♦ (Rar) A pricinui cuiva o durere fizică. – În + durere (după fr. endolorir).

indurerare
ÎNDURERÁRE s.f. Mâhnire, întristare. – V. îndurera.

indurerat
ÎNDURERÁT, -Ă, îndurerați, -te, adj. Care încearcă, suportă o mare durere sufletească; trist, amărât. ♦ Care exprimă durere, mâhnire. – V. îndurera.

indusmani
ÎNDUȘMĂNÍ, îndușmănesc, vb. IV. Refl. recipr. (Reg.) A se dușmăni. – În + dușmăni.

indusmanit
ÎNDUȘMĂNÍT, -Ă, îndușmăniți, -te, adj. (Reg.) Care nutrește dușmănie împotriva cuiva, învrăjbit cu cineva. – V. îndușmăni.

inec
ÎNEC, înecuri, s.n. 1. Moarte prin sufocare în apă (sau în alt lichid); înecăciune (2). 2. Revărsare mare de ape; inundare, inundație; puhoi. – Din îneca (derivat regresiv).

ineca
ÎNECÁ, înéc, vb. I. 1. Refl. și tranz. A muri sau a face să moară prin sufocare în apă (sau în alt lichid). ♢ Expr. (Refl.) A se îneca (ca țiganul) la mal = a suferi un eșec în ultimul moment. 2. Refl. (Despre nave) A se scufunda. ♢ Expr. Parcă i s-au înecat corăbiile, se spune cuiva când e trist, indispus. ♦ Fig. A se cufunda, a se afunda. 3. Tranz. (Despre ape) A inunda un loc, o arătură etc. ♦ Fig. A copleși, a înăbuși. 4. Refl. și tranz. A (se) sufoca, a (se) înăbuși. ♦ Tranz. (Despre plâns, lacrimi) A podidi (împiedicând respirația). – În + neca (Înv. „a ucide” < lat.).

inecare
ÎNECÁRE s.f. Acțiunea de a (se) îneca și rezultatul ei; inundare, revărsare. – V. îneca.

inecat
ÎNECÁT, -Ă, înecați, -te, adj. 1. Asfixiat prin înec. 2. (Despre o navă) Scufundat în apă. 3. Inundat. 4. Înăbușit, sufocat. – V. îneca.

inecacios
ÎNECĂCIÓS, -OÁSĂ, înecăcioși, -oase, adj. Care îneacă (4); sufocant. ♦ (Despre alimente) Care se înghite cu greutate. [Var.: necăciós, -oásă adj.] – Îneca + suf. -ăcios.

inecaciune
ÎNECĂCIÚNE, înecăciuni, s.f. 1. Greutate de a respira; asfixie, sufocare, năduf. 2. (Rar) Înec (1). – Îneca + suf. -ăciune.

inecator
ÎNECĂTÓR, -OÁRE, înecători, -oare, adj. (Rar) Înăbușitor, sufocant. – Îneca + suf. -ător.

infaptui
ÎNFĂPTUÍ, înfăptuiesc, vb. IV. Tranz. A aduce la îndeplinire; a realiza, a îndeplini. – În + făptui.

infaptuire
ÎNFĂPTUÍRE, înfăptuiri, s.f. Acțiunea de a înfăptui și rezultatul ei; realizare, îndeplinire; (concr.) operă realizată. – V. înfăptui.

infaptuit
ÎNFĂPTUÍT, -Ă, înfăptuiți, -te, adj. Care este dus la îndeplinire; realizat, îndeplinit. – V. înfăptui.

infaptuitor
ÎNFĂPTUITÓR, -OÁRE, înfăptuitori, -oare, s.m. și f. (Rar) Persoană care înfăptuiește ceva; realizator. [Pr.: -tu-i-] – Înfăptui + suf. -tor.

infasa
ÎNFĂȘÁ, înfắș, vb. I. Tranz. A înfășura un copil în scutece (și în feși); p. ext. a înfășura corpul sau o parte a corpului cu o legătură, un bandaj sau o cataplasmă. – Lat. infasciare.

infasare
ÎNFĂȘÁRE, înfășări, s.f. Acțiunea de a înfășa. – V. înfășa.

infasat
ÎNFĂȘÁT, -Ă, înfășați, -te, adj. Înfășurat în scutece (și în fașă); p. ext. bandajat. – V. înfășa.

infasura
ÎNFĂȘURÁ, înfășór, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) acoperi strâns de jur împrejur cu o pânză, cu o învelitoare, cu un material izolant etc. 2. Tranz. Fig. A cuprinde, a învălui. 3. Tranz. și refl. A (se) încolăci. ♦ Tranz. A depăna (pe un ghem, pe un fus etc.). 4. Refl. (Fam.) A se învârti de colo până colo; a da târcoale. [Prez. ind. și: infắșur] – Lat. in-fasciolare (< fascia).

infasurare
ÎNFĂȘURÁRE, înfășurări, s.f. Acțiunea de a (se) înfășura și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Fiecare dintre ansamblurile de bobine sau de bare care alcătuiesc circuitele electrice ale unor mașini și aparate electrice. – V. înfășura.

infasurator
ÎNFĂȘURĂTÓR, -OÁRE, înfășurători, -oare, adj. (Rar) Care servește la înfășurare, care înfășoară. ♦ (Substantivat, n.) Cilindru pe care se înfășoară hârtia la ieșirea din mașina de fabricat. ♦ (Substantivat, f.) Curbă tangentă la fiecare dintre curbele unui ansamblu. – Înfășura + suf. -ător.

infasuratura
ÎNFĂȘURĂTÚRĂ, înfășurături, s.f. (Rar) Ceea ce înfășoară ceva sau este înfășurat pe ceva. – Înfășura + suf. -ătură.

infata
ÎNFĂȚÁ, înfắț, vb. I. Tranz. A îmbrăca cu o față de pernă, de plapumă etc. ♢ Expr. A înfăța patul = a schimba lenjeria patului. – În + față.

infatare
ÎNFĂȚÁRE s.f. Faptul de a înfăța. – V. înfăța.

infatat
ÎNFĂȚÁT, -Ă, înfățați, -te, adj. (Despre plăpumi, perne) Îmbrăcat cu rufărie (curată). – V. înfăța.

infatisa
ÎNFĂȚIȘÁ, înfățișez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) prezenta; a (se) arăta. ♦ Tranz. A descrie ceva sau pe cineva cu ajutorul cuvintelor, al culorilor etc.; a zugrăvi, a reprezenta. 2. Refl. A-și imagina, a-și închipui. [Var.: (reg.) înfățoșá vb. I] – În + fățiș.

infatisare
ÎNFĂȚIȘÁRE, înfățișări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) înfățișa și rezultatul ei; prezentare, descriere, zugrăvire. ♦ (Jur.) Prezentare a unei persoane citate în fața unei autorități judiciare, a unui organ de jurisdicție sau de urmărire penală; dezbatere în fața unei instanțe. ♦ Termen de judecată. 2. (Concr.) Aspect sub care se prezintă un lucru sau o ființă; configurație. [Var.: (reg.) înfățoșáre s.f.] – V. înfățișa.

infatosa
ÎNFĂȚOȘÁ vb. I. v. înfățișa.

infatosare
ÎNFĂȚOȘÁRE s.f. v. înfățișare.

infeuda
ÎNFEUDÁ, înfeudez, vb. I. Tranz. A supune, a robi. ♦ Refl. A se subordona întru totul unei persoane. [Pr.: -fe-u-] – Din fr. inféoder, lat. infeodare.

infeudare
ÎNFEUDÁRE s.f. Acțiunea de a (se) înfeuda și rezultatul ei; supunere, robire. [Pr.: -fe-u-] – V. înfeuda.

infia
ÎNFIÁ, înfiez, vb. I. Tranz. A adopta (cu forme legale) un copil. [Pr.: -fi-a] – În + fiu.

infiat
ÎNFIÁT, -Ă, înfiați, -te, adj. Care devine fiu sau fiică prin înfiere. [Pr.: -fi-at] – V. înfia.

infiera
ÎNFIERÁ, înfierez, vb. I. Tranz. 1. A însemna un animal cu ajutorul fierului înroșit. 2. Fig. A condamna cu toată severitatea, a osândi în public; a stigmatiza. – În + fier.

infierare
ÎNFIERÁRE s.f. Acțiunea de a înfiera; înfierat^1. – V. înfiera.

infierat
ÎNFIERÁT^1 s.n. Înfierare. – V. înfiera.

ÎNFIERÁT^2, -Ă, înfierați, -te, adj. 1. (Despre animale) Însemnat cu fierul roșu; (despre semne) aplicat cu fierul roșu. 2. Fig. Osândit în public; stigmatizat. 3. (Pop.) Îmbrăcat în fier; ferecat. – V. înfiera.

infierbanta
ÎNFIERBÂNTÁ, înfierbấnt, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face fierbinte. ♦ Fig. A (se) aprinde de mânie. ♦ Refl. Fig. A se antrena într-o acțiune; a se înflăcăra. ♦ Tranz. Fig. A insufla avânt, pasiune. – În + fierbinte.

infierbantare
ÎNFIERBÂNTÁRE s.f. Acțiunea de a (se) înfierbânta; înfierbântat^1. – V. înfierbânta.

infierbantat
ÎNFIERBÂNTÁT^1 s.n. (Rar) Înfierbântare. – V. înfierbânta.

ÎNFIERBÂNTÁT^2, -Ă, înfierbântați, -te, adj. Care s-a încălzit foarte tare; încins^2. ♦ Fig. Înflăcărat, aprins. – V. înfierbânta.

infierbantator
ÎNFIERBÂNTĂTÓR, -OÁRE, înfierbântători, -oare, adj. Care înfierbântă. – Înfierbânta + suf. -ător.

infiere
ÎNFIÉRE, înfieri, s.f. Acțiunea de a înfia și rezultatul ei; adoptare, adopție. [Pr.: -fi-e-] – V. înfia.

infietor
ÎNFIETÓR, -OÁRE, înfietori, -oare, s.m. și f. Persoană care, printr-un act juridic, devine părintele unui copil care nu a fost al lui; adoptator. [Pr.: -fi-e-] – Înfia + suf. -tor.

infigaret
ÎNFIGĂRÉȚ, -EÁȚĂ, înfigăreți, -e, adj. (Fam.; despre oameni) Care se vâră sau se amestecă în toate; băgăcios, băgăreț. – Înfige + suf. -ăreț.

infige
ÎNFÍGE, înfíg, vb. III. 1. Tranz. A face ca un obiect cu vârf ascuțit să intre adânc În ceva; a împlânta, a vârî. ♢ Expr. A înfige mâna sau mâinile (în ceva) = a apuca (ceva) cu putere. ♦ A împlânta ceva într-un obiect ascuțit. 2. Refl. Fig. (Fam.) A se apuca de ceva (fără dreptul sau priceperea necesară), a intra sau a se amesteca undeva cu obrăznicie. [Prez. s. înfipsei, part. înfipt] – Lat. infigere.

infigere
ÎNFÍGERE, înfigeri, s.f. Acțiunea de a (se) înfige; împlântare. – V. înfige.

infiinta
ÎNFIINȚÁ, înființez, vb. I. 1. Tranz. A face să ia ființă; a crea, a întemeia, a funda, a alcătui. 2. Refl. (Despre oameni) A se prezenta, a se înfățișa undeva (pe neașteptate). – În + ființă.

infiintare
ÎNFIINȚÁRE, înființări, s.f. Acțiunea de a (se) înființa; fundare, instituire, întemeiere. ♦ (Rar) Realizare, executare. – V. înființa.

infiltra
ÎNFILTRÁ vb. I. v. infiltra.

infiltrare
ÎNFILTRÁRE s.f. v. infiltrare.

infiltratie
ÎNFILTRÁȚIE s.f. v. infiltrație.

infiola
ÎNFIOLÁ, înfiolez, vb. I. Tranz. A închide într-o fiolă o substanță medicamentoasă. [Pr.: -fi-o-] – În + fiolă.

infiolare
ÎNFIOLÁRE, înfiolări, s.f. Acțiunea de a înfiola. [Pr.: -fi-o-] – V. înfiola.

infiora
ÎNFIORÁ, înfiór, vb. I. Tranz. și refl. 1. A face ca cineva să fie cuprins sau a fi cuprins de fiori; a (se) speria, a (se) înfricoșa. 2. A suferi sau a face pe cineva să sufere o impresie adâncă, a (se) pătrunde de un sentiment adânc; a (se) emoționa, a (se) tulbura. 3. A (se) mișca ușor. [Pr.: -fi-o-. – Prez. ind. și: înfioréz] – În + fior.

infiorare
ÎNFIORÁRE, înfiorări, s.f. Faptul de a (se) înfiora; frică, spaimă; neliniște, tulburare, emoție. [Pr.: -fi-o-] – V. înfiora.

infiorat
ÎNFIORÁT, -Ă, înfiorați, -te, adj. 1. Cuprins de fiori; speriat, înfricoșat. 2. Emoționat, tulburat. [Pr.: -fi-o-] – V. înfiora.

infiorator
ÎNFIORĂTÓR, -OÁRE, înfiorători, -oare, adj. Care produce fiori (de spaimă); fioros, înspăimântător, îngrozitor. [Pr.: -fi-o-] – Înfiora + suf. -ător.

infipt
ÎNFÍPT, -Ă, înfipți, -te, adj. 1. Nemișcat, neclintit, țeapăn. 2. (Fam.) Îndrăzneț, cutezător; p. ext. obraznic. ♦ (Adverbial) De-a dreptul, direct. – V. înfige.

infira
ÎNFIRÁ, înfír, vb. I. Tranz. (Rar) 1. A coase sau a broda cu fir. 2. A depăna fire toarse. – În + fir.

infirat
ÎNFIRÁT, -Ă, înfirați, -te, adj. (Rar) Cusut sau brodat cu fir. – V. înfira.

infiripa
ÎNFIRIPÁ, înfiripez, vb. I. 1. Tranz. A alcătui ceva din elemente puține, disparate sau necorespunzătoare; a înjgheba. ♦ Refl. Fig. A lua naștere, a prinde consistență. ♦ Refl. A ajunge la o oarecare bunăstare. 2. Refl. A-și reveni în puteri; a se reface după o boală, a se întrema. [Prez. ind. și: înfiríp. – Var.: înciripá vb. I] – Cf. sl. č e r e p „oală, hârb”.

infiripare
ÎNFIRIPÁRE, înfiripări, s.f. Acțiunea de a (se) înfiripa; înjghebare; întremare (după o boală). – V. înfiripa.

infiripat
ÎNFIRIPÁT, -Ă, înfiripați, -te, adj. 1. Înjghebat, alcătuit (cu greu). 2. Restabilit după o boală, întremat. – V. înfiripa.

inflacara
ÎNFLĂCĂRÁ, înflăcărez, vb. I. Tranz. și refl. 1. A (se) aprinde, a (se) înfierbânta, a (se) pasiona, a (se) entuziasma. 2. A face să capete sau a căpăta culoarea flăcării; a (se) înroși, a se îmbujora. – În + flacără.

inflacarare
ÎNFLĂCĂRÁRE s.f. Acțiunea de a (se) înflăcăra; ardoare, pasiune. – V. înflăcăra.

inflacarat
ÎNFLĂCĂRÁT, -Ă, înflăcărați, -te, adj. 1. Avântat, pasionat. 2. Care e aprins, care dogorește; p. ext. de culoare roșie ca focul. – V. înflăcăra.

inflora
ÎNFLORÁ, înflorez, vb. I. Tranz. A împodobi cu flori țesute, brodate, pictate, incrustate. – În + flori (pl. lui floare).

inflorat
ÎNFLORÁT, -Ă, înflorați, -te, adj. Ornamentat cu flori țesute, brodate etc.; înflorit. – V. înflora.

inflori
ÎNFLORÍ, înfloresc, vb. IV. I. Intranz. A face, a da flori; a se acoperi de flori. II. 1. Intranz. Fig. A-și face apariția, a se arăta; a se ivi; a se dezvolta, a crește, a prospera. ♦ A fi în toată frumusețea, strălucirea. ♦ (Despre față) A se îmbujora, a se lumina. 2. Tranz. A împodobi (prin cusături, desene, ornamente etc.), a înfrumuseța. ♦ Fig. A exagera. 3. Tranz. (Pop.) A face ca o pânză sau un obiect confecționat din pânză să devină alb-strălucitor (prin spălare și uscare la soare). – Lat. inflorire.

inflorire
ÎNFLORÍRE, înfloriri, s.f. Acțiunea de a înflori. – V. înflori.

inflorit
ÎNFLORÍT, -Ă, înfloriți, -te, adj. I. (Despre plante) Care a făcut, a dat flori; acoperit de flori, plin de flori; (despre flori) care și-a deschis bobocii. II. 1. Fig. (Despre față; p. ext. despre oameni) Îmbujorat; luminat. 2. Împodobit cu desene, cu ornamente; înflorat. ♦ Fig. (Despre exprimare) Care este bogat în imagini; care caută să impresioneze prin bogăția imaginilor. – V. înflori.

infloritor
ÎNFLORITÓR, -OÁRE, înfloritori, -oare, adj. Care e în plină dezvoltare, care prosperă. – Înflori + suf. -tor.

infloritura
ÎNFLORITÚRĂ, înflorituri, s.f. Podoabă, ornament, broderie. ♦ Fig. Adaos personal (la o povestire, la o expunere); exagerare. – Înflori + suf. -tură.

infoca
ÎNFOCÁ, (rar) înfóc, vb. I. (Rar) 1. Tranz. A înfierbânta, a încălzi ceva la foc; a da foc la ceva. 2. Refl. Fig. A se aprinde, a se înflăcăra (ca urmare a unui sentiment puternic). – În + foc.

infocare
ÎNFOCÁRE s.f. Acțiunea de a (se) înfoca; înflăcărare, entuziasm; ardoare, pasiune. – V. înfoca.

infocat
ÎNFOCÁT, -Ă, înfocați, -te, adj. 1. Înfierbântat peste măsură; fierbinte, aprins^2; care arde și dogorește ca focul. ♦ De culoarea focului, roșu-aprins. ♦ Fig. (Despre ochi) Focos, scânteietor, viu. 2. Fig. Înflăcărat, însuflețit, pasionat. – V. înfoca.

infofoli
ÎNFOFOLÍ, înfofolesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) îmbrăca sau a (se) acoperi cu (prea) multe haine groase și călduroase pentru a (se) feri de frig; a (se) îmbodoli, a (se) încotoșmăna. – Et. nec.

infofolit
ÎNFOFOLÍT, -Ă, înfofoliți, -te, adj. Îmbrăcat, acoperit cu (prea) multe haine groase; îmbodolit, încotoșmănat. – V. înfofoli.

infoia
ÎNFOIÁ, înfoiez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) desface, a (se) umfla (asemenea foalelor). ♦ Refl. (Despre păsări) A-și umfla, a-și răsfira, a-și zbârli penele. ♦ Refl. A se învârti de colo-colo, a se roti. ♦ Refl. Fig. (Despre oameni) A-și da ifose, a-și da importanță. 2. Refl. (Despre pământ și alte materiale) A se afâna. [Pr.: -fo-ia] – Lat. infolliare (< follis) sau în + foi (pl. lui foaie).

infoiat
ÎNFOIÁT, -Ă, înfoiați, -te, adj. 1. (Rar) Desfăcut, umflat (asemenea foalelor). ♦ (Despre păsări) Cu penele umflate, răsfirate, zbârlite. ♦ (Despre haine) Larg, creț. 2. (Despre pământ) Afânat. – V. înfoia.

infoiere
ÎNFOIÉRE, înfoieri, s.f. Acțiunea de a (se) înfoia și rezultatul ei. – V. înfoia.

infometa
ÎNFOMETÁ, înfometez, vb. I. Tranz. A face să flămânzească; a constrânge prin foame. – În + foamete.

infometare
ÎNFOMETÁRE s.f. Acțiunea de a înfometa și rezultatul ei. – V. înfometa.

infometat
ÎNFOMETÁT, -Ă, înfometați, -te, adj. Care suferă de foame; flămând, flămânzit, famelic. – V. înfometa.

infrati
ÎNFRĂȚÍ, înfrățesc, vb. IV. 1. Refl. recipr. și tranz. A (se) lega printr-o dragoste frățească, a (se) împrieteni. 2. Intranz. (Despre plante) A da naștere la lăstari, a fi în faza de înfrățire (2). – În + frate.

infratire
ÎNFRĂȚÍRE s.f. 1. Acțiunea de a (se) înfrăți și rezultatul ei; prietenie frățească; fraternizare. 2. Formare a lăstarilor laterali la baza tulpinii principale a cerealelor păioase sau a gramineelor perene din pajiști; lăstărire. – V. înfrăți.

infratit
ÎNFRĂȚÍT, -Ă, înfrățiți, -te, adj. 1. Legat de altul prin relații frățești. 2. (Despre plante) Care a dat lăstari din tulpina principală. – V. înfrăți.

infratitor
ÎNFRĂȚITÓR, -OÁRE, înfrățitori, -oare, adj. (Rar) Care înfrățește. – Înfrăți + suf. -tor.

infrana
ÎNFRÂNÁ, înfrânez, vb. I. Tranz. A pune frâu; p. ext. a îmblânzi, a domestici. ♦ Fig. A stăvili, a reține, a potoli. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) stăpâni, a (se) domina. – Lat. infrenare.

infranare
ÎNFRÂNÁRE, înfrânări, s.f. Acțiunea de a (se) înfrâna; fig. reținere, abținere, cumpătare. – V. înfrâna.

infranat
ÎNFRÂNÁT, -Ă, înfrânați, -te, adj. 1. (Despre animale de ham) Căruia i s-a pus frâu. 2. (Despre mașini) Care merg cu frâna pusă. – V. înfrâna.

infrange
ÎNFRẤNGE, înfrấng, vb. III. Tranz. A învinge, a birui, a bate (în luptă). ♦ A-și stăpâni o anumită stare sufletească. ♦ (Rar) A nesocoti voința cuiva, a călca o lege, o dispoziție etc. [Perf. s. înfrânsei, part. înfrânt] – Lat. infrangere.

infrangere
ÎNFRẤNGERE, înfrângeri, s.f. Acțiunea de a înfrânge; învingere; (rar) călcare a legii. – V. înfrânge.

infrant
ÎNFRẤNT, -Ă, înfrânți, -te, adj. Învins, biruit, bătut (în luptă). – V. înfrânge.

infrica
ÎNFRICÁ vb. I. Refl. (Folosit la timpurile trecute) A se înfricoșa. – În + frică.

infricat
ÎNFRICÁT, -Ă, înfricați, -te, adj. (Reg.) Înfricoșat. – V. înfrica.

infricosa
ÎNFRICOȘÁ, înfricoșez, vb. I. Refl. și tranz. A fi cuprins sau a face pe cineva să fie cuprins de frică; a (se) înspăimânta; a (se) îngrozi, a se înfrica. – În + fricos.

infricosare
ÎNFRICOȘÁRE s.f. Acțiunea de a (se) înfricoșa; frică; intimidare. – V. înfricoșa.

infricosat
ÎNFRICOȘÁT, -Ă, înfricoșați, -te, adj. Cuprins de frică; speriat^2, înspăimântat, îngrozit, înfricat. ♦ Înfiorător, înspăimântător. ♦ (Reg., cu valoare de superlativ) Teribil, grozav. – V. înfricoșa.

infricosator
ÎNFRICOȘĂTÓR, -OÁRE, înfricoșători, -oare, adj. Care provoacă sau inspiră frică; îngrozitor, înspăimântător, abominabil, groaznic. – Înfricoșa + suf. -ător.

infrigurare
ÎNFRIGURÁRE, înfrigurări, s.f. Stare de încordare nervoasă, de nerăbdare, de emoție. ♢ Loc. adv. Cu înfrigurare = cu neliniște, cu emoție. – Înfrigur[at] + suf. -are.

infrigurat
ÎNFRIGURÁT, -Ă, înfrigurați, -te, adj. Care tremură de frig, pătruns de frig; fig. cuprins de nerăbdare, de emoție, de zel; febril. – În + friguri + suf. -at.

infrumosa
ÎNFRUMOȘÁ, înfrumoșez, vb. I. Refl. (Reg.) A se înfrumuseța. – În + frumos.

infrumuseta
ÎNFRUMUSEȚÁ, înfrumusețez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face mai frumos; a (se) împodobi, a (se) înfrumoșa. – În + frumusețe.

infrumusetare
ÎNFRUMUSEȚÁRE, înfrumusețări, s.f. Acțiunea de a (se) înfrumuseța; împodobire. – V. înfrumuseța.

infrumusetat
ÎNFRUMUSEȚÁT, -Ă, înfrumusețați, -te, adj. Care a devenit mai frumos; împodobit, ornat. – V. înfrumuseța.

infrunta
ÎNFRUNTÁ, înfrúnt, vb. I. Tranz. 1. A mustra, a dojeni cu vorbe aspre de față cu alții; a certa, a ocărî. 2. A ține piept, a da piept, a rezista cu curaj (în fața unei primejdii). ♦ Refl. recipr. A avea un conflict, un schimb aprins de cuvinte. – Lat. *infrontare (< frons).

infruntare
ÎNFRUNTÁRE, înfruntări, s.f. Acțiunea de a înfrunta și rezultatul ei. 1. Mustrare, dojană aspră; p. ext. jignire, insultă. 2. Rezistență hotărâtă; opunere îndrăzneață. ♦ Conflict, ciocnire. – V. înfrunta.

infrunzi
ÎNFRUNZÍ, pers. 3 înfrunzește, vb. IV. Intranz. A face frunze, a se acoperi cu frunze. – În + frunză.

infrunzire
ÎNFRUNZÍRE, înfrunziri, s.f. Acțiunea de a înfrunzi și rezultatul ei. – V. înfrunzi.

infrunzit
ÎNFRUNZÍT, -Ă, înfrunziți, -te, adj. Căruia i-a dat frunza, plin de frunze. – V. înfrunzi.

infrupta
ÎNFRUPTÁ, înfrúpt, vb. I. Refl. A mânca din ceva deosebit de gustos. ♦ (Pop.) A mânca de dulce în zi de post. ♦ Fig. (Ir.) A trage beneficii (necinstite), a profita de... – În + frupt.

infruptare
ÎNFRUPTÁRE s.f. (Rar) Acțiunea de a se înfrupta. – V. înfrupta.

infuleca
ÎNFULECÁ, înfúlec, vb. I. Tranz. (Fam.) A mânca lacom și repede, a înghiți pe nerăsuflate. [Var.: înfulicá vb. I] – Lat. infollicare.

infulecare
ÎNFULECÁRE s.f. (Rar) Acțiunea de a înfuleca. – V. înfuleca.

infulica
ÎNFULICÁ vb. I. v. înfuleca.

infumura
ÎNFUMURÁ, înfumurez, vb. I. Refl. A se comporta cu îngâmfare, a-și da aere, a se îngâmfa, a se infatua. – În + fumuri (pl. lui fum).

infumurare
ÎNFUMURÁRE, înfumurări, s.f. Îngâmfare, mândrie nejustificată; orgoliu, aroganță, infatuare. – V. înfumura.

infumurat
ÎNFUMURÁT, -Ă, înfumurați, -te, adj. (Adesea substantivat) Îngâmfat, încrezut, închipuit, infatuat. – V. înfumura.

infunda
ÎNFUNDÁ, înfúnd, vb. I. 1. Tranz. A pune fund la un butoi, la o putină etc. ♦ A astupa complet un orificiu, o deschizătură. ♢ Expr. A-i înfunda (cuiva) gura = a obliga (pe cineva) să tacă. ♦ Fig. A înăbuși un sunet, un zgomot. ♢ Loc. adv. Pe înfundate = fără zgomot, înăbușit. 2. Refl. (Despre drumuri, suprafețe etc.) A se închide, a se sfârși. ♢ Expr. (Fam.) A i se înfunda (cuiva) = a ajunge într-o situație fără ieșire, a nu-i mai merge; a o păți. ♦ (Despre conducte, șanțuri etc.) A se astupa. ♢ Tranz. A înfunda un șanț. 3. Tranz. A vârî, a îndesa (undeva la fund, în adâncime) ♦ A umple bine. ♢ Expr. A înfunda ocna (sau temnița, pușcăria) = a fi condamnat la ani grei de închisoare. ♦ A Îndesa pe cap pălăria sau căciula. ♦ Refl. A se duce, a intra, a se ascunde într-un loc unde nu poate fi ușor descoperit. ♦ Fig. A pune pe cineva într-o situație grea, fără ieșire. 4. Refl. și tranz. A (se) adânci, a (se) cufunda. ♦ Refl. A intra într-un loc care este (sau pare a fi) fără capăt, fără ieșire. Lat. infundare sau în + fund.

infundare
ÎNFUNDÁRE s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) înfunda; astupare, înfundat^1; astupat^1. – V. înfunda.

infundat
ÎNFUNDÁT^1 s.n. Înfundare, astupare, astupat^1. – V. înfunda.

ÎNFUNDÁT^2, -Ă, înfundați, -te, adj. 1. Închis, astupat ermetic. ♢ Vin înfundat = vin pus în sticle astupate ermetic. 2. Fig. (Despre sunete) Înăbușit. – V. înfunda.

infundatoare
ÎNFUNDĂTOÁRE, înfundători, s.f. Fiecare dintre părțile care închid carul în față și în spate. – Înfunda + suf. -ătoare.

infundatura
ÎNFUNDĂTÚRĂ, înfundături, s.f. Drum, stradă fără ieșire; intrare, fundătură. ♦ Loc (adâncit) care pare închis din toate părțile. – Înfunda + suf. -ătură.

infurca
ÎNFURCÁ vb. I. v. înfurci.

infurcat
ÎNFURCÁT, -Ă adj. v. înfurcit.

infurcatura
ÎNFURCĂTÚRĂ s.f. v. înfurcitură.

infurci
ÎNFURCÍ, înfúrc, vb. IV. (Rar) 1. Refl. A se bifurca. 2. Refl. recipr. A se certa, a se încăiera. [Var.: înfurcá vb. I] – În + furcă.

infurcit
ÎNFURCÍT, -Ă, înfurciți, -te, adj. (Rar) Bifurcat. [Var.: înfurcát, -ă adj.] – V. înfurci.

infurcitura
ÎNFURCITÚRĂ, înfurcituri, s.f. (Rar) Bifurcare de drumuri; răspântie. [Var.: înfurcătúră s.f.] – Înfurci + suf. -tură.

infuria
ÎNFURIÁ, înfúrii, vb. I. Refl. și tranz. A fi cuprins sau a face pe cineva să fie cuprins de furie; a (se) mânia, a (se) enerva, a (se) irita. [Pr.: -ri-a] – În + furie.

infuriat
ÎNFURIÁT, -Ă, înfuriați, -te, adj. Cuprins de furie; furios, mânios. [Pr.: -ri-at] – V. înfuria.

infuriere
ÎNFURIÉRE s.f. (Înv.) Acțiunea de a (se) înfuria; furie, mânie. [Pr.: -ri-e-] – V. înfuria.

infurnica
ÎNFURNICÁ, pers. 3 înfurnícă, vb. I. Tranz. impers. A fi cuprins de furnicături, de fiori, a simți înțepături pe piele. – În + furnică.

ingadui
ÎNGĂDUÍ, îngắdui, vb. IV. 1. Tranz. A da voie, a permite, a admite, a încuviința, a tolera ceva; a da cuiva permisiunea, a-l lăsa să... ♦ Refl. recipr. (Pop.) A se învoi, a se înțelege unul cu altul, a trăi în armonie. 2. Tranz. și intranz. (Pop.) A avea răbdare; a aștepta; a da răgaz; a amâna, a păsui. ♦ (Reg.) A întârzia, a zăbovi. [Prez. ind. și: îngăduiesc] – Din magh. engedni.

ingaduiala
ÎNGĂDUIÁLĂ, îngăduieli, s.f. îngăduință. [Pr.: -du-ia-] – Îngădui + suf. -eală.

ingaduinta
ÎNGĂDUÍNȚĂ s.f. 1. Încuviințare, permisiune, voie; indulgență, toleranță, îngăduială, îngăduire. ♦ Înțelegere, bunăvoință reciprocă. 2. (Fam., rar) Păsuire, răgaz. – Îngădui + suf. -ință.

ingaduire
ÎNGĂDUÍRE s.f. Îngăduință. – V. îngădui.

ingaduitor
ÎNGĂDUITÓR, -OÁRE, îngăduitori, -oare, adj. Care îngăduie (1); p. ext. care iartă ușor, tolerant, răbdător; concesiv, indulgent. ♦ Blând, bun. [Pr.: -du-i-] – Îngădui + suf. -tor.

ingaima
ÎNGĂIMÁ, îngắim, vb. I. 1. Tranz. A rosti cu greutate, nedeslușit, încurcat; a bolborosi, a îndruga, a îngăla (2); p. ext. a fredona, a cânta. 2. Refl. (Reg.) A sta la îndoială; a zăbovi. [Prez. ind. și: îngáim, îngăimez] – Et. nec.

ingaimare
ÎNGĂIMÁRE, îngăimări, s.f. Faptul de a (se) îngăima; Îngăimeală. – V. îngăima.

ingaimat
ÎNGĂIMÁT, -Ă, îngăimați, -te. adj. (Despre rostire, vorbe etc.) Nedeslușit, bolborosit, tărăgănat, șovăielnic; îngălat (2). – V. îngăima.

ingaimator
ÎNGĂIMĂTÓR, -OÁRE, îngăimători, -oare, adj. (Rar) Care îngaimă; confuz. – Îngăima + suf. -ător.

ingaimeala
ÎNGĂIMEÁLĂ, îngăimeli, s.f. (Rar) Îngăimare. – Îngăima + suf. -eală.

ingala
ÎNGĂLÁ, îngălez, vb. I. Tranz. și refl. 1. (Pop.) A (se) murdări. 2. Tranz. (Reg.) A îngăima (1). – Et. nec.

ingalare
ÎNGĂLÁRE, îngălări, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) îngăla și rezultatul ei. – V. îngăla.

ingalat
ÎNGĂLÁT, -Ă, îngălați, -te, adj. 1. (Pop.) Murdar, neîngrijit. 2. (Reg., despre rostire, vorbe etc.) Îngăimat (1). – V. îngăla.

ingalaciune
ÎNGĂLĂCIÚNE, îngălăciuni, s.f. (în v.) Neîngrijire, necurățenie. – Îngăla + suf. -ăciune.

ingalbeni
ÎNGĂLBENÍ, îngălbenesc, vb. IV. Intranz., refl. și tranz. A deveni sau a face să devină galben, palid; p. ext. a (se) ofili, a (se) veșteji; a (se) gălbeni. [Var.: (pop.) îngălbiní vb. IV] – În + galben.

ingalbenire
ÎNGĂLBENÍRE, îngălbeniri, s.f. Faptul de a (se) îngălbeni; p. ext. veștejire, ofilire. [Var.: (pop.) îngălbiníre s.f.] – V. îngălbeni.

ingalbenit
ÎNGĂLBENÍT, -Ă, îngălbeniți, -te, adj. Devenit galben, palid; p. ext. ofilit, veștejit; gălbenit. [Var.: (pop.) îngălbinít, -ă adj.] – V. îngălbeni.

ingalbini
ÎNGĂLBINÍ vb. IV. v. îngălbeni.

ingalbinire
ÎNGĂLBINÍRE s.f. v. îngălbenire.

ingalbinit
ÎNGĂLBINÍT, -Ă adj. v. îngălbenit.

ingamfa
ÎNGÂMFÁ, îngấmf, vb. I. Refl. A se mândri, a se fuduli, a se făli; a fi încrezut, a fi trufaș, a se infatua. [Prez. ind. și: (înv.) îngâmfez] – În + gâmfa (înv. și reg. „a se umfla” < lat.).

ingamfare
ÎNGÂMFÁRE s.f. Atitudine de încredere exagerată în propriile sale însușiri; trufie, orgoliu, fală; infatuare. – V. îngâmfa.

ingamfat
ÎNGÂMFÁT, -Ă, îngâmfați, -te, adj. (Adesea substantivat) Care are o părere foarte bună despre sine; încrezut, fudul; vanitos, orgolios, infatuat. – V. îngâmfa.

ingana
ÎNGÂNÁ, îngấn, vb. I. 1. Tranz. A imita, a repeta (în bătaie de joc) vorbele, glasul cuiva. 2. Tranz. A rosti sau a cânta ceva încet, șoptit (și neclar); a murmura, a mormăi. 3. Tranz. și refl. A (se) acompania, a (se) însoți. ♦ Refl. A se amăgi. 4. Refl. A se îmbina; a se confunda, a se amesteca. ♢ Expr. A se îngâna ziua cu noaptea = a se ivi zorile; a începe să se întunece. 5. Refl. și tranz. (Rar) A (se) mișca ușor; a (se) legăna. – Lat. *ingannare.

inganare
ÎNGÂNÁRE, îngânări, s.f. Acțiunea de a (se) îngâna și rezultatul ei; cântec (nedeslușit), murmurare. – V. îngâna.

inganat
ÎNGÂNÁT, -Ă, îngânați, -te, adj. (Despre vorbe, sunete) Rostit ușor, murmurat, șoptit. – V. îngâna.

ingandura
ÎNGÂNDURÁ, îngândurez, vb. I. Refl. și tranz. A cădea sau a pune pe gânduri. ♦ A (se) îngrijora. – În + gânduri (pl. lui gând).

ingandurare
ÎNGÂNDURÁRE, îngândurări, s.f. Faptul de a fi îngândurat; cufundare în gânduri. ♦ Îngrijorare. – V. îngândura.

ingandurat
ÎNGÂNDURÁT, -Ă, îngândurați, -te, adj. Cufundat în gânduri; gânditor. ♦ Îngrijorat. – V. îngândura.

ingemana
ÎNGEMĂNÁ, îngemănez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) uni^3 strâns; a (se) împreuna, a (se) îmbina; a (se) amesteca. [Prez. ind. și: îngémăn] – Lat. ingeminare.

ingemanare
ÎNGEMĂNÁRE s.f. Acțiunea de a (se) îngemăna; unire; îmbinare. – V. îngemăna.

ingemanat
ÎNGEMĂNÁT, -Ă, îngemănați, -te, adj. Unit, îmbinat. – V. îngemăna.

ingenunchea
ÎNGENUNCHEÁ, îngenunchez, vb. I. 1. Intranz. A se așeza în genunchi. 2. Tranz. Fig. A supune, a aservi. ♦ (Rar) A da în stăpânire, a închina (unui dușman). [Prez. ind. și: îngenúnchi] – Lat. ingenuculare.

ingenuncheat
ÎNGENUNCHEÁT, -Ă, îngenuncheați, -te, adj. 1. Care stă în genunchi. 2. Fig. Supus, aservit. – V. îngenunchea.

ingenunchere
ÎNGENUNCHÉRE, îngenuncheri, s.f. Acțiunea de a îngenunchea și rezultatul ei. – V. îngenunchea.

inger
ÎNGER, îngeri, s.m. Ființă spirituală, cu aripi, înzestrată cu calități excepționale (de bunătate, de frumusețe), mediator între credincioși și Dumnezeu. ♢ Înger păzitor = persoană care veghează asupra cuiva, care are grijă de sănătatea cuiva. ♢ Expr. Tare de înger = care nu se lasă ușor intimidat sau înduioșat; curajos, rezistent. Slab de înger = care cedează, se descurajează ușor, lipsit de voință; fricos, timid. ♦ Epitet dezmierdător dat unei persoane. – Lat. angelus.

ingeras
ÎNGERÁȘ, îngerași, s.m. Diminutiv al lui înger; îngerel. – Înger + suf. -aș.

ingerea
ÎNGEREÁ s.f. Plantă erbacee cu flori albe (Selinum carvifolia). – Înger[el] + suf. -ea.

ingerel
ÎNGERÉL, îngerei, s.m. (Rar) Îngeraș. – Înger + suf. -el.

ingeresc
ÎNGERÉSC, -EÁSCĂ, îngerești, adj. 1. Care aparține îngerilor, privitor la îngeri, de îngeri; angelic. ♦ Ca de îngeri; pur, neprihănit; excepțional. 2. (Rar) Călugăresc, monahal. – Înger + suf. -esc.

ingereste
ÎNGERÉȘTE, adv. Ca îngerii; p. ext. foarte frumos sau foarte bun. – Înger + suf. -ește.

inghemui
ÎNGHEMUÍ, înghemuiesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se ghemui. – În + ghemui.

inghesui
ÎNGHESUÍ, înghésui, vb. IV. 1. Refl. (Despre ființe) A se îmbulzi, a se îngrămădi (într-un spațiu restrâns); a (se) ghemui. 2. Tranz. A băga, a vârî pe cineva sau ceva într-un loc strâmt. ♦ A înconjura pe cineva din toate părțile, limitându-i spațiul de mișcare. [Prez. ind. și: înghesuiesc] – În + ghes + suf. -ui.

inghesuiala
ÎNGHESUIÁLĂ, înghesuieli, s.f. Îngrămădire de ființe sau de lucruri într-un loc; îmbulzeală, aglomerație. [Pr.: -su-ia-] – Înghesui + suf. -eală.

inghesuire
ÎNGHESUÍRE s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) înghesui; înghesuit^1. – V. înghesui.

inghesuit
ÎNGHESUÍT^1 s.n. (Rar) Înghesuire. – V. înghesui.

ÎNGHESUÍT^2, -Ă, înghesuiți, -te, adj. 1. Strâns, îngrămădit (în număr mare într-un spațiu restrâns); ghemuit^2. ♢ Expr. (Adverbial, rar) A râde înghesuit = a râde înfundat. 2. În care este mare înghesuială; aglomerat. – V. înghesui.

inghet
ÎNGHÉȚ, înghețuri, s.n. Trecere a apei în stare de gheață; înghețare; p. ext. ger mare. ♦ Fig. Fior de frig, răceală. – Din îngheța (derivat regresiv).

ingheta
ÎNGHEȚÁ, înghéț, vb. I. 1. Intranz. (La pers. 3) A se preface în gheață. ♢ Expr. A-i îngheța cuiva inima (sau sângele în vine) = a înlemni, a încremeni. ♦ (Despre sol) A se întări, a se învârtoșa din cauza înghețului. 2. Intranz. și tranz. fact. A degera, a amorți sau a face să degere, să amorțească de frig. 3. Intranz. Fig. A încremeni. a înlemni, a înmărmuri (de frică, de emoție). – Lat. inglaciare.

inghetare
ÎNGHEȚÁRE s.f. 1. Acțiunea de a îngheța și rezultatul ei; îngheț. 2. (În sintagma) Înghețarea salariilor = măsură economică de menținere neschimbată a salariilor într-o perioadă de urcare a costului vieții. – V. îngheța.

inghetat
ÎNGHEȚÁT, -Ă, înghețați, -te, adj., s.f. 1. Adj. (Despre lichide) Transformat în gheață; acoperit cu o pojghiță de gheață; (despre sol) întărit, învârtoșat din cauza înghețării. ♦ (Despre legume, fructe, carne etc.) Congelat. ♦ Înțepenit, amorțit de ger; degerat. 2. S.f. Cremă de fructe, de ouă, de cacao etc., răcită până la solidificare. 3. Adj. Fig. Înmărmurit, împietrit (de emoție). ♦ (Despre ochi) Cu privirea fixă, lipsită de expresie. – V. îngheța.

inghimpa
ÎNGHIMPÁ, înghímp, vb. I. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) înțepa, a (se) împunge. ♦ Tranz. Fig. A îmboldi. – În + ghimpe.

inghimpat
ÎNGHIMPÁT, -Ă, înghimpați, -te, adj. (Rar) Plin de ghimpi. – V. înghimpa.

inghioldeala
ÎNGHIOLDEÁLĂ s.f. v. înghionteală.

inghioldi
ÎNGHIOLDÍ vb. IV. v. înghionti.

inghioldire
ÎNGHIOLDÍRE s.f. v. înghiontire.

inghionteala
ÎNGHIONTEÁLĂ, înghionteli, s.f. Înghiontire. [Var.: înghioldeálă s.f.] – Înghionti + suf. -eală.

inghionti
ÎNGHIONTÍ, înghiontesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. A (se) lovi cu cotul sau cu pumnul, a(-și) da ghionți; a (se) ghionti. [Var.: înghioldí vb. IV] – În + ghionti.

inghiontire
ÎNGHIONTÍRE, înghiontiri, s.f. Acțiunea de a (se) înghionti și rezultatul ei; înghionteală. [Var.: înghioldíre s.f.] – V. înghionti.

inghiti
ÎNGHIȚÍ, înghít, vb. IV. Tranz. I. A face să treacă mâncarea, băutura etc. în stomac prin faringe și esofag; p. ext. a mânca, a devora. ♢ Expr. A înghiți (sau a face să înghită) hapul (sau un hap, gălușca) sau a o înghiți = a suporta (sau a face să suporte) o neplăcere (fără să crâcnească). A-și înghiți lacrimile (sau plânsul) = a-și stăpâni plânsul; a reprima izbucnirea unui sentiment. (Pop.) A-i veni (cuiva) să înghită (pe cineva) (de bucurie), se spune când o persoană își manifestă o mare bucurie, mulțumire. (Fam.) A înghiți (pe cineva) din ochi (sau cu ochii) = a nu se mai sătura privind pe cineva. A nu înghiți pe cineva = a nu putea suferi pe cineva. ♦ P. anal. A trage în plămâni, a inhala adânc aer, fum etc. II. Fig. 1. (Despre pământ, apă etc.) A face să dispară ceva (cuprinzând în sine); a cuprinde, a învălui din toate părțile. ♢ Expr. L-a înghițit pământul = a murit; a dispărut. Parcă l-a înghițit pământul, se spune despre cineva sau ceva care a dispărut fără urmă. ♦ A se îmbiba de un lichid; a absorbi. 2. A citi repede și cu lăcomie o carte, un text scris. 3. A răbda, a îndura fără ripostă o necuviință, o insultă etc. 4. A omite cuvinte sau silabe (din cauza unui defect de vorbire). ♦ A nu spune ce ar fi vrut să spună, a se abține de a spune ceva. – Lat. ingluttire.

inghitire
ÎNGHIȚÍRE, înghițiri, s.f. Acțiunea de a înghiți; deglutiție. – V. înghiți.

inghititoare
ÎNGHIȚITOÁRE, înghițitori, s.f. (Reg.) Gâtlej. – Înghiți + suf. -toare.

inghititura
ÎNGHIȚITÚRĂ, înghițituri, s.f. Înghițire. ♢ Expr. (A bea) dintr-o înghițitură = (a bea) sorbind toată băutura dintr-o singură dată. ♦ (Concr.) Cantitatea de mâncare sau de băutură care se poate înghiți dintr-o dată. – Înghiți + suf. -tură.

ingloba
ÎNGLOBÁ, înglobez, vb. I. Tranz. A introduce ca parte integrantă într-un tot; a include, a cuprinde. – Din fr. englober.

inglobare
ÎNGLOBÁRE, înglobări, s.f. Acțiunea de a îngloba; cuprindere, includere într-un tot. – V. îngloba.

inglobat
ÎNGLOBÁT, -Ă, înglobați, -te, adj. Care este cuprins într-un tot. – V. îngloba.

ingloda
ÎNGLODÁ, înglodez, vb. I. Refl. A se înfunda în noroi (fără a mai putea ieși); a se înnămoli, a se împotmoli. ♦ Fig. A face multe datorii. [Var.: (înv.) înglodí vb. IV] În + glod.

inglodare
ÎNGLODÁRE, înglodări, s.f. Acțiunea de a se îngloda și rezultatul ei. – V. îngloda.

inglodat
ÎNGLODÁT, -Ă, înglodați, -te, adj. Plin de noroi, înnămolit. – V. îngloda.

inglodi
ÎNGLODÍ vb. IV. v. îngloda.

ingloti
ÎNGLOTÍ, înglotesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A aduna gloatele, oastea (în vederea unei acțiuni militare). ♦ Refl. A se îngrămădi. – În + gloată.

inglotire
ÎNGLOTÍRE, înglotiri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a (se) îngloti și rezultatul ei; îngrămădire; concentrare. – V. îngloti.

ingradi
ÎNGRĂDÍ, îngrădesc, vb. IV. 1. Tranz. A împrejmui un teren (cu gard, cu uluci, cu zid etc.); p. ext. a hotărnici. ♦ Refl. Fig. A se pune la adăpost, a se apăra cu ajutorul cuiva sau a ceva. 2. Tranz. Fig. A pune limite, a stăvili. 3. Refl. recipr. (Înv.) A se înțelege, a cădea de acord. – Cf. sl. g r a d i t i.

ingradire
ÎNGRĂDÍRE, îngrădiri, s.f. Acțiunea de a (se) îngrădi și rezultatul ei. – V. îngrădi.

ingradit
ÎNGRĂDÍT, -Ă, îngrădiți, -te, adj. 1. Care a fost înconjurat cu gard pentru a izola. ♦ Fig. Care se află la adăpost, apărat cu ajutorul cuiva sau a ceva. 2. Fig. Căruia i s-au impus limite de acțiune; stăvilit. – V. îngrădi.

ingraditor
ÎNGRĂDITÓR, -OÁRE, îngrăditori, -oare, adj. (Rar) Care limitează, restrânge. – Îngrădi + suf. -tor.

ingraditura
ÎNGRĂDITÚRĂ, îngrădituri, s.f. Împletitură de nuiele (sau gard, zid, grilaj etc.) cu care se împrejmuiește un teren. – Îngrădi + suf. -tură.

ingramadeala
ÎNGRĂMĂDEÁLĂ s.f. Aglomerație, înghesuială; grămădeală. – Îngrămădi + suf. -eală.

ingramadi
ÎNGRĂMĂDÍ, îngrămădesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) strânge la un loc în număr mare, a (se) aduna grămadă; a (se) grămădi. ♦ A (se) înghesui, a (se) îmbulzi; a (se) grămădi. – În + grămădi.

ingramadire
ÎNGRĂMĂDÍRE, îngrămădiri, s.f. Acțiunea de a (se) îngrămădi și rezultatul ei; înghesuială; grămadă, morman; grămădire. – V. îngrămădi.

ingramadit
ÎNGRĂMĂDÍT, -Ă, îngrămădiți, -te, adj. 1. Care este adunat laolaltă în număr prea mare; înghesuit, îndesat, învălmășit. 2. (Fam.; despre oameni) Prost (1); nepriceput. – V. îngrămădi.

ingrasa
ÎNGRĂȘÁ, îngráș, vb. I. 1. Refl. A deveni (mai) gras, a prinde grăsime. ♢ Tranz. Mâncarea bună l-a îngrășat. ♦ Tranz. fact. Spec. A face un animal să devină gras, hrănindu-l bine. ♢ Expr. Îngrașă porcul în ajun = încearcă să facă ceva serios în ultimul moment. 2. Tranz. A îmbunătăți fertilitatea unui teren prin îngrășăminte; a gunoi^2. – Lat. *ingrassiare (< grasus = crassus).

ingrasare
ÎNGRĂȘÁRE s.f. Acțiunea de a (se) îngrășa; îngrășat^1. – V. îngrășa.

ingrasat
ÎNGRĂȘÁT^1 s.n. Îngrășare. – V. îngrășa.

ÎNGRĂȘÁT^2, -Ă, îngrășați, -te, adj. 1. (Despre ființe) Care a devenit (mai) gras. 2. (Despre sol) Fertilizat prin îngrășăminte chimice sau naturale. – V. îngrășa.

ingrasamant
ÎNGRĂȘĂMẤNT, îngrășăminte, s.n. Gunoi organic, băligar de vite sau produs mineral, folosite pentru a mări fertilitatea solului agricol. – Îngrășa + suf. -ământ (după fr. engraissement).

ingrasator
ÎNGRĂȘĂTÓR, -OÁRE, îngrășători, -oare, adj., s.f. (Reg.) 1. Adj. Care îngrașă. 2. S.f. Numele a două plante erbacee cu frunze cărnoase, dintre care una are flori albastre-violete, iar cealaltă flori albe cu pete galbene (Pinguicula vulgaris și alpina). 3. S.f. Plantă erbacee cu tulpina întinsă pe pământ și cu flori albe, grupate în formă de cârlig (Sagina procumbens). – Îngrășa + suf. -ător.

ingrasatorie
ÎNGRĂȘĂTORÍE, îngrășătorii, s.f. Construcție, unitate zootehnică etc. în care sunt îngrășate animalele destinate consumului. – Îngrășător + suf. -ie.

ingretosa
ÎNGREȚOȘÁ, îngrețoșez, vb. I. Refl. și tranz. A avea sau a produce cuiva o senzație de greață. ♦ Fig. A (se) scârbi, a (se) dezgusta. – În + grețos.

ingretosare
ÎNGREȚOȘÁRE s.f. Faptul de a (se) îngrețoșa; senzație de greață, scârbă, dezgust. – V. îngrețoșa.

ingreuia
ÎNGREUIÁ, îngreuiez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) face mai greu; a (se) îngreuna. ♦ Fig. A produce sau a avea o senzație de greutate, de apăsare. I se îngreuiază pleoapele. 2. Tranz. Fig. A face ca ceva să devină mai anevoios; a îngreuna, a pricinui cuiva greutăți. [Pr.: -gre-u-. – Prez. ind. și: îngréui] – În + greoi.

ingreuiat
ÎNGREUIÁT, -Ă, îngreuiați, -te, adj. Devenit mai greu sau mai anevoios; îngreunat. [Pr.: -gre-u-] – V. îngreuia.

ingreuiere
ÎNGREUIÉRE s.f. Acțiunea de a (se) îngreuia. [Pr.: -gre-u-] – V. îngreuia.

ingreuna
ÎNGREUNÁ, îngreunez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) face mai greu; a (se) îngreuia, a(se) împovăra. ♦ Tranz. Fig. A produce o senzație de greutate, de apăsare. 2. Tranz. Fig. A face ca ceva să devină anevoios, greu de îndeplinit; a îngreuia. [Pr.: -gre-u-. – Prez. ind. și: îngreún] – Probabil lat. *in-grevinare.

ingreunare
ÎNGREUNÁRE s.f. Acțiunea de a (se) îngreuna. [Pr.: -gre-u-] – V. îngreuna.

ingreunat
ÎNGREUNÁT, -Ă, îngreunați, -te, adj. Care a devenit mai greu sau mai anevoios; îngreuiat. [Pr.: -gre-u-] – V. îngreuna.

ingrija
ÎNGRIJÁ, îngrijez, vb. I. Refl. (Rar) A se îngrijora, a se neliniști. – În + grijă.

ingrijare
ÎNGRIJÁRE s.f. (Rar) Îngrijorare. – V. îngrija.

ingrijat
ÎNGRIJÁT, -Ă, îngrijați, -te, adj. Îngrijorat, neliniștit. – V. îngrija.

ingriji
ÎNGRIJÍ, îngrijesc, vb. IV. I. 1. Tranz., intranz. și refl. A avea grijă de cineva sau de ceva, a purta de grijă cuiva. ♦ Tranz. A păstra ceva în bună stare. ♦ Tranz. A avea grijă de sănătatea cuiva. ♦ Refl. A-și căuta de sănătate; a urma un tratament medical. 2. Refl. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) A-și procura ceva (din vreme), a face pregătirile necesare. II. Refl. și tranz. (Înv.) A (se) îngrijora, a(-și) face griji. – În + grijă.

ingrijire
ÎNGRIJÍRE, îngrijiri, s.f. Acțiunea de a (se) îngriji și rezultatul ei. I. 1. Grijă purtată unei ființe, unui lucru; solicitudine. ♢ Personal de îngrijire = personal care se ocupă de curățenia dintr-o instituție. ♢ Expr. A da primele îngrijiri = a da primul ajutor unui accidentat, unui bolnav etc. 2. Băgare de seamă, atenție. II. (Înv.) Îngrijorare, teamă. – V. îngriji.

ingrijit
ÎNGRIJÍT, -Ă, îngrijiți, -te, adj. I. 1. Căruia i se poartă de grijă; care este păstrat cu grijă. ♦ Curat; dichisit. 2. Făcut cu grijă, cu meticulozitate. II. (Înv.) Plin de griji; neliniștit. – V. îngriji.

ingrijitor
ÎNGRIJITÓR, -OÁRE, îngrijitori, -oare, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (Rar) Persoană care îngrijește pe cineva, care poartă cuiva de grijă. ♦ (La f.) Femeie care îngrijește un bolnav. 2. S.m. și f. Persoană însărcinată cu menținerea curățeniei (și supravegherea) unei instituții, a unui imobil, a unei locuințe etc. 3. Adj. (Înv.) Îngrijorător – Îngriji + suf. -ător.

ingrijora
ÎNGRIJORÁ, îngrijorez, vb. I. Tranz. și refl. A inspira sau a simți neliniște, grijă, teamă; a (se) neliniști, a (se) alarma, a (se) îngriji, a se îngrija. [Var.: (Înv.) îngrijurá vb. I] – În + grijă + suf. -ura.

ingrijorare
ÎNGRIJORÁRE, îngrijorări, s.f. Starea omului îngrijorat; grijă; temere, neliniște, îngrijare. – V. îngrijora.

ingrijorat
ÎNGRIJORÁT, -Ă, îngrijorați, -te, adj. Cuprins de griji; neliniștit, alarmat, îngrijat. – V. îngrijora.

ingrijorator
ÎNGRIJORĂTÓR, -OÁRE, îngrijorători, -oare, adj. Care îngrijorează, care produce neliniște; alarmant, neliniștitor. – Îngrijora + suf. -ător.

ingrijura
ÎNGRIJURÁ vb. I. v. îngrijora.

ingropa
ÎNGROPÁ, îngróp, vb. I. I. Tranz. A băga un mort în groapă (respectând un anumit ceremonial); a înmormânta, a înhuma, a astruca. II. Tranz. și refl. 1. A (se) băga în pământ, a (se) acoperi cu pământ. ♦ Tranz. A mușuroi o plantă. 2. Fig. A (se) cufunda în ceva sau undeva astfel încât să fie acoperit din toate părțile; a (se) înfunda. ♦ Refl. A se instala într-un loc retras, întrerupând legăturile obișnuite cu lumea; a se înmormânta. – În + groapă.

ingropare
ÎNGROPÁRE, îngropări, s.f. Acțiunea de a (se) îngropa. – V. îngropa.

ingropat
ÎNGROPÁT s.n. Faptul de a (se) îngropa. ♦ A doua prașilă a viei și a porumbului; mușuroit; acoperire cu pământ a viței de vie, toamna. – V. îngropa.

ingropaciune
ÎNGROPĂCIÚNE, îngropăciuni, s.f. (Pop.) Înmormântare; ceremonie de înmormântare. ♢ Loc. adj. De îngropăciune = trist; cernit, funebru. – Îngropa + suf. -ăciune.

ingrosa
ÎNGROȘÁ, îngróș, vb. I. Refl. 1. (Despre corpuri solide) A deveni mai gros, mai voluminos. ♢ Expr. Se îngroașă gluma (sau treaba, lucrul) = situația ia o întorsătură îngrijorătoare, neplăcută. ♦ Tranz. A face ca un corp solid să devină mai gros, să-și mărească volumul (adăugându-i material la suprafață); a accentua o linie, un punct, o literă etc. (pentru a le face mai evidente). 2. (Despre lichide, vapori etc.) A deveni mai dens. ♦ Tranz. A face ca o soluție să devină mai concentrată prin adaos de materii solide, prin fierbere etc. ♦ A-și spori numărul; a se îndesi. 3. (Despre voce) A căpăta un timbru mai coborât, mai grav. – Lat. *ingrossiare (< grossus) sau din în + gros.

ingrosare
ÎNGROȘÁRE s.f. Acțiunea de a (se) îngroșa. – V. îngroșa.

ingrosat
ÎNGROȘÁT, -Ă, îngroșați, -te, adj. Care a devenit mai gros, mai dens sau mai voluminos. – V. îngroșa.

ingrozi
ÎNGROZÍ, îngrozesc, vb. IV. Tranz. și refl. A produce sau a simți spaimă, groază; a (se) înspăimânta, a (se) înfricoșa. – În + groază.

ingrozire
ÎNGROZÍRE s.f. Acțiunea de a (se) îngrozi și rezultatul ei; groază, spaimă. ♦ (Înv.) Amenințare. – V. îngrozi.

ingrozit
ÎNGROZÍT, -Ă, îngroziți, -te, adj. Cuprins de groază; înspăimântat, înfricoșat. ♦ (Înv.) Îngrozitor. – V. îngrozi.

ingrozitor
ÎNGROZITÓR, -OÁRE, îngrozitori, -oare, adj. Care îngrozește; înspăimântător, înfricoșător, înfiorător, îngrozit, grozav, groaznic. ♦ (Adverbial) a) Foarte mult, foarte intens. Suferă îngrozitor. b) (Înaintea unui adjectiv sau a unui adverb, de care se leagă prin prep. „de”) Foarte. Îngrozitor de zgârcit. – Îngrozi + suf. -tor.

ingruzi
ÎNGRUZÍ vb. IV. v. îngurzi.

ingurgita
ÎNGURGITÁ vb. I. v. ingurgita.

ingurgitare
ÎNGURGITÁRE s.f. v. ingurgitare.

ingurlui
ÎNGURLUÍ, îngurluiesc, vb. IV. Refl. recipr. (Reg.) A intra în relații de dragoste cu cineva; a se giugiuli. [Prez. ind. și: îngúrlui] – În + gurlui.

ingurluire
ÎNGURLUÍRE, îngurluiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a se îngurlui și rezultatul ei. – V. îngurlui.

ingurzi
ÎNGURZÍ, îngurzesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A strânge, a încreți marginile unei opinci, ale unei pânze, ale unui sac etc. cu o sfoară, cu o curelușă trecută prin mai multe găuri. ♦ Fig. A desena în linii curbe în zigzaguri. [Var.: îngruzí vb. IV] – În + gurgui.

ingurzit
ÎNGURZÍT, -Ă, îngurziți, -te, adj. (Reg.) Strâns, adunat în crețuri (cu ajutorul unei sfori, al unei curelușe); încrețit^2. – V. îngurzi.

ingurzitura
ÎNGURZITÚRĂ, îngurzituri, s.f. (Reg.) Încrețitură, creț. – Îngurzi + suf. -tură.

ingust
ÎNGÚST, -Ă, înguști, -ste, adj. 1. Care are lățime mică (în raport cu lungimea). 2. Subțire, delicat. 3. Strâmt, neîncăpător, mic, limitat. Spațiu îngust. ♦ Fig. (Despre oameni, adesea cu determinarea „la minte”; despre viața sau manifestările oamenilor) Lipsit de orizont; mărginit, mediocru. – Lat. angustus.

ingusta
ÎNGUSTÁ, îngustez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face (mai) îngust. ♦ Fig. A (se) reduce, a (se) limita, a (se) mărgini. – Lat. angustare.

ingustare
ÎNGUSTÁRE s.f. Acțiunea de a (se) îngusta și rezultatul ei. – V. îngusta.

ingustat
ÎNGUSTÁT, -Ă, îngustați, -te, adj. Care a devenit îngust, căruia i s-a redus lățimea. – V. îngusta.

ingustime
ÎNGUSTÍME, îngustimi, s.f. Însușirea de a fi îngust. ♦ Fig. (Cu determinările „de spirit”, „de vederi”, „de orizont” etc.) Lipsă de orizont, mărginire, mediocritate (în gândire, concepții etc.). – Îngust + suf. -ime.

inhaita
ÎNHĂITÁ, înhăitez, vb. I. Refl. recipr. (Depr.) A se întovărăși, a intra în cârdășie cu una sau cu mai multe persoane decăzute; a se încârdoșa. [Prez. ind. și: înháit] – În + haită.

inhama
ÎNHĂMÁ, înhám, vb. I. 1. Tranz. A pune hamurile pe cal sau pe alte animale de tracțiune; a pune calul sau un alt animal de tracțiune în ham la un vehicul. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) angaja la realizarea unui lucru care cere eforturi stăruitoare; a (se) înjuga. – În + ham.

inhamare
ÎNHĂMÁRE s.f. Acțiunea de a (se) înhăma; înhămat^1. – V. înhăma.

inhamat
ÎNHĂMÁT^1 s.n. Înhămare. – V. înhăma.

ÎNHĂMÁT^2, -Ă, înhămați, -te, adj. 1. Cu hamurile puse; prins la căruță, la trăsură, la sanie etc. ♦ (Rar; despre vehicule) La care s-au înhămat caii sau alte animale de tracțiune; tras de cai sau de alte animale de tracțiune. 2. Fig. Angajat la realizarea unui lucru dificil. – V. înhăma.

inhata
ÎNHĂȚÁ, înháț, vb. I. Tranz. A apuca (pe cineva sau ceva) cu violență, repede și pe neașteptate; a înșfăca. – În + haț.

inhatare
ÎNHĂȚÁRE s.f. Acțiunea de a înhăța; înșfăcare. – V. înhăța.

inhuma
ÎNHUMÁ, înhumez, vb. I. Tranz. (Livr.) A înmormânta, a îngropa. – Din fr. inhumer, lat. inhumare.

inhumare
ÎNHUMÁRE, înhumări, s.f. Acțiunea de a înhuma; înmormântare, inhumație. – V. înhuma.

inierba
ÎNIERBÁ, înierbez, vb. I. Tranz. 1. A planta cu ierburi un teren sterp. 2. (Înv.) A pune într-un loc praf de pușcă, pentru a provoca o explozie. – În + iarbă.

inierbare
ÎNIERBÁRE, înierbări, s.f. Acțiunea de a înierba și rezultatul ei. – V. înierba.

injgheba
ÎNJGHEBÁ, înjghebez, vb. I. Tranz. A alcătui, a face ceva (la repezeală, improvizând din materiale puține, întâmplătoare și disparate); a înfiripa. ♦ P. gener. A construi, a întemeia. ♦ A face rost de...; a încropi. [Prez. ind. și: înjghéb] – În + jgheab.

injghebare
ÎNJGHEBÁRE s.f. Acțiunea de a înjgheba și rezultatul ei; înfiripare. – V. înjgheba.

injosi
ÎNJOSÍ, înjosesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) umili; a (se) dezonora. – În + jos.

injosire
ÎNJOSÍRE, înjosiri, s.f. Acțiunea de a (se) înjosi și rezultatul ei; umilire, dezonorare, degradare. – V. înjosi.

injosit
ÎNJOSÍT, -Ă, înjosiți, -te, adj. Care este umilit; dezonorat. – V. înjosi.

injositor
ÎNJOSITÓR, -OÁRE, înjositori, -oare, adj. Care înjosește; umilitor; dezonorant, degradant. – Înjosi + suf. -tor.

injuga
ÎNJUGÁ, înjúg, vb. I. 1. Tranz. A pune o vită (mai ales boii) la jug. 2. Refl. și tranz. Fig. A (se) angaja, a (se) înhăma la o acțiune care cere eforturi stăruitoare. – Din [a pune] în jug.

injugare
ÎNJUGÁRE s.f. Acțiunea de a (se) înjuga; înjugat^1. – V. înjuga.

injugat
ÎNJUGÁT^1 s.n. Înjugare. – V. înjuga.

ÎNJUGÁT^2, -Ă, înjugați, -te, adj. (Despre vite, mai ales despre boi) Pus la jug. ♦ (Despre care sau plug) La care vitele au fost puse în jug. – V. înjuga.

injumatati
ÎNJUMĂTĂȚÍ, înjumătățesc, vb. IV. Tranz. A împărți, a tăia, a desface etc. în două; a reduce la jumătate, a jumătăți. ♦ A amesteca pe din două cu altceva, a îndoi cu... – În + jumătate.

injumatatire
ÎNJUMĂTĂȚÍRE s.f. Acțiunea de a înjumătăți. – V. înjumătăți.

injumatatit
ÎNJUMĂTĂȚÍT, -Ă, înjumătățiți, -te, adj. Împărțit în două; redus la jumătate. – V. înjumătăți.

injunghia
ÎNJUNGHIÁ, înjúnghii, vb. I. Tranz. 1. A vârî un cuțit, un pumnal sau alt obiect cu lamă ascuțită în cineva; a junghia; spec. a tăia, a ucide un animal. ♢ Refl. recipr. S-au înjunghiat la beție. 2. (La pers. 3) A simți sau a provoca o durere ascuțită, un junghi. [Pr.: -ghi-a] – În + junghi.

injunghiat
ÎNJUNGHIÁT, -Ă, înjunghiați, -te, adj. Rănit prin înjunghiere. [Pr.: -ghi-at] – V. înjunghia.

injunghiere
ÎNJUNGHIÉRE, înjunghieri, s.f. Acțiunea de a (se) înjunghia; junghiere. [Pr.: -ghi-e-] – V. înjunghia.

injunghietor
ÎNJUNGHIETÓR, -OÁRE, înjunghietori, -oare, adj., subst. 1. Adj. Care înjunghie, ucide, omoară, sacrifică; (pop.) junghietor. ♦ Care produce junghiuri. 2. S.m. Persoană care înjunghie animale; (pop.) junghietor. 3. S.n. Altar pe care se face sacrificarea; (pop.) junghietor. [Pr.: -ghi-e-] – Înjunghia + suf. -tor.

injunghietura
ÎNJUNGHIETÚRĂ, înjunghieturi, s.f. 1. Senzație dureroasă vie (ca de înjunghiere); junghi. 2. Rană produsă prin înjunghiere; locul unde a fost înfiptă lama cu care s-a înjunghiat. [Pr.: -ghi-e-] – Înjunghia + suf. -ătură.

injura
ÎNJURÁ, înjúr, vb. I. Tranz., intranz. și refl., recipr. A spune cuvinte injurioase sau de ocară la adresa cuiva; a (se) sudui. – Lat. injuriare.

injurare
ÎNJURÁRE, înjurări, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) înjura. – V. înjura.

injuratura
ÎNJURĂTÚRĂ, înjurături, s.f. Vorbă sau expresie injurioasă, de ocară; sudalmă. – Înjura + suf. -ătură.

inlacrama
ÎNLĂCRĂMÁ vb. I. v. înlăcrima.

inlacramat
ÎNLĂCRĂMÁT, -Ă adj. v. înlăcrimat.

inlacrima
ÎNLĂCRIMÁ, înlăcrimez, vb. I. 1. Intranz. (Despre oameni) A plânge, a lăcrima. 2. Intranz. și refl. (Despre ochi) A se umple de lacrimi; a lăcrima. [Var.: înlăcrămá vb. I] – În + lacrimă.

inlacrimat
ÎNLĂCRIMÁT, -Ă, înlăcrimați, -te, adj. Plin de lacrimi; plâns^2, cu ochii scăldați în lacrimi, lăcrămos, lăcrimat. ♦ Îndurerat, trist. [Var.: înlăcrămát -ă adj.] – V. înlăcrima.

inlantui
ÎNLĂNȚUÍ, înlắnțui, vb. IV. Tranz. 1. A pune, a lega în lanțuri; a încătușa. 2. A cuprinde pe cineva (cu brațele). – V. îmbrățișa. 3. Fig. A captiva, a subjuga, a încânta, a fermeca. 4. A așeza în rând, a lega unul de altul, a coordona, a împreuna (în mod logic). ♦ Refl. A urma unul după altul (în șir neîntrerupt). [Prez. ind. și: înlănțuiesc] – În + lanț + suf. -ui (după fr. enchaîner).

inlantuire
ÎNLĂNȚUÍRE, înlănțuiri, s.f. Acțiunea de a (se) înlănțui și rezultatul ei. – V. înlănțui.

inlantuit
ÎNLĂNȚUÍT, -Ă, înlănțuiți, -te, adj. 1. Pus, legat în lanțuri; încătușat. ♦ (Despre oameni) Îmbrățișat. 2. Legat (logic) unul de altul într-o succesiune continuă. – V. înlănțui.

inlatura
ÎNLĂTURÁ, înlắtur, vb. I. Tranz. A da la o parte, a îndepărta; a delătura; p. ext. a face să dispară. – În + laturi (pl. lui latură).

inlaturare
ÎNLĂTURÁRE s.f. Acțiunea de a înlătura; îndepărtare, eliminare, excludere. – V. înlătura.

inlauntru
ÎNLĂÚNTRU adv. v. înăuntru.

inlauntrul
ÎNLĂÚNTRUL prep. v. înăuntrul.

inlemni
ÎNLEMNÍ, înlemnesc, vb. IV. Intranz. și tranz. A rămâne sau a face să rămână nemișcat de frică, de spaimă sau de uimire; a încremeni, a înmărmuri, a împietri. ♦ Refl. Fig. (Rar) A deveni insensibil, neîndurător; a se împietri. – În + lemn.

inlemnire
ÎNLEMNÍRE s.f. Acțiunea de a înlemni. – V. înlemni.

inlemnit
ÎNLEMNÍT, -Ă, înlemniți, -te, adj. Care a rămas nemișcat de frică, de spaimă, de uimire; încremenit, înmărmurit, împietrit. – V. înlemni.

inlesni
ÎNLESNÍ, înlesnesc, vb. IV. Tranz. 1. A face ca ceva să fie ușor de înfăptuit, de obținut; a ușura, a facilita. 2. A ajuta pe cineva; a ușura cuiva o muncă, o acțiune. ♦ Refl. (Reg.) A-și îmbunătăți situația materială. – În + lesne.

inlesnire
ÎNLESNÍRE, înlesniri, s.f. Acțiunea de a înlesni și rezultatul ei; facilitare, ușurare. ♢ Loc. adv. Cu înlesnire = lesne, ușor. ♦ Ajutorare, ajutor. – V. înlesni.

inlocui
ÎNLOCUÍ, înlocuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A pune ceva sau pe cineva în locul altuia. 2. A îndepărta pe cineva dintr-un post, numind pe altcineva în locul lui. 3. A ține cuiva locul într-o funcție, într-o muncă etc. – Din loc. adv. în loc + suf. -ui.

inlocuire
ÎNLOCUÍRE s.f. Acțiunea de a înlocui și rezultatul ei. – V. înlocui.

inlocuitor
ÎNLOCUITÓR, -OÁRE, înlocuitori, -oare, adj., s.m. și f., s.n. (Persoană sau produs, material etc.) care înlocuiește sau cu care poate fi înlocuit cineva sau ceva. [Pr.: -cu-i-] – Înlocui + suf. -tor.

inlumina
ÎNLUMINÁ, înluminez, vb. I. Tranz. (Franțuzism înv.) A împodobi o carte cu miniaturi, viniete, litere colorate. – Din fr. enluminer.

inluntru
ÎNLÚNTRU adv. v. înăuntru.

inmagazina
ÎNMAGAZINÁ, înmagazinez, vb. I. Tranz. A pune, a așeza mărfuri, produse etc. într-o magazie (pentru a le păstra); a depozita. ♦ P. gener. (Adesea fig.) A aduna, a acumula (cunoștințe, învățătură, energie etc.). – Din fr. emmagasiner.

inmagazinare
ÎNMAGAZINÁRE s.f. Acțiunea de a înmagazina și rezultatul ei. – V. înmagazina.

inmatricula
ÎNMATRICULÁ, înmatriculez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) înscrie, a (se) trece într-o matricolă; a matricula. – Din fr. immatriculer, lat. immatriculare.

inmatriculare
ÎNMATRICULÁRE, înmatriculări, s.f. Acțiunea de a (se) înmatricula; înscriere într-o matricolă. – V. înmatricula.

inmanunchea
ÎNMĂNUNCHEÁ, înmănunchez, vb. I. 1. Tranz. A strânge, a lega în mănunchi. 2. Refl. Fig. A se aduna la un loc. – În + mănunchi.

inmanunchere
ÎNMĂNUNCHÉRE s.f. Faptul de a (se) înmănunchea. – V. înmănunchea.

inmanusat
ÎNMĂNUȘÁT, -Ă, înmănușați, -te, adj. Care poartă mănuși; cu mănuși. – În + mănușă (după fr. ganté).

inmarmuri
ÎNMĂRMURÍ, înmărmuresc, vb. IV. Intranz. și tranz. A rămâne sau a face să rămână încremenit de frică, de groază, de uimire; a înlemni, a încremeni, a împietri. ♦ (În basme) A (se) transforma în piatră. – În + marmură.

inmarmurire
ÎNMĂRMURÍRE, înmărmuriri, s.f. Faptul de a înmărmuri; încremenire, înlemnire, împietrire – V. înmărmuri.

inmarmurit
ÎNMĂRMURÍT, -Ă, înmărmuriți, -te, adj. Care a rămas nemișcat de frică, de groază, de uimire; înlemnit, încremenit. ♦ (În basme) Care a fost transformat în piatră. – V. înmărmuri.

inmarmuritor
ÎNMĂRMURITÓR, -OÁRE, înmărmuritori, -oare, adj. (Rar) Care te lasă înmărmurit. – Înmărmuri + suf. -tor.

inmana
ÎNMÂNÁ, înmânez, vb. I. Tranz. A da^2, a remite, a preda în mână ceva cuiva. – În + mână.

inmanare
ÎNMÂNÁRE s.f. Acțiunea de a înmâna; remitere, predare. – V. înmâna.

inmii
ÎNMIÍ, înmiesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) mări de o mie de ori; p. ext. a (se) înmulți, a spori (ceva) foarte mult. – În + mie.

inmiire
ÎNMIÍRE, înmiiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a înmii și rezultatul ei. – V. înmii.

inmiit
ÎNMIÍT, -Ă, înmiiți, -te, adj. (Adesea adverbial) De o mie de ori mai mare sau mai mult; p. ext. foarte mare, foarte mult. – V. înmii.

inmiresma
ÎNMIRESMÁ, înmiresmez, vb. I. Tranz. A parfuma, a îmbălsăma, a miresma. – În + mireasmă.

inmiresmare
ÎNMIRESMÁRE, înmiresmări, s.f. (Rar) Miros plăcut, parfum. – V. înmiresma.

inmiresmat
ÎNMIRESMÁT, -Ă, înmiresmați, -te, adj. Care produce sau conține o mireasmă; parfumat, frumos mirositor. – V. înmiresma.

inmladia
ÎNMLĂDIÁ, înmlădiez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) mlădia. [Pr.: -di-a] – În + mlădia.

inmladiere
ÎNMLĂDIÉRE, înmlădieri, s.f. Acțiunea de a (se) înmlădia; mlădiere. [Pr.: -di-e-] – V. înmlădia.

inmladios
ÎNMLĂDIÓS, -OÁSĂ, înmlădioși, -oase, adj. (Rar) Mlădios. [Pr.: -di-os] – În + mlădios.

inmoina
ÎNMOINÁ, pers. 3 înmoinează, vb. I. refl. impers. (Rar) A se mai încălzi vremea, a se face moină, a se moina. – În + moină.

inmormanta
ÎNMORMÂNTÁ, înmormântez, vb. I. 1. Tranz. A așeza un mort în mormânt; a îngropa, a înhuma, a astruca, a mormânta. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) îngropa (II 2). ♦ Tranz. A da ceva uitării. – În + mormânt.

inmormantare
ÎNMORMÂNTÁRE, înmormântări, s.f. Ceremonia, ritualul așezării în mormânt; îngropare, înhumare, îngropăciune, mormântare. – V. înmormânta.

inmuguri
ÎNMUGURÍ, pers. 3 înmugurește, vb. IV. Intranz. A face muguri; a muguri, a încăpuși. ♦ Fig. (Despre idei, soluții etc.) A lua naștere, a prinde contur în mintea cuiva. – În + mugur.

inmugurire
ÎNMUGURÍRE, înmuguriri, s.f. Faptul de a înmuguri; mugurire. – V. înmuguri.

inmugurit
ÎNMUGURÍT, -Ă, înmuguriți, -te, adj. Care a făcut muguri; mugurit, încăpușat. – V. înmuguri.

inmuia
ÎNMUIÁ, înmói, vb. I. 1. Tranz. A băga, a introduce într-un lichid, a muia. ♢ Refl. Rufele s-au înmuiat. ♦ A uda, a umezi. ♦ Fig. (Rar) A împodobi cu cusături, cu broderii de mătase, de fir (aurit) etc. 2. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni mai moale, prin încălzire sau prin subțiere cu un lichid. ♢ Expr. A (i se) înmuia (cuiva) inima = a (se) înduioșa. ♦ Fig. A (se) potoli, a (se) calma; a (se) liniști. ♦ Refl. (Despre ger, despre vreme) A fi mai blând; a se domoli, a se potoli. 3. Tranz. și refl. Fig. A face să fie sau a deveni mai blând; a (se) îmblânzi. – În + muia.

inmuiat
ÎNMUIÁT, -Ă, înmuiați, -te, adj. 1. Introdus în apă sau în alt lichid; umezit, îmbibat cu un lichid. ♦ (Despre ochi) Înlăcrimat. 2. Devenit moale (prin încălzire sau prin adaos de lichid). ♦ Fig. Fără vlagă, fără putere. 3. Fig. (Despre oameni și stările lor sufletești) Potolit, calmat, liniștit; p. ext. îmblânzit. ♦ Înduioșat, mișcat. – V. înmuia.

inmuiere
ÎNMUIÉRE, înmuieri, s.f. Acțiunea de a (se) înmuia și rezultatul ei. – V. înmuia.

inmuietor
ÎNMUIETÓR, înmuietoare, s.n. Vas în care se înmoaie cerealele înainte de a fi puse la încolțit. – Înmuia + suf. -ător.

inmulti
ÎNMULȚÍ, înmulțesc. vb. IV. Refl. și tranz. 1. A spori, a (se) mări în număr sau cantitativ. ♦ Tranz. A face operația înmulțirii; a multiplica. 2. A (se) mări prin reproducere numărul indivizilor din aceeași specie. – În + mult.

inmultire
ÎNMULȚÍRE, înmulțiri, s.f. Acțiunea de a (se) înmulți și rezultatul ei. ♦ Operație aritmetică fundamentală care constă din mărirea unui număr (deînmulțit) de atâtea ori cât alt număr (înmulțitorul), pentru obținerea unui rezultat numit produs; multiplicare. ♢ Tabla înmulțirii = tablou care conține produsele înmulțirii între ele a primelor zece numere. – V. înmulți.

inmultit
ÎNMULȚÍT, -Ă, înmulțiți, -te, adj. Sporit, mărit^4 (numeric sau cantitativ). – V. înmulți.

inmultitor
ÎNMULȚITÓR, înmulțitori, s.m. Număr cu care se înmulțește alt număr; factor al operației de înmulțire aritmetică. – Înmulți + suf. -tor.

inmurgi
ÎNMURGÍ, pers. 3 înmurgește, vb. IV. Intranz. și refl. impers. (Rar) A (se) însera. ♢ Loc. adv. Pe înmurgite = în amurg. – Din loc. adv. în amurg.

inmurgit
ÎNMURGÍT s.n. (Rar) Amurg. – V. înmurgi.

innavetare
ÎNNAVETÁRE s.f. Operația de a încărca și de a transporta cu navetele. – Din navetă^1.

innadi
ÎNNĂDÍ, înnădesc, vb. IV. 1. Tranz. A-i adăuga unui obiect (cosând, înnodând, lipind etc.) o bucată, o porțiune (de același fel), pentru a-l mări, a-l lungi etc.; a pune o nadă. ♢ Expr. (Refl.) A se înnădi la vorbă = a se porni la vorbă, a se pune pe taifas. 2. Refl. Fig. A prinde poftă de ceva bun, a lua obiceiul, năravul; a (se) nărăvi. ♢ Expr. A se înnădi la cașcaval = a se obrăznici. a-și lua nasul la purtare. ♦ A se obișnui să meargă prea des undeva, să facă ceva (nepermis). – În + nadă.

innadire
ÎNNĂDÍRE, înnădiri, s.f. Acțiunea de a (se) înnădi și rezultatul ei. – V. înnădi.

innadit
ÎNNĂDÍT, -Ă, înnădiți, -te, adj. Cusut, înnodat, sudat etc. cu o bucată (de același fel) pentru a deveni mai mare, mai lung. – V. înnădi.

innaditura
ÎNNĂDITÚRĂ, înnădituri, s.f. Bucată înnădită, nadă; locul unde s-a înnădit. – Înnădi + suf. -tură.

innamoli
ÎNNĂMOLÍ, înnămolesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) înfunda în nămol; a (se) murdări de nămol. 2. Refl. (Despre albia unei ape curgătoare) A se împotmoli, a se îngusta din cauza aluviunilor. [Var.: înnomolí vb. IV] – În + nămol.

innamolire
ÎNNĂMOLÍRE, înnămoliri, s.f. Acțiunea de a (se) înnămoli și rezultatul ei; împotmolire. [Var.: înnomolíre s.f.] – V. înnămoli.

innamolit
ÎNNĂMOLÍT, -Ă, înnămoliți, -te, adj. Înfundat în nămol, acoperit cu nămol; înglodat. [Var.: înnomolít, -ă adj.] – V. înnămoli.

innaravi
ÎNNĂRĂVÍ, înnărăvesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Reg.) A (se) nărăvi. – În + nărăvi.

innascut
ÎNNĂSCÚT, -Ă, înnăscuți, -te, adj. Care aparține cuiva din naștere, cu care se naște cineva; congenital, nativ. – În + născut (după fr. inné).

innebuni
ÎNNEBUNÍ, înnebunesc, vb. IV. Intranz. A fi atins de nebunie, de demență; a deveni nebun; a se aliena; (prin exagerare) a-și pierde calmul, stăpânirea de sine. ♢ Tranz. Durerea l-a înnebunit. ♢ Expr. (Tranz.) Nu mă-nnebuni!, se spune cuiva pentru a exprima mirarea sau neîncrederea față de cele auzite. ♦ Tranz. A face pe cineva să-și piardă stăpânirea de sine; a agasa, a enerva. – În + nebun.

innebunire
ÎNNEBUNÍRE s.f. Faptul de a înnebuni. – V. înnebuni.

innebunit
ÎNNEBUNÍT, -Ă, înnebuniți, -te, adj. Care este atins de nebunie, de demență; nebun; (prin exagerare) surescitat, agitat. – V. înnebuni.

innebunitor
ÎNNEBUNITÓR, -OÁRE, înnebunitori, -oare, adj. Care te face să înnebunești; exasperant. – Înnebuni + suf. -tor.

innegreala
ÎNNEGREÁLĂ, înnegreli, s.f. (Rar) Înnegrire. – Înnegri + suf. -eală.

innegri
ÎNNEGRÍ, înnegresc, vb. IV. 1. Tranz. A vopsi, a da cu negru; a negri; p. ext. a face să devină de culoare închisă, a întuneca. ♢ Expr. (Fam.) A înnegri hârtia = a scrie. ♦ Intranz. și refl. A deveni negru; p. ext. a căpăta o culoare închisă, a se întuneca. ♦ Refl. (Despre oameni) A se bronza. ♦ A murdări, a păta. 2. Intranz. A apărea, a se detașa ca o pată întunecată pe un fond de culoare deschisă. 3. Tranz. Fig. A prezenta în culori sumbre, defăimătoare; a ponegri. – În + negru.

innegrire
ÎNNEGRÍRE s.f. Acțiunea de a (se) înnegri; înnegreală. – V. înnegri.

innegrit
ÎNNEGRÍT, -Ă, înnegriți, -te, adj. 1. Vopsit în negru, devenit negru. 2. (Despre oameni) Bronzat. – V. înnegri.

innegura
ÎNNEGURÁ, înnegurez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu negură, cu ceață; a (se) întuneca. ♦ Fig. (Despre oameni, despre chipul sau despre privirea lor) A căpăta o expresie tristă; a se întuneca. – În + negură.

innegurare
ÎNNEGURÁRE, înnegurări, s.f. Faptul de a (se) înnegura; întunecare. – V. înnegura.

innegurat
ÎNNEGURÁT, -Ă, înnegurați, -te, adj. Acoperit de negură sau de ceață; întunecat; fig. (despre oameni, despre chipul sau despre privirea lor) întunecat, posomorât. – V. înnegura.

innemuri
ÎNNEMURÍ^1, înnemuresc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A face nemuritor, a imortaliza. – În + ne + muri (după fr. immortaliser).

ÎNNEMURÍ^2, înnemuresc, vb. IV. Refl. recipr. (Reg.) A se înrudi. – În + neamuri (pl. lui neam).

innemurire
ÎNNEMURÍRE, înnemuriri, s.f. (Reg.) Înrudire. – V. înnemuri^2.

innisipa
ÎNNISIPÁ, pers. 3 înnisipează, vb. I. Refl. (Despre căi de comunicație) A se acoperi cu un strat de nisip; (despre canale, conducte etc.) a se astupa cu nisip. – În + nisip.

innisipare
ÎNNISIPÁRE, înnisipări, s.f. Acțiunea de a se înnisipa. – V. înnisipa.

innisipat
ÎNNISIPÁT, -Ă, înnisipați, -te, adj. (Despre drumuri, canale etc.) Care este acoperit sau astupat cu nisip. – V. înnisipa.

innobila
ÎNNOBILÁ, înnobilez, vb. I. 1. Tranz. A da unei persoane un titlu de noblețe. ♦ Tranz. și refl. Fig. A face ca cineva să devină sau a deveni mai distins, mai rafinat; a (se) înălța. 2. Tranz. și refl. (pas.) A (se) îmbunătăți calitatea unei rase de animale sau a unei specii de plante; a (se) îmbunătăți proprietățile unor substanțe, unor materiale prin procedee fizice sau chimice. – În + nobil (după fr. anoblir și ennoblir).

innobilare
ÎNNOBILÁRE, înnobilări, s.f. Acțiunea de a (se) înnobila. – V. înnobila.

innobilat
ÎNNOBILÁT, -Ă, înnobilați, -te, adj. 1. Care a primit un titlu de noblețe; fig. devenit mai distins, mai rafinat. 2. (Despre animale sau plante) Care și-a îmbunătățit calitatea. ♦ (Despre substanțe sau materiale) Care și-a îmbunătățit proprietățile prin procedee fizice sau chimice. – V. înnobila.

innoda
ÎNNODÁ, înnód, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) face un nod la ceva; a (se) lega, a (se) uni printr-un nod. ♢ Expr. (Refl.) A se înnoda la vorbă = a se porni pe vorbă; a se așterne la vorbă, la taifas. 2. Tranz. Fig. A agonisi. ♦ A improviza, a înjgheba. În + nod.

innodare
ÎNNODÁRE, înnodări, s.f. Acțiunea de a (se) înnoda. – V. înnoda.

innodat
ÎNNODÁT, -Ă, înnodați, -te, adj. (Despre fire) Care este legat, unit printr-un nod. ♦ Care a făcut nod; care are unul sau mai multe noduri. – V. înnoda.

innodatura
ÎNNODĂTÚRĂ, înnodături, s.f. Înnodare; nod; lucru înnodat. – Înnoda + suf. -ătură.

innoi
ÎNNOÍ, înnoiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) face ca nou (înlocuind ce era vechi, uzat); a (se) reface, a (se) repara. ♦ Tranz. A pune un lucru nou în locul altuia vechi; a primeni, a schimba. ♦ Refl. A se îmbrăca cu ceva nou. 2. Refl. Fig. A se împrospăta, a se redeștepta, a se regenera. 3. Tranz. A face încă o dată, a relua o acțiune. ♦ A prelungi valabilitatea unei autorizații, a unui document. – În + nou.

innoire
ÎNNOÍRE, înnoiri, s.f. Acțiunea de a (se) înnoi și rezultatul ei; refacere, reparare; fig. transformare, prefacere; regenerare. ♦ Repetare, reluare. – V. înnoi.

innoit
ÎNNOÍT, -Ă, înnoiți, -te, adj. 1. Făcut din (sau ca) nou; reparat. ♦ Îmbrăcat cu ceva nou. 2. Fig. Schimbat, primenit, împrospătat. – V. înnoi.

innoitor
ÎNNOITÓR, -OÁRE, înnoitori, -oare, adj. Care înnoiește, inovează, regenerează; novator. [Pr.: -no-i-] – Înnoi + suf. -tor.

innomoli
ÎNNOMOLÍ vb. IV. v. înnămoli.

innomolire
ÎNNOMOLÍRE s.f. v. înnămolire.

innomolit
ÎNNOMOLÍT, -Ă adj. v. înnămolit.

innopta
ÎNNOPTÁ, înnoptez, vb. I. 1. Intranz. și refl. impers. A se face noapte, a se întuneca. ♢ Loc. adv. Pe înnoptat (sau înnoptate) = la căderea nopții. 2. Intranz. A fi surprins de noapte; a petrece noaptea undeva. – În + noapte.

innoptare
ÎNNOPTÁRE s.f. Faptul de a (se) înnopta; cădere a nopții, înnoptat^1. – V. înnopta.

innoptat
ÎNNOPTÁT^1 s.n. 1. Înnoptare. 2. Rămânere undeva peste noapte. – V. înnopta.

ÎNNOPTÁT^2, -Ă, înnoptați, -te, adj. Peste care s-a lăsat noaptea; fig. întunecat, posomorât. – V. înnopta.

innora
ÎNNORÁ, înnorez, vb. I. 1. Intranz. și refl. impers. (La pers. 3) A se ivi (mulți) nori pe cer. ♦ (Pop.; despre vreme, cer, lună, soare) A se întuneca din cauza norilor. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) întrista, a (se) posomorî. (Var.: înnourá vb. I] – În + nor.

innorare
ÎNNORÁRE, înnorări, s.f. Faptul de a (se) înnora; acoperire a cerului cu nori. ♦ Fig. Tristețe, mâhnire. [Var.: înnouráre s.f.] – V. înnora.

innorat
ÎNNORÁT, -Ă, înnorați, -te, adj. (Despre cer) Acoperit, umbrit de nori; noros. ♦ Fig. Trist, posomorât. [Var.: înnourát, -ă adj.] – V. înnora.

innoroi
ÎNNOROÍ, înnoroiesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) umple de noroi, a (se) înfunda în noroi. (Var.: înnoroiá vb. I] – În + noroi.

innoroia
ÎNNOROIÁ vb. I. v. înnoroi.

innoroiat
ÎNNOROIÁT, -Ă adj. v. înnoroit.

innoroire
ÎNNOROÍRE s.f. Acțiunea de a (se) înnoroi. – V. înnoroi.

innoroit
ÎNNOROÍT, -Ă, înnoroiți, -te, adj. Umplut de noroi; înfundat în noroi. [Var.: înnoroiát, -ă adj.] – V. înnoroi.

innoura
ÎNNOURÁ, vb. I. v. înnora.

innourare
ÎNNOURÁRE s.f. v. înnorare.

innourat
ÎNNOURÁT, -Ă adj. v. înnorat.

inocula
ÎNOCULÁ vb. I. v. inocula.

inot
ÎNÓT s.n. Plutire și înaintare (a unor ființe) la suprafața sau în interiorul apei, deplasare în apă prin mișcări ritmice. ♢ Loc. adv. De-a înotul = înotând. ♦ (Adverbial) Înotând. – Din înota (derivat regresiv).

inota
ÎNOTÁ, înót, vb. I. Intranz. 1. A se mișca ritmic pentru a pluti și a înainta la suprafața apei sau în apă. ♦ A pluti. 2. A fi cufundat într-un lichid; a fi înconjurat din toate părțile de un lichid. ♦ Fig. A fi copleșit, apăsat de ceva. ♦ Fig. A înainta cu greu (prin noroi, prin zăpadă etc.). ♦ Fig. A avea ceva din abundență. – Lat. pop. innotare.

inotare
ÎNOTÁRE, înotări, s.f. Acțiunea de a înota; înotat. – V. înota.

inotat
ÎNOTÁT s.n. (Înv.) Înotare. – V. înota.

inotator
ÎNOTĂTÓR, -OÁRE, înotători, -oare, adj., subst. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană, ființă) care înoată, care știe să înoate. 2. S.f. Aripioară a peștelui sau a altor animale acvatice, care servește ca organ de propulsie și de stabilitate; aripă. – Înota + suf. -ător.

inradacina
ÎNRĂDĂCINÁ, înrădăcinez, vb. I. Refl. A se fixa în pământ prin rădăcini; a prinde rădăcini. ♦ Fig. A pătrunde adânc (în conștiință, în obișnuință etc.). – În + rădăcină.

inradacinare
ÎNRĂDĂCINÁRE s.f. Acțiunea de a se înrădăcina. – V. înrădăcina.

inradacinat
ÎNRĂDĂCINÁT, -Ă, înrădăcinați, -te, adj. Fixat în pământ prin rădăcini. ♦ Fig. pătruns adânc (în conștiință, în obișnuință etc.). – V. înrădăcina.

inrai
ÎNRĂÍ, înrăiesc, vb. IV. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină (mai) rău, (mai) răutăcios. – În + rău.

inraire
ÎNRĂÍRE s.f. Faptul de a (se) înrăi. – V. înrăi.

inrait
ÎNRĂÍT, -Ă, înrăiți, -te, adj. Care a devenit rău, care s-a învechit în răutate, în viciu. – V. înrăi.

inrama
ÎNRĂMÁ, înrămez, vb. I. Tranz. A pune un obiect în ramă; a încadra. – În + ramă.

inrautati
ÎNRĂUTĂȚÍ, înrăutățesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) face (mai) rău, a (se) agrava. [Pr.: -ră-u-] – În + răutate.

inrautatire
ÎNRĂUTĂȚÍRE, înrăutățiri, s.f. Faptul de a (se) înrăutăți; agravare. [Pr.: -ră-u-] – V. înrăutăți.

inrautatit
ÎNRĂUTĂȚÍT, -Ă, înrăutățiți, -te, adj. Care a devenit (mai) rău; care s-a agravat. [Pr.: -ră-u-] – V. înrăutăți.

inrauri
ÎNRÂURÍ, înrâuresc, vb. IV. Tranz. și intranz. A exercita o influență asupra cuiva sau a ceva; a influența. – Cf. fr. i n f l u e r, i n f l u e n c e, germ. b e e i n f l u s s e n.

inraurire
ÎNRÂURÍRE, înrâuriri, s.f. Acțiunea de a înrâuri și rezultatul ei; influență^1. – V. înrâuri.

inregimenta
ÎNREGIMENTÁ, înregimentez, vb. I. Refl. și tranz. A intra sau a face să intre într-o grupare, într-un partid etc.; a (se) înrola. – Din fr. enrégimenter.

inregimentare
ÎNREGIMENTÁRE s.f. Acțiunea de a (se) înregimenta și rezultatul ei. – V. înregimenta.

inregistra
ÎNREGISTRÁ, înregistrez, vb. I. Tranz. 1. A înscrie într-un registru. 2. A reține prin scris un fapt, un eveniment; a imprima (cu mijloace tehnice) sunetele, fenomenele luminoase etc. ♦ Fig. A întipări în minte, a memora. 3. A înscrie în activul său ca rezultat, ca realizare etc.; a obține. A înregistra un succes important. Din fr. enregistrer.

inregistrare
ÎNREGISTRÁRE, înregistrări, s.f. Acțiunea de a (se) înregistra și rezultatul ei; (concr.) ceea ce a fost înregistrat. – V. înregistra.

inregistrator
ÎNREGISTRATÓR, -OÁRE, înregistratori, -oare, adj., s.n. (Aparat, dispozitiv) care înregistrează. – Înregistra + suf. -tor.

inrobi
ÎNROBÍ, înrobesc, vb. IV. Tranz. A supune, a robi, a subjuga, a aservi. – În + rob.

inrobire
ÎNROBÍRE, înrobiri, s.f. Acțiunea de a înrobi și rezultatul ei. – V. înrobi.

inrobit
ÎNROBÍT, -Ă, înrobiți, -te, adj. Subjugat, aservit. – V. înrobi.

inrobitor
ÎNROBITÓR, -OÁRE, înrobitori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care înrobește pe cineva. – Înrobi + suf. -tor.

inrola
ÎNROLÁ, înrolez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) înscrie în rândurile armatei; p. ext. a (se) înscrie într-o organizație, într-un partid; a (se) înregimenta. – Din fr. enrôler.

inrolare
ÎNROLÁRE, înrolări, s.f. Acțiunea de a (se) înrola și rezultatul ei. – V. înrola.

inrosi
ÎNROȘÍ, înroșesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A face să capete sau a căpăta culoarea roșie; a (se) face roșu; a (se) îmbujora, a (se) înflăcăra, a (se) împurpura. ♦ A (se) încinge în foc. 2. Tranz. (Rar) A colora, a vopsi în roșu; a roși. 3. Refl. (Despre fructe) A se coace. – În + roșu sau roși.

inrosire
ÎNROȘÍRE s.f. Faptul de a (se) înroși. – V. înroși.

inrosit
ÎNROȘÍT, -Ă, înroșiți, -te, adj. Colorat în roșu; devenit roșu; roșit. – V. înroși.

inroura
ÎNROURÁ, pers. 3 înrourează, vb. I. Refl. A se acoperi cu rouă. [Pr.: -ro-u-] – În + roura.

inrourat
ÎNROURÁT, -Ă, înrourați, -te, adj. Acoperit, plin de rouă. [Pr.: -ro-u-] – V. înroura.

inrudi
ÎNRUDÍ, înrudesc, vb. IV. Refl. recipr. 1. A fi sau a deveni rudă cu cineva; a se înnemuri. 2. Fig. A avea caractere (esențiale) comune cu cineva sau cu ceva. – În + rudă.

inrudire
ÎNRUDÍRE, înrudiri, s.f. Faptul de a se înrudi; rudire. – V. înrudi.

inrudit
ÎNRUDÍT, -Ă, înrudiți, -te, adj. 1. Care este sau a devenit rudă cu cineva. 2. Fig. Care prezintă caractere (esențiale) comune cu cineva sau cu ceva; care are afinitate cu cineva sau cu ceva. – V. înrudi.

ins
ÎNS, ÎNSĂ, înși, înse, pron. 1. (Pronume personal, azi art., precedat de prep. „întru”, „printru”) El, ea, dânsul, dânsa. 2. (Pronume de întărire, de obicei adjectival, astăzi numai la f. pl.) Însuși. Ele însele. – Lat. ipsus, ipsa (= ipse, ipsa).

insa
ÎNSĂ Conj. 1. (Adversativ, leagă două propoziții sau două părți de propoziție) Cu toate acestea, totuși, dar. 2. (Arată trecerea la altă idee) Dar, pe de altă parte. Lat. ipsa.

insacuit
ÎNSĂCUÍT, -Ă, însăcuiți, -te, adj. Care este pus în saci. – De la sac.

insaila
ÎNSĂILÁ, însăilez, vb. I. Tranz. A coase în mod provizoriu cu împunsături depărtate; a prinde cu un fir de ață (albă) locurile pe unde se va coase apoi definitiv. ♦ Fig. A face superficial un lucru; a înjgheba; a improviza, a înșira. [Var.: înseilá vb. I] – Cf. s a i a.

insailare
ÎNSĂILÁRE, însăilări, s.f. Acțiunea de a însăila și rezultatul ei. [Var.: înseiláre s.f.] – V. însăila.

insailat
ÎNSĂILÁT^1 s.n. Însăilare. [Var.: înseilát s.n.] – V. însăila.

ÎNSĂILÁT^2, -Ă, însăilați, -te, adj. Cusut provizoriu. ♦ Fig. Făcut în mod superficial, provizoriu; înjghebat, improvizat. [Var.: înseilát, -ă adj.] – V. însăila.

insailatura
ÎNSĂILĂTÚRĂ, însăilături, s.f. Cusătură provizorie, cu împunsături rare. – Însăila + suf. -ătură.

insamanta
ÎNSĂMÂNȚÁ, însămânțez, vb. I. Tranz. 1. A pune în pământ semințele unei culturi; a semăna^1. 2. A pune în apă icre sau pești de reproducție, în vederea obținerii unei culturi artificiale. ♦ A introduce pe cale artificială gameți masculi în organele genitale femele, în vederea reproducției. ♦ A introduce într-un mediu nutritiv propice bacterii, germeni microbieni etc. – În + sămânță (după fr. ensemencer).

insamantare
ÎNSĂMÂNȚÁRE, însămânțări, s.f. Acțiunea de a însămânța și rezultatul ei; însămânțat^1. – V. însămânța.

insamantat
ÎNSĂMÂNȚÁT^1 s.n. Însămânțare. – V. însămânța.

ÎNSĂMÂNȚÁT^2, -Ă, însămânțați, -te, adj. Care a fost semănat; în care s-au făcut însămânțări. – V. însămânța.

insanatosa
ÎNSĂNĂTOȘÁ vb. I. v. însănătoși.

insanatosare
ÎNSĂNĂTOȘÁRE s.f. v. însănătoșire.

insanatosat
ÎNSĂNĂTOȘÁT, -Ă, adj. v. însănătoșit.

insanatosi
ÎNSĂNĂTOȘÍ, însănătoșesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) face sănătos, a (se) vindeca de o boală; a (se) lecui. [Var.: însănătoșá vb. I] – În + sănătos.

insanatosire
ÎNSĂNĂTOȘÍRE, însănătoșiri, s.f. Faptul de a (se) însănătoși; vindecare, înzdrăvenire, întremare, lecuire.[Var.: însănătoșáre s.f.] – V. însănătoși.

insanatosit
ÎNSĂNĂTOȘÍT, -Ă, însănătoșiți, -te, adj. Vindecat, înzdrăvenit, lecuit. [Var.: însănătoșát, -ă adj.] – V. însănătoși.

insanatositor
ÎNSĂNĂTOȘITÓR, -OÁRE, însănătoșitori, -oare, adj. (Rar) Care însănătoșește. – Însănătoși + suf. -tor.

insarcina
ÎNSĂRCINÁ, însărcinez, vb. I. Tranz. 1. A încredința cuiva îndeplinirea unei acțiuni; a da cuiva o sarcină. ♦ Refl. A lua asupra sa o sarcină. 2. A face ca o femeie să devină gravidă. – În + sarcină.

insarcinare
ÎNSĂRCINÁRE, însărcinări, s.f. Acțiunea de a (se) însărcina și rezultatul ei; misiune, îndatorire. – V. însărcina.

insarcinat
ÎNSĂRCINÁT, -Ă, (1) însărcinați, s.m., (2) însărcinate, adj. 1. S.m. (În sintagma) Însărcinat cu afaceri = diplomat care reprezintă guvernul său pe lângă un șef de stat străin, în absența sau în locul ambasadorului. 2. Adj. (Despre femei) Care poartă un făt în pântece; gravidă. – V. însărcina.

insangera
ÎNSÂNGERÁ, însângerez, vb. I. Tranz. A face să curgă sânge, a umple de sânge. ♦ A păta ceva cu sânge. – În + sângera.

insangerat
ÎNSÂNGERÁT, -Ă, însângerați, -te, adj. Plin de sânge; care sângerează. ♦ (Despre ochi) Injectat. ♦ Fig. De culoarea sângelui; roșu. – V. însângera.

inscauna
ÎNSCĂUNÁ, înscăunez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) așeza pe tron ca domn al țării; a (se) încorona, a (se) întrona. ♦ Tranz. A numi, a alege un arhiereu; p. gener. a numi într-o funcție, a instala într-un post. [Pr.: -scă-u-] – În + scaun.

inscaunare
ÎNSCĂUNÁRE, înscăunări, s.f. Acțiunea de a (se) înscăuna și rezultatul ei. [Pr.: -scă-u-] – V. înscăuna.

inscaunat
ÎNSCĂUNÁT, -Ă, înscăunați, -te, adj. Care s-a urcat pe tron; care a primit demnitatea de arhiereu; p. gener. ajuns la putere, instaurat. [Pr.: -scă-u-] – V. înscăuna.

inscena
ÎNSCENÁ, înscenez, vb. I. Tranz. 1. A regiza un spectacol, a pune în scenă. 2. Fig. A pune la cale acțiuni rău intenționate spre a aduce cuiva prejudicii. – Din it. inscenare.

inscenare
ÎNSCENÁRE, înscenări, s.f. Acțiunea de a înscena și rezultatul ei. – V. înscena.

inscortosa
ÎNSCORȚOȘÁ, înscorțoșez, vb. I. Refl. și tranz. (Rar) A prinde sau a face ca ceva să prindă scoarță. – În + scorțos.

inscrie
ÎNSCRÍE, înscríu, vb. III. 1. Tranz. și refl. A(-și) scrie, a(-și) trece numele într-un catalog, într-o condică etc.; a (se) înregistra, a (se) înmatricula. ♢ Expr. (Refl.) A se înscrie în fals = a susține în fața unei instanțe judiciare că dovada (scrisă) adusă de partea adversă este falsă. ♦ Tranz. A consemna ceva în scris. 2. Tranz. A construi o figură geometrică în perimetrul alteia, astfel încât unele puncte ale celei dintâi să fie tangente la cealaltă. 3. Tranz. (Sport) A marca unul sau mai multe goluri, seturi, coșuri etc. [Perf. s. înscrisei, part. înscris] – În + scrie (după fr. inscrire).

inscriere
ÎNSCRÍERE, înscrieri, s.f. Acțiunea de a (se) înscrie și rezultatul ei. ♢ (În sintagma) Înscriere în fals = procedură prin care se cere unei instanțe judiciare să constate că un act (scris) este fals. ♦ (Înv.) Inscripție. – V. înscrie.

inscris
ÎNSCRÍS^1, înscrisuri, s.n. Act, dovadă, document. – V. înscrie.

ÎNSCRÍS^2, -Ă, înscriși, -se, adj. (Despre poligoane) Cu vârfurile situate pe circumferința unui cerc; (despre poliedre) cu vârfurile situate pe suprafața unei sfere, a unui con sau a unui cilindru. – V. înscrie.

inseila
ÎNSEILÁ vb. I. v. însăila.

inseilare
ÎNSEILÁRE s.f. v. însăilare.

inseilat
ÎNSEILÁT^1 s.n. v. însăilat^1.

ÎNSEILÁT^2, -Ă adj. v. însăilat^2.

insemn
ÎNSÉMN, însemne, s.n. (Rar) Semn distinctiv al unei demnități, al unui rang; insignă. – Din fr. insigne (după semn).

insemna
ÎNSEMNÁ, însémn, vb. I. I. Tranz. 1. A aplica, a pune un semn caracteristic de recunoaștere. ♢ Expr. A însemna cu fierul roșu = a înfiera. 2. A nota (prin scris sau prin alte semne grafice), a face o însemnare. 3. A delimita. II. Intranz. unipers. A avea un anumit înțeles, o anumită semnificație; a marca, a arăta. ♦ (Despre cuvinte) A avea accepția de..., a exprima un anumit înțeles. ♦ A avea o anumită importanță, o anumită valoare. [Prez. ind. și: însemnez] – Lat. insignare sau în + semn.

insemnare
ÎNSEMNÁRE, însemnări, s.f. Acțiunea de a însemna și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Notă, mențiune scrisă. – V. însemna.

insemnat
ÎNSEMNÁT, -Ă, însemnați, -te, adj. 1. Care poartă un semn distinctiv. ♦ (Despre oameni) Care are un defect fizic, o infirmitate. 2. Important, de seamă; însemnător. 3. Înregistrat, menționat în scris. ♦ (Înv.) Desenat, pictat; imprimat. – V. însemna.

insemnarica
ÎNSEMNĂRÍCĂ, însemnărele, s.f. (Fam.) Notiță, bilețel. – Însemnare + suf. -ică.

insemnatate
ÎNSEMNĂTÁTE s.f. 1. Importanță, valoare. 2. (Rar) Semnificație, sens, înțeles. – Însemnat + suf. -ătate.

insemnator
ÎNSEMNĂTÓR, -OÁRE, însemnători, -oare, adj. (Înv.) Important, însemnat (2). – Însemna + suf. -ător.

insenina
ÎNSENINÁ, înseninez, vb. I. 1. Refl. (Despre cer, vreme etc.; la pers. 3) A deveni senin. 2. Refl. și tranz. Fig. (Despre oameni, p. ext. despre psihicul lor) A deveni sau a face să devină senin, liniștit, vesel; a (se) înveseli, a (se) lumina. [Prez. ind. și: însenín] – Lat. inserenare.

inseninare
ÎNSENINÁRE s.f. Faptul de a (se) însenina; fig. bună dispoziție; veselie. – V. însenina.

inseninat
ÎNSENINÁT, -Ă, înseninați, -te, adj. Fără nori, senin; fig. liniștit, vesel. – V. însenina.

insera
ÎNSERÁ, înserez, vb. I. 1. Intranz. și refl. impers. (La pers. 3) A se face seară, a amurgi. ♢ Loc. adv. Pe (sau la) înserat (sau înserate) = în amurg. 2. Intranz. A rămâne undeva până seara, a-l surprinde pe cineva seara undeva. – În + seară.

inserare
ÎNSERÁRE, înserări, s.f. Faptul de a (se) însera; crepuscul, înserat. – V. însera.

inserat
ÎNSERÁT s.n. Amurg, crepuscul, înserare. – V. însera.

inseria
ÎNSERIÁ, înseriez, vb. I. Tranz. A așeza în serie; a da număr de serie. [Pr.: -ri-a] – În + serie.

inseriat
ÎNSERIÁT, -Ă, înseriați, -te, adj. Care a fost inclus într-o serie, care a primit număr de serie. [Pr.: -ri-at] – V. înseria.

inseriere
ÎNSERIÉRE, înserieri, s.f. Acțiunea de a înseria. [Pr.: -ri-e-] – V. înseria.

inseta
ÎNSETÁ, însetez, vb. I. Intranz. 1. A i se face sete; a însetoșa. 2. Fig. A fi dornic, avid de... – În + sete.

insetare
ÎNSETÁRE s.f. (Rar) Faptul de a înseta; sete, însetoșare. – V. înseta.

insetat
ÎNSETÁT, -Ă, însetați, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care suferă de sete, căruia îi este sete; însetoșat. 2. Fig. Dornic de..., avid de..., setos de... – V. înseta.

insetosa
ÎNSETOȘÁ, însetoșez, vb. I. Intranz. (Înv. și reg.) A înseta. – În + setos.

insetosare
ÎNSETOȘÁRE s.f. (Înv. și reg.) Faptul de a însetoșa; însetare. – V. însetoșa.

insetosat
ÎNSETOȘÁT, -Ă, însetoșați, -te, adj. (Înv. și reg.) Însetat. – V. însetoșa.

insiloza
ÎNSILOZÁ, însilozez, vb. I. Tranz. A depozita (cereale, furaje, etc.) într-un siloz. – În + siloz.

insilozare
ÎNSILOZÁRE, însilozări, s.f. Acțiunea de a însiloza și rezultatul ei. – V. însiloza.

insilozat
ÎNSILOZÁT, -Ă, însilozați, -te, adj. Depozitat într-un siloz. – V. însiloza.

insingura
ÎNSINGURÁ, însingurez, vb. I. Refl. (Rar) A se izola de lume, de oameni. – În + singur.

insingurare
ÎNSINGURÁRE s.f. (Rar) Acțiunea de a se însingura și rezultatul ei; izolare de lume, de oameni. – V. însingura.

insingurat
ÎNSINGURÁT, -Ă, însingurați, -le, adj. (Rar) Izolat de lume, de oameni. – V. însingura.

insori
ÎNSORÍ, însoresc, vb. IV. Refl. 1. A se însenina, a apărea soarele. 2. A sta la soare, a se încălzi sau a se bronza la soare. – În + soare.

insorire
ÎNSORÍRE, însoriri, s.f. Acțiunea de a se însori și rezultatul ei. – V. însori.

insorit
ÎNSORÍT, -Ă, însoriți, -te, adj. (Despre locuri, clădiri etc.) Luminos. ♦ (Despre timp) Cu soare; senin. ♦ Fig. Vesel, luminos. – V. însori.

insoti
ÎNSOȚÍ, însoțesc, vb. IV. 1. Tranz. A merge împreună, a întovărăși, a petrece pe cineva pe un drum, într-o călătorie etc.; a acompania. ♦ (Rar) A acompania pe cineva la un instrument. ♦ Refl. recipr. (Pop.) A se întovărăși, a se asocia cu cineva. 2. Tranz. A adăuga ceva (spre completare sau lămurire). Însoțesc vorbele cu gesturi energice. 3. Refl. recipr. (Pop.) A se căsători. ♦ A se împerechea. – În + soț.

insotire
ÎNSOȚÍRE, însoțiri, s.f. 1. Acțiunea de a (se) însoți; întovărășire, însoțit. 2. (Pop.) Căsătorie; cununie; nuntă. ♦ Împerechere. – V. însoți.

insotit
ÎNSOȚÍT s.n. Însoțire. – V. însoți.

insotitor
ÎNSOȚITÓR, -OÁRE, însoțitori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care însoțește, care întovărășește. ♢ Însoțitor de vagoane = funcționar la căile ferate însărcinat cu supravegherea unui vagon de la stația de pornire până la stația de destinație. – Însoți + suf. -tor.

inspaimanta
ÎNSPĂIMÂNTÁ, înspăimấnt, vb. I. Refl. A fi cuprins de spaimă. ♦ Tranz. A inspira spaimă, groază, a băga spaima în cineva. – În + spăimânta.

inspaimantare
ÎNSPĂIMÂNTÁRE s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) înspăimânta și rezultatul ei; spaimă. – V. înspăimânta.

inspaimantat
ÎNSPĂIMÂNTÁT, -Ă, înspăimântați, -te, adj. Cuprins de spaimă; îngrozit, înfricoșat, speriat^2. – V. înspăimânta.

inspaimantator
ÎNSPĂIMÂNTĂTÓR, -OÁRE, înspăimântători, -oare, adj. Care provoacă spaimă; îngrozitor, înfricoșător, fioros, groaznic, înfiorător. ♦ (Adverbial, urmat de prep. „de”) Extrem de... – Înspăimânta + suf. -ător.

inspica
ÎNSPICÁ, pers. 3 înspícă, vb. I. Intranz. (Pop.) A face spic, a da în spic. – Lat. inspicare sau în + spic.

inspicare
ÎNSPICÁRE, înspicări, s.f. Acțiunea de a înspica și rezultatul ei. – V. înspica.

inspicat
ÎNSPICÁT, -Ă, înspicați, -te, adj. 1. Care a dat în spic; care are spice. 2. (Despre păr) Cu fire albe; cărunt; p. ext. (despre părul sau blana unor animale) cu vârful de culoare mai deschisă; cu vârful în formă de spic. ♦ (Despre țesături, p. ext. despre obiecte confecționate din țesături) Cu fire de altă culoare, împestrițat. – V. înspica.

inspita
ÎNSPIȚÁ, înspițez, vb. I. Tranz. A pune spițe la o roată. – În + spiță.

inspitare
ÎNSPIȚÁRE, înspițări, s.f. Acțiunea de a înspița și rezultatul ei. – V. înspița.

inspre
ÎNSPRE prep. 1. (Cu sens local) Spre, către, la. 2. (Temporal și modal) Spre, către, pe (la). – În + spre.

inspuma
ÎNSPUMÁ, înspumez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) umple de spumă; a (se) înspumega. 2. Tranz. A transforma (un material) în spumă; a introduce o spumă în masa unui material. – În + spumă.

inspumare
ÎNSPUMÁRE s.f. Acțiunea de a (se) înspuma și rezultatul ei. – V. înspuma.

inspumat
ÎNSPUMÁT, -Ă, înspumați, -te, adj. Plin de spumă, cu spumă; înspumegat. – V. înspuma.

inspumega
ÎNSPUMEGÁ, înspúmeg, vb. I. Tranz. și refl. A i se) înspuma. – În + spumega.

inspumegat
ÎNSPUMEGÁT, -Ă, înspumegați, -te, adj. (Rar) Înspumat. – V. înspumega.

instapani
ÎNSTĂPÂNÍ, înstăpânesc, vb. IV. Refl. (Rar) A se face stăpân pe ceva. – În + stăpân.

instari
ÎNSTĂRÍ, înstăresc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) îmbogăți. – În + stare.

instarit
ÎNSTĂRÍT, -Ă, înstăriți, -te, adj. Cu stare, bogat, avut, chivernisit. – V. înstări.

instela
ÎNSTELÁ, pers. 3 înstelează, vb. I. Refl. (Despre cer) A se acoperi de stele. – În + stele (pl. lui stea).

instelat
ÎNSTELÁT, -Ă, înstelați, -te, adj. (Despre cer, p. ext. despre noapte) Cu stele, plin de stele, constelat. – V. înstela.

instraina
ÎNSTRĂINÁ, înstrăinez, vb. I. 1. Tranz. A trece cuiva (prin vânzare) stăpânirea unui lucru; a aliena un ban material. ♦ A sustrage, a fura. 2. Refl. A-și părăsi familia, locul de naștere sau de reședință, stabilindu-se în altă parte. ♦ Fig. A se îndepărta sufletește; a pierde afecțiunea, simpatia cuiva. [Pr.: -stră-i. – Var.: înstreiná vb. I] – În + străin.

instrainare
ÎNSTRĂINÁRE s.f. Acțiunea de a (se) înstrăina și rezultatul ei. [Pr.: -stră-i-. Var.: înstreináre s.f.] – V. înstrăina.

instrainat
ÎNSTRĂINÁT^1 s.n. Înstrăinare. [Pr.: -stră-i-. – Var.: înstreinát s.n.] – V. înstrăina.

ÎNSTRĂINÁT^2, -Ă, înstrăinați, -te, adj. 1. Care a ajuns pe mâna altcuiva decât a posesorului inițial. 2. Îndepărtat sau plecat definitiv de acasă în altă localitate sau într-o țară străină; fig. îndepărtat, rupt sufletește de cineva. [Pr.: -stră-i-. – Var.: înstreinát, -ă ad j.] – V. înstrăina.

instreina
ÎNSTREINÁ vb. I. v. înstrăina.

instreinare
ÎNSTREINÁRE s.f. v. înstrăinare.

instreinat
ÎNSTREINÁT^1 s.n. v. înstrăinat^1.

ÎNSTREINÁT^2, -Ă adj. – V. înstrăinat^2.

instruna
ÎNSTRUNÁ, înstrún, vb. I. Tranz. 1. A acorda un instrument muzical cu coarde. 2. A strânge un animal de călărie cu chingile sau cu frâul; a struni. ♦ Fig. A reține de la o acțiune; a stăvili, a înfrâna, a struni. [Prez. ind. și: înstrunez] – În + strună.

instrunare
ÎNSTRUNÁRE, înstrunări, s.f. Acțiunea de a înstruna și rezultatul ei. – V. înstruna.

instrunat
ÎNSTRUNÁT, -Ă, înstrunați, -te, adj. 1. Acordat. 2. Strâns în chingă, în frâu; strunit. ♦ Fig. Potolit; înfrânat; strunit. – V. înstruna.

insufleti
ÎNSUFLEȚÍ, însuflețesc, vb. IV. Tranz. 1. A da viață. ♦ Fig. A stimula, a da impuls, avânt. ♦ Refl. A prinde viață; a se înviora, a se anima. 2. Fig. A preface ceva inert în ceva viu, dinamic. – În + suflet.

insufletire
ÎNSUFLEȚÍRE, însuflețiri, s.f. Acțiunea de a (se) însufleți și rezultatul ei; avânt, entuziasm; animație. – V. însufleți.

insufletit
ÎNSUFLEȚÍT, -Ă, însuflețiți, -te, adj. 1. Care trăiește; viu. 2. Plin de viață; animat, vioi. ♦ (Adverbial) În mod avântat, cu căldură. – V. însufleți.

insufletitor
ÎNSUFLEȚITÓR, -OÁRE, însuflețitori, -oare, adj. Care însuflețește. – Însufleți + suf. -tor.

insuma
ÎNSUMÁ, însumez, vb. I. Tranz. A aduna laolaltă, a totaliza, a cuprinde. – În + sumă.

insumare
ÎNSUMÁRE, însumări, s.f. Acțiunea de a însuma și rezultatul ei. – V. însuma.

insumi
ÎNSUMI, ÎNSĂMI, pron. de întărire. 1. (Pe lângă un substantiv sau un pronume) Chiar, tocmai. 2. (Înv.) Eu (sau tu, el etc.) singur, personal, fără ajutorul altuia. [Forme gramaticale; pers. 2 sg. însuți, însăți, pers. 3 sg. însuși, însăși, pers. 1 pl. înșine, însene, pers. 2 pl. înșivă, însevă, pers. 3 pl. înșiși, înseși] – Îns(ul) + -mi, -ți, -și.

insura
ÎNSURÁ, însór, vb. I. Refl. și tranz. fact. (Despre bărbați) A (se) căsători. – Probabil lat. *inuxorare (< uxor „soție”).

insurare
ÎNSURÁRE, însurări, s.f. (Înv.) Însurătoare. – V. însura.

insurat
ÎNSURÁT^1 s.n. Faptul de a (se) însura; însurătoare. – V. însura.

ÎNSURÁT^2, însurați, adj. (Despre bărbați) Căsătorit. – V. însura.

insuraciune
ÎNSURĂCIÚNE, însurăciuni, s.f. (Înv.) Însurătoare. – Însura + suf. -ăciune.

insuratoare
ÎNSURĂTOÁRE, însurători, s.f. Căsătorie a unui bărbat; însurat^1, însurăciune, însurare. – Însura + suf. -ătoare.

insuratel
ÎNSURĂȚÉL, însurăței, s.m. Bărbat (tânăr) însurat de curând; (la pl.) soți (tineri) de curând căsătoriți. – Însurat^2 + suf. -el.

insusi
ÎNSUȘÍ, însușesc, vb. IV. Tranz. 1. A pune stăpânire pe ceva, a lua în stăpânire, a-și apropria. ♦ A-și aroga un drept. 2. A asimila, a dobândi cunoștințe, idei, opinii (temeinice) într-un domeniu; a învăța. ♦ A fi de acord cu opinia cuiva, a ține seama de părerea cuiva. – Din pron. însuși, v. însumi.

insusire
ÎNSUȘÍRE, însușiri, s.f. 1. Acțiunea de a-și însuși și rezultatul ei. 2. Trăsătură distinctivă; caracteristică. ♦ Talent, înclinație. – V. însuși.

insusit
ÎNSUȘÍT, -Ă, însușiți, -te, adj. (Înv.) Propriu, caracteristic. – V. însuși.

insuti
ÎNSUTÍ, însutesc, vb. IV. Tranz. A spori, a mări de o sută de ori; p. ext. a face mult mai mare, mult mai numeros. – În + sută.

insutit
ÎNSUTÍT, -Ă, însutiți, -te, adj. De o sută de ori mai mare sau mai numeros, centuplu; p. ext. mult mai mare, mult mai numeros. – V. însuti sau în + sută + suf. -it.

insela
ÎNȘELÁ, înșél, vb. I. I. Tranz. (Înv.) A pune șaua pe cal, a înșeua. II. 1. Tranz. A induce în eroare, a abuza de buna-credință a cuiva; a amăgi. ♢ Expr. A înșela așteptările = a dezamăgi. ♦ (Despre simțuri, facultăți psihice) A nu (mai) funcționa bine, a da o imagine eronată, neconformă realității. Mă înșală memoria. 2. Refl. A-și forma o părere eronată despre cineva sau ceva; a greși. 3. Tranz. A încălca fidelitatea conjugală; p. gener. a fi necredincios în dragoste. ♦ A ademeni, a seduce o fată, o femeie. – Lat. in-sellare.

inselare
ÎNȘELÁRE s.f. Acțiunea de a (se) înșela și rezultatul ei; înșelăciune; iluzie. – V. înșela.

inselat
ÎNȘELÁT, -Ă, înșelați, -te, adj. I. (Înv.) Înșeuat, cu șaua pusă. II. 1. Indus în eroare; păcălit, amăgit. 2. Trădat în fidelitatea conjugală; p. gener. trădat în dragoste. ♦ (Despre fete, femei) Ademenit, sedus. – V. înșela.

inselaciune
ÎNȘELĂCIÚNE, înșelăciuni, s.f. Inducere în eroare, înșelătorie; p. ext. escrocherie, fraudă. – Înșela + suf. -ăciune.

inselator
ÎNȘELĂTÓR, -OÁRE, înșelători, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care induce în eroare, care amăgește, iluzoriu, deluzoriu; care abuzează de buna-credință a cuiva; amăgitor. – Înșela + suf. -ător.

inselatorie
ÎNȘELĂTORÍE, înșelătorii, s.f. Faptă a celui care înșală; înșelăciune. – Înșelător + suf. -ie.

insesit
ÎNȘESÍT, -Ă, înșesiți, -te, adj. De șase ori mai mare; sextuplu. – În + șase + suf. -it.

inseua
ÎNȘEUÁ, înșeuez, vb. I. Tranz. A pune șaua pe un animal de călărie; a înșela (1). – În + șa.

inseuare
ÎNȘEUÁRE s.f. Acțiunea de a înșeua și rezultatul ei. – V. înșeua.

inseuat
ÎNȘEUÁT, -Ă, înșeuați, -te, adj. (Despre animale de călărie) Căruia i s-a pus șaua. – V. înșeua.

insfaca
ÎNȘFĂCÁ, înșfác, vb. I. Tranz. A apuca brusc, a prinde cu putere și cu violență; a înhăța. – Cf. bg. h v á š t a m.

insfacare
ÎNȘFĂCÁRE s.f. Acțiunea de a înșfăca; apucare bruscă, violentă; înhățare. – V. înșfăca.

insira
ÎNȘIRÁ, înșír, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) așeza în șir, a (se) alinia. 2. Tranz. A trece un fir prin mărgele, pentru a face un șirag; a face șirag. ♢ Expr. (Refl.) Înșiră-te (sau înșir'te) mărgărite, formulă prin care se arată că un basm continuă. 3. Refl. Fig. A se succeda, a se perinda. 4. Tranz. Fig. A expune, a povesti urmând un anumit șir de idei, de fapte etc.; a enumera. ♢ Expr. A înșira moși pe groși (sau verzi și uscate) = a spune tot felul de lucruri fără importanță și fără o succesiune logică; a pălăvrăgi. 5. Tranz. A trece, rând pe rând, prin diferite locuri, situații etc.; a lua la rând, la șir. – Din loc. adv. în șir.

insirare
ÎNȘIRÁRE, înșirări, s.f. Acțiunea de a (se) înșira și rezultatul ei; șir; fig. succedare, perindare; expunere (a unui șir de idei, de fapte), enumerare. – V. înșira.

insirat
ÎNȘIRÁT, -Ă, înșirați, -te, adj. Așezat în șir; aliniat; făcut șirag. – V. înșira.

insirui
ÎNȘIRUÍ, înșírui, vb. IV. Tranz. 1. A înșira mărgele. ♦ A așeza în șir, la rând. 2. Fig. A expune pe rând, a enumera. – În + șir + suf. -ui.

insiruire
ÎNȘIRUÍRE, înșiruiri, s.f. Acțiunea de a înșirui și rezultatul ei; șir. – V. înșirui.

instiinta
ÎNȘTIINȚÁ, înștiințez, vb. I. Tranz. A aduce la cunoștință; a da de știre, a anunța; a informa. ♦ Refl. (Înv.) A lua cunoștință, a prinde de veste, a afla. – În + știință.

instiintare
ÎNȘTIINȚÁRE, înștiințări, s.f. Acțiunea de a înștiința și rezultatul ei; știre, informație, anunț, încunoștințare. ♦ (Concr.) Comunicare scurtă făcută de obicei în scris de o instituție, care cuprinde o știre, un anunț etc.; adresă, notă. [Pr.: -ști-in-] – V. înștiința.

instiintat
ÎNȘTIINȚÁT, -Ă, înștiințați, -te, adj. Căruia i s-a comunicat ceva; avertizat, avizat, somat. – V. înștiința.

insuruba
ÎNȘURUBÁ, înșurubez, vb. I. Tranz. A strânge un șurub prin învârtire pentru a fixa, a prinde ceva; p. ext. a fixa în locașul ei o piesă cu ghivent. ♦ A asambla două piese prevăzute cu ghivent. – În + șurub.

insurubare
ÎNȘURUBÁRE, înșurubări, s.f. Acțiunea de a înșuruba și rezultatul ei. – V. înșuruba.

intara
ÎNTĂRÁ vb. I. v. întărâta.

intarata
ÎNTĂRÂTÁ, întărất, vb. I. 1. Tranz. A aduce pe cineva în stare de enervare, de surescitare; a agita, a instiga un grup de oameni; a ațâța, a asmuți, a zădărî (un animal). 2. Tranz. A incita pe cineva să facă un lucru. ♦ Refl. A se însufleți, a se entuziasma, a se înflăcăra. 3. Refl. A se porni cu violență, a se intensifica, a se înteți. [Var.: (pop.) întărá, întârtá vb. I] – Lat. *interritare.

intaratare
ÎNTĂRÂTÁRE, întărâtări, s.f. Acțiunea de a (se) întărâta; iritare; surescitare; agitație, incitare. – V. întărâta.

intaratat
ÎNTĂRÂTÁT, -Ă, întărâtați, -te, adj. Iritat, surescitat, agitat; înfuriat. [Var.: întărtát, -ă adj.] – V. întărâta.

intari
ÎNTĂRÍ, întăresc, vb. IV. 1. Refl. A se face (mai) tare, (mai) rigid, a (se) indura; a deveni (mai) dens. 2. Tranz. A mări rezistența unei piese, a unui sistem tehnic etc. ♦ A fortifica un loc, o poziție strategică; a baricada. 3. Tranz. și refl. A face să prindă sau a prinde puteri (de obicei după o boală), a face să-și recapete sau a-și recăpăta puterile; a (se) întrema, a (se) înzdrăveni. ♦ A deveni mai mare, mai puternic; a se dezvolta. ♦ Fig. A reconforta, a da puteri fizice sau morale. 4. Tranz. și refl. A (se) consolida. 5. Tranz. A confirma, a adeveri (o convingere, o bănuială). ♦ A accentua o linie, un contur etc. 6. Tranz. A legaliza o acțiune, un act. 7. Refl. (Despre fenomene atmosferice) A se înteți, a se intensifica. – În + tare.

intarire
ÎNTĂRÍRE, întăriri, s.f. Acțiunea de a (se) întări și rezultatul ei. ♢ Pronume de întărire = pronume care însoțește un substantiv sau un pronume cu scopul de a preciza obiectul determinat. ♦ (Înv.) Act legalizat. – V. întări.

intarit
ÎNTĂRÍT, -Ă, întăriți, -te, adj. 1. (Despre un sistem tehnic) Făcut (mai) rezistent; (despre un material) devenit (mai) rigid, (mai) dens. ♦ (Despre un teren, o poziție strategică, o cetate etc.) Fortificat. 2. Fig. Care a prins puteri; întremat, înzdrăvenit; reconfortat. 3. Care a devenit puternic, consolidat. 4. Legalizat. – V. întări.

intaritor
ÎNTĂRITÓR, -OÁRE, întăritori, -oare, adj. (Despre medicamente) Care dă puteri, care fortifică organismul; tonic, fortifiant. ♢ (Substantivat, n.) Medicul i-a dat un întăritor. – Întări + suf. -tor.

intaritura
ÎNTĂRITÚRĂ, întărituri, s.f. 1. Loc fortificat, fortificație; p. gener. orice sistem de baricadare. 2. Element care consolidează o construcție, un element al ei etc. 3. (Înv.) Iscălitură, pecete prin care se certifica un drept, o învoială etc. – Întări + suf. -tură.

intarnita
ÎNTĂRNIȚÁ, întărnițez, vb. I. Tranz. A pune tarnița pe cal, pe măgar sau pe catâr. – În + tarniță.

intarnitat
ÎNTĂRNIȚÁT, -Ă, întărnițați, -te, adj. (Pop.; despre cai, măgari și catâr) Cu tarniță, înșeuat. – V. întărnița.

intarta
ÎNTĂRTÁ vb. I. v. întărâta.

intartat
ÎNTĂRTÁT, -Ă, adj. v. întărâtat.

intai
ÎNTẤI, ÎNTẤIA adv. num. ord. I. adv. 1. La început. ♦ (Precedat de „mai”) Mai demult. 2. Înainte de toate, în primul rând. Să ne-așezăm întâi la masă. ♦ (Pentru) prima oară. II. Num. ord. (Adesea adjectival; când precedă substantivul, în forma articulată întâiul, întâia) Care se află în fruntea unei serii (în ceea ce privește spațiul, timpul, calitatea); prim^2. Întâiul, întâia în clasă. E în clasa întâi. ♢ Loc. adv. (Pentru) întâia dată (sau oară) = (pentru) prima dată. ♢ Expr. Mai întâi și-ntâi (de toate) = în primul rând. ♦ (Înv., precedat de „cel”, „cea”) Dintâi. ♦ (Substantivat, m.; în sintagma) Întâiul născut = cel mai mare dintre fii. – Lat. *antaneus (< ante „înainte”).

intaiasi
ÎNTẤIAȘI num. ord. f. (În loc. adv.) Întâiași dată = prima dată, întâia dată. [Pr.: -tâ-iași] – Întâia + și.

intaietate
ÎNTÂIETÁTE s.f. Însușirea de a fi primul; prioritate. ♢ Expr. A avea (sau a da etc.) întâietate = a avea (sau a da etc.) primul loc, prioritate. [Pr.: -tâ-ie-] – Întâi + suf. -ătate.

intalni
ÎNTÂLNÍ, întâlnesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. recipr. A da de cineva sau de ceva; a se afla în prezența cuiva sau a ceva. ♦ (Despre linii geometrice sau topografice) A (se) atinge, a (se) intersecta într-un punct. 2. Refl. recipr. A se vedea cu cineva în urma unei înțelegeri prealabile; a avea întrevedere cu cineva. 3. Tranz. A găsi; a descoperi. ♦ (De obicei în construcții negative) A da peste..., a avea parte de... 4. Tranz. și refl. A (se) găsi, a (se) afla. 5. Tranz. și refl. recipr. A avea pe cineva drept adversar într-o competiție sportivă; a se lupta, a se confrunta cu cineva într-o competiție sportivă. – În + tâlni (Înv. „a întâlni”, probabil < magh.).

intalnire
ÎNTÂLNÍRE, întâlniri, s.f. Acțiunea de a (se) întâlni. ♦ Meci. – V. întâlni.

intalnis
ÎNTÂLNÍȘ, întâlnișuri, s.n. (Pop.; în expr.) Bun întâlnișul! formulă de salut adresată cuiva pe care îl întâlnești în drum. – Întâlni + suf. -iș.

intalnitura
ÎNTÂLNITÚRĂ, întâlnituri, s.f. Nume dat în popor unor boli a căror cauză este atribuită întâlnirii cu un duh rău. – Întâlni + suf. -tură.

intampina
ÎNTÂMPINÁ, întấmpin, vb. I. 1. Tranz. A-i ieși cuiva înainte pentru a-l primi. ♦ Tranz. și refl. recipr. (Înv. și reg.) A (se) întâlni. 2. Tranz. Fig. A i se ivi cuiva necazuri, obstacole în calea unei realizări. 3. Tranz. Fig. A suporta; a face față unor cheltuieli, unor obligații. 4. Tranz. (Înv.) A ieși cu oaste în calea dușmanului pentru a-l ataca. 5. Intranz. și tranz. (Înv.) A replica, a răspunde. [Var.: întimpiná vb. I] – În + tâmpină.

intampinare
ÎNTÂMPINÁRE, întâmpinări, s.f. 1. Acțiunea de a întâmpina și rezultatul ei. ♢ Expr. A ieși sau a veni în (sau întru) întâmpinarea cuiva = a ieși în calea cuiva (pentru a-l primi). 2. Spec. Contestație, obiecție în justiție. [Var.: întimpináre s.f.] – V. întâmpina.

intampla
ÎNTÂMPLÁ, pers. 3 întấmplă, vb. I. Refl. unipers. 1. (Despre fapte, evenimente) A se petrece, a se produce, a avea loc. ♢ (Urmat de determinări introduse prin prep. „cu” sau determinat printr-un substantiv sau un pronume în dativ, indicând persoana sau obiectul la care se referă acțiunea exprimată de verb) Ce i s-a întâmplat? Ce se întâmplă cu cartea promisă? 2. A (i) se ivi (cuiva) prilejul; a se nimeri să fie într-un anumit loc (incidental). Mi s-a întâmplat să fiu de față. – Probabil lat. *intemplare.

intamplare
ÎNTÂMPLÁRE, întâmplări, s.f. Acțiunea de a se întâmpla și rezultatul ei. 1. Ceea ce se întâmplă; fapt, eveniment. ♦ Peripeție; aventură (neplăcută). 2. Ceea ce se petrece în mod incidental; hazard. ♢ Loc. adv. Din întâmplare = incidental. La întâmplare sau la (ori în) voia întâmplării = în voia sorții; într-o doară, la nimereală. (Pop.) La toată întâmplarea = în orice caz. (Pop.) De o (sau pentru orice) întâmplare = pentru orice eventualitate. – V. întâmpla.

intamplator
ÎNTÂMPLĂTÓR, -OÁRE, întâmplători, -oare, adj. (Adesea adverbial) Care se produce din întâmplare, care survine în mod neprevăzut; incidental, accidental, aleatoriu. – Întâmpla + suf. -ător.

intarta
ÎNTÂRTÁ vb. I. v. întărâta.

intarzia
ÎNTÂRZIÁ, întấrzii, vb. I. Intranz. 1. A veni, a sosi (undeva) după timpul la care era așteptat sau la care era necesar. 2. A face ceva după termenul obișnuit sau fixat; a apărea, a se ivi după timpul prevăzut. ♦ Tranz. A împiedica pe cineva să săvârșească la timp o acțiune, a face ca ceva să nu se îndeplinească în termen. 3. A rămâne, a zăbovi (undeva) mai mult decât este necesar sau prevăzut. [Pr.: -zi-a] – În + târziu.

intarziat
ÎNTÂRZIÁT, -Ă, întârziați, -te, adj. Care a apărut, s-a ivit după termenul prevăzut sau fixat. [Pr.: -zi-at] – V. întârzia.

intarziere
ÎNTÂRZIÉRE, întârzieri, s.f. Acțiunea de a întârzia și rezultatul ei. ♢ Loc. adv. și adj. Cu întârziere = (care se produce) mai târziu decât trebuie sau decât este prevăzut. ♢ Loc. adv. Fără întârziere = numaidecât, fără zăbavă. ♢ Expr. A exploda cu întârziere = (despre bombe sau corpuri explozive) a exploda la un anumit interval de timp (fixat dinainte) după momentul punerii sau al lansării. A fi în întârziere = a fi rămas în urmă, a fi întârziat. ♦ Timpul, durata cât cineva sau ceva întârzie. [Pr.: -zi-e-] – V. întârzia.

intemeia
ÎNTEMEIÁ, întemeiez, vb. I. 1. Tranz. A înființa, a funda (un stat, o instituție etc.). ♦ (Rar) A zidi, a clădi. ♦ Fig. A pune temelii durabile; a consolida. 2. Refl. Fig. A avea ca temei; a se sprijini, a se baza (pe ceva). [Pr.: -me-ia] – În + temei.

intemeiat
ÎNTEMEIÁT, -Ă, întemeiați, -te, adj. 1. (Despre abstracte) Sprijinit pe argumente solide, potrivit cu regulile logicii, just, logic, rațional. 2. (Înv.) Întărit, puternic, consolidat. [Pr.: -me-iat] – V. întemeia.

intemeiere
ÎNTEMEIÉRE s.f. Acțiunea de a (se) întemeia și rezultatul ei; înființare, instituire, fundare. ♦ Fig. Consolidare. [Pr.: -me-ie-] – V. întemeia.

intemeietor
ÎNTEMEIETÓR, -OÁRE, întemeietori, -oare, s.m. și f. Persoană care a întemeiat ceva; fondator, ctitor. [Pr.: -me-ie-] – Întemeia + suf. -ător.

intemnita
ÎNTEMNIȚÁ, întemnițez, vb. I. Tranz. A vârî în temniță. – În + temniță.

intemnitare
ÎNTEMNIȚÁRE, întemnițări, s.f. Acțiunea de a întemnița și rezultatul ei. – V. întemnița.

intemnitat
ÎNTEMNIȚÁT, -Ă, întemnițați, -te, adj. (Adesea substantivat) Închis în temniță. – V. întemnița.

inteti
ÎNTEȚÍ, întețesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) face mai puternic, mai intens; a (se) intensifica, a (se) încinge^1. 2. Tranz. (Pop.) A cuprinde cu violență, cu frecvență crescută. 3. Tranz. A sâcâi cu insistențe repetate. – Lat. *intitiare (< titio).

intetire
ÎNTEȚÍRE s.f. Acțiunea de a (se) înteți. – V. înteți.

intetit
ÎNTEȚÍT, -Ă, întețiți, -te, adj. Devenit mai puternic, mai intens. – V. înteți.

intimpina
ÎNTIMPINÁ vb. I. v. întâmpina.

intimpinare
ÎNTIMPINÁRE s.f. v. întâmpinare.

intina
ÎNTINÁ, întinez, vb. I. Refl. și tranz. (Reg.) A (se) murdări de noroi. ♦ Fig. A (se) pângări; a (se) păta. [Prez. ind. și: întín] – În + tină.

intinare
ÎNTINÁRE s.f. (Reg.) Acțiunea de a (se) întina. – V. întina.

intinat
ÎNTINÁT, -Ă, întinați, -te, adj. (Reg.) Murdar de noroi. ♦ Fig. Pătat, pângărit. – V. întina.

intinde
ÎNTÍNDE, întínd, vb. III. I. 1. Tranz. și intranz. A îndrepta, a desfășura, trăgând de unul sau de ambele capete un lucru care poate fi strâns, încolăcit, înfășurat. ♢ Expr. A întinde (cuiva) o cursă (sau lațul, un laț) = a întinde o cursă, un laț pentru a prinde un animal; fig. a pregăti cuiva o capcană. A întinde la jug = a munci din greu. ♦ Refl. (Despre obiecte de îmbrăcăminte) A se lărgi sau a se lungi, deformându-se. ♦ Refl. (Despre unele lichide) A curge ca o dâră vâscoasă, din cauza alterării. 2. Tranz. A lungi, trăgând de capete, un lucru elastic. 3. Tranz. A lungi mâna, brațul etc. (într-o direcție oarecare). ♢ Expr. A întinde mâna (sau o mână) = a face un gest cu brațul pentru: a) a indica ceva; b) a cere de pomană. A întinde (cuiva) mâna (sau mâinile) = a) a îndrepta brațul către o persoană pentru a-i strânge mâna în semn de salut; b) fig. a veni în ajutorul cuiva. A întinde pasul = a merge cu pași mari și grăbiți. A o întinde (la drum) = a pleca repede, în grabă (la drum); a o șterge. 4. Refl. A-și destinde corpul, membrele (din cauza oboselii, a plictiselii etc.). ♦ A se înălța în vârful picioarelor ridicând brațele pentru a atinge un lucru așezat mai sus decât nivelul corpului. ♢ Expr. A se întinde după ceva = a fi lipsit de ceva; a avea mare nevoie de ceva și a nu avea mijloacele necesare pentru a-l obține. ♦ Fig. A se încumeta, a îndrăzni; a se obrăznici. 5. Refl. A se culca, a se lungi pentru a se relaxa ori pentru a dormi. ♢ Expr. A se întinde mai mult decât îi e plapuma = a se lansa în acțiuni, în cheltuieli care îi depășesc posibilitățile. (Refl. recipr.) A se întinde cu cineva = a avea relații sexuale, a se culca cu cineva. (Tranz.) A întinde pe cineva la pământ = a doborî pe cineva la pământ. 6. Tranz. A înmâna, a da. 7. Tranz. A îndrepta, a ținti (o armă) spre... 8. Tranz. Fig. A trage în toate părțile de cineva, a hărțui. II. 1. Tranz. A desface, a desfășura pe toată suprafața, lungimea etc. un obiect strâns, împăturit. ♢ Expr. A întinde masa (sau masă) = a așterne masa pentru mâncare; a da o masă (cu oaspeți mulți). ♦ A etala (o marfă). ♦ A așeza o pastă, un aluat etc. pe o suprafață mai mare, subțiind-o, nivelând-o. 2. Refl. A ocupa un spațiu (întins); a se extinde. ♢ Expr. A se întinde ca o pomană țigănească = a se desfășura, a se extinde pe un spațiu mai mare decât ar fi necesar; a dura prea mult în timp. ♦ (Despre grupuri de oameni) A se desfășura (într-o direcție), a se extinde. ♢ Expr. (Tranz.) A întinde hora = a forma o horă. ♦ (Despre suprafețe, teritorii etc.) A ajunge până la..., a se delimita. ♦ (Despre plante) A se răspândi; a se înmulți. 3. Tranz. Fig. A mări, a spori o putere, o stăpânire. ♦ Refl. (Despre idei, zvonuri; despre boli, epidemii) A se răspândi, a se extinde. ♢ Expr. (Tranz.) A întinde vorba = a divulga un lucru care ți-a fost încredințat ca un secret. ♦ Refl. (Despre acțiuni, mișcări sociale) A se dezvolta, a lua proporții. 4. Refl. A se prelungi în timp; a dura, a dăinui. ♢ Expr. A se întinde la vorbă sau (tranz.) a o întinde la vorbă = a se porni la vorbă, a se pune la taifas; a lungi vorba. ♦ A insista, a stărui asupra... [Perf. s. întinsei, part. întins] – Lat. intendere.

intindere
ÎNTÍNDERE, (2) întinderi, s.f. 1. Faptul de a (se) întinde; extensiune în spațiu; dezvoltare, creștere; răspândire. ♦ (Med.; și în sintagma întindere musculară) Solicitare a fibrelor musculare (de obicei de la membre) peste posibilitățile lor de întindere, ajungând până la ruptură. 2. (Concr.) Suprafață a unui lucru sau a unui loc; loc, spațiu întins. ♦ Distanță. ♦ (Muz.) Ambitus. – V. întinde.

intineri
ÎNTINERÍ, întineresc, vb. IV. Intranz. A redeveni tânăr (ca vitalitate, aspect etc.); a căpăta (din nou) un aspect de tinerețe, de prospețime, de vitalitate. ♦ Tranz. A da o înfățișare (mai) tânără; a da vitalitate, prospețime, strălucire. ♦ Tranz. și refl. A (se) declara mai tânăr decât este în realitate. – În + tânăr.

intinerire
ÎNTINERÍRE s.f. Acțiunea de a întineri și rezultatul ei; stare a ceea ce este sau pare întinerit. ♦ Revitalizare a organismului – V. întineri.

intinerit
ÎNTINERÍT, -Ă, întineriți, -te, adj. Care a redevenit sau care pare (mai) tânăr. – V. întineri.

intineritor
ÎNTINERITÓR, -OÁRE, întineritori, -oare, adj. (Rar) Care produce întinerire. – Întineri + suf. -tor.

intinge
ÎNTÍNGE, întíng, vb. III. Tranz. (Pop.) A muia pâine sau mămăligă într-o mâncare. ♦ A muia ușor într-un lichid. [Perf. s. întinsei, part. întins] – Lat. intingere.

intins
ÎNTÍNS^1, întinsuri, s.n. Spațiu larg; suprafață; întindere. – V. întinde.

ÎNTÍNS^2, -Ă, întinși, -se, adj. 1. Încordat, lungit (prin tragere de unul sau de ambele capete). 2. Desfășurat în lungime sau pe toată suprafața. ♢ Loc. adv. Cu brațe(le) întinse = cu mare dragoste. Cu pânzele întinse = (despre ambarcații) cu pânzele desfășurate. ♦ (Despre corturi; p. ext. despre tabere) Așezat, fixat. 3. (Despre piei, țesături etc.) Fără crețuri sau îndoituri; netezit, neted. 4. (Despre mers, zbor etc.; adesea adverbial) Care duce direct la țintă; p. ext. încordat, grăbit, zorit^2. 5. (Despre elemente care formează un șir) Care prezintă o succesiune neîntreruptă. 6. Cu suprafață mare, vast. ♢ Loc. adv. Pe scară întinsă = în proporții foarte mari. – V. întinde.

intinsoare
ÎNTINSOÁRE, întinsori, s.f. (Rar) 1. Loc întins, spațiu larg. 2. Mers zorit, fără oprire. ♢ Loc. adv. Într-o întinsoare = a) întruna, fără întrerupere; b) repede, în goană. – Întins^1 + suf. -oare.

intinsura
ÎNTINSÚRĂ, întinsuri, s.f. Limita de jos, de adâncime mică, a unei ape, în prelungirea malului. – Întins^1 + suf. -ură.

intinzator
ÎNTINZĂTÓR, întinzătoare, s.n. 1. Nume dat mai multor dispozitive folosite pentru a întinde unele obiecte elastice sau flexibile. 2. Băț, lemn la războiul de țesut, cu ajutorul căruia se răsucește țesătura pe sulul dinainte; întorcător, încordător. Întinde + suf. -ător.

intipari
ÎNTIPĂRÍ, întipăresc, vb. IV. Refl. A se imprima, a lăsa urmă într-un material prin apăsare; fig. a se fixa în mintea, în conștiința cuiva, lăsând o urmă puternică. – În + tipări.

intiparire
ÎNTIPĂRÍRE, întipăriri, s.f. Acțiunea de a se întipări și rezultatul ei. – V. întipări.

intitula
ÎNTITULÁ vb. I. v. intitula.

intitulare
ÎNTITULÁRE s.f. v. intitulare.

intitulat
ÎNTITULÁT, -Ă adj. v. intitulat.

intoarce
ÎNTOÁRCE, întórc, vb. III. I. 1. Refl. și tranz. A se înapoia^2 sau a face să se înapoieze de unde a fost plecat; a reveni^2 sau a face să revină. ♦ Tranz. (Despre o stare afectivă sau maladivă) A-l cuprinde din nou pe cineva (abia vindecat). ♦ Refl. A se îndrepta spre un punct, schimbând radical direcția inițială. 2. (Pop.) A-și schimba sau a face pe cineva să-și schimbe părerea, a se răzgândi sau a face pe cineva să se răzgândească. ♦ Tranz. A retrage o vorbă, o promisiune etc., a reveni asupra... 3. (Pop.) A (se) transforma, a (se) modifica, a (se) preface. S-a întors ploaia în ninsoare. ♢ Expr. (Refl.) A i se întoarce (cuiva) mânia = a-i trece supărarea. A i se întoarce cuiva inima = a i se schimba dispoziția, a se îmblânzi, a se muia. ♦ Tranz. (Înv.) A traduce un text dintr-o limbă în alta; p. ext. a interpreta. II. 1. Tranz. A învârti, a suci, a răsuci (de pe o parte pe alta). ♢ Expr. Tranz. și refl. A (se) întoarce pe dos = a) a (se) nemulțumi profund; a (se) supăra foarte tare, a (se) tulbura; b) a(-și) strica buna dispoziție, a (se) bosumfla. ♦ Spec. A învârti, a răsuci resortul unui mecanism. A întoarce ceasul. ♦ Tranz. (Pop.) A jugăni (un animal). 2. Tranz. și refl. A(-și) mișca, a(-și) orienta corpul sau o parte a corpului, p. ext. privirea în altă direcție decât cea inițială. ♢ Expr. (Tranz.) A întoarce cuiva spatele = a pleca în mod ostentativ de lângă cineva; a părăsi pe cineva, a nu se mai interesa de soarta cuiva. (Refl.; fam.) A i se întoarce (cuiva) mațele sau stomacul pe dos = a i se face scârbă, greață; fig. a fi dezgustat, scârbit. III. Tranz. 1. A schimba poziția unui obiect, așezându-l invers față de poziția anterioară sau față de poziția firească ♢ Expr. A întoarce casa pe dos = a răscoli totul în casă. A (o) întoarce și pe o parte (sau față) și pe alta = a examina amănunțit, a discuta în detaliu. ♦ A da filele unei cărți, ale unui caiet etc. înainte sau înapoi; a răsfoi. ♢ Expr. A întoarce foaia = a-și schimba atitudinea devenind mai ferm, mai sever. ♦ A pune, a îmbrăca un obiect vestimentar pe dos; a preface un obiect vestimentar transformându-i dosul în față. ♢ Expr. A(-și) întoarce cojocul (pe partea cealaltă sau pe dos) = a-și schimba comportarea, atitudinea în rău față de cineva. ♦ A învârti paiele, lanul etc. astfel încât partea umedă de la pământ să ajungă deasupra. ♦ A ara din nou un ogor. 2. A da îndărăt, a restitui. ♢ Expr. A întoarce vizita = a răspunde printr-o vizită la o vizită primită anterior. ♦ Fig. A răsplăti pe cineva pentru o faptă bună sau rea. ♦ (Determinat prin „cuvânt”, „vorbă” etc.) A răspunde, a replica (cu ostentație, cu impertinență). – Lat. intorquere.

intoarcere
ÎNTOÁRCERE, întoarceri, s.f. Acțiunea de a (se) întoarce și rezultatul ei. – V. întoarce.

intocma
ÎNTÓCMA adv. v. întocmai.

intocmai
ÎNTÓCMAI adv. 1. Exact, la fel, chiar. 2. Da, desigur. [Var.: (pop.) întócma adv.] – În + tocmai.

intocmi
ÎNTOCMÍ, întocmesc, vb. IV. Tranz. A elabora, a alcătui^1. ♦ A face, a constitui; a organiza. – Cf. î n t o c m a i și t o c m a i.

intocmire
ÎNTOCMÍRE, întocmiri, s.f. Acțiunea de a întocmi și rezultatul ei. – V. întocmi.

intomna
ÎNTOMNÁ, pers. 3 întomnează, vb. I. Intranz. și refl. (Poetic) A se face toamnă. – În + toamnă.

intomnare
ÎNTOMNÁRE, întomnări, s.f. (Poetic) Faptul de a se întomna. – V. întomna.

intomnat
ÎNTOMNÁT, -Ă, întomnați, -te, adj. (Poetic) Peste care s-a lăsat toamna. – V. întomna.

intona
ÎNTONÁ vb. IV. intona.

intonare
ÎNTONÁRE s.f. v. intonare.

intorcator
ÎNTORCĂTÓR, întorcătoare, s.n. Piesă la războiul de țesut, constând dintr-un băț lung cu care se strânge, pe sulul dinainte, pânza țesută; întinzător, încordător. Întoarce + suf. -ător.

intorloca
ÎNTORLOCÁ vb. I. v. întroloca.

intorlocare
ÎNTORLOCÁRE s.f. v. întrolocare.

intorlocat
ÎNTORLOCÁT, -Ă adj. v. întrolocat.

intors
ÎNTÓRS^1 s.n. 1. Înapoiere, revenire (la punctul de plecare). 2. Răsturnare. Întorsul fânului. ♦ Arătură (de toamnă) – V. întoarce.

ÎNTÓRS^2, -OÁRSĂ, întorși, -oarse, adj. 1. Revenit la locul de plecare. ♢ Expr. A face (sau a apuca) cale(a) întoarsă = a se întoarce din drum. A merge până la calea întoarsă = a nu merge departe, și a reveni la locul de plecare. 2. (Despre obiecte) Răsucit, încovoiat, strâmb. 3. (Pop.) Jugănit, castrat. 4. Fig. (Rar, despre persoane sau despre firea, caracterul lor) Sucit, ciudat. ♢ (Fam.; și în loc. adj. întors pe dos) Profund nemulțumit, foarte supărat, tulburat; bosumflat. 5. Fig. (Rar, despre cuvinte sau despre vorbire) Meșteșugit. – V. întoarce.

intorsatura
ÎNTORSĂTÚRĂ, întorsături, s.f. 1. Cotitură, curbă (a unui drum, a unei ape); Întorsură (1), cot (I 2). ♦ Fig. Schimbare esențială în mersul, în dezvoltarea unei întâmplări; curs nou, înfățișare nouă. 2. Fig. (Rar) Întorsură (2). 3. Fig. Fel de a așeza cuvintele, propozițiile într-o frază. – Întors^2 + suf. -ătură.

intorsura
ÎNTORSÚRĂ, întorsuri, s.f. (Rar) 1. Întorsătură (1). 2. Fig. Mlădiere, modulație, intonație (nouă); întorsătură (2). – Întors^2 + suf. -ură.

intortochea
ÎNTORTOCHEÁ, întortochez, vb. I. 1. Refl. (Despre drumuri, ape etc.) A avea o linie sinuoasă, cotită. 2. Tranz. A complica, a încâlci un lucru, o idee. – Lat. *intorticulare.

intortocheat
ÎNTORTOCHEÁT, -Ă, întortocheați, -te, adj. (Despre drumuri, ape etc.) Sinuos, cotit. ♦ (Despre drumuri) Greu de găsit; încurcat^2 (I 2). ♦ (Despre linii, fire etc.) Orientat în sensuri diverse. ♦ (Despre grafie; fig. despre modul de a vorbi, de a scrie) Complicat, cu reveniri, cu digresiuni. ♦ (Despre clădiri) Cu multe cotituri, cu împărțire complicată. – V. întortochea.

intortochere
ÎNTORTOCHÉRE, întortocheri, s.f. Acțiunea de a (se) întortochea și rezultatul ei; cotitură, sinuozitate. ♦ Fig. Complicație, încurcătură. – V. întortochea.

intortochetura
ÎNTORTOCHETÚRĂ, întortocheturi, s.f. Cotitură, sinuozitate (a unui drum). ♦ Fig. Complicație, încurcătură. – Întortochea + suf. -ătură.

intotdeauna
ÎNTOTDEAÚNA adv. 1. În tot timpul, mereu, oricând. 2. De fiecare dată, în orice ocazie; p. ext. de obicei. – În + totdeauna.

intovarasi
ÎNTOVĂRĂȘÍ, întovărășesc, vb. IV. 1. Tranz. A însoți, a acompania pe cineva pe un drum, într-o călătorie etc. ♦ (Despre fenomene, evenimente) A avea loc simultan cu..., a apărea concomitent cu... 2. Refl. recipr. A se împrieteni. 3. Refl. recipr. A face tovărășie; a se asocia cu cineva, a se însoți. – În + tovarăș.

intovarasire
ÎNTOVĂRĂȘÍRE, întovărășiri, s.f. Acțiunea de a (se) întovărăși și rezultatul ei. – V. întovărăși.

intra
ÎNTRÁ vb. I. v. intra^2.

intracoace
ÎNTRACOÁCE adv. (Pop.) Încoace. – Întru + acoace.

intrajutora
ÎNTRAJUTORÁ, întrajutorez, vb. I. Refl. recipr. A se ajuta unul pe altul. – Din întrajutorare (derivat regresiv).

intrajutorare
ÎNTRAJUTORÁRE s.f. Ajutorare reciprocă, ajutor mutual. – Întru + ajutorare.

intrare
ÎNTRÁRE s.f. v. intrare.

intraripa
ÎNTRARIPÁ, întraripez, vb. I. Tranz. (Înv. și pop.) A înaripa. – Întru + aripă.

intraripat
ÎNTRARIPÁT, -Ă, întraripați, -te, adj. (Înv. și pop.) Înaripat. – V. întraripa.

intrarma
ÎNTRARMÁ, întrarmez, vb. I. Tranz. și refl. (Înv. și pop.) A (se) înarma. – Întru + armă.

intrauri
ÎNTRAURÍ, întrauresc, vb. IV. Tranz. (Înv. și pop.) A auri. [Pr.: -tra-u-] – Întru + auri.

intraurit
ÎNTRAURÍT, -Ă, întrauriți, -te, adj. (Rar) De aur; aurit. [Pr.: -tra-u-] – V. întrauri.

intre
ÎNTRE^1- Element de compunere care arată reciprocitatea, îmbinarea, amestecul și care servește la formarea unor substantive, adjective și verbe. – Din lat. inter.

ÎNTRE^2 prep. 1. În locul dintre... Între munți. ♢ Expr. A fi între ciocan și nicovală v. ciocan. A pleca (sau a fugi, a ieși, a se duce, a se întoarce etc.) cu coada între picioare v. coadă. ♦ Printre, în mijlocul... Între străini. ♦ (Reg.) Pe. 2. În intervalul scurs de la o întâmplare la alta. L-a vizitat între două călătorii. ♢ Expr. Între acestea sau între timp = în răstimp... 3. Dintre, printre. S-a dovedit cel mai iscusit între toți. 4. (Arată reciprocitatea) Unul cu altul (sau unii cu alții). S-au sfătuit între ei. 5. (În legătură cu verbul „a împărți”) La^2. Câștigul s-a împărțit între participanți. 6. (Indică o aproximare) Să vii între 12 și 13. – Lat. inter.

intreba
ÎNTREBÁ, întréb, vb. I. 1. Tranz. și refl. (recipr.) A(-și) pune întrebări, în scopul de a afla un răspuns. ♢ Expr. (Tranz.) Întreabă-mă să te întreb, se spune cuiva care cere o informație despre un lucru asupra căruia nici cel întrebat nu știe mai mult. 2. Tranz. și intranz. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de” sau „despre”) A cere (cuiva) vești sau lămuriri despre..., a se interesa, a se informa de..., a cerceta. ♢ Expr. (Tranz.) A întreba (pe cineva) de sănătate = a se interesa de starea în care se află cineva; a intra în vorbă cu cineva. 3. Tranz. A pune cuiva întrebări pentru a-i evalua, din răspunsuri, nivelul cunoștințelor; a chestiona, a examina. Lat. *interroguare (= interrogare).

intrebare
ÎNTREBÁRE, întrebări, s.f. Acțiunea de a (se) întreba. ♢ Semnul întrebării = semn de punctuație care se pune la sfârșitul unui enunț interogativ. ♦ Problemă, chestiune. ♦ Îndoială, incertitudine. – V. întreba.

intrebator
ÎNTREBĂTÓR, -OÁRE, întrebători, -oare, adj. (Adesea adverbial) Care întreabă, care exprimă o întrebare; interogativ. – Întreba + suf. -ător.

intrebuinta
ÎNTREBUINȚÁ, întrebuințez, vb. I. Tranz. A folosi, a utiliza. ♢ Refl. pas. Acest produs se întrebuințează în industria chimică. – În + trebuința.

intrebuintare
ÎNTREBUINȚÁRE, întrebuințări, s.f. Acțiunea de a întrebuința și rezultatul ei; folosire. – V. întrebuința.

intrebuintat
ÎNTREBUINȚÁT, -Ă, întrebuințați, -te, adj. De care s-a făcut (mult) uz; care a fost folosit; uzat, purtat^2. – V. întrebuința.

intrece
ÎNTRÉCE, întréc, vb. III. Tranz. 1. A depăși pe cineva în mers, a lăsa în urmă. 2. A dovedi superioritate față de cineva, într-o anumită privință; a depăși. ♦ Refl. recipr. A căuta să se depășească unul pe altul. ♢ Loc. adv. Pe întrecute = căutând să se depășească unul pe altul; care mai de care. 3. A trece peste o anumită limită; p. ext. a fi (sau a avea) mai mult decât trebuie, a prisosi ♢ Loc. adv. (Pop.) De întrecut = mai mult decât trebuie, de prisos. ♢ Expr. (Refl.) A se întrece cu gluma (sau cu șaga, rar, cu vorba) = a depăși limitele bunei-cuviințe; a împinge lucrurile prea departe, a exagera. – În + trece.

intrecere
ÎNTRÉCERE, întreceri, s.f. Acțiunea de a (se) întrece și rezultatul ei; concurs, competiție, emulație. ♢ (Ieșit din uz) Întrecere socialistă = mișcare cu caracter de masă specifică orânduirii socialiste. ♢ Loc. vb. A se lua la întrecere = a se întrece. ♢ Expr. (Ieșit din uz) A fi în întrecere = a fi angajat într-o întrecere socialistă. – V. întrece.

intredeschide
ÎNTREDESCHÍDE, întredeschíd, vb. III. Tranz. A deschide incomplet, a crăpa o ușă, o fereastră etc. – Între^1- + deschide (după fr. entrouvrir).

intredeschidere
ÎNTREDESCHÍDERE, întredeschideri, s.f. Acțiunea de a întredeschide și rezultatul ei; (concr.) spațiu îngust dintre două elemente întredeschise; crăpătură. – V. întredeschide.

intredeschis
ÎNTREDESCHÍS, -Ă, întredeschiși, -se, adj. Care este deschis incomplet, crăpat^2. ♦ (Despre ochi) Mijit. – V. întredeschide.

intredeschizatura
ÎNTREDESCHIZĂTÚRĂ, întredeschizături, s.f. (Rar) Întredeschidere. – Între^1- + deschizătură.

intrefier
ÎNTREFIÉR, întrefieruri, s.n. Porțiune neferomagnetică a unei laturi de circuit magnetic mărginită de fețele apropiate ale unor porțiuni feromagnetice ale laturii. – Între^2 + fier (după fr. entrefer).

intreg
ÎNTRÉG, -EÁGĂ, întregi, adj. 1. Tot, complet, din care nu s-a luat nimic. ♢ Loc. adv. Pe de-a-ntregul = în întregime; peste tot, pe toată suprafața. ♦ (Mat.; substantivat, m.) Unitate nefracționată. ♦ Neînceput, neatins, din care nu lipsește nimic. 2. Teafăr, sănătos, nevătămat. ♦ Fig. Neclintit, integru. 3. (Despre noțiuni temporale) Deplin, complet. 4. (Mat.) Care se poate obține prin adunarea repetată a numărului unu cu el însuși. – Lat. integer, -gra.

intregi
ÎNTREGÍ, întregesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) face întreg (1), deplin, unitar; a (se) completa. – V. întreg.

intregime
ÎNTREGÍME, întregimi, s.f. Calitatea de a fi întreg; totalitate, plenitudine. ♢ Loc. adv. În întregime = de tot, complet. ♦ (Concr.) Ansamblul elementelor care constituie un tot. – Întreg + suf. -ime.

intregire
ÎNTREGÍRE, întregiri, s.f. Acțiunea de a (se) întregi și rezultatul ei. – V. întregi.

intregit
ÎNTREGÍT, -Ă, întregiți, -te, adj. Făcut sau devenit întreg; completat. – V. întregi.

intregitor
ÎNTREGITÓR, -OÁRE, întregitori, -oare, adj. Care întregește, care completează. – Întregi + suf. -tor.

intregol
ÎNTREGÓL, întregoluri, s.n. (Constr.) Porțiune de perete care se găsește între două uși, două ferestre etc. – Între^2 + gol.

intregulet
ÎNTREGULÉȚ, întreguleți, adj. (Fam., întărind pe „întreg”) Diminutiv al lui întreg. – Întreg + suf. -uleț.

intregulita
ÎNTREGULÍȚĂ, întregulițe, adj. (Fam., întărind pe „întreagă”) Diminutiv al lui întreagă. – Întreg + suf. -uliță.

intregut
ÎNTREGÚȚ, -Ă, întreguți, -țe, adj. (Fam., întărind pe „întreg”, „întreagă”) Diminutiv al lui întreg. – Întreg + suf. -uț.

intrei
ÎNTREÍ, întreiesc, vb. IV. Tranz. A face de trei ori mai mare, mai numeros; a tripla. – În + trei.

intreit
ÎNTREÍT, -Ă, întreiți, -te, adj. 1. Înmulțit, mărit de trei ori. 2. (Înv.) Care e compus din trei părți de același fel. – V. întrei sau în + trei + suf. -it.

intrema
ÎNTREMÁ, întremez, vb. I. Refl. A-și recăpăta sănătatea sau puterile; a se înzdrăveni. ♢ Tranz. Tratamentul l-a întremat. ♦ Fig. A se întări. – Et. nec.

intremare
ÎNTREMÁRE s.f. Acțiunea de a (se) întrema și rezultatul ei; înzdrăvenire. – V. întrema.

intremat
ÎNTREMÁT, -Ă, întremați, -te, adj. Restabilit, refăcut după o boală, după o oboseală; înzdrăvenit. – V. întrema.

intremator
ÎNTREMĂTÓR, -OÁRE, întremători, -oare, adj. Care întremează, care înzdrăvenește. – Întrema + suf. -ător.

intrepatrunde
ÎNTREPĂTRÚNDE, întrepătrúnd, vb. III. Refl. recipr. A se pătrunde reciproc. – Între^1- + pătrunde.

intrepatrundere
ÎNTREPĂTRÚNDERE, întrepătrunderi, s.f. Acțiunea de a se întrepătrunde și rezultatul ei. – V. întrepătrunde.

intrepid
ÎNTREPÍD, -Ă adj. v. intrepid.

intreprinde
ÎNTREPRÍNDE, întreprínd, vb. III. Tranz. A se apuca de făcut ceva, a se angaja la ceva; a face un lucru, a efectua. [Perf. s. întreprinsei. part. întreprins] – Între^1- + prinde (după fr. entreprendre).

intreprindere
ÎNTREPRÍNDERE, întreprinderi, s.f. 1. Unitate economică de producție, de prestații de servicii sau de comerț. 2. Acțiune pornită din inițiativă personală. – V. întreprinde.

intreprinzator
ÎNTREPRINZĂTÓR, -OÁRE, întreprinzători, -oare, adj. Care are spirit de acțiune; care are inițiativă. – Întreprinde + suf. -ător.

intrepunte
ÎNTREPÚNTE, întrepunți, s.f. (Mar.) Punte situată sub puntea superioară; p. ext. spațiul dintre punți. - Între^2 + punte (după fr. entrepont).

intrerumpe
ÎNTRERÚMPE vb. III. v. întrerupe.

intrerumpere
ÎNTRERÚMPERE s.f. v. întrerupere.

intrerupator
ÎNTRERUPĂTÓR, -OÁRE, întrerupători, -oare, adj., s.n. (Aparat, dispozitiv) care servește la întreruperea sau la restabilirea unui circuit electric, hidraulic etc. [Var.: întreruptór, -oáre, adj., s.n.] – Întrerupe + suf. -ător (după fr. interrupteur).

intrerupe
ÎNTRERÚPE, întrerúp, vb. III. Tranz. și refl. A (se) opri, a (se) suspenda temporar cursul, desfășurarea unei acțiuni, a unui lucru; a opri pe cineva sau a se opri în cursul unei lucrări, al unei activități; p. gener. a (se) opri, a (se) suspenda. ♦ Tranz. A opri pe cineva în timp ce vorbește, a tăia vorba cuiva. [Perf. s. întrerupsei, part. întrerupt – Var.: (Înv.) întrerúmpe vb. III] – Între^1- + rupe (după fr. interrompre).

intrerupere
ÎNTRERÚPERE, întreruperi, s.f. Acțiunea de a (se) întrerupe și rezultatul ei. ♢ Loc. adv. Fără întrerupere = permanent, necontenit, continuu. [Var.: (înv.) întrerúmpere s.f.] – V. întrerupe.

intrerupt
ÎNTRERÚPT, -Ă, întrerupți, -te, adj. Care este temporar oprit, suspendat. ♦ (Adverbial) Cu întreruperi. ♦ Care are continuitatea oprită; rupt, tăiat. Fir întrerupt. – V. întrerupe.

intreruptor
ÎNTRERUPTÓR, -OÁRE adj., s.n. v. întrerupător.

intretaia
ÎNTRETĂIÁ, întretái, vb. I. Refl. recipr. (Despre linii, drumuri etc.) A se intersecta, a se încrucișa. [Pr.: -tă-ia] – Între^1- + tăia (după fr. entrecouper).

intretaiat
ÎNTRETĂIÁT, -Ă, întretăiați, -te, adj. Care se intersectează, se încrucișează cu altul. ♦ (Despre vorbire, plâns, respirație etc.) Întrerupt, cu întreruperi. [Pr.: -tă-iat] – V. întretăia.

intretaiere
ÎNTRETĂIÉRE, întretăieri, s.f. Acțiunea de a se întretăia și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Loc unde se întretaie două elemente; intersecție. – V. întretăia.

intretese
ÎNTREȚÉSE, întrețés, vb. III. Tranz. A îmbina într-o țesătură fire de altă culoare sau din alt material decât țesătura de bază. ♦ Refl. recipr. Fig. A se amesteca, a se îmbina (ca într-o țesătură). – Între^1- + țese.

intretesut
ÎNTREȚESÚT, -Ă, întrețesuți, -te, adj. Care este țesut amestecat, unit într-o țesătură. – V. întrețese.

intretine
ÎNTREȚÍNE, întrețín, vb. III. 1. Tranz. A păstra în stare bună, în bune condiții; a face să dureze, a menține. 2. Tranz. și refl. A(-și) procura, a(-și) asigura mijloacele necesare traiului; a (se) hrăni. 3. Refl. recipr. A sta de vorbă cu cineva; a conversa. Între^1- + ține (după fr. entretenir).

intretinere
ÎNTREȚÍNERE, întrețineri, s.f. Acțiunea de a (se) întreține și rezultatul ei. – V. întreține.

intretinut
ÎNTREȚINÚT, -Ă, întreținuți, -te, s.m. și f. Persoană căreia o altă persoană (de sex opus, cu care trăiește în concubinaj) îi asigură mijloacele de existență. – V. întreține.

intrevazut
ÎNTREVĂZÚT, -Ă, întrevăzuți, -te, adj. Care de-abia se vede; întrezărit. ♦ Fig. Văzut în perspectiva timpului; prevăzut, bănuit. – V. întrevedea.

intrevedea
ÎNTREVEDEÁ, întrevắd, vb. II. Tranz. A întrezări. ♦ Fig. A vedea în perspectiva timpului, a prevedea, a bănui. – Între^1- + vedea (după fr. entrevoir).

intrevedere
ÎNTREVEDÉRE, întrevederi, s.f. Întâlnire între două sau mai multe persoane în scopul de a discuta chestiuni de interes comun. – Între^1- + vedere (după fr. entrevue).

intrevorbire
ÎNTREVORBÍRE, întrevorbiri, s.f. (Înv. și reg.) Convorbire. – Între^1- + vorbire.

intrezari
ÎNTREZĂRÍ, întrezăresc, vb. IV. Tranz. A zări, a vedea în chip vag, a desluși anevoie (printre alte lucruri sau în treacăt); a întrevedea. – Între^1- + zări (după fr. entrevoir).

intrezarire
ÎNTREZĂRÍRE s.f. Acțiunea de a întrezări și rezultatul ei. – V. întrezări.

intrezarit
ÎNTREZĂRÍT, -Ă, întrezăriți, -te, adj. Zărit, deslușit anevoie sau în treacăt, fugitiv; întrevăzut. – V. întrezări.

intrista
ÎNTRISTÁ, întristez, vb. I. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină trist; a (se) mâhni; a (se) îndurera. – În + trist.

intristare
ÎNTRISTÁRE, întristări, s.f. Faptul de a (se) întrista; tristețe, mâhnire, amărăciune; îndurerare. – V. întrista.

intristat
ÎNTRISTÁT, -Ă, întristați, -te, adj. Cuprins de tristețe. ♦ Care exprimă tristețe. – V. întrista.

intristator
ÎNTRISTĂTÓR, -OÁRE, întristători, -oare, adj. Care întristează. – Întrista + suf. -ător.

introieni
ÎNTROIENÍ, întroienesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu troiene; a (se) înzăpezi. [Pr.: -tro-ie-] – În + troian.

introienire
ÎNTROIENÍRE, întroieniri, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) întroieni și rezultatul ei; înzăpezire. [Pr.: -tro-ie-] – V. întroieni.

introienit
ÎNTROIENÍT, -Ă, întroieniți, -te, adj. Cufundat, imobilizat în zăpadă, înzăpezit. [Pr.: -tro-ie-] – V. întroieni.

introloca
ÎNTROLOCÁ, întrolóc, vb. I. (Reg.) 1. Refl. A se strânge la un loc, a se întruni, a se reuni. 2. Tranz. și refl. A (se) forma, a (se) închega, a (se) înjgheba. 3. Tranz. (Rar) A uni; a împerechea. [Var.: întrulocá, întorlocá vb. I] – Din într-un loc.

introlocare
ÎNTROLOCÁRE s.f. (Reg.) Acțiunea de a (se) întroloca și rezultatul ei. [Var.: întrulocáre, întorlocáre s.f.] – V. întroloca.

introlocat
ÎNTROLOCÁT, -Ă, întrolocați, -te, adj. (Reg.) Strâns la un loc, întrunit, reunit. [Var.: întrulocát, -ă, întorlocát, -ă adj.] – V. întroloca.

introna
ÎNTRONÁ, întronez, vb. I. Tranz. și refl. 1. A (se) așeza pe tron ca domn, rege, împărat; a (se) încorona, a (se) înscăuna. 2. Fig. A deveni sau a face să devină stăpân; a (se) statornici. ♦ A (se) instaura, a (se) instala. – În + tron.

intronare
ÎNTRONÁRE, întronări, s.f. Acțiunea de a întrona. – V. întrona.

intronat
ÎNTRONÁT, -Ă, întronați, -te, adj. 1. Care a fost uns pe tron. 2. Care a fost stabilit, introdus, instaurat. – V. întrona.

intru
ÎNTRU prep. (Mai ales urmat de „un”, „o” etc., cu elidarea vocalei finale) În. I. (Introduce un complement circumstanțial de loc) 1. (Arată starea sau acțiunea în interiorul unui spațiu) A locui într-un sat. 2. (Arată intrarea sau mișcarea în interiorul unui spațiu) A intra într-o pădure. 3. (Arată direcția sau ținta mișcării) A se da într-o parte. II. (Introduce un complement circumstanțial de timp) 1. (Arată momentul, răstimpul, epoca în care se petrece o acțiune) Într-un timp scurt. ♢ Loc. adv. (Înv.) Întru-ntâi = la început. (Înv.) Într-acea = în acel timp. 2. (Arată timpul cât durează o acțiune) Va plăti datoria într-un an. ♢ Expr. Întru mulți ani! = la mulți ani! III. (Înv.; introduce un complement circumstanțial de scop) Iese întru întâmpinarea musafirului. IV. (Introduce un complement circumstanțial de mod) A alerga într-un suflet. ♢ Loc. adv. Într-adins = intenționat, în mod voit. Întru câtva = în oarecare măsură. – V. (Introduce un complement circumstanțial instrumental) Este îmbrăcat într-o scurtă de piele. VI. (Introduce un complement circumstanțial de relație) A fi de acord întru totul cu cineva. VII. (Introduce un complement indirect care arată obiectul unei prefaceri) Râul s-a prefăcut într-un pod de gheață. - Lat. intro.

intrucat
ÎNTRUCẤT conj. Deoarece; pentru că, fiindcă. ♦ (Adverbial) De vreme ce. – Întru + cât.

intruchipa
ÎNTRUCHIPÁ, întruchipez, vb. I. Tranz. 1. A înfățișa în forme concrete, a reprezenta. ♦ Refl. A-și găsi o expresie concretă în cineva sau în ceva, a lua formă concretă, a se realiza. 2. A întocmi; a forma, a alcătui. – Întru + chip sau într-un chip.

intruchipare
ÎNTRUCHIPÁRE, întruchipări, s.f. Acțiunea de a (se) întruchipa și rezultatul ei. – V. întruchipa.

intruloca
ÎNTRULOCÁ vb. I. v. întroloca.

intrulocare
ÎNTRULOCÁRE s.f. v. întrolocare.

intrulocat
ÎNTRULOCÁT, -Ă adj. v. întrolocat.

intruna
ÎNTRÚNA adv. Mereu, neîncetat, continuu. Vorbește întruna. – Întru + una.

intruni
ÎNTRUNÍ, întrunesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) uni la un loc, a (se) strânge laolaltă, a (se) aduna, a (se) însuma. – Din întruna.

intrunire
ÎNTRUNÍRE, întruniri, s.f. Acțiunea de a (se) întruni și rezultatul ei; reuniune, adunare (de oameni). – V. întruni.

intrupa
ÎNTRUPÁ, întrupez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A lua sau a da formă concretă (de trup omenesc), a (se) concretiza; a (se) încarna. 2. Tranz. (Înv.) A uni, a încorpora într-un singur tot. – În + trup.

intrupare
ÎNTRUPÁRE, întrupări, s.f. Acțiunea de a (se) întrupa și rezultatul ei; concretizare, personificare; (concr.) trup, ființă. – V. întrupa.

intrupat
ÎNTRUPÁT, -Ă, întrupați, -te, adj. Care a căpătat trup, care a luat ființă. – V. întrupa.

intuneca
ÎNTUNECÁ, întúnec, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) face întunecos, obscur; a (se) lipsi de lumină. ♦ Refl. impers. A se însera, a se înnopta, a se înnegura, 2. Refl. (Despre corpuri cerești; la pers. 3) A-și pierde strălucirea, a suferi o eclipsă. ♦ Tranz. Fig. A eclipsa, a umbri; a face să nu se mai vadă (bine). ♦ Refl. Fig. A-și micșora sau a-și pierde capacitatea de a gândi. 3. Refl. Fig. A se posomorî; a se întrista. 4. Refl. A se închide la culoare. – Probabil lat. in-tunicare „a acoperi cu o tunică”.

intunecare
ÎNTUNECÁRE, întunecări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) întuneca și rezultatul ei. 2. (Cin.) Fondu. – V. întuneca.

intunecat
ÎNTUNECÁT, -Ă, întunecați, -te, adj. 1. întunecos (1). 2. Fig. Posac, trist, sumbru. 3. (Despre culori, p. ext. despre lucruri colorate) Care are o nuanță închisă; închis. – V. întuneca.

intunecime
ÎNTUNECÍME, întunecimi, s.f. Întuneric adânc, de nepătruns; beznă, obscuritate. ♢ (Pop.) Întunecime de soare = eclipsă de soare. – Întuneca + suf. -ime.

intunecos
ÎNTUNECÓS, -OÁSĂ, întunecoși, -oase, adj. 1. Lipsit de lumină, cufundat în întuneric; obscur, întunecat. ♦ (Rar) De culoare închisă. 2. Fig. Întunecat, posomorât, sumbru, trist. – Întuneca + suf. -os.

intunerec
ÎNTUNÉREC s.n. v. întuneric.

intuneric
ÎNTUNÉRIC s.n. 1. Lipsă de lumină. 2. Fig. Incultură, ignoranță. [Var.: (reg.) întunérec s.n.] – În + tuneric (Înv. „întunecime” < lat.).

inturna
ÎNTURNÁ, întórn, vb. I. (Reg.) Refl. și tranz. 1. A veni sau a face pe cineva să vină înapoi; a (se) înapoia^2, a (se) întoarce. ♦ Tranz. (Despre o stare afectivă sau maladivă) A cuprinde pe cineva din nou. 2. A (se) îndrepta în altă direcție. 3. A (se) întoarce de pe o parte pe alta; a (se) învârti, a (se) suci. – În + turna.

inturnare
ÎNTURNÁRE s.f. Acțiunea de a (se) înturna și rezultatul ei; întoarcere, revenire, înturnat. – V. înturna.

inturnat
ÎNTURNÁT s.n. Înturnare. – V. înturna.

intarca
ÎNȚĂRCÁ, înțárc, vb. I. 1. Tranz. A înceta alăptarea copiilor sau puilor de mamifere, a dezvăța de supt. ♢ Expr. L-a înțărcat dracul, se spune despre un om foarte șiret. 2. Intranz. (Despre mamifere) A pierde laptele, a nu mai avea lapte. 3. Tranz. Fig. (Fam.) A dezobișnui, a dezvăța, a lipsi pe cineva de ceva. – În + țarc.

intarcare
ÎNȚĂRCÁRE s.f. Acțiunea de a înțărca; încetarea alăptării; înțărcat^1. – V. înțărca.

intarcat
ÎNȚĂRCÁT^1 s.n. Faptul de a înțărca; înțărcare. – V. înțărca.

ÎNȚĂRCÁT^2, -Ă, înțărcați, -te, adj. (Despre copii sau pui de mamifere) Care nu mai suge. – V. înțărca.

intarcatoare
ÎNȚĂRCĂTOÁRE, înțărcători, s.f. Loc de pășune, de obicei depărtat de stână, unde se țin mieii după înțărcare. – Înțărca + suf. -ătoare.

intarcui
ÎNȚĂRCUÍ, înțărcuiesc, vb. IV. Tranz. A înconjura cu un țarc. – În + țarc + suf. -ui.

intelegator
ÎNȚELEGĂTÓR, -OÁRE, înțelegători, -oare, adj. Care are înțelegere pentru situația cuiva; p. ext. bun, mărinimos. – Înțeleg (prez. ind. al lui înțelege) + suf. -ător.

intelege
ÎNȚELÉGE, înțelég, vb. III. 1. Tranz. A-și face, a avea o idee clară și exactă despre un lucru, a pătrunde, a cuprinde cu mintea; a pricepe. ♢ Expr. Așa (mai) înțeleg și eu = așa da, așa e pe placul meu. A înțelege pe cineva = a) a pricepe ce spune cineva; b) a pricepe (și a aproba) cauzele comportării cuiva. (Mă) înțelegi?, se spune cuiva pentru a verifica înțelegerea celor spuse. (Mă) înțelegi!, marchează o situație în care există un substrat. (Refl.) Se înțelege de la sine = este evident. (Intranz.) A înțelege de glumă = a nu se supăra pentru o glumă făcută pe socoteala lui. ♦ A-și da seama de ceva. ♦ A pricepe o limbă străină. ♦ A constata, a vedea, a observa, a băga de seamă. ♦ A gândi, a reflecta, a concepe. 2. Refl. recipr. A ajunge la învoială, a cădea de acord, a se împăca, a conveni cu cineva. ♦ A conviețui în bună învoială, a se înțelege, a se învoi. 3. Tranz. (în expr.) A nu înțelege nimic din ceva = a nu se alege cu nimic din ceva, a nu profita din ceva. [Perf. s. înțelesei, part. înțeles] – Lat. intelligere.

intelegere
ÎNȚELÉGERE, înțelegeri, s.f. 1. Acțiunea de a (se) înțelege și rezultatul ei. ♦ (Înv.) Pricepere, iscusință, inteligență, rațiune. 2. Bunăvoință, compasiune față de situația (grea a) cuiva. 3. Comuniune de idei, de sentimente; acord, învoială, învoire. 4. Pace, armonie^1. – V. înțelege.

inteleni
ÎNȚELENÍ, înțelenesc, vb. IV. 1. Intranz. (Despre pământ, la pers. 3) A se întări, a se preface în țelină (prin necultivare, prin uscare în timp de secetă etc.) ♢ Tranz. Soarele a înțelenit pământul. 2. Tranz. și refl. A lăsa sau a sta în nemișcare, în inactivitate; a (se) înțepeni, a (se) fixa. ♦ Intranz. Fig. A rămâne nemișcat, împietrit; a încremeni. – În + țelină.

intelenire
ÎNȚELENÍRE, înțeleniri, s.f. Acțiunea de a (se) înțeleni și rezultatul ei. – V. înțeleni.

intelenit
ÎNȚELENÍT, -Ă, înțeleniți, -te, adj. 1. (Despre pământ) Întărit, uscat din cauza secetei sau a necultivării. 2. Fig. Încremenit, împietrit, nemișcat. – V. înțeleni.

intelepciune
ÎNȚELEPCIÚNE s.f. Capacitate superioară de înțelegere și de judecare a lucrurilor. ♦ Cumpătare, prudență, moderație determinată de experiență; spirit de prevedere. – Lat. intellectio, onis.

intelept
ÎNȚELÉPT, -EÁPTĂ, înțelepți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care este înzestrat cu înțelepciune, care are mintea clară; cuminte, deștept. ♦ (Substantivat) Filozof (antic). ♦ (Despre înfățișarea, acțiunile sau manifestările cuiva) Care exprimă înțelepciune; izvorât din înțelepciune. 2. Prevăzător, chibzuit, stăpânit. – Lat. intellectus.

intelepteste
ÎNȚELEPȚÉȘTE adv. În mod înțelept; cu judecată, cu chibzuială. – Înțelept + suf. -ește.

inteles
ÎNȚELÉS^1 adj. (în loc.) De la sine înțeles = fără îndoială, sigur. – V. înțelege.

ÎNȚELÉS^2, înțelesuri, s.n. Semnificație (a unui lucru, a unei vorbe, a unui gest etc.); sens, tâlc, noimă. ♢ Loc. adj. și adv. Pe înțeles sau pe înțelesul tuturor = putând fi priceput de oricine, lămurit. Cu înțeles = cu o semnificație adâncă, sugerând o anumită concluzie. – V. înțelege.

intepa
ÎNȚEPÁ, înțép, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) împunge ușor cu un ac, cu un ghimpe, cu o țeapă, cu orice obiect cu vârf ascuțit. ♦ Intranz. și tranz. A produce o senzație dureroasă ca de înțepătură. ♦ Intranz. (Despre băuturi) A pișca la limbă. 2. Tranz. Fig. A face aluzii răutăcioase la adresa cuiva; a ironiza. 3. Tranz. (Înv.) A trage în țeapă. – În + țeapă.

intepare
ÎNȚEPÁRE, înțepări, s.f. Acțiunea de a (se) înțepa; împungere, înțepătură. – V. înțepa.

intepat
ÎNȚEPÁT, -Ă, înțepați, -te, adj. 1. În care a intrat un vârf ascuțit. ♦ Fig. Neplăcut surprins, jignit. ♦ (În expr.) Înțepat la vorbă = care înțeapă cu vorba; ironic, sarcastic. 3. Fig. Îngâmfat, mândru, fudul, înfumurat. ♦ Îmbufnat, țâfnos, 4. (Înv.) Tras în țeapă. – V. înțepa.

intepator
ÎNȚEPĂTÓR, -OÁRE, înțepători, -oare, adj. 1. Care înțeapă (1); care produce o senzație dureroasă ca de înțepătură. ♦ (Despre băuturi, mâncăruri, mirosuri etc.) Care dă senzația de înțepătură, care pișcă. 2. Fig. Sarcastic, ironic. – Înțepa + suf. -ător.

intepatura
ÎNȚEPĂTÚRĂ, înțepături, s.f. 1. Înțepare; efectul produs de o înțepare; locul unde s-a produs aceasta; furnicătură, împunsătură. 2. Fig. Aluzie răutăcioasă, vorbă ironică; împunsătură. – Înțepa + suf. -ătură.

intepeneala
ÎNȚEPENEÁLĂ s.f. (Rar) Stare a unui lucru sau a unei ființe țepene; înțepenire. – Înțepeni + suf. -eală.

intepeni
ÎNȚEPENÍ, înțepenesc, vb. IV. 1. Intranz. A deveni țeapăn, a nu-și mai putea mișca membrele, a rămâne imobil, rigid, inert; a încremeni, a înlemni. 2. Tranz. și refl. A (se) prinde bine în ceva; a (se) fixa. ♦ Refl. Fig. A rămâne neclintit într-o hotărâre; a se încăpățâna. 3. Tranz. A face ca un obiect să nu mai aibă joc în locașul lui, a-l fixa, a-i asigura stabilitatea; a întări. – În + țeapăn.

intepenire
ÎNȚEPENÍRE s.f. Faptul de a (se) înțepeni. – V. înțepeni.

intepenit
ÎNȚEPENÍT, -Ă, înțepeniți, -te, adj. 1. Care este sau a devenit țeapăn; încremenit; inert. 2. Fixat, întărit. – V. înțepeni.

intepos
ÎNȚEPÓS, -OÁSĂ, înțepoși, -oase, adj. (Rar) Înțepător. – Înțepa + suf. -os.

intesa
ÎNȚESÁ, înțés, vb. I. Tranz. A vârî, a băga într-un spațiu redus; a îndesa, a ticsi. ♦ Refl. Fig. (Rar) A se înteți. – Cf. sl. č e s t ŭ „gros, des”.

intesare
ÎNȚESÁRE, înțesări, s.f. Acțiunea de a (se) înțesa. – V. înțesa.

intesat
ÎNȚESÁT, -Ă, înțesați, -te, adj. Înghesuit, îndesat; plin, ticsit. – V. înțesa.

intina
ÎNȚINÁ, înținez, vb. I. Tranz. (Reg.) A sprijini slab (ca să poată cădea ușor). Lat. *in-tenuare.

intinat
ÎNȚINÁT, -Ă, înținați, -te, adj. (Reg.) Care este prins sau sprijinit prea ușor, care abia se ține, gata să cadă, să se dărâme. – V. înțina.

intoli
ÎNȚOLÍ, înțolesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Fam.) A (se) îmbrăca în haine noi; a (se) îmbrăca bine, elegant; țig. a parveni. – În + țol.

intolit
ÎNȚOLÍT, -Ă, înțoliți, -te, adj. (Fam.) Care este bine îmbrăcat, care are haine noi; fig. parvenit. – V. înțoli.

intopona
ÎNȚOPONÁ vb. I. v. înțoțona.

intoponat
ÎNȚOPONÁT, -Ă adj. v. înțoțonat.

intotona
ÎNȚOȚONÁ, înțoțonez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) împopoțona. [Var.: înțoponá vb. I] – Cf. î m p o p o ț a.

intotonat
ÎNȚOȚONÁT, -Ă, înțoțonați, -te, adj. (Rar) împopoțonat. [Var.: înțoponát, -ă adj.] – V. înțoțona.

inuntru
ÎNÚNTRU adv. v. înăuntru.

invalatuci
ÎNVĂLĂTUCÍ, învălătucesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) face ghem^1, vălătuc; a (se) înfășura, a (se) încolăci. 2. Tranz. A construi un perete din vălătuci. În + vălătuc.

invalatucire
ÎNVĂLĂTUCÍRE, învălătuciri, s.f. Acțiunea de a (se) învălătuci și rezultatul ei; vălătuceală. – V. învălătuci.

invalatucit
ÎNVĂLĂTUCÍT, -Ă, învălătuciți, -te, adj. Înfășurat, încolăcit; (despre fire) făcute ghem; (despre pânză, covoare etc.) strâns sul sau val^1. – V. învălătuci.

invalmasag
ÎNVĂLMĂȘÁG, învălmășaguri, s.n. Învălmășeală (2). – În + vălmășag.

invalmasat
ÎNVĂLMĂȘÁT, -Ă adj. v. învălmășit.

invalmaseala
ÎNVĂLMĂȘEÁLĂ, învălmășeli, s.f. 1. Îngrămădire dezordonată de lucruri sau de ființe; forfoteală a unei mulțimi; neorânduială; p. ext. zgomot mare, zarvă. ♦ Fig. Confuzie, zăpăceală. 2. Luptă, încăierare, învălmășag. – Învălmăși + suf. -eală.

invalmasi
ÎNVĂLMĂȘÍ, învălmășesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) amesteca de-a valma; a pune, a arunca sau a se afla pus, aruncat la întâmplare, în dezordine. ♦ Refl. Fig. (Rar) A se încurca, a se zăpăci, a se tulbura. – Cf. [de-a] v a l m a și v ă l m ă ș a g.

invalmasire
ÎNVĂLMĂȘÍRE, învălmășiri, s.f. Acțiunea de a (se) învălmăși și rezultatul ei; învălmășeală. – V. învălmăși.

invalmasit
ÎNVĂLMĂȘÍT, -Ă, învălmășiți, -te, adj. 1. Aruncat de-a valma, în dezordine, îngrămădit, îmbulzit. 2. Fig. Zăpăcit, încurcat, tulburat; dezorientat, confuz. [Var.: învălmășát, -ă adj.] – V. învălmăși.

invalui
ÎNVĂLUÍ, învắlui, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu un văl, cu o învelitoare; a (se) înveli, a (se) înfășura. ♦ Tranz. Fig. A cuprinde ceva cu privirea. ♦ (Despre foc) A arde sau a face să ardă mocnit; a (se) micșora. 2. Tranz. A înconjura, a încercui o unitate inamică. [Prez. ind. și: învăluiésc] – În + val + suf. -ui (influențat semantic de văl).

invaluiala
ÎNVĂLUIÁLĂ, învăluieli, s.f. (Înv.) 1. Învălmășeală, îmbulzeală. 2. Fig. (Rar) Necaz, supărare; p. ext. asuprire. – Învălui + suf. -eală.

invaluire
ÎNVĂLUÍRE, învăluiri, s.f. Acțiunea de a (se) învălui și rezultatul ei; învelire, acoperire; fig. revărsare. ♦ Încercuire a inamicului. – V. învălui.

invaluit
ÎNVĂLUÍT, -Ă, învăluiți, -te, adj. 1. Înfășurat, învelit^2, acoperit; fig. (despre voci, sunete etc.) voalat. 2. Încercuit, înconjurat, împresurat. ♦ Fig. Copleșit (de griji); absorbit (de treburi), foarte ocupat. – V. învălui.

invaluitor
ÎNVĂLUITÓR, -OÁRE, învăluitori, -oare, adj. 1. Care înfășoară, învelește, acoperă; care cuprinde, care înconjură din toate părțile. 2. (Mil.) Care încercuiește, care împresoară inamicul. [Pr.: -lu-i-] – Învălui + suf. -tor.

invalura
ÎNVĂLURÁ, învălurez, vb. I. Tranz. A mișca în valuri, a ondula; a agita. ♦ Refl. și intranz. A face valuri. – În + valuri (pl. lui val).

invalurare
ÎNVĂLURÁRE, învălurări, s.f. Acțiunea de a (se) învălura și rezultatul ei; ondulare, frământare. – V. învălura.

invalurat
ÎNVĂLURÁT, -Ă, învălurați, -te, adj. 1. Care se mișcă, se clatină ca valurile, care face valuri; unduios; agitat. 2. (Despre un teren) Cu ridicături multe; accidentat. [Var.: învălurít, -ă adj.] – V. învălura.

invalurit
ÎNVĂLURÍT, -Ă adj. v. învălurat.

invapaia
ÎNVĂPĂIÁ, învăpăiez, vb. I. Refl. A se aprinde ca o văpaie; p. ext. (despre fața omului) a se înroși (din cauza unui aflux de sânge). ♦ Fig. A se înflăcăra, a se entuziasma. [Pr.: pă-ia] – În + văpaie.

invapaiat
ÎNVĂPĂIÁT, -Ă, învăpăiați, -te, adj. 1. Care arde cu văpăi, aprins (ca o văpaie); p. ext. (despre fața omului) înroșit ca focul; fig. (despre ochi sau priviri) scânteietor, arzător. 2. Fig. Înflăcărat, entuziasmat; pasionat. ♦ Iute, aprig. – V. învăpăia.

invapaiere
ÎNVĂPĂIÉRE, învăpăieri, s.f. Acțiunea de a se învăpăia și rezultatul ei; aprindere; fig. înflăcărare, ardoare, însuflețire. – V. învăpăia.

invascut
ÎNVĂSCÚT, -Ă, învăscuți, -te, adj. (Înv.) Care este îmbrăcat, acoperit, înfășurat, învelit. – V. învește.

invat
ÎNVẮȚ s.n. 1. Obicei, obișnuință, nărav, deprindere (rea). 2. Povață, sfat, îndemn. – Din învăța (derivat regresiv).

invata
ÎNVĂȚÁ, învắț, vb. I. 1. Tranz. A transmite cuiva (sistematic) cunoștințe și deprinderi dintr-un domeniu oarecare; a iniția pe cineva într-o meserie, știință, artă etc. 2. Tranz. A sfătui, a povățui pe cineva să facă ceva (arătându-i cum să procedeze). 3. Tranz. A dobândi cunoștințe prin studiu, a ajunge prin muncă sistematică să cunoști o meserie, o artă, o limbă etc.; a studia. ♦ A-și întipări în minte ceva pentru a putea reproduce; a memora. 4. Tranz. și refl. A (se) deprinde, a (se) obișnui, a (se) familiariza. 5. Tranz. A trage o învățătură, a căpăta experiență. ♢ Expr. (Tranz. și refl.) A (se) învăța minte = a câștiga sau a face să câștige experiență, a trage sau a face să tragă învățăminte dintr-o întâmplare neplăcută. – Lat. *invitiare (< vitium „viciu”).

invatare
ÎNVĂȚÁRE, învățări, s.f. Acțiunea de a (se) învăța și rezultatul ei; instruire, învățătură, studiu, învățat^1. – V. învăța.

invatat
ÎNVĂȚÁT^1 s.n. Învățare. – V. învăța.

ÎNVĂȚÁT^2, -Ă, învățați, -te, adj. Care știe multă carte; instruit, cult^2, erudit, doct; p. ext. priceput. ♦ (Substantivat) Savant. 2. (Despre texte, cunoștințe, deprinderi) Care este studiat și reținut în memorie. 3. Deprins, obișnuit cu ceva. 4. (Despre animale) Care este dresat, domesticit, îmblânzit. – V. învăța.

invatacel
ÎNVĂȚĂCÉL, învățăcei, s.m. (Fam.) Școlar, elev, discipol; ucenic. – Învățat + suf. -el.

invatamant
ÎNVĂȚĂMÂNT, (1) învățăminte, s.n. 1. Precept din care se deduce un mod de a acționa, de a gândi etc.; învățătură. 2. Domeniul și activitatea de instruire și de educare (prin școli); p. ext. totalitatea instituțiilor școlare. – Învăța + suf. -ământ (după fr. enseignement).

invatator
ÎNVĂȚĂTÓR, -OÁRE, învățători, -oare, s.m. și f., adj. I. S.m. și f. 1. Persoană care predă cunoștințe și face educația civică a copiilor în primele clase de școală; institutor. ♦ Persoană care învață sau instruiește pe cineva; maestru, preceptor, dascăl. 2. Inițiator, autor sau propagator al unei doctrine; îndrumător, sfătuitor, povățuitor. II. Adj. (Înv.) Care învață, care sfătuiește. – Învăța + suf. -ător.

invatatorime
ÎNVĂȚĂTORÍME s.f. Totalitatea învățătorilor; mulțime de învățători. – Învățător + suf. -ime.

invatatura
ÎNVĂȚĂTURĂ, (1, 4) învățături, s.f. 1. Sistem de îndrumări teoretice și practice într-un anumit domeniu de activitate; doctrină; principiu teoretic sau practic; precept. 2. Cunoștințe, cultură; erudiție, înțelepciune. 3. Pregătire, studiu, școală; ucenicie. 4. Precept la care se ajunge prin experiență practică sau pregătire teoretică; învățământ, povață, sfat. ♦ Expr. A-i fi cuiva (de sau spre) învățătură = a-i servi ca experiență pentru a nu mai greși. – Învăța + suf. -ătură.

invaltori
ÎNVÂLTORÍ, pers. 3 învâltorește, vb. IV. Refl. (Reg.) A se ridica în vârtejuri; a se învolbura. – În + vâltoare.

invaltorire
ÎNVÂLTORÍRE, învâltoriri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a se învâltori; învolburare. – V. învâltori.

invarsta
ÎNVÂRSTÁ, învârstez, vb. I. Tranz. A face dungi de culori diferite pe o țesătură sau cusătură; p. ext. a îmbina între ele lucruri de diferite culori. [Var.: învrâstá vb. I] – Din învârstat (derivat regresiv).

invarstare
ÎNVÂRSTÁRE, învârstări, s.f. Acțiunea de a învârsta și rezultatul ei. [Var.: învrâstáre s.f.] – V. învârsta.

invarstat
ÎNVÂRSTÁT, -Ă, învârstați, -te, adj. Cu dungi, vărgat; p. ext. împestrițat, pestriț. [Var.: învrâstát, -ă adj.] – În + vârstă („dungă”) + suf. -at.

invarteala
ÎNVÂRTEÁLĂ, învârteli, s.f. 1. Învârtire, întoarcere, răsucire. 2. (Fam.; mai ales la pl.) Manevră (necinstită) folosită pentru obținerea unor profituri (individuale). Învârti + suf. -eală.

invartecus
ÎNVÂRTECÚȘ, (2) învârtecușuri, s.n. 1. (În sintagma) Ineluș-învârtecuș = numele unui joc de copii în care unul dintre jucători trebuie să ghicească la cine se găsește un inel care trece din mână în mână. 2. (Rar) Întortochetură. [Var.: (reg.) învârticúș s.n.] – Învârteci (înv. „a învârti” < învârti) + suf. -uș.

invarteji
ÎNVÂRTEJÍ, învârtejesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) mișca, a (se) învârti repede în cerc, în vârtejuri; a (se) învolbura. 2. Refl. A se întoarce (grabnic) din drum. – În + vârtej.

invartejire
ÎNVÂRTEJÍRE, învârtejiri, s.f. Acțiunea de a (se) învârteji și rezultatul ei; învârtire; învârtitură, rotație; p. ext. agitație. – V. învârteji.

invartejit
ÎNVÂRTEJÍT, -Ă, învârtejiți, -te, adj. Care este luat de vârtej, învârtit în cerc; învolburat. – V. învârteji.

invarti
ÎNVÂRTÍ, învârtesc, vb. IV. 1. Tranz. refl. și intranz. A (se) mișca în cerc, a (se) întoarce de jur împrejur, a determina sau a face o mișcare de rotație; a (se) roti, a (se) răsuci. ♢ Expr. (Refl.) A se învârti casa (sau locul, pământul) cu cineva, se spune când cineva are amețeli sau când se simte foarte rușinat. (Tranz.) A-și învârti ochii = a mișca ochii în toate direcțiile pentru a privi (înjur). (Refl. și tranz.) A se învârti în horă sau a învârti hora = a dansa, a juca. (Refl.) A se învârti pe lângă cineva (sau în jurul, împrejurul cuiva) = a căuta să câștige simpatia, bunăvoința cuiva. (Tranz.) A învârti (pe cineva) pe (sau după) deget(e) = a conduce (pe cineva) după plac. ♦ Tranz. A răsuci pe deget, între degete sau cu degetele. ♦ Tranz. A întoarce în toate felurile, a privi pe toate părțile. 2. Tranz. A mânui (cu dibăcie) o unealtă, o armă. ♦ Intranz. A amesteca în ceva (cu lingura). 3. Refl. A umbla de colo până colo fără scop; a se mișca de jur împrejur, a se întoarce (într-un spațiu îngust); a se foi. 4. Tranz. și refl. Fig. (Fam.) A se îndeletnici cu afaceri (dubioase); a câștiga, a dobândi ceva, a profita (pe căi lăturalnice) de un concurs de împrejurări favorabile. [Prez. ind. și: învấrt] – Cf. sl. v r ŭ t e t i.

invarticus
ÎNVÂRTICÚȘ s.n. v. învârtecuș.

invartire
ÎNVÂRTÍRE, învârtiri, s.f. Acțiunea de a (se) învârti; mișcare circulară; rotire, răsucire, învârtitură, învârtejire, învârtit^1. – V. învârti.

invartit
ÎNVÂRTÍT^1 s.n. Faptul de a (se) învârti; învârtire. – V. învârti.

ÎNVÂRTÍT^2, -Ă învârtiți, -te, adj., subst. 1. Adj. Înfășurat, răsucit. 2. S.m. Fig. (Fam.) Persoană care s-a eschivat (prin favoritism, dare de mită etc.) de la obligațiile militare (în timp de război); persoană care a ajuns la o situație materială sau socială bună, prin mijloace dubioase. 3. S.f. Numele unui dans popular cu învârtituri; melodie după care se execută acest dans. 4. S.f. Prăjitură făcută dintr-o foaie subțire de aluat, umplută cu nuci, mere sau brânză. – V. învârti.

invartitor
ÎNVÂRTITÓR, -OÁRE, învârtitori, -oare, adj. Care (se) învârtește. – Învârti + suf. -tor.

invartitura
ÎNVÂRTITÚRĂ, învârtituri, s.f. 1. Faptul de a (se) învârti; mișcare în cerc, învârtire. ♦ (Pop.) Întorsătură, cotitură. 2. Fig. Manevră, șiretlic. – Învârti + suf. -tură.

invartosa
ÎNVÂRTOȘÁ, învârtoșez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) face vârtos, tare; a (se) întări, a (se) solidifica. ♦ (Pop.) A (se) face puternic, rezistent, voinic; a (se) fortifica. 2. Refl. Fig. A deveni neîndurat; a se împietri. – În + vârtos.

invartosare
ÎNVÂRTOȘÁRE, învârtoșări, s.f. Acțiunea de a (se) învârtoșa și rezultatul ei; întărire. – V. învârtoșa.

invartosat
ÎNVÂRTOȘÁT, -Ă, învârtoșați, -te, adj. 1. Care este sau a devenit vârtos; întărit, îngroșat. 2. Tare, rezistent. – V. învârtoșa.

invechi
ÎNVECHÍ, învechesc, vb. IV. Refl. A deveni vechi; a se uza, a se degrada. ♦ A deveni inactual, anacronic; a nu se mai folosi. ♦ (Despre vin) A se îmbunătăți cu trecerea timpului suferind un proces de maturizare, în urma căruia capătă buchet și însușiri gustative deosebite. – În + vechi.

invechire
ÎNVECHÍRE s.f. Acțiunea de a se învechi. – V. învechi.

invechit
ÎNVECHÍT, -Ă, învechiți, -te, adj. Care a devenit vechi; degradat, uzat. ♢ Expr. (A fi) învechit în rele = (a fi) deprins cu practicarea unor fapte sau obiceiuri rele; (a fi) înrăit. ♦ Ieșit din actualitate, anacronic, depășit, perimat; care nu se mai folosește. ♦ Care are concepții vechi, depășite. – V. învechi.

invecina
ÎNVECINÁ, învecinez, vb. I. Refl. recipr. A fi vecin cu cineva sau cu ceva; a fi alături de cineva sau de ceva, a avea hotar comun. – În + vecin.

invecinare
ÎNVECINÁRE s.f. (Rar) Faptul de a se învecina; vecinătate. – V. învecina.

invecinat
ÎNVECINÁT, -Ă, învecinați, -te, adj. Care se învecinează cu cineva sau cu ceva; vecin. – V. învecina.

invecinici
ÎNVECINICÍ vb. IV. v. înveșnici.

invedera
ÎNVEDERÁ, învederez, vb. I. Tranz. și refl. (Livr.) A (se) face vizibil, clar, evident. ♦ Tranz. (Rar) A prezenta, a face cunoscut. – În + vedere.

invederat
ÎNVEDERÁT, -Ă, învederați, -te, adj. (Și adverbial) Care se poate vedea sau înțelege bine; vizibil, evident. – V. învedera.

inveli
ÎNVELÍ, învelesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu ceva, a (se) înfășura în ceva. ♦ Tranz. A acoperi scoarțele unei cărți sau ale unui caiet cu hârtie, cu material plastic etc.; a îmbrăca. ♦ Tranz. A acoperi o casă cu țigle, cu tablă etc. ♦ Tranz. A acoperi focul (sau jarul etc.) cu pământ sau cu cenușă pentru a-l face să ardă mocnit. 2. Tranz. A înfășura urzeala pe sulul dinapoi al războiului. – Cf. sl. v a l i t i.

invelire
ÎNVELÍRE, înveliri, s.f. Acțiunea de a (se) înveli; învelit^1. – V. înveli.

invelis
ÎNVELÍȘ, învelișuri, s.n. 1. Obiect care servește la învelit; învelitoare. ♦ Scoarță, copertă, de carte. ♦ Învelitoare (de tablă, de țiglă etc.) de pe acoperișul unei case. 2. Stratul exterior al unui obiect, al unui organism etc. – Înveli + suf. -iș.

invelit
ÎNVELÍT^1 s.n. Faptul de a (se) înveli; învelire. – V. înveli.

ÎNVELÍT^2, -Ă înveliți, -te, adj. Înfășurat, acoperit. ♦ (Despre cărți, caiete) Care este cu scoarțele îmbrăcate în hârtie, cu învelitoare. ♦ (Despre case) Care este acoperit cu tablă, cu țiglă etc. – V. înveli.

invelitoare
ÎNVELITOÁRE, învelitori, s.f. Ceea ce servește la învelit; înveliș. ♦ (Pop.) Plapumă, cuvertură. ♦ Copertă; hârtie, material plastic etc. cu care se acoperă o carte. ♦ Țiglă, tablă etc. cu care se acoperă o clădire. ♦ (Pop.) Față de masă. [Pl. și: învelitoare] – Înveli + suf. -toare.

invenina
ÎNVENINÁ, înveninez, vb. I. 1. Tranz. A otrăvi (cu venin); a face ca ceva să devină otrăvitor. 2. Refl. și tranz. Fig. A deveni sau a face să devină neplăcut, greu de suportat; a (se) înrăi, a (se) înrăutăți. ♦ A (se) umple de supărare, de amărăciune, de ciudă, de invidie, de ură; a (se) înrăi. – Lat. invenenare.

inveninare
ÎNVENINÁRE, înveninări, s.f. Acțiunea de a (se) învenina și rezultatul ei; otrăvire. – V. învenina.

inveninat
ÎNVENINÁT, -Ă, înveninați, -te, adj. Care conține venin; purtător de venin, otrăvit 2. ♦ Fig. Plin de amărăciune, amărât; plin de ură și invidie, veninos. – V. învenina.

inverga
ÎNVERGÁ, învérg, vb. I. Tranz. (Mar.) A fixa pânza pe o vergă. – Din it. invergare.

invergare
ÎNVERGÁRE, învergări, s.f. Acțiunea de a înverga. – V. înverga.

inversuna
ÎNVERȘUNÁ, înverșunez, vb. I. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină necruțător, neînduplecat; a (se) îndârji. – Cf. magh. v e r s e n y „luptă”.

inversunare
ÎNVERȘUNÁRE, înverșunări, s.f. Acțiunea de a (se) înverșuna și rezultatul ei; îndârjire. – V. înverșuna.

inversunat
ÎNVERȘUNÁT, -Ă, înverșunați, -te, adj. Îndârjit, necruțător, neînduplecat; aprig. – V. înverșuna.

inverzi
ÎNVERZÍ, înverzesc, vb. IV. 1. Tranz. A colora în verde; a păta, a murdări cu verde. 2. Intranz. și refl. A deveni, a se face verde. ♦ Intranz. (Despre arbori; la pers. 3) A înfrunzi; (despre natură sau locuri din natură) a se acoperi cu verdeață. ♦ Fig. (Despre oameni) A deveni foarte palid de frică, de furie sau de mânie. – În + verde.

inverzire
ÎNVERZÍRE s.f. Faptul de a (se) înverzi. – V. înverzi.

inverzit
ÎNVERZÍT, -Ă, înverziți, -te, adj. (Despre copaci, frunze etc.) Care a devenit verde; (despre locuri, câmpuri etc.) acoperit cu verdeață. – V. înverzi.

inverzitor
ÎNVERZITÓR, -OÁRE, înverzitori, -oare, adj. (Rar) Care înverzește. – Înverzi + suf. -tor.

inveseli
ÎNVESELÍ, înveselesc, vb. IV. Refl. și tranz. A deveni sau a face să fie vesel, voios, bine dispus. ♦ Tranz. Fig. A face să fie mai puțin mohorât, întunecat, monoton; a însenina, a deschide, a lumina. – În + vesel.

inveselire
ÎNVESELÍRE, înveseliri, s.f. Acțiunea de a (se) înveseli și rezultatul ei; veselie, bună dispoziție. – V. înveseli.

inveselit
ÎNVESELÍT, -Ă, înveseliți, -te, adj. Care a devenit vesel, bine dispus. – V. înveseli.

inveselitor
ÎNVESELITÓR, -OÁRE, înveselitori, -oare, adj. Care înveselește, care produce veselie, bună dispoziție. – Înveseli + suf. -tor.

invesmanta
ÎNVESMÂNTÁ vb. I. v. înveșmânta.

invesmantare
ÎNVESMÂNTÁRE s.f. v. înveșmântare.

invesmantat
ÎNVESMÂNTÁT, -Ă, adj. v. înveșmântat.

investi
ÎNVESTÍ, învestesc, vb. IV. Tranz. A acorda cuiva în mod oficial un drept, o autoritate, o demnitate, o atribuție: (în evul mediu) a da cuiva învestitura. – Din fr. investir, lat. investire.

investire
ÎNVESTÍRE, învestiri, s.f. Acțiunea de a învesti; împuternicire dată cuiva spre a exercita un drept, o autoritate, o atribuție etc.; confirmare într-o demnitate. – V. învesti.

investit
ÎNVESTÍT, -Ă, învestiți, -te, adj. Care a primit oficial un drept, o autoritate, o demnitate, o atribuție. – V. învesti.

investitura
ÎNVESTITÚRĂ, învestituri, s.f. Act prin care cineva este învestit cu o demnitate. ♦ (În societatea medievală) Ceremonie solemnă prin care o persoană era învestită cu o demnitate, cu un drept etc. de către seniorul său. – Învesti + suf. -tură (după fr. investiture).

investmanta
ÎNVESTMÂNTÁ vb. I. v. înveșmânta.

investmantare
ÎNVESTMÂNTÁRE s.f. v. înveșmântare.

investmantat
ÎNVESTMÂNTÁT, -Ă adj. v. înveșmântat.

invesmanta
ÎNVEȘMÂNTÁ, înveșmấnt, vb. I. Tranz. A îmbrăca pe cineva, a pune cuiva un veșmânt (cu pompă, în vederea unei solemnități, a unui ritual etc.). ♢ Refl. S-a înveșmântat în grabă. [Prez. ind. și: înveșmântez. – Var.: învesmântá, învestmântá vb. I] – În + veșmânt.

invesmantare
ÎNVEȘMÂNTÁRE, înveșmântări, s.f. Acțiunea de a (se) înveșmânta; îmbrăcare. ♦ (Rar) Îmbrăcăminte. [Var.: învesmântáre, învestmântáre s.f.] – V. înveșmânta.

invesmantat
ÎNVEȘMÂNTÁT, -Ă, înveșmântați, -te, adj. Îmbrăcat^2 (cu solemnitate). [Var.: învesmântát, -ă, învestmântát, -ă adj.] – V. înveșmânta.

invesnici
ÎNVEȘNICÍ, înveșnicesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A face ca ceva să devină veșnic, să dureze nelimitat; a eterniza, a perpetua. [Var.: învecinicí vb. I] – În + veșnic.

investe
ÎNVÉȘTE, învésc, vb. III. Tranz. și refl. (Înv. și reg.) A (se) îmbrăca. [Perf. s. învăscui, part. învăscut. – Var.: înveștí vb. IV] – Lat. investire.

inveterat
ÎNVETERÁT, -Ă adj. v. inveterat.

invia
ÎNVIÁ, învíi, vb. I. Intranz. și tranz. 1. A reveni sau a readuce la viață. ♦ Fig. A reveni sau a face să revină în minte, a (se) trezi în amintire. ♦ Intranz. (Despre vegetație) A renaște după sfârșitul iernii, a începe să se dezvolte din nou. 2. Fig. A da sau a căpăta putere, vlagă, a (se) umple de viață; a (se) înviora, a (se) anima. [Pr.: -vi-a-. – Prez. ind. și: înviez] – În + viu.

inviere
ÎNVIÉRE s.f. Acțiunea de a învia. ♦ Sărbătoarea creștină de Paște; noaptea care precedă această sărbătoare. [Pr.: -vi-e-] – V. învia.

invietor
ÎNVIETÓR, -OÁRE, învietori, -oare, adj. (Rar) Care dă viață, energie, care face să renască, care regenerează; înviorător. [Pr.: -vi-e-] – Învia + suf. -ător.

invifora
ÎNVIFORÁ, pers. 3 înviforează, vb. I. (Pop.) 1. Intranz. (Despre vifor) A bate cu putere; a vifori. ♦ Tranz. A-l bate pe cineva viforul. 2. Tranz. Fig. A tulbura, a zbuciuma, a răscoli; a îndârji. [Var.: (reg.) înviforí vb. IV] – În + vifor.

inviforat
ÎNVIFORÁT, -Ă, înviforați, -te, adj. (Pop.) 1. Bătut, cuprins de vifor; p. ext. furtunos, înverșunat ca viforul; năvalnic, vijelios. 2. Fig. Tulburat, zbuciumat. [Var.: înviforít, -ă ad j.] – V. învifora.

invifori
ÎNVIFORÍ vb. IV. v. învifora.

inviforit
ÎNVIFORÍT, -Ă adj. v. înviforat.

invigora
ÎNVIGORÁ, învigorez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face viguros; a (se) însănătoși. – În + vigoare.

invigorare
ÎNVIGORÁRE, învigorări, s.f. Faptul de a (se) învigora. – V. învigora.

invigorat
ÎNVIGORÁT, -Ă, învigorați, -te, adj. Înzdrăvenit, întărit. – V. învigora.

invineti
ÎNVINEȚÍ, învinețesc, vb. IV. Refl. și intranz. A deveni, a se face vânăt (de frig, de mânie etc.) ♦ Tranz. A face cuiva vânătăi, lovindu-l. – În + vânăt.

invinetire
ÎNVINEȚÍRE, învinețiri, s.f. Acțiunea de a (se) învineți și rezultatul ei. – V. învineți.

invinetit
ÎNVINEȚÍT, -Ă, învinețiți, -te, adj. Care a devenit vânăt. – V. învineți.

invingator
ÎNVINGĂTÓR, -OÁRE, învingători, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care a învins; biruitor, câștigător. – Înving (prez. ind. al lui învinge) + suf. -ător.

invinge
ÎNVÍNGE, învíng, vb. III. Tranz. 1. A înfrânge, a bate pe inamic, pe adversar (în război), a triumfa, a doborî. 2. A stăpâni, a înfrâna, a domina (o dorință, o pasiune, o slăbiciune etc.). ♦ (Subiectul este o necesitate, o dorință, un sentiment etc.) A doborî, a birui, a copleși; p. ext. a duce până la capăt. – În + vince (înv. „a învinge” < lat.).

invingere
ÎNVÍNGERE, învingeri, s.f. Acțiunea de a învinge și rezultatul ei. – V. învinge.

invinovati
ÎNVINOVĂȚÍ, învinovățesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) considera sau a (se) declara vinovat; a (se) învinui, a (se) acuza. – În + vinovat.

invinovatire
ÎNVINOVĂȚÍRE, învinovățiri, s.f. Acțiunea de a (se) învinovăți și rezultatul ei; învinuire, acuzare. – V. învinovăți.

invins
ÎNVÍNS, -Ă, învinși, -se, adj. (Adesea substantivat) Biruit, înfrânt; p. ext. supus. – V. învinge.

invinui
ÎNVINUÍ, învinuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) considera vinovat; a (se) învinovăți; a (se) acuza. ♦ Tranz. Spec. A acuza pe cineva în fața unei instanțe judecătorești; a inculpa. – În + vină + suf. -ui.

invinuire
ÎNVINUÍRE, învinuiri, s.f. Acțiunea de a (se) învinui și rezultatul ei; învinovățire, acuzare, acuzație, inculpare. ♦ Vină; culpă. – V. învinui.

invinuit
ÎNVINUÍT, -Ă, învinuiți, -te, adj. Care este sau a fost învinuit. ♦ (Substantivat) Persoană aflată sub urmărire penală; acuzat, inculpat, pârât. – V. învinui.

inviora
ÎNVIORÁ, înviorez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face (mai) vioi; a (se) trezi din amorțeală; a (se) dezmorți, a reveni sau a face să-și revină în simțiri; p. ext. a (se) însufleți, a (se) înveseli; a (se) îmbărbăta. [Pr.: -vi-o-] – Et. nec.

inviorare
ÎNVIORÁRE, înviorări, s.f. Acțiunea de a (se) înviora și rezultatul ei; dezmorțire, însuflețire. [Pr.: -vi-o-] – V. înviora.

inviorat
ÎNVIORÁT, -Ă, înviorați, -te, adj. Care a devenit vioi; însuflețit, îmbărbătat. [Pr.: -vi-o-] – V. înviora.

inviorator
ÎNVIORĂTÓR, -OÁRE, înviorători, -oare, adj. Care înviorează, care însuflețește; care îmbărbătează. [Pr.: -vi-o-] – Înviora + suf. -ător.

inviosa
ÎNVIOȘÁ, învioșez, vb. I. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) înviora. [Pr.: -vi-o-] – Cf. v i u.

inviosare
ÎNVIOȘÁRE, învioșări, s.f. (Reg.) Acțiunea de a (se) învioșa; înviorare. [Pr.: -vi-o-] – V. învioșa.

inviosat
ÎNVIOȘÁT, -Ă, învioșați, -te, adj. (Reg.) Înviorat. [Pr.: -vi-o-] – V. învioșa.

invoi
ÎNVOÍ, învoiesc, vb. IV. 1. Refl. recipr. A ajunge la o înțelegere, a cădea de acord, a se înțelege cu cineva. ♦ Refl. (Pop.) A se angaja, a se tocmi. 2. Refl. A se declara de acord cu ceva, a consimți la ceva. 3. Refl. recipr. (Pop.) A trăi în bună înțelegere cu cineva, a se înțelege, a se împăca. 4. Tranz. A acorda cuiva ceea ce cere; a permite, a îngădui. ♦ A permite cuiva să lipsească (pentru scurt timp) de la serviciu, de la școală, de la cazarmă etc. – În + voie.

invoiala
ÎNVOIÁLĂ, învoieli, s.f. 1. Înțelegere, convenție, aranjament, acord. 2. Târg, tocmeală; p. ext. angajare. ♢ Învoială agricolă = tocmeală agricolă. 3. Permisie, îngăduire. – Învoi + suf. -eală.

invoinici
ÎNVOINICÍ, învoinicesc, vb. IV. Refl. (Rar) A deveni voinic, a se înzdrăveni. – În + voinic.

invoire
ÎNVOÍRE, învoiri, s.f. Acțiunea de a (se) învoi și rezultatul ei. ♦ Permisie acordată cuiva. – V. învoi.

invoit
ÎNVOÍT, -Ă, învoiți, -te, adj. (Rar) Care s-a stabilit în urma unei înțelegeri; convențional. – V. învoi.

involbura
ÎNVOLBURÁ, învólbur, vb. I. 1. Tranz. și refl. (La pers. 3, despre ape, furtuni etc.) A (se) mișca în vârtejuri; a (se) învârteji. 2. Tranz. Fig. (Rar) A învălui, a cuprinde, a împresura. [Prez. ind. și: învolburez] – În + volbură.

involburare
ÎNVOLBURÁRE, învolburări, s.f. Acțiunea de a (se) învolbura; rotire, mișcare în vârtej. – V. învolbura.

involburat
ÎNVOLBURÁT, -Ă, învolburați, -te, adj. Care se mișcă în vârtej, învârtit, prins în vârtej; p. ext. agitat, tulburat. – V. învolbura.

involt
ÎNVÓLT, ÎNVOÁLTĂ, învolți, învoalte, adj. 1. (Despre flori) Cu petale multe și dese; bătut^2, înfoiat, bogat. ♦ (Despre păr, pene, coamă) Des, îmbelșugat, bogat. 2. Rotunjit, plin, umflat, înfoiat. [Var.: (înv.) învóltă adj.] – Lat. *invol(u)tus (< involvere).

involta
ÎNVOLTÁ, învoltez, vb. I. 1. Intranz. și refl. (Despre flori) A se deschide învolt, a înflori bogat. ♦ Refl. (Despre părul capului etc.) A se revărsa bogat, îmbelșugat. 2. Refl. Fig. (Despre manifestările oamenilor) A crește în intensitate. – Din învolt.

involta
ÎNVÓLTĂ adj. v. învolt.

invrajbi
ÎNVRĂJBÍ, învrăjbesc, vb. IV. 1. Refl. recipr. A intra în vrajbă cu cineva, a se dușmăni cu cineva, a se învrăjmăși. ♦ Tranz. A semăna vrajbă, a face să se dușmănească, a învrăjmăși. 2. Tranz. și refl. A (se) înfuria, a (se) mânia, a (se) întărâta. – În + vrajbă.

invrajbire
ÎNVRĂJBÍRE, învrăjbiri, s.f. Acțiunea de a (se) învrăjbi și rezultatul ei; dușmănie, vrajbă. – V. învrăjbi.

invrajbit
ÎNVRĂJBÍT, -Ă, învrăjbiți, -te, adj. Care este în vrajbă, certat cu cineva; înfuriat, mâniat, întărâtat. – V. învrăjbi.

invrajbitor
ÎNVRĂJBITÓR, -OÁRE, învrăjbitori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care seamănă vrajbă, dușmănie, care ațâță la ură. – Învrăjbi + suf. -tor.

invrajmasi
ÎNVRĂJMĂȘÍ, învrăjmășesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. (Înv.) A (se) învrăjbi. – În + vrăjmaș.

invrasta
ÎNVRÂSTÁ vb. I. v. învârsta.

invrastare
ÎNVRÂSTÁRE s.f. v. învârstare.

invrastat
ÎNVRÂSTÁT, -Ă adj. v. învârstat.

invrednici
ÎNVREDNICÍ, învrednicesc, vb. IV. Refl. 1. A se dovedi vrednic să înfăptuiască ceva, să ajungă la ceva; a fi capabil, a reuși. 2. A avea norocul, cinstea să..., a avea parte de... ♦ Tranz. (Rar) A acorda favoarea, norocul de a... 3. A găsi de cuviință; a binevoi, a catadicsi. – În + vrednic.

inzapezi
ÎNZĂPEZÍ, înzăpezesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu zăpadă; a deveni sau a face să devină impracticabil din cauza zăpezii; a (se) troieni, a (se) întroieni. ♦ (Despre vehicule; p. ext. despre călători) A (se) imobiliza, a (se) înfunda în zăpadă. – În + zăpadă.

inzapezire
ÎNZĂPEZÍRE s.f. Acțiunea de a (se) înzăpezi și rezultatul ei; troienire, întroienire. – V. înzăpezi.

inzapezit
ÎNZĂPEZÍT, -Ă, înzăpeziți, adj. (Despre drumuri sau locuri) Care este acoperit cu zăpadă; care a devenit impracticabil din cauza zăpezii; troienit, întroienit. ♦ (Despre vehicule; p. ext. despre călători) Care este imobilizat, înfundat, blocat în zăpadă. – V. înzăpezi.

inzauat
ÎNZĂUÁT, -Ă, înzăuați, -te, adj. (Înv.) Îmbrăcat în zale, cu platoșă. [Pr.: -ză-uat. – Var.: înzeuát, -ă adj.] – În + za + suf. -al.

inzavorare
ÎNZĂVORẤRE, înzăvorâri, s.f. (Tehn.) Acțiunea de a înzăvorî. – V. înzăvorî.

inzavorat
ÎNZĂVORẤT, -Ă, înzăvorâți, -te, adj. (Tehn.; despre piese) Care este împiedicat să se miște printr-un mecanism de închidere. – V. înzăvorî.

inzavori
ÎNZĂVORÎ, înzăvorăsc, vb. IV. Tranz. (Tehn.) A împiedica intenționat mișcarea unei piese față de alta cu ajutorul unor mecanisme de închidere. – În + zăvor.

inzdraveni
ÎNZDRĂVENÍ, înzdrăvenesc, vb. IV. Refl. A se însănătoși (după o boală), a deveni (iarăși) puternic, zdravăn; a se întrema, a se întări, a se învoinici. ♢ Tranz. Tratamentul l-a înzdrăvenit. – În + zdravăn.

inzdravenire
ÎNZDRĂVENÍRE s.f. Acțiunea de a (se) înzdrăveni; însănătoșire, întremare, întărire. – V. înzdrăveni.

inzdravenit
ÎNZDRĂVENÍT, -Ă, înzdrăveniți, -te, adj. Însănătoșit; întremat, întărit. – V. înzdrăveni.

inzeci
ÎNZECÍ, înzecesc, vb. IV. Tranz. și refl. A face sau a deveni de zece ori mai mare, p. ext. a (se) mări mult. – În + zece.

inzecire
ÎNZECÍRE s.f. Acțiunea de a (se) înzeci. – V. înzeci.

inzecit
ÎNZECÍT, -Ă, înzeciți, -te, adj. De zece ori mai mare, mai mult; p. ext. mult mai mult, mult mai mare. – V. înzeci.

inzestra
ÎNZESTRÁ, înzestrez, vb. I. Tranz. 1. A da zestre unei fete (când se mărită). ♦ A acorda cuiva un bun, o sursă de venituri etc. 2. A prevedea cu cele necesare o întreprindere, o instituție etc.; a dota. 3. Fig. A dota pe cineva cu calități morale, fizice etc. – În + zestre.

inzestrare
ÎNZESTRÁRE, înzestrări, s.f. Acțiunea de a înzestra și rezultatul ei. ♦ Fig. Sumă de calități; capacitate, talent. – V. înzestra.

inzestrat
ÎNZESTRÁT, -Ă, înzestrați, -te, adj. Prevăzut cu cele necesare. ♦ Fig. Dotat cu calități deosebite, talentat. – V. înzestra.

inzeuat
ÎNZEUÁT, -Ă adj. v. înzăuat.

inzidi
ÎNZIDÍ, înzidesc, vb. IV. Tranz. A fixa o piesă, un element de construcție într-un masiv de zidărie. – În + zid.

inzidire
ÎNZIDÍRE, înzidiri, s.f. Acțiunea de a înzidi. – V. înzidi.

inzidit
ÎNZIDÍT, -Ă, înzidiți, -te, adj. Fixat într-un masiv de zidărie. – V. înzidi.

inzili
ÎNZILÍ, înzilesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz. A face să trăiască mult. 2. Refl. A-și ține zilele cu greu, a o duce de azi pe mâine. – În + zile (pl. lui zi).

inzorzona
ÎNZORZONÁ, înzorzonez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) împodobi peste măsură și fără gust, a(-și) pune zorzoane; a (se) împopoțona. – În + zorzoane.

inzorzonare
ÎNZORZONÁRE, înzorzonări, s.f. Acțiunea de a (se) înzorzona și rezultatul ei; împopoțonare. – V. înzorzona.

inzorzonat
ÎNZORZONÁT, -Ă, înzorzonați, -te, adj. Împodobit peste măsură și fără gust; împopoțonat. – V. înzorzona.

ira
ÎRA interj. (Pop.; rostit cu î prelungit) Exclamație care exprimă mirare, uimire, ciudă etc. [Var.: ắra interj.] – Onomatopee.

iracan
ÎRACÁN s.m. v. sărăcan.

j
J s.m. invar. A treisprezecea literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (consoană fricativă prepalatală sonoră (4)). [Pr.: je].

jab
JAB, jaburi, s.n. Lovitură repetată la box, plasată în regiunea nasului, prin care se urmărește agasarea și dezorientarea adversarului. [Pr.: geb]. – Din engl. jab.

jabiru
JABIRÚ, jabiruri, s.n. Pasăre din regiunile calde, asemănătoare cu barza. – Din fr. jabiru.

jabou
JABÓU, jabouri, s.n. Accesoriu de îmbrăcăminte (astăzi femeiască), care constă dintr-unul sau mai multe volane de dantelă, de mătase etc. fixate la baza gîtului unei bluze, al unei rochii etc. și care se etalează pe piept ca o cravată. – Din fr. jabot.

jabra
JÁBRĂ, jabre, s.f. v. javră.

jac
JAC^1, jacuri, s.n. 1. Dispozitiv, folosit mai ales în telefonia manuală, care permite, prin introducerea unei fișe, stabilirea unei legături între două linii. 2. Dispozitiv de interconectare electrică a unor magnetofoane și casetofoane. [Scris și: jack. – Pr. și: geac] – Din fr., engl. jack.

JAC^2, jacuri, s.n. v. jaf.

jacard
JACÁRD, jacarde, s.n. Dispozitiv special, montat la războaiele de țesut, care servește la obținerea unor țesături cu anumite desene complicate. ♢ Țesătură obținută cu ajutorul acestui dispozitiv. – Din fr. jacquard.

jacas
JACÁȘ, jacași, s.m. (Reg.) Om jefuitor, hrăpăreț. [Var.: jăcaș s.m.] – Jac^2 + suf. -aș.

jaca
JÁCĂ, jăci, s.f. (Reg.) Sac, traistă, săculeț de pânză rară, în care se pune (la scurs) cașul, urda sau brânza de vacă. – Din magh. zsák.

jacheta
JACHÉTĂ, jachete, s.f. Haină (tricotată) femeiască încheiată în față, care acoperă partea de sus a corpului și care se poartă peste bluză sau peste rochie. ♢ Haină bărbătească de ceremonii, croită pe talie, lungă până aproape de genunchi. – Din fr. jaquette.

jachetuta
JACHETÚȚĂ, jachetuțe, s.f. (Rar) Jachețică. – Jachetă + suf. -uță.

jachetica
JACHEȚÍCĂ, jachețele, s.f. Diminutiv al lui jachetă; jachetuță. – Jachetă + suf. -ică.

jack
JACK, jackuri, s.n. V. geac.

jacquerie
JACQUERÍE s.f. Răscoală țărănească antifeudală care a avut loc în provinciile din nordul și nord-vestul Franței la jumătatea sec. XIV. [Pr.: jacherie] – Cuv. fr.

jad
JAD, jaduri, s.n. Piatră semiprețioasă compusă din silicat natural de aluminiu, calciu și magneziu, de culoare albă-verzuie până la verde închis, cu luciu sticlos, folosită la confecționarea unor obiecte de artă. ♢ Obiect de artă făcut din această piatră. – Din fr. jade.

jadeit
JADEÍT, jadeite, s.n. Varietate de jad compusă din silicat natural de sodiu și aluminiu compact, verzui sau albicios, utilizată în arta decorativă. – Din fr. jadéite.

jaf
JAF, jafuri, s.n. 1. Furt săvârșit prin violență; jefuire, jecmăneală. ♢ Loc. vb. A face jaf = a jefui, a prăda. ♢ (Înv.; concr.) Lucruri jefuite, pradă. 2. (Fam.) Consum, cheltuială fără măsură, risipă; distrugere. ♢ Expr. Jaf în ciuperci! se spune pentru a arăta nepăsare față de o pagubă considerată neînsemnată. [Var.: (înv.) jac s.n.] – Din pol. žak.

jaguar
JAGUÁR, jaguari, s.m. Animal carnivor feroce din familia felidelor, cu blana galbenă roșcată și cu pete negre circulare, care trăiește în America Centrală și în America de Sud (Felis onca). [Pr.: -gu-ar] – Din fr. jaguar.

jainism
JAINÍSM s.n. Religie și școală filozofică indiană, opusă brahmanismului și sistemului de castă al acestuia, întemeiată în sec. VI a.Cr. [Pr.: ja-i-] – Din fr. jaïnisme.

jainist
JAINÍST, -Ă, jainiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al jainismului. [Pr.: ja-i-] – Din fr. jaïniste.

jais
JAIS s.n. Varietate de antracit, foarte dură, sticloasă, de culoare neagră, folosită la confecționarea unor mărgele. [Pr.: je] – Din fr. jais.

jalapa
JALÁPĂ s.f. Rășină extrasă din rădăcina plantei Exogonium purga, utilizată sub formă de pulbere în farmacie pentru proprietățile ei purgative. – Din fr. jalap, sp. jalapa.

jalba
JÁLBĂ, jalbe, s.f. (Pop.) Plângere, reclamație, făcută în scris. ♢ Expr. (Fam.) A umbla (sau a merge, a veni etc.) cu jalba în proțap = a cere insistent (și ostentativ) un drept sau o favoare. [Pl. și: jălbi – Var.: jálobă s.f.] – Din sl. žalĩba. Cf. bg. žalba.

jale
JÁLE^1 s.f. 1. Tristețe, mâhnire, durere adâncă; jelanie (2). ♢ Loc. adj. De jale = trist, jalnic, de plâns; plin de dor. ♢ Loc. adv. Cu jale = cu amărăciune, dureros, jalnic. 2. (Înv.) Doliu. [Var.: (reg.) jéle s.f.] – Din sl. žalĩ.

JÁLE^2 s.f. Nume dat mai multor plante din familia labiatelor (Salvia); spec. mic arbust cu tulpina semilemnoasă, aromată, cu frunze opuse, cu flori albastre, violete, galbene sau albe, cultivat ca plantă ornamentală și medicinală, salvie (Salvia officinalis). – Din magh. zsálya.

jales
JÁLEȘ, jaleși, s.m. 1. Gen de plante erbacee din familia labiatelor, cu frunze mari, opuse, dințate și cu florile viu colorate (Salvia); plantă care face parte din acest gen. 2. Plantă erbacee meliferă din familia labiatelor, cu frunze ovale și cu flori purpurii dispuse în spice (Stachys germanica). – Jale^2 + suf. -eș.

jalet
JÁLET, jalete, s.n. (Rar) Vaiet, bocet. – Jale^1 + suf. -et.

jalnic
JÁLNIC, -Ă, jalnici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Foarte trist, dureros ♢ Care provoacă milă; nenorocit; vrednic de compătimit; lamentabil, deplorabil. – Jale^1 + suf. -nic.

jaloba
JÁLOBĂ s.f. v. jalbă.

jalon
JALÓN, jaloane, s.n. 1. Bară lungă de lemn sau de metal, care servește la marcarea și la semnalizarea punctelor de pe teren în diverse lucrări topografice. 2. Fig. Element care marchează un punct sau o etapă în desfășurarea unei activități. – Din fr. jalon.

jalona
JALONÁ, jalonez, vb. I. Tranz. 1. A marca pe teren punctele unui traseu, ale unei alinieri etc. prin jaloane (1). 2. Fig. A indica punctele principale ale unei probleme sau etapele în desfășurarea unei activități, a da o direcție, a trasa în linii mari un plan. – Din fr. jalonner.

jalonare
JALONÁRE, jalonări, s.f. Acțiunea de a jalona și rezultatul ei; trasare. – V. jalona.

jaloner
JALONÉR, jaloneri, s.m. Persoană care face jalonări. – Din fr. jalonneur.

jaluzea
JALUZEÁ, jaluzele, s.f. (De obicei la pl.) Un fel de stor alcătuit din lamele subțiri de lemn, de aluminiu, de material plastic etc., așezate paralel și orizontal pe două chingi sau lănțișoare în așa fel încât, atunci când sunt trase în jos, să împiedice pătrunderea luminii în încăperi; persiană. – După fr. jalousie.

jaluzie
JALUZÍE s.f. (Franțuzism înv.) Gelozie. – Din fr. jalousie.

jamaican
JAMAICÁN, -Ă, jamaicani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană născută și crescută în Jamaica. 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din Jamaica. – Din fr. jamaïquain.

jamaica
JAMÁICĂ s.f. Varietate de rom. – Din fr. [rhum de la] Jamaïque.

jamba
JÁMBĂ, jambe, s.f. Fiecare dintre cele două picioare ale trenului de aterizare de care sunt prinse roțile avionului. – Din fr. jambe.

jambeta
JAMBÉTĂ, jambete, s.f. Mișcare a calului care constă în ridicarea la orizontală a unui picior dindărăt, calul stând pe loc. – Din fr. jambette.

jambiera
JAMBIÉRĂ, jambiere, s.f. Învelitoare de piele, de lână sau de postav, care acoperă și protejează piciorul de la gleznă până aproape de genunchi. [Pr.: -bi-e-] – Din fr. jambière.

jambon
JAMBÓN, jamboane, s.n. Produs alimentar obținut din pulpă de porc preparată prin sărare și afumare sau fierbere cu mijloace tehnice speciale; șuncă. – Din fr. jambon.

jandar
JANDÁR s.m. v. jandarm.

jandarm
JANDÁRM, jandarmi, s.m. Militar din corpul jandarmeriei. [Var.: (pop.) jandár s.m.] – Din fr. gendarme.

jandarmerie
JANDARMERÍE, jandarmerii, s.f. Poliție militară care are sarcina de a păzi și de a menține ordinea. – Din. fr. gendarmerie.

janghinos
JANGHINÓS, -OÁSĂ, janghinoși, -oase, adj. (Pop. și fam.) Murdar, neîngrijit; jerpelit. – Janghină (înv. „boală la cai”, et. nec.) + suf. -os.

janilie
JANÍLIE s.f. Fir gros de catifea, cu care se împodobesc hainele sau din care se confecționează unele obiecte. [Var.: jenílie s.f.] – După fr. chenille.

jansenism
JANSENÍSM s.n. Curent social-religios apărut în Olanda și în Franța la mijlocul sec. XVII, care exprima opoziția unei părți a burgheziei față de iezuitism, preluând concepția despre predestinare și propovăduind o morală austeră. – Din fr. jansénisme.

jansenist
JANSENÍST, -Ă, janseniști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține jansenismului, privitor la jansenism. 2. S.m. și f. Adept al jansenismului. – Din fr. janséniste.

janta
JÁNTĂ, jante, s.f. Partea exterioară periferică a unei roți de autovehicul, de bicicletă etc., construită astfel încât să permită montarea pe roată a unui pneu. ♢ Expr. A rămâne (sau a fi) pe jantă = a) a avea cauciucul dezumflat; b) (fam.) a rămâne fără bani, a fi lefter. [Var.: geántă s.f.] – Din fr. jante.

jant
JANȚ s.n. 1. Zer untos care se scurge la fabricarea cașcavalului, în urma opăririi cașului cu apă clocotită, constituind materia primă pentru obținerea untului de cașcaval. 2. Partea lichidă rămasă după coagularea laptelui. 3. Zara fiartă rămasă de la prepararea urdei. – Et. nec.

jap
JAP interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de o lovitură dată cu repeziciune; jnap. – Onomatopee.

japanolog
JAPANOLÓG, -Ă, japanologi, -ge, s.m. și f. Specialist în japanologie. [Var.: japonológ, -ă, s.m. și f.] – Din germ. Japanolog.

japanologie
JAPANOLOGÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu studiul culturii și civilizației japoneze. [Var.: japonologíe s.f.] – Din germ. Japanologie.

japa
JÁPĂ, jape, s.f. (Reg.) Nuia subțire și elastică. ♢ Bătaie dată cu o astfel de nuia. – Din jap.

japca
JÁPCĂ s.f. (În expr.) A lua cu japca = a lua cu forța și pe nedrept. – Din bg. žabka „laț, cursă”.

japon
JAPÓN s.n. Porțelan sau mătase fină din Japonia. – Din fr. japon.

japonez
JAPONÉZ, -Ă, japonezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Japoniei sau care este originară de acolo; nipon. 2. Adj. Care aparține Japoniei sau japonezilor (1), privitor la Japonia sau la japonezi; nipon. ♢ (Substantivat, f.) Limba vorbită de japonezi (1). – Din fr. japonais.

japonolog
JAPONOLÓG, -Ă s.m. și f. V. japanolog.

japonologie
JAPONOLOGÍE s.f. V. japanologie.

japsa
JÁPȘĂ, japșe, s.f. Depresiune de mică adâncime din bălțile sau din Delta Dunării, cu contur circular sau alungit, acoperită de apă numai în timpul revărsărilor, în care se dezvoltă o bogată vegetație de apă. ♢ (Pop.) Baltă mică. [Pl. și: jăpși] – Et. nec.

jar
JAR^1 s.n. Grămadă de cărbuni în stare de incandescență care ard fără flacără; jeratic, jărăgai (1), jeg (2), jariște. ♦ P. ext. Arșiță, dogoare. ♦ Fig. Fierbințeală, febră; suferință arzătoare. – Din sl. žarŭ.

JAR^2 s.n. Părul scurt de pe partea din față a capului și de pe extremitățile membrelor la ovine. – Din fr. jarre.

jarcalete
JARCALÉTE, jarcaleți, s.m. (Reg.) Vlăjgan, haimana. – Cf. j a r c ă.

jarca
JÁRCĂ, jărci, s.f. (Reg.) Piele de oaie (în stare proastă); p.ext. oaie bătrână și slabă. – Et. nec.

jarchila
JÁRCHILĂ, jarchile, s.f. (Reg.) Haină uzată; cojoc de piele proastă. – Jarcă + suf. -ilă.

jarchina
JÁRCHINĂ, jarchine, s.f. (Reg.) 1. Ciomag. 2. Bucată (de ceva). – Et. nec. Cf. jarcă.

jarda
JÁRDĂ, jarde, s.f. Os mort care se dezvoltă pe fața din afară a jaretului. – Din fr. jarde.

jardiniera
JARDINIÉRĂ, jardiniere, s.f. Etajeră de lemn, suport de metal etc. pe care se țin ghivece cu plante ornamentale; cutie în care se pune pământ pentru flori, așezată sub ferestre sau pe balcoane. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. jardinière.

jaret
JARÉT, jarete, s.n. Articulație a membrului posterior la animalele patrupede, situată între gambă și fluier. – Din fr. jarret.

jargon
JARGÓN, jargoane, s.n. 1. Limbaj specific anumitor categorii sociale, profesionale etc., care reflectă fie dorința celor ce-l vorbesc de a se distinge de masa mare a vorbitorilor, fie tendința de a folosi termeni specifici profesiunilor respective și care se caracterizează prin abundența cuvintelor și expresiilor pretențioase, de obicei împrumutate din alte limbi, sau a celor de îngustă specialitate. 2. (Înv., azi impr.) Dialect, grai. – Din fr. jargon.

jariste
JÁRIȘTE s.f. 1. (Înv.) Jar^1; foc; p.ext. vatră. 2. Loc pustiit de foc. ♦ Pădure arsă pe locul căreia se dezvoltă o nouă vegetație lemnoasă. – Jar^1 + suf. -iște.

jart
JART interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de o palmă dată cuiva. – Onomatopee.

jartea
JARTEÁ, jartele, s.f. (Pop.) Jartieră. [Var.: (reg.) jartélă s.f.] – Din fr. jarretelle.

jartela
JARTÉLĂ, s.f. v. jartea.

jartiera
JARTIÉRĂ, jartiere, s.f. Accesoriu de imbrăcăminte, confecționat dintr-o panglică de elastic care menține ciorapul întins pe picior; jartea, calțavetă. ♦ Fiecare dintre bucățile de elastic ale unui portjartier, prevăzute la un capăt cu un dispozitiv special pentru fixat ciorapii. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. jarretière.

jasp
JASP s.n. Rocă silicioasă compactă, variat colorată, alcătuită din calcedonie și compuși ai fierului, întrebuințată ca piatră semiprețioasă. – Din fr. jaspe.

javanez
JAVANÉZ, -Ă, javanezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Locuitor al insulei Java. 2. Adj. Care aparține Javei sau javanezilor (1), privitor la Java sau la javanezi. – Din fr. javanais.

javart
JAVÁRT s.n. Tumoare care constă în mortificarea unei părți din cartilajul copitei la cai și la boi. – Din fr. javart.

javel
JAVÉL s.n. (În sintagma) Apă de javel = soluție apoasă de hipoclorit de sodiu, folosită ca dezinfectant. – Din fr. [eau de] Javel.

javelina
JAVELÍNĂ, javeline, s.f. (Franțuzism înv.) Suliță lungă și subțire. – Din fr. javeline.

javeliza
JAVELIZÁ, javelizez, vb. I. Tranz. A supune (apa) procesului de javelizare. – Cf. fr. j a v e l e r.

javelizare
JAVELIZÁRE s.f. Procedeu de sterilizare a apei, prin tratare cu apă de javel, pentru a o face potabilă. – După fr. javellisation.

javra
JÁVRĂ, javre s.f. 1. Câine slab și prăpădit; jigodie, potaie, cotarlă; p. gener. (depr.) câine. 2. Epitet pentru un om lipsit de caracter. [Var.: (reg.) jábră s.f.] – Din Javarra (numele unei rase de câini fără păr).

jaz
JAZ, (2) jazuri, s.n. 1. Muzică ușoară (de dans), adesea cu caracter de improvizație, provenită din împletirea elementelor folclorice nord-americane (muzica populară a negrilor) cu muzica popoarelor europene, caracterizată printr-un ritm vioi, sincopat. 2. Orchestră formată de obicei din instrumente de suflat și de percuție care execută această muzică; jazband. [scris și: jazz] – Din fr., engl. jazz.

jazband
JÁZBAND, jazbanduri, s.n. Jaz (2). – Din fr., engl. jazz-band.

jazistic
JAZÍSTIC, -Ă, jazistici, -ce, adj. De jaz, privitor la jaz. [Scris și: jazzistic] – Jaz + suf. -istic.

jacas
JĂCÁȘ s.m. V. jacaș.

jachila
JẮCHILĂ s.f. (Reg.) Povară purtată de un animal sau de un om; bagaj. – Din germ. Säckel.

jacmaneala
JĂCMĂNEÁLĂ s.f. v. jecmăneală.

jacmani
JĂCMĂNÍ vb. IV. v. jecmăni.

jalbar
JĂLBÁR s.m. v. jelbar.

japcan
JĂPCÁN, jăpcani, s.m. (Rar) Om hrăpăreț, care jefuiește (2). – Japcă + suf. -an.

jaratec
JĂRÁTEC s.n. v. jăratic.

jaratic
JĂRÁTIC s.n. Jar^1. ♢ Loc. adj. De jeratic = care pare că arde; arzător. ♢ Expr. A sta (sau a ședea) ca pe jăratic = a fi extrem de nerăbdător și de neliniștit sau a fi foarte grăbit. [Var.: jărátec, jerátic, jerátec s.n.] – Din sl. žaratŭkŭ.

jaragai
JĂRĂGÁI, jărăgaiuri, s.n. (Pop.) 1. Jar^1. 2. Senzație de arsură pe gât și pe esofag; jeg (3). [Var.: (reg.) jeregái s.n.] – Et. nec.

jardie
JẮRDIE s.f. v. jordie.

jari
JĂRÍ, jăresc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A răscoli jarul^1 pentru a aprinde mai bine cărbunii; a jerui. – Din jar^1.

jarpan
JĂRPÁN, jărpani, s.m. (Reg.) 1. Cal slab; mârțoagă. 2. Fig. Termen de batjocură pentru oameni. – Formație onomatopeică.

jarui
JĂRUÍ vb. IV. Tranz. (Reg.) A răscoli jarul^1 pentru a aprinde mai bine cărbunii; a jări. [Var.: a jeruí vb. IV.] – Jar^1 + suf. -ui.

jder
JDER, jderi, s.m. Mic animal carnivor din familia mustelidelor, asemănător cu dihorul, cu blana prețioasă, de culoare brună închis (Martes martes). ♦ Blana acestui animal. – Cf. scr. z d e r o „mare mâncăcios”.

jeb
JEB, jeburi, s.n. (Reg.) Buzunar. – Din magh. zseb.

jecmaneala
JECMĂNEÁLĂ, jecmăneli, s.f. Acțiunea de a jecmăni și rezultatul ei; jaf, jefuire. [Var.: (înv. și reg.) jăcmăneálă s.f.] – Jecmăni + suf. -eală.

jecmani
JECMĂNÍ, jecmănesc vb. IV. tranz. A jefui (2). [Var.: jăcmăní]. – Din jăcmán (înv. și reg. „jaf mare” < magh.).

jecui
JECUÍ vb. IV. v. jefui.

jecuire
JECUÍRE s.f. v. jefuire.

jeep
JEEP, jeepuri, s.n. Tip de mașină mică (de campanie). [pr.: gip]. – Din fr. jeep.

jefui
JEFUÍ, jefuiesc, vb. IV. tranz. 1. A fura bani sau obiecte în cantități mari (făcând uz de violență); a săvârși un jaf (1), a prăda. 2. A stoarce pe cineva de bani sau de alte bunuri materiale prin forță sau prin înșelăciune; a jecmăni. [Var.: (înv.) jecuí vb. IV]. – Jaf + suf. -ui.

jefuire
JEFUÍRE, jefuiri, s.f. Acțiunea de a jefui și rezultatul ei.. [Var.: (înv.) jecuíre s.f.]. – V. jefui.

jefuitor
JEFUITÓR, -OARE, jefuitori, -oare, adj., s.m și f. (Persoană) care săvârșește un jaf (1); persoană care jefuiește. [Pr.: -fu-i-]. – Jefui + suf. -tor.

jeg
JEG, jeguri, s.n. 1. Strat de murdărie pe pielea omului sau a animalelor sau pe îmbrăcăminte; jip^1; lip. 2. (Reg.) Jar^1. 3. (Reg.) Senzație de arsură pe gât și pe esofag; jărăgai (2). – Din bg. žeg.

jegos
JEGÓS, -OÁSĂ, jegoși, -oase adj. Plin de jeg (1); murdar. – Jeg + suf. -os.

jejun
JEJÚN, jejunuri, s.n. Parte a intestinului subțire cuprinsă între duoden și ileon. – Din fr. jéjunum, lat. jejunum.

jejunal
JEJUNÁL, -Ă, jejunali, -e, adj. (Anat.) Al jejunului. – Din fr. jéjunal.

jejunita
JEJUNÍTĂ s.f. med. Inflamație a jejunului, manifestată prin dureri abdominale, tulburări digestive etc. – Jejun + suf. -ită.

jejunostomie
JEJUNOSTOMÍE, jejunostomii, s.f. (Med.) Deschidere operatorie a unei anse jejunale la piele. – Din fr. jéjunostomie.

jelanie
JELÁNIE, jelanii s.f. 1. Plângere, tânguire, jeluire. ♦ Cântec trist. 2. Jale^1 (1), durere adâncă. 3. Doliu, durere mare. – Din sl. želanije.

jelbar
JELBÁR, jelbari, s.m. (Înv.) Persoană care se ocupa cu scrisul jalbelor. – Jalbă + suf. -ar.

jele
JÉLE s.f. v. jale^1.

jeler
JELÉR, jeleri s.m. Nume dat în evul mediu țăranilor fără pământ sau cu pământ puțin din Transilvania, care munceau pe moșiile nobililor, dar care nu aveau regimul juridic al iobagilor. – Din magh. zsellér.

jeleu
JELÉU, jeleuri s.n. 1. Peltea. 2. Preparat de cofetărie sub formă de gel, obținut din jeleu (1) amestecat cu sucuri de fructe și acoperit cu un strat de zahăr tos. – Din fr. gelée.

jeli
JELÍ, jelesc vb. IV. 1. Refl. A se plânge, a se văita; a se tângui, a se căina, a se jelui (1). 2. Tranz. și intranz. A boci un mort. 3. Tranz. A deplânge, a compătimi; a regreta. – Din sl. žaliti.

jelire
JELÍRE s.f. Acțiunea de a (se) jeli; plângere, tânguire. – V. jeli.

jelit
JELÍT^1 s.n. Faptul de a (se) jeli. – V. jeli.

JELÍT^2, -Ă, jeliți, -te, adj. Deplâns, compătimit; întristat, trist. – V. jeli.

jelitor
JELITÓR, -OÁRE, jelitori, -oare adj. Care (se) jelește; care inspiră jale; jalnic. – Jeli + suf. -tor.

jelt
JELȚ s.n. v. jeț.

jelturel
JELȚURÉL, jelțurele, s.n. (Pop.) Diminutiv al lui jelț. – Jelț + suf. -urel.

jelui
JELUÍ, jeluiésc (jélui), vb. IV. 1. Refl. (adesea fig.) A se jeli (1). ♦ Refl. și tranz. A cere dreptate, a adresa o plângere (cuiva); a se plânge (la...). 2. Tranz. A deplânge, a compătimi, a jeli (3). – Din sl. žalovati.

jeluiala
JELUIÁLĂ, jeluieli, s.f. Jeluire. [Pr.: -lu-ia-] – Jelui + suf. -eală.

jeluire
JELUÍRE, jeluiri, s.f. Acțiunea de a (se) jelui și rezultatul ei; plângere, tânguire, jeluială. ♦ (Concr.) Reclamație, jalbă. – V. jelui.

jeluit
JELUÍT, -Ă, jeluiți, -te, adj. (Pop.) Cuprins de jale^1, plin de jale^1; îndurerat, întristat, trist, jelit^2. – V. jelui.

jeluitor
JELUITÓR, -OÁRE, jeluitori, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care se jeluiește (1); tânguitor. ♦ (Substantivat, f.; rar) Bocitoare. 2. S.m. și f. (Înv) Persoană care prezintă o jalbă; reclamant, petiționar. [Pr.: -lu-i-] – Jelui + suf. -tor.

jena
JENÁ, jenez, vb. I. 1. Tranz. (Despre obiecte de îmbrăcăminte sau încălțăminte) A strânge, a apăsa, a roade, a supăra. ♦ Fig. A stânjeni, a deranja, a incomoda. 2. Refl. A avea un sentiment de reținere față de ceva; a se rușina, a se sfii. – Din fr. gêner.

jenant
JENÁNT, -Ă, jenanți, -te, adj. Care provoacă, jenă; supărător, neplăcut; penibil. – Din fr. gênant.

jenat
JENÁT, -Ă, jenați, -te, adj. Stânjenit, stingherit; încurcat^2; penibil, rușinat. ♦ (Rar) Care dovedește jenă. – V. jena. Cf. fr. g ê n é.

jena
JÉNĂ s.f. 1. Sentiment de sfială de care este cuprins cineva când se află într-o situație penibilă; stinghereală. ♦ Situație grea, neplăcută; încurcătură, strâmtoare. ♢ Jenă financiară = lipsă de bani. 2. Senzație supărătoare, durere organică ușoară; sâcâială. – Din fr. gêne.

jenilie
JENÍLIE s.f. v. janilie.

jep
JEP, jepi, s.m. Arbust din familia pinului, cu tulpini ramificate flexibile, adesea culcate la pământ, cu frunze în formă de ace, răspândit în regiunea alpină sub formă de tufișuri; jneapăn (1) (Pinus mugo) – Et. nec.

jeratec
JERÁTEC s.n. v. jăratic.

jeratic
JERÁTIC s.n. v. jăratic.

jerba
JÉRBĂ, jerbe, s.f. 1. Buchet mare de flori, așezate în așa fel încât să aibă fața orientată în aceeași parte. 2. (Fiz.; în sintagma) Jerbă nucleară = fascicul de urme ale particulelor provenite din dezintegrarea unui nucleu atomic în nenumărate fragmente, ca urmare a ciocnirii sale de o particulă cosmică cu energia foarte mare. – Din fr. gerbe.

jeregai
JEREGÁI s.n. v. jărăgai.

jerpeli
JERPELÍ, jerpelesc, vb. IV. Refl (Despre îmbrăcăminte, cărți etc.) A se învechi și a se rupe; a se uza; a se zdrențui. ♦ Tranz. A purta rău; a degrada, a strica. – Et. nec.

jerpelire
JERPELÍRE s.f. Acțiunea de a (se) jerpeli și rezultatul ei. – V. jerpeli.

jerpelit
JERPELÍT, -Ă, jerpeliți, -te, adj. (Despre îmbrăcăminte, cărți etc.) Învechit și rupt^2, uzat; degradat, zdrențuit, jigărit. ♦ (Despre oameni) Zdrențăros. – V. jerpeli.

jerse
JERSÉ s.n. v. jerseu.

jerseu
JERSÉU, jerseuri (jersee), s.n. 1. Obiect de îmbrăcăminte tricotat sau împletit, din lână, din bumbac etc., de obicei cu mâneci lungi și deschis în față, care acoperă partea de sus a corpului. 2. Țesătură elastică tricotată, de lână, de bumbac, de mătase etc., din care se fac obiecte de îmbrăcăminte; tricot. – Din fr. jersey.

jertfa
JÉRTFĂ, jertfe, s.f. 1. (În unele ritualuri religioase) Ceea ce se aducea ca dar divinității (mai ales vietăți sacrificate pe altar); ofrandă. ♦ Fig. Victimă. ♢ Expr. A cădea jertfă = a fi sacrificat; a muri. 2. Sacrificiu, jertfire. 3. (Pop.) Prisos, belșug (de bucate, vin etc.) Din sl. žrŭtyva.

jertfelnic
JERTFÉLNIC, jertfelnice, s.n. (Înv.) Loc destinat aducerii jertfelor; (în biserica creștină) masa din altar. – Din sl. žrŭtvŭnikŭ.

jertfi
JERTFÍ, jertfesc, vb. IV. 1. Tranz. A aduce (o) jertfă (1). 2. Tranz. și refl. A (se) sacrifica. ♦ Tranz. (Rar) A omorî. – Din jertfă.

jertfire
JERTFÍRE s.f. Acțiunea de a (se) jertfi. – V. jertfi.

jerui
JERUÍ vb. IV. v. jărui.

jet
JET^1, jeturi, s.n. Curent de lichid sau de gaz care țâșnește cu presiune printr-un orificiu. – Din fr., eng. jet.

JET^2, jeturi, s.n. Avion cu reacție. [Pr.: get] – Din engl. jet [plane].

jetela
JETÉLĂ, jetele, s.f. Dig care se construiește la intrarea într-un port maritim sau la gura unui fluviu care se varsă într-o mare fără maree, pentru a evita înnisiparea sau pentru a ușura transportul aluviunilor. – Cf. fr. j e t é e.

jeteu
JETÉU, jeteuri, s.n. (În tricotaj) Ochi^1 (II, 4) obținut prin înfășurarea firului o singură dată pe andrea, apucându-l din față spre spate. – Din fr. jeté.

jeton
JETÓN, jetoane, s.n. 1. Fisă. 2. Sumă plătită membrilor unui consiliu de administrație al unei întreprinderi pentru fiecare ședință la care iau parte. – Din fr. jeton.

jet
JEȚ, jețuri, s.n. Scaun înalt cu spetează și brațe. [Var.: (înv. și reg.) jelț, jilț s.n.] – Din germ. Sitz.

jgheab
JGHEAB, jgheaburi, s.n. 1. Conductă sau canal deschis în partea superioară, făcut în piatră, într-un trunchi de copac etc., permițând (prin înclinarea sa) scurgerea unui lichid sau a unui material pulverulent. ♦ Canal de scurgere pentru apă sau adăpătoare pentru vite. ♦ Streașină. 2. Crestătură, scobitură, adâncitură. 3. Făgaș, râpă făcută la munte de șuvoiul ploilor; p. ext. vale. 4. Șănțuleț, canal mic care servește la udatul semănăturilor (în grădinile de zarzavat); rigolă. 5. Scocul morii. – Din sl. žlebŭ.

jghebulet
JGHEBULÉȚ, jghebulețe, s.n. Diminutiv al lui jgheab. – Jgheab + suf. -uleț.

jian
JIÁN, -Ă, jieni, -e, subst. 1. S.m. și f. Locuitor din regiunea Jiului. 2. S.f. art. Dans popular românesc cu mișcare vioaie, răspândit în jurul Sibiului și în nordul Olteniei; melodie după care se execută acest dans; jieneasca, jianca. [Pr.: ji-an] – Jiu (n. pr.) + suf. -an.

jianca
JIÁNCĂ, (1) jience, s.f. 1. Locuitoare din regiunea Jiului. 2. Art. Jiana, v. jian (2). [Pr.: ji-an-] – Jian + suf. -că.

jiclor
JICLÓR, jicloare, s.n. Parte a carburatorului, de forma unui dop, cu un orificiu care dozează debitul de combustibil necesar formării amestecului carburant la motoarele cu ardere internă. – Din fr. gicleur.

jicni
JICNÍ vb. IV. v. jigni.

jicnicer
JICNICÉR s.m. v. jitnicer.

jidan
JIDÁN, jidani, s.m. (Pop. și peior.) Evreu. – Jid (reg. „evreu” < sl.) + suf. -an.

jidanca
JIDÁNCĂ, jidance, s.f. (Pop. și peior.) Evreică. – Jidan + suf. -că.

jidancuta
JIDĂNCÚȚĂ, jidăncuțe, s.f. (Pop. și peior.) Diminutiv al lui jidancă; evreică tânără. – Jidancă + suf. -uță..

jidanesc
JIDĂNÉSC, -EÁSCĂ, jidănești, adj. (Pop. și peior.) Evreiesc. – Jidan + suf. -esc.

jidov
JÍDOV, jidovi, s.m. (Pop. și peior.) Evreu. – Din sl. židovinŭ.

jidovesc
JIDOVÉSC, -EÁSCĂ, jidovești, adj. (Pop. și peior.) Evreiesc. – Jidov + suf. -esc.

jieneasca
JIENEÁSCĂ s.f. art. Jiana, v. jian (2). [Pr.: ji-e-] – Jian + suf. -ească.

jigala
JIGÁLĂ, jigale, s.f. (Înv. și reg.) Cui întors la vârf și înfierbântat, cu care se găuresc ciubucele sau se decorează diverse obiecte de lemn. [Var.: juválă s.f.] – Din ucr. žyhalo.

jiganie
JIGÁNIE, jigănii, s.f. (Fam.) Animal sălbatic; jivină, lighioană; p. ext. animal domestic. – Contaminare între jivină și gânganie.

jigaraie
JIGĂRÁIE, jigărăi, s.f. Boală a animalelor care constă în inflamarea faringelui. 2. Câine slab, prăpădit; jigodie. [Pr.: -ra-ie] – Cf. magh. z s i g o r a = „boală de câine” și (2) bg. ž e g a r ĩ.

jigareala
JIGĂREÁLĂ, jigăreli, s.f. Slăbiciune fizică, lipsă de vlagă. ♦ Stare de degradare; dărăpănare. – Jigări + suf. -eală.

jigari
JIGĂRÍ, jigăresc, vb. IV. Refl. (Fam.) 1. A-și pierde vlaga; a slăbi; a se sfriji. 2. A se degrada, a se strica, a se jerpeli, a se învechi. – Din jigărit (derivat regresiv).

jigarit
JIGĂRÍT, -Ă, jigăriți, -te, adj. (Fam.) 1. Lipsit de vlagă; slab; sfrijit. 2. Cu aspect jerpelit, învechit, degradat. – Cf. magh. s z i g á r.

jigher
JÍGHER, jigheruri (jighere), s.n. 1. (Text.) Mașină pentru vopsit pânza. 2. (Elt.) Transformator pentru cuplarea circuitelor radioelectrice. [Scris și: jigger] – Din engl. jigger.

jighiuta
JIGHIÚȚĂ, jighiuțe, s.f. (Reg.) Jurubiță de treizeci de fire. [Pr.: -ghi-u-] – Cf. j i r e b i e^1.

jigla
JÍGLĂ, jigle, s.f. (Reg.) Stinghie care se află la jug între gâtul boului și cuiul care intră prin jug și proțap. – Din bg. žegla.

jigni
JIGNÍ, jignesc, vb. IV. Tranz. 1. A atinge pe cineva în onoarea sau în demnitatea sa; a ofensa, a insulta. 2. (Înv.) A aduce un prejudiciu. [Var.: jicní vb. IV] – Din scr. žignuti.

jignicer
JIGNICÉR s.m. v. jitnicer.

jignire
JIGNÍRE, jigniri, s.f. Acțiunea de a jigni și rezultatul ei; ofensă, insultă; (concr.) vorbă, faptă care jignește. – V. jigni.

jignit
JIGNÍT, -Ă, jigniți, -te, adj. Care a suferit o jignire; ofensat, insultat. – V. jigni.

jignitor
JIGNITÓR, -OÁRE, jignitori, -oare, adj. Care jignește; ofensator. – Jigni + suf. -tor.

jigodie
JIGÓDIE, jigodii, s.f. Boală infecțioasă, de natură virotică, a câinilor tineri, care se manifestă prin tulburări generale, atrofia mușchilor etc. (și se termină cu moartea animalului). ♢ Câine jigărit; potaie, javră, jigăraie. ♢ P. ext. Animal, lighioană, jiganie. – Cf. magh. z s i g o r a.

jigodios
JIGODIÓS, -OÁSĂ, jigodioși, -oase, adj. Care este bolnav de jigodie. [Pr.: -di-os] – Jigodie + suf. -os.

jigou
JIGÓU, jigouri, s.n. 1. Denumire dată regiunilor coapsei, gambei și fesei unor animale, împreună cu mușchii din aceste regiuni. 2. Friptură preparată din pulpă de berbec. – Din fr. gigot.

jilav
JÍLAV (JILÁV), -Ă, jilavi, -e, adj. Umed; reavăn. – Din bg. žilav.

jilaveala
JILĂVEÁLĂ, jilăveli, s.f. Umezeală, reveneală. – Jilăvi + suf. -eală.

jilavete
JILĂVÉTE, jilăveți, s.m. (Reg.) Ciomag, retevei. – Et. nec.

jilavi
JILĂVÍ, jilăvesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) umezi – V. jilav.

jilavire
JILĂVÍRE, jilăviri, s.f. Acțiunea de a (se) jilăvi. – V. jilăvi.

jilavit
JILĂVÍT, -Ă, jilăviți, -te, adj. Umezit, umed – V. jilăvi.

jiletca
JILÉTCĂ, jiletci, s.f. Vestă. – Din rus žiletka.

jilip
JILÍP, jilipuri, s.n. Construcție în formă de jgheab, făcută din pământ, din bârne, din beton etc. pe versantele cu pante ale munților și dealurilor, folosită pentru scoaterea, prin alunecare, a buștenilor tăiați din pădure. – Din magh. zsilip.

jilt
JILȚ s.n. v. jeț.

jimba
JIMBÁ, jimbez, vb. I. (Reg.) 1. Tranz. și refl. (Despre oameni) A-și strâmba gura, a se schimonosi, a rânji. 2. Refl. Fig. (Despre suprafața unei ape) A se încreți; a se tulbura. – Din jimb (înv. „strâmb la gură”, et. nec.).

jimbat
JIMBÁT, -Ă, jimbați, -te, adj. (Reg.; despre gură) Cu buzele îndepărtate una de alta (din cauza unui defect de conformație), lăsând să se vadă mereu dinții; p. ext. (despre oameni) cu gura strâmbă. – V. jimba.

jimbatura
JIMBĂTÚRĂ, jimbături, s.f. (Reg.) 1. Defect de conformație a gurii; schimonosire. 2. Fig. Încrețituri la suprafața unei ape. – Jimba + suf. -ătură.

jimblar
JIMBLÁR, jimblari, s.m. (Înv) Brutar. – Jimblă + suf. -ar.

jimbla
JÍMBLĂ, jimble, s.f. (Înv.) Franzelă. – Din magh. zsemlye.

jimblareasa
JIMBLĂREÁSĂ, jimblărese, s.f. (Înv) Brutăreasă. – Jimblar + suf. -easă.

jimblarie
JIMBLĂRÍE, jimblării, s.f. (Înv) Brutărie. – Jimblar + suf. -ie.

jind
JIND s.n. Dorință adâncă, poftă (de ceva greu de obținut). ♢ Loc. adv. Cu jind = cu ardoare, plin de dorință. ♢ Loc. vb. A duce jind(ul) = a duce dorul de ceva..., a jindui (1), a tânji după.... – Din jindui (derivat regresiv).

jindui
JINDUÍ, jinduiesc, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. A dori ceva în mod intens; a râvni, a pofti. 2. Refl. (Înv.) A regreta. – Din sl. žendati.

jinduiala
JINDUIÁLĂ, jinduieli, s.f. Jinduire. – Jindui + suf. -eală.

jinduire
JINDUÍRE, jinduiri, s.f. Faptul de a jindui; dorință intensă, poftă, jinduială. – V. jindui.

jinduit
JINDUÍT, -Ă, jinduiți, -te, adj. Poftit, râvnit; jinduitor. – V. jindui.

jinduitor
JINDUITÓR, -OÁRE, jinduitori, -oare, adj. Care jinduiește; râvnitor, poftitor; jinduit. [Pr.: -du-i-] – Jindui + suf. -tor.

jintita
JÍNTIȚĂ s.f. Produs lactat preparat prin încălzirea lentă a zerului provenit de la scurgerea cașului. – Et. nec.

jintui
JINTUÍ, jintuiesc (jíntui), b. IV. Tranz. A frământa cașul pentru a-l stoarce de zer. – Cf. j i n t i ț ă.

jintuiala
JINTUIÁLĂ, jintuieli, s.f. Jintuire. ♦ (Concr.) Zer gras stors din caș; zer rămas de la urdă; jintuit^1. [Pr.: -tu-ia] – Jintui + suf. -eală.

jintuire
JINTUÍRE, jintuiri, s.f. Acțiunea de a jintui; jintuială, jintuit^1. – V. jintui.

jintuit
JINTUÍT^1 s.n. Jintuire. ♦ (Concr.) Zer gras stors din caș după frământare; jintuială. – V. Jintui.

JINTUÍT^2, -Ă, jintuiți, -te, adj. (Despre caș) Care este frământat și stors de zer. – V. jintui.

jip
JIP^1 s.n. (Reg.) Jeg (1). – Et. nec.

JIP^2, jipi, s.m. (Reg.) Copac tânăr, lung și subțire. – Din magh. zsup.

jipan
JIPÁN, jipani, s.m. (Bot.; reg.) Tufan, stejar. – Jip^2 + suf. -an.

jipat
JIPÁT, -Ă, jipați, -te, adj. (Reg.) Care are bube pe piele. – Jip^1 + suf. -at.

jir
JIR s.n. Fructul fagului, alcătuit dintr-o cupă ruginie ghimpoasă care conține două-trei semințe, folosit ca hrană pentru porci. ♢ Expr. (Pop.) A mâna (sau a duce) porcii la jir = a dormi sforăind (tare). – Din bg., scr. žir.

jiravire
JIRĂVÍRE, jirăviri, s.f. (Pop.) Tehnică de ornamentare a ceramicii, prin scurgerea culorilor de pe marginile vaselor spre centru, cu ajutorul gaiței (3). – Et. nec.

jirebie
JIRÉBIE^1, jirebii, s.f. (Reg.) Grup de treizeci de fire de tort, formând o unitate de măsură la urzit, la depănat etc. – Cf. magh. z s e r é b.

JIRÉBIE^2, jirebii, s.f. (Reg.) Bucată, fâșie îngustă de pământ. – Din ucr. žerebij.

jiriste
JÍRIȘTE, jiriști, s.f. (Rar) Pădure în care predomină fagul; loc (dintr-o pădure) cu mult jir. – Jir + suf. -iște.

jirovina
JIROVÍNĂ, jirovine, s.f. (Înv.) Învoială prin care se acorda dreptul de a trece porcii să mănânce jir în pădure. – Din scr. žirovina.

jitar
JITÁR, jitari, s.m. (Reg.) Persoană angajată să păzească semănăturile. – Din bg., scr. žitar.

jitari
JITĂRÍ, jităresc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A îndeplini funcția de jitar. – V. jitar.

jitarie
JITĂRÍE, jitării, s.f. (Reg.) 1. Ocupația jitarului. ♦ Plata cuvenită jitarului. 2. Locuința jitarului. – Jitar + suf. -ie.

jitie
JÍTIE, jitii, s.f. (Reg.) 1. Poveste, anecdotă, snoavă. 2. Boală cronică; defect, cusur. – Din sl. žitije.

jitnicer
JITNICÉR, jitniceri, s.m. (În evul mediu, în Moldova) Dregător care avea grijă de magaziile cu grâne ale curții domnești. [Var.: jicnicér, jignicér s.m.] – Jitniță + suf. -ar.

jitnita
JÍTNIȚĂ, jitnițe, s.f. (Înv.) Magazie de grâne; grânar, hambar. – Din sl. žitĩnica.

jitter
JITTER adj. invar. (Despre semnale) Care este caracterizat prin incertitudinea frecvenței în timp. [Pr.: gí-tăr] – Cuv. engl.

jiujitsu
JIU-JÍTSU s.n. Gen de lupte în stil liber, de origine japoneză, cu o tehnică specială, în care sunt folosite procedee brutale de atac și de autoapărare, mergând până la lovituri mortale. [Pr.: jiu-jițu] – Din fr. jiu-jitsu.

jivina
JIVÍNĂ, jivine (jivini), s.f. Animal sălbatic; fiară, dihanie, lighioană, jiganie; p. gener. vietate, ființă. – Din bg. živina.

jivraj
JIVRÁJ s.n. Strat de gheață sau de chiciură care se depune la temperaturi joase pe avioane în timpul zborului. [Var.: givráj s.n.] – Din fr. givrage.

jivrat
JIVRÁT, -Ă, jivrați, -te, adj. (Despre sticlă, geamuri etc.) Care are suprafața mată și neregulată. [Var.: givrát, -ă adj.] – Din fr. givré.

jnap
JNAP interj. Jap. – Onomatopee.

jnapai
JNĂPĂÍ, jnắpăi, vb. IV. Tranz. (Reg.) A bate. – Jnap + suf. -ăi.

jneapan
JNEÁPĂN, jnepeni, s.m. 1. Jep. 2. Ienupăr. [Var.: jnépen s.m.] – Lat. juniperus.

jnepen
JNÉPEN s.m. v. jneapăn.

jnepenis
JNEPENÍȘ, jnepenișuri, s.n. (Rar) Desiș de jnepeni, loc cu mulți jnepeni. – Jneapăn + suf. -iș.

joaca
JOÁCĂ s.f. Joc (1), distracție (copilărească). – Din juca (derivat regresiv).

joagar
JOÁGĂR, joagăre, s.n. 1. Ferăstrău cu mai multe pânze drepte, verticale, care funcționează cu o mișcare alternativă, fiind acționat de forța apei curgătoare prin intermediul unei roți de apă. 2. Ferăstrău mare având o pânză lungă cu dinți mari și două mânere, acționat de doi lucrători; beschie. – Cf. germ. S ä g e r.

joanta
JOÁNTĂ, joante, s.f. 1. Legătură făcută la capetele șinelor de cale ferată pentru a asigura continuitatea căii de circulație. 2. Legătură între două bare de oțel din armătura unui element de beton armat. – Din fr., engl. joint.

joarda
JOÁRDĂ, joarde, s.f. 1. Nuia lungă, subțire și flexibilă; vargă, jordie. 2. (La pl; reg.) Bețele vârâte între firele natrei la războiul de țesut. – Din magh. zsorda. Cf. sl. ž r ŭ d ĩ.

job
JOB, joburi, s.n. (Englezism) Slujbă, serviciu. ♦ Afacere cu caracter privat sau oficial. [Pr.: giob] – Din engl. job.

joben
JOBÉN, jobenuri (jobene), s.n. Pălărie bărbătească înaltă, de formă cilindrică, tare, de obicei de culoare neagră, purtată astăzi numai la ceremonii; cilindru. – Din n. pr. Jobin.

jobenat
JOBENÁT, -Ă, jobenați, -te, adj. (Rar) Care poartă joben. Cu joben. – Joben + suf. -at.

joc
JOC, jocuri, s.n. 1. Acțiunea de a se juca (1) și rezultatul ei; activitate distractivă (mai ales la copii); joacă. ♢ Joc de societate = distracție într-un grup de persoane care constă din întrebări și răspunsuri hazlii sau din dezlegarea unor probleme amuzante. Joc de cuvinte = glumă bazată pe asemănarea de sunete dintre două cuvinte cu înțeles diferit; calambur. 2. Acțiunea de a juca (5); dans popular; p. ext. petrecere populară la care se dansează; horă. ♦ Melodie după care se joacă. ♦ Fig. Mișcare rapidă și capricioasă (a unor lucruri, imagini etc.); tremur, vibrație. 3. Competiție sportivă de echipă căreia îi este proprie și lupta sportivă (baschet, fotbal, rugbi etc.) ♦ Mod specific de a juca, de a se comporta într-o întrecere sportivă. 4. Acțiunea de a interpreta un rol într-o piesă de teatru; felul cum se interpretează. ♢ Joc de scenă = totalitatea mișcărilor și atitudinilor unui actor în timpul interpretării unui rol. 5. (Și în sintagma joc de noroc) = distracție cu cărți, cu zaruri etc. care angajează de obicei sume de bani și care se desfășoară după anumite reguli respectate de parteneri, câștigul fiind determinat de întâmplare sau de calcul. ♢ Expr. A juca un joc mare (sau periculos) ori a-și pune capul (sau viața, situația etc.) în joc = a întreprinde o acțiune riscantă. A descoperi (sau a pricepe) jocul cuiva = a surprinde manevrele sau intențiile ascunse ale cuiva. A face jocul cuiva = a servi (conștient sau nu) intereselor cuiva. A fi în joc = a se afla într-o situație critică, a fi în primejdie. ♦ (Concr.) Totalitatea obiectelor care formează un ansamblu, un set folosit la practicarea unui joc (5). 6. (Tehn.) Deplasare relativă maximă pe o direcție dată între două piese asamblate, considerată față de poziția de contact pe direcția respectivă. 7. Model simplificat și formal al unei situații, construit pentru a face posibilă analiza pe cale matematică a acestei situații. ♢ Teoria jocurilor = teorie matematică a situațiilor conflictuale, în care două sau mai multe părți au scopuri, tendințe contrare. 8. (Muz.; în sintagma) Joc de clopoței = glockenspiel. – Lat. jocus.

jochei
JOCHÉI s.m. v. jocheu.

jocheu
JOCHÉU, jochei, s.m. Călăreț specializat în conducerea cailor la alergările de galop și de obstacole de pe hipodrom. [Var.: jochéi s.m.] – Din fr., engl jockey.

jocot
JÓCOT, jocote, s.n. (Reg.) Săritură; joc. – Din joc.

jocsor
JOCȘÓR s.n. v. jocușor.

joculet
JOCULÉȚ, joculețe, s.n. Diminutiv al lui joc; jocușor, jocuț. – Joc + suf. -uleț.

jocusor
JOCUȘÓR, jocușoare, s.n. Joculeț. [Var.: (pop.) jocșór s.n.] – Joc + suf. -ușor.

jocut
JOCÚȚ s.n. (Reg.) joculeț. – Joc + suf. -uț.

jofra
JÓFRĂ, jofre, s.f. Prăjitură de formă cilindrică din cremă de ciocolată acoperită cu glazură. – Din fr. joffre.

jogging
JOGGING s.n. Alergare ușoară practicată pentru întreținerea sănătății. [Pr.: gióghing] – Cuv. engl.

joi
JOI s.f. Ziua a patra a săptămânii, care urmează după miercuri. *(Pop.) Joia Mare = ultima joi din postul^3 Paștilor. *Expr. De joi până mai (de-)apoi = la nesfârșit, mereu; niciodată. Din joi în Paști = din când în când, foarte rar. ♦ (Adverbial, în forma joia) = în cursul zilei de joi, în fiecare de joi. Lat. [dies] Jovis.

joiana
JOIÁNĂ s.f. Plantă erbacee cu flori albe, ale cărei rădăcini conțin un suc galben-portocaliu. (Oenanthe silaifolia). [Pr.: jo-ia-] – Et. nec.

joimarita
JOIMĂRÍȚĂ, joimărițe, s.f. Ființă imaginară cu înfățișare de femeie respingătoare, despre care se credea în popor că pedepsește, în noaptea care precedă Joia Mare, pe fetele și femeile tinere leneșe la tors sau la dărăcit. ♢ Fig. (Pop.) Femeie foarte urâtă. – Joi + mare + suf. -iță.

joimir
JOIMÍR, joimiri, s.m. (Înv) Mercenar polonez. ♦ (La pl.) Corp de oaste din armatele țărilor române. – Din pol. žołnierz.

joja
JÓJĂ, joje, s.f. 1. Indicator cu ajutorul căruia se verifică nivelul uleiului dintr-un recipient. 2. Scară gradată pentru măsurarea capacității unui rezervor. – Din fr. jauge.

joker
JÓKER, jokeri, s.m. Carte de joc cu cea mai mare valoare în unele jocuri de noroc, care poate înlocui orice carte în jocul respectiv. [Scris și: jocher – Pr.: giócăr] – Din fr., engl. joker.

jonca
JÓNCĂ, jonci, s.f. Mică ambarcațiune rudimentară din lemn, cu mai multe catarge și cu pânze, folosită în bazinul apusean al Oceanului Pacific la transportul de mărfuri și la pescuit. – Din fr. jonque.

jonctor
JONCTÓR, jonctori, s.m. Muncitor specializat în legarea cablurilor electrice. – Joncț[iune] + suf. -tor.

jonctiune
JONCȚIUNE, joncțiuni, s.f. Legătură, unire; (concr.) locul unde se realizează legătura, unirea unor părți, unor elemente etc. ♦ (Electron.) Zonă de contact între două regiuni cu mecanisme diferite de conducție ale unui semiconductor, între doi semiconductori sau între un metal și un semiconductor. ♦ (Lingv.) Mijloc de exprimare a raporturilor sintactice de coordonare sau de subordonare dintre elementele unei propoziții sau fraze, care constă în legarea lor prin cuvinte ajutătoare. ♦ (Mil.) Loc unde se realizează legătura dintre flancurile dispozitivelor de luptă a două unități militare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. jonction.

jongla
JONGLÁ, jonglez, vb. I. Intranz. A arunca în aer și a prinde cu repeziciune și cu abilitate mai multe obiecte unul după altul. ♦ Fig. A folosi prompt și cu abilitate idei, cuvinte etc. – Din fr. jongler.

jongler
JONGLÉR, jongleri, s.m. Artist de circ sau de varietăți iscusit în arta de a jongla. – Din fr. jongleur.

jonglerie
JONGLERÍE, jonglerii, s.f. 1. Îndeletnicirea jonglerului; arta de a jongla. ♦ (Concr.) Figură, număr executat de un jongler. 2. Fig. Abilitate și promptitudine în folosirea cuvintelor, expunerea ideilor. ♦ Mașinație, uneltire, intrigă. – Din fr. jonglerie.

jordie
JÓRDIE, jordii, s.f. Joardă (1). [Var.: (reg.) jắrdie s.f.] – Joardă + suf. -ie.

jordita
JORDÍȚĂ, jordițe, s.f. Diminutiv al lui joardă. – Joardă + suf. -iță.

jos
JOS, JOÁSĂ, joși, joase, adv., adj. I. Adv. 1. Aproape de pământ, la nivelul pământului; într-un loc mai puțin ridicat (decât altul). ♢ De sus până jos = în întregime. De sus în jos = în direcție verticală coborâtoare. ♢ Cu fața în jos = (culcat) pe burtă. Cu capul în jos = a) cu capul plecat; b) atârnat sau spânzurat de picioare; c) pe dos, alandala, anapoda. Cu nasul în jos = supărat, trist; umilit, rușinat. ♢ Loc. adj. (Pop.) Din jos = a) care se află într-o regiune așezată mai la vale sau mai la sud; b) care vine din mase, din popor; c) care face parte din mulțimea oamenilor de rând. ♢ Loc. prep. (Substantivat) În (sau din) josul = în (sau din) partea inferioară, de la baza unui loc, a unui obiect. În josul apei = în direcția curgerii apei; la vale; în aval. ♢ Expr. A (se) da jos = a (se) coborî. A lăsa jos = a lăsa din mână, punând în altă parte. A lăsa ochii în jos = a privi spre pământ (rușinat, timid etc.). A nu fi (sau a nu se lăsa, a nu rămâne) mai pe (sau pre) jos = a nu fi întrecut, a nu rămâne în urmă. A privi (sau a măsura) pe cineva de sus în jos = a privi pe cineva cu dispreț. ♦ (Cu valoare de interj.) Exprimă o comandă de așezare sau ostilitatea, dezaprobarea etc. față de cineva sau de ceva. ♦ Fig. În stare de decădere morală, materială sau socială. ♢ (Ieșit din uz; azi ironic) Muncă de jos = muncă la care era trimis cineva retrogradat dintr-o funcție de răspundere. 2. La nivelul locului pe care umblă cineva; la picioarele cuiva. ♢ Pe jos = a) pe pământ; b) cu piciorul. ♢ Loc. adj. De pe jos = care se află pe pământ sau pe dușumele. II. Adj. 1. Care este puțin ridicat de la pământ; scund. ♦ (Despre frunte) Îngust. 2. (Despre terenuri) Așezat într-un loc mai coborât, în vale; p. ext. apătos, mocirlos. 3. (Despre glas și despre sunete muzicale) Care are o tonalitate coborâtă; grav, gros, adânc, profund. 4. (Fiz.; despre temperatură, presiune etc.) Scăzut, mic, coborât. 5. (Fiz.; despre frecvențe) Cu un număr mic de perioade pe unitatea de timp. – Lat. deo[r]sum.

josean
JOSEÁN, -Ă, joseni, -e, s.m. și f. (Înv. și reg.) Locuitor al Moldovei de sud. – Jos + suf. -ean.

josnic
JÓSNIC, -Ă, josnici, -ce, adj. Lipsit de demnitate; mârșav, abject. – Jos + suf. -nic.

josnicie
JOSNICÍE, josnicii, s.f. Faptul de a fi josnic; (concr.) faptă josnică; mârșăvie, ticăloșie. – Josnic + suf. -ie.

jota
JÓTĂ, jote, s.f. Dans popular spaniol cu mișcări repezi și cu acompaniament de castaniete, la care perechile dansează față în față pe loc. [Pr.: hotă] – Din sp. jota.

joule
JOULE, jouli, s.m. Unitate de măsură a energiei, egală cu lucrul mecanic efectuat de forța de un newton, când punctul ei de aplicație se deplasează cu un metru în direcția și în sensul forței. [Pr.: jul] – Din fr., enlg. joule.

jovial
JOVIÁL, -Ă, joviali, -e, adj. Bine dispus, vesel, voios, glumeț, comunicativ. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. jovial.

jovialitate
JOVIALITÁTE s.f. Însușirea de a fi jovial; veselie, voioșie, bună dispoziție. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. jovialité.

jubila
JUBILÁ, jubilez, vb. I. Intranz. A simți o mare satisfacție (exteriorizând-o), a se bucura din plin de ceva; a triumfa. – Din fr. jubiler, lat. jubilare.

jubilare
JUBILÁRE, jubilări, s.f. Satisfacție însoțită de veselie mare; (rar) jubilație. – V. jubila.

jubilativ
JUBILATÍV, -Ă, jubilativi, -e, adj. (Rar) Triumfător, vesel. – Din jubila.

jubilatie
JUBILÁȚIE, jubilații, s.f. (Rar) Jubilare. – Din fr. jubilation.

jubileu
JUBILÉU, jubilee, s.n. Sărbătorire a împlinirii unui număr de ani (de obicei cincizeci) de la producerea unui eveniment important. – Din fr. jubilé, lat. jubilaeus.

jubiliar
JUBILIÁR, -Ă, jubiliari, -e, adj. De jubileu, făcut pentru un sau cu ocazia unui jubileu. ♢ An jubiliar = an în care are loc un jubileu. [Pr.: -li-ar] – Din jubileu (după fr. jubilaire).

juca
JUCÁ, joc, vb. I. 1. Refl. A-și petrece timpul

jucabil
JUCÁBIL, -Ă, jucabili, -e, adj. (rar) Ușor de jucat (7); care se pretează reprezentării (3). – Juca + suf. -bil.

jucat
JUCÁT s.n. Faptul de a (se) juca. – V. juca.

jucarea
JUCĂRÉA, jucărele, s.f. Jucărioară. – Jucărie + suf. -ea.

jucarica
JUCĂRÍCĂ, jucărele, s.f. Jucărioară. – Jucărie + suf. -ică.

jucarie
JUCĂRÍE, jucării, s.f. 1. Obiect cu care se joacă copiii. ♦ Fig. Persoană sau lucru ajuns la discreția cuiva; păpușă, marionetă. 2. Fig. Lucru neînsemnat; fleac, bagatelă, nimic. – Juca + suf. -ărie.

jucarioara
JUCĂRIOARĂ, jucărioare, s.f. Diminutiv al lui jucărie; jucărea. [Pr.: -ri-oa-] – Jucărie + suf. -ioară.

jucator
JUCĂTÓR, -OÁRE, jucători, -oare, s.m. și f. 1. Persoană care practică un joc sportiv, de societate, de noroc etc. 2. (Pop.) Dansator. ♦ (Adjectival) Jucăuș, zglobiu. – Juca + suf. -ător.

jucaus
JUCĂÚȘ, -Ă, jucăuși, -e, adj. 1. Căruia îi place să se joace. ♦ Căruia îi place să danseze. 2. Fig. Care se mișcă repede și capricios; vioi, neastâmpărat, zglobiu. – Juca + suf. -uș.

jude
JÚDE, juzi, s.m. 1. (În vechea organizare a țărilor românești) Demnitar cu atribuții judecătorești și administrative; stăpân de rumâni. ♦ Principe, cneaz. 2. (În vechea organizare a Țării Românești) Țăran devenit liber după

judec
JÚDEC, judeci, s.m. V. jude.

judeca
JUDECÁ, júdec, vb. I. 1. Tranz. A-și forma o opinie despre cineva sau ceva, examinând argumentele, luând în considerare

judecare
JUDECÁRE, judecări, s.f. Acțiunea de a (se) judeca și rezultatul ei; părere sau judecată formată asupra cuiva sau a ceva. – V. judeca.

judecata
JUDECÁTĂ, judecăți, s.f. 1. Facultatea (1) de a gândi logic; rațiune, inteligență, gândire. ♢ Loc. adj. și adv. Cu judecată = cu bun-simț, cu tact; serios, temeinic. ♦ Părere, idee, socoteală. 2. Formă logică fundamentală exprimată printr-o propoziție în care se afirmă sau se neagă ceva. 3. Acțiunea de a judeca (4); dezbatere judiciară; proces, județ (I, 3); soluție dată într-un litigiu. ♢ Loc. vb. A face judecată = a judeca. ♢ Expr. A da (sau a trage, a chema, a trimite etc. în ori la) judecată = a intenta cuiva un proces, a chema în fața justiției. (În unele religii) Judecata de apoi = judecată divină la care Dumnezeu va chema pe toți oamenii, la sfârșitul lumii, pentru a le hotărî soarta (fericirea sau osânda veșnică). – Lat. judicata (pl. lui judicatum).

judecator
JUDECĂTÓR, -OÁRE, judecători, -oare, s.m. și f. 1. Funcționar de stat, numit sau ales, care soluționează pe calea justiției procesele prin pronunțarea unei hotărâri; județ (I, 2), jude (4). 2. Persoană solicitată să-și spună părerea într-o chestiune în vederea stabilirii adevărului. ♦ (Sport) Arbitru. – Judeca + suf. -ător.

judecatoras
JUDECĂTORÁȘ, judecătorași, s.m. Diminutiv al lui judecător; judecător obscur, fără însemnătate. – Judecător + suf. -aș.

judecatoreasa
JUDECĂTOREÁSĂ, judecătorese, s.f. (Rar) Soția judecătorului. – Judecător + suf. -easă.

judecatoresc
JUDECĂTORÉSC, -EÁSCĂ, judecătorești, adj. Judiciar. – Judecător + suf. -esc.

judecatorie
JUDECĂTORÍE, judecătorii, s.f. Instituție judecătorească având competența de a soluționa (în primă sau în ultimă instanță) anumite pricini prevazute de lege; clădire unde se află sediul acestei instanțe. ♦ Autoritate judiciară. – Judecător + suf. -ie.

judeci
JUDECÍ, judecesc, vb. IV. Tranz. și refl. (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) A (se) elibera din rumânie, a (se) transforma în țăran liber. – Din judec.

judecire
JUDECÍRE s.f. (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Acțiunea de a (se) judeci. – V. judeci.

judet
JUDÉȚ, (I, 1, 2) județi, s.m., (I, 3, 4, II) județe, s.n. I. 1. S.m. (În vechea organizare a Țării Românești) Denumire dată cârmuitorului unui oraș; primar. 2. S.m. (Învechit și regional) Judecător (1). 3. S.n. Judecată (3). 4. S.n. (Înv.; în religia creștină) Judecata de apoi. II. S.n. 1. (În vechea organizare a Țării Românești) Împărțire administrativ-teritorială, corespunzătoare ținutului în Moldova. 2. Unitate administrativ-teritorială, în România, în componența căreia intră mai multe orașe și comune. – Lat. judicium.

judetean
JUDEȚEÁN, -Ă, județeni, -e, adj. Care aparține unui județ (II), privitor la un județ. – Județ + suf. -ean.

judiciar
JUDICIÁR, -Ă, judiciari, -e, adj. 1. Care ține de justiție, privitor la justiție; judecătoresc. ♢ Cronică judiciară = dare de seamă asupra proceselor și dezbaterilor care au loc înaintea justiției. 2. Făcut prin autoritatea justiției. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. judiciaire, lat. judiciarius.

judicios
JUDICIÓS, -OÁSĂ, judicioși, -oase, adj. Care judecă cu pătrundere și cu discernământ; înțelept. ♦ (Despre acțiuni, idei etc.) Bine gândit, chibzuit, socotit. [Pr.: -ci-os] – Din fr. judicieux.

judiciozitate
JUDICIOZITÁTE, judiciozități, s.f. Calitatea de a fi judicios; cumpănire justă a lucrurilor; chibzuință. [Pr.: -ci-o-] – Judicios + suf. -itate.

judo
JÚDO s.n. Sport originar din Japonia, asemănător cu jiu-jitsul, dar cu unele trăsături caracteristice (eliminarea loviturilor). [Pr.: giudo] – Din fr. judo.

judocan
JUDOCÁN, judocani, s.m. Sportiv care practică judo. [Pr.: giudocan] – După fr. judoka.

jug
JUG, juguri, s.n. 1. Dispozitiv de lemn care se pune pe grumazul animalelor cornute care trag la car, la plug etc. sau, în unele țări, se fixează de coarnele lor. ♢ Expr. A trage la jug = a) a trage carul, căruța, plugul etc.; b) fig. (despre oameni) a munci din greu, peste puteri. ♦ Muncă grea, neplăcută; robie, tiranie. 2. Jujeu. ♦ Colac de lemn îmbrăcat în piele care se pune uneori la gâtul cailor și prin care se trec hamurile. 3. Piesă în formă de cadru sau de inel, care servește la susținerea altor piese ale unei mașini sau ale unei unelte. ♦ Grindă sau riglă de lemn folosită la construcția acoperișurilor. 4. Parte componentă a circuitului magnetic al unui aparat sau al unei mașini electrice, care nu are înfășurări electrice. – Lat. jugum.

jugan
JUGÁN, jugani, s.m. (Reg.) Armăsar sau taur castrat, folosit la muncă. – Et. nec. Cf. j u g.

jugastru
JUGÁSTRU, jugaștri, s.m. Arbore de lemn alb și tare, înalt până la 15 m, cu scoarța roșiatică, cu frunze palmate și cu flori verzi, care crește în regiunile de câmpie și de dealuri (Acer campestre). – Lat *jugaster (< jugum „jug”).

juganar
JUGĂNÁR, jugănari, s.m. (Pop.) Persoană care castrează animalele. Jugăni + suf. -ar.

juganas
JUGĂNÁȘ, jugănași, s.m. (Reg.) Diminutiv al lui jugan; jugănel. – Jugan + suf. -aș.

juganel
JUGĂNÉL, jugănei, s.m. (Reg.) Jugănaș. Jugan + suf. -el.

jugani
JUGĂNÍ, jugănesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A castra. – Cf. j u g a n.

juganire
JUGĂNÍRE s.f. (Pop.) Acțiunea de a jugăni; castrare. – V. jugăni.

juganit
JUGĂNÍT, jugăniți, adj. (Pop.) Castrat. – V. jugăni.

jugar
JÚGĂR s.n. v. iugăr.

jugarit
JUGĂRÍT s.n. Taxă care se plătea pentru un car de lemne cărate din pădure. ♦ Loc la ieșirea din pădure unde se plătea această taxă. – Jug + suf. -ărit.

jugendstil
JUGENDSTIL s.n. Curent artistic ilustrat în grafică, arta decorativă, arhitectură, pictură, apărut la sfârșitul sec. XIX și începutul sec. XX în Germania și apoi în restul Europei, caracterizat prin importanța acordată esențializării formei și prin bogăția decorației cu motive vegetale. [Pr.: iúgăndstil] – Cuv. germ.

juglandacee
JUGLANDACÉE, juglandacee, s.f. (La pl.) Familie de plante lemnoase, cu frunze compuse, cu flori unisexuate (cele mascule în formă de amenți, cele femele solitare sau în grupe mici) și cu fructele nucule sau drupe; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. juglandacées.

jugula
JUGULÁ, jugulez, vb. I. Tranz. (Rar) A sugruma, a strangula, a înăbuși. – Din fr. juguler, lat. jugulare.

jugular
JUGULÁR, -Ă, jugulari, -e, adj. Care aparține gâtului, privitor la gât, din regiunea gâtului. ♢ Venă jugulară = venă a gâtului care colectează sângele din regiunea capului și a gâtului. – Din fr. jugulaire.

jugulare
JUGULÁRE, jugulări, s.f. (Rar) Acțiunea de a jugula și rezultatul ei; sugrumare, strangulare. ♦ Fig. Împiedicare bruscă a dezvoltării. – V. jugula.

juice
JUICE s.n. Suc de fructe; p. gener. băutură răcoritoare. [Pr.: giús] – Cuv. engl.

juisa
JUISÁ, juisez, vb. I. Intranz. A se bucura de plăcerile vieții. ♦ A simți plăcerea sexuală maximă, a avea orgasm. [Pr.: ju-i-] – Din fr. jouir (după juisor).

juisare
JUISÁRE, juisări, s.f. Acțiunea de a juisa și rezultatul ei. [Pr.: ju-i-] – V. juisa.

juisor
JUISÓR, -OÁRE, juisori, -oare, s.m. și f. (rar) Om petrecăreț. [Pr.: ju-i-] – Din fr. jouisseur.

jujau
JUJĂU s.n. v. jujeu.

jujeu
JUJÉU, jujeie, s.n. Jug mic, triunghiular, pus la gâtul porcilor și al altor animale spre a le împiedica să treacă prin garduri și să intre în locurile cultivate; jug (2). ♦ Bucată de lemn atârnată la gâtul câinilor, spre a-i împiedica să alerge după vânat sau să treacă prin anumite locuri. [Var.: jujău s.n.] – Din scr. žežej.

jukebox
JÚKE-BOX, juke-boxuri, s.n. (Englezism) Tonomat. [Pr.: giú(k)-box] – Din engl., fr. juke-box.

julep
JULÉP, julepuri, s.n. (Fam.) Soluție de gumă arabică în apă, care se adaugă în poțiuni. – Din fr. julep.

julfa
JÚLFĂ, julfe, s.f. (Reg.) Sămânță de cânepă. ♦ Mâncare de post făcută din sămânța de cânepă pisată cu apă și amestecată cu miere; zeamă care se obține prin fierberea sămânței de cânepă. – Din magh. zsufa.

juli
JULÍ, julesc, vb. IV. Refl și tranz. A (se) răni ușor, jupuindu-și pielea; a (se) zdreli. – Din bg. žulja.

julire
JULÍRE, juliri, s.f. Acțiunea de a (se) juli și rezultatul ei; zdrelire. – V. juli.

julit
JULÍT, -Ă, juliți -te, adj. Cu pielea jupuită; zdrelit, jupuit^2. – V. juli.

julitura
JULITÚRĂ, julituri, s.f. Rană ușoară produsă prin julirea pielii; julire, zdrelitură. – Juli + suf. -tură.

juma
JUMÁ s.f. v. jumătate.

jumara
JUMÁRĂ, jumări, s.f. 1. (Mai ales la pl.) Resturile (comestibile) rezultate din topirea slăninii, a osânzii sau a seului. 2. (La pl.) Mâncare făcută din ouă bătute și prăjite în grăsime; papară, scrob. [Pl. și: (1) jumere] – Cf. bg. ž u m e r k i, germ. S c h m a r r e n.

jumate
JUMÁTE s.f. v. jumătate.

jumatate
JUMĂTÁTE, jumătăți, s.f. 1. Fiecare dintre cele două părți egale în care se poate diviza un întreg; parte dintr-un întreg divizat în două părți aproximativ egale. ♢ Jumătate de măsură = măsură fragmentară, incompletă, numai pe jumătate. ♢ Loc. adv. Pe (sau în) jumătate = în două părți egale, pe din două; parțial, incomplet; p.ext. segmentat, trunchiat. ♢ Expr. A face (ceva) pe jumătate = a nu duce (ceva) până la capăt. (O dată) și jumătate, exprimă ideea de superlativ. Cu jumătate de gură (sau de glas) ori cu jumătate gura (sau gură) sau cu gura (pe) jumătate = cu glas scăzut, fără convingere sau entuziasm. Cu jumătate de inimă sau cu inima pe jumătate = fără curaj, fără hotărâre, fără avânt. ♦ (Adverbial) În parte, întrucâtva. 2. Soție. 3. Punctul care marchează mijlocul unei distanțe în spațiu sau al unui interval de timp. 4. (Eliptic) Măsură de capacitate sau de greutate reprezentând o doime dintr-un litru sau dintr-un kilogram. 5. (Reg.) Claie mică formată din snopi așezați în formă de cruce. [Var.: (fam. și reg.) jumá, jumáte s.f.] – Et. nec.

jumatati
JUMĂTĂȚÍ, jumătățesc, vb. IV. Tranz. (Pop) A înjumătăți. – Din jumătate.

jumela
JUMÉLĂ, jumele, s.f. Piesă de articulație pentru arcurile lamelare de suspensie, prin intermediul căreia arcul se leagă de șasiul unui vehicul. – Din fr. jumelle.

jumping
JÚMPING s.n. Concurs hipic de sărituri cu obstacole. [Pr.: geámping] – Cuv. engl.

jumuleala
JUMULEÁLĂ s.f. Jumulire, jumulit^1. ♦ Fig. (Fam.) Ceartă zdravănă, bătaie. – Jumuli + suf. -eală.

jumuli
JUMULÍ, jumulesc, vb. IV. Tranz. 1. A smulge fulgi de pe o pasăre; a curăța de pene, de fulgi o pasăre tăiată. ♢ Expr. (Fam.) Gâscă (bună) de jumulit = om naiv și încrezător, de pe urma căruia se poate profita. ♦ P. ext. A smulge părul din rădăcină. 2. Fig. A estorca pe cineva (de bani); a jefui, a escroca. – Cf. bg. ž m u l j a, magh. g y o m l á l n i.

jumulire
JUMULÍRE, jumuliri, s.f. Acțiunea de a jumuli; jumuleală, jumulit^1. – V. jumuli.

jumulit
JUMULÍT^1 s.n. Jumulire, jumuleală. – V. jumuli.

JUMULÍT^2, -Ă, jumuliți, -te, adj. 1. (Despre păsări) Curățat de pene sau de fulgi; cu penele căzute, năpârlit. ♦ (Despre oameni și animale) Cu părul smuls. 2. Fig. Estorcat (de bani) jefuit, escrocat. – V. jumuli.

junc
JUNC, junci, s.m. Bou sau taur tânăr (între doi și trei ani) nepus la jug. – Lat. juvencus.

juncan
JUNCÁN, juncani, s.m. Junc mai mare (între trei și patru ani). Junc + suf. -an.

juncana
JUNCÁNĂ, juncane, s.f. Vacă tânără (între trei și patru ani); juncancă. – Juncan + suf. -ă.

juncanca
JUNCÁNCĂ, juncance, s.f. (Rar) Juncană. – Juncan + suf. -că.

junca
JÚNCĂ, junci, s.f. Vacă tânără (între doi și trei ani) care nu a avut încă vițel. – Lat. juvenca.

juncanas
JUNCĂNÁȘ, juncănași, s.m. Diminutiv al lui juncan. – Juncan + suf. -aș.

junctura
JUNCTÚRĂ, juncturi, s.f. (Livr.) Joncțiune; (spec.) locul de unire a două formațiuni anatomice. – Din lat. junctura, fr. joncture.

juncusor
JUNCUȘÓR, juncușori, s.m. Diminutiv al lui junc; juncuț. Junc + suf. -ușor.

juncut
JUNCÚȚ, juncuți, s.m. Juncușor. – Junc + suf. -uț.

juncuta
JUNCÚȚĂ, juncuțe, s.f. Diminutiv al lui juncă. – Juncă + suf. -uță.

june
JÚNE, -Ă, juni, -e, adj., subst. 1. Adj., s.m. și f. (Astăzi rar) Tânăr. ♢ June prim = actor care interpretează roluri de tânăr îndrăgostit. 2. S.m. (Reg.) Holtei, burlac, becher. – Lat. juvenis.

junel
JUNÉL, junei, s.m. (Înv. și reg.) Diminutiv al lui june; tinerel, adolescent, junelaș. – June + suf. -el.

junelas
JUNELÁȘ, junelași, s.m. (Rar) Junel. – Junel + suf. -aș

junete
JUNÉȚE, juneți, s.f. (Astăzi rar) Tinerețe. [Pl. și: junețe] – June + suf. -ețe (după fr. jeunesse).

jungher
JUNGHÉR, junghere, s.n. (Înv.) Pumnal, stilet, junghi (2). – Junghia + suf. -ar.

junghi
JUNGHI, junghiuri, s.n. 1. Durere vie, pătrunzătoare, de scurtă durată, mai ales în spate, în regiunea intercostală, la piept sau la încheieturi; junghietură, înjunghietură. 2. (Înv.) Jungher. – Din junghia (derivat regresiv).

junghia
JUNGHIÁ, júnghii, vb. I. Tranz. (Pop.) A înjunghia. [Pr.: -ghi-a] – Lat. jugulare.

junghiere
JUNGHIÉRE, junghieri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a junghia; înjunghiere. [Pr.: -ghi-e-] – V. Junghia.

junghietor
JUNGHIETÓR, -OÁRE, junghietori, -oare, adj. (Pop.) Înjunghietor. [Pr.: -ghi-e-] – Junghia + suf. -tor.

junghietura
JUNGHIETÚRĂ, junghieturi, s.f. (Pop.) 1. Junghi (1). 2. Articulația coloanei vertebrale cu baza craniului; p.ext. gât, grumaz. [Pr.: -ghi-e-] – Junghia + suf. -ătură.

jungla
JÚNGLĂ, jungle, s.f. Pădure tropicală sau subtropicală deasă, greu de străbătut, cu numeroase tufișuri și liane, situată adesea în regiuni mlăștinoase. – Din fr. jungle.

junie
JUNÍE s.f. (Înv.) Tinerețe. – June + suf. -ie.

junime
JUNÍME, junimi – s.f. (Înv.) Tinerime, tineret. ♦ Tinerețe. – June + suf. -ime.

junimism
JUNIMÍSM s.n. Mișcare culturală, literară și politică din a doua jumătate a sec. XIX, formată în jurul societății „Junimea” din Iași. – „Junimea” (n.pr.) + suf. -ism.

junimist
JUNIMÍST, -Ă, junimiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de junimism, privitor la junimism. 2. S.m. și f. Adept al junimismului. – „Junimea” (n.pr.) + suf. -ist.

juninca
JUNÍNCĂ, juninci, s.f. Vițea tânără (între un an și doi ani). – Lat. junix, -cis.

junior
JUNIÓR, -OÁRĂ, juniori, -oare, subst., adj. 1. S.m. și f., adj. (Sportiv) care are vârsta între circa 13 și 19 ani, limitele de vârstă variind de la o specialitate sportivă la alta. 2. S.m. (Pe lângă un nume propriu de persoană, în opoziție cu senior) Fiul (considerat în raport cu tatăl). [Acc. și (2) júnior. – Pr.: -ni-or] – Din fr., lat. junior.

juniorat
JUNIORÁT s.n. Vârstă anterioară majoratului, cuprinsă aproximativ între 13 și 18 ani. [Pr.: -ni-o-] – Junior + suf. -at.

junt
JUNT, junturi, s.n. (Pop.) Armă de foc. – Et. nec.

junta
JÚNTĂ, junte, s.f. Nume dat unor organe de stat sau organizații politice în Spania și în unele țări din America de Sud. [Pr.: huntă] – Din sp. junta, fr. junte.

jupan
JUPÁN, jupani, s.m. Titlu dat în evul mediu, în țările române, celor mai de seamă boieri și dregători; persoană care avea acest titlu. – Din sl. županŭ.

jupanita
JUPÁNIȚĂ, jupanițe, s.f. Soția jupanului. – Din sl. županica.

jupa
JÚPĂ, jupe, s.f. 1. Fustă. 2. Fustă care se îmbracă pe dedesubtul rochiei sau al altei fuste. – Din fr. jupe.

jupan
JUPẤN, jupâni, s.m. 1. Titlu de politețe dat în țările române persoanelor care ocupau anumite demnități sau funcții înalte. ♦ Titlu de politețe dat unei persoane, echivalând cu „domn”, „cucon”. 2. Patron, stăpân (considerat în raport cu angajații săi). – Et. nec.

jupaneasa
JUPÂNEÁSĂ, jupânese, s.f. 1. Soție de jupân (1); boieroaică. 2. (Înv.) soție de negustor, de om înstărit. ♦ Orășeancă, târgoveață; precupeață. 3. (Înv.) Menajeră, femeie de serviciu într-o casă particulară, madamă. – Jupân + suf. -easă.

jupanesica
JUPÂNEȘÍCĂ s.f. (Reg.) Diminutiv al lui jupâneasă. – Jupâneasă + suf. -ică.

jupanita
JUPÂNÍȚĂ, jupânițe, s.f. (Înv.) Boieroaică tânără; fiica (sau soția tânără a) unui boier. – Jupân + suf. -iță.

jupi
JUPÍ vb. IV. v. jupui.

jupire
JUPÍRE, jupiri, s.f. v. jupuire.

jupit
JUPÍT, -Ă, jupiți, -te, adj. v. jupuit^2.

jupitor
JUPITÓR, -OÁRE, adj., s.m. și f. v. jupuitor.

jupon
JUPÓN, jupoane, s.n. Fustă (de obicei cu volane și apretată) care se îmbracă pe dedesubtul rochiei. – Din fr. jupon.

jupui
JUPUÍ, jupói, vb. IV. Tranz. 1. A îndepărta pielea de pe corp sau de pe o parte a corpului; a beli. ♦ Spec. A separa pielea de pe corpul animalului sacrificat printr-un proces tehnologic la abator. ♦ Refl. A se descuama. ♦ Tranz. și refl. A (se) juli. ♢ A curăța un arbore de coajă. 2. Fig. A lua cuiva tot ce are; a jefui, a prăda. [Var.: (reg.) jupí vb. IV.] – Din bg. župia.

jupuiala
JUPUIÁLĂ, jupuieli, s.f. Jupuitură. [Pr.: -pu-ia-] – Jupui + suf. -eală.

jupuire
JUPUÍRE, jupuiri, s.f. Acțiunea de a jupui și rezultatul ei; jupuit^1. [Var.: (reg.) jupíre s.f.] – V. jupui.

jupuit
JUPUÍT^1 s.n. Jupuire. – V. jupui.

JUPUÍT^2, -Ă, jupuiți, -te, adj. (Despre piele) Luat, tras de pe corp; (despre oameni sau animale ori despre părți ale corpului) cu pielea luată; belit. ♦ Descuamat. ♦ Julit. ♦ (Despre arbori) cojit. ♦ (despre lucruri) Ros, uzat. [Var.: (reg.) jupít, -ă, adj.] – V. jupui.

jupuitor
JUPUITÓR, -OÁRE, jupuitori, -oare, adj., s.m. și f. (Adesea fig.) (Persoană) care jupoaie. [Pr.: -pu-i- – Var.: (reg.) jupitór, -oáre adj., s.m. și f.] – Jupui + suf. tor.

jupuitura
JUPUITÚRĂ, jupuituri s.f. Rană produsă prin jupuirea pielii; jupuială. [Pr.: -pu-i-] – Jupui + suf. -ură.

jur
JUR^1, juri, s.m. (Astăzi rar) Jurat^1. ♢ (În vechea organizare judecătorească) Curte cu juri = organ de jurisdicție pentru procese criminale, delicte politice sau de presă, în componența căruia intrau jurați^1. – Din fr. jury.

JUR^2, jururi, s.n. Spațiu în mijlocul căruia se află cineva sau ceva; împrejurime; vecinătate. ♢ Loc. adv. În (sau prin) jur = în (sau prin) preajmă, alături, prin apropiere, împrejur. Din jur = din împrejurimi, dimprejur. (De) jur împrejur = din (sau în) toate părțile. ♢ Loc. prep. În jurul... = a) în preajma...; b) relativ la..., despre...; c) aproximativ în..., cam pe la... Prin jurul... = în apropiere de...; cam pe la...; Din jurul... = pe lângă, din preajma... (De) jur împrejurul... = în preajma... – Lat. gyrus.

JUR^3, jururi, s.n. (Pop.) Jurământ. – Din jura (derivat regresiv).

jura
JURÁ, jur, vb. I. 1. Tranz. și refl. A afirma, a declara ceva sub jurământ, a depune un jurământ. ♢ Tranz. A întări, a confirma la judecată, prin jurământ, o depoziție sau o mărturie. ♢ Refl. A promite prin jurământ. 2. Refl. (Pop.) A se afurisi, a se blestema (pentru a întări cele afirmate). 3. Tranz. (Pop.) A ruga pe cineva cu stăruință; a implora, a conjura. – Lat. jurare.

jurare
JURÁRE, jurări, s.f. (Înv.) Acțiunea de a (se) jura și rezultatul ei; jurământ. ♢ Blestem. – V. jura.

jurasic
JURÁSIC, -Ă, jurasici, -ce, s.n., adj. 1. S.n. A doua perioadă a mezozoicului, în care predomină gimnospermele și apar

jurat
JURÁT^1, jurați, s.m. (În unele state) Cetățean ales să ia parte la judecarea unor procese penale și uneori a unor procese civile; jur^1. ♢ Curte cu jurați = curte cu juri. – Din fr. juré, lat. juratus.

JURÁT^2, -Ă, jurați, -te, adj. (Pop.; adesea substantivat) Blestemat, afurisit; rău, hain. – V. jura.

juramant
JURĂMÂNT, jurăminte, s.n. 1. Afirmare, promisiune, făgăduială solemnă făcută de o persoană (adesea printr-o anumită formulă în care este invocată divinitatea) de a spune adevărul în legătură cu anumite fapte; jur^3. 2. Angajament solemn, exprimat de obicei printr-o anumită formulă, prin care cineva se obligă să-și facă datoria (față de popor, de stat etc.). 3. Promisiune, făgăduială fermă de a face ceva. – Din lat. juramentum.

jurator
JURĂTÓR, -OÁRE, jurători, -oare, s.m. și f. (Înv și pop.) Persoană care jură în calitate de martor în fața unei instanțe judiciare. – Jura + suf. -ător.

jurfix
JUR-FIX s.n. Zi de primire la unele familii (aristocrate); petrecere care avea loc într-o astfel de zi. – Din fr. jour fixe.

juridic
JURÍDIC, -Ă, juridici, -ce, adj. Care ține de drept, privitor la drept. ♢ Persoană juridică = organizație cu patrimoniu propriu și administrație de sine stătătoare, care se bucură de capacitatea de a avea drepturi și obligații. – Din fr. juridique, lat. juridicus.

juridiceste
JURIDICÉȘTE adv. Din punct de vedere juridic. – Juridic + suf. -ește.

jurisconsult
JURISCONSÚLT, -Ă, jurisconsulți, -te, s.m. și f. Specialist în științele juridice, de mare autoritate, care este consultat în problemele dificile de drept. – Din fr. jurisconsulte, lat. jurisconsultus.

jurisdictie
JURISDÍCȚIE, jurisdicții, s.f. 1. Putere, competență de a judeca a unui judecător sau a unei instanțe. 2. Totalitatea instanțelor judecătorești de același grad. 3. Ansamblul organelor care au competența de a judeca pricini de aceeași categorie. 4. Teritoriu în care un judecător sau o instanță judecătorească își exercită puterea. – Din fr. jurisdiction, lat. jurisdictio.

jurisdictional
JURISDICȚIONÁL, -Ă, jurisdicționali, -e, adj. (Rar) Care ține de jurisdicție, privitor la jurisdicție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. jurisdictionnel (după jurisdicție).

jurisprudenta
JURISPRUDÉNȚĂ, jurisprudențe, s.f. 1. Totalitatea hotărârilor pronunțate de organele de jurisdicție într-un anumit domeniu; spec. ansamblu de decizii ale unui tribunal; felul în care judecă în mod obișnuit un tribunal un litigiu. 2. Știința dreptului. – Din fr. jurisprudence, lat. jurisprudentia.

jurisprudential
JURISPRUDENȚIÁL, -Ă, jurisprudențiali, -e, adj. (Livr.) Care aparține jurisprudenței, de jurisprudență. [Pr.: -ți-al] – Din fr. jurisprudentiel.

jurist
JURÍST, -Ă, juriști, -ste, s.m. și f. Specialist în științele juridice. ♢ (Înv.) Student(ă) în drept. – Din fr. juriste, lat. jurista.

juriu
JÚRIU, jurii, s.n. 1. Comisie de specialiști desemnată pentru clasificarea candidaților sau a concurenților și pentru decernarea unor premii la examene, competiții sportive etc. 2. (În organizarea judecătorească a unor state) Totalitatea juraților^1 care intră în componența curților cu juri. – Din fr. jury.

jurnada
JURNÁDĂ, jurnade, s.f. Haină cu mâneci lungi purtată sub armură în sec. XV. – Din fr. journade.

jurnal
JURNÁL, jurnale, s.n. 1. Publicație periodică având apariție zilnică; ziar, gazetă. 2. (De obicei în sintagma jurnal de modă) Publicație periodică în care se dau desene și tipare de îmbrăcăminte și accesorii. 3. Însemnări zilnice ale cuiva despre anumite evenimente legate, de obicei, de viața sa; însemnări zilnice ale unor observații științifice. ♢ Jurnal de călătorie = relatare în scris, zi de zi, a unei călătorii. Jurnal de bord = registru în care se consemnează cronologic faptele survenite în timpul călătoriei unei nave. Jurnalul acțiunilor de luptă = document militar în care sunt descrise zilnic pregătirea și desfășurarea acțiunilor de luptă. 4. (Ieșit din uz) Emisiune de radio și televiziune sau film de scurt metraj, rulat de obicei înaintea filmului artistic de lung metraj, care prezintă evenimente, știri, informații de strictă actualitate. 5. (Cont.) Registru în care sunt înscrise cronologic operațiile bănești, evenimentele supuse evidenței etc. – Din fr. journal.

jurnalier
JURNALIÉR, -Ă, jurnalieri, -e, adj. (Franțuzism) Cotidian, zilnic. [Pr.: -li-er] – Din fr. journalier.

jurnalism
JURNALÍSM s.n. Ziaristică, gazetărie, publicistică. – Din fr. journalisme.

jurnalist
JURNALÍST, -Ă, jurnaliști, -ste, s.m. și f. 1. Ziarist(ă), gazetar(ă). 2. Vânzător de ziare. – Din fr. journaliste.

jurnalistic
JURNALÍSTIC, -Ă, jurnalistici, -ce, adj. Care ține de presă, privitor la presă; ziaristic, gazetăresc. – Din fr. journalistique.

jurnalistica
JURNALÍSTICĂ s.f. Ziaristică, gazetărie; (rar; cu sens colectiv) ziare, reviste. – Din germ. Journalistik.

jurubita
JURUBÍȚĂ, jurubițe, s.f. Scul mic din fire textile înfășurate în spire de o anumită lungime, constituind unități de măsură în filatură. – Jirebie^1 + suf. -iță.

jurui
JURUÍ^1, juruiesc, vb. IV. Tranz. (Înv și reg.) A făgădui, a promite în mod solemn. ♢ A făgădui ca soț (sau soție). ♢ Refl. A se lega prin jurământ. – Din magh. gyürüzni „a logodi”.

JURUÍ^2, juruiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A face să se rotească, să se învârtească în cercuri. – Jur^2 + suf -ui.

juruinta
JURUÍNȚĂ, juruințe s.f. (Înv și reg.) Făgăduială solemnă, jurământ. [Pl. și: juruinți] – Jurui^1 + suf. -ință.

juruit
JURUÍT, -Ă, juruiți, -te, adj., s.f. 1. Adj. (Înv. și reg.) Care este făgăduit, promis; făgăduit ca soț (sau soție). 2. S.f. (Reg.) Făgăduială, promisiune; (concr.) lucru promis. – V. jurui^1.

just
JUST, -Ă, juști, -ste, adj. (Adesea adverbial) 1. Conform cu adevărul sau cu echitatea; drept, adevărat, echitabil. ♢ (Despre oameni) Care acționează și judecă în conformitate cu dreptatea. ♢ Fundat, legitim, legal. 2. Potrivit^2, corespunzător. – Din fr. juste.

justeta
JUSTÉȚĂ s.f. v. justețe.

justete
JUSTÉȚE s.f. Însușirea a ceea ce este just (1); adevăr, dreptate. ♢ Precizie, exactitate. [Var.: justéță s.f.] – Din fr. justesse.

justifica
JUSTIFICÁ, justífic, vb. I. 1. Tranz. A arăta că ceva este just (1), legitim, a demonstra justețea unui lucru; a îndreptăți; a motiva. 2. Refl. A da explicații cu privire la o atitudine, o acțiune etc; a se dezvinovăți. 3. Tranz. A dovedi întrebuințarea legală a unor sume de bani, a unor materiale etc. – Din lat. justificare, fr. justifier.

justificabil
JUSTIFICÁBIL, -Ă, justificabili, -e, adj. Care poate fi justificat, motivat. – Justifica + suf. -bil. Cf. fr. justifiable.

justificare
JUSTIFICÁRE, justificări, s.f. Acțiunea de a (se) justifica și rezultatul ei; justificație, îndreptățire, motivare. – V. justifica.

justificat
JUSTIFICÁT, -Ă, justificați, -te, adj. Dovedit ca just (1), îndreptățit, legitim. – V. justifica.

justificativ
JUSTIFICATÍV, -Ă, justificativi, -e, adj. Care servește pentru a justifica ceva. – Din fr. justificatif.

justificatie
JUSTIFICÁȚIE, justificații, s.f. Justificare. [Var.: justificațiúne s.f.] – Din fr. justification, lat. justificatio, -onis.

justificatiune
JUSTIFICAȚIÚNE s.f. v. justificație.

justitiabil
JUSTIȚIÁBIL, -Ă, justițiabili, -e, s.m. și f. Persoană care apare ca parte într-un proces, care trebuie să răspundă înaintea instanțelor judecătorești. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. justiciable.

justitial
JUSTIȚIÁL, -Ă, justițiali, -e, adj. (Livr.) De justiție, al justiției. [Pr.: -ți-al] – Din fr. justiciel.

justitiar
JUSTIȚIÁR, -Ă, justițiari, -e, adj. Care face dreptate, care urmărește să facă dreptate. [Pr.: -ți-ar] – Din fr. justicier.

justitie
JUSTÍȚIE s.f. 1. Totalitatea organelor de jurisdicție dintr-un stat; ansamblul legilor și al instanțelor judecătorești; sistemul de funcționare a acestor instanțe. 2. Una dintre formele fundamentale ale activității statului, care constă în judecarea pricinilor civile sau penale și în aplicarea pedepselor prevăzute de lege. ♢ Expr. A chema (sau a se prezenta) în fața justiției = a cita (sau a se prezenta) la judecată. 3. Dreptate, echitate. – Din fr. justice, lat. justitia.

juvaier
JUVAIÉR s.n. v. giuvaier.

juvala
JUVÁLĂ s.f. v. jigală.

juvat
JUVẮȚ, juvețe, s.n. Laț la capătul unei funii; ștreang. [Pl. și: juvățuri] – Din ucr. žyvec.

juvelnic
JUVÉLNIC, juvelnice, s.n. (Reg.) 1. Construcție de scânduri, nuiele sau stuf, folosită pentru păstrarea peștelui viu în apă. 2. Unealtă de pescuit confecționată din plasă sau din nuiele, în formă de coș sau sac. – Et. nec.

juvenil
JUVENÍL, -Ă, juvenili, -e, adj. Care aparține tinereții; tineresc. – Din fr. juvénile, lat. juvenilis.

juvenilitate
JUVENILITÁTE s.f. (Rar) Caracter juvenil. – Din fr. juvénilité.

juvete
JUVÉTE, juveți, s.m. Nume generic dat peștilor mărunți. ♢ (Fam.) Epitet dat oltenilor. – Et. nec.

juxtalineara
JUXTALINEÁRĂ, juxtalineare, adj.f. (În sintagma) Traducere juxtalineară = traducere literală a unui text, cu reproducerea paralelă a textului original. [Pr.: -ne-a-. – Var.: juxtaliniáră adj.f.] – Din fr. juxtalinéaire.

juxtaliniara
JUXTALINIÁRĂ adj.f. v. juxtalineară.

juxtapozitie
JUXTAPOZÍȚIE, juxtapoziții, s.f. (Rar) Juxtapunere. – Din fr. juxtaposition.

juxtapune
JUXTAPÚNE, juxtapún, vb. III. Tranz. A pune mai multe obiecte alături, unul lângă altul; a alătura. ♢ Refl. și tranz. (Gram.) A (se) îmbina prin juxtapunere. – Din fr. juxtaposer (după pune).

juxtapunere
JUXTAPÚNERE, juxtapuneri, s.f. Acțiunea de a juxtapune și rezultatul ei; alăturare, juxtapoziție. ♢ (Gram.) Mijloc de exprimare a raporturilor sintactice de coordonare sau de subordonare dintre elementele alcătuitoare ale unei propoziții sau fraze, care constă în simpla lor alăturare, fără ajutorul vreunui cuvânt de legătură; parataxă. – V. juxtapune.

juxtapus
JUXTAPÚS, -Ă, juxtapuși, -se, adj. Pus alături unul de altul; alăturat. ♢ (Gram.) Legat prin juxtapunere; paratactic. – V. juxtapune.

juxta
JÚXTĂ, juxte, s.f. Traducere juxtalineară a textelor grecești și latinești. [Var.: iuxtă s.f.] – Din lat. juxta „aproape, lângă”. Cf. juxta[lineară].

k
K s.m. invar. A paisprezecea literă a alfabetului limbii române, folosită în scrierea numelor proprii și în neologisme cu caracter internațional; sunete notate cu această literă: a) consoană oclusivă palatală (2) surdă (2), cu valoarea grupului de litere ch înainte de e și i; b) consoană oclusivă velară surdă, cu valoarea literei c. [Pr.: ca].

kabuki
KABÚKI s.n. Gen de teatru tradițional japonez în care dialogurile alternează cu părți psalmodiate sau cântate și balet. ♢ (Adjectival) Teatru kabuki . – Din engl., fr. kabuki.

kainit
KAINÍT s.n. Sare naturală dublă, compusă din sulfat de magneziu și clorură hidratată de potasiu, folosită la fabricarea îngrășămintelor artificiale pentru soluri. [Pr.: ka-i-] – Din fr. kaïnite.

kaizer
KÁIZER^1, kaizeri, s.m. Denumire dată împăraților „Sfântului imperiu roman de națiune germană” și apoi împăraților Germaniei; persoană care purta acest titlu. [Scris și: kaiser. – Pr.: kai-zăr] – Din germ. Kaiser.

KÁIZER^2 s.n. Piept de porc fiert și afumat. [Pr.: kai-zăr] – Din germ. Kaiser[fleisch].

kakemono
KAKEMÓNO s.n. Pictură japoneză executată în culori de apă sau în tuș de China, pe rulouri lungi de formă dreptunghiulară, de mătase, de pai de orez sau de hârtie, care se atârnă în lung pe pereți. – Din fr. kakémono.

kaki
KAKÍ adj. invar. De culoare galbenă-cafenie cu nuanțe verzui. [Var.: kakiu, -ie adj.] – Din fr. kaki.

kakiu
KAKÍU, -IE adj. v. kaki.

kalaazar
KÁLA-AZÁR subst. Boală gravă, endemică în regiunile tropicale, provocată de un parazit care se localizează și se multiplică în celulele endoteliale din splină și din ficat. [Pr.: -la-a-] – Din fr. kala-azar.

kalipatron
KALIPATRÓN, kalipatroane, s.n. Cutie de tablă umplută cu hidroxid de potasiu și încorporată în masca de protecție, care servește la regenerarea aerului (prin reținerea bioxidului de carbon și a apei) și care este folosită în mine. [Sil. -tron] – Din germ. Kalipatron.

kaliu
KÁLIU s.n. (Chim.) Potasiu. – Din germ. Kalium.

kalmac
KALMẤC, -Ă s.m. și f. v. calmuc.

kamala
KAMÁLA s.f. Pulbere de culoare roșie-portocalie obținută din perii recoltați de pe fructele unui arbore din India, folosită ca vermifug și colorant. – Din fr. kamala.

kamikaze
KAMIKÁZE s.m. invar., s.n. 1. S.m. invar. Luptător (japonez) care se sacrifică într-o acțiune de atac. 2. S.n. Avion de luptă încărcat cu exploziv, pilotat de un kamikaze (1), care cădea asupra țintei, folosit de japonezi în al II-lea război mondial. – Din fr. kamikaze.

kampuchian
KAMPUCHIÁN, -Ă, kampuchieni, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) din Kampuchia; cambodgian. [Pr.: -ci-] – Kampuchia (n.pr.) + suf. -an.

kantian
KANTIÁN, -Ă, kantieni, -e, adj., s.m. 1. Adj. Care aparține filozofiei lui Kant, privitor la această filozofie. 2. S.m. Adept al filozofiei lui Kant. [Pr.: -ti-an] – Din fr. kantien.

kantianism
KANTIANÍSM s.n. Sistem filozofic inițiat de Kant; kantism. [Pr.: -ti-a-] – Kantian + suf. -ism.

kantism
KANTÍSM s.n. (Fil.) Kantianism. – Din fr. kantisme.

karate
KARATÉ s.n. Metodă japoneză de luptă care folosește în atac sau apărare mișcări rapide și violente, fără a apela la vreo armă. [Acc. și: karáte]. – Din fr. karaté.

karling
KÁRLING, karlinguri, s.n. (Geol.) Creastă de munte stâncoasă, ascuțită; custură (2). – Din germ. Karling.

karma
KÁRMA s.f. (În sistemul filozofic brahmanic) Noțiune care desemnează o lege universală în virtutea căreia soarta oamenilor ar fi determinată de acțiunile lor din încarnările anterioare; fatalitate, destin. – Din engl., fr. karma.

kasida
KASÍDĂ, kaside, s.f. Specie a liricii clasice turce și persane, asemănătoare cu oda. – Din fr. kasside.

kasolit
KASOLÍT s.n. (Min.) Silicat de plumb și de uraniu hidratat. – Din fr. kasolite.

kazah
KAZÁH, -Ă, kazahi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Kazahstanului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Kazahstanului sau populației lui, privitor la Kazahstan sau la populația lui. – Din rus. kazah.

kediv
KEDÍV, kedivi, s.m. Titlu purtat în trecut de viceregii Egiptului; persoană care avea acest titlu. – Din fr. khédive.

kelvin
KÉLVIN s.m. (Fiz.) Unitate fundamentală pentru măsurarea temperaturii în sistemul internațional. [Abr.: K] – Din engl., fr. kelvin.

kenotron
KENOTRÓN, kenotroane, s.n. Tub electronic cu doi electrozi, folosit pentru redresarea curenților alternativi de înaltă tensiune. (Sil. -tron) – Din fr. kénotron.

kenyan
KENYÁN, -Ă, kenyeni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m.și f. Persoană care face parte din populația de bază a Kenyei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Kenyei sau populației ei, privitor la Kenya sau la populația ei. [Pr.: -ny-an] – Kenya (n.pr.) + suf. -an.

keramit
KERAMÍT s.n. Gresie ceramică obținută prin arderea amestecului de argilă refractară cu marnă dolomitică, folosită la fabricarea dalelor de pavaj. – Din fr. kéramite.

keta
KÉTA s.f. Pește înrudit cu păstrăvul, dar mult mai mare ca acesta, care trăiește în mările din Extremul Orient și din care se obțin icrele de Manciuria (Oncorhynchus keta). – Din rus. keta.

ketchup
KÉTCHUP s.n. Sos picant preparat din suc de roșii, oțet și mirodenii. [Pr.: chéciăp] – Cuv. engl.

kevlar
KEVLÁR s.n. Material compozit foarte ușor, foarte rezistent la șoc și la coroziune, neinflamabil, care nu permite propagarea fisurilor și amortizează vibrațiile, folosit în aeronautică. – Denumire comercială.

khmer
KHMER, -Ă, khmeri, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Cambodgiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Cambodgiei sau populației ei, privitor la Cambodgia sau la populația ei. [Pr.: cmer] – Din fr. khmer.

kibbutz
KIBBÚTZ, kibbutzuri, s.n. Gospodărie colectivă agrară în Israel. [Pr.: chibúț] – Din fr. kibboutz.

kidnapping
KIDNÁPPING s.n. (Rar) Răpire de persoane, făcută pentru a șantaja sau pentru a teroriza. – Din engl. kidnapping.

kieselgur
KIESELGÚR s.n. Rocă sedimentară silicioasă, formată prin depunerile cochiliilor unor alge microscopice monocelulare; diatomit, pămânțel. [Pr.: chiz-] – Din germ. Kieselgur.

kieserit
KIESERÍT s.n. (Min.) Sulfat natural hidratat de magneziu, utilizat la prepararea sării amare. [Pr.: chiz-; Sil.: chi-ze-] – Din germ. Kieserit, fr. kiesérite.

kil
KIL s.n. Kilogram [Var.: kílo s.m.] – Din fr. kil.

kilo
KÍLO^1 s.n. v. kil.

KILO^2- Element de compunere care intră în denumirea unităților de măsură pentru a exprima multiplicarea de o mie de ori. – Din fr. kilo, gr. kilioi „mie”.

kiloamper
KILOAMPÉR, kiloamperi, s.m. (Fiz.) Unitate (derivată) de măsură pentru intensitatea curentului electric, egală cu o mie de amperi. [Pr.: -lo-am-. – Abr.: kA] – Din fr. kiloampère.

kiloampermetru
KILOAMPERMÉTRU, kiloampermetre, s.n. (Fiz.) Instrument folosit pentru măsurarea curenților electrici de mare intensitate. [Pr.: -lo-am-] – Din fr. kiloampermètre.

kilocalorie
KILOCALORÍE, kilocalorii, s.f. Unitate de măsură pentru energia termică, egală cu o mie de calorii; calorie mare. [Abreviat: kcal] – Din fr. kilocalorie.

kilocuvant
KILOCUVẤNT, kilocuvinte, s.n. (Inform.) Multiplu al cuvântului egal cu 1024 de cuvinte. [Abreviat: kcuv.] – Kilo^2- + cuvânt.

kiloelectronvolt
KILOELECTRONVÓLT, kiloelectronvolți, s.m. (Fiz.) Unitate (tolerată) de măsură pentru energie, egală cu o mie de electronvolți. [Pr.: -lo-e-. – Abr.: keV] – Din fr. kiloélectronvolt.

kilogram
KILOGRÁM, kilograme, s.n. 1. Unitate de măsură pentru masă în sistemul metric; (sens curent) unitate de măsură pentru greutate, egală cu o mie de grame; kil. ♢ (Fiz.) Kilogram-forță = unitate de măsură a forței, a cărei valoare este egală cu greutatea prototipului internațional de masă, măsurată în vid, la accelerația gravitațională normală. ♢ Etalon metalic egal cu un kilogram (1). 2. (Impr.) Litru. [Scris și: chilogram. – Abr.: kg] – Din fr. kilogramme.

kilogrammetru
KILOGRAMMÉTRU, kilogrammetri, s.m. Unitate de măsură pentru lucrul mecanic, egală cu lucrul mecanic efectuat pentru ridicarea unei greutăți de un kilogram la înălțimea de un metru [Scris și: chilogrammetru] – Din fr. kilogrammètre.

kilohertz
KILOHÉRTZ, kilohertzi, s.m. Unitate de măsură pentru frecvență, egală cu o mie de hertzi. [Pr.: -herț. – Abr.: kHz] – Din fr. kilohertz.

kilojoule
KILOJOÚLE, kilojouli, s.m. (Fiz.) Unitate (derivată) de măsură pentru energie, egală cu o mie de jouli. [Pr.: -giúl și -júl. – Abr.: kJ] – Din fr., engl. kilojoule.

kilolitru
KILOLÍTRU, kilolitri, s.m. Unitate de măsură pentru capacități, egală cu o mie de litri. (sil. -tru) [Scris și: chilolitru. – Abr.: kl] – Din fr. kilolitre.

kilometra
KILOMETRÁ, kilometrez, vb. I. Tranz. A marca cu borne kilometrice distanțele de-a lungul unei căi de comunicație. (sil. -tra) [Scris și: chilometra] – Din fr. kilométrer.

kilometraj
KILOMETRÁJ, kilometraje, s.n. Distanța în kilometri dintre un punct al unei căi de comunicație și un punct de plecare, măsurată în lungul acestei căi. ♢ Distanța în kilometri parcursă de un vehicul într-un anumit timp. ♢ Instrument de măsură montat la unele vehicule pentru a înregistra distanțele parcurse de vehicul sau viteza de deplasare. (sil. -traj) [Scris și: chilometraj] – Din fr. kilométrage.

kilometrare
KILOMETRÁRE, kilometrări, s.f. Acțiunea de a kilometra și rezultatul ei. (sil. -tra-) [Scris și: chilometrare] – V. kilometra.

kilometric
KILOMÉTRIC, -Ă kilometrici, -ce, adj. Care se referă la kilometru, de kilometru, care indică kilometri. ♢ Fig. Foarte lung, interminabil. (sil. -tric) [Scris și: chilometric] – Din fr. kilométrique.

kilometru
KILOMÉTRU, kilometri, s.m. Unitate de măsură pentru lungime, egală cu o mie de metri. ♢ Kilometru pe oră = unitate de măsură pentru viteză, egală cu viteza unui mobil care parcurge 1 kilometru într-o oră. Kilometru lansat = probă sportivă (cu bicicleta, motocicleta, etc.) în care performanța constă în timpul realizat pe distanța de un km din momentul în care sportivul trece în viteză linia de start și până la linia de sosire. (sil. -tru) [Scris și: chilometru. – Abr.: km] – Din fr. kilométre.

kilomol
KILOMÓL, kilomoli, s.m. (Chim.) Cantitate de substanță a cărei masă, exprimată în kilograme, este numeric egală cu masa moleculară. [Scris și: chilomol – Abr.: kmol] – Kilo^2-+mol.

kiloohm
KILOÓHM, kiloohmi, s.m. (Fiz.) Unitate (derivată) de măsură pentru rezistența electrică, egală cu o mie de ohmi. [Pr.: -o-óm. – Abr.: kΩ] – Din germ. Kiloohm.

kilotona
KILOTÓNĂ, kilotone, s.f. (Fiz.) Unitate de măsură pentru masă, egală cu o mie de tone. [Abr.: kt] – Din fr. kilotonne.

kilovar
KILOVÁR, kilovari, s.m. (Fiz.) Unitate (derivată) de măsură pentru puterea reactivă, egală cu o mie de vari. [Abr.: kVAR] – Din fr., engl. kilovar.

kilovolt
KILOVÓLT, kilovolți, s.m. Unitate de măsură pentru tensiunea electrică sau diferența de potențial electric, egală cu o mie de volți. [Abr.: kV] – Din fr. kilovolt.

kilovoltamper
KILOVOLTAMPÉR, kilovoltamperi, s.m. Unitate de măsură pentru puterea electrică aparentă, egală cu o mie de voltamperi. (sil. mf. -volt-) [Abr.: kVA] – Din fr. kilovoltampère.

kilowatt
KILOWÁTT, kilowați, s.m. Unitate de măsură a puterii, egală cu o mie de wați. ♢ Compus: kilowatt-oră = unitate de măsură a energiei, egală cu energia produsă într-o oră de o sursă cu puterea de un kilowatt. [Abr.: kW] – Din fr. kilowatt.

kilt
KILT s.m. Fustă scurtă și plisată din stofă cadrilată, care face parte din costumul național al scoțienilor. – Din engl., fr. kilt.

kimberlit
KIMBERLÍT s.n. Rocă ultrabazică alcătuită din olivină, piroxeni, granat, cromit, adesea cu diamante, formată în coșurile vulcanice – Din fr. kimberlite.

kinorama
KINORÁMĂ, kinorame, s.f. Procedeu de filmare și de proiecție pentru ecran panoramic. – Din germ. Kinorama

kirghiz
KIRGHÍZ, -Ă, kirghizi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană născută și crescută în Kirghizstan. 2. Adj., s.m. și f. – (Locuitor) din Kirghizstan. – Din fr. Kirghize.

kismis
KIȘ-MIȘ s.n. Soi de viță de vie originar din Asia, cu ciorchini răsfirați și boabe alungite, albe sau negre, fără semințe, folosit la producerea stafidelor. – Cuv. rus.

kitsch
KITSCH, kitschuri, s.n. Termen folosit pentru a determina un obiect decorativ de prost gust. ♢ Reproducere sau copiere pe scară industrială a unor opere de artă, multiplicate și valorificate comercial. [Pr.: chici] – Din germ. Kitsch.

kitschizare
KITSCHIZÁRE, kitschizări, s.f. (Rar) Falsificare, denaturare a artei. [Pr.: chicizare] – De la kitsch.

kiwi
KÍWI s.f. invar. 1. Pasăre acarinată din Noua Zeelandă, pe cale de dispariție, înaltă de 30 cm, cu aripile atrofiate, lipsită de claviculă, care se hrănește cu larve de insecte și duce o viață nocturnă (Apteryx australis). 2. Fruct comestibil al plantei Actinidia chinensis din Asia, cu formă ovală, de mărimea unui măr mijlociu, cu miezul verde, cărnos, acrișor și cu coaja pufoasă, verde-maronie. – Din fr. kiwi, engl. kiwi[fruit].

knesset
KNESSÉT s.n. Parlament unicameral al statului Israel. [Scris și knesseth] – Din engl. knesset.

knowhow
KNOW-HOW s.n. Ansamblu al informațiilor și al experienței privind un nou proces tehnologic și modul de exploatare al unor utilaje noi. [Pr.: nău-hau] – Cuv. engl.

koine
KOINÉ s.f. (Lingv.) Variantă lingvistică ce servește comunicării între vorbitori de dialecte sau graiuri diferite; limbă comună (b). – Din fr. koiné.

krennerit
KRENNERÍT s.n. (Min.) Minereu aurifer. – Din engl. krennerit, fr. krennérite.

kripton
KRIPTÓN s.n. Element chimic din familia gazelor nobile, incolor, fără miros și fără gust. – Din fr. krypton.

kronprinz
KRÓNPRINZ s.m. (În trecut, în Germania și în Imperiul Habsburgic) Titlu purtat de moștenitorul tronului; persoană care purta acest titlu. [Pr.: -prinț] – Cuv. germ.

kurd
KURD, -Ă, kurzi, -de, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care aparține unui popor care trăiește în Turcia, Iran, Irak, Siria, Afganistan, Pakistan, precum și în câteva regiuni din fosta U.R.S.S., sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține kurzilor (1), privitor la kurzi. ♢ (Substantivat, f.) Limba vorbită de kurzi (1). – Din fr. kurde.

kuweitian
KUWEITIÁN, -Ă, kuweitieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Kuweitului sau care este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Kuweitului sau populației lui, privitor la Kuweit sau la populația lui. [Pr.: -vei-ti-an] – Din fr. koweïtien.

kyrie
KYRIE s.f. (Muz.) 1. (Și în sintagma kyrie eleison) Invocație a divinității adoptată în cultul creștin. 2. Parte a misei (care se deschide prin kyrie 1). [Pr.: chí-] – Cuv. gr.

l
L s.m. invar. A cincisprezecea literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (consoană sonantă lichidă (3) laterală (2) dentală). [Pr.: le].

la
LA^1 prep. A. I. (Introduce complemente circumstanțiale de loc sau atribute care arată locul) 1. (Complementul indică direcția sau ținta unei mișcări, a unei acțiuni) S-a dus la el. 2. (Complementul indică limita în spațiu) Apa i-a ajuns la umeri. 3. (Complementul indică distanța) Cade la doi metri de casă. 4. (Complementul indică locul, poziția unde are loc o acțiune, o stare) Locuiește la munte. ♦ (Atributul indică poziția) Han la drumul mare. II. (Introduce un complement circumstantial de timp) 1. (Complementul indică perioada, momentul, ocazia în prezent, tercut sau viitor) Plecăm la începutul primăverii. ♢ Expr. La mulți ani ! = (ca urare făcută cuiva, de obicei cu prilejul aniversării zilei de naștere) îți doresc să trăiești încă mulți ani ! 2. (Complementul indică periodicitatea) Festivalul are loc o dată la doi ani. III. (Introduce un complement circumstanțial de scop) S-a dus la vânătoare. ♢ Loc. adv. (Pop. și fam.) La ce ? = în ce scop ? ce rost are ? IV. (Introduce un complement circumstanțial de cauză) Tresărea la orice zgomot. V. (Introduce un complement circumstanțial de mod) Caii aleargă la galop. ♢ Expr. La preț (sau la prețul) de... = cu prețul, contra prețului; în schimbul prețului... ♦ (Complementul indică măsura) Mătasea se vinde la metru. VI. (Introduce un complement circumstanțial instrumental) Cântă la pian. VII. (Introduce un complement circumstanțial de relație) Este rău la suflet. VIII. (Introduce un complement indirect) Nu răspunzi la întrebări. IX. 1. (Cu valoare de num. nehot., exprimă o cantitate mare) Bea la apă. 2. (Adverbial) Cam, aproximativ, circa. Erau la 30 de oameni. B. (În prepoziții compuse) I. De la. 1. (Introduce un complement circumstanțial de loc care indică punctul de plecare al unei acțiuni în spațiu) Coboară de la munte. 2. (Introduce un complement circumstanțial de timp care indică punctul de plecare al unei acțiuni în timp) Doarme de la prânz. ♢ Loc. adv. De la o vreme = începând cu un moment dat, după un timp, într-un târziu. 3. (Introduce un complement circumstanțial de mod; în loc. adj.) De la sine = fără ajutorul sau intervenția nimanui. 4. (Introduce un complement indirect) De la cine ai primit scrisoarea ? 5. (Introduce un atribut care indică locul existenței, proveniența sau apartenența) Flori de la munte. Degetele de la mână. 6. (Introduce un atribut care indică timpul) Ședința de la ora 12. II. Pe la. (Dă o nuanță de aproximație) 1. (Introduce un complement circumstanțial de loc) Vino pe la noi. 2. (Introduce un complement circumstanțial de timp) Pleacă pe la amiază. III. Până la. 1. (Introduce un complement circumstanțial de timp) Așteaptă până la vară. 2. (Introduce un complement circumstanțial de loc) Îl conduce până la ușă. 3. (Introduce un complement circumstanțial de mod) Îi chinuiește până la exasperare. ♢ Expr. Până la unul = absolut toți. – Lat. illac.

LA^2 s.m. invar. Treapta a șasea din gama do major; sunetul și nota corespunzătoare. – Din it. la.

LA^3, lau, vb. I. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) spăla (pe cap); A (se) scălda, a (se) îmbăia. ♢ Compus: lă-mă-mamă subst. = om prost, lălâu. [Prez. ind.: lau, lai, lă, lăm, lați, lau] – Lat. lavare.

laban
LABÁN, labani, s.m. Specie de chefal de culoare cenușie-albăstruie, cu capul mare (Mugil cephalus). – Din rus. loban.

labarum
LÁBARUM s.n. Stindard imperial roman pe care Constantin cel Mare a pus crucea și monograma lui Isus Cristos. – Cuv. lat.

laba
LÁBĂ, labe, s.f. 1. Parte a piciorului de la gleznă în jos la animalele patrupede și la om; partea piciorului pe care calcă păsările (palmipede); p. gener. picior (al unor animale). ♢ Compuse: laba-mâței = a) ciupercă comestibilă de culoare albă, care crește prin pădurile umbroase și umede (Clavaria coralloides); b) ciupercă comestibilă mare cu tulpina albă, groasă și cărnoasă; creasta-cocoșului (Clavaria flava); laba-ursului = a) nume dat mai multor specii de ciuperci de pădure (Clavaria); b) crucea-pământului; laba-gâștei = a) mică plantă erbacee cu flori roșii-purpurii (Geranium dissectum); b) ridurile formate în jurul ochilor (la persoanele în vârstă); c) (fam.) scris dezordonat, urât. ♦ (Mar.) Labă-de-pisică = încrețitură abia vizibilă a apei mării, semn al unui început de vânt. 2. (Fam. și depr.) Mână. ♢ Expr. A pune laba (pe cineva sau pe ceva) = a apuca, a înhăța (pe cineva sau pe ceva). A-i încăpea (sau a-i cădea) în labă = a ajunge la mâna sau la discreția cuiva. – Din magh. láb.

labferment
LABFERMÉNT, labfermenți, s.m. (Biochim.) Cheag (1). – Din fr. labferment.

labial
LABIÁL, -Ă, labiali, -e, adj. Care aparține buzelor, privitor la buze. Mușchi labial. ♦ (Despre sunete) Care se articulează cu participarea buzelor. O și u sunt vocale labiale, iar b, f, m, p și v, consoane labiale. ♢ (Substantivat, f.) O este o labială. ♢ (Adverbial) B se articulează labial. [Pr.: -bi-al] – Din fr. labial.

labializa
LABIALIZÁ, labializez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) pronunța printr-o mișcare suplimentară de rotunjire a buzelor. [Pr.: -bi-a-] – Din fr. labialiser.

labializare
LABIALIZÁRE s.f. Acțiunea de a (se) labializa și rezultatul ei. [Pr.: -bi-a-] – V. labializa. Cf. fr. l a b i a l i s a t i o n.

labiat
LABIÁT, -Ă, labiați, -te, adj. (Despre corole și calicii) Care are forma unei pâlnii cu marginea tăiată în doi lobi principali, așezați unul deasupra altuia ca niște buze. ♦ (Despre plante) Care are corola și caliciul de forma definită mai sus. ♦ (Substantivat, f.pl.) Familie de plante dicotiledonate cu frunze opuse și cu flori în inflorescențe compuse; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: -bi-at] – Din fr. labié.

labie
LÁBIE, labii, s.f. 1. (Bot.) Formație caracteristică florilor unor plante alcătuită din petale dispuse sub forma unor buze. 2. (Anat.) Element constitutiv al vulvei. [Pr. -bi-e] – Din lat. labium.

labil
LABÍL, Ă, labili, -e, adj. (Livr.) Nestatornic, schimbător, instabil. ♦ (Despre un sistem fizic) Care se află în stare de echilibru instabil. – Din fr. labile, lat. labilis.

labilitate
LABILITÁTE s.f. (Livr.) Însușirea de a fi labil. ♦ (Fiz.) Însușirea unui sistem mecanic de a se afla în echilibru instabil. ♦ (Biol.) Însușirea materiei vii de a-și modifica starea de funcție de diverși factori. – Din fr. labilité. Cf. germ. L a b i l i t ä t.

labiodental
LABIODENTÁL, -Ă, labiodentali, -e, adj. (Despre sunete) Care se articulează prin atingerea buzei inferioare de dinții incisivi superiori. ♢ (Substantivat, f.) F și v sunt labiodentale. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. labiodentale.

labiolectura
LABIOLECTÚRĂ s.f. Aptitudine de a înțelege vorbirea după mișcările buzelor. [Pr.: -bi-o-] – Labi[al] + lectură.

labiovelar
LABIOVELÁR, -Ă, labiovelari, -e, adj. (Despre consoane) A cărei articulare se realizează concomitent prin rotunjirea buzelor și atingerea limbii de vălul palatului. ♢ (Substantivat, f.) În cuvântul latinesc „aqua”, qu este o labiovelară. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. labiovélaire.

labirint
LABIRÍNT, labirinturi, s.n. 1. Construcție cu un mare număr de camere și de galerii, în care orientarea este extrem de dificilă; dedal. ♦ Grup decorativ de arbuști care alcătuiesc alei întortocheate. ♦ Fig. Încurcătură, încâlcitură de drumuri în care te orientezi cu greutate; p. ext. problemă, situație încurcată, fără ieșire. 2. (Tehn.) Dispozitiv format din camere și compartimente foarte înguste, folosit în diverse instalații pentru a lungi parcursul unui fluid și a-i diminua astfel viteza. 3. Totalitatea cavităților (și a organelor) care formează urechea internă. – Din fr. labyrinthe, lat. labyrinthus.

labirintic
LABIRÍNTIC, -Ă, labirintici, -ce, adj. (Rar) Care aparține labirintului, privitor la labirint, ca de labirint; întortocheat. – Din fr. labyrinthique.

labirintita
LABIRINTÍTĂ, labirintite, s.f. Boală care constă în inflamația acută sau cronică a labirintului urechii. – Din fr. labyrinthite.

labirintodont
LABIRINTODÓNT, labirintodonți, s.m. (La pl.) Grup de amfibieni fosili din triasic, ai căror dinți au încrețituri sinuoase; (și la sg.) animal din acest grup. – Din fr. labyrinthodontes, engl. labyrinthodonta.

labiu
LÁBIU s.n. v. labium.

labium
LÁBIUM s.n. Buza inferioară a insectelor și a unor miriapode. [Pr.: -bi-um. – Var. lábiu s.n.] – Din fr. labium.

laborant
LABORÁNT, -Ă, laboranți, -te, s.m. și f. Persoană cu pregătire medie, specializată în experiențe și lucrări (mai simple) de laborator. – Din germ. Laborant.

laborator
LABORATÓR, laboratoare, s.n. Local sau încăpere prevăzută cu instalații speciale, aparate și instrumente pentru experiențe științifice și lucrări practice în domeniul științelor experimentale sau aplicate. [Var.: (înv.) laboratóriu s.n.] – Din germ. Laboratorium, fr. laboratoire.

laboratoriu
LABORATÓRIU s.n. v. laborator.

laborios
LABORIÓS, -OÁSĂ, laborioși, -oase, adj. 1. (Despre manifestările, creațiile etc. oamenilor) Care cere multă muncă, care necesită încordare, efort și osteneală. Cercetări laborioase. 2. (Despre oameni) Care lucrează (și produce) mult; sârguincios. [Pr.: -ri-os] – Din fr. laborieux, lat. laboriosus.

laboriozitate
LABORIOZITÁTE, laboriozități, s.f. (Rar) Faptul, calitatea de a fi laborios; hărnicie. [Pr.: -ri-o-] – Laborios + suf. -itate.

labrador
LABRADÓR s.n. Mineral din grupul feldspaților, cu reflexe albăstrui și verzui, folosit ca piatră semiprețioasă. – Din fr. labrador.

labru
LÁBRU, labri, s.m. Pește marin comestibil care trăiește pe lângă țărmuri stâncoase (Labrus). – Din fr. labre.

labrum
LÁBRUM s.n. (Anat.) Structură anatomică în formă de buză. ♦ Buză superioară la insecte și la mamifere. – Din lat. labrum.

laburist
LABURÍST, -Ă, laburiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. (În sintagma) Partid laburist = denumire a unor partide politice de orientare social-democrată din unele țări (ex. Marea Britanie, Australia). ♦ Care aparține acestui partid, privitor la acest partid, care susține acest partid. 2. S.m. și f. Membru al partidului laburist. – Probabil din it. laborista.

lac
LAC^1, lacuri, s.n. Întindere mai mare de apă stătătoare, închisă între maluri, uneori cu scurgere la mare sau la un râu. ♢ Lac de acumulare = lac (artificial) situat în amonte de o hidrocentrală, care constituie rezerva de apă necesară producerii energiei. ♢ Expr. A sări (sau a cădea, a da etc.) din lac în puț = a da de un rău mai mare, încercând să scape de un alt rău. ♦ Fig. Cantitate mare de apă sau de alt lichid. – Lat. lacus.

LAC^2, lacuri, s.n. 1. Preparat lichid obținut prin dizolvarea într-un solvent volatil a unor rășini, uleiuri sau a altor substanțe și care, întins pe suprafața unui obiect, formează în urma evaporării solventului o pojghiță solidă, dură, care ferește obiectul de influența aerului și a umezelii, dându-i totodată un aspect plăcut. 2. Piele (sau imitație de piele) cu fața netedă, lucioasă, acoperită cu un strat de lac^2 (1). – Din germ. Lack.

lacat
LÁCĂT, lacăte, s.n. Încuietoare alcătuită dintr-un corp care conține mecanismul de încuiere cu cheia și o toartă care se petrece prin două belciuge (unul prins în partea fixă și celălalt în partea mobilă a obiectului care trebuie închis). ♢ Expr. A avea (sau a-și pune) lacăt la gură = a-și impune tăcere. [Var.: (reg.) lăcátă s.f., lăcát s.n.] – Din magh. lakat.

lacera
LACERÁ, lacerez, vb. I. Tranz. (Livr.) A sfâșia, a rupe în bucăți. – Din fr. lacérer.

lacerare
LACERÁRE, lacerări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a lacera. – V. lacera.

lacerat
LACERÁT, -Ă, lacerați, -te, adj. (Livr.) Rupt în bucăți. – V. lacera.

lacertilian
LACERTILIÁN, lacertilieni, s.m. (La pl.) Subordin de reptile ovipare, cu corpul alungit și acoperit cu solzi cornoși; (și la sg.) reptilă din acest subordin. [Pr.: -li-an] – Din fr. lacertiliens.

lacherda
LACHÉRDĂ, lacherde, s.f. Pălămidă (cu greutatea de peste două kilograme) care, după sărare și afumare, este conservată în ulei. – Din ngr. lakérda.

lacheu
LACHÉU, lachei, s.m. 1. Servitor în casele aristocrate îmbrăcat în livrea; fecior, valet. 2. Fig. Persoană slugarnică, servilă. – Din fr. laquais.

lacom
LÁCOM, Ă, lacomi, -e, adj. 1. (Adesea adverbial) Care mănâncă și bea cu poftă exagerată; căruia îi place să mănânce mult, mâncăcios. 2. Fig. (Urmat de determinări introduse prin prep. „la”, „de”, „după”) Avid, nesățios. – Din sl. lakomŭ.

laconic
LACÓNIC, -Ă, laconici, -ce, adj. (Despre vorbire, stil) Care se exprimă în puține cuvinte; scurt, succint, concis, lapidar. ♦ (Despre oameni) Care vorbește puțin (și precis). – Din fr. laconique.

laconism
LACONÍSM s.n. Însușirea de a fi laconic; exprimare laconică. – Din fr. laconisme.

lacoviste
LÁCOVIȘTE s.f. v. lăcoviște.

lacra
LÁCRĂ s.f. v. raclă.

lacrama
LÁCRĂMĂ s.f. v. lacrimă.

lacrimachristi
LÁCRIMA-CHRISTI s.n. Vin muscat care provine din viile de la poalele Vezuviului. ♦ Varietate de viță de vie italiană care produce vinul cu același nume. [Pr.: -cristi] – Cuv. lat.

lacrimal
LACRIMÁL, -Ă, lacrimali, -e, adj. Care se referă la lacrimi. ♢ Glandă lacrimală = glandă din cavitatea orbitală care produce lichidul ce umezește ochiul. Canal lacrimal = canal prin care lichidul produs de glandele lacrimale se scurge din orbita ochiului în fundul gurii. – Din fr. lacrymal.

lacrima
LÁCRIMĂ, lacrimi, s.f. 1. Secreție lichidă, incoloră, sărată, alcalină, produsă de glandele lacrimale, care umezește suprafața globilor oculari și care se poate scurge în afară, în urma unor tulburări în starea psihofizică a omului. ♢ Expr. Cu lacrimi de sânge = cu mare durere. ♦ Fig. Strop, picătură. 2. (La pl.) Plâns. Expr. În lacrimi = plângând (de durere). Până la lacrimi = până la cel mai înalt grad de înduioșare, de emoție etc. [Var.: (pop.) lácrămă s.f.] – Lat. lacrima.

lacrimogen
LACRÍMOGEN, -Ă, lacrimogeni, -e, adj. (Despre substanțe) Care provoacă secreția lacrimilor. ♦ Fig. (Ir. și depr.) Care emoționează, produce plânsul (cu mijloace facile). Film lacrimogen. – Din fr. lacrymogène.

lactalbumina
LACTALBUMÍNĂ s.f. Albumină prezentă în lapte. – Din fr. lactalbumine.

lactama
LACTÁMĂ s.f. Compus organic obținut din aminoacizi și folosit ca materie primă pentru fabricarea unor fibre sintetice. – Din fr. lactame, germ. Laktam.

lactariu
LACTÁRIU, lactarii, s.n. (Med.) Centru de colectare și distribuire a laptelui de mamă. – Din fr., lat. lactarium.

lactat
LACTÁT^1, lactați, s.m. Sare a acidului lactic. ♢ (Fam.) Lactat de calciu = sare de calciu a acidului lactic folosită în tratamentul spasmofiliei, tetaniei, rahitismului etc. – Din fr. lactate.

LACTÁT^2, -Ă, lactați, -te, adj. Făcut din lapte, care conține lapte, bazat pe lapte (și pe derivatele lui). ♦ (Substantivat, f. pl.) Produse fabricate pe bază de lapte. – Din fr. lacté.

lactatie
LACTÁȚIE s.f. 1. Proces de formare și de secreție a laptelui prin glandele mamare ale femelelor mamiferelor. 2. Acțiunea de a alăpta un copil; perioada cât o mamă își poate alăpta copilul. [Var.: lactațiúne s.f.] – Din fr. lactation.

lactatiune
LACTAȚIÚNE s.f. v. lactație.

lactaza
LACTÁZĂ, lactaze, s.f. (Biol.) Enzimă care transformă lactoza în glucoză și galactoză. – Din fr. lactase.

lactee
LACTÉE adj. (În sintagma) Calea Lactee = brâu luminos care se vede noaptea de la un capăt la celălalt al boltei cerești; Calea-Laptelui, Calea-Robilor. – Din fr. [voie] lactée, lat. [via] lactea.

lactic
LÁCTIC adj. (În sintagma) Acid lactic = acid organic care se găsește în laptele acru, în varza acră, în murături etc. – Din fr. lactique.

lacto
LÁCTO- Element de compunere însemnând „cu lapte”, „pentru lapte”, „din lapte”, care servește la formarea unor adjective și substantive. – Din fr. lacto-.

lactobar
LACTOBÁR, lactobaruri, s.n. Local unde se servesc produse lactate. – Lacto- + bar.

lactobioza
LACTOBIÓZĂ, lactobioze, s.f. (Chim.) Lactoză. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. lactobiose.

lactodensimetru
LACTODENSIMÉTRU, lactodensimetre, s.n. (Tehn.) Lactometru pentru determinarea densității laptelui. – Din fr. lactodensimètre.

lactoduc
LACTODÚC, lactoducuri, s.n. Conductă specială pentru transportul laptelui. – Din fr. lactoduc.

lactoferment
LACTOFERMÉNT, lactofermenți, s.m. Cheag (1). – Din fr. lactoferment.

lactofermentator
LACTOFERMENTATÓR, lactofermentatoare, s.n. Aparat cu ajutorul căruia se stabilește calitatea laptelui. – Din fr. lacto-fermentateur.

lactofiltru
LACTOFÍLTRU, lactofiltre, s.n. Dispozitiv cu ajutorul căruia se determină impuritățile din lapte. – Lacto- + filtru.

lactoflavina
LACTOFLAVÍNĂ s.f. Numele științific al vitaminei B_2 care se găsește în lapte. – Din fr. lactoflavine.

lactofruct
LACTOFRÚCT, lactofructe, s.n. Produs alimentar dietetic, fabricat pe bază de lapte amestecat cu sucuri de fructe, zahăr etc. – Lacto- + fruct.

lactogen
LACTOGÉN, -Ă, lactogeni, -e, adj., s.n. (Biol.) (Hormon) care stimulează lactația. – Din fr. lactogène.

lactogenetic
LACTOGENÉTIC, -Ă, lactogenetici, -ce, adj. (Biol.) Referitor la lactogeneză, de lactogeneză. – Din fr. lactogénétique.

lactogeneza
LACTOGENÉZĂ, lactogeneze, s.f. (Biol.) Fenomen de producere naturală a laptelui. – Din fr. lactogenèse.

lactometru
LACTOMÉTRU, lactometre, s.n. Aparat cu ajutorul căruia se determină calitatea laptelui. – Din fr. lactomètre.

lactoser
LACTOSÉR, lactoseruri, s.n. Partea lichidă din lapte, rămasă după înlăturarea cheagului. – Din fr. lactosérum.

lactovegetarian
LACTO-VEGETARIÁN, -Ă, lacto-vegetarieni, -e, adj. (Despre regimuri alimentare) Care se compune numai din produse lactate, legume și fructe ♦ (Substantivat, n.) Restaurant în care se consumă exclusiv (sau în primul rând) produse lactate, legume și fructe. [Pr.: -ri-an] – Lacto- + vegetarian.

lactoza
LACTÓZĂ s.f. Substanță organică incoloră, solidă, cu gust dulce, care se extrage din zer, folosită în industria de medicamente. – Din fr. lactose.

lactozurie
LACTOZURÍE, lactozurii, s.f. (Med.) Prezență a lactozei în urină; cantitate de lactoză prezentă în urină. – Din fr. lactosurie.

lacunar
LACUNÁR, -Ă, lacunari, -e, adj. Care prezintă lacune, goluri. – Din fr. lacunaire.

lacuna
LACÚNĂ, lacune, s.f. Spațiu gol în interiorul unui corp; gol, lipsă în continuitatea, în integritatea unui lucru. ♦ Întrerupere involuntară și penibilă într-un text, în înlănțuirea unor fapte, a unor idei. ♦ Fig. Ceea ce lipsește pentru ca un lucru să fie bun, desăvârșit. – Din fr. lacune, lat. lacuna.

lacustru
LACÚSTRU, -Ă, lacustri, -e, adj. Privitor la lacuri^1, care trăiește sau care crește în lacuri^1. ♢ Locuință (sau așezare etc.) lacustră = locuință (sau așezare etc.) clădită pe stâlpi la suprafața apei unor lacuri^1, specifică în epoca preistorică. – Din fr. lacustre, lat. lacustris.

lada
LÁDĂ, lăzi s.f. Cutie mare de scânduri, de tablă, de carton etc. în care se păstrează sau se transportă diferite lucruri. – Din germ. Lade.

ladin
LÁDIN^1 s.m. (Înv.) Specie de rășină plăcut mirositoare, extrasă dintr-o plantă exotică. – Din ngr. ládanon.

LADÍN^2, -Ă, ladini, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a unei părți din Elveția și din nordul Italiei; p. ext. retoroman. 2. Adj. Care aparține ladinilor^2 (1), privitor la ladini^2 ♦ (Substantiv, f.) Limbă de origine romanică vorbită de ladini^2 (1); retoromană. – Din it. ladino.

lady
LADY s.f. Titlu dat în Anglia soției unui lord sau a unui cavaler; p. ext. doamnă nobilă din Anglia. ♦ Epitet dat unei femei distinse, manierate. [Pr.: lédi] – Cuv. engl.

laf
LAF, lafuri, s.n. (Rar; de obicei la pl.) Palavră. ♢ Loc. vb. A ședea, (cu cineva) la lafuri= a pălăvrăgi (cu cineva), a sta (cu cineva) la taifas. ♢ Expr. A tăia frunză verde și lafuri = a spune minciuni. – Din tc. lâf.

lagar
LÁGĂR, lagăre, s.n. I. 1. Loc de staționare a trupelor în corturi sau în barăci; tabără, campament. 2. Loc în care sunt ținuți închiși și sub supraveghere prizonierii de război sau, în regimurile totalitare, persoanele considerate ostile regimului. 3. (În trecut) Totalitatea statelor și a persoanelor care luptau pentru aceeași idee social-politică. II. Organ de mașină pe care se sprijină și se ghidează o axă, o osie, un arbore. – Din germ. Lager.

lagunar
LAGUNÁR, -Ă, lagunari, -e, adj. Care aparține lagunelor, privitor la lagune, format din lagune. – Din fr. lagunaire.

laguna
LAGÚNĂ, lagune, s.f. Porțiune din bazinul unei mări sau al unui ocean separată aproape complet de rest printr-o fâșie îngustă de pământ. – Din it. laguna.

lai
LAI, LÁIE, lăi, adj. (Pop.) Negru sau negru amestecat cu alb. ♢ Expr. Că e laie, că-i bălaie sau ba e laie, ba-i bălaie = ba una, ba alta; așa și pe dincolo. Ori laie, ori bălaie = ori una, ori alta; alege! Nici laie, nici bălaie = nici așa, nici așa. – Cf. alb. l a j a.

laibar
LÁIBĂR, laibăre, s.n. 1. Haină țărănească (de postav) scurtă până în talie, strânsă pe corp și de obicei fără mâneci; lăibărac. 2. Manta lungă și largă pe care o purtau odinioară boierii. – Din săs. leibel.

laibaras
LAIBĂRÁȘ s.n. v. lăibăraș.

laic
LÁIC, -Ă, laici, -e, adj. (Adesea substantivat) Care este din afara religiei și a tagmei bisericești, specific acestui domeniu; mirenesc, lumesc. ♦ Fig. (Fam.) Care nu cunoaște, nu este inițiat într-un anumit domeniu. [Pr.: la-ic] – Din fr. laïque, lat. laicus.

laicism
LAICÍSM s.n. Atitudine, manifestare laică; caracter laic. [Pr.: la-i-] – Din fr. laïcisme.

laiciza
LAICIZÁ, laicizez, vb. I. Tranz. A reorganiza o instituție cu caracter religios după principii laice, a da caracter laic. [Pr.: la-i-] – Din fr. laïciser.

laicizare
LAICIZÁRE, laicizări, s.f. Acțiunea de a laiciza și rezultatul ei. [Pr.: la-i-] – V. laiciza.

laie
LÁIE s.f. 1. Ceată de țigani (nomazi). 2. Ceată dezorganizată și zgomotoasă (de copii, de oameni). – Cf. ucr., pol. l a j a, „haită de câini”.

lainic
LÁINIC, -Ă, lainici, -ce, s.m. și f. (Reg.) Om care umblă fără nici un rost; haimana, pierde-vară. – Laie + suf. -nic.

laitmotiv
LÁITMOTIV, laitmotive, s.n. Motiv ritmic, melodic sau armonic dintr-o compoziție muzicală, care caracterizează un personaj, o situație etc. și care revine ori de câte ori apare în scenă personajul sau situația dată; p. gener. fragment sau motiv muzical repetat. ♦ Fig. Idee călăuzitoare a unei lucrări științifice, literare etc., repetată și subliniată în mai multe rânduri. [Scris și: leit-motiv] – Din germ. Leitmotiv.

laita
LÁIȚĂ s.f. v. laviță.

lalea
LALEÁ, lalele, s.f. Plantă erbacee din familia liliaceelor, cu bulb alungit, ascuțit la vârf, cu frunze lanceolate, groase și late, cu tulpina înaltă, care face o singură floare mare, de diverse culori; tulipă (Tulipa gesneriana) – Din tc. lâle.

lama
LÁMA^1 s.m. invar. Preot-călugăr budist (în Tibet, în Mongolia și la calmuci). ♢ Marele lama sau Lama cel mare = șeful suprem al religiei budiste; dalai-lama. – Din fr. lama.

LAMÁ^2, lamez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A prelucra suprafața frontală, circulară a unei găuri cu ajutorul unei lame speciale, când strunjirea este dificilă. – Din fr. lamer.

lamaism
LAMAÍSM s.m. Variantă a budismului nordic, răspândită în special în Tibet și în Mongolia. – Din fr. lamaïsme.

lamaist
LAMAÍST, -Ă, lamaiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al lamaismului. 2. Adj. Care aparține lamaismului, privitor la lamaism. – Din fr. lamaïste.

lamantin
LAMANTÍN, lamantini, s.m. Gen de mamifere cetacee asemănătoare cu foca, care trăiesc în regiunile tropicale din America și din Africa, vânate pentru carnea, grăsimea și pielea lor (Manatus); animal care face parte din acest gen. – Din fr. lamantin.

lamarckism
LAMARCKÍSM s.n. Teorie biologică după care evoluția viețuitoarelor se explică prin influența variațiilor de mediu asupra comportamentului și morfologiei lor și care consideră că însușirile astfel dobândite se transmit ereditar. [Pr.: -chism] – Din fr. lamarckisme.

lamarckist
LAMARCKÍST, -Ă, lamarckiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al lamarckismului. [Pr.: -chist] – Din fr. lamarckiste.

lamare
LAMÁRE, lamări, s.f. Acțiunea de a lama și rezultatul ei. – V. lama^2.

lamartinian
LAMARTINIÁN, -Ă, lamartinieni, -e, adj. De Lamartine, al lui Lamartine; în maniera lui Lamartine; lamartinist (2). [Pr.: -ni-an] – Din fr. lamartinien.

lamartinist
LAMARTINÍST, -Ă, lamartiniști, -ste, s.m., adj. 1. S.m. Poet care cultivă motivele liricii lui Lamartine. 2. Adj. Lamartinian. – Lamartine (n. pr.) + suf. -ist.

lamaserie
LAMASERÍE, lamaserii, s.f. Mănăstire pentru lama^1 (în Tibet). – Din fr. lamaserie.

lama
LÁMĂ^1, lame, s.f. 1. Placă subțire de metal, de material plastic etc., cu diverse întrebuințări (în aparatura tehnică). ♦ Spec. Mică placă dreptunghiulară, subțire și de obicei cu tăișuri pe ambele laturi lungi, care se montează la un aparat de ras. 2. Partea metalică și tăioasă a unui instrument. 3. Placă mică și subțire de sticlă pe care se așază substanțele ce urmează a fi examinate la microscop. 4. Strat foarte subțire de lichid, liber sau cuprins între doi pereți. – Din fr. lame.

LÁMĂ^2, lame, s.f. Gen de mamifere rumegătoare asemănătoare cu cămilele, dar mai mici și fără cocoașă, care trăiesc pe platourile înalte din America de Sud și care, domesticite, sunt folosite ca animale de povară (Lama); animal care face parte din acest gen. – Din fr. lama.

lamba
LÁMBĂ, lambe, s.f. 1. Lanț care leagă crucea proțapului unui car cu capetele osiei; vătrai. 2. Parte proeminentă a unei piese de lemn sau de metal care se îmbucă în scobitura corespunzătoare a altei piese pentru a asigura o îmbinare perfectă; feder. 3. Vergea lată de lemn care se introduce (cu fiecare jumătate din lățimea ei) în ulucele a două scânduri pentru a le îmbina. – Din tc. lâmba.

lambert
LAMBÉRT, lamberți, s.m. (Fiz.) Unitate (tolerată) de măsură a luminanței. [Abr.: L] – Din fr. lambert, germ. Lambert.

lambliaza
LAMBLIÁZĂ s.f. Boală parazitară determinată de prezența în organism a lambliei. [Pr.: -bli-a-] – Din fr. lambliase.

lamblie
LÁMBLIE, lamblii, s.f. Animal protozoar care trăiește parazit în intestinul subțire și în căile biliare la om și la unele animale, unde ajunge prin intermediul apei, al fructelor și al zarzavaturilor nespălate (Lamblia intestinalis). – Din fr. lamblia.

lambrechin
LAMBRECHÍN, lambrechine, s.n., lambrechini, s.m. 1. S.n. Draperie așezată în partea superioară a unei deschideri (ușă, fereastră etc.). 2. S.n. Element decorativ de construcție al cornișelor, al balustradelor etc. 3. S.m. Ornament în formă de panglică pe care este scrisă o deviză, care împodobește un scut sau o stemă. – Din fr. lambrequin.

lambrisa
LAMBRISÁ, lambrisez, vb. I. Tranz. A acoperi cu lambriu. – Din fr. lambrisser.

lambrisare
LAMBRISÁRE, lambrisări, s.f. Operație de executare a unui lambriu. – V. lambrisa.

lambrisat
LAMBRISÁT, -Ă, lambrisați, -te, adj. (Despre pereți) Care este acoperit cu lambriuri. – V. lambrisa.

lambriu
LAMBRÍU, lambriuri, s.n. Îmbrăcăminte de marmură, de lemn sau de stuc, cu care se acoperă total sau parțial pereții unei încăperi. – Din fr. lambris.

lame
LAMÉ, lameuri, s.n. Material textil din mătase, bumbac sau lână cu fire metalice. – Din fr. lamé.

lamela
LAMELÁ, lamelez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A prelucra un material în lamele. – Din lamelă.

lamelar
LAMELÁR, -Ă, lamelari, -e, adj. Care are formă de lamele, a cărui structură se prezintă sub formă de lamele; format din lamele. – Din fr. lamellaire.

lamelare
LAMELÁRE, lamelări, s.f. Acțiunea de a lamela. – V. lamela.

lamelat
LAMELÁT, -Ă, lamelați, -te, adj. (Despre materiale) Care a fost prelucrat în lamele. – V. lamela.

lamela
LAMÉLĂ, lamele, s.f. 1. Mică placă subțire de metal, de sticlă sau de lemn, cu diferite întrebuințări tehnice. 2. Foiță subțire în structura unor corpuri sau a unor organe. – Din fr. lamelle.

lamelibranhiat
LAMELIBRANHIÁT, -Ă, lamelibranhiați, -te, adj., s.f. 1. Adj. (Despre moluște) Cu branhiile în formă de lamele. 2. S.f. (La pl.) Clasă de moluște cu corpul turtit lateral, pe care-l acoperă o cochilie formată din două valve, și cu branhiile în formă de lamele. (Lamellibranchiata); (și la sg.) animal care face parte din această clasă. [Pr.: -hi-at] – Din lat. lamellibranchiata.

lamelicorn
LAMELICÓRN, -Ă, lamelicorni, -e, adj. (Despre insecte) Care are antenele terminate prin prelungiri lamelare. – Din fr. lamellicorne.

lameliform
LAMELIFÓRM, -Ă, lameliformi, -e, adj. În formă de lamelă. – Din fr. lamelliforme.

lamelos
LAMELÓS, -OÁSĂ, lameloși, -oase, adj. (Rar) Care este format din lamele. – Din fr. lamelleux.

lamenta
LAMENTÁ, lamentez, vb. I. Refl. A se plânge (în mod zgomotos și adesea exagerat) de cineva sau de ceva; a se tângui, a se jeli. – Din fr. lamenter, lat. lamentari.

lamentabil
LAMENTÁBIL, -Ă, lamentabili, -e, adj. 1. Care este vrednic de plâns, deplorabil; care inspiră milă. 2. (Adesea adverbial) Prost, rău, mizerabil. Purtare lamentabilă. – Din fr. lamentable, lat. lamentabilis.

lamentare
LAMENTÁRE, lamentări, s.f. Acțiunea de a se lamenta și rezultatul ei; tânguire, văicăreală, lamentație. – V. lamenta.

lamentatie
LAMENTÁȚIE, lamentații, s.f. (Rar) Lamentare. – Din fr. lamentation, lat. lamentatio.

lamento
LAMÉNTO, lamentouri, s.n. Piesă muzicală populară sau cultă, preponderent vocală, cu caracter de tânguire. – Din it. lamento.

lamina
LAMINÁ, laminez, vb. I. Tranz. 1. A prelucra un material (în special un metal) prin deformare plastică, cu ajutorul laminorului. 2. A întinde, a paraleliza și a omogeniza cu laminorul fibrele textile în procesul de filare în vederea toarcerii lor. 3. A reduce secțiunea de curgere a unui fluid. – Din fr. laminer.

laminaj
LAMINÁJ s.n. Indice care caracterizează gradul de subțiere prin laminare a unei înșiruiri de fibre textile. – Din fr. laminage.

laminar
LAMINÁR, -Ă, laminari, -e, adj. Care este alcătuit din lamele sau straturi paralele. ♢ Curgere laminară = curgere a unui fluid care are loc prin deplasarea pe traiectorii paralele a straturilor componente. – Din fr. laminaire.

laminare
LAMINÁRE, laminări, s.f. Acțiunea de a lamina și rezultatul ei; laminat^1. – V. lamina.

laminaria
LAMINÁRIA s.f. Gen de algă marină brună care crește în mările reci, folosită în farmacie, în medicină și ca îngrășământ organic (Laminaria); plantă care face parte din acest gen. [Pr.: -ri-a] – Cuv. lat.

laminat
LAMINÁT^1 s.n. Laminare. – V. lamina.

LAMINÁT^2, -Ă, laminați, -te, adj., s.n. 1. Adj. Care a fost supus operației de laminare. 2. S.n. Produs metalic obținut prin laminare. – V. lamina.

laminator
LAMINATÓR, -OÁRE, laminatori, -oare, s.m. și f. Muncitor calificat care lucrează la operația de laminare; laminorist. – Lamina + suf. -tor.

laminatie
LAMINÁȚIE, laminații s.f. (Anat.) Așezare a unor elemente anatomice în straturi suprapuse sau concentrice. – Cf. lat. l a m i n a.

lamina
LAMÍNĂ, lamine, s.f. 1. (Bot.) Limb (1). 2. Strat subțire care face parte din structura unei formațiuni anatomice. 3. (Tehn.) Corp în formă de lamă sau de fir. – Din lat., engl. lamina.

laminor
LAMINÓR, laminoare, s.n. 1. Instalație care transformă un material (metalic) în lame, fire etc. 2. Mașină care întinde un material textil aflat în formă de bandă pentru a-i uniformiza grosimea și a-i face firele paralele. 3. Mașină care macină sau sfărâmă anumite materiale pentru a pregăti pasta de argilă, nisipul de concasor etc. – Din fr. laminoir.

laminorist
LAMINORÍST, -Ă, laminoriști, -ste, s.m. și f. Laminator. – Laminor + suf. -ist.

lamoste
LÁMOSTE s.f. (Pop.) Diaree. – Et. nec.

lampadar
LAMPADÁR, lampadare, s.n. Suport vertical care susține sau pe care sunt montate una sau mai multe lămpi sau becuri. – Din fr. lampadaire, it. lampadario.

lampagiu
LAMPAGÍU, lampagii, s.m. Persoană însărcinată cu aprinderea și stingerea felinarelor de pe străzi; fanaragiu. – Lampă + suf. -agiu.

lampant
LAMPÁNT adj. (În sintagma) Petrol lampant = produs lichid obținut în procesul de distilare a țițeiului și folosit drept combustibil în lămpi, la unele motoare etc.; gaz^2. – Din fr. lampant.

lampas
LAMPÁS, lampasuri, s.n. Fâșie îngustă de postav, panglică sau șnur cusută pe latura exterioară, în lungimea pantalonilor, la unele uniforme; vipușcă. [Acc. și: lámpas] – Din rus. lampas.

lampa
LÁMPĂ, lămpi, s.f. Aparat ori dispozitiv care produce lumină prin arderea unui combustibil sau cu ajutorul curentului electric. ♢ Lampă fulger = blitz. Lampă cu halogen = lampă cu incandescență în balonul căreia se introduce un amestec de gaze inerte care conține halogeni, în scopul măririi duratei de funcționare și a strălucirii. Lampă de radio = tub electronic. Lampă de sudat (sau de lipit) = aparat care produce o flacără foarte puternică, necesară în operația de lipire a unor piese metalice. – Din germ. Lampe, rus. lampa, fr. lampe.

lampion
LAMPIÓN, lampioane, s.n. Felinar făcut din hârtie colorată, pergament, material textil translucid etc., adesea plisate ca un acordeon, întrebuințat pentru iluminat în împrejurări festive; lanternă venețiană. [Pr.: -pi-on] – Din fr. lampion.

lampist
LAMPÍST, lampiști, s.m. Lucrător care întreține, distribuie și primește lămpile într-o mină. – Din fr. lampiste.

lampisterie
LAMPISTERÍE, lampisterii, s.f. (Rar) Lămpărie. – Din fr. lampisterie.

lamprofir
LAMPROFÍR, lamprofire, s.n. (Min.) Rocă eruptivă cu structură porfirică, bogată în fier și magneziu. – Din fr. lamprophyre.

lamura
LÁMURĂ s.f. Partea cea mai bună, mai curată și mai aleasă dintr-un lucru; floarea, fruntea, crema unui lucru. – Lat. lamina sau *lam(i)nula.

lan
LAN, lanuri, s.n. Suprafață de teren agricol semănată cu același fel de plante (în special cereale); holdă; p. ext. plantele semănate pe acest teren (și aflate într-un stadiu înaintat de creștere). – Din ucr. lan.

lanametru
LANAMÉTRU, lanametre, s.n. Aparat cu care se determină finețea fibrelor textile. – Din fr. lanamètre.

lancasterian
LANCASTERIÁN, -Ă, lancasterieni, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Ieșit din uz; în sintagma) Sistem lancasterian = sistem de învățământ bazat pe ajutorul elevilor mai avansați, folosiți ca monitori. 2. Adj., s.m. și f. (Adept) al sistemului lancasterian (1). [Pr.: -ri-an] – Din engl. Lancasterian.

lance
LÁNCE, lănci, s.f. Veche armă de atac, formată dintr-o vergea lungă de lemn prevăzută cu un vârf metalic ascuțit; suliță. – Din it. lancia.

lanceolat
LANCEOLÁT, -Ă, lanceolați, -te, adj. (Bot.; mai ales despre frunze) Care are forma unui vârf de lance. [Pr.: -ce-o-] – Din fr. lancéolé.

lancinant
LANCINÁNT, -Ă, lancinanți, -te, adj. (Livr.; despre dureri) Care se manifestă prin junghiuri și zvâcnituri. – Din fr. lancinant.

land
LÁND, landuri, s.n. Provincie autonomă în organizarea administrativă a Austriei și a Germaniei. – Din germ. Land.

landa
LÁNDĂ, lande, s.f. Șes întins situat pe țărmurile Atlanticului, format din nisipuri marine neproductive fixe sau mișcătoare. – Din fr. lande.

landgraf
LANDGRÁF, landgrafi, s.m. Titlu dat unui principe german în evul mediu. – Din fr. landgrave.

landgrafiat
LANDGRAFIÁT, landgrafiate, s.n. Domeniu condus de un landgraf. [Pr.: -fi-at] – Din fr. landgraviat.

landler
LÁNDLER, landlere, s.n. Dans național german și austriac, asemănător cu valsul lent; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: léndlăr] – Din germ. Ländler.

landou
LANDÓU, landouri, s.n. 1. Trăsură luxoasă cu patru locuri așezate față în față și cu capota formată din două părți mobile. 2. Cărucior pentru copiii mici, mare și acoperit. – Din fr. landau.

landras
LÁNDRAS s.m. Rasă de porci de culoare albă și cu corpul foarte lung, crescuți pentru carne; porc din această rasă. – Din engl. landrace.

landsaft
LÁNDȘAFT, landșafturi, s.n. Porțiune din mediul geografic cu trăsături proprii. – Din germ. Landschaft.

landtag
LÁNDTAG s.n. Nume dat unor adunări sau organe reprezentative ori legislative dintr-un land. – Cuv. germ.

languros
LANGURÓS, -OÁSĂ, languroși, -oase, adj. (Adesea peior. sau ir.; și adverbial) Plin de sentimentalism; galeș, sentimental. – Din fr. langoureux.

langusta
LANGÚSTĂ, languste, s.f. Animal crustaceu de mare, asemănător cu racul, dar lipsit de clești, cu antene foarte lungi și cu carapacea spinoasă, de culoare violacee, a cărei carne este foarte gustoasă (Palinurus vulgaris). – Din fr. langouste.

lanital
LANITÁL s.n. Fibră textilă fabricată din cazeină, folosită ca înlocuitor al lânii. – Din germ. Lanital, fr., it. lanital.

lanolina
LANOLÍNĂ, lanoline, s.f. Substanță grasă obținută prin prelucrarea lânii brute de oi și întrebuințată în industrie, în medicină și în cosmetică. – Din fr. lanoline.

lansa
LANSÁ, lansez, vb. I. Tranz. 1. A pune (pentru prima oară) în circulație, a difuza, a răspândi, a face (larg) cunoscut. ♦ Spec. A da drumul pe apă unui vas nou construit sau reparat, a-l face să plutească pentru prima oară (după construire sau reparare). ♦ A emite un decret, un mandat de arestare etc. 2. A arunca, a azvârli (spre un obiectiv). ♦ A arunca, a îndrepta spre țintă un anumit fel de armament. ♦ Refl. A se arunca cu putere, a face o săritură îndrăzneață. ♦ Refl. Fig. A se angaja cu îndrăzneală într-o acțiune. – Din fr. lancer.

lansaj
LANSÁJ s.n. Oscilațiile verticale ale șasiului unui automobil. – Din fr. lançage.

lansare
LANSÁRE, lansări, s.f. Acțiunea de a (se) lansa și rezultatul ei. – V. lansa.

lansat
LANSÁT, -Ă, lansați, -te, adj. Pus în circulație, difuzat, răspândit. – V. lansa.

lansator
LANSATÓR, lansatoare, s.n. Dispozitiv folosit pentru lansarea bombelor, a rachetelor sau a torpilelor. – Lansa + suf. -tor.

lanseta
LANSÉTĂ, lansete, s.f. Undiță prevăzută cu năluci și mulinetă, folosită de obicei pentru pescuitul peștilor răpitori prin aruncarea la mare distanță. – Din fr. lancette.

lantan
LANTÁN s.n. Element chimic din grupa pământurilor rare. – Din fr. lanthane.

lantanida
LANTANÍDĂ, lantanide, s.f. (La pl.) Nume dat mai multor elemente chimice care fac parte din grupa pământurilor rare; (și la sg.) element chimic aparținând acestei grupe. – Din fr. lanthanide.

lanterna
LANTÉRNĂ, lanterne, s.f. 1. Felinar. ♢ Lanternă venețiană = lampion. Lanternă magică = aparat care proiectează pe un ecran, cu ajutorul unei surse luminoase și al unui sistem de lentile, imaginea mărită a unei figuri desenate pe o placă de sticlă sau imprimate pe o placă fotografică. 2. Lampă mică, portativă, care funcționează cu baterie electrică. 3. Lanternou. – Din fr. lanterne.

lanternou
LANTERNÓU, lanternouri, s.n. Porțiune din acoperișul unei hale, al unei săli etc. mai ridicată, prevăzută cu numeroase ferestre, pentru a permite pătrunderea aerului și a luminii; lanternă (3), luminator. – Din fr. lanterneau.

lant
LANȚ, lanțuri, s.n. 1. Șir de verigi, de plăci, de zale etc. metalice, unite între ele pentru a forma un lot, care servește spre a lega ceva, a transmite o mișcare etc. ♦ Instrument format dintr-un șir de vergele groase, cu care se măsoară lungimile de teren. ♦ Lucrătură simplă făcută cu croșeta, care constă dintr-un șir de ochiuri înlănțuite. 2. Lanț (1) mic, de obicei din metal prețios, servind ca podoabă (la mână, la gât). 3. Fig. Tot ceea ce constituie o legătură puternică; ceea ce încătușează libertatea, independența cuiva. 4. Șir continuu de elemente, ființe, lucruri, stări asemănătoare. ♢ Reacție în lanț = reacție care, producându-se într-un anumit punct al unui corp, se propagă în toată masa lui, dând naștere unei succesiuni de reacții elementare. Lanț cauzal închis = feedback. ♢ Expr. A se ține lanț = a se succeda (în număr mare). ♦ Șir format din mai mulți atomi legați între ei; catenă. – Din bg. lanec.

lanteta
LANȚÉTĂ, lanțete, s.f. 1. Instrument chirurgical format dintr-o lamă cu două tăișuri foarte ascuțite, care folosește la vaccinări, incizii etc. 2. Mic instrument în formă de lopățică, cu care se netezesc și se rectifică tiparele în turnătoriile de fontă. – Din germ. Lanzette, fr. lancette.

lantug
LANȚÚG, lanțuguri, s.n. (Pop.) Lanț (1); lănțișor. [Var.: lănțúc, lănțúg s.n.] – Din ucr. lancuh.

lanugo
LANÚGO s.n. 1. (Biol.) Păr fin care acoperă unele regiuni ale corpului la făt. ♦ Fire de păr din alte regiuni decât din cele obișnuite. 2. Puf (la plante, fructe etc.) – Din lat., fr. lanugo.

laolalta
LAOLÁLTĂ adv. Împreună, la un loc. – La^1 + o + alta.

laotian
LAOȚIÁN, -Ă, laoțieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Laosului sau care este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Laosului sau laoțienilor (1), privitor la Laos sau la laoțieni. [Pr.: -ți-an] – Din fr. laotien.

lapalisada
LAPALISÁDĂ, lapalisade, s.f. Afirmație a cărei evidență naivă provoacă râsul. – Din fr. lapalissade.

laparoscop
LAPAROSCÓP, laparoscoape, s.n. (Med.) Instrument pentru examinarea cavității abdominale; peritoneoscop. – Din fr. laparoscope.

laparoscopie
LAPAROSCOPÍE, laparoscopii, s.f. (Med.) Metodă de investigare a cavității abdominale și a organelor abdominale cu un instrument optic. – Din fr. laparoscopie.

laparotomie
LAPAROTOMÍE, laparotomii, s.f. Operație chirurgicală care constă în deschiderea peretelui abdominal; celiotomie. – Din fr. laparotomie.

lapiaz
LAPIÁZ s.n. v. lapiez.

lapida
LAPIDÁ, lapidez, vb. I. Tranz. (Livr.) A ucide pe cineva prin lovituri de pietre; a arunca în cineva cu pietre (ca pedeapsă sau ca răzbunare). – Din fr. lapider, lat. lapidare.

lapidar
LAPIDÁR, -Ă, lapidari, -e, adj. 1. (Despre inscripții, ornamente) Săpat în piatră. 2. (Despre stil, vorbire) Care evocă prin concizie (și vigoare) stilul inscripțiilor latine; laconic, scurt, concis. – Din fr. lapidaire.

lapidare
LAPIDÁRE, lapidări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a lapida și rezultatul ei; lovire (cu pietre); fig. oprobriu. – V. lapida.

lapidaritate
LAPIDARITÁTE s.f. (Rar) Caracter lapidar. – Lapidar + suf. -itate.

lapidariu
LAPIDÁRIU, lapidarii, s.n. Colecție de pietre mari sculptate sau gravate (basoreliefuri, statui, pietre de mormânt etc.); loc în care se păstrează o astfel de colecție. [Var.: lapidárium s.n.] – Din lat. lapidarium.

lapidarium
LAPIDÁRIUM s.n. v. lapidariu.

lapiez
LAPIÉZ, lapiezuri, s.n. Formă de relief rezultată prin coroziunea rocilor solubile de către apele de șiroire. [Pr.: -pi-ez. – Var.: lapiáz s.n.] – Din fr. lapié, lapiaz.

lapili
LAPÍLI s.m. pl. Pietricele poroase, fragmente de lavă etc. azvârlite de vulcanii în erupție. – Din fr. lapilli.

lapis
LÁPIS s.n. (Min.) Lazurit. – Din fr., lat. lapis.

lapislazuli
LAPISLAZÚLI s.n. (Min.) Lazurit. – Din fr. lapis-lazuli.

lapon
LAPÓN, -Ă, laponi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte dintr-o populație băștinașă din regiunile extrem-nordice ale Europei. 2. Adj. Care aparține laponilor (1), care se referă la laponi, caracteristic laponilor. – Din fr. lapon.

lapovita
LAPOVIȚÁ, pers. 3 lapovițează, vb. I. Intranz. impers. A cădea ploaie amestecată cu zăpadă. – Din lapoviță.

lapovita
LÁPOVIȚĂ s.f. Ploaie amestecată cu ninsoare; p.ext. zăpadă apoasă. – Din bg., scr. lapavica.

lapsus
LÁPSUS, lapsusuri, s.n. Incapacitate momentană a cuiva de a-și aduce aminte de un lucru știut. ♦ Eroare, inadvertență comisă din neatenție de o persoană care vorbește sau scrie ceva. – Din fr., lat. lapsus.

lapte
LÁPTE, (2) lăpturi, s.n. 1. Lichid alb-gălbui cu gust dulceag, foarte hrănitor, secretat de glandele mamare ale femelelor mamiferelor (care constituie hrana exclusivă a sugarului și a puiului de animal). ♢ Purcel (sau vițel) de lapte = purcel (sau vițel) care nu a fost înțărcat. Lapte-de-pasăre = desert preparat din lapte, ouă și zahăr. (Astron.) Calea-Laptelui = calea lactee, v. lactee. ♢ Loc. adj. De lapte = (despre animale) crescut pentru producția de lapte, care produce mult lapte. ♢ Compuse: (Bot.) laptele-câinelui = plantă erbacee răspândită prin locuri necultivate, a cărei tulpină conține un suc lăptos; alior (Euphorbia cyparissias); laptele-cucului = plantă erbacee cu flori galbene, a cărei tulpină conține un suc lăptos; alior (Euphorbia helioscopia); laptele-stâncii = lăptișor. 2. (Rar; la pl.) Diferite sortimente de lapte (1) sau de produse alimentare preparate din (sau cu) lapte. 3. Suc care se găsește în unele plante sau fructe ori se prepară din acestea și este asemănător la aspect cu laptele (1). ♢ Expr. (A fi) în lapte = (despre plante și părți ale lor, mai ales despre cereale) (a fi) necopt, crud. 4. (În sintagmele) Lapte de malț = malț măcinat și amestecat cu apă, folosit la prepararea berii. Lapte de var = amestec de var stins și apă, folosit la zugrăvit și în industrie; apă de var. Lapte de ciment = amestec format din praf de ciment și apă, folosit în lucrările de asfaltare, de construcții etc. – Lat. lac, -ctis.

lapti
LÁPȚI s.m. pl. Produse sexuale ale peștilor masculi, având aspectul unei mase gelatinoase lăptoase. – Lat. lactes.

larariu
LARÁRIU, lararii, s.n. (Livr.) Încăpere în casele romane unde se păstrau statuetele larilor și penaților. – Din lat. lararium.

lard
LARD s.n. (Reg.) Slănină grasă. – Lat. lardum.

larg
LARG, -Ă, (I) largi, adj. (II) larguri, s.n. I. Adj. 1. Care ocupă o suprafață mare, care este extins în toate direcțiile; întins, vast. ♢ Expr. În lumea largă = a) în locuri depărtate, departe; b) pretutindeni. 2. De dimensiuni mari; lat. ♢ Loc. adv. Pe larg = în mod amplu, amănunțit. ♦ (Despre recipiente sau cavități) Cu dimensiunea transversală mare; p. ext. cuprinzător, încăpător. ♢ Expr. Mână largă, se zice despre un om generos sau cheltuitor. ♦ (Despre veșminte) De o croială bogată, care permite mișcarea liberă a corpului; care este prea mare față de dimensiunile unei persoane. ♢ Expr. A da (ceva) cu mâneci largi = a da bucuros, cu voie bună; a fi darnic. ♦ (Despre gesturi, mișcări etc.) Desfășurat în toată amploarea. ♦ Fig. Care nu este meschin, care este liber, generos, înaintat. Vederi largi. II. S.n. 1. (Articulat; urmat de determinări în genitiv care indică o suprafață) Întreaga suprafață (a unui loc); partea mai largă (a unui loc). ♦ Loc pe mare depărtat de țărm. ♢ Loc. adv. În larg = departe de țărm, pe apă. 2. Loc deschis care se întinde departe în toate direcțiile; întindere mare, spațiu vast. ♢ Expr. A fi (sau a se simți) la (sau în) largul său = a fi (sau a se simți) în deplină libertate, nestingherit. – Lat. largus.

larga
LARGÁ, larghez, vb. I. Tranz. A desprinde un obiect (balast, lest) dintr-o aeronavă în zbor, prin aruncare sau cu ajutorul unui mecanism. – Din fr. larguer, it. largare.

largare
LARGÁRE, largări, s.f. Acțiunea de a larga și rezultatul ei. – V. larga.

larghetto
LARGHÉTTO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Într-un tempo intermediar între largo și andante. ♦ (Substantivat, n.) Compoziție sau parte dintr-o compoziție muzicală creată în acest tempo. – Cuv. it.

larghete
LARGHÉȚE s.f. Dărnicie, generozitate. – Din it. larghezza.

largo
LÁRGO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Într-un tempo foarte lent. ♦ (Substantivat, n.) Compoziție sau parte dintr-o compoziție muzicală creată în acest tempo. – Cuv. it.

larice
LÁRICE, larici, s.f. (Bot.) Zadă. [Var.: láriță s.f.] – Din it. larice, lat. larix, -cis.

lariforma
LARIFÓRMĂ, lariforme, s.f. (La pl.) Ordin de păsări acvatice palmipede, din care fac parte pescărușii; (și la sg.) pasăre din acest ordin. – Din fr. lariformes.

laringal
LARINGÁL, -Ă, laringali, -e, adj. (Despre sunete) Care se articulează în regiunea laringelui. – Din fr. laryngal.

laringe
LARÍNGE, laringe, s.n. (Anat.) Partea superioară a traheii, formată din mai multe cartilaje, în structura căreia intră și coardele vocale; beregată. – Din it. laringe. Cf. fr. l a r y n x.

laringectomie
LARINGECTOMÍE, laringectomii, s.f. (Med.) Incizie, extirpare a laringelui. – Din fr. laryngectomie.

laringian
LARINGIÁN, -Ă, laringieni, -e, adj. Care ține de laringe, al laringelui. [Pr.: -gi-an] – Din fr. laryngien.

laringita
LARINGÍTĂ, laringite, s.f. Boală care constă în inflamația (mucoasei) laringelui. – Din fr. laryngite.

laringofon
LARINGOFÓN, laringofoane, s.n. Microfon care se aplică pe gât, în dreptul laringelui, folosit mai ales în transmisiunile din tanc sau din avion. – Din fr. laryngophone.

laringolog
LARINGOLÓG, laringologi, -ge, s.m. și f. Medic specializat în laringologie. – Din fr. laryngologue.

laringologic
LARINGOLÓGIC, -Ă, laringologici, -ce, adj. (Med.) Referitor la laringologie. – Din fr. laryngologique.

laringologie
LARINGOLOGÍE s.f. Parte a medicinii care se ocupă cu studiul laringelui și al bolilor lui. – Din fr. laryngologie.

laringopatie
LARINGOPATÍE, laringopatii, s.f. (Med.) Denumire generică pentru bolile laringelui. – Din fr. laryngopathie.

laringoscop
LARINGOSCÓP, laringoscoape, s.n. Instrument alcătuit dintr-o oglindă prevăzută cu coadă lungă, folosit la examinarea laringelui. – Din fr. laryngoscope.

laringoscopic
LARINGOSCÓPIC, -Ă, laringoscopici, -ce, adj. Referitor la laringoscop, de laringoscop. – Din fr. laryngoscopique.

laringoscopie
LARINGOSCOPÍE, laringoscopii, s.f. Examinare medicală a laringelui cu ajutorul laringoscopului. – Din fr. laryngoscopie.

laringospasm
LARINGOSPÁSM, laringospasme, s.n. (Med.) Spasm al mușchilor glotici. – Din fr. laryngospasme.

laringostroboscop
LARINGOSTROBOSCÓP, laringostroboscoape, s.n. (Fon.) Stroboscop specializat pentru studiul coardelor vocale în timpul fonației. – Din fr. laryngostroboscope.

laringostroboscopie
LARINGOSTROBOSCOPÍE, laringostroboscopii, s.f. (Fon.) Observare a coardelor vocale cu laringostroboscopul. – Din fr. laryngostroboscopie.

laringotomie
LARINGOTOMÍE, laringotomii, s.f. Operație chirurgicală care constă în deschiderea sau secționarea laringelui. – Din fr. laryngotomie.

larita
LÁRIȚĂ s.f. v. larice.

larma
LÁRMĂ, (rar) larme, s.f. 1. Zgomot mare; gălăgie. ♦ Fig. (Rar) Frământare, zbucium. 2. (Înv.) Alarmă. – Din magh. lárma, scr. larma.

larvar
LARVÁR, -Ă, larvari, -e, adj. Care este în stare de larvă; referitor la larvă. ♦ Fig. Ascuns, latent, nevăzut^2. – Din fr. larvaire.

larva
LÁRVĂ, larve, s.f. Stadiu în dezvoltarea individuală a unor animale la ieșirea din ou, deosebit prin formă și mod de viață de stadiul adult. – Din fr. larve.

larvicid
LARVICÍD, larvicide, s.n. Substanță care ucide larvele unor insecte. ♢ (Adjectival) Substanță larvicidă. – Din fr. larvicide.

lasciv
LASCÍV, -Ă, lascivi, -e, adj. (Despre gesturi, cuvinte etc.) Care ațâță la plăceri senzuale; senzual, voluptuos; obscen, imoral. – Din fr. lascif, lat. lascivus.

lascivitate
LASCIVITÁTE s.f. Caracterul a ceea ce este lasciv; înclinare spre senzualism; senzualitate, voluptate; obscenitate, imoralitate. – Din fr. lascivité.

laser
LÁSER, lasere, s.n. Dispozitiv pentru amplificarea sau generarea undelor electromagnetice din domeniul optic pe baza efectului de emisiune forțată a sistemelor atomice, care permite o concentrare de energie corespunzătoare unei temperaturi de zeci de mii de grade. – Din engl., fr. laser.

laseta
LASÉTĂ, lasete, s.f. Cordon îngust, drept sau rotund, utilizat la confecționarea unor dantele. ♦ Obiect de decorație interioară lucrat cu acest cordon. – Din fr. lacet.

lasou
LASÓU, lasouri, s.n. Curea sau frânghie lungă, terminată la un capăt cu un laț, folosită în America pentru prinderea animalelor sălbatice. – Din fr. lasso.

lastex
LÁSTEX, lastexuri, s.n. Fir de cauciuc, de obicei îmbrăcat în fibre textile, care se folosește în industria confecțiilor; p. ext. țesătură, obiect de îmbrăcăminte care cuprinde asemenea fire. ♦ Portjartier elastic. – Din fr., it. lastex.

lastic
LASTÍC s.n. (Înv.) Stofă de lână asemănătoare cu satinul. [Acc. și: lástic] – Din fr., engl. lasting.

lastra
LÁSTRĂ, lastre, s.f. (Înv.) Stofă scumpă de lână. – Et. nec.

las
LAȘ, -Ă, lași, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Om) lipsit de curaj și de sentimentul onoarei; (om) fricos, mișel. 2. Adj. Care demonstrează, trădează lipsă de curaj și de sentiment al onoarei. – Din fr. lâche.

lasitate
LAȘITÁTE (2) lașități, s.f. 1. Faptul de a fi laș; starea celui laș. 2. (Concr.) Faptă, atitudine de om laș. – Laș + suf. -itate (după fr. lâcheté).

lat
LAT, -Ă, (1) lați, -te, adj. (2) laturi, s.n. 1. Adj. Care are o lățime (relativ) mare. ♢ Loc. adj. Lat în spate (sau în spete) = bine legat, voinic, ♢ Expr. A spune vorbe mari și late = a spune vorbe pompoase, dar fără conținut. (Fam.) A fi lată (rău sau de tot), se spune pentru a arăta că o situație a luat proporții grave, îngrijorătoare. (Fam.) A o face lată (rău sau de tot) = a) a petrece strașnic, a face un mare chef; b) a face (fără voie) o poznă, o gafă, o prostie. ♦ (Fam.) Întins la pământ (fără simțire sau mort). ♢ Expr. A lăsa (pe cineva) lat = a) a bate (pe cineva) foarte tare (lăsându-l în nesimțire); b) a uimi, a impresiona puternic (pe cineva). 2. S.n. Partea lată (1) a unui obiect; lățime. ♢ Un lat de palmă (sau de mână) = măsură populară de lungime, egală cu lățimea unei palme obișnuite cu degetele lipite. ♢ Loc. adv. De-a latul = în curmeziș. – Lat. latus.

latent
LATÉNT, -Ă, latenți, -te, adj. Care există, dar nu se manifestă în exterior, putând izbucni oricând. – Din fr. latent, lat. latens, -ntis.

latenta
LATÉNȚĂ, latențe, s.f. (Livr.) Stare latentă. – Din fr. latence.

lateral
LATERÁL, -Ă, laterali, -e, adj. 1. Situat pe (una dintre) laturi, pe o parte a unui lucru; situat la margine, la periferie, departe de un centru; lăturalnic. ♢ Arie (sau suprafață) laterală = mărimea suprafeței unui corp prismatic, fără suprafețele bazelor lui. Arie laterală = zonă situată la periferia teritoriului unde se vorbește un dialect sau o limbă. ♦ Fig. Secundar. 2. (În sintagma) Consoană laterală (și substantivat, f.) = consoană articulată prin atingerea vârfului limbii de palatul tare sau de alveolele incisivilor superiori, în timp ce suflul de aer iese prin cele două deschizături lăsate de marginile limbii. „L” este o consoană laterală. 3. (În sintagma) Gândire laterală = proces specific gândirii creatoare, având ca scop obținerea a cât mai multe variante posibile ale obiectului sau fenomenului cercetat. – Din fr. latéral, lat. lateralis.

laterit
LATERÍT, lateríte, s.n. Depozit bogat în hidroxizi de aluminiu și de fier, format prin alterarea unor roci din zona tropicală umedă. – Din fr. latérite.

lateritic
LATERÍTIC, -Ă, lateritici, -ce, adj. (Min.) Referitor la laterit; care conține laterit. – Din fr. latéritique.

lateritizare
LATERITIZÁRE, lateritizări, s.f. (Geol.) Proces de formare a solurilor lateritice. – După fr. latéritisation.

latex
LÁTEX, latexuri, s.n. Suc lăptos secretat de anumite plante. – Din fr., lat. latex.

laticifer
LATICIFÉR, laticifere, s.n. Vas, tub, țesut ramificat al unor plante prin care este secretat latexul. ♢ (Adjectival) Vase laticifere. – Din fr. laticifère.

laticlava
LATICLÁVĂ, laticlave, s.f. Fâșie lată de purpură care împodobea tunica senatorilor romani. – Din fr. laticlave.

latifundiar
LATIFUNDIÁR, -Ă, latifundiari, -e, s.m. și f. Persoană care posedă întinse domenii agricole; mare moșier, mare bogătaș. [Pr.: -di-ar] – Latifundiu + suf. -ar.

latifundie
LATIFÚNDIE s.f. v. latifundiu.

latifundiu
LATIFÚNDIU, latifundii, s.n. Mare proprietate funciară particulară, moșie foarte întinsă; domeniu. [Var.: (înv.) latifúndie s.f.] – Din lat. latifundium.

latin
LATÍN, -Ă, latini, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte din populația de bază a vechiului ținut Latium din Italia sau era originară de acolo. 2. Adj. Care aparține latinilor (1) sau Latiumului, privitor la latini sau la Latium; p. ext. care se referă la limba și la literatura romanilor sau care aparține acestora; latinesc. ♢ Limba latină (și substantivat, f.) = limba indo-europeană vorbită de romani. – Din lat. latinus, fr. latin.

latinesc
LATINÉSC, -EÁSCĂ, latinești, adj. Latin (2). – Latin + suf. -esc.

latineste
LATINÉȘTE adv. În limba latină. – Latin + suf. -ește.

latinism
LATINÍSM, (1) latinisme, s.n. 1. Cuvânt, formă sau construcție sintactică împrumutate (fără necesitate) din limba latină (și neasimilate încă în limba care a făcut împrumutul). 2. Curent apărut în lingvistica și în filologia românească din sec. XIX, care, pentru a demonstra caracterul latin al limbii române, a încercat să elimine din ea cuvintele de alte origini și să modifice astfel forma celor latine, încât să le apropie cât mai mult de forma originară; a contribuit la generalizarea scrierii cu caractere latine și a adus noi argumente în sprijinul originii latine a limbii române. – Din fr. latinisme. Cf. l a t i n.

latinist
LATINÍST, -Ă, latiniști, -ste, s.m. și f. 1. Specialist în filologia latină și în antichitatea romană. 2. Adept al latinismului (2). ♢ (Adjectival) Curent latinist sau școală latinistă = latinism (2). – Din fr. latiniste.

latinitate
LATINITÁTE s.f. Faptul de a avea origine latină sau caracter latin. ♦ Nume dat culturii și civilizației latine. – Din fr. latinité, lat. latinitas, -atis.

latiniza
LATINIZÁ, latinizez, vb. I. Tranz. A introduce pe cale savantă și în mod masiv cuvinte latine într-o limbă sau a reface forma cuvintelor de origine latină din acea limbă pentru a le face cât mai apropiate de forma originară. – Din fr. latiniser.

latinizant
LATINIZÁNT, -Ă, latinizanți, -te, adj. Care urmărește latinizarea limbii, care lucrează în acest scop; (despre cuvinte, texte etc.) latinizat. – Din fr. latinisant.

latinizare
LATINIZÁRE, latinizări, s.f. Acțiunea de a latiniza și rezultatul ei. – V. latiniza.

latinizat
LATINIZÁT, -Ă, latinizați, -te, adj. (Despre cuvinte, texte etc.) Care a căpătat o formă, un aspect apropiat de limba latină. – V. latiniza.

latinizator
LATINIZATÓR, -OÁRE, latinizatori, -oare, s.m. și f. (Rar) Persoană care latinizează (cu orice preț). – Latiniza + suf. -tor.

latinoamerican
LATINOAMERICÁN, -Ă, latinoamericani, -e, adj. Care aparține Americii Latine, privitor la America Latină. – Din fr. latino-américain.

latir
LATÍR s.m. Plantă erbacee furajeră din familia leguminoaselor, cu tulpina târâtoare și ramificată, cu frunzele terminate cu un cârcel și cu flori albastre, violete, roz, albe sau galbene (Lathyrus sativus). – Din lat. lathyrus (nume științific).

latitudine
LATITÚDINE, latitudini, s.f. 1. Distanța unghiulară a unui punct de pe glob față de ecuator, măsurată pe meridianul care trece prin acel punct și exprimată în grade, minute și

latrina
LATRÍNĂ, latrine, s.f. Closet (rudimentar), privată, hazna. – Din lat. latrina, fr. latrine.

latura
LÁTURĂ, laturi, s.f. 1. Parte laterală, margine a unui obiect. ♦ Spec. Fiecare dintre cele două părți laterale ale corpului unei ființe, în dreptul coastelor. ♦ Parte, sens, direcție. ♢ Loc. adv. În lături = la o parte, într-o parte. Pe lături = într-o parte și în alta. Pe de lături = alături, pe lângă; fig. pe ocolite, indirect. ♢ Loc. prep. Pe de lăturile... = pe marginile... ♢ Expr. A (nu) se da în lături = a (nu) ezita să facă sau să spună ceva. ♦ (Înv. și pop.) Bucată, zonă de la marginea unei întinderi de pământ, a unui ținut. ♢ Expr. A bate laturile = a umbla fugar. 2. Aspect sub care se poate prezenta sau sub care poate fi analizat un lucru. 3. Fiecare dintre semidreptele care formează un unghi sau dintre liniile care mărginesc un poligon. [Pl. și: lături. – Var.: láture s.f.] – Lat. *latora (= latera, pl. lui latus, -eris).

lature
LÁTURE s.f. v. latură.

lat
LAȚ^1, lațuri, s.n. 1. Nod larg la capătul unei sfori, întocmit în așa fel încât să se poată strânge în jurul unui punct fix. 2. Instrument pentru prins păsări sau animale, constând dintr-un ochi de sfoară, de sârmă etc. – Lat. *laceus (= laqueus).

LAȚ^2 s.n. v. leaț.

late
LÁȚE s.f. pl. Șuvițe de lână netoarse și nepieptănate (de pe un animal); p. anal. (la om) șuvițe de păr care atârnă în mod dezordonat; mițe. – Et. nec.

laudanum
LAUDÁNUM s.n. Substanță narcotică extrasă din opiu, folosită ca medicament. [Pr.: la-u-] – Din fr., lat. laudanum.

laudativ
LAUDATÍV, -Ă, laudativi, -e, adj. Care laudă; favorabil, elogios. [Pr.: la-u-] – Din fr. laudatif.

lauda
LÁUDĂ, laude, s.f. Exprimare în cuvinte a prețuirii față de cineva sau ceva; cuvinte prin care se exprimă această prețuire; elogiu. ♦ (În propoziții exclamative) Mărire! slavă! cinste! glorie! – Din lăuda (derivat regresiv).

laur
LÁUR, lauri, s.m. 1. Dafin. (La pl.) Frunzele dafinului (cu care se încununau odinioară eroii, poeții, oratorii); fig. glorie, victorie. ♢ Expr. A culege lauri = a avea succese, a deveni celebru. A se culca pe lauri = a se mulțumi cu succesele obținute și a nu duce activitatea mai departe. 2. Arbust cu frunze persistente și lucioase, cu flori mici și cu fructe roșii (Ilex aquifolium). 3. Plantă veninoasă cu miros neplăcut, cu flori mari albe și cu fructul o capsulă țepoasă; ciumăfaie (Datura stramonium). ♢ Expr. (Fam. în fraze interogative sau exclamative) Am mâncat laur(i) sau doar n-am mâncat laur(i) = doar nu-s nebun. – Lat. laurus.

lauracee
LAURACÉE, lauracee, s.f. (La pl.) Familie de arbori și arbuști din regiunile calde, cu frunzele persistente, bogate în uleiuri eterice; (și la sg.) plantă din această familie. [Pr.: la-u-] – Din fr. lauracées.

laureat
LAUREÁT, -Ă, laureați, -te, s.m. și f. Persoană, colectiv etc. care a obținut un premiu pentru merite remarcabile în domeniul științei, al literaturii, al artei etc. ♢ (Adjectival) Colectiv laureat. [Pr.: la-u-re-at] – Din fr. lauréat, lat. laureatus.

lavabil
LAVÁBIL, -Ă, lavabili, -e, adj. (Despre țesături) Care se poate spăla fără a-și pierde calitățile. – Din fr. lavable.

lavabilitate
LAVABILITÁTE s.f. Însușire de a li lavabil. – Din fr. lavabilité.

lavabou
LAVABÓU, lavabouri, s.n. Încăpere în cămine, internate etc., utilată cu chiuvete și cu alte instalații sanitare, servind ca spălător comun. ♦ Lavoar; chiuvetă. – Din fr. lavabo.

lavaj
LAVÁJ, lavajuri, s.n. (Franțuzism) Spălare; spălătură. [Pl. și: lavaje] – Din fr. lavage.

lavaliera
LAVALIÉRĂ, lavaliere, s.f. 1. Cravată lată înnodată în formă de fundă, ale cărei capete, scurte, atârnă în jos. 2. Microfon care se atașează la rever sau la buzunar. [Pr.: -li-e-] – Din fr. lavallière.

lavanda
LAVÁNDĂ, lavande, s.f. 1. (Bot.) Levănțică. ♦ Parfum extras din levănțică. 2. (Cin.) Pozitiv intermediar alb-negru, folosit în contratipare. – Din fr. lavande.

lava
LÁVĂ, lave, s.f. Masă minerală în stare lichidă incandescentă, azvârlită la suprafața pământului de un vulcan în erupție (și care, prin răcire, dă naștere la diverse roci vulcanice). – Din fr. lave, it. lava.

laveta
LAVÉTĂ, lavete, s.f. (Franțuzism) Cârpă de spălat (motoarele, vasele de bucătărie etc.). – Din fr. lavette.

lavina
LAVÍNĂ, lavine, s.f. Masă mare de zăpadă care se desprinde din munți și se prăbușește la vale; avalanșă. – Din it. lavina, germ. Lawine.

lavita
LÁVIȚĂ, lavițe, s.f. Scândură lată fixată pe țăruși de-a lungul unui perete în casele țărănești, pe care se stă. ♦ Bancă fixată afară (la poarta caselor țărănești). ♦ (Rar) Scândură pe care se șade în căruță, în sanie. [Var.: láiță s.f.] – Din bg. lavica.

laviu
LAVÍU, laviuri, s.n. Mod de a colora monocrom un desen prin tente cu tuș diluat sau cu o culoare de apă; (concr.) desen executat în acest mod. – Din fr. lavis.

lavoar
LAVOÁR, lavoare, s.n. 1. Mobilă de toaletă, pe care se află ligheanul și celelalte obiecte necesare pentru spălat. 2. Recipient montat într-o încăpere prevăzută cu o sursă de apă și cu un canal de evacuare, care servește la spălatul curent al oamenilor; lavabou, chiuvetă. – Din fr. lavoir.

lavrac
LAVRÁC, lavraci, s.m. Pește marin răpitor, asemănător cu șalăul, de culoare cenușie-argintie, cu o dentiție foarte dezvoltată, apreciat pentru carnea sa; lup-de-mare (Morone labrax). – Din ngr. lávrax, -akos.

lavra
LÁVRĂ, lavre, s.f. Mănăstire mare în unele țări ortodoxe, unde călugării locuiesc în chilii construite la distanță unele de altele, în felul caselor unui sat. – Din sl. lavra.

lawrentiu
LAWRÉNȚIU s.n. Element chimic transuranic, obținut pe cale artificială. [Pr.: lorénțiu] – Din fr. lawrencium.

lax
LAX, -Ă, lacși, -xe, adj. (Livr.) Care nu este strâns, întins sau încordat; destins, lejer. – Din lat. laxus.

laxativ
LAXATÍV, -Ă, laxativi, -e, adj., s.n. (Substanță, medicament) care posedă ușoare proprietăți purgative. – Din fr. laxatif.

laxism
LAXÍSM s.n. sistem, atitudine teologică, filozofică, politică tolerantă. – Din fr. laxisme.

laxist
LAXÍST, -Ă, laxiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al laxismului. – Din fr. laxiste.

laxitate
LAXITÁTE s.f. (Med.) Mobilitate crescută a unei articulații. – Din fr. laxité.

laz
LAZ, lazuri, s.n. (Reg.) Teren de curând despădurit, transformat în loc arabil sau în pășune. – Din scr., ucr. laz.

lazaret
LAZARÉT, lazarete, s.n. (Rar) Spital izolat pentru persoane presupuse a fi contaminate de o boală contagioasă. ♦ Infirmerie. [Pl. și: lazareturi. = Var.: lăzărét s.n.] – Din fr. lazaret.

lazulit
LAZULÍT s.n. Fosfat natural hidratat de aluminiu, de magneziu, de fier și de calciu, cristalizat, de culoare albăstrie, abraziv, folosit la confecționarea lentilelor. – Din fr. lazulite.

lazurit
LAZURÍT s.n. Silicat natural de aluminiu și de sodiu, asociat cu sulfură de sodiu, de culoare albastră intensă, cristalizat, folosit la confecționarea unor obiecte de artă, la prepararea unor vopsele; lapis, lapislazuli. – Din fr. lazurite.

labarta
LĂBĂRȚÁ, lăbărțez, vb. I. Refl. (Adesea fig.) A se lărgi excesiv, a se deforma; a se întinde în lături. – Et. nec.

labartare
LĂBĂRȚÁRE, lăbărțări, s.f. Faptul de a se lăbărța; lărgire (excesivă). – V. lăbărța.

labartat
LĂBĂRȚÁT, -Ă, lăbărțați, -te, adj. 1. (Despre haine) Care și-a stricat forma, lărgindu-se prea mult; deformat. ♦ (Despre scris) Cu litere prea mari, nelegate între ele sau prea distanțate. 2. Fig. (Despre stil) Cu dezvoltări prea mari, lipsit de concizie, prolix, diluat. ♦ (Despre felul de a vorbi) Prea rar, tărăgănat. ♦ (Despre gesturi) Care arată lipsă de vioiciune, încetineală, lene. – V. lăbărța.

laboaie
LĂBOÁIE, lăboaie, s.f. Augmentativ al lui labă; labă mare; p. ext. (fam. și peior.) mână grosolană, mare. – Labă + suf. -oaie.

labos
LĂBÓS, -OÁSĂ, lăboși, -oase, adj. (Rar) Cu labe mari. – Labă + suf. -os.

labuta
LĂBÚȚĂ, lăbuțe, s.f. Diminutiv al lui labă. – Labă + suf. -uță.

lacar
LĂCÁR, lăcari, s.m. Gen de păsări călătoare și cântătoare, de mărimea unei vrăbii, de culoare brună pe spate și alb-brună pe pântece, care trăiesc în stufărișul din jurul lacurilor și al mlaștinilor (Acrocephalus); pasăre din acest gen. – Lac^1 + suf. -ar.

lacas
LĂCÁȘ s.n. v. locaș.

lacat
LĂCÁT s.n. v. lacăt.

lacata
LĂCÁTĂ s.f. v. lacăt.

lacaraie
LĂCĂRÁIE s.f. Lăcărie. – Lac^1 + suf. -ăraie.

lacarie
LĂCĂRÍE s.f. Cantitate mare de apă care acoperă un loc în urma ploilor, a inundațiilor; apă multă vărsată de cineva pe jos; apăraie, lăcăraie. – Lac^1 + suf. -ărie.

lacarit
LĂCĂRÍT s.n. Procedeu de extragere a țițeiului cu ajutorul unei linguri cilindrice, folosit în sondele mai puțin adânci. – Et. nec. Cf. l a c 1.

lacatoi
LĂCĂTÓI, lăcătoaie, s.n. Augmentativ al lui lacăt. – Lacăt + suf. -oi.

lacatui
LĂCĂTUÍ, lăcătuiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A încuia cu lacătul. – Lacăt + suf. -ui.

lacatuire
LĂCĂTUÍRE, lăcătuiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a lăcătui și rezultatul ei. – V. lăcătui.

lacatuit
LĂCĂTUÍT, -Ă, lăcătuiți, -te, adj. (Adesea fig.) Încuiat cu lacătul. – V. lăcătui.

lacatus
LĂCĂTÚȘ, lăcătuși, s.m. Meșteșugar, lucrător care face sau repară lacăte, broaște, chei etc. sau care efectuează operații de ajustare, de asamblare etc. a pieselor mecanice. – Din magh. lakatos.

lacatusarie
LĂCĂTUȘĂRÍE, lăcătușării, s.f. 1. Meseria lăcătușului. 2. Atelierul lăcătușului. [Var.: lăcătușeríe s.f.] – Lăcătuș + suf. -ărie.

lacatuserie
LĂCĂTUȘERÍE s.f. v. lăcătușărie.

lacatel
LĂCĂȚÉL, lăcățele, s.n. Diminutiv al lui lacăt. – Lacăt + suf. -el.

lacomeste
LĂCOMÉȘTE adv. (Rar) Cu lăcomie, în mod lacom. – Lacom + suf. -ește.

lacomi
LĂCOMÍ, lăcomesc, vb. IV. Intranz. și refl. A pofti ceva cu lăcomie; a râvni la ceea ce aparține altuia. ♦ Refl. A se lăsa cuprins, stăpânit de lăcomie, a se arăta fără cumpătare. – Din lacom.

lacomie
LĂCOMÍE, lăcomii, s.f. Poftă pe care o are cineva de a mânca sau de a bea mult; fig. dorință necumpătată de câștig, de avere etc.; aviditate. ♢ Loc. adv. Cu lăcomie = lacom. – Lacom + suf. -ie.

lacomire
LĂCOMÍRE, lăcomiri, s.f. Acțiunea de a (se) lacomi și rezultatul ei. – V. lăcomi.

lacoviste
LĂCOVÍȘTE, lăcoviști, s.f. (Reg.) Loc apătos, mocirlos, mlăștinos. Var.: lácoviște s.f.] – Cf. bg., scr. l o k v a „băltoacă”.

lacrama
LĂCRĂMÁ^1 vb. I. v. lăcrima.

LĂCRĂMÁ^2 vb. I. v. reclama.

lacramare
LĂCRĂMÁRE s.f. v. lăcrimare.

lacramatie
LĂCRĂMÁȚIE s.f. v. reclamație.

lacramator
LĂCRĂMĂTÓR, -OÁRE adj. v. lăcrimător.

lacramioara
LĂCRĂMIOÁRĂ s.f. v. lăcrimioară.

lacramos
LĂCRĂMOS, -OÁSĂ adj. v. lăcrimos.

lacramuta
LĂCRĂMÚȚĂ s.f. v. lăcrimuță..

lacrima
LĂCRIMÁ, lăcrimez, vb. I. 1. Intranz. (Despre oameni) A-i curge lacrimile (de durere, jale, înduioșare etc.); a plânge (ușor), a lăcrima. 2. Intranz. și refl. (Despre ochi) A se umple (continuu) de lacrimi (ca urmare a unei dureri, a înduioșării, a unei boli etc.); a (se) înlăcrima. [Var.: lăcrămá vb. I.] – Din lat. lacrimare.

lacrimar
LĂCRIMÁR, lăcrimare, s.n. (Arh.) Proeminență la cornișa unui acoperiș care împiedică prelingerea pe zidul construcției a apei de ploaie; piesă de lemn ori de metal fixată în același scop pe partea exterioară de la cerceveaua ușilor și a ferestrelor. – Lăcrima + suf. -ar.

lacrimare
LĂCRIMÁRE, lăcrimări, s.f. Faptul de a lăcrima. [Var.: lăcrămáre s.f.] – V. lăcrima.

lacrimat
LĂCRIMÁT, -Ă, lăcrimați, -te, adj. Cu lacrimi (în ochi); înlăcrimat. – V. lăcrima.

lacrimator
LĂCRIMĂTÓR, -OÁRE, lăcrimători, -oare, adj. (Rar) Care lăcrimează, care plânge; întristat. [Var.: lăcrămătór, -oáre adj.] – Lăcrima + suf. -ător.

lacrimea
LĂCRIMEÁ, lăcrimele, s.f. (Reg.) Lăcrimioară (1). – Lacrimă + suf. -ea.

lacrimioara
LĂCRIMIOÁRĂ, lăcrimioare, s.f. 1. Diminutiv a lui lacrimă; lăcrimea, lăcrimiță, lăcrimuță. 2. Mică plantă erbacee cu flori mici, albe, plăcut mirositoare, de forma unor clopoței; mărgăritar. mărgăritărel, cerceluși (Convallaria majalis). [Var.: lăcrămioáră s.f.] – Lacrimă + suf. -ioară.

lacrimita
LĂCRIMÍȚĂ, lăcrimițe, s.f. (Reg.) Lăcrimioară (1). – Lacrimă + suf. -iță.

lacrimos
LĂCRIMÓS, -OÁSĂ, lăcrimoși, -oase, adj. (Pop.) 1. Plin de lacrimi, din care picură lacrimi; înlăcrimat. 2. Care plânge ușor. 3. Fig. Care provoacă lacrimi; jalnic, impresionant, de plâns. [Var.: lăcrămós, -oásă adj.] – Lat. lacrimosus.

lacrimuta
LĂCRIMÚȚĂ, lăcrimuțe, s.f. (Reg.) Lăcrimioară (1). [Var.: lăcrămúță s.f.] – Lacrimă + suf. -uță.

lacsor
LĂCȘÓR s.n. v. lăcușor.

lacui
LĂCUÍ, lăcuiesc, vb. IV. Tranz. A aplica un strat de lac^2, a vopsi cu lac^2 (suprafața unui obiect). – Lac^2 + suf. -ui.

lacuinta
LĂCUÍNȚĂ s.f. v. locuință.

lacuire
LĂCUÍRE, lăcuiri, s.f. Acțiunea de a lăcui și rezultatul ei. – V. lăcui.

lacuit
LĂCUÍT, -Ă, lăcuiți, -te, adj. Vopsit cu lac^2, acoperit cu un strat de lac^2. – V. lăcui.

lacuitor
LĂCUITÓR^1, -OÁRE s.m. și f. v. locuitor.

LĂCUITÓR^2, -OÁRE, lăcuitori, -oare, s.m. și f. Lucrător specializat în lucrări de lăcuire. [Pr.: -cu-i-] – Lăcui + suf. -tor.

laculet
LĂCULÉȚ, lăculețe, s.n. Lăcușor. – Lac^1 + suf. -uleț.

lacustar
LĂCUSTÁR, lăcustari, s.m. Pasăre migratoare cu pene trandafirii pe corp și negre-violete pe cap, pe picioare și la coadă, care trăiește prin găurile stâncilor și se hrănește mai ales cu lăcuste (Sturnus roseus). – Lăcustă + suf. -ar.

lacusta
LĂCÚSTĂ, lăcuste, s.f. Nume dat mai multor specii de insecte din ordinul ortopterelor, dăunătoare agriculturii, care se caracterizează prin lungimea antenelor și prin picioarele posterioare foarte lungi, adaptate pentru sărit; insectă care aparține uneia dintre aceste specii. [Var.: locústă s.f.] – Lat. lacusta (= locusta).

lacusor
LĂCUȘÓR, lăcușoare, s.n. Diminutiv al lui lac^1; lăculeț. [Var.: lăcșór s.n.] – Lac^1 + suf. -ușor.

ladatuie
LĂDĂȚÚIE, lădățui, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui lădiță. – Lădiță + suf. -uie.

ladisoara
LĂDIȘOÁRĂ, lădișoare, s.f. (Rar) Lădiță. – Ladă + suf. -ișoară.

ladita
LĂDÍȚĂ, lădițe, s.f. Diminutiv al lui ladă; lădișoară, lăduță. – Ladă + suf. -iță.

ladoi
LĂDÓI, lădoaie, s.n. Augmentativ al lui ladă; ladă mare. – Ladă + suf. -oi.

laduta
LĂDÚȚĂ, lăduțe, s.f. (Rar) Lădiță. – Ladă + suf. -uță.

lafai
LĂFĂÍ, lăfăiesc, vb. IV. Refl. 1. A sta comod pe ceva sau undeva, întinzându-și corpul în voie. 2. A trăi comod, în belșug; a huzuri, a se desfăta. [Prez. ind. și: lắfăi] – Din magh. leffenni „a bălăbăni, a atârna”.

lafaire
LĂFĂÍRE, lăfăiri, s.f. Faptul de a se lăfăi. – V. lăfăi.

lafait
LĂFĂÍT, -Ă, lăfăiți, -te, adj. Comod, destins; în huzur, îmbelșugat. – V. lăfăi.

lahuza
LĂHÚZĂ s.f. v. lăuză.

lahuzie
LĂHUZÍE s.f. v. lăuzie.

laibarac
LĂIBĂRÁC, lăibărace, s.n. (Reg.) Laibăr. – Laibăr + suf. -ac.

laibaras
LĂIBĂRÁȘ, lăibărașe, s.n. Diminutiv al lui laibăr (1); lăibăruț. [Var.: laibăráș s.n.] – Laibăr + suf. -aș.

laibarut
LĂIBĂRÚȚ, lăibăruțe, s.n. Lăibăraș. – Laibăr + suf. -uț.

laicer
LĂICÉR, lăicere, s.n. (Reg.) Covor țărănesc de lână care se așterne pe jos sau cu care se împodobesc la țară lavițele și pereții. [Pr.: lă-i-. – Var.: lăvicér s.n.] – La(v)iță + suf. -ar.

laies
LĂIÉȘ, lăieși, s.m. Lăieț. [Pr.: lă-ieș] – Laie + suf. -aș.

laiet
LĂIÉȚ, -IÁȚĂ, lăieți, -e, s.m. și f., adj. (Țigan sau țigancă) care face parte dintr-o laie; p. ext. (om) cu înfățișare neîngrijită, cu părul lung și nepieptănat. – Laie + suf. -eț.

lainici
LĂINICÍ, lăinicesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A umbla fără rost, a hoinări. – Din lainic.

lalai
LĂLĂÍ, lălăiesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A cânta (monoton, la nesfârșit) o melodie, înlocuind de obicei cuvintele cu silaba „la” (repetat). – Formație onomatopeică.

lalaire
LĂLĂÍRE, lălăiri, s.f. (Fam.) Acțiunea de a lălăi și rezultatul ei. – V. lălăi.

lalait
LĂLĂÍT, lălăituri, s.n. (Fam.) Faptul de a lălăi. – V. lălăi.

lalau
LĂLẤU, -ẤIE, lălâi, -âie, adj. Care are mișcări greoaie, leneșe, lipsite de grație; p. ext. care este neglijent, neîngrijit, rău (și murdar) îmbrăcat. – Probabil formație onomatopeică.

lamai
LĂMẤI, lămâi, s.m. Arbust din țările calde, cu frunze ovale lucitoare și florile albe, cultivat pentru fructele lui comestibile (Citrus limon). – Din lămâie (derivat regresiv).

lamaie
LĂMẤIE, lămâi, s.f. Fructul lămâiului, de formă sferică alungită, cu coaja galbenă, aromată și cu miezul acru, bogat în vitamine. [Pr.: -mâ-ie] [Var.: (reg.) alămấie s.f.] – Din ngr. lemóni.

lamaioara
LĂMÂIOÁRĂ, lămâioare, s.f. Mic arbust din familia labiatelor, cu flori foarte aromate, care se întrebuințează drept condiment (Thymus vulgaris). [Pr.: -mâ-ioa-] – Lămâie + suf. -ioară.

lamaita
LĂMÂÍȚĂ, lămâițe, s.f. 1. Arbust ornamental cu flori mici de culoare albă, ale cărui frunze, frecate în mână, răspândesc un miros de lămâie (Philadelphus coronarius). 2. Floare artificială de ceară albă, din care se fac coronițe și buchețele pentru mirese și cocarde pentru cei care participă la nuntă. – Lămâie + suf. -iță.

lamparie
LĂMPĂRÍE, lămpării, s.f. Încăpere în mine, în gări etc., în care se păstrează și se întrețin lămpile sau felinarele de întrebuințare curentă; lampisterie. – Lampă + suf. -ărie.

lampisoara
LĂMPIȘOÁRĂ, lămpișoare, s.f. (Rar) Lămpiță. – Lampă + suf. -ișoară.

lampita
LĂMPÍȚĂ, lămpițe, s.f. Diminutiv al lui lampă; lămpișoară. – Lampă + suf. -iță.

lamuri
LĂMURÍ, lămuresc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A ajuta pe cineva să înțeleagă sau a înțelege, a ajunge să înțeleagă ceva. ♦ Refl. recipr. A ajunge la o concluzie, la înțelegerea unui lucru în urma unei discuții în care s-au dezbătut aspectele neclare, contradictorii. 2. Tranz. A face să fie clar, înțeles de cineva; a clarifica, a desluși. ♦ Refl. A deveni limpede, clar, explicit pentru cineva. 3. Refl. (Despre obiecte) A apărea vederii în mod distinct; a se contura cu claritate. 4. Tranz. și refl. (Înv.) A face să devină sau a deveni curat, lipsit de corpuri străine, pur. – Din lamură.

lamurire
LĂMURÍRE, lămuriri, s.f. Acțiunea de a (se) lămuri și rezultatul ei; clarificare, deslușire, explicație (suplimentară). – V. lămuri.

lamurit
LĂMURÍT, -Ă, lămuriți, -te, adj. (Adesea adverbial) 1. (Despre oameni) Care a înțeles clar ceva; limpezit^2. 2. (Despre idei, probleme etc.) Care este ușor de înțeles pentru cineva; explicit, clar, limpede. 3. (Despre obiecte) Care apare vederii cu claritate. – V. lămuri.

lamuritor
LĂMURITÓR, -OÁRE, lămuritori, -oare, adj. Care lămurește, explică, care ajută la lămurirea cuiva. – Lămuri + suf. -tor.

lancer
LĂNCÉR s.m. v. lăncier.

lancier
LĂNCIÉR, lăncieri, s.m. Soldat din vechea cavalerie a unor țări, care era înarmat cu lance. [Pr.: -ci-er. – Var.: lăncér s.m.] – Din fr. lancier (după lance).

lantisor
LĂNȚIȘÓR, lănțișoare, s.n. Diminutiv al lui lanț; lanț mic de metal prețios, servind ca podoabă; lanțug, lănțuș, lănțușor. ♦ Lucrătură sau împletitură cu un singur fir, făcută cu acul sau cu croșeta, care are forma unui lanț mic. – Lanț + suf. -ișor.

lantuc
LĂNȚÚC s.n. v. lanțug.

lantug
LĂNȚÚG s.n. v. lanțug.

lantus
LĂNȚÚȘ, lănțușe, s.n. Lănțișor. – Lanț + suf. -uș.

lantusor
LĂNȚUȘÓR, lănțușoare, s.n. Lănțișor. – Lanț + suf. -ușor.

laor
LĂÓR s.n. Firele de cânepă sau de in care rezultă după melițare și din care se extrage fuiorul. – Et. nec.

lapada
LĂPĂDÁ vb. I v. lepăda.

lapai
LĂPĂÍ vb. IV v. lipăi.

laptar
LĂPTÁR, lăptari, s.m. Bărbat care se ocupă cu vânzarea sau colectarea laptelui. – Lapte + suf. -ar.

laptas
LĂPTÁȘ, lăptașe, s.n. Unealtă de pescuit alcătuită din una sau mai multe plase legate în formă de sac cu gura foarte largă. – Din bg. laptaš.

laptareasa
LĂPTĂREÁSĂ, lăptărese, s.f. Femeie care se ocupă cu vânzarea laptelui. – Lăptar + suf. -easă.

laptarie
LĂPTĂRÍE, lăptării, s.f. Magazin unde se vând lapte și produse lactate; local de consumație unde se servesc produse lactate. ♦ (La pl.) Produse lactate; mâncăruri preparate din lapte. ♦ (Fam. și peior.) Sâni (mari). – Lăptar + suf. -ie.

laptic
LĂPTÍC s.n. (Fam.; în limbajul copiilor) Lapte. – Lapte + suf. -ic.

laptisor
LĂPTIȘÓR, s.n., (3) lăptișori, s.m. 1. (Rar) Diminutiv al lui lapte. 2. (În sintagma) Lăptișor de matcă = produs secretat de glandele faringiene ale albinelor doici, care constituie hrana larvelor de matcă, utilizat în medicină și în cosmetică. 3. Plantă erbacee cu tulpina ramificată, cu mai multe rozete de frunze lanceolate, cu flori albe, răspândită în regiunea alpină; laptele-stâncii (Androsace chamaejasme). – Lapte + suf. -ișor.

laptoc
LĂPTÓC, lăptoace, s.n. Jgheab de scânduri prin care trece apa la moară, pentru a învârti roata; scoc, uluc. [Var.: (reg.) lătóc s.n.] – Din ucr. lotók (prin etimologie populară).

laptos
LĂPTÓS, -OÁSĂ, lăptoși, -oase, adj. 1. (Pop.; despre animale, mai ales despre vaci) Care are sau produce lapte mult. ♢ Expr. A le crede toate lăptoase = a le crede pe toate adevărate; a fi lesne crezător. 2. De culoare sau cu aspectul laptelui. – Lapte + suf. -os.

laptuca
LĂPTÚCĂ, lăptuci, s.f. Plantă erbacee legumicolă ale cărei frunze (dispuse în formă de rozetă, alcătuind la unele varietăți o căpățână) sunt comestibile; salată, marulă (Lactuca sativa). – Lat. lactuca.

largi
LĂRGÍ, lărgesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) face (mai) larg; a da sau a căpăta lărgime; a (se) întinde. ♦ Fig. A da amploare, a extinde. ♦ Fig. A se împrăștia, a se răspândi. – Din larg.

largime
LĂRGÍME, lărgimi, s.f. 1. Însușirea de a fi larg; întindere în toate direcțiile; lățime, amploare; dimensiunea transversală a unui recipient, a unei cavități. ♢ Expr. Lărgime de vederi = orizont intelectual deschis, înțelegere cuprinzătoare. 2. Loc larg deschis; spațiu larg în care cineva se poate mișca nestingherit. – Larg + suf. -ime.

largire
LĂRGÍRE, lărgiri, s.f. Acțiunea de a (se) lărgi și rezultatul ei. – V. lărgi.

largit
LĂRGÍT^1 s.n. Faptul de a lărgi. – V. lărgi.

LĂRGÍT^2, -Ă, lărgiți, -te, adj. Care a devenit mai larg, mai cuprinzător, mai amplu. – V. lărgi.

largitor
LĂRGITÓR, lărgitoare, s.n. Nume dat mai multor unelte care servesc la lărgirea unui obiect, a unei piese, a unei găuri etc. – Lărgi + suf. -tor.

largut
LĂRGÚȚ, -Ă, lărguți, -e, adj. Diminutiv al lui larg; destul de larg, de lejer. – Larg + suf. -uț.

larmalau
LĂRMĂLẮU, lărmălaie, s.n. (Rar) Hărmălaie, gălăgie, zarvă. – Larmă + suf. -ălău.

larmui
LĂRMUÍ, lărmuiesc, vb. IV. Intranz. A face larmă, a produce zgomot mare. – Larmă + suf. -ui.

larmuire
LĂRMUÍRE, lărmuiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a lărmui și rezultatul ei; larmă. – V. lărmui.

lasa
LĂSÁ, las, vb. I. 1. Tranz. A da drumul unui lucru sau unei ființe ținute strâns. ♢ Expr. A lăsa (cuiva) sânge = a face să curgă din corpul cuiva, printr-o incizie, o cantitate de sânge. Lasă-mă să te las, se spune despre un om indiferent, lipsit de energie, neglijent, comod. ♦ Spec. A da drumul să cadă; a lepăda. ♦ A pune, a depune ceva undeva. 2. Tranz. A permite, a îngădui, a admite, a nu opri; spec. a accepta ca cineva sau ceva să rămână într-o anumită stare, într-o anumită situație, a nu interveni pentru a modifica, a schimba sau a întrerupe ceva. ♢ Expr. A lăsa (pe cineva) cu zile sau a-i lăsa (cuiva) zilele = a cruța viața cuiva. A lăsa (pe cineva) în pace (sau încolo) = a nu deranja pe cineva, a nu-l supăra, a-l lăsa să facă ce vrea; a se dezinteresa de cineva. A lăsa (pe cineva) în boii (sau în banii, în apele) lui = a nu se amesteca în treburile cuiva, a lăsa pe cineva în situația în care se află, a nu contraria în planurile, în ideile lui pe cineva. A lăsa (pe cineva) în voie = a da cuiva multă libertate sau întreaga libertate. A lăsa (pe cineva) rece = a nu impresiona, a-l face să rămână indiferent. (Refl.) A (nu) se lăsa (mai) pe (sau pre) jos = a (nu) îngădui să fie întrecut de cineva; a (nu) se strădui să ajungă pe cineva. A nu se lăsa (cu una, cu două, o dată cu capul etc.) = a nu admite să cedeze, a se împotrivi cu îndârjire. A se lăsa păgubaș = a renunța la ceva. ♦ Refl. A-și îngădui o anumită ținută. ♦ A nu face ceva imediat, a amâna; a aștepta, a păsui^1. 3. Tranz. A se îndepărta de cineva sau de ceva, a părăsi (plecând); p. ext. a nu se mai interesa, a nu se mai preocupa de cineva sau de ceva. ♢ Expr. A lăsa pe cineva (sau, refl., a se lăsa) în (sau pe) seama (sau grija, voia) sau pradă cuiva = a (se) da în seama (sau în grija, voia) sau pradă cuiva; a (se) încredința cuiva. Lasă (sau, refl., lasă-te) pe mine (sau pe noi)! = ai încredere în mine (sau în noi)! A lăsa (pe cineva sau ceva) la naiba (sau naibii, dracului, focului) = a nu se mai gândi la... ♦ A nesocoti; a omite, a elimina, a trece cu vederea. ♦ Intranz. (La imper., urmat de o propoziție care cuprinde o concesie, o îngăduință sau o amenințare) Așteaptă să vezi! ♢ Expr. Las' dacă = a) desigur că nu; b) (în legătură cu o negație) nu mai încape îndoială că... Lasă că... = în afară de faptul că... ♦ (Despre facultăți fizice sau intelectuale ori despre obiecte care se uzează prin folosință) A nu mai ajuta, a nu mai servi pe cineva (decât într-o mică măsură). ♦ (Despre dureri) A înceta, a trece. ♦ (Determinat prin „în urmă”; adesea fig.) A trece înaintea cuiva sau a ceva; a depăși, a întrece. ♦ Refl. A se dezbăra de un obicei rău, de un nărav. ♦ Refl. A renunța la o întreprindere proiectată. 4. Tranz. A ceda un bun cuiva; a transmite ceva prin moștenire. ♦ A face să rămână, să persiste, să se mențină în urma sa; a degaja, a răspândi în urmă; a provoca, a pricinui. ♦ A da o poruncă, a transmite o dispoziție (în momentul plecării, la despărțire); (despre divinitate) a rândui, a statornici, a hotărî. ♢ Expr. A lăsa cu limbă de moarte (sau cu jurământ) = a da, în ultimele momente ale vieții, dispoziții care să fie îndeplinite după moarte. 5. Refl. A merge la vale, a coborî o pantă. ♦ A se așeza pe ceva venind din zbor. ♦ Fig. (Despre întuneric, ger, căldură etc.) A începe, a se produce, a veni. ♢ Expr. (Tranz.) A lăsa sec(ul) = a) a începe zilele de post (al Paștelui); b) a petrece cu ocazia ultimei zile dinaintea postului (Paștelui). 6. Tranz. A da (mai) jos; a coborî, a apleca. ♦ Intranz. A reduce din preț, a vinde mai ieftin; a ieftini. 7. Refl. A se îndoi, a se apleca (sub o povară); a se așeza; a se culca. ♢ Expr. A se lăsa greu = a) a apăsa cu toată greutatea corpului; b) a consimți cu mare greutate să facă ceva. – Lat. laxare.

lasare
LĂSÁRE s.f. Acțiunea de a (se) lăsa și rezultatul ei. – V. lăsa.

lasat
LĂSÁT^1 s.n. Faptul de a lăsa. ♢ Lăsatul (sau lăsata) secului = (în practica religioasă creștină) ultima zi înainte de începerea unui post (îndeosebi a postului Paștelui); petrecere care are loc cu acest prilej. [Var.: lăsáta s.f. art.] – V. lăsa.

LĂSÁT^2, lăsați, -te, adj. 1. (Despre obiecte) Căruia i s-a dat drumul sau a fost scăpat din mână. 2. La care s-a renunțat, care a fost părăsit. 3. (Despre bunuri) Care a fost primit ca moștenire. 4. (Despre mirosuri, căldură etc.) Care a rămas în urma cuiva sau a ceva, care a fost degajat de cineva sau de ceva. 5. (Despre întuneric, ger, căldură) Care s-a statornicit undeva. 6. Care a fost coborât, care a fost dat mai jos. 7. Încovoiat. – V. lăsa.

lasata
LĂSÁTA s.f. art. v. lăsat^1.

lasator
LĂSĂTÓR, -OÁRE, lăsători, -oare, adj. Care lasă, care amână treburile de azi pe mâine, care își neglijează îndatoririle. – Lăsa + suf. -ător.

lasatura
LĂSĂTÚRĂ, lăsături, s.f. (Rar) Loc în care s-a produs o denivelare. – Lăsa + suf. -ătură.

lascaie
LĂSCÁIE, lăscăi, s.f. Monedă de aramă valorând o jumătate de para, care a circulat în țările române în a doua jumătate a sec. XVIII; p. gener. monedă de valoare foarte mică. ♢ Expr. A nu avea (nici o) lăscaie (frântă sau chioară) = a nu avea absolut nici un ban. [Pr.: -ca-ie. – Var.: lescáie, lețcáie, lițcáie s.f.] – Din ucr. ljackyj.

lasnicior
LĂSNICIÓR, lăsniciori, s.m. Plantă cu tulpina agățătoare, cu flori violete, cu fructe în formă de boabe roșii la maturitate, a cărei tulpină se întrebuințează în ceaiuri medicinale (Solanum dulcamara). – Cf. scr. l a s i n a.

lastar
LĂSTÁR, lăstari, s.m. (Adesea fig.) Ramură tânără care se dezvoltă din rădăcina sau tulpina unei plante lemnoase. ♦ (La pl.) Copăcei tineri, crescuți după tăierea unei păduri (din cioturile rămase). [Pl. și: (n.) lăstare] – Din bg. lastar.

lastaras
LĂSTĂRÁȘ, lăstărași, s.m. Diminutiv al lui lăstar; lăstărel. [Pl. și: (n.) lăstărașe] – Lăstar + suf. -aș.

lastarel
LĂSTĂRÉL, lăstărei, s.m. Lăstăraș. [Pl. și: (n.) lăstărele) – Lăstar + suf. -el.

lastari
LĂSTĂRÍ, lăstăresc, vb. IV. 1. Intranz. (La pers. 3) A da lăstari; a înfrăți; fig. a încolți. 2. Tranz. A suprima lăstarii de prisos. – Din lăstar.

lastarire
LĂSTĂRÍRE, lăstăriri, s.f. Acțiunea de a lăstări și rezultatul ei. – V. lăstări.

lastaris
LĂSTĂRÍȘ, lăstărișuri, s.n. Mulțime de lăstari: p. ext. pădurice tânără și deasă. – Lăstar + suf. -iș.

lastun
LĂSTÚN, lăstuni, s.m. Pasăre migratoare mică, asemănătoare cu rândunica (Delichon urbica). ♦ Lăstun de apă (sau de mal) = pasăre migratoare cu penajul cenușiu-cafeniu pe spate și alb pe abdomen, care trăiește pe lângă ape (Riparia riparia). ♦ Expr. (Adverbial) A sta lăstun pe capul cuiva = a plictisi pe cineva, a se ține scai de cineva. [Var.: (pop.) lostún s.m.] – Din sl. lastunŭ.

lastunas
LĂSTUNÁȘ, lăstunași, s.m. Diminutiv al lui lăstun. – Lăstun + suf. -aș.

lataret
LĂTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, lătăreți, -e, adj. Care are o formă lată și turtită. – Lat + suf. -ăreț.

lataus
LĂTĂÚȘ, lătăuși, s.m. Mic crustaceu care trăiește în apele dulci, cu capul turtit lateral și încovoiat (Gammarus pulex). – Din lat.

latoc
LĂTÓC s.n. v. lăptoc.

latra
LĂTRÁ, látru, vb. I. Intranz. 1. (Despre câini; la pers. 3) A scoate sunete scurte, sacadate, caracteristice speciei; a hămăi, a bate. ♦ Tranz. A se repezi asupra cuiva cu lătrături furioase. 2. (Depr.; despre oameni) A vorbi întruna, zadarnic și pe un ton răstit, a-și bate gura. – Lat. latrare.

latrare
LĂTRÁRE, lătrări, s.f. (Înv.) Lătrat. – V. lătra.

latrat
LĂTRÁT, lătrături, s.n. Faptul de a lătra (1); sunete caracteristice scoase de câini când latră; lătrare, lătrătură, hămăit, hămăitură, hămăială. – V. lătra.

latrator
LĂTRĂTÓR, -OÁRE, lătrători, -oare, adj. (Rar; despre câini) Care latră. ♦ Fig. (Despre felul de a vorbi al cuiva) Asemănător cu un lătrat. ♦ (Substantivat, m.) Câine. – Lătra + suf. -ător.

latratura
LĂTRĂTÚRĂ, lătrături, s.f. Lătrat. – Lătra + suf. -ătură.

latunoaie
LĂTUNOÁIE, lătunoi, s.f. 1. Gaură, răritură care se produce la marginile pânzei în timpul țesutului manual prin ruperea unor fire din urzeală. 2. Scândură plană pe o parte și convexă pe cealaltă, tăiată de la marginea unui buștean. [Pl. și: lătunoaie. = Var.: (2) lătunói s.n.] – Latură + suf. -oaie.

latunoi
LĂTUNÓI s.n. v. lătunoaie.

latunoios
LĂTUNOIÓS, -OÁSĂ, lătunoioși, -oase, adj. (Despre pânză) Care are lătunoi (1); (despre fire) care a produs lătunoi. – Lătunoi + suf. -os.

latura
LĂTURÁ vb. I v. alătura.

laturalnic
LĂTURÁLNIC, -Ă, lăturalnici, -ce, adj. Care este așezat, se află la o parte, la o margine; lateral; colateral; (despre drumuri, străzi etc.) izolat, dosnic; lăturaș. ♦ Fig. (Rar) Ocolit, tainic, ascuns. ♦ Fig. Incorect, necinstit. – Latură + suf. -alnic.

laturas
LĂTURÁȘ, -Ă, lăturași, -e, adj. 1. (Despre cai; adesea substantivat) Înhămat în afara hulubelor, la dreapta sau la stânga cailor dintre hulube. 2. (Rar) Lăturalnic, dosnic. – Latură + suf. -aș.

laturi
LĂTÚRI s.f. pl. Apă murdară în care s-au spălat vasele, rufele sau în care s-a spălat cineva; zoaie, spălaturi. ♦ Resturi de mâncare muiate în apă, folosite ca hrană pentru porci. ♦ Fig. Mâncare rău gătită, fără gust, urâtă la aspect, de proastă calitate. – Probabil lat. lavaturae (din lavare „a spăla”) sau din la^3.

laturis
LĂTURÍȘ adv. (Reg.) Dintr-o (sau într-o) parte, lateral, pieziș. – Latură + suf. -iș.

lati
LĂȚÍ, lățesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) face mai lat, mai larg sau mai turtit. ♦ A (se) întinde în toate direcțiile, a face să devină sau a deveni (mai) întins; a (se) mări. ♦ Refl. Fig. A se răspândi, a se împrăștia, a se propaga. – Din lat.

latime
LĂȚÍME, lățimi, s.f. Însușirea de a fi lat; cea mai mică dintre cele două dimensiuni liniare ale unei suprafețe plane dreptunghiulare; întindere opusă lungimii. ♦ Dimensiunea mijlocie a unui corp paralelipipedic. – Lat + suf. -ime.

latire
LĂȚÍRE, lățiri, s.f. Faptul de a (se) lăți. – V. lăți.

latis
LĂȚÍȘ s.n. (Pop.: în expr.) în lățiș și în curmeziș = în lung și în lat, în toate direcțiile; pretutindeni. – Lat + suf. -iș.

latisor
LĂȚIȘÓR, lățișoare, s.n. (Rar) Diminutiv al lui laț^1. – Laț^1 + suf. -ișor.

latit
LĂȚÍT, -Ă, lățiți, -te, adj. Devenit mai lat sau mai plat; care are un aspect lat sau plat ♦ Întins^2. – V. lăți.

latos
LĂȚÓS, -OÁSĂ, lățoși, -oase, adj. (Despre animale și despre coama sau blana lor; p. ext. despre lucruri confecționate din blană sau din lână) Cu lațe multe, cu păr ori fir lung și mițos. ♦ (Despre părul sau barba oamenilor) Cu șuvițe lungi, care atârnă în dezordine; neîngrijit; (despre oameni) care are părul sau barba lăsate să crească lungi și neîngrijite. – Lațe + suf. -os.

lauda
LĂUDÁ, láud, vb. I. Tranz. A exprima prin cuvinte prețuirea, stima față de cineva sau ceva; a aduce laude, a elogia. ♦ Refl. A spune despre sine însuși cuvinte de laudă; a se mândri, a se făli. ♢ Expr. (Fam.) Cum te mai lauzi? = ce mai faci? cum te mai simți? ♦ Refl. A face pe grozavul; a se grozăvi. [Pr.: -lă-u-] – Din lat. laudare.

laudabil
LĂUDÁBIL, -Ă, lăudabili, -e, adj. Care este vrednic de laudă. [Pr.: lă-u-] – Din lat. laudabilis.

laudare
LĂUDÁRE s.f. Acțiunea de a (se) lăuda și rezultatul ei. [Pr.: lă-u-] – V. lăuda.

laudat
LĂUDÁT, -Ă, lăudați, -te, adj. Care a fost prețuit, apreciat prin cuvinte elogioase. [Pr.: lă-u-] – V. lăuda.

laudacios
LĂUDĂCIÓS, -OÁSĂ, lăudăcioși, -oase, adj. (Rar) Lăudăros. [Pr.: lă-u-] – Lăuda + suf. -ăcios.

laudaros
LĂUDĂRÓS, -OÁSĂ, lăudăroși, -oase, adj. Care are obiceiul de a se lăuda, căruia îi place să se laude cu orice prilej; fanfaron, lăudăcios. [Pr.: lă-u-] – Lăuda + suf. -ăros.

laudarosenie
LĂUDĂROȘÉNIE, lăudăroșenii, s.f. Exagerare (sistematică) a meritelor proprii; laudă de sine; lăudăroșie, fanfaronadă. [Pr.: lă-u-] – Lăudăros + suf. -enie.

laudarosie
LĂUDĂROȘÍE s.f. (Rar) Lăudăroșenie. [Pr.: lă-u-] – Lăudăros + suf. -ie.

laudator
LĂUDĂTÓR, -OÁRE, lăudători, -oare, s.m. și f. Persoană care laudă. ♢ Expr. A-i fi murit (cuiva) lăudătorii, se spune ironic despre cineva sau cuiva care se laudă singur. [Pr.: lă-u-] – Lat. laudatorius sau – lăuda + suf. -ător.

launtric
LĂÚNTRIC, -Ă, lăuntrici, -ce, adj. (Adesea fig.) Care se află în interior. – [În]lăuntru + suf. -ic.

laurusca
LĂURÚSCĂ, lăuruște, s.f. (Reg.) Viță sălbatică al cărei fruct este un ciorchine cu boabe mici, negre (Vitis silvestris). [Pr.: lă-u-. – Var.: răurúscă, rourúscă s.f.] – Lat. labrusca.

laut
LĂÚT s.n. (Pop.) Acțiunea de a (se) la^3; spălat (pe cap); lăutoare. – V. la^3.

lautar
LĂUTÁR, lăutari, s.m. Muzicant popular care cântă la un instrument cu coarde sau, p. gener., la orice instrument, de obicei dintr-un taraf; scripcar. [Pr.: lă-u-] – Lăută + suf. -ar.

lauta
LĂÚTĂ, lăute, s.f. Instrument muzical cu coarde asemănător cu cobza; p. gener. instrument muzical cu coarde. [Var.: alăútă s.f.] – Din tc. lâuta, ngr. laúto.

lautaresc
LĂUTĂRÉSC, -EÁSCĂ, lăutărești, adj. Caracteristic lăutarilor, de lăutar. [Pr.: lă-u-] – Lăutar + suf. -esc.

lautareste
LĂUTĂRÉȘTE adv. În felul lăutarilor, ca lăutarii. [Pr.: lă-u-] – Lăutar + suf. -ește.

lautoare
LĂUTOÁRE, lăutori, s.f. (Reg.) Lăut, lăutură; apă (fiartă cu leșie) pentru spălat pe cap. [Pr.: lă-u-] – Lăut + suf. -oare.

lautura
LĂUTÚRĂ, lăuturi, s.f. (Reg.) Lăut, lăutoare. [Pr.: lă-u-] – Lăut + suf. -ură.

lauza
LĂÚZĂ, lăuze, s.f. Femeie care se află în primele 6-8 săptămâni după o naștere. [Var.: lăhúză, lehúză s.f.] – Din ngr. lehúsa.

lauzi
LĂUZÍ, lăuzesc, vb. IV. Intranz. A se afla în perioada lăuziei. [Pr.: lă-u-. – Var.: lehuzí vb. IV] – Din lăuză.

lauzie
LĂUZÍE s.f. Starea lăuzei; timpul cât femeia este lăuză. [Pr.: lă-u-. – Var.: lăhuzíe, lehuzíe s.f.] – Lăuză + suf. -ie.

lavicer
LĂVICÉR s.n. v. lăicer.

lazaret
LĂZĂRÉT s.n. v. lazaret.

lana
LẤNĂ, (3) lânuri s.f. 1. Părul lung și moale care acoperă corpul unor animale, mai ales al oilor, și care se prelucrează pentru obținerea de fibre. ♦ Cantitate de lână (1) scoasă după tunsoare de pe o oaie. 2. (În sens larg) Fibră naturală de origine animală, cu proprietăți textile, folosită la fabricarea și confecționarea țesăturilor, a tricotajelor și a pâslelor. ♢ Loc. adj. Lână în lână = a) (despre țesături) care are urzeala și bătătura din lână; b) fig. de calitate superioară; veritabil, autentic. ♦ Lână artificială = fibră textilă obținută din cazeină, având aspectul și unele proprietăți asemănătoare cu lâna (2). Lână regenerată = fibră provenită din zdrențe de stofe și tricoturi, din rebuturi și deșeuri de fabricație, prin a căror destrămare și cardare, în amestec cu lâna obișnuită, se obțin țesături și pâsle. 3. (La pl.) Varietăți de lână (2); obiecte de lână. 4. (În sintagma) Lână de lemn = produs constituit din fâșii subțiri de lemn uscat, tăiat în mașini speciale, folosit la fabricarea plăcilor ușoare de construcție, ca material izolant, în tapițerie, pentru ambalaje etc. – Lat. lana.

lanarica
LÂNĂRÍCĂ s.f. (Bot.) Bumbăcariță. – Lână + suf. -ărică.

lanarie
LÂNĂRÍE, lânării, s.f. Filatură de lână. ♦ Prăvălie în care se vinde lână. ♦ (La pl.) Obiecte (de îmbrăcăminte) făcute din lână. – Lână + suf. -ărie.

lanarita
LÂNĂRÍȚĂ s.f. (Bot.) Bumbăcariță. – Lână + suf. -ăriță.

lanced
LẤNCED, -Ă, lâncezi, -de, adj. 1. (Înv.) Slăbit de boală, sleit de puteri. 2. Lipsit de vigoare sau de energie; moale. – Lat. languidus.

lancezeala
LÂNCEZEÁLĂ s.f. Stare de moleșeală trupească și sufletească; toropeală, lâncezire. ♦ Fig. Lipsă de activitate; stagnare. – Lâncezi + suf. -eală.

lancezi
LÂNCEZÍ, lâncezesc, vb. IV. Intranz. (Despre oameni) A se afla într-o stare de slăbiciune sau de moleșeală; a nu avea chef de nimic. ♦ Fig. (Despre activități) A stagna. – Din lânced.

lancezire
LÂNCEZÍRE s.f. Acțiunea de a lâncezi; lâncezeală, moleșeală. ♦ Fig. Stagnare. – V. lâncezi.

langa
LẤNGĂ prep. 1. (Introduce un complement circumstanțial de loc) În preajma..., în apropiere de... Acolo lângă fântână, te aștept. 2. (În prep. compuse) De lângă = din preajma..., din apropierea..., din vecinătatea... Pe lângă = a) (introduce un complement indirect) la (cineva); b) (introduce un complement circumstanțial de loc) prin preajma..., prin apropierea...; de-a lungul...; c) (introduce un complement circumstanțial de mod) alături de..., față de..., în comparație cu...; d) (introduce un complement circumstanțial cumulativ) în afară de..., în plus de...; e) (urmat de „că” și precedat de „pe”, cu valoare de conj.) în afară de faptul că..., abstracție făcând... – Lat. longum ad.

langoare
LÂNGOÁRE s.f. v. lingoare.

lanica
LÂNÍCĂ s.f. 1. Diminutiv al lui lână. 2. (Colectiv) Fire subțiri de lână de diferite culori, care servesc la brodat. – Lână + suf. -ică.

lanos
LÂNÓS, -OÁSĂ, lânoși, -oase, adj. (Despre animale) Bogat în lână (1), cu multă lână. ♦ (Despre părul oamenilor sau al unor animale) Ca lâna, asemănător la aspect cu lâna; p. ext. moale. – Lână + suf. -os.

leac
LEAC, leacuri, s.n. (Pop.) 1. Mijloc folosit în tratarea unei boli; medicament, doctorie, tratament, remediu. ♢ Iarbă (sau buruiană) de leac = plantă medicinală. ♢ Expr. A căuta (pe cineva sau ceva) ca iarba de leac sau a umbla (după cineva sau ceva) ca după iarba de leac = a căuta cu înfrigurare, pretutindeni. A da de leac = a descoperi medicamentul, tratamentul eficace. A găsi (cuiva) leacul = a găsi mijlocul de a stăpâni pe cineva, de a rezolva ceva, a găsi ac de cojocul cuiva. 2. (În expr.) Fără (de) leac de... = fără nici un pic de... (În construcții negative) (Nici) de leac = câtuși de puțin, deloc. – Din sl. lĕkŭ.

leaca
LEÁCĂ adv. v. oleacă.

leafa
LEÁFĂ^1, lefi, s.f. (Pop.) 1. Partea scobită a unei linguri; găvan. 2. Tăișul, lama sapei, a bărzii, a toporului. – Din săs. le(i)fel (= germ. Löffel) „lingură” (influențat de leafă^2).

LEÁFĂ^2, lefuri, s.f. 1. Salariu. Soldă pe care o primesc soldații mercenari. ♢ Expr. În leafă = ca mercenar. [Pl. și: lefi] – Din tc. ulûfe. Cf. scr. ( u ) l e f a, bg. l e f e.

leagan
LEÁGĂN, leagăne, s.n. 1. Pat mic de lemn sau de nuiele împletite (care se poate balansa) pentru copiii mici. ♢ Cântec de leagăn = cântec cu care se adorm copiii. ♢ Expr. Din leagăn = din fragedă copilărie; de la început. 2. Fig. Loc de origine, de baștină. 3. Instituție de stat sau așezământ filantropic unde sunt crescuți copiii abandonați sau orfani. ♦ (Impr.) Creșă. 4. Scaun sau scândură suspendată cu frânghii, pe care se așază cineva ca să se balanseze; p. ext. scrânciob. ♢ Loc. vb. A se da în leagăn = a se balansa. – Din legăna (derivat regresiv).

leah
LEAH, -Ă, leși, s.m. și f. (Înv.) Polonez. [Var.: leș s.m.] – Din ucr. ljach.

leal
LEÁL, -Ă, leali, -e, adj. Care își respectă cuvântul, care este fidel față de angajamentul luat; corect, cinstit; sincer, franc. [Pr.: le-al] – Din it. leale.

lealitate
LEALITÁTE s.f. Însușirea de a fi leal; corectitudine, cinste; sinceritate, franchețe. [Pr.: le-a-] – Leal + suf. -itate. Cf. it. l e a l t à.

leandru
LEÁNDRU, leandri, s.m. Arbust mediteranean, înalt până la cinci metri, cu frunze lanceolate și cu flori albe, gălbui sau roșii plăcut mirositoare, cultivat la noi ca plantă ornamentală (Nerium oleander). [Pr.: le-an-. – Pl. și: lendri. – Var.: oleándru s.m] – Din it. leandro.

leapsa
LEÁPȘĂ, lepșe, s.f. (Pop. și fam.) Lovitură dată cuiva cu palma. ♢ De-a leapșa = numele unui joc de copii. – Formație onomatopeică.

leasa
LEÁSĂ^1, lese, s.f. Împletitură de nuiele în formă de grătar, de gard, de coș etc., folosită (singură sau ca element component) în numeroase scopuri practice. – Din bg. lesa, scr. ljesa.

LEÁSĂ^2, lese, s.f. Desiș mare într-o pădure. ♦ Desiș format din ramurile unui copac. – Din sl. lĕsŭ.

leat
LEAT, (1, 2) leaturi, s.n., (3) s.m. 1. S.n. (Înv.) An. 2. S.n. (Pop.) Contingent. ♢ Expr. A fi leat cu cineva = a fi de aceeași vârstă cu cineva. 3. S.m. Denumire familiară (de adresare) dată unui soldat. – Din sl. lĕto.

leat
LEAȚ, leațuri, s.n. Despicătură lungă și îngustă de lemn, adesea fasonată (în patru muchii), folosită în tâmplărie. [Var.: laț s.n.] – Din magh. léc.

lebadea
LEBADEÁ s.f. v. libadea.

lebada
LÉBĂDĂ, lebede, s.f. 1. Gen de păsări acvatice, mai mari decât gâsca, cu pene albe sau (rar) negre și cu gâtul lung și arcuit (Cygnus); pasăre care face parte din acest gen. ♢ Cântecul lebedei = ultima operă sau manifestare (înainte de moarte) a unui mare creator sau interpret. 2. (Art.) Constelație din emisfera boreală; Crucea. – Din sl. lebedĩ.

lebadoi
LEBĂDÓI, lebădoi, s.m. (Rar) Masculul lebedei. – Lebădă + suf. -oi.

lebarvurst
LÉBĂRVURȘT, lebărvurști, s.m. Preparat alimentar din pateu de ficat de porc. – Din germ. Leberwurst.

lecit
LECÍT s.n. v. lecită.

lecita
LECÍTĂ, lecite, s.f. Vas grecesc de ceramică, de formă cilindrică alungită, cu gâtul strâmt, cu gura în formă de pâlnie și cu o singură toartă, folosit pentru păstrarea parfumurilor și a uleiurilor. [Var.: lecít s.n., în DN lechitos s.n.] – Din fr. lécythe.

lecitina
LECITÍNĂ s.f. Substanță organică fosforată, care se găsește în organismele vii, mai ales în țesutul nervos și în gălbenușul de ou. – Din fr. lécithine.

lectica
LECTÍCĂ, lectici, s.f. Un fel de pat sau de scaun, purtat de cai sau de oameni, întrebuințat ca mijloc de locomoție în antichitatea romană, în evul mediu și (astăzi) în unele țări orientale; litieră. [Acc. și: léctică] – Lat. lectica.

lector
LÉCTOR^1, -Ă, lectori, -e, s.m. și f. 1. Grad în unele instituții de învățământ superior, mai mare decât asistentul și mai mic decât conferențiarul; persoană care are acest grad. 2. Membru al unui lectorat (2). 3. (Ieșit din uz) Persoană care ținea lecții sau care conducea seminariile în învățământul politic, în universitățile populare etc. – Din germ. Lektor.

LÉCTOR^2, lectori, s.m. 1. (Livr.) Cititor. 2. (Inform.) Dispozitiv periferic care permite introducerea informației după o cartelă perforată într-un sistem de prelucrare automată a datelor; cititor de cartelă. – Din fr. lecteur, lat. lector, -oris.

lectorat
LECTORÁT, lectorate, s.n. 1. Funcția de lector^1 (1) într-o instituție de învățământ superior. 2. Catedră în învățământul superior în care se predă limba (și cultura) unui popor străin, adesea cu profesori din țara respectivă. – Din germ. Lektorat.

lectura
LECTURÁ, lecturez, vb. I. Tranz. (Rar) A citi. – Din lectură.

lectura
LECTÚRĂ, lecturi, s.f. Faptul de a citi^1; citit, citire. ♢ Sală de lectură = încăpere amenajată pe lângă o bibliotecă, în care publicul poate citi cărți, reviste etc. Lectură particulară = cărțile citite de un elev în afara manualelor. – Din fr. lecture, lat. lectura.

lectie
LÉCȚIE, lecții, s.f. 1. Formă de bază a organizării activității instructiv-educative din școală, desfășurată cu o clasă de elevi, într-un timp determinat, sub conducerea unui învățător sau a unui profesor în conformitate cu programa de învățământ; oră școlară consacrată unui obiect de studiu. ♢ Expr. A da lecții = a medita (elevii) în particular. A lua lecții = a studia o disciplină cu ajutorul unui profesor, în afara unei instituții de învățământ. A ieși (sau a scoate) la lecție = a ieși sau a fi chemat în fața învățătorului sau a profesorului pentru a fi ascultat. 2. Ceea ce este obligat să învețe și să scrie un școlar (acasă) la recomandarea învățătorului sau a profesorului. ♢ Expr. A spune lecția = a expune în fața învățătorului sau a profesorului cunoștințele însușite. A-și face lecțiile = a-și pregăti temele școlare cuvenite. 3. (În forma lecțiune) Forma sub care se prezintă un text, în diferitele lui manuscrise sau ediții, datorită modului în care a fost citit și interpretat de un copist sau de un editor; citire comparativă a unui text în scopul de a-i stabili versiunea autentică. 4. Sfat, povață, regulă de conduită care se recomandă cuiva pe un ton dojenitor; p. ext. mustrare, dojană. 5. Învățătură folositoare trasă de cineva în urma unei întâmplări neplăcute. [Var.: lecțiúne s.f.] – Din germ. Lektion, lat. lectio, -onis.

lectiune
LECȚIÚNE s.f. v. lecție.

lecui
LECUÍ, lecuiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) îngriji, a (se) trata, a da sau a lua medicamente spre a (se) face sănătos; p. ext. a (se) vindeca, a (se) însănătoși. 2. Refl. Fig. A nu mai dori cu nici un preț să facă ceva (în urma unei întâmplări neplăcute). – Leac + suf. -ui.

lecuire
LECUÍRE, lecuiri, s.f. Acțiunea de a (se) lecui și rezultatul ei; vindecare, tămăduire, însănătoșire. – V. lecui.

lecuit
LECUÍT, -Ă, lecuiți, -te, adj. Care s-a vindecat (de o boală, de o suferință); însănătoșit, tămăduit, vindecat. – V. lecui.

lecuitor
LECUITÓR, -OÁRE, lecuitori, -oare, adj. Care vindecă; tămăduitor, vindecător. [Pr.: -cu-i-] – Lecui + suf. -tor.

led
LED, leduri, s.n. (Electron.) Diodă (electro)luminescentă. – Din engl. led.

lefegiu
LEFEGÍU, lefegii, s.m. 1. Nume dat mercenarilor din țările române în evul mediu. 2. (Pop. și fam.) Salariat; funcționar. – Din tc. ulûfeci.

lefsoara
LEFȘOÁRĂ s.f. v. lefușoară.

left
LEFT, (1) lefți, s.m., (2) lefturi, s.n. (Înv.) 1. S.m. Monedă de aur sau argint (în valoare de cinci ducați), din care se făceau salbe. 2. S.n. Obiect de podoabă femeiască în formă de colier sau de medalion. – Din ngr. leftó(n) „monedă mică”.

lefter
LÉFTER, -Ă, lefteri, -e, adj. Care nu are nici un ban, care este fără lăscaie (în pungă). ♢ Expr. A rămâne (sau a lăsa pe cineva) lefter = a rămâne (sau a lăsa pe cineva) fără nici un ban. – Din ngr. (e)léfteros „liber”.

lefteri
LEFTERÍ, lefteresc, vb. I. Tranz. și refl. (Fam.) A face pe cineva să-și piardă sau a-și pierde toți banii, a lăsa sau a rămâne fără nici un ban. – Din lefter.

lefterie
LEFTERÍE, lefterii, s.f. (Fam.) Credit; încredere. ♢ Expr. A-și mânca (sau a-și pierde) lefteria = a-și pierde reputația de om cinstit față de cineva. – Din ngr. (e)leftería „libertate”.

lefusoara
LEFUȘOÁRĂ, lefușoare, s.f. (Fam.) Diminutiv al lui leafă^2. [Var.: lefșoáră s.f.] – Leafă^2 + suf. -ușoară.

lega
LEGÁ^1, leg, vb. I. I. Tranz. 1. A împreuna, a uni strâns (printr-un nod, o fundă) capetele de sfoară, de ață, de sârmă, de lanț etc. (astfel încât să formeze un tot). ♢ Expr. A lega (sau a strânge) băierile de la pungă (sau pungii) = a face economii, a deveni (mai) econom. 2. A închide la gură un sac, o pungă, o boccea etc., adunând marginile și înnodându-le sau petrecând în jurul lor o sfoară ale cărei capete se înnoadă; a strânge, a împacheta un obiect sau un material într-o învelitoare (basma, sac, pungă etc.) și a o închide în felul arătat. ♢ Expr. A lega paraua cu zece noduri = a fi zgârcit. ♦ A uni diferite lucruri într-un mănunchi, într-un tot (prinzându-le laolaltă). ♢ Expr. (Pop.) A (nu) lega două în trei = a (nu) pune la o parte ceva din câștigul obținut. 3. A fixa, a strânge ceva cu o funie, cu un șiret etc. ca să nu se desfacă sau să nu se clatine. ♦ A strânge cu un cerc piesele care alcătuiesc un obiect pentru a realiza un tot. 4. A prinde una de alta foile unei cărți și a-i pune scoarțe; a broșa, a cartona; p. restr. a coperta. II. 1. Tranz. A prinde, a agăța, a atârna un obiect de altul cu ajutorul unei frânghii, a unui lanț etc. 2. Tranz. Fig. A înlănțui între ele sunete sau cuvinte pentru a vorbi. 3. Tranz. A stabili o legătură între două puncte (îndepărtate) în spațiu sau în timp. ♦ (Tehn.) A stabili o legătură între două elemente ale unei instalații sau între o instalație și o sursă de forță (care-i asigură funcționarea). 4. Tranz. și refl. Fig. A (se) înfiripa sau a (se) stabili relații (din punctul de vedere al ideilor, al sentimentelor). ♦ Refl. A se ocupa cu râvnă de ceva, a simți un mare atașament pentru o anumită preocupare, meserie. 5. Refl. Fig. A plictisi pe cineva (căutând ceartă); a se agăța de cineva. III. Tranz. 1. A imobiliza pe cineva cu ajutorul unei frânghii, al unui lanț etc.; a pune în lanțuri, în fiare; a înlănțui, a încătușa. ♢ Expr. Nebun de legat = a) nebun furios; b) persoană care se poartă ca un nebun. A lega pe cineva de mâini și de picioare = a împiedica pe cineva să acționeze. A lega limba (sau gura) cuiva = a împiedica pe cineva să vorbească. (Refl.) A i se lega limba = a nu mai putea vorbi sau a vorbi cu mare greutate. A i se lega picioarele = a nu mai putea umbla sau a umbla cu mare greutate. 2. A prinde un animal (de ceva) cu ajutorul unei legături pentru a-l împiedica să fugă; a priponi. IV. Fig. 1. Refl. A se obliga să facă ceva; a se angaja, a se îndatora. 2. Tranz. (În superstiții și în basme) A opri, a împiedica de la ceva prin vrăji. V. Tranz. și refl. A(-și) înfășura sau a(-și) acoperi o parte a corpului (reînnodând, prinzând); spec. a (se) pansa, a (se) bandaja. ♢ Expr. (Tranz.) A lega la ochi pe cineva = a înșela pe cineva. (Refl.) Fiecare se leagă unde-l doare = fiecare își cunoaște greutățile proprii. A se lega la cap (când nu-l doare) = a-și crea complicații inutile. VI. 1. Intranz. (Despre plante) A face rod; a rodi. 2. Refl. și intranz. (Despre sosuri, dulcețuri etc.) A se îngroșa, a se închega. – Lat. ligare.

LEGÁ^2, leghez, vb. I. Tranz. (Înv.) A lăsa ceva prin legat^2, prin testament; a testa^1. – Din fr. léguer, lat. legare.

legal
LEGÁL, -Ă, legali, -e, adj. Care există sau se face în temeiul unei legi, care este prevăzut de o lege, este conform cu legea. – Din fr. légal, lat. legalis.

legalitate
LEGALITÁTE, legalități, s.f. Caracterul a ceea ce este legal, conform cu legea; principiu potrivit căruia toate organizațiile de stat sau obștești și cetățenii sunt obligați să respecte, în activitatea lor, legea. ♢ Expr. A intra în legalitate = a se conforma legilor în vigoare. A fi în legalitate = a fi, a lucra sub ocrotirea și cu respectarea legilor în vigoare. ♦ Organizarea unui stat pe bază de legi; ansamblul legilor unei țări. – Din fr. légalité.

legaliza
LEGALIZÁ, legalizez, vb. I. Tranz. A atesta autenticitatea; a da formă legală unui act, unui document. ♦ A da caracter legal unui fapt, unei situații, a face să fie recunoscut în mod oficial. – Din fr. légaliser.

legalizare
LEGALIZÁRE, legalizări, s.f. Acțiunea de a legaliza și rezultatul ei. – V. legaliza.

legalizat
LEGALIZÁT, -Ă, legalizați, -te, adj. Devenit legal, întărit prin autentificare; autentificat. – V. legaliza.

legalmente
LEGALMÉNTE adv. În mod legal, din punct de vedere legal. – Din fr. légalement.

legare
LEGÁRE, legări, s.f. Acțiunea de a (se) lega^1 și rezultatul ei. – V. lega^1.

legat
LEGÁT^2, legate, s.n. Dispoziție testamentară prin care se lasă cuiva o moștenire, un bun etc. ♦ (Concr.) Bun lăsat cuiva prin dispoziție testamentară. – Din lat. legatum.

LEGÁT^3, legați, s.m. 1. Trimis al senatului, al împăratului etc. într-o provincie a Imperiului roman. 2. Reprezentant diplomatic al unui papă. – Din fr. légat, lat. legatus.

LEGÁT^1 s.n. Faptul de a (se) lega^1. 1. Strângere cu ajutorul unei legături a unor lucruri pentru a le împiedica să se desfacă. 2. Broșare, cartonare a unei cărți. 3. Rodire. – V. lega^1.

LEGÁT^4, -Ă, legați, -te, adj., adv. 1. Adj. (Despre oameni) Zdravăn, vânjos, voinic. 2. Adj. (Despre sosuri, dulcețuri etc.) Îngroșat, devenit consistent. 3. Adv. În mod coerent, cu înțeles logic. – V. lega^1.

legatar
LEGATÁR, -Ă, legatari, -e, s.m. și f. Persoană care beneficiază de un legat^2. – Din fr. légataire, lat. legatarius.

legato
LEGÁTO adv. (Indică modul de executare a unui grup de note muzicale) Fără nici o întrerupere între sunete, în mod continuu. – Cuv. it.

legatie
LEGÁȚIE, legații, s.f. Reprezentanță diplomatică permanentă inferioară în rang unei ambasade, condusă de un ministru plenipotențiar sau de un însărcinat cu afaceri. ♦ Localul, sediul acestei reprezentanțe. [Var.: legațiúne s.f.] – Din fr. légation, lat. legatio.

legatiune
LEGAȚIÚNE s.f. v. legație.

legamant
LEGĂMẤNT, legăminte, s.n. 1. Promisiune solemnă, angajament de a face ceva. 2. Învoială, convenție. – Lat. ligamentum.

legana
LEGĂNÁ, leágăn, vb. I. 1. Tranz. A mișca lin într-o parte și în alta un copil (cu leagănul sau cu brațele) pentru a-l adormi. ♦ Refl. Fig. A se lăsa purtat, amăgit de speranțe deșarte. 2. Tranz. și refl. A (se) mișca într-o parte și în alta; a (se) clătina, a (se) balansa. ♦ Refl. A se da în leagăn (4). 3. Refl. (Despre oameni) A mișca ritmic (în mers, în pas de dans etc.). – Probabil lat. *liginare (< ligare „a lega”).

leganare
LEGĂNÁRE, legănări, s.f. Acțiunea de a (se) legăna și rezultatul ei; clătinare, balansare, legănătură. – V. legăna.

leganas
LEGĂNÁȘ, legănașe, s.n. (Pop.) Legănel. – Leagăn + suf. -aș.

leganat
LEGĂNÁT^1 s.n. Faptul de a (se) legăna. – V. legăna.

LEGĂNÁT^2, -Ă, legănați, -te, adj. 1. (Despre felul de a umbla) Care se mișcă ritmic într-o parte și în alta; bălăbănit^2. 2. Fig. (Despre voce, vorbe) Tărăgănat. – V. legăna.

leganator
LEGĂNĂTÓR, -OÁRE, legănători, -oare, adj. (Rar) Care (se) leagănă. – Legăna + suf. -ător.

leganatura
LEGĂNĂTÚRĂ, legănături, s.f. (Rar) Legănare. – Legăna + suf. -ătură.

leganel
LEGĂNÉL, legănele, s.n. (Pop.) Diminutiv al lui leagăn; legănaș, legănuș, legănuț. – Leagăn + suf. -el.

leganus
LEGĂNÚȘ, legănușe, s.n. (Reg.) Legănel. – Leagăn + suf. -uș.

leganut
LEGĂNÚȚ, legănuțe, s.n. (Pop.) Legănel. – Leagăn + suf. -uț.

legator
LEGĂTÓR, -OÁRE, legători, -oare, subst. I. S.m. și f. 1. Persoană specializată în legatul cărților. 2. Persoană care leagă snopii. II. S.f. Obiect cu care sau în care se leagă ceva. ♦ Spec. Mănunchi de paie sau de spice cu care se leagă snopii. ♦ Spec. Basma. ♦ Spec. (Înv.) Cravată. ♦ Spec. (Înv.) Fular. – Lega + suf. -ător.

legatoreasa
LEGĂTOREÁSĂ, legătorese, s.f. Femeie specializată în legatul cărților. – Legător + suf. -easă.

legatorie
LEGĂTORÍE, (1) legătorii, s.f. 1. Atelier sau secție dintr-o întreprindere în care se cartonează sau se broșează cărți, reviste etc. 2. Meseria legătorului de cărți. – Legător + suf. -ie.

legatura
LEGĂTÚRĂ, legături, s.f. I. 1. Legare; mod de a uni două corpuri, prin care se limitează mobilitatea lor relativă și care permite de obicei transmiterea unor mișcări de la unul la celălalt; joncțiune. ♦ Spec. Mod de împletire a firelor de urzeală cu firele de bătătură. ♦ Cuplare a mai multor conductoare electrice, a mai multor acumulatoare, pile etc. ♦ Unire a unor particule care constituie o moleculă, un atom, un nucleu etc. ♢ Forță de legătură = forță care unește între ele particulele constitutive ale unui sistem material. Energie de legătură = energie eliberată la formarea unui sistem material. 2. Mijloc de comunicare (aeriană, telegrafică etc.). 3. Piesă, dispozitiv, obiect (flexibil) care unește sau fixează două sau mai multe obiecte, cu care este fixat, imobilizat cineva sau ceva. 4. Basma. ♦ (Înv.) Cravată. ♦ Fașă, bandaj. 5. Scoarțele și cotorul în care se află legată o carte. 6. Obiecte legate împreună (într-o pânză sau cu o sfoară, o curea etc.) spre a se păstra sau a se transporta mai ușor; sarcină, boccea; mănunchi. II. Fig. 1. Relație între fenomene, persoane, colectivități etc. 2. Relație de rudenie, de dragoste sau de prietenie. ♦ (Mai ales la pl.) Relație, cunoștință printre oamenii de seamă sau influenți. 3. Contact stabilit și menținut între diferite persoane, instituții, state etc. ♢ Agent de legătură = agent care ține un contact permanent între două unități militare, între două grupuri de comandă etc. Om de legătură = om care asigură contactul permanent între două instituții, două întreprinderi etc. 4. (Înv.) Acord, înțelegere, convenție. 5. Concordanță între părțile unei expuneri, ale unei argumentări. 6. (În loc. prep.) În legătură cu... = referitor la... – Lat. ligatura.

legaturica
LEGĂTURÍCĂ, legăturici, s.f. Diminutiv al lui legătură. [Pl. și: legăturele] – Legătură + suf. -ică.

lege
LÉGE, legi, s.f. I. Categorie filozofică ce exprimă raporturi esențiale, necesare, generale, relativ stabile și repetabile între laturile interne ale aceluiași obiect sau fenomen, între obiecte sau fenomene diferite sau între stadiile succesive ale unui anumit proces. ♦ Modificare cu caracter regulat care intervine într-un fenomen, într-un proces etc., exprimând esența lui. II. 1. Normă cu caracter obligatoriu, stabilită și apărată de puterea de stat. ♢ Lege nescrisă = tradiție, obicei al pământului. Omul legii = a) reprezentant al autorității de stat; b) persoană care respectă cu strictețe prevederile legale. Om de lege = jurist, avocat. ♢ Loc. adj. Fără (de) lege = păcătos; mișel. ♢ Loc. adv. După lege = just, legal. În lege = de-a binelea, cu totul; strașnic. ♢ Expr. Vorba (sau cuvântul cuiva) e lege = vorba lui se respectă cu strictețe. Cum e legea = cum se cuvine, cum se cade. (Nu) e lege = (nu) este neapărat așa. În numele legii, formulă întrebuințată atunci când se invocă autoritatea legală. În baza legii = în conformitate cu prevederile legale. 2. (Pop.) Proces, judecată. 3. Legalitate, constituționalitate. III. Religie, credință. ♢ Expr. Pe legea mea! = zău! pe conștiința mea! ♦ Datină, obicei. ♢ Expr. În legea cuiva = în felul cuiva, cum se pricepe cineva. – Din lat. lex, legis.

legendar
LEGENDÁR, -Ă, legendari, -e, adj. De legendă, de domeniul legendei, care constituie o legendă. ♦ Care a intrat în legendă datorită faptelor sale excepționale. – Din fr. légendaire.

legenda
LEGÉNDĂ, legende, s.f. 1. Povestire în proză sau în versuri care conține elemente fantastice sau miraculoase, prin care se explică geneza unui lucru, a unei ființe etc., caracterul aparte al unui eveniment (istoric), al unui erou (mitic) sau al unui fenomen. 2. (Rar) Inscripție pe o monedă sau pe o medalie. 3. Text, inscripție prin care se explică semnele convenționale de pe o hartă, de pe un plan, o imagine fotografiată sau desenată. ♦ Completare sub formă de memoriu anexată la o schemă, la o hartă etc., privind unele date care nu se pot exprima grafic. – Din fr. légende, lat. legenda.

leghe
LÉGHE, leghe, s.f. Unitate de măsură pentru distanțele terestre sau maritime, variind între 4 și 5,5 km. – Din it. lega.

leghorn
LEGHÓRN s.n. Rasă de găini cu penajul variat colorat, bune producătoare de ouă. [Pr.: legórn] – Cuv. engl.

legic
LÉGIC, -Ă, legici, -ce, adj. Care are caracter de lege obiectivă. – Lege + suf. -ic (după rus. zakonomernâi).

legifera
LEGIFERÁ, legiferez, vb. I. Tranz. A elabora și a adopta o lege; a stabili ceva prin lege. – Din fr. légiférer.

legiferare
LEGIFERÁRE, legiferări, s.f. Acțiunea de a legifera și rezultatul ei. – V. legifera.

legioana
LEGIOÁNĂ s.f. v. legiune.

legionar
LEGIONÁR, -Ă, legionari, -e, subst., adj. 1. S.m. Soldat care făcea parte dintr-o legiune romană. 2. S.m. și f. Membru sau simpatizant al organizației fasciste din România interbelică; gardist. 3. Adj. Referitor la legionari (2), de legionar. Mișcarea legionară. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. légionnaire, lat. legionarius.

legisla
LEGISLÁ, legislez, vb. I. Tranz. A face legi. – Din legislație (derivat regresiv).

legislativ
LEGISLATÍV, -Ă, legislativi, -e, adj. Referitor la legi, la legiferarea legilor, la elaborarea și la adoptarea lor. ♢ Organ legislativ = organ care are împuternicirea de a elabora și a adopta legile. Putere legislativă = una dintre cele trei puteri în care se împarte puterea statului constituțional, care are atribuția de a face legi. Consiliu legislativ = consiliu care cercetează proiectele de lege și contribuie la îmbunătățirea și definitivarea lor. – Din fr. législatif.

legislator
LEGISLATÓR, legislatori, s.m. Legiuitor. ♦ Fig. Persoană care stabilește regulile unei arte sau ale unui curent artistic. – Din fr. législateur, lat. legislator.

legislatura
LEGISLATÚRĂ, legislaturi, s.f. Perioadă legală pentru care este ales sau în care a funcționat un organ legislativ (sau organul suprem al puterii). – Din fr. législature.

legislatie
LEGISLÁȚIE, legislații, s.f. Totalitatea legilor unei țări sau ale unui domeniu juridic. – Din fr. législation, lat. legislatio.

legist
LEGÍST, -Ă, legiști, -ste, adj. (În sintagma) Medic legist (și substantivat) = medic însărcinat cu lămurirea unor aspecte medicale care interesează justiția. – Din fr. légiste.

legitate
LEGITÁTE, legități, s.f. (Fil.) Însușire a fenomenelor de a se desfășura în conformitate cu anumite legi (obiective); ansamblul legilor din natură, din societate și din gândire. – Lege + suf. -itate (după rus. zakonomernost').

legitim
LEGÍTIM, -Ă, legitimi, -e, adj. 1. Care este întemeiat pe lege, care se justifică prin lege. ♢ Legitimă apărare = situație în care cineva comite un act de violență pedepsit de lege, dar justificat ca un act de apărare împotriva unei agresiuni imediate și injuste. ♦ (Despre căsătorie) Făcut cu îndeplinirea formelor legale; (despre soți) căsătorit legal; (despre copii) născut din părinți căsătoriți sau recunoscut de tată. 2. Care este justificat, îndreptățit; just, echitabil. [Acc. și: legitím] – Din fr. légitime, lat. legitimus.

legitima
LEGITIMÁ, legitimez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) stabili identitatea pe baza unui document legal. 2. Tranz. A recunoaște unui copil născut în afara căsătoriei drepturile de copil legitim. 3. Tranz. A justifica, a îndreptăți. – Din fr. légitimer.

legitimare
LEGITIMÁRE, legitimări, s.f. Acțiunea de a (se) legitima și rezultatul ei. – V. legitima.

legitimat
LEGITIMÁT, -Ă, legitimați, -te, adj. 1. Căruia i s-a cerut să se legitimeze cu un document legal. 2. (Despre copii născuți în afara căsătoriei) Care a fost recunoscut ca legitim. 3. Care a fost considerat just, echitabil, îndreptățit. – V. legitima.

legitimatie
LEGITIMÁȚIE, legitimații, s.f. Act, document personal eliberat de o autoritate și cu care cineva își dovedește identitatea. – Din fr. légitimation.

legitimism
LEGITIMÍSM s.n. Teorie care proclamă drept principiu fundamental dreptul inalienabil la tron al dinastiilor legitime (răsturnate în urma unor evenimente sociale sau politice) și puterea absolută a acestora. – Din germ. Legitimismus.

legitimist
LEGITIMÍST, -Ă, legitimiști, -ste, s.m. și f., adj. (Persoană) care susține o dinastie sau un suveran, considerați drept singurii îndreptățiți să ocupe tronul. – Din fr. légitimiste.

legitimitate
LEGITIMITÁTE, legitimități, s.f. (Livr.) Însușire a ceea ce este legitim. – Din fr. légitimité.

legiui
LEGIUÍ, legiuiesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și pop.) A hotărî prin lege; a legifera. – Lege + suf. -ui.

legiuire
LEGIUÍRE, legiuiri, s.f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a legiui și rezultatul ei. ♦ Lege (juridică). ♦ Legislație. – V. legiui.

legiuit
LEGIUÍT, -Ă, legiuiți, -te, adj. (Înv. și pop.) Care este în conformitate cu legea, bazat pe lege sau cerut de lege; legal, legitim. – V. legiui.

legiuitor
LEGIUITÓR, -OÁRE, legiuitori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care legiuiește sau legiferează. [Pr.: -giu-i-] – Legiui + suf. -tor.

legiune
LEGIÚNE, legiuni, s.f. 1. Mare unitate militară romană; p. gener. denumire dată unor formații militare sau paramilitare din diferite epoci. ♢ Legiune străină = (în Franța și în Spania) formație militară, compusă în cea mai mare parte din mercenari, cu garnizoana în colonii. 2. Fig. Mulțime; ceată, gloată. [Pr.: -gi-u-. – Var.: (înv.) legioánă s.f.] – Din fr. légion, lat. legio, -onis.

leguan
LEGUÁN, leguani, s.m. Șopârlă cu creastă din regiunea tropicală a Americii. [Pr.: -gu-an] – Din engl. leguan.

leguma
LEGÚMĂ, legume, s.f. Nume generic dat unor vegetale (fasole, cartofi, ceapă etc.) cultivate pentru hrana omului; zarzavat. ♦ (Rar; de obicei la pl.) Mâncare, hrană. – Lat. legumen.

legumeala
LEGUMÉALĂ, legumeli, s.f. (Reg.) Faptul de a legumi. – Legumi + suf. -eală.

legumi
LEGUMÍ, legumesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A mânca sau a bea câte puțin, de ici și de colo; a mânca sau a bea cu măsură sau fără poftă; a ciuguli. ♦ A degusta, a savura. – Din legumă.

legumicol
LEGUMÍCOL, -Ă, legumicoli, -e, adj. Care aparține culturilor de legume sau legumiculturii, privitor la culturile de legume sau la legumicultură. – Legumă + suf. -icol (după pomicol, vinicol etc.).

legumicultor
LEGUMICULTÓR, -OÁRE, legumicultori, -oare, s.m. și f. Cultivator de legume. – Din legumicultură (după pomicultor-pomicultură).

legumicultura
LEGUMICULTÚRĂ s.f. Ramură a agriculturii care se ocupă cu teoria și practica cultivării legumelor; cultivarea legumelor. – Legumă + cultură (după pomicultură etc.).

legumina
LEGUMÍNĂ s.f. Globulină care se găsește în semințele leguminoaselor. – Din fr. légumine.

leguminos
LEGUMINÓS, -OÁSĂ, leguminoși, -oase, adj. (Despre plante) Al cărui fruct este o păstaie. ♦ (Substantivat, f.pl.) Familie de plante dicotiledonate al căror fruct este o păstaie; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. légumineux.

legumire
LEGUMÍRE, legumiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a legumi și rezultatul ei. – V. legumi.

lehamete
LEHÁMETE s.f. v. lehamite.

lehamite
LEHÁMITE s.f. (Pop.) Oboseală, plictiseală, dezgust, silă (față de cineva sau de ceva). ♢ (În expr.) A-i fi (sau a i se face) cuiva lehamite (de ceva) = a-i fi (cuiva) silă, a se dezgusta, a se scârbi (de ceva). [Var.: lehámete s.f. – Din bg. liha mi ti „mi-e silă, m-am săturat”.

lehai
LEHĂÍ, lehăiesc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Reg.) A vorbi mult și fără rost; a flecări, a trăncăni. [Var.: lihăí vb. IV] – Et. nec.

lehait
LEHĂÍT s.n. (Reg.) Faptul de a lehăi. – V. lehăi.

lehameti
LEHĂMETÍ, lehămetesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se sătura, a se plictisi, a se dezgusta, a se scârbi total (de ceva sau de cineva); a se lehămetisi, a se lehămetui. [Var.: lehămețí vb. IV] – Din lehamete.

lehametisi
LEHĂMETISÍ, lehămetisesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se lehămeti. – Lehamete + suf. -isi

lehametit
LEHĂMETÍT, -Ă, lehămetiți, -te, adj. (Reg.) Plictisit, scârbit, dezgustat, lehămetuit. – V. lehămeti.

lehametui
LEHĂMETUÍ, lehămetuiesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se lehămeti. – Lehamete + suf. -ui.

lehametuit
LEHĂMETUÍT, -Ă, lehămetuiți, -te, adj. (Reg.) Lehămetit. – V. lehămetui.

lehameti
LEHĂMEȚÍ vb. IV v. lehămeti.

lehau
LEHẮU, lehăi, s.m. (Reg.) Om mincinos sau flecar. – Lehăi + suf. -ău.

lehime
LEHÍME s.f. (Înv.) Totalitatea leșilor; mulțime de leși. – Leah + suf. -ime.

lehuza
LEHÚZĂ s.f. v. lăuză.

lehuzi
LEHUZÍ vb. IV v. lăuzi.

lehuzie
LEHUZÍE s.f. v. lăuzie.

leica
LÉICĂ^1 s.f. (Pop.; adesea însoțit de numele persoanei la care se referă) Lele (1). – Cf. bg. l ĕ l k a „cumnată”.

LÉICĂ^2, leici, s.f. (Reg.) Pâlnie. – Din rus. leika. Cf. ucr. l i j k a.

leiculita
LEICULÍȚĂ, leiculițe, s.f. (Pop.) Leicuță^1 – Leică^1 + suf. -uliță.

leicusoara
LEICUȘOÁRĂ, leicușoare, s.f. (Pop.) Leicuță^2. – Leică^1 + suf. -ușoară.

leicuta
LEICÚȚĂ^1, leicuțe, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui leică^1; leiculiță, leicușoară. – Leică^1 + suf. -uță.

LEICÚȚĂ^2, leicuțe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui leică^2; pâlnioară. – Leică^2 + suf. -uță.

leit
LEÍT, -Ă, leiți, -te, adj. (Adesea adverbial) 1. (În expr.) A fi (sau a semăna etc.) leit (sau leit-poleit) cu... = a fi întocmai, la fel, asemenea cu... 2. (Înv.; despre îmbrăcăminte) care cade perfect pe corpul cuiva. ♦ (Despre oameni) Îmbrăcat într-o haină care cade perfect pe corp. 3. (Înv.; despre păr) Răsfirat pe spate și pe umeri. – Din sl. lejon, lejati.

leita
LEÍȚĂ, leițe, s.f. Monedă de valoare mică (egală cu 20 de parale), care a circulat în trecut. – Leu^2 + suf. -iță.

lejer
LEJÉR, -Ă, lejeri, -e, adj. (Livr.; mai ales despre îmbrăcăminte) Care este ușor, comod de purtat. – Din fr. léger.

lejeritate
LEJERITÁTE, lejerități, s.f. (Livr.) Ușurință. ♦ Comoditate. – Lejer + suf. -itate (după fr. légèreté).

lela
LÉLA adv. (Pop.; în expr.) A umbla lela = a hoinări, a vagabonda, a bate drumurile. – Cf. l e l e.

lele
LÉLE s.f. 1. Termen de respect cu care se adresează la țară un copil sau o persoană mai tânără unei femei în vârstă sau cu care vorbește despre ea; leică^1. ♦ (În poezia populară) Femeie (tânără) iubită; mândră. 2. Femeie rea sau imorală. ♢ Expr. Fecior (sau pui, fiu) de lele = om șmecher, șiret, ticălos. A umbla frunza (sau în dorul) lelii = a umbla fără rost, degeaba. – Din bg. lelja.

lelica
LELÍCĂ s.f. (Pop.) Leliță. – Lele + suf. -ică.

lelicuta
LELICÚȚĂ, lelicuțe, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui lelică. – Lelică + suf. -uță.

lelisoara
LELIȘOÁRĂ, lelișoare, s.f. (Pop.) Leliță. – Lele + suf. -ișoară.

lelita
LELÍȚĂ, lelițe, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui lele; lelică, lelișoară, dadă. [Var.: (reg.) líță s.f.] – Lele + suf. -iță.

lema
LÉMĂ, leme, s.f. 1. (Mat.) Enunț preliminar a cărui demonstrare ajută la rezolvarea unei teoreme. 2. (Log.) Propoziție preliminară a unei demonstrații, care trebuie demonstrată la rândul ei. 3. (Rar) Titlu sau sumar al unei lucrări. – Din fr. lemme.

leming
LÉMING, lemingi, s.m. Nume dat mai multor genuri de mamifere rozătoare asemănătoare cu hârciogul, cu coada scurtă și cu blana deasă, brună-roșcată, care trăiesc în regiunile nordice (Lemmus); animal care aparține unuia dintre aceste genuri. – Din fr. lemming.

lemn
LEMN, (2, 3) lemne s.n. 1. Țesut conducător al unor plante superioare, alcătuit din trahee, parenchim și fibre cu lignină, folosit ca material de construcție, drept combustibil etc. ♢ Expr. A fi de lemn (sau ca lemnul) = a nu simți nimic, a fi insensibil. A se face de lemn = a înțepeni; a deveni dur. A rămâne ca de lemn = a înlemni, a încremeni (din cauza unei surprize, unei emoții etc.). A îngheța lemn = a înțepeni de frig, a îngheța tun. 2. Tulpina și ramurile unui arbore (sau arbust) tăiat, servind pentru construcții, drept combustibil etc.; bucată ruptă sau tăiată din trunchiul sau din ramurile unui arbore (sau unui arbust). ♢ Expr. Doarme de poți să tai lemne pe el, se spune despre cineva care doarme greu. E ger de crapă lemnele, se spune când e foarte frig. 3. (Înv. și pop.) Copac, arbust. ♢ Compuse: lemn-câinesc = arbust cu frunze mici și groase, cu flori albe și fructe negre, cultivat prin grădini, ca gard viu (Ligustrum vulgare); lemn dulce = plantă erbacee cu flori mici, liliachii; plutitoare-dulce (Glyicyrrhiza echinata); lemnul-domnului = subarbust din familia compozeelor, cu flori galbene și cu miros de lămâie; lemnuș (Artemisia abrotanum). – Lat. lignum.

lemnacee
LEMNACÉE, lemnacee, s.f. (La pl.) Familie de plante monocotiledonate de tipul lintiței; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. lemnacées.

lemnar
LEMNÁR, (1) lemnari, s.m. (2, 3) lemnare, s.n. 1. S.m. Muncitor, meseriaș care se ocupă cu prelucrarea lemnului; dulgher, tâmplar, bărdaș. 2. S.n. Butuc pe care se așază lemnele pentru a fi despicate. 3. S.n. Daltă cu care se scobește în lernn. – Lemn + suf. -ar.

lemnarie
LEMNĂRÍE^1, lemnării, s.f. 1. Cantitate, grămadă (mare) de lemne. 2. Material lemnos care intră într-o construcție. 3. (Reg.) Magazie de lemne. – Lemn + suf. -ărie.

LEMNĂRÍE^2, lemnării, s.f. 1. Meseria lemnarului (1); lemnărit. 2. Atelierul lemnarului (1); tâmplărie. – Lemnar + suf. -ie.

lemnarit
LEMNĂRÍT s.n. (Rar) Meseria lemnarului (1); lemnărie^2. – Lemnar + suf. -it.

lemnisor
LEMNIȘÓR, lemnișoare, s.n. Diminutiv al lui lemn. – Lemn + suf. -ișor.

lemnos
LEMNÓS, -OÁSĂ, lemnoși, -oase, adj. (Despre țesuturile vegetale) De natura lemnului. ♦ Format din lemn; care are aspectul și structura lemnului. – Lemn + suf. -os.

lemnus
LEMNÚȘ, lemnușuri, s.n. (Reg.) 1. Chibrit. 2. (Bot.) Lemnul-domnului. – Lemn + suf. -uș.

lempira
LEMPÍRĂ, lempire, s.f. Unitate monetară de bază în Honduras. – Din fr. lempira.

lemuri
LEMÚRI s.m. pl. Suflete ale morților în credințele vechilor romani. – Din lat. lemures, fr. lémures.

lemurian
LEMURIÁN, lemurieni, s.m. (La pl.) Subordin de mamifere primate, asemănătoare la înfățișare cu maimuțele; (și la sg.) animal care face parte din acest subordin. ♢ (Adjectival) Mamifer lemurian. [Pr.: -ri-an] – Din fr. lémuriens.

lenaj
LENÁJ, lenajuri, s.n. Țesătură subțire de lână. – Din fr. lainage.

lenchi
LENCHI, lenchiuri, s.n. Situație favorabilă în jocul cu arșice. [Var.: lenghi s.n.] – Cf. tc. l e n k „șchiop, schilod”.

lene
LÉNE s.f. Faptul de a se complăcea în inactivitate; înclinația celui căruia nu-i place, care nu dorește, nu vrea să muncească, căruia îi place să stea fără să muncească; trândăvie; lâncezeală. – Din sl. lĕnĩ.

lenes
LÉNEȘ, -Ă, leneși, -e, adj., subst. 1. Adj., s.m. și f. (Om) căruia îi lipsește dorința, plăcerea de a munci, de a fi activ, căruia îi e lene; (om) trândav. 2. Adj. Care trădează, exprimă lene. Gesturi leneșe. ♦ Care este domol, încet. Mersul leneș al melcului. 3. S.m. (La pl.) Familie de animale mamifere din America de Sud, cu corp robust, cu membre prevăzute cu gheare puternice și arcuite, care se mișcă încet și stau zile întregi agățate pe aceeași creangă (Bradypodidac); (și la sg.) animal din această familie. – Lene + suf. -eș. (2) Calc după fr. paresseux, germ. Faultier.

lenevi
LENEVÍ, lenevesc, vb. IV. Intranz. și refl. A se afla, a rămâne sau a-i plăcea să rămână în inactivitate, a se lăsa cuprins de lene; a trândăvi. – Din leniv sau leaniv (înv. „leneș” < sl.).

lenevie
LENEVÍE s.f. Starea omului leneș; p. ext. lene, trândăvie. – Lenevi + suf. -ie.

lenevior
LENEVIÓR, -OÁRĂ, leneviori, -oare, adj. (Cam) leneș. – Leniv sau leaniv (înv. „leneș” < sl.) suf. -ior.

lenevire
LENEVÍRE, leneviri, s.f. Acțiunea de a (se) lenevi rezultatul ei. – V. lenevi.

lenevit
LENEVÍT s.n. Faptul de a lenevi. – V. lenevi.

lenevos
LENEVÓS, -OÁSĂ, lenevoși, -oase, adj. (Înv. și pop.) Leneș. – Lenevi + suf. -os.

lenghi
LENGHI s.n. v. lenchi.

leninism
LENINÍSM s.n. Doctrina lui Lenin bazată pe marxism. – Din rus. leninizm, fr. léninisme.

leninist
LENINÍST, -Ă, leniniști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține leninismului, privitor la leninism, care este creat de Lenin. 2. S.m. și f. Adept al leninismului. – Din rus. leninist, fr. léniniste.

lenitiv
LENITÍV, -Ă, lenitivi, -e, adj., s.n. (Substanță, medicament) care calmează, care alină durerile. – Din fr. lénitif, lat. lenitivus.

lenjereasa
LENJEREÁSĂ, lenjerese, s.f. Meseriașă care se ocupă cu cusutul lenjeriei. – Lenjer[ie] + suf. -easă.

lenjerie
LENJERÍE, lenjerii, s.f. Rufărie de corp și de pat. [Var.: lingeríe s.f.] – Din fr. lingerie.

lenos
LENÓS, -OÁSĂ, lenoși, -oase, adj. (Rar) Leneș. – Lene + suf. -os.

lent
LENT, -Ă, lenți, -te, adj. Încet, domol. – Din fr. lent, lat. lentus.

lenta
LÉNTĂ, lente, s.f. Panglică lată de mătase pe care o poartă regii, demnitarii, cei decorați etc. la solemnități. – Din rus. lenta.

lenticela
LENTICÉLĂ, lenticele, s.f. Fiecare dintre porii care străbat scoarța arborilor, permițând respirația țesuturilor interne. – Din fr. lenticelle.

lenticular
LENTICULÁR, -Ă, lenticulari, -e, adj. Care are forma unei lentile. – Din fr. lenticulaire, lat. lenticularis.

lentigo
LENTÍGO s.n. (Med.) Pată pigmentară a pielii cu aspect de nev. ♦ Pistrui. – Din fr., lat. lentigo.

lentila
LENTÍLĂ, lentile, s.f. 1. Piesă optică transparentă, de obicei mărginită de două suprafețe curbate (sau de una sferică și de una plană), care dă imaginea reală sau virtuală a unui obiect. ♢ Lentilă de contact = lentilă fină aplicată direct pe globul ocular în dreptul irisului, pentru corectarea vederii. 2. Inel metalic care asigură legătura între două țevi de metal sau între o țeavă și un perete de metal. 3. (În siderurgie) Lupă. 4. (În sintagma) Lentilă electronică = dispozitiv care produce un câmp electric sau magnetic de o anumită configurație și simetric, astfel încât să poată modifica traiectoriile electronilor. – Din fr. lentille.

lento
LÉNTO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Încet, lin, lent. ♦ (Substantivat) Compoziție sau parte dintr-o compoziție muzicală executată în acest fel. – Cuv. it.

lentoare
LENTOÁRE, lentori, s.f. (Franțuzism) Încetineală. – Din fr. lenteur.

leoaica
LEOÁICĂ, leoaice, s.f. Femeia leului^1. [Pr.: le-oai-] – Leu + suf. -oaică.

leoarba
LEOÁRBĂ, leoarbe, s.f. (Reg.; depr.) Gură (ca organ al vorbirii). – Formație onomatopeică.

leoarca
LEOÁRCĂ adj. invar., adv. Foarte ud, plin de apă; bleașcă. [Pr.: leoar-că] – Liur + suf. -că.

leonin
LEONÍN^2, -Ă, leonini, -e, adj. (În sintagma) Versuri leonine = versuri ale căror emistihuri rimează. Rimă leonină = rimă în care două sau trei silabe sunt asemănătoare. [Pr.: -le-o-] – Din fr. léonin.

LEONÍN^1, -Ă, leonini, -e, adj. (

leop
LEOP interj. Cuvânt care imită sunetul produs de un corp moale când cade pe o suprafață netedă. – Onomatopee.

leopard
LEOPÁRD, leoparzi, s.m. Animal carnivor din familia felidelor, cu blana de culoare gălbuie cu pete roșcate sau negre, care trăiește în Asia și în Africa; panteră (Felis pardus). ♦ Blana acestui animal. ♢ Leopardul zăpezilor= irbis. [Pr.: le-o-] – Din fr. léopard, lat. leopardus.

leopai
LEOPĂÍ vb. IV v. lipăi.

leorbai
LEORBĂÍ, leorbăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A flecari, a trăncăni, a sporovăi. – Leoarbă + suf. -ăi.

leorbaiala
LEORBĂIÁLĂ, leorbăieli, s.f. (Reg.) Faptul de a leorbăi; flecăreală, trăncăneală, sporovăială. [Pr.: -bă-ia-] – Leorbăi + suf. -eală.

leorbau
LEORBẮU, leorbăi, s.m. (Reg) Om flecar. – Leoarbă + suf. -ău.

leorcai
LEORCĂÍ, leorcăiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Pop. și fam.) A (se) face leoarcă, a (se) uda (tare) cu apă. – Leoarcă + suf. -ăi.

leorda
LEÓRDĂ s.f. v. leurdă.

leorpai
LEORPĂÍ, leorpăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A mânca sau a bea ceva sorbind cu zgomot. – Formație onomatopeică.

leorpait
LEORPĂÍT, leorpăituri, s.n. Faptul de a leorpăi; zgomot (neplăcut) produs de cel care mănâncă sau bea ceva cu lăcomie. – V. leorpăi.

lepada
LEPĂDÁ, lépăd, vb. I. (Pop.) I. 1. Tranz. A lăsa ceva din mână; a arunca. ♦ A arunca un obiect nefolositor sau fără valoare, renunțând la el. ♢ Expr. A nu fi de lepădat = a fi vrednic de luat în seamă; a avea preț, valoare. 2. Tranz. A dărui, a da cuiva ceva de mică valoare. 3. Tranz. A-și dezbrăca un veșmânt, a-și scoate haina, încălțămintea etc. ♢ Expr. A(-și) lepăda masca = a înceta de a se mai preface, a se arăta sub adevărata înfățișare morală. A-și lepăda potcoavele = a muri. ♦ (Despre animale) A-și schimba părul, pielea, penele; a năpârli. 4. Intranz. (Despre femei și despre femelele animalelor) A naște înainte de termen un făt mort; a avorta. ♦ Tranz. (Despre pești) A depune icrele. II. Fig. 1. Tranz. A lăsa ceva sau pe cineva undeva; a îndepărta, a alunga. 2. Tranz. A părăsi ceva (pentru totdeauna și de bună voie), a renunța la... ♦ Refl. A se lăsa de... 3. Refl. A rupe orice legătură cu cineva. ♦ A nu recunoaște ceva; a tăgădui. [Prez. ind. și: leápăd. – Var.: (reg.) lăpădá vb. I] – Probabil lat. lapidare „a arunca cu pietre”.

lepadare
LEPĂDÁRE, lepădări, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) lepăda și rezultatul ei; părăsire; renegare. ♢ Lepădare de sine = renunțare la interesele sau la ideile personale (pentru binele obștesc). – V. lepăda.

lepadat
LEPĂDÁT^1 s.n. (Pop.) Faptul de a lepăda; spec. avort. – V. lepăda.

LEPĂDÁT^2, -Ă, lepădați, -te, adj. (Despre copii nou-născuți) Părăsit de mamă; abandonat. – V. lepăda.

lepadatura
LEPĂDĂTÚRĂ, lepădături, s.f. 1. Copil născut înainte de termen (și adesea cu mari deficiențe fizice sau psihice); stârpitură. 2. Fig. Om lipsit de caracter; persoană depravată, coruptă, decăzută. – Lepăda + suf. -ătură.

lepai
LEPĂÍ vb. IV v. lipăi.

lepedeu
LEPEDÉU, lepedeie, s.n. (Reg.) Cearșaf. – Din magh. lepedö.

lepidodendron
LEPIDODÉNDRON, lepidodendroni, s.m. Arbore fosil din grupul criptogamelor vasculare, cu coroana în formă de umbrelă, ale cărui resturi s-au păstrat în straturile de huilă. – Din fr. lépidodendron.

lepidolit
LEPIDOLÍT, lepidoliți, s.m. Specie de mică bogată în litiu și fluor, albă sau roz. – Din fr. lépidolithe.

lepidopter
LEPIDOPTÉR, lepidoptere, s.n. (La pl.) Ordin de insecte care cuprinde fluturii; (și la sg.) fluture. ♢ (Adjectival) Insectă lepidopteră. [Var.: lepidoptéră s.f.] – Din fr. lépidoptères.

lepidoptera
LEPIDOPTÉRĂ s.f. v. lepidopter.

lepra
LÉPRĂ, (2) lepre, s.f. 1. Boală contagioasă cronică, frecventă mai ales în regiunile tropicale, produsă de un bacil specific și caracterizată prin leziuni localizate pe piele, pe sistemul nervos periferic, mucoase, viscere etc. ♦ Fig. Neajuns care macină, subminează; racilă, plagă. 2. Fig. Om lipsit de conștiință, de caracter, fără scrupule. – Din ngr. lepra.

lepros
LEPRÓS, -OÁSĂ, leproși, -oase, adj., s.m. și f. (Om) bolnav de lepră. – Din fr. lépreux.

leprozerie
LEPROZERÍE, leprozerii, s.f. Colonie sau spital special în care sunt izolați și îngrijiți leproșii. – Din fr. léproserie.

lepsi
LEPȘÍ, lepșesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A da cuiva palme, a pălmui; a turti prin lovituri cu palma. – Din leapșă.

lepsit
LEPȘÍT, -Ă, lepșiți, -te, adj. (Reg.: despre lucruri) Turtit (printr-o lovitură), pleoștit; fig. (despre oameni; adesea substantivat) smintit, țicnit. – V. lepși.

leptomeninge
LEPTOMENÍNGE, leptomeninge, s.n. (Med.) Denumire pentru arahnoidă și piamater considerate împreună. – Din fr. leptoméninge.

leptomeningita
LEPTOMENINGÍTĂ, leptomeningite, s.f. (Med.) Meningită în care se inflamează mai ales piamaterul. – Din fr. leptoméningite.

lepton
LEPTÓN, leptoni, s.m. (Fiz.) Particulă elementară cu masa de repaus mai mică decât cea a unui nucleon. – Din fr. lepton.

leptospira
LEPTOSPÍRĂ, leptospire, s.f. Protozoar spiril, agent patogen al leptospirozei. – Din fr. leptospire.

leptospiroza
LEPTOSPIRÓZĂ, leptospiroze, s.f. Boală infecțioasă, comună animalelor și omului, provocată de leptospiră și care se manifestă prin febră, icter etc. – Din fr. leptospirose.

lepui
LEPUÍ, lepuiesc, vb. IV. Tranz. A netezi extrem de fin suprafața unei piese metalice cu ajutorul unei substanțe abrazive speciale. – Et. nec.

lepuire
LEPUÍRE, lepuiri, s.f. Acțiunea de a lepui și rezultatul ei. – V. lepui.

lepuit
LEPUÍT^1, lepuituri, s.n. Faptul de a lepui. – V. lepui.

LEPUÍT^2, -Ă, lepuiți, -te, adj. (Despre o piesă) Care a fost supus operației de lepuire. – V. lepui.

ler
LER interj. Cuvânt care apare ca refren în colinde, cărora le dă un anumit colorit eufonic. [Var.: léroi, léroloi, lérui, lérului interj.] – Probabil lat. [Ha]llelu[iah, Domine].

leroi
LÉROI interj. v. ler.

leroloi
LÉROLOI interj. v. ler.

lerpenea
LERPENEÁ s.f. (Reg.) Silință, trudă pe care o depune cineva pentru a face ceva. – Et. nec.

lerui
LÉRUI interj. v. ler.

lerului
LÉRULUI interj. v. ler.

lesa
LÉSĂ, lese, s.f. Curea cu care se leagă sau cu care sunt purtați câinii. – Din fr. laisse.

lesbian
LESBIÁN, -Ă, lesbieni, -e, subst., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a insulei Lesbos sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Lesbosului sau populației lui, privitor la Lesbos sau la populația lui. 3. S.f., adj. (Femeie) care practică lesbianismul. [Pr.: -bi-an] – Din fr. lesbien.

lesbianism
LESBIANÍSM s.n. Homosexualitate feminină; safism, tribadism. [Pr.: -bi-a-] – Lesbian + suf. -ism.

lescaie
LESCÁIE s.f. v. lăscaie.

lesivare
LESIVÁRE, lesivări, s.f. (Geol.) Dizolvare și spălare a sărurilor solubile din sol de către apa din precipitații. – După fr. lessivage.

lesne
LÉSNE adv. Ușor, cu ușurință; comod. ♢ Loc. adj. Lesne-crezător = credul. – Din bg. lesno.

lesnicios
LESNICIÓS, -OÁSĂ, lesnicioși, -oase, adj. Care este ușor de făcut sau de urmat; care înlesnește efectuarea unei munci, a unei acțiuni etc. – Lesne + suf. -icios.

lesniciune
LESNICIÚNE, lesniciuni, s.f. (Rar) Ușurință, facilitate de a face ceva. – Lesne + suf. -iciune.

lespede
LÉSPEDE, lespezi, s.f. Placă poligonală de piatră naturală (prelucrată), de dimensiuni mari, cu care se acoperă mormintele, se pavează interiorul unor edificii, aleile etc. – Et. nec.

lespegioara
LESPEGIOÁRĂ s.f. v. lespejoară.

lespejoara
LESPEJOÁRĂ, lespejoare, s.f. Diminutiv al lui lespede. [Var.: lespegioáră s.f.] – Lespede + suf. -ioară.

lest
LEST, lesturi, s.n. Încărcătură formată din nisip, pietriș, plumb etc. care asigură stabilitatea navelor de apă sau aeriene; balast, savură. – Din fr. lest.

lesta
LESTÁ, lestez, vb. I. Tranz. A încărca cu lest o navă sau o aeronavă pentru a le asigura stabilitatea. – Din fr. lester.

lestare
LESTÁRE, lestări, s.f. Acțiunea de a lesta și rezultatul ei. – V. lesta.

les
LEȘ^1, leșuri, s.n. Cadavru, hoit, stârv. – Din tc. leș.

LEȘ^2 s.m. v. leah.

lesesc
LEȘÉSC, -EÁSCĂ, leșești, adj., s.f. art. 1. Adj. (Înv.) Polonez. 2. Adj. (În sintagma) Rață leșească = rasă de rațe domestice, cu penele albe sau negre, cu carnea gustoasă. 3. S.f. art. Dans popular din Moldova; melodie după care se execută acest dans. – Leș^2 + suf. -esc.

leseste
LEȘÉȘTE adv. (Înv.) Ca polonezii, ca leșii^2, în felul polonezilor. – Leș^2 + suf. -ește.

lesiala
LEȘIÁLĂ, leșieli, s.f. (Reg.) Stare de slăbiciune, de sfârșeală; leșuială. [Pr.: -și-a-] – Leșie (Înv. „sfârșeală” – et. nec.) + suf. -eală.

lesiatic
LEȘIÁTIC, -Ă, adj. v. leșietic.

lesie
LEȘÍE s.f. Soluție alcalină (folosită la spălatul rufelor, în diverse procese industriale etc.) obținută prin dizolvarea în apă a sodei sau a hidroxidului de potasiu sau prin fierbere cu apă a cenușii de lemn. – Lat. lixiva.

lesietic
LEȘIÉTIC, -Ă, leșietici, -ce, adj. Cu gust sau cu miros (neplăcut) de leșie, ca leșia; leșios. – V. sălciu. ♦ Fig. Cenușiu, întunecat, mohorât. Cer leșietic. [Pr.: -și-e-. = Var.: leșiátic, -ă, adj.] – Leșie + suf. -etic.

lesin
LEȘÍN, leșinuri, s.n. 1. Pierdere subită și trecătoare a cunoștinței, fără oprirea inimii și a mișcărilor respiratorii, provocată de o anemie a creierului, ca urmare a unei stări maladive, a unor eforturi fizice mari, a unei emoții puternice etc.; lipotimie. 2. Stare de slăbiciune mare, de lipsă de putere, de vlagă, provocată de foame, de sete etc.; sfârșeală. [Acc. și léșin] – Din leșina (derivat regresiv).

lesina
LEȘINÁ, leșin, vb. I. Intranz. A suferi un leșin (1), a-și pierde cunoștința. ♢ Expr. A leșina de râs = a râde foarte tare. – Et. nec

lesinat
LEȘINÁT, -Ă, leșinați, -te, adj. 1. Care se află în stare de leșin (1), în nesimțire. 2. Extrem de slab; lipsit de vlagă, extenuat; moleșit (de foame, de sete, de oboseală etc.); sfârșit^2. – V. leșina.

lesinatura
LEȘINĂTÚRĂ, leșinături, s.f. (Depr.) Ființă foarte slabă, lipsită cu totul de vlagă, de putere. – Leșina + suf. -ătură.

lesios
LEȘIÓS, -OÁSĂ, leșioși, -oase, adj. (Rar) Leșietic. [Pr.: -și-os] – Leșie + suf. -os.

lesnic
LÉȘNIC, leșnice, s.n. (Reg.) Specie de plasă de pescuit. [Var.: léșniec s.n.] – Din bg. leštnik „alun”.

lesniec
LÉȘNIEC s.n. v. leșnic.

lesui
LEȘUÍ, leșuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A provoca o stare de slăbiciune, de sfârșeală. – Cf. l e ș i n.

lesuiala
LEȘUIÁLĂ, leșuieli, s.f. (Reg.) Leșială. – Leșui + suf. -eală.

lesuit
LEȘUÍT, -Ă, leșuiți, -te, adj. (Reg.) Sfârșit^2, slăbit (de foame). – V. leșui.

letal
LETÁL, -Ă, letali, -e, adj. (Med.) Care provoacă moartea; mortal, de moarte. – Din fr. létal, lat. letalis.

letalitate
LETALITÁTE, s.f. (Med.) Mortalitate. – Din fr. létalité.

letargic
LETÁRGIC, -Ă, letargici, -ce, adj. Care ține de letargie, privitor la letargie. ♢ Encefalită letargică = boală infecțioasă a encefalului, caracterizată prin febră, somnolență și paralizie. – Din fr. léthargique.

letargie
LETARGÍE, (rar) letargii, s.f. Stare patologică caracterizată printr-un somn adânc, de lungă durată, și prin pierderea cunoștinței și a capacității de mișcare. ♦ Fig. Apatie, amorțeală, inactivitate totală. – Din fr. léthargie.

letca
LÉTCĂ, letci, s.f. (Reg.) Unealtă manuală care servește la depănatul firelor pe mosoare. – Din bg. letka.

letcon
LÉTCON, letcoane, s.n. Unealtă în formă de ciocan pentru încălzirea pieselor metalice în vederea lipirii lor cu cositor, cu plumb etc.; ciocan de lipit. – Din germ. Lötkolben.

leton
LETÓN, -Ă, letoni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Letoniei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Letoniei sau populației ei, privitor la această țară sau la populația ei. ♦ (Substantivat, f.) Limba letonă. – Din fr. letton.

letopiset
LETOPISÉȚ, letopisețe, s.n. 1. Scriere veche cu caracter istoric, în care evenimentele sunt prezentate în ordine cronologică; cronică, hronic. [Acc. și: letopíseț] – Din sl. lĕtopĩsĩcĩ.

letraset
LETRASÉT, letraseturi, s.n. Set de litere, cifre și semne de punctuație de diferite culori și caractere, aflate pe un suport transparent și care pot fi transferate, prin apăsare, pe diferite suprafețe. [Pl. și: letrasete] – Denumire comercială.

letrina
LETRÍNĂ, letrine, s.f. (Tipogr.) Literă majusculă (de obicei ornată) folosită la început de capitol în ediții bibliofile. – Din fr. lettrine.

letrism
LETRÍSM s.n. Teorie literară și artistică formalistă, care consideră că esența poeziei constă în simpla sonoritate a sunetelor, dispuse mai mult sau mai puțin arbitrar. – Din fr. lettrisme.

leturghie
LETURGHÍE s.f. v. liturghie.

letcaie
LEȚCÁIE s.f. v. lăscaie.

leu
LEU^1, lei, s.m. 1. Mamifer carnivor de talie mare din familia felidelor, cu corpul acoperit cu blană scurtă de culoare gălbuie și cu o coamă bogată în jurul capului, deosebit de puternic și de vorace, care trăiește în Africa și în Asia meridională (Panthera leo) ♢ (În basme) Leu-paraleu = leu mare și cu o putere extraordinară; fig. om curajos, viteaz. ♢ Expr. Partea leului = partea cea mai mare, cea mai valoroasă din împărțeala unui bun și pe care și-o însușește cel mai puternic dintre părtași. ♢ Compuse: leu-de-mare = mamifer carnivor acvatic asemănător cu foca, având o coamă pe gât, piept și omoplat (Otaria byronia); leul-furnicilor = insectă asemănătoare cu libelula, ale cărei larve se hrănesc cu insecte (Myrmeleon formicarius). ♦ Fig. Om puternic, viteaz. 2. (Art.) Numele unei constelații. – Et. nec. Cf. lat. l e o.

LEU^2, lei, s.m. Unitate monetară principală în România, egală cu 100 de bani; franc^1. – Din leu^1 (cu sensul după tc. arslanly).

leuca
LÉUCĂ, leuci, s.f. Parte a carului formată dintr-un lemn încovoiat, cu un capăt îmbucat în osie și cu celălalt prins de loitră, spre a o sprijini. ♢ Expr. A fi lovit (sau bătut, pălit, trăsnit) cu leuca (în cap) = a) a fi zăpăcit, prostănac, idiot; b) a fi beat. – Din bg. levka.

leucemie
LEUCEMÍE s.f. Boală de sânge caracterizată prin creșterea patologică a numărului de leucocite din organism și prin apariția unor leucocite imature; leucoză, mieloză. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucémie.

leucit
LEUCÍT s.n. Silicat natural de aluminiu și de potasiu, de culoare cenușie sau albă, cu luciu sticlos, folosit mai ales ca îngrășământ agricol. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucite.

leucobaza
LEUCOBÁZĂ, leucobaze, s.f. (Chim.) Leucoderivat. [Pr.: le-u-] – Din germ. Leukobase, fr. leucobase.

leucocit
LEUCOCÍT s.n. v. leucocită.

leucocitar
LEUCOCITÁR, -Ă, leucocitari, -e, adj. Care ține de leucocite, privitor la leucocite. ♢ Formulă leucocitară = repartizarea diferitelor categorii de leucocite în sânge. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucocytaire.

leucocita
LEUCOCÍTĂ, leucocite, s.f. Globulă albă din sânge, care are un rol important în protejarea organismului împotriva microbilor. [Pr.: le-u-. – Var.: leucocít s.n.] – Din fr. leucocyte.

leucocitogeneza
LEUCOCITOGENÉZĂ s.f. (Biol.) Proces de formare a leucocitelor. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucocytogenèse.

leucocitoliza
LEUCOCITOLÍZĂ, leucocitolize, s.f. (Med.) Distrugere a leucocitelor din sânge. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucocytolyse.

leucocitoza
LEUCOCITÓZĂ, leucocitoze, s.f. Creștere patologică a numărului de globule albe din sânge (în procesul de apărare a organismului contra bolilor infecțioase). [Pr.: le-u-] – Din fr. leucocytose.

leucociturie
LEUCOCITURÍE, leucociturii, s.f. Prezență a leucocitelor în urină; cantitate de leucocite prezente în urină. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucocyturie.

leucoderivat
LEUCODERIVÁT, leucoderivați, s.m. (Chim.) Compus obținut prin reducerea unor coloranți și care prin oxidare formează materia colorantă inițială; leucobază. [Pr.: le-u-] – Din germ. Leukoderivat, fr. leucodérivé.

leucodermie
LEUCODERMÍE s.f. Decolorare a pielii cauzată de absența sau de dispariția locală a unor pigmenți. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucodermie.

leucograma
LEUCOGRÁMĂ, leucograme, s.f. Examen de laborator prin care se determină numărul leucocitelor din sânge. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucogramme.

leucom
LEUCÓM, leucoame, s.n. Boală de ochi constând în formarea unei pete albe pe cornee și care poate duce la orbire; albeață. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucome.

leucopenie
LEUCOPENÍE s.f. Scădere patologică a numărului globulelor albe din sânge. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucopénie.

leucoplast
LEUCOPLÁST, leucoplaste, s.n. Fâșie de țesătură impregnată cu cauciuc, lipicioasă pe o parte, folosită la fixarea pansamentelor. [Pr.: le-u-. – Pl. și: leucoplasturi] – Din germ. Leukoplast, fr. leucoplaste.

leucoplazie
LEUCOPLAZÍE, leucoplazii, s.f. (Med.) Transformare patologică a unei mucoase în țesut cornos de culoare albicioasă. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucoplasie.

leucopoieza
LEUCOPOIÉZĂ s.f. (Biol.) Proces de formare și de maturație a leucocitelor. [Pr.: le-u-co-po-ie-] – Din fr. leucopoïèse.

leucoree
LEUCORÉE s.f. Scurgere vaginală de lichid albicios, mucos, uneori purulent; poală albă. [Pr.: le-u-co-re-e] – Din fr. leucorrhée.

leucoreic
LEUCORÉIC, -Ă, leucoreici, -ce, adj., s.f. (Med.) (Bolnavă) de leucoree. [Pr.: le-u-co-re-ic] – Leucoree + suf. -ic.

leucoza
LEUCÓZĂ, leucoze, s.f. (Med.) Leucemie. ♢ Leucoza găinilor = boală virotică și transmisibilă, răspândită prin ouăle infectate ale găinilor. [Pr.: le-u-] – Din fr. leucose.

leurda
LEÚRDĂ, leurde, s.f. Plantă erbacee bulboasă comestibilă din familia liliaceelor, cu flori albe ca zăpada, cu miros și gust de usturoi (Allium ursinum). [Pr.: le-ur-. – Var.: leórdă s.f.] – Cf. bg. l e v u r d a.

leusor
LEUȘÓR^1, leușori, s.m. Diminutiv al lui leu^1; leuț^1. [Pr.: le-u-. – Pl. și: leișori] – Leu^1 + suf. -ușor.

LEUȘÓR^2, leușori, s.m. Diminutiv al lui leu^2; leuț^2. [Pr.: le-u-. – Pl. și: leișori] – Leu^2 + suf. -ușor.

leustean
LEUȘTEÁN s.m. Plantă erbacee aromată, cu miros pătrunzător, din familia umbeliferelor, ale cărei frunze sunt întrebuințate drept condiment (Levisticum officinale). [Pr.: le-uș-] – Et. nec.

leut
LEUȚ^1, leuți, s.m. Leușor^1. – Leu^1 + suf. -uț.

LEUȚ^2, leuți, s.m. Leușor^2. – Leu^2 + suf. -uț.

leva
LÉVA, leve, s.f. Unitate monetară principală în Bulgaria. – Din bg. leva.

levantin
LEVANTÍN, -Ă, levantini, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte din populația de bază a Levantului sau era originară de acolo; p. restr. negustor originar din aceste locuri. 2. Adj. Care aparține Levantului sau populației lui, privitor la Levant sau la populația lui, specific Levantului. ♦ (Depr.) Necinstit, ipocrit, intrigant. – Din fr. levantin.

levata
LEVÁTĂ, levate, s.f. 1. Operație de scoatere a mosoarelor sau a țevilor pline de pe mașinile de semitort sau de filat dintr-o filatură. ♦ Cantitate de fire toarse obținută prin această operație. 2. (La jocul de cărți) Totalitatea cărților pe care unul dintre jucători le poate ridica de pe masă în baza unei cărți mai mari sau a unui atu. – După fr. levée.

levantica
LEVĂNȚÍCĂ s.f. Plantă erbacee din familia labiatelor, cu flori albastre plăcut mirositoare, întrebuințată în medicină și în industria parfumurilor; lavandă (Lavandula angustifolia). [Var.: levențícă, livănțícă s.f.] – Levantă (înv. „levănțică” < ngr.) + suf. -ică.

levent
LEVÉNT, -Ă, levenți, -te, s.m., adj. 1. S.m. Marinar turc din marina de război a Imperiului Otoman, originar din Levant. 2. S.m. Mercenar moldovean din oastea Țării Românești. 3. Adj. (Înv.) Darnic, generos. 4. Adj. (Înv.) Voinic, viteaz. [Var.: levínt, -ă adj.] – Din tc. levent.

leventica
LEVENȚÍCĂ s.f. v. levănțică.

leviatan
LEVIATÁN, leviatane, s.n. (Text.) Agregat pentru spălarea industrială a lânii. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. léviathan.

levier
LEVIÉR, leviere, s.n. Pârghie de manevră (la o mașină, la un mecanism). [Pr.: -vi-er] – Din fr. levier.

leviga
LEVIGÁ, levighez, vb. I., Tranz. A transforma un material în praf fin prin fărâmițarea în apă (sau într-un lichid) și printr-o sedimentare fracționată a materialului. – Din fr. léviger.

levigare
LEVIGÁRE, levigări, s.f. Acțiunea de a leviga și rezultatul ei; levigație. – V. leviga.

levigatie
LEVIGÁȚIE, levigații, s.f. Levigare. – După fr. lévigation.

levint
LEVÍNT, -Ă adj. v. levent.

levitatie
LEVITÁȚIE s.f. Capacitate a unor indivizi de a face să se ridice diverse corpuri fără să le atingă sau de a se ridica în spațiu fără sprijin material. [Var.: levitațiúne s.f.] – Din fr. lévitation.

levitatiune
LEVITAȚIÚNE s.f. v. levitație.

levizita
LEVIZÍTĂ s.f. Substanță toxică cu acțiune vezicantă folosită ca gaz de luptă. – Din fr., engl. lewisite.

levogir
LEVOGÍR, -Ă, levogiri, -e, adj. (Despre unele substanțe optice) Care deviază planul de polarizare a luminii spre stânga (în raport cu observatorul care privește lumina din față). – Din fr. lévogyre.

levrier
LEVRIÉR, levrieri, s.m. Câine de vânătoare cu pântecele supt și cu picioarele înalte și puternice, foarte rapid, specializat în vânarea iepurelui. [Pr.: -vri-er] – Din fr. lévrier.

levuloza
LEVULÓZĂ, levuloze, s.f. (Biol.) Fructoză. – Din fr. lévulose.

lexem
LEXÉM, lexeme, s.n. Cuvânt sau parte de cuvânt care servește ca suport minimal al semnificației. – Din fr. lexème.

lexematic
LEXEMÁTIC, -Ă, lexematici, -ce, adj. (Lingv.) Referitor la lexem. – Din fr. lexématique.

lexic
LÉXIC s.n. Totalitatea cuvintelor dintr-o limbă; vocabular. ♦ P. restr. Totalitatea cuvintelor caracteristice limbii unei epoci, unei regiuni, unui scriitor etc. – Din fr. lexique.

lexical
LEXICÁL, -Ă, lexicali, -e, adj. Care aparține lexicului, privitor la lexic, de lexic. – Din fr. lexical.

lexicograf
LEXICOGRÁF, -Ă, lexicografi, -e, s.m. și f. Specialist în lexicografie. – Din fr. lexicographe.

lexicografic
LEXICOGRÁFIC, -Ă, lexicografici, -ce, adj. Care aparține lexicografiei, privitor la lexicografie, de lexicografie. – Din fr. lexicographique.

lexicografie
LEXICOGRAFÍE s.f. Disciplină a lingvisticii care stabilește principiile și metodele practice de întocmire a dicționarelor. ♦ Totalitatea dicționarelor (dintr-o țară, dintr-o epocă, dintr-un domeniu etc.). – Din fr. lexicographie.

lexicolog
LEXICOLÓG, -Ă, lexicologi, -ge, s.m. și f. Specialist în lexicologie. – Din fr. lexicologue.

lexicologic
LEXICOLÓGIC, -Ă, lexicologici, -ce, adj. Care aparține lexicologiei, privitor la lexicologie, de lexicologie. – Din fr. lexicologique.

lexicologie
LEXICOLOGÍE s.f. Disciplină a lingvisticii care se ocupă cu studiul lexicului. – Din fr. lexicologie.

lexicon
LEXICÓN, lexicoane, s.n. Dicționar. ♦ (Rar) Enciclopedie (a unui domeniu). – Din lat., fr. lexicon.

lexicoteca
LEXICOTÉCĂ, lexicoteci, s.f. (Rar) Colecție de dicționare. – Din germ. Lexikotek.

leza
LEZÁ, lezez, vb. I. Tranz. 1. (

lezard
LEZÁRD s.n. (Franțuzism) Piele de șopârlă tăbăcită. [Pr.: lezar] – Din fr. lézard.

lezarda
LEZÁRDĂ, lezarde, s.f. Un fel de panglică folosită în tapițerie, pentru acoperirea locului de prindere al tapiseriei (2). – Din fr. lézarde.

lezare
LEZÁRE, lezări, s.f. Acțiunea de a leza și rezultatul ei; vătămare, rănire; ofensă; prejudiciu. – V. leza.

leziune
LEZIÚNE, leziuni, s.f. Rană (căpătată prin lovire, rănire etc. sau ca urmare a unei boli). [Pr.: -zi-u-] – Din fr. lésion, lat. laesio, -onis.

lezmaiestate
LEZMAIESTÁTE s.f. (în statele monarhice; în sintagma) Crimă de lezmaiestate = ofensă adusă de cineva unui suveran, considerată de lege drept crimă. – Scris și lezmajestate, din fr. lèse-majesté.

liana
LIÁNĂ, liane, s.f. Nume generic dat plantelor cu tulpina foarte lungă, subțire și flexibilă, care se agață sau se încolăcesc pe trunchiurile sau ramurile copacilor, pe ziduri etc. [Pr.: li-a-] – Din fr. liane.

liant
LIÁNT, lianți, s.m. 1. Material fluid sau adus în stare fluidă, care are proprietatea de a lega prin întărire bulgării sau granulele unui material solid cu care a fost amestecat; aglomerant. 2. Substanță care servește la fixarea unui pigment pe fibra textilă. [Pr.: li-ant] – Din fr. liant.

libadea
LIBADEÁ, libadele, s.f. (Înv.) Haină bărbătească lungă. [Var.: lebadeá s.f.] – Din tc. libade.

libanez
LIBANÉZ, -Ă, libanezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Libanului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Libanului sau populației lui, privitor ia Liban sau la populația lui. – Liban (n. pr.) + suf. -ez. Cf. fr. l i b a n a i s, it. l i b a n e s e.

libarca
LIBÁRCĂ, libărci, s.f. Gândac de noapte din ordinul ortopterelor, de culoare brună-roșcată, care trăiește mai ales prin bucătării; șvab (Blatta germanica). – Din bg. hlăbarka.

libatie
LIBÁȚIE, libații, s.f. (În antichitate) Act ritual care consta în gustarea și apoi vărsarea unei cupe de vin, lapte etc. ca omagiu adus divinității. ♦ P.ext. Închinare a paharului cu băutură în cinstea cuiva la o petrecere. [Var.: libațiúne s.f.] – Din fr. libation, lat. libatio, -onis.

libatiune
LIBAȚIÚNE s.f. v. libație.

libela
LIBELÁ, libelez, vb. I. Tranz. (Livr.) A redacta (corect) un act juridic sau administrativ. – Din fr. libeller.

libelula
LIBELÚLĂ, libelule, s.f. (La pl.) Ordin de insecte cu corpul lung și subțire, cu capul mare și cu aripile străvezii, care trăiesc de obicei pe lângă ape; (și la sg.) insectă din acest ordin; calul-dracului. – Din fr. libellule.

liber
LÍBER^1, libere, s.n. (Bot.) Complex de vase din țesutul plantelor prin care circulă seva elaborată; parte a scoarței plantelor lemnoase care cuprinde aceste vase și în care se află țesuturile de nutriție, de susținere etc. ♦ (Cu sens colectiv) Fibre extrase din scoarța unor arbori. – Din fr. libre.

LÍBER^2, -Ă, liberi, -e, adj. 1. (Despre oameni) Care se bucură de libertate, de independență individuală și cetățenească, care are drepturi politice și cetățenești depline. ♦ (Despre popoare, state, orașe) Independent, neatârnat, nesupus (unei puteri străine), autonom. 2. (Despre oameni) Care are posibilitatea de a acționa după voința sa, de a face sau de a nu face ceva; care nu este supus nici unei constrângeri; slobod. ♢ Liber arbitru = libertate absolută a voinței omului, postulată la idealismul filozofic^1, în opoziție cu determinismul. 3. (Despre acțiuni) Care nu este supus unei restricții cu caracter arbitrar. ♢ Traducere liberă = traducere care redă conținutul originalului în formele proprii limbii în care se traduce, fără să respecte riguros forma originalului. Versuri libere = rânduri de poezie neprozodică, în care normele prozodice, dacă apar, sunt aplicate necanonic, după dorința autorului. Intrare liberă = intrare fără plată într-o sală de spectacol, pe un stadion etc. Lovitură liberă = (la unele jocuri sportive cu mingea) lovitură acordată unei echipe drept compensație pentru o infracțiune sau o greșeală comisă de echipa adversă. Profesiune liberă = profesiune exercitată de o persoană pe cont propriu (fără să fie angajată permanent într-o instituție sau întreprindere). ♢ Compus: (Substantivat) liber-profesionist = persoană care exercită o profesiune liberă. 4. (Despre timp) De care se poate dispune la bunul plac, care este în afara obligațiilor (profesionale). ♢ Expr. (Substantivat) A avea liber = a se afla în afara obligațiilor (mai ales profesionale) pe o perioadă de timp; a fi scutit pentru un timp oarecare de obligațiile (profesionale) pe care le are în mod obișnuit, a putea dispune de timpul său. 5. (Despre bănci, scaune, locuințe etc.) Care nu este ocupat, gol; neînchiriat. 6. (Despre oameni) Care nu are obligații față de alții; neangajat, disponibil. 7. Care este lipsit de artificialitate, natural, degajat, armonios, ușor. ♢ Expr. (Adverbial) A vorbi liber = a) a ține un discurs, o prelegere etc. fără a citi un text; b) a fi sincer, a spune deschis ceea ce gândești; c) a vorbi fără perdea, obscen. (A vedea) cu ochii liberi = (a vedea) fără ajutorul unui instrument optic. Desen liber = desen artistic efectuat fără ajutorul vreunui instrument tehnic. 8. (În loc. adv.) În aer liber = în plin aer, în mijlocul naturii. Sub cerul liber = afară, într-un loc descoperit. – Din fr. libre, lat. liber.

libera
LIBERÁ, liberez, vb. I. 1. Tranz. și refl. (Pop.) A da drumul sau a pleca acasă după efectuarea stagiului militar, a unei concentrări etc. 2. Tranz. (Înv.) A elibera (o țară, un popor). – Din fr. libérer, lat. liberare.

liberabil
LIBERÁBIL, -Ă, liberabili, -e, adj. (Despre imobile) Care poate fi eliberat (imediat). – Din fr. libérable.

liberal
LIBERÁL, -Ă, liberali, -e, adj., s.m. I. Adj. 1. Care aparține liberalismului, privitor la liberalism. ♢ Burghezie liberală = parte a burgheziei adeptă a liberalismului. Partid liberal = partid al burgheziei liberale. 2. (Înv.) Iubitor de libertate. 3. Înțelegător; generos; care are idei largi, nepreconcepute. II. S.m. Adept, membru al unui partid liberal. – Din fr. libéral, lat. liberalis.

liberalism
LIBERALÍSM s.n. 1. Doctrină care, opusă socialismului și dirijismului, proclamă principiul

liberalist
LIBERALÍST, -Ă, liberaliști, -ste, adj. Care susține liberalismul, care aderă la liberalism. – Liberal + suf. -ist.

liberalitate
LIBERALITÁTE, liberalități, s.f. (Livr.) Mărinimie, generozitate. – Din fr. libéralité, lat. liberalitas, -atis.

liberaliza
LIBERALIZÁ, liberalizez, vb. I. Tranz. A face mai liberal, mai liber. A liberaliza comerțul. – Din fr. libéraliser.

liberalizare
LIBERALIZÁRE, liberalizări, s.f. Acțiunea de a liberaliza și rezultatul ei. – V. liberaliza.

liberalizat
LIBERALIZÁT, -Ă, liberalizați, -te, adj. Care a devenit liber, care nu mai este dirijat, frânat. – V. liberaliza.

liberare
LIBERÁRE, liberări, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) libera și rezultatul ei; eliberare; lăsare la vatră. – V. libera.

liberator
LIBERATÓR, -OÁRE, liberatori, -oare, s.m. și f., adj. (Înv. și pop.) Eliberator. – Din fr. libérateur, lat. liberator, -oris.

libercugetator
LÍBER-CUGETĂTÓR, liberi-cugetători, s.m. Adept al unui curent ideologic care promovează o atitudine critică față de religie și față de biserică. – Liber^2 + cugetător (după fr. libre-penseur).

liberian
LIBERIÁN^1, -Ă, liberieni, -e, adj. 1. (Despre țesuturile, vasele etc. plantelor) Prin care circulă substanțele organice din frunze spre diverse părți ale plantei. 2. (Despre fibrele plantelor) Care formează țesutul liberian (1), vasele liberiene etc. [Pr.: -ri-an] – Din fr. libérien.

LIBERIÁN^2, -Ă, liberieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Liberiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Liberiei sau populației ei, privitor la această țară sau la populația ei. [Pr.: -ri-an] – Din fr. libérien.

liberschimbism
LÍBER-SCHIMBÍSM s.n. Politica economică care revendică libertatea totală a comerțului și neamestecul statului în viața economică. – liber^2 + schimb + suf. -ism (după fr. libre-échange).

liberschimbist
LÍBER-SCHIMBÍST, liber-schimbiști, s.m. Adept al liber-schimbismului. – Liber^2 + – schimb + suf. -ist (după fr. libre-échangiste).

libert
LIBÉRT, liberți, s.m. Sclav roman eliberat. – Din lat. libertus.

libertate
LIBERTÁTE, (4) libertăți, s.f. 1. Posibilitatea de a acționa după propria voință sau dorință; posibilitatea de acțiune conștientă a oamenilor în condițiile cunoașterii (și stăpânirii) legilor de dezvoltare a naturii și a societății. ♢ Loc. adv. În libertate = după bunul plac, nestingherit. ♢ Expr. A-și lua libertatea să... (sau de a...) = a-și îngădui, a-și permite să... 2. Starea unei persoane libere, care se bucură de deplinătatea drepturilor politice și civile în stat. ♦ Starea celui care nu este supus unui stăpân. ♦ Situația unei persoane care nu se află închisă sau întemnițată. ♢ Expr. A pune în libertate = a elibera din închisoare, din arest etc. 3. Independență, neatârnare (a unui stat față de o putere străină). 4. (De obicei la pl.) Drepturi cetățenești. ♢ Libertate individuală = dreptul care garantează inviolabilitatea persoanei. Libertate de conștiință = dreptul oricărui cetățean de a avea o opinie proprie în orice domeniu de activitate. Libertate de gândire sau libertatea cuvântului = dreptul de a exprima prin viu grai sau prin scris opiniile proprii. – Din fr. liberté, lat. libertas, -atis.

libertin
LIBERTÍN, -Ă, libertini, -e, adj. (Adesea substantivat) Care sfidează regulile decenței și ale moralei; indecent, ușuratic, desfrânat. – Din fr. libertin, lat. libertinus.

libertinaj
LIBERTINÁJ s.n. Comportare, viață de libertin; desfrâu, destrăbălare. – Din fr. libertinage.

libertinism
LIBERTINÍSM s.n.Comportare, viață de libertin; desfrâu, destrăbălare, libertinaj. – Libertin + suf. -ism.

libian
LIBIÁN, -Ă, libieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Libiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Libiei sau populației ei, privitor la această țară sau la populația ei. [Pr.: -bi-an] – Din fr. libyen.

libidinism
LIBIDINÍSM, libidinisme, s.n. Însușire a unei persoane libidinoase. ♦ Comportare, atitudine libidinoasă. – Libidin[os] + suf. -ism.

libidinos
LIBIDINÓS, -OÁSĂ, libidinoși, -oase, adj. Care se lasă fără rușine stăpânit de pofta plăcerilor senzuale, înclinat spre lascivitate. – Din fr. libidineux, lat. libidinosus.

libidinozitate
LIBIDINOZITÁTE, libidinozități, s.f. Înclinare lipsită de pudoare spre plăcerile senzuale, spre lascivitate. – Din fr. libidinosité.

libido
LÍBIDO s.n. (Med.) Dorința de satisfacere a instinctului sexual. – Din lat., fr. libido.

librar
LIBRÁR, librari, s.m. Proprietar al unei librării; negustor de cărți; p. ext. vânzător într-o librărie. ♦ (Înv.) Editor. – Din fr. libraire, lat. librarius.

libratie
LIBRÁȚIE, librații, s.f. (Astron.) Mișcare aparentă, de ușoară balansare a lunii față de poziția sa mijlocie, care permite observarea de pe pământ a ceva mai mult de jumătate din suprafața lunară. – Din fr. libration.

librarie
LIBRĂRÍE, librării, s.f. 1. Magazin în care se vând cărți. 2. (Înv.) Ocupația librarului. – Librar + suf. -ărie (după fr. librairie).

libret
LIBRÉT, librete, s.n. 1. Textul unei opere muzicale, al unei operete sau al unui oratoriu. 2. Carnet eliberat de casele de economii persoanelor care își depun aici economiile și pe baza căruia depunătorii își pot retrage (cu dobânda legală) banii depuși. [Pl. și: libreturi] – Din it. libretto.

libretist
LIBRETÍST, libretiști, s.m. Autor de librete (1). – Din it. librettista.

licar
LÍCĂR, licăre, s.n. Sclipire, scânteiere, licărire; ceea ce sclipește; scânteie. [Var: lícur s.n.] – Din licări (derivat regresiv).

licari
LICĂRÍ, pers. 3 licărește, vb. IV. Intranz. 1. A răspândi o lumină slabă, de-abia întrezărită sau cu sclipiri ușoare și intermitente. 2. A sclipi, a luci [Prez. ind. pers. 3 sg.: lícăre. – Var.: licurá vb. I, licurí vb. IV] – Et. nec.

licarire
LICĂRÍRE, licăriri, s.f. Faptul de a licări; licărit, licăriș. 1. Lumină slabă, de-abia întrezărită sau cu sclipiri ușoare și intermitente. 2. Sclipire, lucire. [Var.: licuríre s.f.] – V. licări.

licaris
LICĂRÍȘ, licărișuri, s.n. (Rar) Licărire. – Licări + suf. -iș.

licarit
LICĂRÍT, licărituri, s.n. Licărire. – V. licări.

licaritor
LICĂRITÓR, -OÁRE, licăritori, -oare, adj. Care licărește. – Licări + suf. -tor.

liceal
LICEÁL, -Ă, liceali, -e, adj. Care aparține liceului, privitor la liceu. [Pr.: -ce-al] – Din it. liceale.

licean
LICEÁN, -Ă, liceeni, -e, s.m. și f. Elev de liceu. [Pr.: -ce-an] – Din fr. lycéen.

licenta
LICÉNȚĂ, licențe, s.f. 1. Titlu obținut la terminarea studiilor superioare, pe baza unui examen prin care se dobândește dreptul de a exercita profesiunea corespunzătoare studiilor făcute; examen dat pentru obținerea acestui titlu; p. ext. diplomă care conferă acest titlu. 2. Autorizație dată de stat unei persoane pentru exercitarea unui negoț special, pentru operații de import și de export etc. 3. Contract prin care posesorul unui brevet de invenție cedează cuiva dreptul de exploatare a invenției sale. 4. Atitudine, ținută care depășește limitele bunei-cuviințe; lipsă de respect pentru formele obișnuite. 5. (În sintagma) Licență poetică = abatere ușoară de la regulile gramaticale ale limbii, cerută de necesitatea rimei, ritmului sau din dorința de a realiza o notă stilistică particulară. – Din fr. licence, lat. licentia.

licentia
LICENȚIÁ, licențiez, vb. I. Tranz. (Rar) A concedia pe cineva dintr-un serviciu. [Pr.: -ți-a] – Din fr. licencier (după licență).

licentiat
LICENȚIÁT, -Ă, licențiați, -te, s.m. și f. Persoană care a obținut o licență (1). [Pr.: -ți-at] – Din fr. licencié, it. licenziato.

licentiere
LICENȚIÉRE, licențieri, s.f. (Rar) Acțiunea de a licenția și rezultatul ei. [Pr.:-ți-e-] – V. licenția.

licentios
LICENȚIÓS, -OASĂ, licențioși, -oase, adj. Care calcă regulile bunei-cuviințe și ale moralei; indecent, impudic, imoral. [Pr.: -ți-os] – Din fr. licencieux, lat. licentiosus.

licentiozitate
LICENȚIOZITÁTE, licențiozități, s.f. Caracterul, însușirea a ceea ce este licențios; comportare, faptă, vorbă etc. licențioasă. [Pr.: -ți-o-] – Licențios + suf. -itate.

liceu
LICÉU, licee, s.n. Școală de cultură generală, în care sunt admiși absolvenți ai școlilor generale și unde se predau cunoștințele necesare continuării studiilor în învățământul superior sau diverse specialități pentru pregătirea cadrelor medii. – Din fr. lycée, lat. lyceum.

lichea
LICHEÁ, lichele, s.f. Om fără caracter, lipsit de demnitate, netrebnic; secătură. – Din tc. leke „nerușinare”.

lichefia
LICHEFIÁ, lichefiez, vb. I. Tranz. A face să devină lichid, a trece un corp gazos în stare lichidă. ♢ Refl. Gazul metan se lichefiază. [Pr.: -fi-a] – Din fr. liquéfier.

lichefiabil
LICHEFIÁBIL, -Ă, lichefiabili, -e, adj. (Despre substanțe gazoase) Care poate fi lichefiat. [Pr.: -fi-a-] – Din fr. liquéfiable.

lichefiant
LICHEFIÁNT, -Ă, lichefianți, -te, adj. Care poate produce o lichefiere. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. liquéfiant.

lichefiat
LICHEFIÁT, -Ă, lichefiați, -te. adj. (Despre corpuri gazoase) Care a fost adus în stare lichidă, care a devenit lichid. [Pr.: -fi-at] – V. lichefia.

lichefiere
LICHEFIÉRE, lichefieri, s.f. Acțiunea de a (se) lichefia și rezultatul ei. [Pr.: -fi-e-] – V. lichefia.

lichelism
LICHELÍSM s.n. Atitudine, comportare de lichea; lipsă de demnitate și de corectitudine. – Lichea + suf. -ism.

licheluta
LICHELÚȚĂ, licheluțe, s.f. (Fam. și depr.) Diminutiv al lui lichea. – Lichea + suf. -eluță.

lichen
LICHÉN, licheni, s.m. 1. (La pl.) Grup de plante inferioare ale caror tal este compus dintr-o ciupercă și o algă aflate în simbioză, care cresc pe scoarța arborilor bătrâni, pe ziduri, pe stânci, etc.; (și la sg.) plantă care face parte din acest grup. 2. Boală de piele cu evoluție cronică, caracterizată prin apariția pe piele a unor proeminențe care provoacă mâncărime, prin îngroșarea și pigmentarea excesivă a pielii. – Din fr. lichen

lichenic
LICHÉNIC, -Ă, lichenici, -ce, adj. (Bot.) Referitor la licheni. – Din fr. lichénique.

lichenificare
LICHENIFICÁRE s.f. (Med.) Proces constând din îngroșarea exagerată a cutelor naturale ale pielii, care devine aspră, striată. – După fr. lichénification.

lichenolog
LICHENOLÓG, -Ă, lichenologi, -ge, s.m. și f. Specialist în lichenologie. – Din lichenologie (derivat regresiv).

lichenologie
LICHENOLOGÍE s.f. Ramură a botanicii care se ocupă cu studiul lichenilor. – Din fr. lichénologie, engl. lichenologie.

lichid
LICHÍD, -Ă, lichizi, -de, adj., s.n. 1. Adj., s.n. (Corp, substanță) care se află într-o stare de agregare intermediară între starea gazoasă și starea solidă, care nu are o formă stabilă proprie, ci curge sub greutatea proprie și ia forma vasului în care se află. 2. Adj. (Despre bani) De care se poate dispune imediat; (despre creanțe, efecte etc.) care poate fi transformat în bani prin vânzare imediată. 3. Adj. (În sintagma) Consoană lichidă (și substantivat, f.) = nume dat consoanelor laterale și celor vibrante. – Din fr. liquide, lat. liquidus.

lichida
LICHIDÁ, lichidez, vb. I. Tranz. 1. A termina, a pune capăt unei acțiuni, unui fapt, unei activități etc. 2. Spec. A îndeplini toate formele necesare pentru ca o situație juridică sau financiară să ia sfârșit. ♦ A plăti (o datorie). 3. (Arg.) A omorî; a asasina. – Din fr. liquider.

lichidabil
LICHIDÁBIL, -Ă, lichidabili, -e, adj. Care poate fi lichidat. – Din fr. liquidable.

lichidare
LICHIDÁRE, lichidări, s.f. Acțiunea de a lichida. ♢ Loc. adj. și adv. În lichidare = (care este) în curs de desființare. – V. lichida.

lichidator
LICHIDATÓR, -OÁRE, lichidatori, -oare, s.m. și f. Persoană însărcinată a îndeplini sau a conduce operațiile de lichidare a unei întreprinderi, a unei bănci etc. – Din fr. liquidateur.

lichidatorism
LICHIDATORÍSM s.n. Curent oportunist de dreapta în sânul unor partide muncitorești, care preconiza lichidarea partidului revoluționar ilegal și crearea unui partid oportunist legal. – Lichidator + suf. -ism (după rus. likvidatorstvo).

lichidian
LICHIDIÁN, -Ă, lichidieni, -e, adj. (Rar) De natură lichidă. [Pr.: di-an] – Din fr. liquidien.

lichiditate
LICHIDITÁTE s.f. 1. Însușirea de a fi lichid (1). 2. (Fin.) Totalitatea banilor de care dispune o întreprindere, un patron etc. pentru a face plățile în termen. – Din fr. liquidité.

lichior
LICHIÓR, lichioruri, s.n. Băutură alcoolică preparată din spirt, sirop de zahăr și esențe aromatice. – Din fr. liqueur.

licit
LICÍT, -Ă, liciți, -te, adj. Care este îngăduit, încuviințat de lege; legal. – Din fr. licite, lat. licitus.

licita
LICITÁ, licitez, vb. I. Intranz. și tranz. A face oferte în cadrul unei licitații, a vinde ceva prin licitație. – Din fr. liciter, lat. licitari.

licitant
LICITÁNT, -Ă, licitanți, -te, s.m. și f. Persoană care face oferte în cadrul unei licitații. – Din germ. Lizitant (după licita).

licitare
LICITÁRE, licitări, s.f. Acțiunea de a licita și rezultatul ei. – V. licita.

licitatie
LICITÁȚIE, licitații, s.f. Vânzare a unui bun făcută în public, după reguli speciale, având drept rezultat atribuirea obiectului de vânzare persoanei care a oferit prețul cel mai mare; mezat. [Var.: licitațiúne s.f.] – Din fr. licitation, lat. licitatio, -onis.

licitatiune
LICITAȚIÚNE s.f. v. licitație.

licoare
LICOÁRE, licori, s.f. 1. Băutură fină, savuroasă. ♦ Lichid (medicamentos). 2. Lichid folosit ca reactiv în anumite reacții chimice. – Din fr. liqueur, lat. liquor, -oris.

licopodiu
LICOPÓDIU s.n. Pulbere galbenă obținută din sporii unei criptogame, folosită în farmacie, pirotehnie etc. – Din fr. lycopode.

licorin
LICORÍN s.m. v. licurin.

licorn
LICÓRN, licorni, s.m. (Livr.) Inorog. – Din fr. licorne.

licoros
LICORÓS, -OÁSĂ, licoroși, -oase, adj. (Rar) Ca o licoare. – Din fr. liquoreux.

lictar
LICTÁR s.n. (Reg.) Marmeladă de prune; magiun. – Din magh. lekvár.

lictor
LÍCTOR, lictori, s.m. (în Roma antică) Persoană care însoțea, în anumite ocazii, pe înalții demnitari, mergând înaintea lor și purtând fasciile. – Din lat. lictor, -oris.

licuatie
LICUÁȚIE s.f. (Metalurgie) Fenomen de separare a compușilor sau a elementelor cu puncte de topire diferite dintr-un amestec sau dintr-un aliaj. [Pr.: -cu-a-] – Din fr. liquation.

licur
LÍCUR s.n. v. licăr.

licura
LICURÁ vb. I v. licări.

licuri
LICURÍ vb.IV v. licări.

licurici
LICURÍCI, licurici, s.m. Insectă din ordinul coleopterelor, care are pe ultimele segmente abdominale niște organe care emit lumină fosforescentă (Lampyris noctiluca). – Licuri + suf. -ici.

licurin
LICURÍN, licurini, s.m. Varietate de chefal afumat. [Var.: licorín s.m.] – Et. nec.

licurire
LICURÍRE s.f. v. licărire.

lider
LÍDER, lideri, s.m. 1. Conducător al unui partid, al unei organizații sindicale etc. 2. Sportiv sau echipă sportivă care se găsește în fruntea unei competiții. – Din engl., fr. leader.

lidian
LIDIÁN, -Ă, lidieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte din populația de bază a Lidiei antice sau era originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Lidiei sau populației ei, privitor la Lidia sau la populația ei. [Pr.: -di-an] – Din fr. lydien.

lidita
LIDÍTĂ, lidite, s.f. 1. Exploziv fabricat pe bază de acid picric, folosit în mine. 2. Rocă sedimentară cu granulație fină, de obicei neagră-cenușie, alcătuită mai ales din cuarț și calcedonie. – Din fr. lyddite.

lied
LIED, lieduri, s.n. Compoziție muzicală (vocală) cu caracter liric, făcută pe textul unei poezii scurte. [Pr.: lid] – Din germ. Lied.

lien
LIÉN, lienuri, s.n. (Anat.) Splină. [Pr.: li-en] – Din lat. lien.

lienal
LIENÁL, -Ă, lienali, -e, adj. (Anat.) Al splinei. [Pr.: li-e-] – Din lat. lienal.

lienografie
LIENOGRAFÍE, lienografii, s.f. Radiografie a splinei cu ajutorul unei substanțe de contrast. [Pr.: li-e-] – Lien + [radi]ografie.

lift
LIFT, lifturi, s.n. Ascensor. – Din engl., fr. lift.

lifta
LIFTÁ, liftez, vb. I. 1. Tranz. (La tenis) A trimite mingea imprimându-i anumite efecte. 2. A scoate la suprafață țițeiul acumulat în sonde. – Din fr. lifter.

liftare
LIFTÁRE, liftări, s.f. Acțiunea de a lifta. – V. lifta.

liftat
LIFTÁT, -Ă, liftați, -te, adj. 1. (Despre minge, la tenis) Căreia i s-a imprimat, prin aruncare sau lovire, anumite efecte. 2. (Despre țiței) Care a fost scos la suprafață. – V. lifta.

lifta
LÍFTĂ, lifte, s.f. 1. Termen injurios dat în trecut de românii ortodocși popoarelor de altă religie; p. ext. termen de ocară dat cotropitorilor. 2. Termen depreciativ pentru un om rău, câinos sau, p. ext. pentru un animal rău. – Din sl. Litva „Lituania”.

liftier
LIFTIÉR, -Ă, liftieri, -e, s.m. și f. Conducător de lift, persoană care manevrează (și întreține) liftul. [Pr.: -ti-er] – Din fr. liftier.

ligament
LIGAMÉNT, ligamente, s.n. Fascicul de fibre conjunctive, tare și puțin elastic, care leagă între ele, în articulații diferite, părți ale scheletului sau ajută la fixarea viscerelor. – Din fr. ligament, lat. ligamentum.

ligamentoplastie
LIGAMENTOPLASTÍE, ligamentoplastii, s.f. (Med.) Procedeu chirurgical de refacere a ligamentelor rupte sau relaxate ale unei articulații. – Ligament + plastie.

ligamentos
LIGAMENTÓS, -OÁSĂ, ligamentoși, -oase, adj. (Anat.) De natura ligamentului. – Din fr. ligamenteux.

ligatura
LIGATÚRĂ, ligaturi, s.f. 1. Legare provizorie sau definitivă a unui vas sangvin, a intestinului, a ureterului etc., pentru a închide orificiul lor. ♦ Fir de ață, mătase, catgut, cu care se face o ligatură (1). 2. Reunire a mai multor litere într-un singur semn grafic; logotip. – Din fr. ligature, lat. ligatura.

ligav
LÍGAV, -Ă adj. v. lingav.

liga
LÍGĂ, ligi, s.f. Uniune, asociație sau coaliție de state, orașe, de societăți sau de indivizi, constituită în vederea realizării unui țel comun. – Din fr. ligue, it. liga.

lighean
LIGHEÁN, lighene, s.n. Vas de metal, de porțelan etc. larg și puțin adânc, întrebuințat la spălatul corpului, al vaselor, al rufelor etc. ♦ Conținutul unui asemenea vas. – Din tc. liğen, legen.

lighenas
LIGHENÁȘ, lighenașe, s.n. Diminutiv al lui lighean. – Lighean + suf. -aș.

lighioaie
LIGHIOÁIE s.f. v. lighioană.

lighioana
LIGHIOÁNĂ, lighioane, s.f. 1. Animal (sălbatic). ♦ Spec. Pasăre de curte; orătanie. ♦ Spec. Insectă, gâză (vătămătoare). 2. Fig. Termen injurios dat unui om de nimic; mișel. ♦ Calificativ glumeț dat unui copil sau unui om matur. [Var.: lighioáie s.f.] – Din sl. legeonŭ.

lignicol
LIGNÍCOL, -Ă, lignicoli, -e, adj. (Biol.; despre organisme animale sau vegetale) Care trăiește pe lemne sau pe putregaiuri. – Din fr. lignicole.

lignifica
LIGNIFICÁ, lignífic, vb. I. Tranz. și refl. A (se) transforma în lemn; a (se) impregna cu lignină. – După fr. lignifier.

lignificare
LIGNIFICÁRE, lignificări, s.f. Faptul de a (se) lignifica. – V. lignifica. Cf. fr. l i g n i f i c a t i o n.

lignina
LIGNÍNĂ, lignine, s.f. Substanță organică complexă care se găsește în țesuturile plantelor lemnoase, dându-le impermeabilitate și rigiditate. – Din fr. lignine.

lignit
LIGNÍT^1 s.n. Cărbune natural de calitate inferioară, de culoare brună-negricioasă, sfărâmicios. – Din fr. lignite.

LIGNIT^2, -Ă v. lihnit.

lignofol
LIGNOFÓL s.n. v. lignofoliu.

lignofoliu
LIGNOFÓLIU s.n. (Tehn.) Fanerit. – Din germ. Lignofol.

lignoza
LIGNÓZĂ, lignoze, s.f. (Tehn.) Celuloză. – Din germ. Lignose.

ligulat
LIGULÁT, -Ă, ligulați, -te, adj. (Bot.; despre corola compozeelor) Cu ligulă; ca o ligulă. – Din fr. ligulé.

ligula
LIGÚLĂ, ligule, s.f. (Bot.) Apendice situat între limb și teacă la frunzele gramineelor. – Din fr. ligule.

lihai
LIHĂÍ vb. IV v. lehăi.

lihneala
LIHNEÁLĂ, lihneli, s.f. Sfârșeală, slăbiciune (din cauza foamei). [Var.: alicneálă s.f.] – Lihni + suf. -eală.

lihni
LIHNÍ, lihnesc, vb. IV. Intranz. (Mai ales la part.) A avea o senzație de sfârșeală, de slăbiciune (mai ales din cauza foamei). ♢ Expr. (Refl.) A i se lihni cuiva = a-i veni cuiva rău (de foame, de oboseală etc.) [Var.: aligní vb. IV] – Et. nec.

lihnit
LIHNÍT, -Ă, lihniți, -te, adj. Foarte flămând, chinuit de foame; hămesit. – [Var.: (reg.) lignít, -ă adj.] – V. lihni.

lila
LILÁ adj. invar. (Livr.) Violet, liliachiu. – Din fr. lilas.

liliac
LILIÁC^1, lilieci, s.m. Arbust înalt cu frunze ovale, cu flori plăcut mirositoare, albe sau colorate în diferite nuanțe de violet sau albastru-violet, crescute în formă de buchete, cultivat ca plantă ornamentală; iorgovan, mălin (Syringa vulgaris). ♦ Floarea acestui arbust. [Pr.: -li-ac] – Din tc. leylâk. Cf. bg. l i u l e a k.

LILIÁC^2, lilieci, s.m. Animal mamifer insectivor, asemănător cu șoarecele, cu aripi adaptate la zbor, formate dintr-o membrană care leagă degetele membrelor anterioare cu cele posterioare și cu coada, și care trăiește prin locuri întunecoase, de unde iese numai noaptea (Plecotus auritus și Nyctalus noctula). [Pr.: -li-ac] – Din bg. liljak.

liliacee
LILIACÉE, liliacee, s.f. (La pl.) Familie de plante erbacee monocotiledonate, cu bulbi, rizomi sau tuberculi, cu frunze întregi, având nervuri paralele, și cu fructul de obicei o capsulă sau o bacă; (și la sg.) plantă din această familie. ♢ (Adjectival) Plante liliacee. [Pr.: -li-a-] – Din fr. liliacées.

liliachiu
LILIACHÍU, -ÍE, liliachii, adj. De culoarea florii de liliac^1; violet(-deschis). [Pr.: -li-a-] – Liliac^1 + suf. -iu.

lilial
LILIÁL, -Ă, liliali, -e, adj. (Rar) De culoarea crinului alb. [Pr.: -li-al] – Din fr. lilial.

liliput
LILIPÚT adj. invar. (Rar) Mic; pitic^2. Dicționar liliput. – Din Lilliput (n. pr.). Cf. rus. l i l i p u t.

liliputan
LILIPUTÁN, -Ă, liliputani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f., adj. Pitic^2. 2. Adj. De dimensiuni foarte mici; minuscul, liliput. – Liliput + suf. -an (după fr. lileputien).

liman
LIMÁN, limanuri, s.n. 1. Țărm, mal; (înv.) port. ♢ Expr. A ieși la liman = a scăpa dintr-o primejdie; a ajunge la o situație mai bună. A duce (sau a scoate) la (un) liman (sau la liman bun) = a scăpa (pe cineva) dintr-o situație grea; a salva. A ajunge la (un) liman sau a ajunge limanul = a atinge ținta dorită. ♦ Fig. Adăpost, refugiu. 2. Lac rezultat prin bararea cu aluviuni a gurii de vărsare a unui râu. [Pl. și: limane] – Din (1) tc. liman, (2) rus. liman, ucr. lyman.

limax
LIMÁX, limacși, s.m. Nume dat mai multor moluște gasteropode cu corpul alungit, lipsit de cochilie. – Din fr. limace, lat. limax.

limb
LIMB, limburi, s.n. 1. Partea lată (și verde) a frunzei, legată de ramură (sau de tulpină) prin codiță. 2. Marginea gradată a scării unui instrument topografic de măsură. 3. Navă folosită la limbare. – Din fr. limbe, germ. Limbus.

limba
LIMBÁ, limbez, vb. I. Tranz. A descărca o navă pentru a-i permite trecerea prin locurile mai puțin adânci și a o reîncărca după ce ea ajunge la o adâncime mai mare. – Din limb.

limbaj
LIMBÁJ, limbaje, s.n. 1. Sistem de comunicare alcătuit din sunete articulate, specific oamenilor, prin care aceștia își exprimă gândurile, sentimentele și dorințele; limbă, grai. 2. Limba unei comunități umane istoricește constituită. 3. Mod specific de exprimare a sentimentelor și a gândurilor în cadrul limbii comune sau naționale. ♢ Limbaj comun = a) fel de a se exprima simplu, nepretențios; limbă obișnuită; b) mijloc, bază de înțelegere. ♦ Fig. Mijloc de exprimare a ideilor sau a sentimentelor prin culoare, sunete muzicale etc. 4. (Inform.) Sistem de caractere și simboluri folosit în programare. [Pl. și: limbajuri] – Limbă + suf. -aj (după fr. langage).

limbare
LIMBÁRE, limbări, s.f. Acțiunea de a limba și rezultatul ei. ♦ Transportare a unei încărcături cu o navă fluvială până la o navă maritimă. – V. limba.

limbaret
LIMBÁREȚ, -Ă, limbareți, -e, adj. Limbut, vorbăreț, flecar. – Limbă + suf. -areț.

limbarita
LIMBÁRIȚĂ, limbarițe, s.f. 1. Plantă cu tulpina dreaptă, ramificată, cu flori mici, albe sau trandafirii, care crește prin locuri umede (Alisma plantago-aquatica). 2. Fig. (Fam.) Tendință, înclinație de a vorbi mult (și fără rost), de a flecări, de a trăncăni. – limbă + suf. -ariță.

limba
LÍMBĂ, limbi, s.f. I. Organ musculos mobil care se află în gură, servind la perceperea gustului, la mestecarea și la înghițirea alimentelor, la om fiind și organul principal de vorbire. ♢ Expr. A-și înghiți limba = a) a mânca cu poftă; b) a se abține de a spune ceva nepotrivit; c) a fi foarte tăcut. A alerga (sau a umbla) după ceva (sau după cineva) cu limba scoasă = a căuta cu orice preț să obțină sau să găsească ceva sau pe cineva de care are mare nevoie. A scoate (sau a-i ieși) limba de-un cot = a) a-și pierde respirația, a gâfâi; b) a munci mult, a fi foarte ostenit. A avea limbă de aur = a avea darul de a vorbi frumos, elocvent. A fi cu limba (fagure) de miere = a vorbi frumos, prietenos, amabil. A avea limbă lungă sau a fi lung de limbă (sau limbă lungă) = a vorbi prea mult, a fi flecar. A avea mâncărime de (sau vierme la) limbă = a fi limbut, a nu păstra o taină. A fi slobod la limbă (sau limbă slobodă) = a spune multe cu sinceritate și fără prudență, a spune și ce nu trebuie. A-și scurta limba = a vorbi mai puțin. A scurta (sau a tăia, a lega) limba cuiva = a opri, a împiedica pe cineva să vorbească. A prinde (la) limbă = a căpăta curaj, a începe să vorbească. A i se lua (sau a-i pieri, a i se încurca, a i se îngroșa cuiva) limba sau a nu avea limbă (de grăit) = a nu avea curajul să vorbească. A-și pune frâu la limbă sau a-și ține (sau băga) limba (în gură) = a se feri de a spune ceea ce nu trebuie, a tăcea. (A avea) limbă ascuțită (sau rea, de șarpe) = (a fi) răutăcios, malițios în tot ce spune. A înțepa cu limba = a fi ironic, a batjocuri. A trage pe cineva de limbă = a descoase pe cineva, a căuta să afle tainele cuiva. A fi cu două limbi sau a avea mai multe limbi = a fi mincinos, fățarnic, prefăcut. A-și mușca limba = a regreta că a vorbit ceea ce nu trebuia. A-i sta (sau a-i umbla, a-i veni) pe limbă = a nu-și putea aminti pe loc de ceva cunoscut. II. 1. Sistem de comunicare alcătuit din sunete articulate, specific oamenilor, prin care aceștia își exprimă gândurile, sentimentele și dorințele; limbaj, grai. 2. Limbajul unei comunități umane, istoric constituită, caracterizat prin structură gramaticală, fonetică și lexicală proprie. ♢ Limbă comună = a) stadiu în evoluția unei limbi, anterior diferențierii dialectale; b) koine. ♦ Fel de exprimare propriu unei persoane, în special unui scriitor. 3. Totalitatea altor mijloace și procedee (decât sunetele articulate) folosite spre a comunica oamenilor idei și sentimente. Limba surdomuților. 4. (Înv. și reg.) Vorbă, cuvânt; grai, glas. ♢ Expr. Cu limbă de moarte = ca ultimă dorință (exprimată pe patul morții). A lega pe cineva cu limbă de moarte = a obliga pe cineva (prin jurământ) să-ți îndeplinească o ultimă dorință, exprimată înainte de moarte. 5. (Înv.) Prizonier folosit ca informator asupra situației armatei inamice. 6. (Înv. și arh.) Comunitate de oameni care vorbesc aceeași limbă; popor, neam, națiune. III. Nume dat unor obiecte, instrumente etc. care seamănă formal sau funcțional cu limba (I). 1. Bară mobilă de metal, agățată în interiorul clopotului, care, prin mișcare, lovește pereții lui, făcându-l să sune. 2. Fiecare dintre arătătoarele ceasornicului. ♦ Pendulul unui orologiu. 3. Obiect de metal, de os, de material plastic etc. care înlesnește încălțarea pantofilor; încălțător. 4. Bucată de piele, de pânză etc. lungă și îngustă, care acoperă deschizătura încălțămintei în locul unde aceasta se încheie cu șiretul. 5. Lama de metal a unui cuțit, a unui briceag etc. 6. Flacără de formă alungită. ♦ Fâșie de lumină care străbate întunericul. 7. Fâșie lungă și îngustă de pământ, de pădure etc. 8. Deschizătură, gură lăsată la cotețul de pescuit. 9. Compuse: (Bot.) limba-apei = broscariță; limba-boului = plantă erbacee acoperită cu peri aspri și țepoși, cu flori albastre, roz sau albe (Anchusa officinalis); limba-cucului = a) ferigă mică cu rizom scurt și târâtor, de obicei cu o singură frunză penată compusă (Botrychium lunaria); b) plantă erbacee cu flori de culoare albăstruie-liliachie, care crește în regiunile subalpine (Gentiana bulgarica); limba-mielului (sau mielușelului) = plantă erbacee acoperită cu peri aspri, cu flori albastre sau albe; arăriel (Borago officinalis); limba-oii – a) plantă erbacee cu frunze dințate și spinoase, cu flori purpurii, care crește prin locuri umede și mlăștinoase (Cirsium canum); b) mică plantă erbacee cu frunzele dispuse în rozetă și cu flori roz grupate în spice (Plantago gentianoides); limba-peștelui = plantă erbacee cu frunzele verzi-albăstrui și cu flori violete (Limonium vulgare); limba-soacrei = nume dat mai multor specii de plante înrudite cu cactusul, cu tulpina spinoasă și flori roșii, albe sau galbene; limba-șarpelui = ferigă mică cu rizomul lung, cu o singură frunză, de formă ovală, răspândită prin locurile umede, prin tufișuri și păduri (Ophioglossum vulgatum); limba-vrăbiei = plantă erbacee cu tulpina dreaptă, cu frunze lanceolate și cu flori mici, verzui (Thymelaea passerina); (Iht.) limbă-de-mare = pește marin cu corpul oval și asimetric, cu ambii ochi situați pe o singură parte (Solea nasuta). – Lat. lingua.

limbistica
LIMBÍSTICĂ s.f. (Înv.) Lingvistică. – Limbă + suf. -istică (după fr. linguistique).

limbric
LIMBRÍC, limbrici, s.m. Gen de viermi paraziți, cu corpul de formă cilindrică, care trăiesc în intestinul subțire al omului și al unor animale, putând provoca tulburări grave; ascaridă; vierme aparținând acestui gen. – Lat. lumbricus.

limbricarita
LIMBRICÁRIȚĂ, limbricarițe, s.f. (Med.; pop.) Ascaridioză. – Limbric + suf. -ariță.

limbusoara
LIMBUȘOÁRĂ, limbușoare, s.f. (Pop.). Iberis. – Limbă + suf. -ușoară.

limbut
LIMBÚT, -Ă, limbuți, -te, adj., s.m. și f. (Om) care vorbește mult (și fără rost); vorbăreț, guraliv, flecar, locvace. – Lat. linguutus (după limbă).

limbuta
LIMBÚȚĂ, limbuțe, s.f. Diminutiv al lui limbă. – Limbă + suf. -uță.

limbuti
LIMBUȚÍ, limbuțesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A vorbi prea mult; a flecări, a trăncăni. – Din limbut.

limbutie
LIMBUȚÍE, limbuții, s.f. Înclinare, tendință de a vorbi mult și fără rost; vorbărie, flecăreală, locvacitate. – Limbut + suf. -ie.

limes
LÍMES s.n. Sistem de apărare folosit de romani, care consta dintr-un zid de piatră sau dintr-un val de pământ, construit la granițele provinciilor. – Cuv. lat.

limfadenie
LIMFADENÍE, limfadenii, s.f. (Med.) Hipertrofie a ganglionilor limfatici. – Din fr. lymphadénie.

limfadenita
LIMFADENÍTĂ, limfadenite, s.f. Boală care constă în inflamarea ganglionilor limfatici. – Din fr. lymphadénite.

limfadenom
LIMFADENÓM, limfadenoame, s.n. (Med.) Tumoare a ganglionilor limfatici. – Din fr. lymphadénome.

limfangiom
LIMFANGIÓM, limfangioame, s.n. (Med.) Tumoare benignă congenitală a vaselor limfatice. [Pr.: -gi-om] – Din fr. lymphangiome.

limfangioplastie
LIMFANGIOPLASTÍE, limfangioplastii, s.f. (Med.) Operație de refacere a circulației limfatice prin drenaj în țesutul subcutanat. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. lymphangioplastie.

limfangita
LIMFANGÍTĂ, limfangite, s.f. Boală care constă în inflamarea acută sau cronică a vaselor limfatice. – Din fr. lymphangite.

limfatic
LIMFÁTIC, -Ă, limfatici, -ce, adj. 1. Care aparține limfei, privitor la limfă; (despre vase) prin care circulă limfa. ♢ Sistem limfatic = totalitatea țesuturilor, vaselor și glandelor care servesc pentru trecerea limfei din țesuturi în circuitul sângelui. Ganglioni limfatici = ganglioni mici, care se găsesc mai ales în jurul articulațiilor și care constituie un mijloc de apărare împotriva infiltrării microbilor și slabei rezistențe la infecții. 2. (Despre oameni; și substantivat) Care suferă de limfatism. – Din fr. lymphatique.

limfatism
LIMFATÍSM s.n. Stare patologică (frecventă la copii) caracterizată prin mărirea volumului organelor limfatice și însoțită de paloare, lipsă de energie, slabă rezistență la infecții. – Din fr. lymphatisme.

limfa
LÍMFĂ, limfe, s.f. Lichid transparent, incolor sau gălbui, care circulă prin vasele și ganglionii limfatici și în spațiile intercelulare ale organismului vertebratelor, transportând diferite substanțe între sânge și țesuturi. – Din fr. lymphe, lat. lympha.

limfoblast
LIMFOBLÁST, limfoblaste, s.n. (Biol.) Celulă embrionară, precursoare a limfocitelor. – Din fr. lymphoblaste.

limfocit
LIMFOCÍT, limfocite, s.n. Leucocită cu nucleul foarte voluminos, care se găsește în limfă și în sânge și are un rol important în procesul de imunitate. [Var.: limfocítă s.f.] – Din fr. lymphocyte.

limfocita
LIMFOCÍTĂ s.f. v. limfocit.

limfocitemie
LIMFOCITEMÍE, limfocitemii, s.f. (Med.) Creștere a numărului limfocitelor din sânge. – Din fr. lymphocytémie.

limfocitoza
LIMFOCITÓZĂ, limfocitoze, s.f. Creștere a numărului limfocitelor din sânge peste cel normal în unele boli infecțioase. – Din fr. lymphocytose.

limfografie
LIMFOGRAFÍE, limfografii, s.f. (Med.) Radiografiere a vaselor limfatice cu ajutorul unei substanțe de contrast. – Din fr. lymphographie.

limfogranulomatoza
LIMFOGRANULOMATÓZĂ, limfogranulomatoze, s.f. Boală care se manifestă prin hipertrofia ganglionilor limfatici. – Din fr. lymphogranulomatose.

limfoid
LIMFOÍD, -Ă, limfoizi, -de, adj. (Despre țesuturi) în care se formează limfocitele. ♢ Organ limfoid = organ bogat în țesuturi limfoide. – Din fr. lymphoïde.

limfom
LIMFÓM, limfoame, s.n. (Med.) Tumoare cu aspect de ganglion limfatic, constituită din limfocite. – Din fr. lymphome.

limfopatie
LIMFOPATÍE, limfopatii, s.f. (Med.) Denumire generică a bolilor sistemului limfatic. – Din fr. lymphopathie.

limfopenie
LIMFOPENÍE, limfopenii, s.f. Scădere anormală a numărului limfocitelor din sânge. – Din germ. Lymphopenie.

limfosarcom
LIMFOSARCÓM, limfosarcoame, s.f. (Med.) Tumoare malignă a ganglionilor limfatici. – Din fr. lymphosarcome.

limfotrop
LIMFOTRÓP, -Ă, limfotropi, -e, adj. (Med.; despre virusuri) Care are afinitate pentru țesutul limfatic. – Din fr. lymphotrope.

limicol
LIMÍCOL, -Ă, limicoli, -e, adj. (Despre animale) Care trăiește în zona mâlului de pe fundul apelor. – Din fr. limicole.

limier
LIMIÉR, limieri, s.m. Câine de vânătoare care adulmecă și abate vânatul în direcția dorită de vânători; copoi. [Pr.: -mi-er] – Din fr. limier.

liminar
LIMINÁR, -Ă, liminari, -e, adj. (Livr.) Inițial, introductiv. – Din fr. liminaire.

limita
LIMITÁ, limitez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) fixa între anumite limite sau granițe; a (se) mărgini, a (se) restrânge, a (se) îngrădi. – Din fr. limiter, lat. limitare.

limitare
LIMITÁRE, limitări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) limita și rezultatul ei; restrângere, îngrădire. 2. (Rad.) Menținere a nivelului unui semnal electric în limite prestabilite. – V. limita.

limitat
LIMITÁT, -Ă, limitați, -te, adj. 1. Restrâns între anumite limite. 2. Fig. (Despre oameni) Cu posibilități intelectuale reduse; mărginit. – V. limita. Cf. fr. l i m i t é.

limitativ
LIMITATÍV, -Ă, limitativi, -e, adj. Care limitează, care restrânge între anumite limite. – Din fr. limitatif.

limitator
LIMITATÓR, limitatoare, s.n. 1. Dispozitiv, aparat etc. care împiedică automat ca o mărime fizică să depășească o limită dată; limitor. 2. (Rad.) Circuit electronic cu ajutorul căruia se realizează limitarea semnalelor. – Limita + suf. -tor.

limita
LÍMITĂ, limite, s.f. 1. Punct extrem, margine (a unei suprafețe, a unui obiect etc.). ♦ Tonul cel mai înalt sau cel mai profund pe care îl poate emite o voce sau un instrument. ♦ (Mat.) Valoare fixă către care tind valorile unei mărimi variabile. 2. (În sintagma) Limită teritorială = linie care delimitează teritoriul unui stat, al unei provincii, al unei regiuni etc.; graniță, hotar. Limită silabică = locul unde se termină o silabă și începe alta în fluxul vorbirii. 3. Fig. Punct până la care pot ajunge posibilitățile, facultățile, mijloacele etc. cuiva. ♢ Limită de vârstă = vârsta până la care cineva poate ocupa în mod legal o funcție publică. – Din fr. limite, lat. limes, -itis.

limitor
LIMITÓR, limitoare, s.n. Limitator. – Din fr. limiteur.

limitrof
LIMITRÓF, -Ă, limitrofi, -e, adj. Care se află în limita, la hotarul unei țări, unui ținut, unei suprafețe etc.; vecin, învecinat. – Din fr. limitrophe.

limnigraf
LIMNIGRÁF, limnigrafe, s.n. Aparat care înregistrează automat variațiile de nivel ale unui curs de apă, ale unui lac sau ale unui rezervor. – Din fr. limnigraphe.

limnimetric
LIMNIMÉTRIC, -Ă, limnimetrici, -ce, adj. Referitor la limnimetrie. – Din fr. limnimétrique.

limnimetrie
LIMNIMETRÍE s.f. Studiul variației nivelului unei ape curgătoare, unui lac, unui rezervor etc. – Din fr. limnimétrie.

limnimetru
LIMNIMÉTRU, limnimetre, s.n. Instrument cu care se măsoară nivelul apei unui lac, al unui curs de apă, al unui rezervor. – Din fr. limnimètre.

limnologie
LIMNOLOGÍE s.f. 1. Capitol al hidrobiologiei care studiază condițiile de viață și organismele din apele dulci. 2. Ramură a hidrologiei care se ocupă cu studiul lacurilor (naturale și artificiale). – Din fr. limnologie.

limonada
LIMONÁDĂ, limonade, s.f. Băutură răcoritoare făcută din zeamă de lămâie (sau de un înlocuitor al ei), apă și zahăr; citronadă. ♦ P. gener. Băutură răcoritoare gazoasă preparată cu sirop de fructe. [Var.: (pop.) limonátă s.f.] – Din fr. limonade, germ. Limonade.

limonagiu
LIMONAGÍU, limonagii, s.m. (Rar) Fabricant sau vânzător (ambulant) de limonadă. – Din tc. limonatacı.

limonata
LIMONÁTĂ s.f. v. limonadă.

limonit
LIMONÍT s.n. Minereu de fier cristalizat sau amorf, de culoare galbenă-brună sau roșcată până la negru, alcătuit din oxid de fier hidratat, argilă și puțin fosfor. – Din fr. limonite.

limoniu
LIMONÍU, -IE, limonii, adj. (Rar) Galben ca lămâia. – Din tc. limoni.

limoterapie
LIMOTERAPÍE, limoterapii. s.f. (Med.) Tratament constând în reducerea substanțială a alimentației. – Din fr. limothérapie.

limpede
LÍMPEDE, limpezi, adj. 1. (Despre lichide) Curat și străveziu, transparent, clar. ♦ Fig. (Despre suflet, conștiință etc.) Cinstit, onest, curat. 2. (Despre cer, timp, atmosferă) Senin, lipsit de nori, de ceață; luminos. 3. (Despre ochi, privire) Pur; luminos. 4. (Despre sunete; p. ext. despre glas) Care răsună distinct; clar, deslușit. 5. (Despre minte, spirit; p. ext. despre oameni) Care vede, înțelege și expune lucrurile în mod lămurit, deslușit; lucid. 6. (Despre idei sau felul de exprimare al cuiva) Ușor de înțeles, clar, lămurit, deslușit; explicit. ♦ (Despre fapte, afirmații etc.) Neîndoios, sigur, evident. – Lat. limpidus.

limpejor
LIMPEJÓR, -OÁRĂ, limpejori, -oare, adj. Diminutiv al lui limpede; destul de limpede. – Limpede + suf. -jor.

limpezeala
LIMPEZEÁLĂ, limpezeli, s.f. 1. Limpezire. 2. Calitatea a ceea ce este limpede; transparență; luminozitate; claritate. ♦ Fig. Vreme senină. – Limpezi + suf. -eală.

limpezi
LIMPEZÍ, limpezesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A face sau a deveni limpede, transparent, a (se) curăța de impurități. ♦ Tranz. A clăti cu apă (rece) limpede ceea ce fusese spălat cu săpun, leșie etc. 2. Refl. (Despre cer, timp, atmosferă) A deveni (mai) senin; a se lumina, a se însenina. Expr. A se limpezi la minte = a se calma, a se liniști. 3. Refl. (Despre ochi) A deveni limpede, clar, curat. 4. Refl. (Despre lucruri care se află la mare distanță) A apărea mai distinct. 5. Refl. (Despre voce, glas) A se face limpede, deslușit, a răsuna distinct. 6. Tranz. și refl. A (se) clarifica, a (se) desluși, a (se) lămuri. – Din limpede.

limpeziciune
LIMPEZICIÚNE, limpeziciuni, s.f. (Rar) Limpezime. – Limpezi + suf. -iciune.

limpezime
LIMPEZÍME, limpezimi, s.f. 1. Calitatea de a fi limpede; claritate, limpeziciune. 2. Întinderea limpede a văzduhului, seninul cerului; limpeziș. 3. Claritate, precizie (în ceea ce spune sau scrie cineva); explicitate. – Limpezi + suf. -ime.

limpezire
LIMPEZÍRE, limpeziri, s.f. Acțiunea de a (se) limpezi și rezultatul ei; limpezeală. – V. limpezi.

limpezis
LIMPEZÍȘ, limpezișuri, s.n. (Rar) 1. Întindere de apă limpede. 2. Suprafață de teren netedă, lipsită de vegetație; loc deschis. 3. Întinderea limpede a cerului; limpezime. – Limpezi + suf. -iș.

limpezit
LIMPEZÍT^1, limpezituri, s.n. Faptul de a (se) limpezi. – V. limpezi.

LIMPEZÍT^2, -Ă, limpeziți, -te, adj. 1. Care a fost clătit cu apă limpede (rece) după spălare. 2. (Despre oameni) Lămurit, edificat. – V. limpezi.

limpid
LIMPÍD, -Ă, limpizi, -de, adj. (Livr.) Limpede. – Din lat. limpidus, fr. limpide, it. limpido.

limpiditate
LIMPIDITÁTE, limpidități, s.f. (Livr.) Limpezime, claritate. – Din fr. limpidité, lat. limpiditas, -atis.

limuzina
LIMUZÍNĂ, limuzine, s.f. Automobil de lux, închis, nedecapotabil, pentru patru până la șase persoane. – Din fr. limousine.

lin
LIN^1, lini, s.m. Pește cu solzi mărunți, cu corpul gros, acoperit de mucus, care trăiește prin bălți cu apă limpede și nu prea adâncă (Tinca tinca). – Din bg. lin.

LIN^2, linuri, s.n. 1. Vas de lemn, de tablă sau de beton în formă de jgheab, în care se adună și se storc strugurii. 2. Vas de lemn, de tablă sau de beton în care se pune la fermentat materia primă folosită la fabricarea berii, a spirtului etc.; vas, cadă de doage unde se pun la fermentat prunele din care se face țuică. – Din ngr. linós.

LIN^3, -Ă, lini, -e, adj. 1. Care se mișcă sau se desfășoară în mod egal, fără salturi și treceri bruște (și în ritm moderat); domol, liniștit, potolit. 2. (Despre drumuri, pante etc.) Cu înclinație mică, ușor de urcat sau de străbătut. ♦ (Rar; despre suprafețe) Neted. 3. (Despre sunete) Lipsit de intensitate; blând, potolit. ♦ (Poetic; despre lumină) Cu o strălucire domoală, blândă, odihnitoare. 4. Calm, liniștit. – Lat. lenus, -a (= lenis).

linacee
LINACÉE, linacee, s.f. (La pl.) Familie de plante erbacee dicotiledonate, cu frunze întregi, flori hermafrodite și fructe capsule; (și la sg.) plantă din această familie. Inul este o linacee. – Din fr. linacées.

linarita
LINÁRIȚĂ, linarițe, s.f. Plantă erbacee cu frunze asemănătoare cu cele de in, cu flori galbene și cu fructe în formă de capsule, conținând semințe aripate; inișor-de-alior (Linaria vulgaris). [Var.: linăríță s.f.] – Cf. L i n a r i a (numele științific al plantei).

linarita
LINĂRÍȚĂ s.f. v. linariță.

linca
LÍNCA interj. (Repetat) Cuvânt care imită sunetele unui clopot sau clopoțel; cling. – Onomatopee.

lincai
LINCĂÍ, pers. 3 lincăie, vb. IV. Intranz. (Rar; despre pânza unei corăbii) A se umfla de vânt. – Cf. sl. l e n k t i.

linchi
LINCHÍ, linchesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A mânca un aliment lichid lingându-l (și făcând un zgomot caracteristic cu limba). ♦ A mânca fără poftă, în silă, abia atingând mâncarea. – Formație onomatopeică.

linciuri
LINCIURÍ, linciuresc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se băga în apă bălăcindu-se, împroșcând apa etc. – Formație onomatopeică.

lindena
LÍNDENĂ s.f. v. lindină.

lindina
LÍNDINĂ, lindini, s.f. Ou de păduche. [Var.: líndenă s.f.] – Lat. lens, lendinem (=lendem).

lindinos
LINDINÓS, -OÁSĂ, lindinoși, -oase, adj. (Rar) Plin de lindini; p. ext. murdar, nespălat, neîngrijit. – Lindină + suf. -os.

lineal
LINEÁL, lineale, s.n. 1. Instrument metalic de forma unei bare, folosit pentru trasare, măsurare sau verificare de dimensiuni. ♦ (Rar) Riglă. 2. Dispozitiv (acționat mecanic sau electric) format din piese paralelipipedice de oțel forjat, care servește la conducerea materialului de laminat la intrarea în unele laminoare. ♦ Bară de oțel așezată în lungul unuia dintre valurile presei tipografice pentru a forma jgheabul de cerneală. 3. Dispozitiv al mașinii de cusut, care servește la formarea cusăturilor paralele cu marginea materialului. 4. Element al unei mașini de cardat bumbac, folosit la pieptănarea fibrelor scurte de pe tobă. [Pr.: -ne-al] – Din germ. Lineal.

linear
LINEÁR, -Ă adj. v. liniar.

linearitate
LINEARITÁTE s.f. v. liniaritate.

lingav
LÍNGAV, -Ă, lingavi, -e, adj. (Pop.) 1. Mofturos la mâncare; care abia se atinge de mâncare. 2. Slab, plăpând, bolnăvicios. [Var.: lígav, -ă adj.] – Cf. bg. l i g a v, scr. l j i g a v.

lingareala
LINGĂREÁLĂ, lingăreli, s.f. Faptul de a (se) lingări; comportarea, atitudinea omului slugarnic și lingușitor. – Lingări + suf. -eală.

lingari
LINGĂRÍ, lingăresc, vb. IV. Tranz. și refl. A flata, a linguși pe cineva cu slugărnicie. – Linge + suf. -ări.

lingau
LINGẮU, lingăi, s.m. 1. Om căruia îi place să mănânce mult (mai ales de la alții). 2. (Adesea adjectival) Om lingușitor și slugarnic. – Linge + suf. -ău.

linge
LÍNGE, ling, vb. III. Tranz. 1. (Despre animale) A trece cu limba peste ceva; a șterge sau a netezi cu limba ceva. 2. A atinge cu limba (în mod repetat) ceva de mâncare, a lua cu limba mâncarea. ♢ Expr. A-și linge degetele (sau buzele) ori (refl.) a se linge pe degete (sau pe buze) = a trece cu limba peste buze sau degete (spre a lua și ultimele resturi după ce a mâncat ceva bun sau ca manifestare a unei pofte mari, a unei senzații de plăcere etc.). ♢ Compus: linge-blide (sau -talgere, -talere) s.m. = (fam.) om care trăiește pe socoteala altora; parazit, om de nimic. 3. (Fam.) A linguși cu slugărnicie. – Lat. lingere.

lingerie
LINGERÍE s.f. v. lenjerie.

lingoare
LINGOÁRE s.f. (Pop.) Febră tifoidă. [Var.: lungoáre, lângoáre s.f.] -Lat. languor, -oris.

lingotiera
LINGOTIÉRĂ, lingotiere, s.f. Formă metalică (de obicei din fontă) în care se toarnă metalele sau aliajele topite pentru obținerea lingourilor. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. lingotière.

lingou
LINGÓU, lingouri, s.n. Bloc de metal sau de aliaj, obținut prin turnare în lingotieră, care urmează să fie prelucrat ulterior. – Din fr. lingot.

lingual
LINGUÁL, -Ă, linguali, -e, adj. 1. (Anat.) Care aparține limbii, referitor la limbă. Nerv lingual. 2. (Despre sunete; și substantivat, f.) La articularea căruia limba (I) are rolul principal. – Din fr. lingual.

linguist
LINGUÍST, -Ă s.m. și f. v. lingvist.

linguistic
LINGUÍSTIC, -Ă s.f., adj. v. lingvistic.

lingurar
LINGURÁR, (I) lingurari, s.m., (II) lingurare, s.n. I. S.m. Meșter care lucrează (sau vinde) linguri de lemn. 2. Țigan (care face linguri). II. S.n. Poliță specială pe care se țin (la țară) lingurile și alte accesorii de masă sau de bucătărie. – Lingură + suf. -ar.

lingura
LÍNGURĂ, linguri, s.f. I. 1. Obiect de metal sau de lemn pentru uzul casnic, alcătuit dintr-o parte ovală scobită și dintr-o coadă. ♢ Expr. (Fam.) A atârna (sau a pune, a lega cuiva) lingurile de gât (sau în, de brâu) = a lăsa pe cineva nemâncat fiindcă a venit târziu la masă. A(-și) mânca banii (sau averea) cu lingura, se spune despre un om (bogat) care cheltuiește prea mult, care risipește. 2. Conținutul unei linguri (I 1). 3. (Reg.; în sintagma) Lingura pieptului = furca pieptului. 4. Compus: lingura-zânelor = ciupercă lemnoasă, brună-roșcată, ce crește pe trunchiul și pe rădăcinile arborilor; linguriță, lingurița-zânei (Ganoderma lucidum). II. Nume dat unor unelte sau unor părți de instrumente sau de mașini asemănătoare cu o lingură (I 1). 1. Tub cilindric închis la capătul de jos cu unul sau cu două ventile, folosit la extracția țițeiului, la curățarea găurii de sondă sau la cimentat. 2. Unealtă de rotărie sau de dogărie, folosită la găurirea butucului roții sau la efectuarea vranelor butoaielor. 3. Nălucă metalică folosită la pescuit. – Lat. lingula.

lingurea
LINGUREÁ, -ÍCĂ, lingurele, s.f. 1. Mică plantă medicinală din familia cruciferelor, cu frunze crestate, cu flori albe grupate în ciorchini, întrebuințată în combaterea afecțiunilor scorbutice, pulmonare etc. (Cochlearia officinalis). 2. (Pop.) Furca pieptului, lingura pieptului. ♦ Cavitate situată în partea inferioară a furcii pieptului. – Lingură + suf. -ea, -ică.

lingurita
LINGURÍȚĂ, lingurițe, s.f. 1. Diminutiv al lui lingură (I 1); lingură mică, folosită pentru a bea ceai, lapte etc. 2. Conținutul unei lingurițe (1). 3. Compus: lingurița-zânei = lingura-zânelor. – Lingură + suf. -iță.

linguroi
LINGURÓI, linguroaie, s.n. Augmentativ al lui lingură(I 1). ♦ Polonic. ♢ Expr. A mânca banii (sau paralele, averea) cu linguroiul = a cheltui fără măsură. – Lingură + suf. -oi.

linguseala
LINGUȘEÁLĂ, lingușeli, s.f. Lingușire. – Linguși + suf. -eală.

lingusi
LINGUȘÍ, lingușesc, vb. IV. Tranz. și refl. A căuta să câștige bunăvoința, favoarea etc. cuiva satisfăcându-i vanitatea, a se pune bine cu cineva prin atitudini și vorbe măgulitoare la adresa lui, prin laude exagerate și ipocrite; a flata, a măguli, a peria. – Cf. l i n g e.

lingusire
LINGUȘÍRE, lingușiri, s.f. Acțiunea de a (se) linguși și rezultatul ei; vorbă, atitudine lingușitoare; adulare, lingușeală, lingușitură. – V. linguși.

lingusitor
LINGUȘITÓR, -OÁRE, lingușitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care (se) lingușește, căruia îi place să lingușească; adulator. – Linguși + suf. -tor.

lingusitura
LINGUȘITÚRĂ, lingușituri, s.f. (Rar) Lingușire. – Linguși + suf. -tură.

lingvist
LINGVÍST, -Ă, lingviști, -ste, s.m. și f. Specialist în lingvistică. [Var.: linguíst, -ă s.m. și f.] – Din fr. linguiste.

lingvistic
LINGVÍSTIC, -Ă, lingvistici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Știință care studiază limba (II) și legile ei de dezvoltare. ♢ Lingvistică generală = domeniu al lingvisticii care studiază limba din punctul de vedere al trăsăturilor ei generale, de mijloc de comunicare specific omului. Lingvistică diacronică = studiu al faptelor de limbă privite în evoluția lor. Lingvistică sincronică = studiu al faptelor de limbă așa cum se prezintă ele la un moment dat. 2. Adj. Care aparține lingvisticii (1), privitor la lingvistică. [Var.: linguístic, -ă s.f., adj.] – Din fr. linguistique.

linia
LINIÁ, liniez, vb. I. Tranz. A trage, a trasa linii (drepte și regulate) pe hârtie. [Pr.: -ni-a] – Din linie.

liniament
LINIAMÉNT, liniamente, s.n. 1. Linie (1), trăsătură. 2. Prima schiță a unei lucrări. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. linéament (după linie).

liniar
LINIÁR, -Ă, liniari, -e, adj. 1. Care este în formă de linie dreaptă; format din linii geometrice trasate cu ajutorul unor instrumente speciale (linie, compas etc.) ♢ Desen liniar = desen în linii geometrice. Mișcare liniară = mișcare rectilinie. ♦ (Adverbial) în linie dreaptă; rectiliniu. ♦ Fig. Simplu; simplist; uniform, plictisitor. 2. (Despre ecuații) De gradul întâi; (despre funcții) care conține o anumită variabilă exclusiv la puterea întâi. [Pr.: -ni-ar. – Var. lineár, -ă, adj.] – Din fr. linéaire, lat. linearis.

liniaritate
LINIARITÁTE, liniarități, s.f. Însușirea de a fi liniar. [Pr.: -ni-a-. – Var. linearitáte s.f.] – Din fr. linéarité.

liniat
LINIÁT^1, liniaturi, s.n. Faptul de a linia. [Pr.: -ni-at] – V. linia.

LINIAT^2, -Ă, liniați, -te, adj. Cu linii drepte și regulate (trasate într-un anumit scop). [Pr.: -ni-at] – V. linia.

liniatura
LINIATÚRĂ, liniaturi, s.f. Ansamblul liniilor orizontale sau verticale imprimate pe o foaie, un caiet, un registru etc. [Pr: -ni-a-] – Din germ. Lineatur.

linie
LÍNIE, linii, s.f. 1. Trăsătură simplă și continuă (de forma unui fir) făcută pe o suprafață cu tocul, cu creta, cu creionul etc. ♦ (Mat.) Traiectorie descrisă de un punct material într-o mișcare continuă sau de intersecția a două suprafețe. 2. Trăsătură reală sau imaginară care indică o limită, o direcție sau leagă (pe o hartă, pe un plan etc.) diferite puncte în spațiu. ♢ Linie de plutire = nivelul apei pe suprafața exterioară a unei nave în timpul plutirii. ♢ Loc. prep. La (sau în) linia... = în dreptul..., la nivelul... 3. (Fam.) Fiecare dintre subdiviziunile gradelor marcate pe un termometru; liniuță. 4. Riglă. 5. Unitate de măsură de lungime folosită în țările românești, egală cu a zecea parte dintr-un deget. 6. (În loc.) În linie = în șir drept, în rând, în aliniere. 7. (Livr.) Rând de cuvinte într-o pagină scrisă. 8. Succesiune, serie a strămoșilor sau a descendenților; filiație. 9. Sistem (sau parte a unui sistem) de fortificații, de adăposturi și de baraje militare destinate să întărească apărarea unui teritoriu, a unui punct strategic etc. ♢ Linie de bătaie (sau de luptă) = desfășurare sistematică a unor forțe militare în vederea luptei; întindere a frontului ocupat de trupele care luptă. Linie de apărare = întărire alcătuită din fortificații și trupe. 10. (Adesea urmat de determinări care arată felul) Ansamblu al instalațiilor și al rețelei de șine pe care circulă trenurile, tramvaiele sau metrourile; porțiune delimitată dintr-o asemenea rețea. 11. Itinerar, traseu (al unui serviciu de transport). ♦ Direcție, sens. 12. Ansamblu de fire, de cabluri etc. care fac legătura între două sau mai multe puncte. ♢ Linie electrică = ansamblul conductelor, dispozitivelor și construcțiilor care asigură transmiterea la distanță a energiei electrice. Linie telefonică (sau de telefon) = ansamblu de conducte care fac legătura între mai multe posturi telefonice sau între posturi și centralele telefonice. Linie telegrafică = totalitatea conductelor și instalațiilor dintre un emițător și un receptor telegrafic. Linie de întârziere = dispozitiv folosit pentru întârzierea semnalelor electrice. ♦ Linie tehnologică = a) organizare a procesului de fabricație, în care operațiile sunt efectuate la locuri de muncă dispuse în ordinea succesiunii operațiilor de fabricare; b) ansamblu de mașini de lucru, instalații și mijloace de transport dintr-o fabrică sau uzină, dispuse în ordinea succesiunii operațiilor prevăzute de procesul tehnologic. Linie automată = complex de mașini-unelte sau agregate care execută în mod automat operațiile de prelucrare a unor piese, organe de mașini, produse etc. și care asigură transportul acestora de la o mașină la alta fără intervenția muncitorului. 13. (Mai ales la pl.) Trăsătură caracteristică ce dă forma, aspectul, caracterul unui obiect, al unui tot, în special al unei figuri; contur, profil. ♦ Fig. Trăsătură fundamentală, punct esențial (ale unei probleme). ♢ Loc. adv. În linii generale (sau mari) = în ansamblu, fără a intra în detalii. 14. Fig. Orientare principală, direcție a unui curent, a unei opinii etc. 15. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Fel, chip, mod; criteriu. Linie de conduită. – Din lat. linea, it. linea, germ. Linie, fr. ligne.

liniere
LINIÉRE, linieri, s.f. Acțiunea de a linia și rezultatul ei. [Pr.: -ni-e-] – V. linia.

liniment
LINIMÉNT, linimente, s.n. Preparat farmaceutic lichid sau semisolid, cu aspect limpede sau lăptos, folosit pentru fricțiuni sau aplicații locale. – Din fr. liniment.

linioara
LINIOÁRĂ, linioare, s.f. 1. Diminutiv al lui linie; liniuță. 2. Liniuță de unire; cratimă. 3. Fiecare dintre fragmentele unui metru pliabil. [Pr.: -ni-oa-] – Linie + suf. -ioară.

liniometru
LINIOMÉTRU, liniometre, s.n. (Tipogr.) Riglă de metal, gradată după sistemul corpurilor tipografice, care servește pentru măsurarea liniilor (7). [Pr.: -ni-o-] – După fr. lignomètre.

linisor
LINIȘÓR, -OÁRĂ, linișori, -oare, adj. (Pop.) Diminutiv al lui lin^3. – Lin^3 + suf. -ișor.

liniste
LÍNIȘTE s.f. 1. Lipsă de zgomot; tăcere; calm, acalmie. 2. Stare (sufletească) lipsită de zbucium, de frământări; tihnă, pace, seninătate. ♢ Loc. adv. În liniște = liniștit, netulburat. – Lin + suf. -iște.

linisti
LINIȘTÍ, liniștesc, vb. IV. Refl. și tranz. 1. A înceta sau a face să înceteze zgomotele; a înceta sau a face să înceteze o acțiune, un proces (intens); a (se) calma, a (se) potoli. 2. A deveni sau a determina să fie lipsit de griji, de frământări. – Din liniște.

linistire
LINIȘTÍRE, liniștiri, s.f. Acțiunea de a (se) liniști și rezultatul ei; liniște. – V. liniști.

linistit
LINIȘTÍT, -Ă, liniștiți, -te, adj. 1. Lipsit de zgomot, de intensitate, de agitație. 2. Lipsit de griji, de frământări; calm, stăpânit; flegmatic, imperturbabil, placid. – V. liniști.

linistitor
LINIȘTITÓR, -OÁRE, liniștitori, -oare, adj. Care liniștește, care calmează. – Liniști + suf. -tor.

liniuta
LINIÚȚĂ, liniuțe, s.f. Linioară. ♢ Liniuță de unire = a) semn ortografic care servește pentru a marca rostirea împreună a două sau a mai multor cuvinte sau pentru a despărți cuvintele în silabe; b) semn de punctuație folosit pentru a uni două sau mai multe cuvinte legate între ele printr-un strâns raport lexical, morfologic sau sintactic; linioară, cratimă. ♦ (Fam.) Fiecare dintre subdiviziunile gradelor marcate pe un termometru. [Pr.: -ni-u-] – Linie + suf. -uță.

lino
LINÓ s.n. v. linou.

linograf
LINOGRÁF, linografe, s.n. Mașină tipografică de cules și de turnat rânduri, asemănătoare cu linotipul. – Din fr. linographe.

linogravura
LINOGRAVÚRĂ, linogravuri, s.f. Tehnică a gravurii în care imaginea este obținută prin imprimarea unei plăci de linoleum; (concr.) imagine obținută prin acest procedeu. – Din fr. linogravure.

linoleat
LINOLEÁT, linoleați, s.m. (Chim.) Nume dat sărurilor de plumb, de mangan etc., folosite în prepararea uleiurilor sicative. [Pr.: -le-at] – Din engl. linoléate.

linoleum
LINOLÉUM, linoleumuri, s.n. Țesătură textilă pe care s-a aplicat un amestec de substanțe grase, plastifianți, coloranți etc. și care se întrebuințează în industrie ca izolant, în gospodărie pentru acoperit mese, dușumele etc. [Pr.: -le-um] – Din fr. linoléum.

linon
LINÓN s.n. v. linou.

linotip
LINOTÍP, linotipuri, s.n. Mașină tipografică care (prin apăsarea unor clape) culege și toarnă literele în rânduri întregi. – Din fr. linotype.

linotipie
LINOTIPÍE, linotipii, s.f. 1. Culegere tipografică cu ajutorul linotipului; meseria de linotipist. 2. Atelier (sau secție tipografică) unde se lucrează cu linotipul. – Din fr. linotypie.

linotipist
LINOTIPÍST, -Ă, linotipiști, -ste, s.m. și f. Muncitor tipograf care lucrează la linotip. – Din fr. linotypiste.

linou
LINÓU, linouri, s.n. Olandă subțire pentru batiste, bluze, lenjerie de damă etc. [Var.: linó, linón s.n.] – Din fr. linon.

lins
LINS, -Ă, linși, -se, adj. 1. (Despre păr) Bine netezit, întins^2, neondulat. 2. (Fam.; despre oale sau farfurii) Din care s-a mâncat tot, în care n-a mai rămas nici o urmă de mâncare. – V. linge.

linsa
LINȘÁ, linșez, vb. I. Tranz. A ucide pe cineva prin linșaj. – Din fr. lyncher.

linsaj
LINȘÁJ, linșaje, s.n. Ucidere fără judecată a cuiva de către o mulțime agitată, ațâțată; linșare. – Din fr. lynchage.

linsare
LINȘÁRE, linșări, s.f. Acțiunea de a linșa și rezultatul ei; linșaj. – V. linșa.

linte
LÍNTE, (1, 2) s.f., (3) linți, s.m. pl. 1. S.f. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu flori albe-albăstrui și fructul o păstaie cu semințe plate, comestibile (Lens culinaris); p. restr. fructul și sămânța acestei plante. ♢ Expr. Până la un bob de linte = absolut tot. Pentru un blid de linte, se spune despre cineva care a comis un act josnic (de trădare), chiar și pentru un profit material neînsemnat. 2. S.f. (Med. vet.; pop.) Cisticercoză. 3. S.m. pl. (Zool.; pop.) Cisticerci. – Lat. lens, -ntis.

linters
LÍNTERS s.n. Puf dens care rămâne pe semințele de bumbac după egrenare, folosit la fabricarea vatei, a mătăsii artificiale și a nitrocelulozei. – Din germ. Linters.

lintita
LÍNTIȚĂ, (rar) lintițe, s.f. Nume dat mai multor plante acvatice lipsite de frunze și adesea de rădăcini, cu tulpina lățită, care formează colonii pe suprafața apelor stătătoare sau care curg lin (Lemna). [Pl.: și lintiți] – Linte + suf. -iță.

lintou
LINTÓU, lintouri, s.n. Element de construcție monolit, dispus orizontal deasupra unei deschideri, pentru a prelua greutatea zidăriei de deasupra; buiandrug. – Din fr. linteau.

lintoliu
LINȚÓLIU, lințolii, s.n. (Livr.) Giulgiu. – Din lat. linteolum, it. lenzuolo, fr. linceul.

linx
LINX, lincși, s.m. (Zool.) Râs^2. – Din fr., lat. lynx.

liofil
LIOFÍL, -Ă, liofili, -e, adj. (Despre particulele coloidale) Care are afinitate pentru moleculele mediului de dispersie. [Pr.: li-o-] – Din fr. lyophile.

liofilie
LIOFILÍE s.f. (Chim.) Însușirea și starea substanțelor liofile. [Pr.: li-o-] – Din fr. lyophilie.

liofiliza
LIOFILIZÁ, liofilizez, vb. I. Tranz. A supune evaporării în vid și la temperaturi foarte scăzute o soluție sau o suspensie apoasă conținând un vaccin, plasmă sangvină etc. pentru a le putea păstra timp îndelungat. [Pr.: li-o-] – Din fr. lyophiliser.

liofilizare
LIOFILIZÁRE, liofilizări, s.f. Acțiunea de a liofiliza și rezultatul ei. [Pr.: li-o-] – V. liofiliza.

liofilizator
LIOFILIZATÓR, liofilizatoare, s.n. (Tehn.) Aparat folosit pentru liofilizare. [Pr.: li-o-] – Din fr. lyophilisateur.

liofob
LIOFÓB, -Ă, liofobi, -e, adj. (Despre particule coloidale) Care nu are afinitate pentru moleculele mediului de dispersie. [Pr.: li-o-] – Din fr. lyophobe.

liop
LIOP interj. Cuvânt care imită sunetul produs de un lucru ud care se lipește de ceva sau de un corp care cade pe un loc ud ori alunecos. – Onomatopee.

liopciofleandura
LIOPCIOFLEÁNDURĂ, liopciofleandure, s.f. (Rar; depr.) Lacheu. – Et. nec.

liota
LÍOTĂ, liote, s.f. (Pop. și fam.) Grămadă, mulțime (de ființe), gloată. – Din bg., scr. lihota.

lip
LIP^1 s.n. (Reg.) Strat (gros) de murdărie care se formează pe piele sau pe îmbrăcăminte; jeg. – Din ucr. lep.

LIP^2 interj, v. lipa.

lipa
LÍPA interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită zgomotul produs de o lovitură dată cu palma sau de picioarele cuiva care umblă desculț sau în papuci. [Var.: lip interj.] – Onomatopee.

lipan
LIPÁN^1, lipani, s.m. Pește asemănător cu păstrăvul, cu corpul argintiu și alungit, cu capul mic, care trăiește în zona inferioară a apelor de munte (Thymallus thymallus). – Cf. scr. lipan, lipen.

LIPÁN^2, lipani, s.m. (Bot.) Brusture. – Din bg. lepjan.

lipaza
LIPÁZĂ, lipaze, s.f. (Biol.) Enzimă din sucurile digestive care hidratează grăsimile, descompunându-le în glicerină și în acizi grași. – Din fr. lipase.

lipai
LIPĂÍ, lípăi, vb. IV. Intranz. 1. A face un zgomot caracteristic, mergând desculț sau în papuci ori lovind cu palma; a cepăi. 2. (Despre animale) A bea sau a mânca ceva făcând un zgomot caracteristic cu limba. [Prez. ind. și: lipăiesc. – Var.: lăpăí, lepăí, leopăí vb. IV] – Lipa + suf. -ăi. Cf. bg. l a p a m.

lipait
LIPĂÍT s.n. Faptul de a lipăi. ♦ Zgomot caracteristic produs de cineva care umblă desculț sau în papuci ori de o lovitură dată cu palma; cepăit. ♦ Zgomot caracteristic pe care îl fac (cu limba) unele animale când beau sau când mănâncă ceva. – V. lipăi.

lipcan
LIPCÁN, lipcani, s.m. Curier oficial (turc sau tătar) care făcea legătura între țările românești și Constantinopol sau în interiorul țării; curier, ștafetă (călare) în timp de război. – Din tc. lipkan.

lipca
LÍPCĂ adv. (Reg.; în expr.) A sta (sau a ședea etc.) lipcă (undeva) = a sta undeva neclintit, a nu se mișca (dintr-un loc), stingherind pe cineva. A sta lipcă pe capul cuiva = a stărui mult pe lângă cineva. A se ține lipcă de cineva = a însoți pe cineva peste tot (stingherindu-l cu prezența sa). A umbla lipcă după ceva = a căuta să obțină ceva cu orice preț; a dori ceva foarte mult. – Din ucr. lypkyj „lipicios”.

lipemie
LIPEMÍE, lipemii, s.f. 1. (Biol.) Prezență a lipidelor în sânge; cantitate de lipide prezentă în sânge. 2. (Med.) Creștere anormală a numărului lipidelor din sânge. – Din fr. lipémie.

lipi
LIPÍ, lipesc, vb. IV. 1. Tranz. 1. A împreuna, a uni, a îmbina, a asambla între ele două sau mai multe obiecte (sau părți de obiecte) cu ajutorul unei materii cleioase sau printr-un procedeu tehnic, realizând un tot nedemontabil. ♦ Spec. A închide un plic, umezindu-i marginea cleioasă și suprapunând-o peste cealaltă margine. ♦ Refl. (Despre ochi, pleoape) A nu se putea deschide din cauza unor secreții patologice; fig. a se închide fără voie de somn. 2. Refl. Fig. (Despre privire) A se fixa, a se pironi. 3. Refl. (Despre materii) A fi lipicios, cleios, a se prinde de ceva; a adera. 4. Refl. (Despre alimente, medicamente etc.) A produce un efect favorabil; a prii. ♢ Expr. A se lipi învățătura (de cineva) = a asimila ușor învățătura, a putea învăța ușor. 5. Tranz. și refl. A (se) apropia strâns, a (se) alătura, a (se) atinge de cineva sau de ceva. ♢ Expr. (Tranz.) A lipi cuiva o palmă = a trage, a cârpi cuiva o palmă. ♦ Refl. Fig. A se apropia sufletește (de cineva sau de ceva), a intra în relații strânse (cu cineva). 6. Tranz. A întinde, netezind cu palma udă, un strat de lut pe podeaua sau pe pereții caselor, pe cuptor etc. spre a astupa crăpăturile, a nivela etc. – Din sl. lĕpiti.

lipici
LIPÍCI, (1, 3) lipiciuri, s.n. (2) lipici, s.m. 1. S.n. Materie, substanță care servește la lipit (hârtia); clei. 2. S.m. Nume dat mai multor plante erbacee care secretă o substanță lipicioasă. 3. S.n. Fig. (Pop. și fam.) Ceea ce atrage, încântă sau seduce în făptura sau felul de a fi al cuiva; farmec. ♢ Loc. adj. și adv. Cu lipici = încântător, atrăgător, fermecător, seducător. ♢ Loc. vb. A avea lipici = a atrage, a fermeca, a seduce pe cineva (prin înfățișare sau fel de a fi). ♢ Expr. (Rar) A prinde lipici de cineva = a se îndrăgosti de cineva. – Lipi + suf. -ici.

lipicios
LIPICIÓS, -OÁSĂ, lipicioși, -oase, adj. 1. Care se lipește, care se prinde ușor de ceva sau de cineva; cleios, năclăit. 2. (Pop.; despre boli) Molipsitor, contagios. 3. (Despre oameni sau despre chipul, înfățișarea lor) Atrăgător, seducător. – Lipi + suf. -icios.

lipida
LIPÍDĂ, lipide, s.f. (Mai ales la pl.) Substanță organică grasă, insolubilă în apă, componentă a materiei vii. – Din fr. lipide.

lipie
LIPÍE, lipii, s.f. Pâine rotundă și plată, puțin crescută, cu coajă multă și miez puțin. – Cf. scr. l e p i n j a.

lipire
LIPÍRE, lipiri, s.f. Faptul de a (se) lipi; lipit^1. – V. lipi.

lipit
LIPÍT^1 s.n. Lipire. – V. lipi.

LIPÍT^2, -Ă, lipiți, -te, adj. 1. Prins, unit, împreunat, îmbinat cu ajutorul unei materii cleioase sau printr-un procedeu tehnic. ♦ (Despre pleoape sau despre ochi) Care nu se poate deschide din cauza unor secreții patologice; fig. care se închide fără voie din cauza somnului. 2. (Și adv.) Foarte apropiat, alăturat strâns de cineva sau de ceva. ♢ Expr. A fi lipit de foame sau a avea coastele lipite = a fi foarte flămând. Sărac (sau calic) lipit(-pământului) = foarte sărac. – V. lipi.

lipitor
LIPITÓR, -OÁRE, lipitori, -oare s. 1. S.f. Specie de vierme anelid din apele dulci, cu corpul alungit, prevăzut la cele două capete cu câte o ventuză, care se hrănește cu sângele animalelor de al căror corp se lipește (Hirudo medicinalis). ♦ Fig. Exploatator; parazit. 2. S.f. Pasăre călătoare arboricolă, nocturnă, de culoare brună-cenușie, cu pete brune sau roșietice, care se hrănește cu insecte; mulge-capre (Caprimulgus europaeus). 3. S.m. și f. Persoană care are meseria de a lipi. – Lipi + suf. -tor.

lipitura
LIPITÚRĂ, lipituri, s.f. 1. Unire, îmbinare, asamblare a două lucruri cu ajutorul unei materii cleioase sau printr-un procedeu tehnic. ♦ (Concr.) Locul unde s-a făcut o lipire. 2. Pământ, lut frământat cu apă care servește la lipitul podelei, pereților etc. caselor. – Lipi + suf. -tură.

lipitan
LIPIȚÁN, lipițani, s.m. Rasă de cai, folosită îndeosebi la călărie și la tracțiune ușoară. – Din germ. Lipitzaner.

lipoblast
LIPOBLÁST, lipoblaste, s.n. (Biol.) Celulă adipoasă. – Din engl. lipoblast.

lipocrom
LIPOCRÓM, lipocromi, s.m. (Biol.) Pigment de culoare galbenă care se găsește în țesutul adipos. – Din fr. lipochrome.

lipodistrofie
LIPODISTROFÍE, lipodistrofii, s.f. (Med.) Distrofie a țesutului adipos. – Din fr. lipodystrophie.

lipofibrom
LIPOFIBRÓM, lipofibroame, s.n. (Med.) Tumoare mixtă, formată din țesut adipos și țesut fibros. – Din fr. lipofibrome.

lipoida
LIPOÍDĂ, lipoide, s.f. Substanță organică grasă asemănătoare cu lipidele. – Din fr. lipoïde.

lipoliza
LIPOLÍZĂ, lipolize, s.f. (Biol.) Descompunere a grăsimilor în acizi grași și glicerină în procesul digestiei. – Din fr. lipolyse.

lipom
LIPÓM, lipomuri, s.n. Tumoare benignă formată din țesut adipos. – Din fr. lipome.

lipomatoza
LIPOMATÓZĂ, lipomatoze, s.f. Depunere anormală de grăsime în diferite regiuni ale corpului. – Din fr. lipomatose.

liposarcom
LIPOSARCÓM, liposarcomuri, s.n. Tumoare malignă formată în țesuturile grase. – Din fr. liposarcome.

liposcleroza
LIPOSCLERÓZĂ, liposcleroze, s.f. (Med.) Scleroză a unui țesut adipos. – Din fr. liposclérose.

liposolubil
LIPOSOLÚBIL, -Ă, liposolubili, -e, adj. (Despre substanțe) Care este solubil în grăsimi sau în uleiuri. – Din fr. liposoluble.

lipotimie
LIPOTIMÍE, lipotimii, s.f. (Med.) Leșin. – Din fr. lipothymie.

lipotrop
LIPOTRÓP, -Ă, lipotropi, -e, adj. (Biol.; despre substanțe) Care se fixează pe grăsimi și facilitează metabolismul; care previne acumularea de grăsimi. – Din fr. lipotrope.

lipovean
LIPOVEÁN, -Ă, lipoveni, -e, s.m. și f. Persoană care face parte dintr-o populație de origine rusă stabilită în regiunea Deltei Dunării și care se ocupă mai ales cu pescuitul. – Din rus. lipovanin (dial. lipovan).

lipoveanca
LIPOVEÁNCĂ, lipovence, s.f. Lipoveană. – Lipovean + suf. -că.

lipovenesc
LIPOVENÉSC, -EÁSCĂ, lipovenești, adj. Care aparține lipovenilor, privitor la lipoveni. – Lipovean + suf. -esc.

lipoveneste
LIPOVENÉȘTE adv. În felul lipovenilor. – Lipovean + suf. -ește.

lipovenime
LIPOVENÍME s.f. (Rar) Mulțime de lipoveni; totalitatea lipovenilor. – Lipovean + suf. -ime.

lipsa
LÍPSĂ, lipsuri, s.f. 1. Faptul de a nu se afla într-un loc (unde ar fi trebuit să fie în mod obișnuit); absență. ♢ Loc. adv. (Jur.) În lipsă = în contumacie. ♢ Loc. prep. În (sau din) lipsă de... = nefiind, neavând ceva, din pricină că lipsește. În lipsa (cuiva sau a ceva) = cât timp (sau în timp ce) cineva sau ceva lipsește. ♢ Expr. Mai bine lipsă = mai bine deloc, mai bine renunț. A duce lipsă (de ceva) = a nu avea ceva (în cantitate suficientă). ♦ (Adjectival) Care lipsește, absent. Lipsă la apel. 2. Lucru care lipsește dintr-un ansamblu. 3. Faptul de a avea lacune, scăderi, deficiențe, defecte; lacună, scădere, deficiență, defect al cuiva sau a ceva. 4. Faptul de a-i lipsi cuiva cele necesare; nevoie, sărăcie. 5. (Înv. și reg.) Necesitate, trebuință. ♢ Loc. adj. De lipsă = necesar, indispensabil. Am înșirat toate cele ce-mi sunt de lipsă. [Pl. și: (înv.) lipse] – Din lipsi (derivat regresiv).

lipscan
LIPSCÁN, lipscani, s.m. Negustor care vindea pe piețele românești mărfuri aduse de la Lipsca. – Lipsca (n. pr. = Leipzig) + suf. -an.

lipscanie
LIPSCĂNÍE, lipscănii, s.f. 1. Prăvălie de lipscan. 2. Marfă vândută de lipscani. – Lipscan + suf. -ie.

lipsi
LIPSÍ, lipsesc, vb. IV. 1. Intranz. A nu (mai) fi, a nu (mai) exista, a nu se (mai) găsi (acolo unde în mod normal trebuia să se afle). ♦ (Construit cu dativul) A nu avea ceva. Ce-ți lipsește? 2. Intranz. (Despre oameni) A nu fi de față, a nu se găsi undeva într-un anumit moment; a absenta. ♦ (Mai ales la imper.) A se da la o parte, a dispărea, a fugi. 3. Intranz. A fi nevoie de ceva, a mai trebui ceva, a nu ajunge, a fi neîndestulător. ♢ Expr. Puțin lipsește (sau a lipsit) (ca) să (sau că)... = cât pe-aici, aproape să... Asta (sau atâta) (îi) mai lipsește, se zice în fața unei perspective neplăcute, adăugată la o neplăcere deja existentă. 4. Intranz. (Mai ales în construcții negative) A se da în lături (de la ceva), a nu îndeplini o obligație, o datorie; a se codi, a ezita. 5. Refl. A se dispensa de ceva; a se priva, a renunța. ♦ Tranz. A lua cuiva ceva de care are nevoie, a-l face să ducă lipsă de ceva; a priva. – Din ngr. lípso (viit. lui lipó).

lipsire
LIPSÍRE, lipsiri, s.f. (Înv.) Faptul de a (se) lipsi. – V. lipsi.

lipsit
LIPSÍT, -Ă, lipsiți, -te, adj. Căruia îi lipsește, care nu are ceva; privat de... ♢ Lipsit (de mijloace) = sărac. – V. lipsi.

lipurie
LIPURÍE, lipurii, s.f. (Med.) Eliminare de lipide prin urină; cantitate de lipide prezentă în urină. – Din fr. lipurie.

lira
LÍRĂ^1, lire, s.f. 1. Instrument muzical rudimentar, format dintr-o cutie de rezonanță, două brațe în formă de coarne și mai multe coarde, folosit, în antichitate, mai ales la acompaniere, când se recitau poeme. ♦ Fig. Simbol al talentului poetic, al inspirației poetice, al creației poetice, al poeziei (lirice). 2. (Art.) Numele unei constelații din emisfera boreală; Ciobanul-cu-Oile, Oierul. 3. (În sintagma) Liră de dilatație = dispozitiv în formă de liră^1 (1) sau de buclă, care permite dilatarea unei conducte pentru fluide fierbinți. – Din fr. lyre, lat. lyra.

LÍRĂ^2, lire, s.f. Numele mai multor unități monetare principale întrebuințate în diferite țări și epoci. ♢ Liră sterlină = unitate bănească principală în Marea Britanie. – Din it. lira.

liric
LÍRIC, -Ă, lirici, -ce, adj. 1. (Mai ales despre poezii) Care exprimă direct stări afective personale, sentimente intime. ♦ (Substantivat, f.) Poezia lirică (1), genul poetic liric. ♦ (Substantivat, f.) Totalitatea operelor lirice (1) ale unui poet, ale unui popor, ale unei epoci etc. 2. Care aparține poeziei (sau literaturii) lirice (1), care este caracteristic poeziei lirice, privitor la poezia lirică. ♦ (Despre scriitori; adesea substantivat) Care scrie poezii lirice (1) sau literatură lirică. ♦ Fig. Sentimental, emotiv, sensibil; plin de entuziasm, exaltat. 3. Care aparține muzicii de operă, referitor la muzica de operă. ♦ (Despre voce) Care se caracterizează prin sonoritate dulce, lipsită de încordare, prin mobilitate; (despre cântăreți) care are o astfel de voce. – Din fr. lyrique.

liriciza
LIRICIZÁ, liricizez, vb. I. Tranz. (Livr.) A reflecta în mod excesiv liric un obiect, un fapt, un sentiment. – Din liric.

liricizare
LIRICIZÁRE, liricizări, s.f. Faptul de a liriciza. – V. liriciza.

liricizat
LIRICIZÁT, -Ă, liricizați, -te, adj. Care este plin de lirism. – V. liriciza.

lirism
LIRÍSM s.n. Conținutul liric (1) al unei opere; inspirație, atitudine lirică; mod exaltat de a simți sau de a exprima sentimentele. – Din fr. lyrisme.

lisa
LISÁ, lisez, vb. I. Tranz. A spăla și a netezi lâna pieptănată. – Din fr. lisser.

lisare
LISÁRE, lisări, s.f. Acțiunea de a lisa. – V. lisa.

lisa
LÍSĂ, lise, s.f. 1. Bară orizontală de lemn, de beton sau de oțel fixată între stâlpii unei balustrade. 2. Bară metalică sau de lemn fixată perpendicular pe cadrele fuzelajului sau pe nervurile aripii unui avion. – Din fr. lisse.

liseza
LISÉZĂ, liseze, s.f. Mașină pentru spălat și netezit lâna după laminare. – Din fr. lisseuse.

lista
LÍSTĂ, liste, s.f. Foaie, document, act (scris de mână sau tipărit) care conține o enumerare de persoane, ființe, obiecte, date etc.; înșirare, într-o anumită ordine, a unor nume de persoane sau de obiecte, a unor date etc. ♢ Listă de bucate sau (rar) de mâncare = foaie pe care sunt înscrise mâncărurile și băuturile care se servesc într-un local de consum. ♦ Listă civilă = sumă pe care o poate cheltui anual din fondurile statului o familie monarhică sau șeful statului pentru nevoile personale. ♦ Fig. Enumerare orală. – Din fr. liste.

liseta
LÍȘEȚĂ s.f. v. lișiță.

lisita
LÍȘIȚĂ, lișițe, s.f. Pasăre călătoare de baltă, cu pene negre și cu o pată albă între ochi, având carnea comestibilă (Fulica atra). [Var.: (reg.) líșeță s.f.] – Cf. bg. l i s k a, ucr. l y s u c h a.

listai
LÍȘTAI adv. (Reg.) Întocmai, aidoma, exact. – Et. nec.

litanie
LITÁNIE, litanii, s.f. 1. Rugăciune lungă (rostită alternativ de preot și de credincioși). 2. Fig. Expunere, înșirare lungă, monotonă, plictisitoare. – Din sl. litanija.

litarga
LITÁRGĂ s.f. Oxid de plumb cristalizat, obținut prin trecerea unui curent de aer peste plumb topit, întrebuințat în vopsitorie, industria petrolului etc. – Din fr. litharge.

litera
LITERÁ, literez, vb. I. Tranz. A pronunța cuvinte (străine) prin litera inițială a unor cuvinte obișnuite, de obicei nume proprii. – Din literă.

literal
LITERÁL, -Ă, literali, -e, adj. 1. Care se face, se reproduce etc. cuvânt cu cuvânt, literă cu literă; textual, exact. 2. (Mat.) Care conține mărimi notate cu litere. – Din fr. littéral, lat. litteralis.

literalmente
LITERALMÉNTE adv. (Livr.) În adevăratul înțeles al cuvântului, în sens strict, exact; de tot, cu totul. – Din fr. littéralement.

literar
LITERÁR, -Ă, literari, -e, adj. Care aparține literaturii, care se referă la literatură, care corespunde cerințelor literaturii. ♢ Limbă literară = aspectul cel mai corect al limbii naționale, produs al unei continue prelucrări a limbii din partea scriitorilor, a publiciștilor, a oamenilor de știință etc. și constituind o sinteză a posibilităților de exprimare ale limbii întregului popor la un moment dat. – Din fr. littéraire, lat. litterarius.

literare
LITERÁRE, literări, s.f. Acțiunea de a litera. – V. litera.

literariza
LITERARIZÁ, literarizez, vb. I. Tranz. A da aspect literar unui cuvânt, unui text, unei construcții etc.; a literaturiza. – Literar + suf. -iza.

literarizare
LITERARIZÁRE, literarizări, s.f. Faptul de a literariza; literaturizare. – V. literariza.

literarizat
LITERARIZÁT, -Ă, literarizați, -te, adj. (Despre cuvinte, construcții, texte etc.) Căruia i s-a dat o înfățișare literară. – V. literariza.

literat
LITERÁT, -Ă, literați, -te, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu literatura; scriitor, literator. – Din lat. litteratus.

literator
LITERATÓR, -OÁRE, literatori, -oare, s.m. și f. (Înv.) Literat. – Din fr. littérateur, lat. litterator, -oris.

literatura
LITERATÚRĂ, literaturi, s.f. 1. Artă sau creație artistică al cărei mijloc de exprimare este limba; beletristică. ♢ Literatura populară = literatură (1) anonimă, care, transmisă pe cale orală, devine, dintr-o operă individuală la origine, o creație colectivă. Literatură cultă = literatură (1) care aparține unor autori individuali cunoscuți ca atare și transmisă prin scris. ♢ Expr. (Peior.) A face literatură = a ocoli esențialul unei probleme prin artificii de exprimare. 2. Totalitatea operelor beletristice ale unei epoci, ale unei țări, ale unui grup social etc. 3. Totalitatea operelor scrise care se referă la un anumit domeniu (al cunoașterii) Literatură muzicală. 4. Totalitatea lucrărilor cu privire la o anumită problemă, la un anumit subiect; bibliografie. – Din fr. littérature, lat. litteratura.

literaturiza
LITERATURIZÁ, literaturizez, vb. I. Tranz. A literariza. – Literatură + suf. -iza.

literaturizare
LITERATURIZÁRE, literaturizări, s.f. Literarizare. – V. literaturiza.

litera
LÍTERĂ, litere, s.f. 1. Semn grafic din alfabetul unei limbi, corespunzând în general unui fonem; slovă. ♢ Literă mare = majusculă. Literă mică = minusculă. ♦ Caracter tipografic în forma unui mic bloc paralepipedic, reprezentând în relief o literă (1), o cifră etc. 2. Fig. Înțelesul strict, textual al unui fragment, al unui paragraf, al unui articol (de lege) etc. ♢ Expr. Literă cu literă = până în cele mai mici amănunte; întocmai, aidoma. Litera legii (sau a cărții) = exact cum scrie într-o lege (sau într-o carte); p. ext. mecanic, rigid. A rămâne (sau a deveni etc.) literă moartă = (despre un tratat, o lege etc.) a nu se mai aplica, a nu mai fi luat în seamă, a nu mai avea valoare. 3. (La pl.) Studiul literaturii. ♢ Om de litere = scriitor. 4. (La pl.) Științele umanistice. – Din lat. littera.

litiaza
LITIÁZĂ, litiaze, s.f. Boală caracterizată prin formarea patologică de nisip sau de calculi în anumite organe sau în canalele excretoare; calculoză. Litiază biliară. Litiază renală. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. lithiase.

litiazic
LITIÁZIC, -Ă, litiazici, -ce, adj., s.m. și f. (Med.) (Bolnav) de litiază. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. lithiasique.

litie
LÍTIE, litii, s.f. 1. Slujbă religioasă ortodoxă pentru obținerea unor roade bogate și pentru binecuvântarea celor aduse ca jertfă de credincioși. 2. Pâine care se sfințește cu prilejul litiei (1). – Din sl. litija.

litiera
LITIÉRĂ, litiere, s.f. (Livr.) Lectică. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. litière.

litiganta
LITIGÁNTĂ, litigante, adj. (În sintagma) Parte litigantă = fiecare dintre părțile care se află în litigiu, în fața unui organ de jurisdicție. – Din fr. litigant.

litigios
LITIGIÓS, -OÁSĂ, litigioși, -oase, adj. Care provoacă un litigiu, care este sau poate fi obiectul unui litigiu ori este supus unor discuții în contradictoriu. [Pr.: -gi-os] – Din fr. litigieux, lat. litigiosus.

litigiu
LITÍGIU, litigii, s.n. Conflict între persoane, instituții, state etc. care poate forma obiectul unui proces, unui arbitraj etc. – Din fr. litige, lat. litigium.

litispendenta
LITISPENDÉNȚĂ, litispendențe, s.f. (Jur.) Situație în care același litigiu a fost supus spre soluționare în fața a două organe de jurisdicție de același grad. – Din fr. litispendance.

litiu
LÍTIU s.n. Element chimic din familia metalelor alcaline, de culoare argintie, moale și foarte ușor, existent în natură numai sub formă de săruri și utilizat în medicină, fotografie, electrotehnică etc. – Din fr. lithium.

litoceras
LITOCÉRAS s.n. (Zool.) Gen de amoniți fosili caracterizat prin cochilie larg răsucită și cu deschidere circulară. – Din fr. lithocéras.

litocromie
LITOCROMÍE, litocromii, s.f. Procedeu tipografic de reproducere a picturii în culori. – Din fr. lithochromie.

litofag
LITOFÁG, -Ă, litofagi, -ge, adj. (Zool.; despre unele animale) Care se hrănește cu nisip sau pietriș. – Din fr. lithophage.

litofit
LITOFÍT, -Ă, litofiți, -te, adj. (Bot.; despre plante) Care crește pe stânci, roci sau bolovănișuri. – Din fr. lithophyte.

litogeneza
LITOGENÉZĂ s.f. Ansamblu de procese care au dus la formarea rocilor sedimentare. – Din fr. lithogenèse.

litograf
LITOGRÁF, -Ă, litografi, -e, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu litografia. – Din fr. lithographe.

litografia
LITOGRAFIÁ, litografiez, vb. I. Tranz. A multiplica prin litografie. [Pr.: -fi-a] – Din fr. lithographier.

litografiat
LITOGRAFIÁT, -Ă, litografiați, -te, adj. Imprimat, multiplicat prin litografie. [Pr.: -fi-at] – V. litografia.

litografic
LITOGRÁFIC, -Ă, litografici, -ce, adj. Care se întrebuințează în litografie, care ține de litografie, privitor la litografie. – Din fr. lithographique.

litografie
LITOGRAFÍE, litografii, s.f. 1. Metodă de reproducere și de multiplicare pe hârtie a textelor, desenelor, figurilor etc., prin utilizarea de negative imprimate sau desenate pe o piatră specială, calcaroasă. 2. Atelier, secție sau întreprindere unde se multiplică prin litografie. 3. Desen sau tablou multiplicat prin litografie. – Din fr. lithographie.

litografiere
LITOGRAFIÉRE s.f. Acțiunea de a litografia. [Pr.: -fi-e-] – V. litografia.

litologic
LITOLÓGIC, -Ă, litologici, -ce, adj. Referitor la litologie. – Din fr. lithologique.

litologie
LITOLOGÍE s.f. 1. Ramură a geologiei care se ocupă cu studiul rocilor sedimentare. 2. Compoziția unei roci sedimentare. – Din fr. lithologie.

litometeor
LITOMETEÓR, litometeori, s.m. (Met.) Particulă de rocă în suspensie sau transportată de vânt, aflată în compoziția atmosferei. [Pr.: -te-or] – Din engl. littometeor.

litopon
LITOPÓN s.n. Pigment alb mineral, compus din sulfat de bariu și sulfură de zinc, folosit în pictură, în cosmetică etc. – Din fr. lithopone.

litoral
LITORÁL, -Ă, (1) litoraluri, s.n., (2) litorali, -e, adj. 1. S.n. Porțiune de teren situată de-a lungul țărmului oceanului, mării sau al unui lac, pe care de obicei o udă apele. 2. Adj. Care se află pe litoral (1), care formează litoralul, privitor la litoral; care se află (în apă) aproape de țărm. – Din fr. littoral, lat. litoralis.

litosfera
LITOSFÉRĂ s.f. Învelișul exterior solid al globului pământesc. – Din fr. lithosphère.

litota
LITÓTĂ, litote, s.f. Figură de stil care constă în a spune cât mai puțin și a face să se înțeleagă cât mai mult. – Din fr. litote.

litotipografie
LITOTIPOGRAFÍE s.f. Reproducere litografică a unei planșe imprimate cu caractere tipografice obișnuite. – Din fr. lithotypographie.

litotomie
LITOTOMÍE, litotomii, s.f. (Med.) Operație chirurgicală pentru extragerea calculilor din organul care îi conține. – Din fr. lithotomie, engl. lithotomy.

litotritie
LITOTRITÍE, litotritii, s.f. (Med.) Operație de spargere și extragere a calculilor vezicali, pe cale endoscopică. – Din fr. lithotritie.

litotritor
LITOTRITÓR, litotritoare, s.n. (Med.) Instrument care servește la efectuarea litotritiei. – Din fr. lithotriteur.

litraj
LITRÁJ, litraje, s.n. Capacitate a unui recipient măsurată în litri. ♦ Capacitate cilindrică a unui motor. Automobil de mic litraj. – Din fr. litrage.

litra
LÍTRĂ, litre, s.f. 1. (Pop.) Măsură de capacitate sau de greutate egală cu un sfert de litru sau de kilogram. ♦ Vas care are această capacitate; conținutul acestui vas. 2. Măsură de capacitate sau de greutate folosită în trecut, egală cu circa o treime de litru sau de kilogram. ♦ Vas care avea această capacitate; conținutul acestui vas. – Din ngr. lítra.

litru
LÍTRU, litri, s.m. 1. Unitate de măsură pentru capacități, egală cu volumul ocupat de un kilogram de apă pură la temperatura de plus patru grade Celsius și la presiunea de o atmosferă. 2. Vas care are această capacitate. 3. Cantitate de lichid egală cu un litru (1). – Din fr. litre.

lituanian
LITUANIÁN, -Ă, lituanieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Lituaniei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Lituaniei sau populației ei, privitor la Lituania sau la populația ei. – Din fr. lituanien.

liturghie
LITURGHÍE, liturghii, s.f. Principala slujbă bisericească creștină (oficiată în zilele de sărbătoare). ♢ Expr. A da (o) liturghie = a plăti preotului o sumă de bani spre a pomeni numele persoanelor (în viață sau decedate) din familie cu prilejul oficierii liturghiei. [Var.: leturghíe s.f.] – Din sl. liturgija.

liturghier
LITURGHIÉR, liturghiere, s.n. Carte cuprinzând rânduiala slujbei liturghiei. [Pr.: -ghi-er] – Liturghie + suf. -ar.

liturgic
LITÚRGIC, -Ă, liturgici, -ce, adj. s.f. 1. Adj. Care aparține liturghiei, privitor la liturghie. 2. S.f. Ramură a teologiei care studiază istoria, formele și interpretarea cultului divin. – Din fr. liturgique.

lita
LÍȚĂ^1, lițe, s.f. Fascicul de fire subțiri de metal, răsucite sau nerăsucite, folosit drept conductor electric. – Din germ. Litze.

LÍȚĂ^2 s.f. v. leliță.

litcaie
LIȚCÁIE s.f. v. lăscaie.

liulea
LIULEÁ s.f. v. lulea.

liur
LIÚR s.n. (Reg.) Vin slab (amestecat cu apă); poșircă. – Din ucr. ljura.

livada
LIVÁDĂ, livezi, s.f. 1. Suprafața de teren plantată cu pomi fructiferi. 2. Întindere de pământ pe care se lasă să crească iarba pentru cosit sau pentru pășunat. [Var.: (reg.) livéde s.f.] – Din bg. livada, ucr. levada.

livan
LIVÁN, livani, s.m. Arbore exotic cu frunze alterne, cu flori alburii și cu fructe drupe, din a cărui scoarță se extrage tămâia (Boswellia serrata, carteri etc.). – Din sl. livan.

livantica
LIVĂNȚÍCĂ s.f. v. levănțică.

livede
LIVÉDE s.f. v. livadă.

livid
LIVÍD, -Ă, livizi, -de, adj. (Despre fața omului) Vânăt, învinețit (de emoție, de frig, de oboseală). ♦ Fig. (Despre lumină) Slab, palid. – Din fr. livide, lat. lividus.

lividitate
LIVIDITÁTE s.f. Culoare vânătă a feței; paloare extremă. – Din fr. lividité.

livra
LIVRÁ, livrez, vb. I. Tranz. A furniza, a preda mărfuri, a presta servicii etc. – Din fr. livrer.

livrabil
LIVRÁBIL, -Ă, livrabili, -e, adj. Care se poate livra, furniza. – Din fr. livrable.

livrare
LIVRÁRE, livrări, s.f. Acțiunea de a livra și rezultatul ei; predare, furnizare. – V. livra.

livra
LÍVRĂ, livre, s.f. 1. Unitate de măsură pentru greutăți, de aproximativ 0,500 kg, folosită în special în țările

livrea
LIVREÁ, livrele, s.f. Uniformă (împodobită cu galoane și fireturi) purtată de personalul de serviciu din marile hoteluri, din restaurante sau din unele case particulare. – Din fr. livrée.

livresc
LIVRÉSC, -Ă, livrești, adj. Întemeiat numai pe informația din cărți. ♦ (Despre cuvinte, expresii) Folosit numai în cărți și în limbajul oamenilor culți. – Din fr. livresque.

livret
LIVRÉT, livrete, s.n. 1. (În sintagma) Livret militar = document eliberat persoanelor care au satisfăcut serviciul militar, cuprinzând situația militară și alte date privitoare la titular. 2. (Tehn.; în sintagma) Livret al utilajului = document de evidență care cuprinde date referitoare la un utilaj (denumire, anul fabricației, producătorul, caracteristici tehnice, reparații etc.). – Din fr. livret.

liza
LÍZĂ^1, lize. s.f. Dezintegrare și dizolvare a unor celule sub acțiunea agenților fizici, chimici sau biologici. – Din fr. lyse.

LÍZĂ^2, lize, s.f. Cărucior cu două roți, folosit în fabricile de hârtie și în întreprinderile poligrafice pentru transportul topurilor, baloturilor și sulurilor de hârtie. – Et. nec.

lizeuza
LIZEÚZĂ, lizeuze. s.f. (Franțuzism) Un fel de bolero purtat de femei peste cămașa de noapte. [Pr.: -zö-] – Din fr. liseuse.

lizibil
LIZÍBIL, -Ă, lizibili, -e, adj. Care poate fi citit (cu ușurință); citeț. – Din fr. lisible.

lizibilitate
LIZIBILITÁTE, lizibilități, s.f. Calitate a ceea ce este lizibil. – Din fr. lisibilité.

liziera
LIZIÉRĂ, liziere, s.f. 1. Margine a unei păduri unde se interferează pădurea cu terenul neîmpădurit. 2. Fâșie îngustă de stofă, de mătase etc. aplicată ca garnitură la cusăturile sau la îndoiturile unui obiect de îmbrăcăminte. 3. Margine longitudinală a unei bucăți de țesătură, pe care se imprimă marca fabricii și calitatea țesăturii. [Pr.: -zi-e-] – Din fr. lisière.

lizigen
LIZIGÉN, -Ă, lizigeni, -e, adj. Care provoacă o disociere sau o distrugere a celulelor. – Din fr. lysigène.

lizimetru
LIZIMÉTRU, lizimetre, s.n. Instalație specială cu ajutorul căreia se colectează și se măsoară cantitatea de apă infiltrată într-un anumit volum de sol în vederea studierii capacității de înmagazinare a apei pe diferite tipuri de sol. – Din fr. lysimètre.

lizina
LIZÍNĂ, lizine, s.f. Aminoacid principal cu înalte calități nutritive, conținut în cantități variabile în majoritatea proteinelor vegetale și animale. – Din fr. lysine.

lizol
LIZÓL s.n. Dezinfectant extern, preparat din săpun și crezoli. – Din germ. Lisol.

lizozima
LIZOZÍMĂ, lizozime, s.f. Proteină cristalizabilă prezentă în salivă, în lacrimi și în albușul de ou, cu puternică activitate enzimatică asupra unor germeni patogeni. – Din fr. lysozyme.

loaial
LOAIÁL, -Ă adj. v. loial.

loaialism
LOAIALÍSM s.n. v. loialism.

loaialist
LOAIALÍST, -Ă, s.m. și f. v. loialist.

loaialitate
LOAIALITÁTE s.f. v. loialitate.

loaza
LOÁZĂ, loaze, s.f. (Reg.) 1. Viță de vie. ♦ Ramură verde; vlăstar. 2. Fig. Om ștrengar, șmecher; om de nimic, secătură. – Din sl. loza.

lob
LOB^1, lobi, s.m. 1. Diviziune anatomică și funcțională a unui organ intern, de obicei despărțită de rest prin cute adânci. ♦ Partea inferioară a urechii externe. 2. Diviziune, prelungire, excrescență a unei frunze, a unei petale sau a unei sepale, separată de rest prin crestături adânci. 3. (Arhit.) Element de construcție în formă de arc de cerc, care, combinat cu alte elemente asemănătoare, formează un arc compus. – Din fr. lobe.

LOB^2, loburi, s.n. Lovitură la jocul de tenis, care constă în trimiterea mingii pe deasupra capului adversarului atât de sus, încât acesta nu o mai poate ajunge cu racheta pentru a o trimite înapoi. – Din engl., fr. lob.

loba
LOBÁ, lobez, vb. I.Tranz. A executa un lob^2. – Din fr. lober.

lobar
LOBÁR, -Ă, lobari, -e, adj. Care aparține lobului^1, privitor la lob^1. – Din fr. lobaire.

lobat
LOBÁT, -Ă, lobați, -te, adj. Care are lobi^1; alcătuit din lobi^1. – Din fr. lobé.

lobby
LOBBY s.n. Grup de persoane care influențează, din afară, hotărârile unui parlament; grup de presiune. [Pr.: lóbi] – Cuv. engl.

lobbysm
LOBBYSM s.n. Sistem de influențare a parlamentarilor sau a funcționarilor superiori de stat, de către anumite grupuri de afaceri, prin intermediul unor agenți, în vederea adoptării unor hotărâri favorabile acestor grupuri. [Pr.: lobísm] – Cuv. engl.

lobda
LÓBDĂ s.f. v. lodbă.

lobectomie
LOBECTOMÍE, lobectomii, s.f. (Med.) Ablațiune chirurgicală a unui lob practicată pe un plămân sau pe creier. – Din fr. lobectomie.

lobelie
LOBÉLIE, lobelii, s.f. Plantă exotică din familia campanulaceelor, cu flori frumos colorate, din care se extrage lobelina (Lobelia inflata). – Din lat. Lobelia [inflata], numele științific al lobeliei.

lobelina
LOBELÍNĂ, lobeline, s.f. Alcaloid extras dintr-o plantă, care are o acțiune excitantă asupra respirației și care este utilizat în tratamentul astmei, dispneei etc. – Din fr. lobéline.

lobita
LOBÍTĂ, lobite, s.f. (Med.) Inflamație a unui lob pulmonar. – Din fr. lobite.

loboda
LÓBODĂ, (rar) lobode, s.f. Nume dat mai multor specii de plante erbacee anuale, dintre care una, cu frunzele comestibile, este cultivată (Atriplex hortensis). ♢ Expr. (Pop.) A se plimba (sau a umbla) ca vodă prin lobodă = a umbla fără grijă (dându-și importanță). – Din sl. loboda.

lobont
LÓBONȚ, lobonți, s.m. Nume dat ostașilor care luptau pentru cauza Imperiului Habsburgic în timpul mișcării antihabsburgice din Ungaria și din Transilvania. – Cf. magh. l a b a n c.

lobul
LOBÚL, lobuli, s.m. Subdiviziune anatomică și funcțională a unui lob^1; lob^1 mic. – Din fr. lobule.

lobular
LOBULÁR, -Ă, lobulari, -e, adj. Care are forma unui lobul; care este împărțit în lobuli; care aparține unui lobul. – Din fr. lobulaire.

loc
LOC, locuri, s.n. I. 1. Punct, porțiune determinată în spațiu. ♢ Loc. adv. Din (sau de pe) loc = de acolo de unde este sau se află cineva, stând nemișcat, fără a se deplasa. În (sau pe) loc = a) pe aceeași bucată de pământ, acolo unde se află cineva sau ceva; b) neclintit; c) imediat, într-o clipă. ♢ Expr. Pe loc repaus = comandă militară indicând ieșirea din poziția de nemișcare a soldatului și adoptarea unei poziții mai libere. A-i sta cuiva mintea în loc, se spune când cineva se află în fața unui lucru de neînțeles, pe care nu-l poate cuprinde cu mintea. A sta pe loc = a se opri (din mers). La loc = acolo unde era mai înainte, unde stătea de obicei. ♢ Expr. A-i veni (cuiva) inima (sau sufletul) la loc = a i se potoli (cuiva) emoția, a se liniști; a-i trece spaima. A pune pe cineva la locul lui = a-i da cuiva o lecție de bună-cuviință, a arăta cuiva ce se cuvine și ce nu. (Fam.) La loc comanda (sau mișcarea), se spune pentru a reveni asupra unei dispoziții (sau asupra unei mișcări greșite). La un loc = împreună, laolaltă. Până într-un (sau la un) loc = până la un punct sau până la un moment; într-o măsură oarecare. În (sau peste) tot locul = pretutindeni. Din loc în loc (sau dintr-un loc într-altul) = a) de colo până colo, încoace și încolo; b) din distanță în distanță, ici și colo. Pe unele (sau, rar, une) locuri = ici și colo, pe alocuri. ♢ Expr. A o lua (sau a porni) din loc = a pleca de undeva. A nu-și (mai) afla (sau găsi) locul sau a nu-l (mai) ține (sau încăpea) pe cineva locul = a nu mai avea astâmpăr sau odihnă; a fi nerăbdător, neliniștit. A nu (mai) avea loc de cineva = a) a fi incomodat de cineva; b) a se lega mereu de cineva, a-i pricinui neajunsuri. A sta (sau a se ține, a rămâne, a încremeni) țintuit locului (sau pe loc, în loc) = a sta neclintit, fără să se miște. A sta la un loc = a sta liniștit, a fi cuminte. A muta din loc = a duce în altă parte. (A merge, a veni, a pleca etc.) la fața locului = (a se deplasa) acolo unde s-a întâmplat ceva (pentru a face cercetări). O palmă de loc = o distanță mică. ♦ (Pop.) Bucată de pământ (cultivabil). ♢ Loc de casă = teren destinat pentru construcție. Loc de veci = teren într-un cimitir aflat în proprietatea cuiva și destinat pentru morminte sau cavouri. ♦ Regiune; ținut; p. ext. țară. ♦ Așezare omenească, localitate; regiunea, țara, localitatea în care s-a născut cineva. ♢ Expr. (A fi) de loc (sau de locul lui ori al ei etc.) din... sau din partea locului = (a fi) originar din... sau din regiunea unde se află cineva. 2. Spațiu ocupat de cineva sau de ceva. ♢ Loc de muncă (sau de producție) = parte din suprafața unei unități economice în care un lucrător sau un grup de lucrători execută anumite operații în vederea obținerii producției, folosind în acest scop utilaj și echipament tehnic corespunzător. Loc de muncă = întreprindere sau instituție în care o persoană își desfășoară activitatea în mod obișnuit. ♢ Expr. A lua loc = a se așeza. Ia loc! = șezi! A-și face loc = a-și croi un drum, a răzbate. A face loc = a se da la o parte pentru a permite trecerea cuiva sau a ceva. (A fi) la locul lui = (a fi) așa cum se cuvine. 3. Pasaj într-o scrisoare; publicație în care a apărut un anumit lucru. II. 1. Slujbă, post^2; funcție. 2. Situație socială a cuiva; p. gener. situație. ♢ Loc comun v. comun. ♢ Expr. (A se pune) în locul cuiva = (a se închipui) în situația cuiva (pentru a-l putea înțelege). III. Moment potrivit; prilej, ocazie. ♢ Expr. A da loc la... = a avea drept urmare; a determina, a provoca. A fi locul = a fi cazul, a fi nimerit. A avea loc = a se întâmpla, a se produce. Din capul locului = de la început. IV. (În expr.) În loc de... sau în locul..., se spune pentru a arăta o înlocuire, o substituire. În loc să... (sau de a...), se spune pentru a arăta raportul de opoziție dintre două idei, două acțiuni etc. – Lat. locus.

local
LOCÁL, -Ă, (1) localuri, s.n. (2) locali, -e, adj. 1. S.n. Clădire sau grup de încăperi de utilitate publică (ocupate de o întreprindere, de o instituție etc.). ♦ Sală special amenajată unde se servește publicului mâncare sau băutură; restaurant, birt, bodegă. 2. Adj. Particular și caracteristic pentru un anumit loc; privitor la un loc determinat; dintr-un anumit loc. ♢ Autorități locale = autorități care exercită funcții administrative pe un teritoriu restrâns, delimitat, potrivit împărțirii teritoriale a statului. Resurse locale = resurse ale unei întreprinderi provenind din posibilități proprii sau de pe teritoriul restrâns pe care se află ea. Tratament local = tratament care se aplică direct pe locul bolnav. Anestezie locală = anestezie făcută numai la partea corpului care trebuie supusă unei intervenții chirurgicale. 3. Adj. (Mat.) Referitor la un singur punct sau la un mic domeniu din plan sau din spațiu. – Din fr. local.

localitate
LOCALITÁTE, localități, s.f. Așezare omenească formând o unitate administrativă. ♢ Loc adj. și adv. Din localitate = (care este) din satul sau din orașul despre care este vorba. – Din fr. localité.

localiza
LOCALIZÁ, localizez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) limita, a (se) restrânge la un anumit spațiu, la un anumit loc. ♦ Tranz. A determina în spațiu sau în timp un fapt, o acțiune etc. 2. Tranz. (Cu privire la opere literare) A da un caracter local, a adapta la condițiile specifice, istorice, sociale etc. ale unei epoci, ale unei regiuni etc. – Din fr. localiser.

localizabil
LOCALIZÁBIL, -Ă, localizabili, -e, adj. Care poate fi localizat. – Din fr. localisable.

localizare
LOCALIZÁRE, localizări, s.f. Acțiunea de a (se) localiza și rezultatul ei. ♦ Localizări cerebrale = legarea diverselor procese psihice de anumite regiuni ale scoarței cerebrale. ♦ (Tehn.) Detectare și precizare a poziției unui obiect, a locului unui defect dintr-o piesă, a unui zăcământ în scoarța terestră, a unui post de radioemisiune etc. ♦ Operă literară adaptată pentru a corespunde anumitor condiții de loc sau de timp. – V. localiza.

localizat
LOCALIZÁT, -Ă, localizați, -te, adj. 1. Care este fixat într-un anumit loc, limitat pe un anumit spațiu. ♦ Care este determinat în spațiu sau în timp. 2. (Despre opere literare) Adaptat la specificul local, la condițiile istorice, culturale, sociale ale unei țări. – V. localiza.

localnic
LOCÁLNIC, -Ă, localnici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care este din partea locului; care ține de un anumit loc; local (2). 2. S.m. și f. Persoană considerată în raport cu localitatea în care trăiește; om din partea locului. – Din rus. lokal'nâi (după derivatele în -nic).

locanda
LOCÁNDĂ, locande, s.f. Han^2, local în care se servesc băuturi; ospătărie, birt. [Var.: locántă s.f.] – Din it. locanda, ngr. lokánta.

locanta
LOCÁNTĂ s.f. v. locandă.

locantier
LOCANTIÉR, -Ă, locantieri, -e, s.m. și f. (Înv.) Persoană care ține o locantă. [Pr.: -ti-er] – Din ngr. lokantiéris.

locas
LOCÁȘ, locașuri, s.n. 1. (Astăzi rar) Încăpere, casă; locuință. ♢ Locaș sfânt (sau dumnezeiesc) = biserică, mănăstire. ♢ Expr. (pop.) A da cuiva locaș = a primi pe cineva în casă; a adăposti, a găzdui. 2. Spațiu lăsat liber într-o piesă sau într-un sistem tehnic, în care urmează să intre un element al unei alte piese sau al unui alt sistem tehnic pentru a forma un tot. [Var.: lăcáș s.n.] – Din magh. lakás (după loc).

locatar
LOCATÁR, -Ă, locatari, -e, s.m. și f. Persoană care locuiește într-o casă (în calitate de chiriaș). – Din fr. locataire.

locativ
LOCATÍV, -Ă, locativi, -e, s.n., adj. 1. S.n. Caz al flexiunii nominale în unele limbi, care arată locul unde se petrece acțiunea verbului. 2. Adj. Privitor la

locator
LOCATÓR, -OÁRE, locatori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care dă în locație un lucru. 2. S.n. (În sintagma) Locator radio = radiolocator. – Din lat. locator.

locatie
LOCÁȚIE, locații, s.f. 1. Închiriere. ♦ Chirie plătită pentru anumite lucruri luate în folosință temporară. ♢ Taxă de locație = taxă care se plătește drept sancțiune în caz de depășire a termenului de încărcare sau de descărcare a vagoanelor de cale ferată sau a autovehiculelor. 2. (Jur.) Contract prin care una dintre părți se obligă să procure și să asigure celeilalte părți folosința unui lucru pentru un timp determinat în schimbul unei sume de bani. [Var.: locațiúne s.f.] – Din fr. location, lat. locatio, -onis.

locatiune
LOCAȚIÚNE s.f. v. locație.

loca
LÓCĂ s.f. Denumire dată unui grup de boli infecțioasc ale puietului de albine, provocate de un bacil care atacă larvele în vârstă de 3-4 zile. – Din fr. loque.

loch
LOCH, lochuri, s.n. Instrument cu care se măsoară distanța parcursă de o navă și viteza de deplasare a acesteia. [Pr.: loc] – Din fr. loch.

lockout
LOCK-OUT subst. Închidere a unei întreprinderi și concedierea în masă a muncitorilor pe timp limitat pentru a-i forța pe muncitori să accepte anumite condiții (renunțarea la grevă, renunțarea la pretenția de mărire a salariilor sau acceptarea reducerii lor, limitarea drepturilor sindicale etc.). [Pr.: lóc-aŭt] – Cuv. engl.

locma
LOCMÁ, locmale, s.f. (Înv.) 1. Mâncare gustoasă. 2. Câștig, chilipir. – Din tc. lokma.

loco
LOCO^1- Element de compunere care înseamnă „loc” și care servește la formarea unor substantive. – Din fr. loco-.

LÓCO^2 adv. (Privitor la destinația unei scrisori, a unui colet etc.) În aceeași localitate în care se află și expeditorul. ♦ (În legătură cu achiziția unor mărfuri, precedând un substantiv, ca determinare locală) La locul de producție sau la un punct fix de transport; în, la. – Cuv. lat.

locomobil
LOCOMOBÍL, -Ă, locomobili, -e, adj., s.f. 1. Adj. (Despre mașini) Care poate fi deplasat la locul de utilizare (având roți, tălpi, patine etc.). 2. S.f. Mașină de forță deplasabilă pe roți, alcătuită dintr-un generator de abur care folosește paie. lemn etc. și un motor, care servește la punerea în mișcare a altor mașini (agricole, forestiere etc.). – Din fr. locomobile.

locomotiva
LOCOMOTÍVĂ, locomotive, s.f. Vehicul motor de cale ferată, cu sursă de energie proprie sau străină, folosit pentru a remorca și a deplasa vagoanele. – Din fr. locomotive.

locomotor
LOCOMOTÓR, -OÁRE, locomotori, -oare, adj. De locomoție, pentru locomoție. – Din fr. locomoteur.

locomotie
LOCOMÓȚIE s.f. 1. Deplasare, mișcare dintr-un loc într-altul. 2. Funcțiune a organismelor vii care constă dintr-un complex de mișcări realizate prin mecanisme și organe speciale, datorită căreia animalele și omul se deplasează activ în spațiu. [Var.: locomoțiúne s.f.] – Din fr. locomotion.

locomotiune
LOCOMOȚIÚNE s.f. v. locomoție.

locotenent
LOCOTENÉNT, locotenenți, s.m. 1. Grad de ofițer superior sublocotenentului și inferior locotenentului-major; persoană care are acest grad. ♢ Locotenent-major = grad de ofițer superior locotenentului și inferior căpitanului; persoană care poartă acest grad. Locotenent-colonel = grad de ofițer superior mai mare decât maiorul și inferior colonelului; persoană care poartă acest grad. (Înv.); Locotenent-comandor = grad de ofițer în aviația sau marina militară, echivalent cu maiorul; persoană care purtă acest grad. 2. (Înv.) Persoană care ține locul unui demnitar. – Din it. locotenente.

locotenenta
LOCOTENÉNȚĂ, locotenențe, s.f. (Înv.) Funcția de locțiitor. ♢ (În epoca modernă, în Țara Românească și în Moldova) Locotenență domnească = organ administrativ-politic care ținea locul domnitorului și exercita atribuțiile acestuia; căimăcămie. – Din it. locotenenza.

locotractor
LOCOTRACTÓR, locotractoare, s.n. Locomotivă de mică putere, de obicei cu motor diesel, folosită pentru manevre în stații, în triaje, în ateliere etc. – Din fr. locotracteur.

locsor
LOCȘÓR, locșoare, s.n. Diminutiv al lui loc. [Var.: locușór s.n.] – Loc + suf. -ușor.

loctiitor
LOCȚIITÓR, -OÁRE, locțiitori, -oare, s.m. și f. Persoană care ține locul alteia într-o funcție și îndeplinește o parte din îndatoririle acesteia. [Pr.: -ți-i-] – Loc + țiitor (după fr. lieutenant).

locui
LOCUÍ, locuiesc, vb. IV. 1. Intranz. A-și avea domiciliul undeva, a fi stabilit cu locuința undeva; a sta, a ședea undeva, a domicilia. 2.Tranz. (Înv.) A așeza pe cineva într-un loc; a stabili, a coloniza. – Din magh. lakni (după loc).

locuibil
LOCUÍBIL, -Ă, locuibili, -e, adj. În care se poate locui, bun de locuit. – Locui + suf. -bil.

locuinta
LOCUÍNȚĂ, locuințe, s.f. Loc. casă, construcție în care locuiește sau poate locui cineva; domiciliu. [Var.: (înv.) lăcuínță s.f.] – Locui + suf. -ință.

locuire
LOCUÍRE s.f. Faptul de a locui undeva. – V. locui.

locuit
LOCUÍT, -Ă, locuiți, -te, adj. (Despre case, ținuturi etc.) În care locuiește cineva, unde sunt oameni. – V. locui.

locuitor
LOCUITÓR, -OÁRE, locuitori, -oare, s.m. și f. Persoană care are domiciliul obișnuit într-un loc determinat (într-un oraș, într-o regiune, într-o țară etc.). [Pr.: -cu-i-. – Var.: (înv.) lăcuitór, -oáre s.m. și f.] – Locui + suf. -tor.

locuitor din Monaco

locul
LOCÚL, loculi, s.m. (Bot.) Cavitate a unui fruct în care se află semințele; lojă (II 1). [Var.: locúlă s.f.] – Din fr. locule.

locular
LOCULÁR, -Ă, loculari, -e, adj. (Bot.) Care este împărțit în mai multe loji (II 1). – Din fr. loculaire.

locula
LOCÚLĂ s.f. v. locul.

locusta
LOCÚSTĂ s.f. v. lăcustă.

locusor
LOCUȘÓR s.n. v. locșor.

locutor
LOCUTÓR, locutori, s.m. (Lingv.) Vorbitor. – Din fr. locuteur.

locutie
LOCÚȚIE s.f. v. locuțiune.

locutiune
LOCUȚIÚNE, locuțiuni, s.f. Grup de cuvinte cu înțeles unitar, care se comportă din punct de vedere gramatical ca o singură parte de vorbire. ♦ (Înv.) Expresie. [Pr.: -ți-u-. – Var.: (înv.) locúție s.f.] – Din fr. locution, lat. locutio, -onis.

locvace
LOCVÁCE adj. invar. (Livr.) Care vorbește mult; vorbăreț, limbut, guraliv. – Din fr. loquace, lat. loquax, -acis.

locvacitate
LOCVACITÁTE s.f. (Livr.) Însușirea, pornirea, obișnuința de a fi locvace; limbuție. – Din fr. loquacité, lat. loquacitas, -atis.

lodba
LÓDBĂ, lodbe, s.f. (Reg.) Bucată lungă de lemn, despicată dintr-un trunchi de copac; scândură groasă făcută din despicătura unui trunchi, cioplită numai cu securea. [Var.: lóbdă s.f.] – Din ucr. lodva.

loden
LÓDEN, lodene, s.n. Stofă groasă și păroasă, de obicei impermeabilă. ♦ Pardesiu (raglan) confecționat dintr-o astfel de stofă. – Din fr. loden, germ. Loden.

loess
LOESS, loessuri, s.n. Rocă sedimentară neconsolidată, de origine eoliană, de culoare galbenă-cenușie, cu aspect poros, formată mai ales din praf silicos și argilos. [Pr.: lös] – Din fr. loess.

logaedic
LOGAÉDIC, -Ă, logaedici, -ce, adj. (Despre un sistem de versificație) Care este compus din anapești și iambi sau din dactili și trohei. – Din fr. logaédique.

logaritm
LOGARÍTM, logaritmi, s.m. Putere la care trebuie ridicat un anumit număr pozitiv, numit bază, spre a obține numărul dat. ♢ Logaritm zecimal = logaritm a cărui bază este numărul 10. Tablă (sau tabelă) de logaritmi = (carte cuprinzând) tabelele logaritmului unor numere, cu care se pot calcula logaritmii tuturor numerelor. – Din fr. logarithme.

logaritma
LOGARITMÁ, logaritmez, vb. I. Tranz. A găsi logaritmul unui număr sau al unei expresii algebrice. – Din logaritm.

logaritmare
LOGARITMÁRE, logaritmări, s.f. (Mat.) Acțiunea de a logaritma și rezultatul ei. – V. logaritma.

logaritmic
LOGARÍTMIC, -Ă, logaritmici, -ce, adj. Care se referă la logaritmi; care cuprinde logaritmi, care se face cu ajutorul logaritmilor. ♢ Ecuație logaritmică = ecuație în care intră logaritmul necunoscut. – Din fr. logarithmique.

logatom
LOGATÓM, logatomi, s.m. Cuvânt artificial monosilabic, fără semnificație, format din trei sunete (consoană-vocală-consoană), folosit pentru aprecierea unei transmisiuni telefonice sau a audiției într-o sală. – Din fr. logatome.

loggia
LÓGGIA s.f. 1. Galerie exterioară încorporată unei clădiri, acoperită și deschisă către exterior printr-un șir de arcade sprijinite pe coloane sau pe stâlpi. 2. Construcție de tipul loggiei (1), independentă sau aparținând parterului unei clădiri, servind și ca tribună. ♦ Balcon mărginit cu panouri, construit pentru a proteja încăperile de arșiță. [Pr.: logia] – Cuv. it.

loghiotat
LOGHIÓTAT, loghiotați, s.m. (Grecism înv.) Învățat grec; titlu dat dascălilor greci în epoca fanariotă. [Acc. și: loghiotát. – Pr.: -ghi-o-] – Din ngr. loghiótatos.

logic
LÓGIC, -Ă, logici, -ce s.f., adj. I. S.f. 1. Știință a demonstrației, al cărei obiect este stabilirea condițiilor corectitudinii gândirii, a formelor și a legilor generale ale

logiceste
LOGICÉȘTE adv. (Rar) În mod logic, din punct de vedere logic. – Logic + suf. -ește.

logician
LOGICIÁN, -Ă, logicieni, -e, s.m. și f. Persoană care cunoaște temeinic logica; specialist în logică; p. ext. persoană care judecă cu metodă, cu rigoare, urmând regulile logicii. [Pr.: -ci-an] – Din fr. logicien.

logicism
LOGICÍSM s.n. Concepție conform căreia matematica poate fi dedusă din logică. – Din fr. logicisme.

logicist
LOGICÍST, -Ă, logiciști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al logicismului. – Din fr. logiciste.

logistic
LOGÍSTIC, -Ă, logistici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Logică matematică. 2. Adj. Referitor la logistică (1). – Din fr. logistique.

logistician
LOGISTICIÁN, -Ă, logisticieni, -e, s.m. și f. Specialist în logistică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. logisticien.

logo
LOGO- Element de compunere care înseamnă „cuvânt”, „vorbă”, „vorbire” și care servește la formarea unor substantive. – Din fr. logo-.

logoclonie
LOGOCLONÍE, logoclonii, s.f. (Med.) Defect al vorbirii constând din repetarea unei silabe la mijlocul sau la finalul unui cuvânt. – Din fr. logoclonie.

logodi
LOGODÍ, logodesc, vb. IV. Refl. recipr. și tranz. A (se) lega prin logodnă; a (se) angaja solemn pentru o căsătorie viitoare; a (se) credinți. – Din sl. lagoditi.

logodit
LOGODÍT, -Ă logodiți, -te, adj. Care s-a legat cu cineva prin logodnă. ♢ Expr. (Ca un) țap (sau gâscan) logodit, se spune despre un om mândru, fudul, înfumurat. – V. logodi.

logodna
LOGÓDNĂ, logodne, s.f. Ceremonie prin care un bărbat și o femeie se angajează să se căsătorească; legământ solemn, promisiune de căsătorie între logodnici; credință. ♦ Petrecere organizată cu prilejul acestei ceremonii. ♦ Intervalul de timp dintre această ceremonie și nuntă. – Din sl. lagodĩnŭ.

logodnic
LOGÓDNIC, -Ă, logodnici, -ce, s.m. și f. Persoană care s-a logodit cu cineva (considerată în raport cu acesta); (la pl.) perechea logodită. – Logodnă + suf. -nic.

logofat
LOGOFĂT, logofeți, s.m. 1. (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Titlu de mare dregător în ierarhia boierilor români, membru al sfatului domnesc; persoană care deținea acest titlu. ♢ Mare logofăt = (în Moldova) întâiul boier de divan, care conducea cancelaria domnească și, în lipsa domnului sau al mitropolitului, prezida divanul; (în Muntenia) unul dintre cei mai de seamă boieri de divan, urmând după ban. Logofăt al doilea = locțiitorul marelui logofăt. Logofăt al treilea = secretarul marelui logofăt. Logofăt de obiceiuri = dregător având atribuții de maestru de ceremonii. Logofăt de taină (sau domnesc) = secretar particular al domnului. Logofăt de vistierie = secretar al vistieriei domnești. ♦ Șeful cancelariei domnești. 2. (Înv.) Secretar, scriitor într-o cancelarie; grămătic, diac, pisar, copist. 3. Vătaf (la o moșie boierească). – Din ngr. logothétis.

logofeteasa
LOGOFETEÁSĂ, logofetese, s.f. Soția logofătului. – Logofăt + suf. -easă.

logofetel
LOGOFEȚÉL, logofeței, s.m. (Înv.) Diminutiv al lui logofăt; grămătic, copist. – Logofăt + suf. -el.

logofetie
LOGOFEȚÍE, logofeții, s.f. Demnitate de logofăt; cancelaria logofătului. – Logofăt + suf. -ie.

logograf
LOGOGRÁF, logografi, s.m. Denumire dată primilor istorici greci care încercau să reconstituie istoria triburilor și a orașelor grecești pe baza legendelor și a cronicilor. – Din fr. logographe.

logogrif
LOGOGRÍF, logogrifuri, s.n. Joc distractiv care constă în deducerea unui cuvânt din altul prin adăugarea, eliminarea sau inversarea unor sunete sau silabe; p. ext. limbaj obscur, ininteligibil; lucru greu de descifrat. [Pl. și: logogrife] – Din fr. logogriphe.

logogrific
LOGOGRÍFIC, -Ă, logogrifici, -ce, adj. Care se referă la logogrif; p. ext. scris ilizibil. – Logogrif + suf. -ic.

logomahie
LOGOMAHÍE s.f. (Rar) Discuție, polemică în jurul unor termeni. – Din fr. logomachie.

logometru
LOGOMÉTRU, logometre, s.n. Instrument cu care se măsoară raportul dintre două mărimi electrice. – Din fr. logomètre.

logonevrotic
LOGONEVRÓTIC, -Ă, logonevrotici, -ce, adj., s.m. și f. (Med.) (Bolnav) de logonevroză. – Din fr. logonévrotique.

logonevroza
LOGONEVRÓZĂ, logonevroze, s.f. (Med.) Boală de natură nervoasă care se manifestă prin tulburarea vorbirii. – Din fr. logonévrose.

logopat
LOGOPÁT, -Ă, logopați, -te, adj., s.m. și 1. (Med.) (Bolnav) de logopatie. – Din logopatie (derivat regresiv).

logopatie
LOGOPATÍE, logopatii, s.f. Defect de vorbire care constă în exprimarea neclară, confuză a gândurilor. – Din fr. logopathie.

logoped
LOGOPÉD, -Ă, logopezi, -de, s.m. și f. Persoană specializată în logopedie. – Din fr. logopède.

logopedic
LOGOPÉDIC, -Ă, logopedici, -ce, adj. Referitor la logopedie. – Din fr. logopédique.

logopedie
LOGOPEDÍE s.f. Ramură a medicinii și a pedagogiei care studiază, tratează și corectează defectele de pronunțare și de emisiune vocală (mai ales la copii). – Din fr. logopédie.

logoplegie
LOGOPLEGÍE, logoplegii, s.f. (Med.) Imposibilitate de a pronunța unele cuvinte sau sunete; afazie, alalie. – Din fr. logoplégie.

logoree
LOGORÉE s.f. Stare de excitație psihică, care se caracterizează prin tendința excesivă, nestăpânită de a vorbi continuu și incoerent. ♦ (Fam.) Faptul de a vorbi mult și inutil; limbuție, locvacitate. – Din fr. logorrhée.

logoreic
LOGORÉIC, -Ă, logoreici, -ce, adj. (Livr.) Care vorbește mult și uneori incoerent. [Pr.: -re-ic] – Logoree + suf. -ic.

logos
LÓGOS, logosuri, s.n. 1. Termen folosit în filozofia materialistă antică pentru a denumi ordinea cosmică, rațiunea cosmică sau destinul, o ipostază a divinității, cuvântul divin. 2. (Ir. și fam.) Cuvântare, discurs. – Din ngr. lógos, fr. logos.

logotip
LOGOTÍP, logotipuri, s.n. (Tipogr.) Ligatură (2). – Din fr. logotype.

loial
LOIÁL, -Ă, loiali, -e, adj. Care își îndeplinește cu cinste obligațiile asumate; sincer, cinstit, leal. [Var.: loaiál, -ă adj.] – Din fr. loyal.

loialism
LOIALÍSM s.n. Loialitate. [Var.: loaialísm s.n.] – Din fr. loyalisme.

loialist
LOIALÍST, -Ă, loialiști, -ste, s.m. și f. Persoană loială. [Var.: loaialíst, -ă s.m. și f.] – Din fr. loyaliste.

loialitate
LOIALITÁTE, loialități, s.f. Însușirea de a fi loial; sinceritate, lealitate. [Var.: loaialitáte s.f.] – Loial + suf. -itate.

loitra
LÓITRĂ, loitre, s.f. Fiecare dintre cele două părți laterale ale căruței, constând dintr-un fel de scară, care în partea de jos se sprijină de dric, iar în partea de sus se prinde de leuci; draghină. – Din scr. lo(i)tra.

loja
LÓJĂ, loji, s.f. I. 1. Compartiment cuprinzând un număr redus de locuri pentru spectatori, așezat, alături de altele, în jurul incintei unei săli de spectacole. ♢ Loja orchestrei = spațiul dintre scenă și primul rând de scaune (într-o sală de spectacol), amenajat sub nivelul scenei și al sălii, în care stă orchestra; fosa orchestrei. 2. Mic compartiment sau cabinet la unele clădiri, comunicând cu exteriorul, destinat unor servicii de îndrumare a publicului sau de pază. 3. (În sintagma) Lojă masonică = asociație de francmasoni. II. 1. Cavitate în floarea unei plante, în care se găsesc ovulele sau polenul; cavitate în fructul unei flori, în care se găsesc semințele. ♦ Fiecare dintre cele două părți ale staminei, care conțin polenul. 2. Loc ocupat de un organ sau de altă formație anatomică. [Pl.și: loje] – Din fr. loge.

lojnita
LÓJNIȚĂ, lojnițe, s.f. (Reg.) Leasă de nuiele pe care se usucă sau se afumă fructele, cașul etc.; cuptor (sau groapă) peste care se pune această leasă. [Var.: lóșniță, lózniță s.f.] – Cf. ucr. l o ž n y c '  a.

lolota
LÓLOTĂ, lolote, s.f. (Reg.) Zgomot confuz de glasuri; gălăgie. – Et. nec.

loloti
LOLOTÍ, lolotesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A face gălăgie, larmă. – Din lolotă.

lom
LOM, lomuri, s.n. Rangă specială de oțel, folosită la lucrările de așezare a șinelor de cale ferată. – Din rus. lom.

lombalgie
LOMBALGÍE, lombalgii, s.f. Durere localizată în regiunea lombară, datorită unei afecțiuni a coloanei vertebrale lombare, a rinichilor, a organelor genitale feminine etc.; durere de șale. – V. lumbago. [Var.: lumbalgíe s.f.] – Din fr. lombalgie.

lombalizare
LOMBALIZÁRE, lombalizări, s.f. (Med.) Anomalie a coloanei vertebrale, în care unele vertebre iau forma unei vertebre lombare. – După fr. lombalisation.

lombar
LOMBÁR, -Ă, lombari, -e, adj. Care se referă la regiunea șalelor, care ține de șale, din regiunea șalelor. – Din fr. lombaire.

lombard
LOMBÁRD, lombarduri, s.n. 1. Împrumut sau avans de bani având drept garanție efecte publice (titluri de rentă, acțiuni, obligațiuni etc.), obiecte de valoare etc., depuse ca gaj. 2. Instituție de credit care acordă astfel de împrumuturi. – Din germ. Lombard, fr. lombard, it. lombardo.

lombarda
LOMBARDÁ, lombardez, vb. I. Tranz. A depune în gaj efecte publice, obiecte de valoare etc. ca garanție pentru un împrumut. – Din germ. lombardieren.

lombardare
LOMBARDÁRE s.f. Acțiunea de a lombarda și rezultatul ei. – V. lombarda.

lombartrie
LOMBARTRÍE, lombartrii, s.f. (Med.) Lombartroză. – Din fr. lombarthrie.

lombartroza
LOMBARTRÓZĂ, lombartroze, s.f. (Med.) Artroză a articulațiilor vertebrelor lombare; lombartrie. – Din fr. lombarthrose.

lombosciatica
LOMBOSCIÁTICĂ s.f. (Med.) Durere lombară cu iradiere pe traiectul nervului sciatic. [Pr.: -sci-a-] – Din fr. lombo-sciatique.

lombostat
LOMBOSTÁT, lombostate, s.n. Corset medical pentru imobilizarea regiunii lombare. – Din fr. lombostat.

lombotomie
LOMBOTOMÍE, lombotomii, s.f. (Med.) Incizie a peretelui lojii lombare. – Din fr. lombotomie.

londonez
LONDONÉZ, -Ă, londonezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care locuiește în Londra sau care este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Londrei sau locuitorilor ei, privitor la Londra sau locuitorii ei. – Din it. londonese.

longeron
LONGERÓN s.n. v. lonjeron.

longevitate
LONGEVITÁTE, (rar) longevități, s.f. Durată excepțională a vieții; viață lungă (a unui individ, a unui grup, a unei specii). – Din fr. longévité, lat. longaevitas, -atis.

longeviv
LONGEVÍV, -Ă longevivi, -e, adj., s.m. și f. (Persoană)care trăiește mult, depășind media de viață normală. – Cf. l o n g e v i t a t e.

longilin
LONGILÍN, -Ă, longilini, -e, adj. (Despre oameni) Care se caracterizează prin lungimea membrelor; cu membrele lungi și subțiri. – Din fr. longiligne.

longitudinal
LONGITUDINÁL, -Ă, longitudinali, -e, adj., s.f. 1. Adj. Care este așezat în direcția lungimii, care se întinde de-a lungul. 2. S.f. Nervură metalică aplicată în sens longitudinal (1) pe fundul unei nave, pe bordaje sau sub punte, pentru a întări tablele învelișului. – Din fr. longitudinal.

longitudine
LONGITÚDINE, longitudini, s.f. Distanță în grade, măsurată pe ecuator, dintre meridianul care trece printr-un punct oarecare de pe glob și primul meridian (meridianul 0, care trece prin Greenwich), constituind una dintre cele două coordonate geografice. ♢ Longitudine cerească = una dintre coordonatele ecliptice. – Din fr. longitude, lat. longitudo, -inis.

longobard
LONGOBÁRD, -Ă, longobarzi, -de, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La pl.) Triburi migratoare ale germanilor răsăriteni, care au locuit în antichitate în bazinul inferior al fluviilor Elba și Dunăre, iar în sec. VI s-au stabilit în nordul și în centrul Italiei; (și la sg.) persoană care aparținea acestor triburi. 2. Adj. Care aparține longobarzilor (1), privitor la longobarzi. – Din lat. Longobardus, it. longobardo.

longrina
LONGRÍNĂ, longrine, s.f. Grindă de lemn, de oțel sau de beton armat, folosită drept cofraj lateral pentru o îmbrăcăminte rutieră de beton, în cursul executării acesteia. ♢ Longrină de deraiere = șină de oțel fixată paralel cu șinele căii ferate, pe poduri și la curbe, pentru a reduce pericolul de deraiere. – Din fr. longrine.

lonja
LÓNJĂ, lonje, s.f. Piesă sau instalație mobilă ajutătoare, folosită în procesul de învățare sau de perfecționare a unor mișcări acrobatice în gimnastică, sărituri în apă etc. – Din fr. longe.

lonjeron
LONJERÓN, lonjeroane, s.n. (Tehn.) Grindă longitudinală din metal sau din lemn, așezată în scheletul sau în cadrul unei mașini, al unei instalații, al unui agregat etc. cu scopul de a le face rigide. [Var.: longerón s.n.] – Din fr. longeron.

lopata
LOPÁTĂ, lopeți, s.f. 1. Unealtă formată dintr-o placă de lemn sau de fier, ușor concavă, montată pe o coadă de lemn, cu care se ridică sau se aruncă pământ, pietriș, nisip etc. ♢ Loc. adv. Cu lopata = în cantitate mare, din belșug, din abundență. ♢ Expr. (Fam.) Sapa și lopata = moartea. A da la lopată = (despre cereale) a vântura. ♦ Cantitate de material cât se poate lua o dată cu această unealtă. ♦ Unealtă de lemn cu care se bagă pâinea în cuptor. 2. Vâslă^1. – Din sl. lopata.

lopata
LOPĂTÁ, lopătez, vb. I. 1. Intranz. A vâsli. 2. Tranz. A întoarce cerealele cu lopata pentru aerisirea și răcirea lor. – Din lopată.

lopatar
LOPĂTÁR, lopătari, s.m. I. 1. Vâslaș, barcagiu. 2. Lucrător cu lopata. II. Pasăre migratoare din grupul picioroangelor (3), de culoare albă, cu ciocul lung și lat ca o lopată și cu un moț de pene pe cap; cosar (Platalea leucorodia). – Lopată + suf. -ar.

lopatare
LOPĂTÁRE, lopătări, s.f. Acțiunea de a lopăta. – V. lopăta.

lopatica
LOPĂȚÍCĂ, lopățele, s.f. 1. Diminutiv al lui lopată. 2. Unealtă sau parte a unei unelte de forma unei lopeți sau care are o funcție asemănătoare cu a acesteia. ♦ Scândurică servind la

loran
LORÁN s.n. (Nav.) Sistem de radionavigație pentru distanțe mari, constând în determinarea poziției unei aero(nave) cu ajutorul semnalelor emise de două perechi de stații terestre ale căror coordonate sunt cunoscute. – Din engl., fr. loran.

lord
LORD, lorzi, s.m. (În Anglia) 1. (În evul mediu) Mare proprietar funciar; (în prezent) titlu nobiliar ereditar sau conferit de monarh; persoană care poartă acest titlu. 2. Membru al camerei superioare a parlamentului. Camera Lorzilor. 3. Termen care intră în componența titlului oficial purtat de unii înalți demnitari. – Din engl., fr. lord.

lordoza
LORDÓZĂ, lordoze, s.f. Curbură cu convexitatea anterioară a coloanei vertebrale în regiunea lombară, care apare în rahitism, malformații etc. – Din fr. lordose.

lori
LÓRI s.m. Mamifer lemurian din India și Ceylon, lung de circa 25 cm, care se hrănește mai ales cu fructe și cu semințe (Loris gracilis). – Din fr. loris.

lorica
LORÍCĂ, lorice, s.f. (Latinism) Armură medievală; platoșă, cuirasă. – Din lat. lorica.

lorneta
LORNÉTĂ s.f. v. lornietă.

lostopan
LOSTOPÁN s.n. v. lostopană.

lostopana
LOSTOPÁNĂ, lostopane, s.f. (Reg.) Bucată mare de pământ, de piatră, de gheață etc. [Var.: lostopán s.n.] – Et. nec.

lostrita
LÓSTRIȚĂ, lostrițe, s.f. Pește răpitor, asemănător cu păstrăvul, cu corpul lung, aproape cilindric, cu gura mare și cu dinții puternici, care trăiește în râurile de munte (Hucho hucho). – Cf. ucr., rus. l o s o s ' „somon”.

lostun
LOSTÚN s.m. v. lăstun.

losnita
LÓȘNIȚĂ s.f. v. lojniță.

lot
LOT, loturi, s.n. 1. Fiecare dintre porțiunile în care a fost împărțit un teren sau o pădure; parcelă. 2. Grup de obiecte sau de ființe cu trăsături comune. ♦ Grup de sportivi selecționați în vederea formării unei echipe. ♦ Grup de produse identice sau asemănătoare fabricate simultan sau succesiv; grup de produse identice sau asemănătoare expediate în același timp sau sosite în același timp. 3. (Înv.) Loz; câștig obținut de un loz. – Din fr. lot.

lotca
LÓTCĂ, lotci, s.f. Ambarcație de pescuit îngustă, cu prora și pupa ascuțite și ridicate, mânuită cu ajutorul lopeților. – Din rus. lodka.

loterie
LOTERÍE, loterii, s.f. Joc de noroc care constă în emiterea unor bilete prevăzute cu numere sau combinații de numere, dintre care, prin tragere la sorți, unele sunt declarate câștigătoare, dând dreptul posesorilor lor la premii în bani, în obiecte de valoare etc.; loto (2). ♦ Fig. Hazard, noroc, baftă. – Din fr. loterie.

lotiform
LOTIFÓRM, -Ă, lotiformi, -e, adj. Care are forma unui boboc de lotus. Ornamente lotiforme. – Din fr. lotiforme.

lotiza
LOTIZÁ, lotizez, vb. I.Tranz. 1. A împărți un teren în loturi; a parcela. 2. A împărți în loturi, după anumite criterii, o cantitate de material, o mulțime de obiecte etc. – Lot + suf. -iza.

lotizare
LOTIZÁRE, lotizări, s.f. Acțiunea de a lotiza. – V. lotiza.

loto
LÓTO, lotouri, s.n. 1. Joc de societate la care participanții au în față cartoane imprimate cu diferite numere, pe care le acoperă treptat cu jetoanele corespunzătoare, pe măsură ce acestea sunt scoase, la întâmplare, dintr-o grămadă (sau dintr-un săculeț); cartoanele și jetoanele folosite la acest joc. 2. Loterie. [Var.: (1) lotón s.n.] – Din fr. loto.

loton
LOTÓN s.n. v. loto.

lotrit
LOTRÍT s.n. Silicat natural hidratat de calciu, magneziu, aluminiu și fier, cristalizat, de culoare verde. – Lotru (n. pr.) + suf. -it. Cf. fr. l o t r i t e.

lotru
LÓTRU, LOÁTRĂ, lotri, loatre, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (Înv. și pop.) Hoț, tâlhar. ♦ (Pop.) Ștrengar, șmecher. 2. Adj. (Reg.) Iute în mișcări, sprinten. ♦ Ager la minte, isteț. – Cf. pol. l o t r.

lotus
LÓTUS, lotuși, s.m. Nume dat mai multor plante acvatice cu flori albastre, mari, plăcut mirositoare (Nymphaea coerulea), trandafirii (Nelumbo nucifera) sau albe (Nymphaea lotus thermalis). – Din fr. lotus.

lotiona
LOȚIONÁ, loționez, vb. I. Tranz. A spăla, a fricționa cu o loțiune. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. lotionner.

lotionare
LOȚIONÁRE, loționări, s.f. Acțiunea de a loționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. loționa.

lotionat
LOȚIONÁT, -Ă, loționați, -te, adj. Care a fost spălat, fricționat cu loțiune. [Pr.: -ți-o-] – V. loționa.

lotiune
LOȚIÚNE, loțiuni, s.f. Soluție parfumată și puțin alcoolizată, folosită pentru îngrijirea epidermei și a părului. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. lotion.

loveala
LOVEÁLĂ, loveli, s.f. (Rar) Lovitură, izbitură. ♦ (Fam.) Coincidență, potrivire. – Lovi + suf. -eală.

lovele
LOVÉLE s.f. pl. (Arg.) Bani^1. – Din țig. lovo (pl. love).

lovi
LOVÍ, lovesc, vb. IV. 1. Tranz., intranz. și refl. A (se) atinge cu putere, a (se) izbi. ♦ Tranz. A bate. ♦ Tranz. Fig. A aduce prejudicii, pagube; a atinge, a leza. 2. Tranz. și refl. A (se) atinge (fără violență). 3. Refl. A da peste o piedică, a se împiedica, a se izbi de... ♢ Expr. A se lovi cu capul de pragul de sus = a dobândi experiență în urma unor întâmplări nefericite. 4. Tranz. A izbi drept în țintă cu un proiectil, cu o săgeată etc. 5. Refl. recipr. (Înv.; despre țări, terenuri etc.) A se învecina. 6. Tranz. (Despre stări fiziologice, boli etc.) A veni brusc asupra cuiva, a cuprinde, a apuca, a copleși. 7. Refl. recipr. (Înv.) A se asemăna, a se potrivi. ♢ Expr. A se lovi ca nuca-n perete = a nu se potrivi deloc. 8. Tranz. (Înv.) A ataca. ♦ Refl. recipr. A se lupta. – Din sl. loviti „a vâna, a prinde, a pescui”.

lovire
LOVÍRE, loviri, s.f. Acțiunea de a (se) lovi și rezultatul ei. ♦ Infracțiune care constă în atingerea corpului unei persoane prin acte de violență fizică. ♦ Fig. (Înv.) Nenorocire, năpastă. – V. lovi.

lovitura
LOVITÚRĂ, lovituri, s.f. 1. Atingere bruscă și puternică, izbitură; (concr.) zgomot (puternic) cauzat de o asemenea izbitură. ♢ Lovitură de grație = (adesea fig.) lovitură finală, care răpune definitiv pe cel lovit. ♦ Bătaie. 2. Fig. Supărare, durere sufletească; necaz; neajuns. 3. (Mil.) Atac puternic executat asupra inamicului în scopul zdrobirii lui și al capturării armamentului său. ♦ Atac îndrăzneț venit prin surprindere. ♢ Expr. A da lovitura = a obține un succes (important și) neașteptat. ♦ Descărcare a unei arme de foc; efect produs de această descărcare. 4. (În sintagmele și expr.) Lovitură de stat = act de violare a constituției stabilite prin care un grup de persoane preia cu forța puterea într-un stat. Lovitură de trăsnet = întâmplare, vorbă neașteptată. Lovitură de teatru = acțiune, întâmplare bruscă și neașteptată, care șochează, impresionează. 5. (Tehn.; în sintagma) Lovitură de berbec = creștere a presiunii unui lichid dintr-o conductă, produsă prin închiderea bruscă a unei supape. 6. (Sport) Ansamblu de mișcări rațional coordonate, folosit pentru manevrarea obiectului de joc, în vederea obținerii unui maxim de eficacitate. ♢ Lovitură de pedeapsă = sancțiune acordată de arbitru pentru o incorectitudine comisă de un jucător al unei echipe, care constă într-o lovitură executată de adversar în condiții avantajoase. Lovitură de colț = lovitură executată dintr-unul din unghiurile terenului de joc al echipei în apărare de către un jucător al echipei în atac; corner^1. Lovitură de picior căzută = dropgol. – Lovi + suf. -tură.

loxodroma
LOXODRÓMĂ, loxodrome, s.f. Curbă trasată pe o hartă reprezentând globul terestru, care taie toate meridianele sub același unghi. – Din fr. loxodrome.

loxodromic
LOXODRÓMIC, -Ă, loxodromici, -ce, adj. (Geogr.) Referitor la loxodromă. – Din fr. loxodromique.

loz
LOZ, lozuri, s.n. Bilet de loterie. – Din germ. Los.

lozie
LÓZIE, lozii, s.f. Specie de salcie sau de răchită din ale cărei ramuri se fac împletituri. – Din ucr. lozá.

lozincard
LOZINCÁRD, -Ă, lozincarzi, -de, adj. (Peior.) Care are caracter de lozincă. – Lozincă + suf. -ard.

lozinca
LOZÍNCĂ, lozinci, s.f. Formulare concisă și pregnantă a unei idei, destinată să rețină atenția și utilizată pentru propagandă politică, publicitate etc. ♦ Placardă, afiș etc. pe care se află o inscripție cu un astfel de conținut. – Din germ. Losung.

loznita
LÓZNIȚĂ s.f. v. lojniță.

lua
LUÁ, iau, vb. I. Tranz. I. 1. A prinde un obiect în mână spre a-l ține (și a se servi de el) sau spre a-l pune în altă parte. ♢ Expr. A lua altă vorbă = a schimba (cu dibăcie) subiectul unei discuții. A(-și) lua picioarele la spinare = a pleca (repede) de undeva. A lua pușca la ochi (sau la cătare) = a pune arma în poziție de tragere, a se pregăti să tragă cu arma; a ochi. A-și lua pălăria (din sau de pe cap) = a saluta. A lua pasărea din zbor, se spune despre un vânător foarte iscusit, bun ochitor. A-și lua nădejdea (de la cineva sau de la ceva) = a renunța la ceva, a nu mai spera. A-și lua seama sau (intranz.) a-și lua de seamă = a se răzgândi. A nu-și lua ochii de la (sau de pe)... = a privi insistent. A-și lua o grijă de pe cap = a scăpa de o grijă, a se elibera. A-i lua cuiva (o suferință) cu mâna = a face să-i treacă cuiva (o suferință) imediat. (Refl.) A i se lua (cuiva) o piatră de pe inimă, se spune când cineva a scăpat de o grijă chinuitoare. ♦ A apuca pe cineva sau ceva cu mâna; a cuprinde cu brațul (de după...); p. ext. a înhăța, a înșfăca. ♢ Expr. (Fam.) A lua purceaua de coadă = a se îmbăta. (Refl. recipr.) Poți să te iei de mână cu el = ai aceleași apucături ca el. A se lua de cap (sau de piept) cu cineva = a se încleșta la bătaie cu cineva; a se certa în mod violent cu cineva. A se lua (cu cineva) la trântă = a se lupta (cu cineva) corp la corp. 2. A mânca (pe apucate), a înghiți din ceva; spec. a înghiți o doctorie. ♢ Expr. A (o) lua la măsea = a bea peste măsură. 3. A îmbrăca, a pune pe sine o haină etc. ♢ Expr. A lua hainele la purtare = a îmbrăca în toate zilele hainele de sărbătoare. (Fam.) A-și lua nasul la purtare = a se obrăznici. II. 1. A scoate ceva din locul în care se afla; a smulge, a desprinde. ♦ Refl. (Rar) A înceta să mai existe; a dispărea. 2. A scoate ceva în cantitate limitată. ♢ Expr. A lua (cuiva) sânge = a face să curgă printr-o incizie o cantitate de sânge (pentru a obține o descongestionare, pentru analize etc.). 3. A deposeda pe cineva de un lucru (fără intenție de a și-l însuși). ♢ Expr. A-i lua (cuiva) comanda = a înlătura (pe cineva) de la un post de răspundere, în special de la comanda unei unități militare. A-i lua (cuiva) ochii (sau văzul, vederile) = a fermeca (pe cineva), a orbi prin strălucire, a impresiona foarte puternic, a zăpăci, a ului pe cineva. A-i lua (cuiva) viața (sau sufletul, zilele) = a omorî. A-și lua viața (sau zilele) = a se sinucide. ♦ (Pop.) A face să paralizeze, a paraliza o parte a corpului. III. 1. A-și însuși ceea ce i se cuvine, a pune stăpânire pe ceva; p. ext. a primi, a căpăta. 2. A(-și) face rost de ceva; a găsi pe cineva sau ceva. ♢ Expr. Ia-l dacă ai de unde (sau de unde nu-i), se spune despre cineva (sau despre ceva) care nu se mai găsește acolo unde era mai înainte. (Fam.) A nu ști de unde să iei pe cineva = a nu-ți aduce aminte în ce împrejurare ai cunoscut pe cineva. 3. A cumpăra. 4. A încasa o sumă de bani. 5. A-și însuși un lucru străin. 6. A cuceri; a ocupa. ♦ A ataca într-un anumit fel sau cu o anumită armă. 7. A angaja pe cineva; a folosi un obiect pentru un timp determinat, contra plată. ♢ Expr. A lua (pe cineva) părtaș = a-și asocia (pe cineva) într-o întreprindere. A lua (pe cineva) pe procopseală = a angaja (pe cineva) fără salariu, cu promisiunea de a-l căpătui. ♦ A invita pe cineva la joc, la dans. ♦ A primi pe cineva la sine; a contracta o legătură de rudenie cu cineva. ♦ Refl. recipr. A se căsători. 8. A se angaja, a se însărcina (cu ceva). ♢ Expr. A lua comanda = a fi numit la conducerea unei unități sau acțiuni (militare). A lua (un lucru) în primire = a primi un lucru, asumându-și răspunderea pentru buna lui păstrare. A-și lua răspunderea = a se declara și a se socoti răspunzător de ceva. (Refl. recipr.) A se lua la sfadă (sau la ceartă etc.) = a se certa. 9. A contracta o boală molipsitoare. 10. (Despre vase) A avea o anumită capacitate, a cuprinde. 11. (În expr. și loc. vb.) A lua măsura (sau măsuri) = a fixa prin măsurători exacte dimensiunile necesare pentru a confecționa un obiect. A lua (ceva) cu chirie = a închiria. A lua (ceva) în arendă = a arenda. A lua parte = a participa. A lua pildă = a imita exemplul altuia. A lua obiceiul (sau năravul etc.) = a se obișnui să... A lua (pasaje sau idei) dintr-un autor = a reproduce într-o scriere sau într-o expunere proprie idei extrase din alt autor (indicând sursa sau însușindu-și pasajul în mod fraudulos). A lua ființă = a se înființa. A lua sfârșit = a se termina. A lua înfățișarea (sau aspectul etc.) = a părea, a da impresia de... A lua un nou aspect, o nouă formă etc. = a se schimba, a se transforma. A-și lua numele de la... = a purta un nume care se leagă de..., care amintește de... A lua o notă bună (sau rea) = a obține o notă bună (sau rea). A lua apă = (despre ambarcații) a avea o spărtură prin care intră apa, a se umple de apă. A lua foc = a se aprinde. (Înv.) A lua veste (sau scrisoare, răspuns etc.) = a primi veste (sau scrisoare, răspuns etc.). IV. 1. A duce cu sine. ♢ Expr. A-și lua ziua bună = a se despărți de cineva, rostind cuvinte de rămas bun. A-și lua traista și ciubucul, se zice despre un om foarte sărac care pleacă fără să aibă ce să ducă cu el. A-și lua tălpășița (sau catrafusele) = a pleca repede dintr-un loc; a o șterge. A lua (pe cineva) la (sau în) armată = a înrola un recrut. A lua (pe cineva) pe sus = a lua (pe cineva) cu forța. A lua (pe cineva) pe nepusă masă = a lua (pe cineva) fără veste, cu forța. A-l lua moartea sau Dumnezeu (ori, depr. dracul, naiba) = a muri. L-a luat dracul (sau mama dracului, naiba), se spune când cineva este într-o situație critică sau la capătul puterilor (din cauza unui efort prea mare). (În imprecații) Lua-l-ar naiba! ♦ A duce cu sine una sau mai multe persoane, cu rolul de însoțitor. ♢ Expr. A lua (pe cineva) cu binele (sau cu frumosul, cu binișorul, cu încetișorul etc.) = a proceda cu tact, cu blândețe, a trata (pe cineva) cu menajamente. A lua (pe cineva) cu răul = a se purta rău (cu cineva). A lua (pe cineva) cu măguleli sau (refl.) a se lua pe lângă cineva cu binele = a măguli pe cineva (pentru a-i câștiga bunăvoința). A lua (pe cineva) sub ocrotirea (sau sub aripa) sa = a ocroti (pe cineva). A lua (pe cineva sau ceva) în batjocură (sau în bătaie de joc, în râs, în zeflemea, peste picior etc.) = a-și bate joc de cineva. A lua (pe cineva) cu amenințări = a amenința (pe cineva). A lua (pe cineva) la rost (sau la trei parale, la refec, la trei păzește, la socoteală etc.) = a mustra (pe cineva), a-i cere socoteală. A lua (pe cineva) pe departe = a începe (cu cineva) o discuție pe ocolite cu scopul de a obține ceva de la el sau de a-i comunica ceva neplăcut. Nu mă lua așa! = nu mă trata, nu-mi vorbi în felul acesta nepotrivit. A o lua de bună = a considera că este așa cum se spune, a primi, a accepta un lucru ca atare. A lua (ceva) de nimic = a nu lua în serios. A lua (ceva) în nume de bine (sau de rău) = a judeca un lucru drept bun (sau rău). A lua (pe cineva sau ceva) de (sau drept)... = a considera (pe cineva sau ceva) drept altcineva sau altceva; a confunda. A lua lucrurile (așa) cum sunt = a se împăca cu situația. ♦ Refl. (Despre vopsele) A se desprinde, a se șterge (și a se lipi pe altceva). 2. (Despre vehicule) A transporta pe cineva. V. A începe, a porni să... ♦ (Despre manifestări fizice sau psihice) A cuprinde (pe cineva). ♢ Expr. A-l lua ceva înainte = a-l cuprinde, a-l copleși. A lua frica cuiva (sau a ceva) = a se teme de cineva (sau de ceva). (Refl.) A se lua de gânduri = a începe să fie îngrijorat, a se îngrijora; a se neliniști. VI. 1. (Construit cu pronumele „o”, cu valoare neutră) A pleca, a porni. ♢ Expr. A o lua din loc (sau la picior) = a pleca repede. A o lua la fugă = a porni în fugă, în goană. A o lua la galop (sau la trap, la pas) = a porni la galop (sau la trap, la pas). (Reg.) A o lua în porneală = a porni la păscut. A o lua înainte = a merge înaintea altuia sau a altora (pentru a-i conduce). A i-o lua (cuiva) înainte (sau pe dinainte) = a întrece (pe cineva). A-și lua zborul = a porni în zbor; fig. a pleca repede; a părăsi (o rudă, un prieten) stabilindu-se în altă parte. (Refl.) A se lua după cineva (sau ceva) = a) a porni în urma cuiva (sau a ceva); b) a se alătura cuiva; c) a urmări, a alunga, a fugări; d) a porni undeva orientându-se după cineva sau după ceva; fig. a imita pe cineva, a urma sfatul cuiva. (Refl. recipr.) A se lua cu cineva = a) a pleca la drum cu cineva; b) a se întovărăși, a se asocia cu cineva. (Refl.) A se lua cu cineva (sau cu ceva) = a-și petrece vremea cu cineva (sau cu ceva) și a uita de o grijă, de o preocupare etc., a se distra. A se lua cu vorba = a se antrena într-o conversație, uitând de treburi. ♦ A se îndrepta într-o direcție oarecare; a coti spre... A luat-o la deal. ♦ (Despre căi de comunicație și ape curgătoare) A-și schimba direcția. Drumul o ia la dreapta. 2. A merge, a parcurge. ♢ Expr. A(-și) lua câmpii = a pleca la întâmplare, fără nici un țel (de desperare, de durere etc.); a ajunge la desperare. [Pr.: lu-a. – Prez. ind.: iau, iei, ia, luăm, luați, iau; prez. conj. pers. 3: să ia] – Lat. levare.

luare
LUÁRE s.f. Acțiunea de a (se) lua. ♢ Luare-aminte = atenție, grijă. [Pr.: lu-a-] – V. lua.

lubenita
LÚBENIȚĂ, lubenițe, s.f. (Reg.) Pepene verde. [Acc. și: lubeníță] – Din bg., scr. lubenica.

lubric
LÚBRIC, -Ă, lubrici, -ce, adj. (Livr.) Excesiv de senzual; libidinos. ♦ Care ațâță senzualitatea; excitant, lasciv; obscen. – Din fr. lubrique, lat. lubricus.

lubricare
LUBRICÁRE, lubricări, s.f. Operație de introducere a unui lichid într-un sistem tehnic (sondă, conductă etc.) aflat sub presiune. – Cf. lat. l u b r i c a r e.

lubricator
LUBRICATÓR, lubricatoare, s.n. Dispozitiv de forma unui tub montat deasupra instalației de siguranță de la capul sondei, care servește la efectuarea operației de lubricare. – Din germ. Lubrikator, fr. lubricateur.

lubricitate
LUBRICITÁTE s.f. (Livr.) Senzualitate excesivă; lascivitate, desfrâu; obscenitate. – Din fr. lubricité, lat. lubricitas, -atis.

lubrifia
LUBRIFIÁ, lubrifiez, vb. I. Tranz. A introduce un lubrifiant între suprafețele de contact ale unor corpuri solide care se freacă între ele; a unge. [Pr.: -fi-a] – Din fr. lubrifier.

lubrifiant
LUBRIFIÁNT, lubrifianți, s.m. Material vâscos sau praf care se introduce între suprafețele de contact a două corpuri solide cu mișcare relativă, pentru a forma un strat subțire care să înlocuiască frecarea uscată cu una fluidă și să împiedice sau să reducă astfel uzura, încălzirea etc. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. lubrifiant.

lubrifianta
LUBRIFIÁNȚĂ s.f. Însușire a unui material de a putea fi întrebuințat ca lubrifiant. [Pr.: -fi-an-] – Lubrifi[ant] + suf. -anță.

lubrificator
LUBRIFICATÓR, lubrificatoare, s.n. Dispozitiv de ungere a coroanei șinelor de cale ferată, pentru a reduce uzura. – Din fr. lubrificateur.

lubrifiere
LUBRIFIÉRE, lubrifieri, s.f. Acțiunea de a lubrifia și rezultatul ei; ungere. [Pr.:-fi-e-] – V. lubrifia.

lucarii
LUCÁRII s.f. pl. Sărbătoare a pădurilor sacre, pe care romanii o celebrau la 19 sau la 21 iulie. – Din lat. Lucaria.

lucarna
LUCÁRNĂ, lucarne, s.f. Fereastră mică, amenajată în acoperișul cu pantă mare al unei construcții, în scopul luminării și aerisirii podului sau a încăperilor aflate la nivelul podului; bageac, bageacă. ♦ (Rar) Ferestruică pe care se poate privi afară. – Din fr. lucarne.

luceafar
LUCEÁFĂR, luceferi, s.m. 1. Nume popular al planetei Venus și ai altor stele strălucitoare. ♢ Luceafărul-de-Dimineață sau Luceafărul-de-Ziuă, Luceafărul-Porcilor, Luceafărul-Boului = planeta Venus (văzută dimineața, înainte de răsăritul soarelui). Luceafărul-de-Seară sau Luceafărul-de-Noapte, Luceafărul-Ciobanilor = planeta Venus (văzută seara). Luceafărul-cel-Mare-de-Miezul-Nopții sau Luceafărul-cel-Frumos = steaua Vega din constelația Lirei. Luceafărul-Porcesc sau Luceafărul-Porcar = steaua Aldebaran din constelația Taurului. Luceafărul-cel-Mare-de-Noapte = steaua Hiperion. 2. Fig. Epitet dat unui bărbat cu calități deosebite. – Lat. Lucifer.

lucerna
LUCÉRNĂ, s.f. Plantă perenă din familia leguminoaselor, cu frunze compuse din câte trei foliole și cu flori albastre-violacee, cultivată ca plantă furajeră (Medicago sativa). [Var.: (Reg.) luțărnă, luțérnă, s.f.] – Din germ. Luzerne.

luci
LUCÍ, lucesc, vb. IV. Intranz. 1. A răspândi lumină; a străluci, a lumina. 2. A sclipi din cauza luminii; a scânteia. ♦ (Despre ochi) A avea o strălucire deosebită, exprimând o emoție, o dorință etc. 3. Fig. (Despre idei, sentimente) A apărea în mod brusc sau pentru scurt timp. ♦ A se remarca prin calități deosebite. – Lat. *lucire (= lucere).

lucid
LUCÍD, -Ă, lucizi, -de, adj. Care are o minte clară, pătrunzătoare, care este conștient de realitate, care înțelege și exprimă clar lucrurile. ♦ (Adverbial) În deplinătatea facultăților mintale, conștient; rațional; treaz. – Din fr. lucide.

luciditate
LUCIDITÁTE s.f. Însușire a unei persoane sau a unei minți lucide; claritate în gândire. ♦ Deplinătate a funcțiilor intelectuale; stare de conștiență. – Din fr. lucidité.

luciferic
LUCIFÉRIC, -Ă, luciferici, -ce, adj. (Livr.) Demonic. – Lucifer (n. pr.) + suf. -ic.

luciferina
LUCIFERÍNĂ, luciferine, s.f. Substanță proteică secretată de diferite animale (licurici, pești etc.) care, prin oxidare, devine luminoasă. – Din fr. luciférine.

lucifob
LUCIFÓB, -Ă, lucifobi, -e, adj. (Despre animale) Care se ferește de lumină. – Din fr. luciphobe.

luciola
LUCIÓLĂ, luciole, s.f. (Livr.) Licurici. [Pr.: -ci-o-] – Din. it. lucciola, fr. luciole.

lucios
LUCIÓS, -OÁSĂ, lucioși, -oase, adj. 1. (Despre obiecte) Care lucește; strălucitor, sclipitor, lucitor, luciu. 2. (Despre surse de lumină) Care răspândește lumină; care strălucește, lucitor. ♦ (Despre ochi) Cu reflexe strălucitoare; lucitor. – Luciu + suf. -os.

lucire
LUCÍRE, luciri, s.f. Faptul de a luci; strălucire. – V. luci.

lucitor
LUCITÓR, -OÁRE, lucitori, -oare, adj. (Despre surse de lumină) Care împrăștie lumină; strălucitor; lucios. ♦ (Despre obiecte) Lucios, sclipitor, scânteietor. ♦ (Despre ochi) Plin de viață, care lucește; lucios. – Luci + suf. -tor.

luciu
LÚCIU, -IE, (I) lucii, adj., (II) luciuri, s.n. I. Adj. 1. (Despre obiecte) Care răsfrânge razele de lumină, care lucește (1); lucitor, lucios. 2. Cu lustru^1, lustruit; neted; p. ext. alunecos. ♢ Expr. Sărăcie lucie = sărăcie mare; mizerie. (Adverbial) Sărac luciu = foarte sărac. ♦ Lipsit de obstacole, neted; deschis. 3. (Despre terenuri, drumuri etc.) Acoperit de gheață; lunecos. II. S.n. Aspect al suprafeței unui solid, datorit reflexiei luminii; suprafață strălucitoare a unor obiecte care răsfrâng razele de lumină. ♦ Fig. Strălucire, splendoare. ♦ Lustru. – Din luci (derivat regresiv).

lucoare
LUCOÁRE, lucori, s.f. (Înv. și arh.) Lumină; lucire, strălucire. – Lat. lucor, -oris.

lucra
LUCRÁ, lucrez, vb. I. 1. Intranz. și tranz. A efectua, a presta o muncă, a face un lucru; a munci. ♢ Expr. (Trans.) A nu avea ce lucra = a face un lucru care putea fi sau trebuia evitat, a nu-și vedea de treabă. 2. Intranz. A fi în mișcare, în acțiune; a dezvolta o activitate într-o direcție oarecare; a funcționa. 3. Intranz. A acționa în chip eficace, a avea efectul dorit asupra cuiva, a fi eficient. 4. Tranz. A da unui material brut altă formă, făcând din el un obiect oarecare; a prelucra un material; a realiza, a executa. ♦ A clădi, a construi. ♦ A face, a confecționa; a fabrica. ♦ A coase, a broda; a împleti. 5. Tranz. Fig. (Fam.) A unelti împotriva cuiva. [Prez. ind. și: (reg.) lúcru] – Lat. lucubrare.

lucrare
LUCRÁRE, lucrări, s.f. 1. Acțiunea de a lucra și rezultatul ei; muncă, activitate. ♢ Expr. A pune în lucrare = a începe executarea, a pune în practică. ♦ (Înv.) Muncă, activitate, efort pentru a realiza ceva. ♦ (Concr.) Lucru realizat printr-o muncă fizică sau intelectuală. ♦ Studiu scris asupra unui anumit subiect; scriere, operă artistică sau științifică. ♦ Spec. Operație sau ansamblu de operații efectuate cu ajutorul mașinilor, utilajelor etc., precum și materialele și manopera respectivă, în vederea realizării, reparării, transformării etc.; sistem tehnic realizat printr-o astfel de operație. ♢ Lucrarea solului = ansamblul lucrărilor de arat, grăpat etc. executate în vederea creării unor condiții optime de încolțire și de creștere a plantelor. Lucrarea pământului = agricultură. 2. Înfăptuire, realizare. 3. Fig. (Rar) Lucrătură (2). – V. lucra.

lucrat
LUCRÁT s.n. Faptul de a lucra. – V. lucra.

lucrativ
LUCRATÍV, -Ă, lucrativi, -e, adj. Care aduce câștig; profitabil, rentabil; folositor, util. – Din fr. lucratif, lat. lucrativus.

lucrator
LUCRĂTÓR, -OÁRE, lucrători, -oare, adj., s.m. și f. I. Adj. 1. Care lucrează, care muncește. 2. (Despre zile) În care se lucrează, de lucru. 3. (Înv.; despre plantațiile de vie) Care dă rod. ♦ (Despre mine) Care poate fi exploatat, care este în activitate. II. S.m. și f. Persoană care muncește producând bunuri materiale; p. gener. orice om care muncește (într-un anumit domeniu). – Lucra + suf. -ător.

lucratura
LUCRĂTÚRĂ, lucrături, s.f. 1. Fel în care a fost executat un lucru făcut cu mâna; execuție. 2. Fig. (Fam.) Uneltire, intrigă (împotriva cuiva); lucrare. – Lucra + suf. -ătură.

lucru
LÚCRU, lucruri, s.n. I. Tot ceea ce există (în afară de ființe) și care este conceput ca o unitate de sine stătătoare; obiect. ♢ Lucru în sine = noțiune a filozofiei lui Kant desemnând realitatea obiectivă, existentă independent de cunoașterea noastră, care, deși percepută sub formă de reprezentare, nu poate fi cunoscută în esența ei. (Jur.) Lucru imobil (sau nemișcător) = lucru care, în mod natural sau prin voința omului, nu poate fi strămutat dintr-un loc într-altul. Lucru mobil (sau mișcător) = lucru care poate fi strămutat dintr-un loc într-altul. ♢ Expr. Lucru rău (sau prost), se spune, familiar, unei persoane (sau despre o persoană) de care suntem nemulțumiți sau care nu e bună de nimic. ♦ Bun care aparține unei persoane sau unei colectivități; p. gener. obiect, bun. II. 1. Activitate (fizică sau intelectuală) întreprinsă pentru realizarea unui scop; muncă, treabă; acțiune, faptă. ♢ Front de lucru = porțiune dintr-o construcție la care lucrează concomitent mai multe formații de lucru, echipate cu materialele și utilajele necesare. ♢ Loc. adj. De lucru = a) în care se lucrează. Zile de lucru; b) cu care se lucrează, folosit la treabă. Haine de lucru; c) întrebuințat la lucru, folosit într-o activitate. Metodă de lucru. ♢ Expr. A avea de lucru = a) a avea treabă, a fi (foarte) ocupat; b) A avea o ocupație, a fi în slujbă; c) (reg.) a avea de luptat, a avea dificultăți (cu cineva). A nu avea de lucru = a) a nu avea, a nu găsi ce sau unde să muncească; b) se spune când cineva nu-și vede de treabă sau face un lucru nelalocul lui, nepotrivit. A pune (pe cineva) la lucru = a sili (pe cineva) să muncească. A-și face de lucru (cu cineva sau cu ceva) = a) a-și pierde vremea cu o treabă lipsită de importanță sau cu o persoană care creează dificultăți; a părea că lucrează; b) a-și crea singur încurcături. A fi în lucru = a fi în curs de fabricare, de executare, de elaborare. Lucru în (sau pe) bandă = organizare a producției în care obiectele de realizat se deplasează (continuu sau cu intermitență) cu ajutorul unei benzi rulante. Lucru în lanț = mod de organizare a producției în care obiectul care se lucrează se deplasează ritmic în raport cu echipele specializate de muncitori. (Ist.) Lucru domnesc = obligație pe care o aveau în evul mediu țăranii dependenți din țările române și care consta în prestații de muncă în folosul domnitorului. (Fiz.) Lucru mecanic = energie dezvoltată de o forță care acționează asupra unui corp, egală cu produsul dintre componenta forței care acționează asupra corpului în direcția deplasării punctului ei de aplicație și mărimea acestei deplasări. 2. Ceea ce se efectuează, rezultatul muncii. III. 1. Chestiune, problemă. 2. Situație, fapt, fenomen; (la pl.) întâmplare, eveniment. ♢ Expr. Lucru de nimic = fapt lipsit de importanță, ceva fără însemnătate. Lucru mare = a) ceva rar, deosebit, realizare de valoare; b) (adverbial; cu valoare intensivă) S-a necăjit lucru mare; c) (determinând un adjectiv, îi dă valoare de superlativ) Frumos, lucru mare. – Din lucra (derivat regresiv).

lucrusor
LUCRUȘÓR, lucrușoare, s.n. Diminutiv al lui lucru. – Lucru + suf. -ușor.

luctuos
LUCTUÓS, -OÁSĂ, luctuoși, -oase, adj. (Rar) Lugubru, trist. ♢ (Med.) Respirație luctuoasă = respirație în care expirația este însoțită de gemete. [Pr.: -tu-os] – Din lat. luctuosus, fr. luctueux.

lud
LUD, -Ă, luzi, -de, adj. (Înv. și reg.) Simplu, naiv, fără experiență; p. ext. prost, nătâng, nătărău. – Din sl. ludŭ.

luddism
LUDDÍSM s.n. Mișcare spontană de protest a muncitorilor englezi din a doua jumătate a sec. XVIII și din prima jumătate a sec. XIX, care s-a manifestat prin distrugerea mașinilor. – Din fr. luddisme.

luddit
LUDDÍT, -Ă, luddiți, -te, s.m. și f., adj. (Adept) al luddismului. – Din fr. luddite.

lude
LÚDE s.f. Denumire a unității de contribuabili în Țara Românească, alcătuită dintr-un număr variabil de birnici. – Din sl. lude.

ludic
LÚDIC, -Ă, ludici, -ce, adj. (Livr.) Referitor la joc. – Din fr. ludique.

ludlow
LÚDLOW s.n. (Tipogr.) Mașină de turnat rânduri, asemănătoare cu linotipul, dar fără claviatură și magazie de matrițe, folosită pentru culegerea de titluri, lucrări de ornament etc. – Cu. fr.

lues
LÚES, s.n. (Med.) Sifilis. – Din germ. Lues.

lueta
LUÉTĂ, luete, s.f. (Anat.) Omușor. [Pr.: lu-e-] – Din fr. luette.

luetic
LUÉTIC, -Ă, luetici, -ce, adj., s.m. și f. (Livr.) Sifilitic. [Pr.: lu-e-] – Din germ. luetisch.

lufar
LUFÁR, lufari, s.m. Pește răpitor marin cu corpul alungit și turtit lateral, cu dinți pe ambele maxilare și cu carnea fină și gustoasă (Pomatomus saltatrix). – Et. nec.

lufa
LÚFĂ, lufe, s.f. Plantă anuală din familia cucurbitaceelor, originară din India, cu tulpina lungă, cu numeroase flori galbene și cu fructul de formă alungită care, în unele țări (China, Japonia etc.), se consumă ca legumă sau, după uscare, se folosește ca burete de baie și în industria celulozei (Luffa cylindrica). – Din fr. luffa.

luft
LUFT, lufturi, s.n. 1. Distanță sau spațiu liber dintre două elemente (piese fixe sau mobile) situate foarte aproape unul de altul; interstițiu. 2. (Sport) Eroare comisă de un jucător care șutează pe lângă minge, puc etc. – Din germ. Luft.

lufta
LUFTÁ, luftez, vb. I. Intranz. (Sport) A comite un luft (2). – Din luft.

lugojean
LUGOJEÁN, -Ă, lugojeni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană născută și crescută în municipiul Lugoj. 2. S.m. și f., adj. (Locuitor) din municipiul Lugoj. 3. S.f. art. Numele unui dans popular bănățean; melodie după care se execută acest dans. – Lugoj (n. pr.) + suf. -ean.

lugojeanca
LUGOJEÁNCĂ, lugojence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Lugoj. ♦ Locuitoare din municipiul Lugoj. – Lugojean + suf. -că.

lugol
LUGÓL s.n. (În sintagma) Soluție lugol = soluție apoasă care conține iod și iodură de potasiu, utilizată în tratamentul hipertiroidismului. – Din fr. lugol.

lugubru
LUGÚBRU, -Ă, lugubri, -e, adj. Care exprimă sau produce groază; care amintește de moarte; înfiorător, macabru, sumbru, sinistru. – Din fr. lugubre, lat. lugubris.

lujer
LÚJER, lujeri, s.m. Tulpină sau porțiune de tulpină subțire (la plantele erbacee); ramură tânără (de 1-2 ani) la plantele lemnoase. – Et. nec.

lulea
LULEÁ, lulele, s.f. Obiect cu care se fumează, alcătuit dintr-o parte mai groasă și scobită, în care se pune tutunul, și dintr-o țeavă (îndoită) prin care trece fumul; pipă; p.restr. găvanul pipei. ♢ Expr. (Adverbial) Îndrăgostit (sau amorezat) lulea = foarte îndrăgostit. ♦ Cantitate de tutun cât încape în găvanul unei pipe. [Var.: (reg.) liuleá s.f.] – Din tc. lüle.

lumasel
LUMAȘÉL s.n. Rocă sedimentară calcaroasă, slab cimentată, alcătuită din fragmente de cochilii sau din schelete de organisme. – Din fr. lumachelle.

lumanare
LUMÂNÁRE, lumânări, s.f. 1. Obiect de luminat în formă de cilindru subțire, făcut din ceară sau din altă materie grasă solidificată, având la mijloc un fitil de material textil, care, aprins, arde cu flacără, producând lumină. ♢ Loc. adv. și adj. (Drept) ca lumânarea = foarte drept. La lumânare = la lumina lumânării. ♢ Expr. A căuta (pe cineva sau ceva) cu lumânarea = a căuta (pe cineva sau ceva) cu multă stăruință. A ține (cuiva) lumânarea = a veghea pe cineva în momentul morții (ținându-i lumânarea aprinsă). 2. (Înv.) Unitate de măsură convențională pentru intensitatea luminii, aproximativ egala cu o candelă. 3. Plantă erbacee cu flori gălbui, dispuse într-un spic lung (Verbascum phlomoides). – Lat. luminaria.

lumanarar
LUMÂNĂRÁR, lumânărari, s.m. Fabricant, negustor sau vânzător de lumânări. – Lumânare + suf. -ar.

lumanararie
LUMÂNĂRĂRÍE, lumânărării, s.f. Lurnânărie. – Lumânare + suf. -ărie.

lumanarica
LUMÂNĂRÍCĂ, lumânărele, s.f. 1. Diminutiv ai lui lumânare (1). 2. Plantă erbacee medicinală, cu frunze mari alterne, cele bazale în formă de rozetă, și cu flori galbene dispuse într-un spic (Verbascum thapsus). ♦ Compus: lumânărica-pământului = plantă erbacee cu tulpina înaltă și cu frunze mari și flori albastre sau albe-gălbui (Gentiana asclepiadea). – Lumânare + suf. -ică.

lumanarie
LUMÂNĂRÍE, lumânării, s.f. Local în care se fabrică sau se vând lumânări; lumânărărie, mungerie. – Lumânare + suf. -ie.

lumbago
LUMBÁGO s.n. Boală care se manifestă prin dureri localizate la mușchii din regiunea lombară, datorită unui efort fizic sau expunerii la frig; p. gener. orice durere resimțită în regiunea lombară. – Din fr., lat. lumbago.

lumbalgie
LUMBALGÍE si. v. lombalgie.

lume
LÚME, lumi, s.f. I. 1. Totalitate a celor existente în realitate; univers, cosmos. ♢ Expr. De când (e sau cu) lumea (și pământul) = de (sau din) totdeauna; vreodată; Cât (e) lumea (și pământul) = veșnic; (în construcții negative) niciodată, nicăieri. (Reg.) Până-i lumea = veșnic; (în construcții negative) niciodată. Nici pentru toată lumea sau pentru nimic în lume = cu nici un preț, cu nici un chip. Că (doar) nu piere lumea, se spune atunci când vrei să convingi pe cineva că un anumit lucru nu e prea greu de făcut sau că nu cere un sacrificiu sau o grabă prea mare. Parcă toată lumea e (sau ar fi) a lui, se spune despre cineva care este foarte fericit. 2. Ansamblu de corpuri cerești format din Pământ și aștrii vizibili, constituind un sistem organizat; sistem solar, sistem planetar. 3. Globul pământesc (cu întreaga lui viață animală și vegetală), pământul locuit de om. ♢ Lumea veche = pământul cunoscut înainte de descoperirea Americii (Asia, Europa și Africa). Lumea nouă = cele două Americi și Oceania. Lumea tăcerii = universul adâncurilor marine și oceanice. ♢ Expr. În (sau prin) toată lumea (sau lumea toată) = pretutindeni, peste tot. În (sau din) fundul lumii sau (de) peste lume = (de) foarte departe. A se duce (sau a fugi, a pleca) în lume (sau în toată lumea, în lumea largă) = a pleca departe, fără să se știe unde. A da cuiva drumul în lume = a da cuiva libertatea să plece. A(-și) lua lumea în cap = a pleca (departe) părăsind totul (mai ales din cauza unor supărări mari, a unor necazuri etc.). A umbla prin lume sau a cutreiera lumea = a călători mult și în locuri diferite, a colinda. A lua lumea de-a lungul (și de-a latul) = a cutreiera toată lumea. A dormi (sau a adormi) ca dus (sau ca dușii) de pe lume = a dormi (sau a adormi) adânc. 4. (Înv. și reg.) Lumină. Lumea ochiului (sau ochilor) = pupila ochiului (sau ochilor). ♢ Expr. (Rar) A ieși la lume = a ajunge la lumină, la loc deschis, la larg. II. 1. Populația globului pământesc, omenirea întreagă; umanitatea. ♦ Majoritatea oamenilor. 2. Categorie de oameni, grup social considerat din punctul de vedere al profesiunii, al culturii, al felului de viață etc. și care prezintă trăsături specifice. Lumea artiștilor. 3. Oameni, mulțime, public; societate, mediu social. ♢ Om de lume = persoană care are experiența vieții în societate, care cunoaște uzanțele; persoană dornică de petreceri, exuberantă, veselă. ♢ Loc. adj. Ca lumea = cum trebuie, cum se cuvine. ♢ Expr. (A fi) în rând cu lumea = (a fi) la fel cu ceilalți; (a fi) cu rost, așezat, cu o viață chibzuită. Lume(a) de pe lume sau lumea toată, o lume (toată, întreagă) = mulțime nenumărată, foarte mulți oameni. A purta lumea pe degete = a înșela oamenii; a-și bate joc de ei, a fi șmecher, abil. A ieși (sau a scoate capul) în lume = a apărea în societate, a lua contact cu oameni și situații noi, a începe să frecventeze societatea. A ajunge (sau a fi) de râsul lumii = a ajunge (sau a fi) într-o situație degradantă; a se face de râs. III. 1. Mediu în care se desfășoară existența umană; viață, existență. ♢ Expr. A veni pe lume = a se naște. A se duce (fiecare) în lumea lui = a-și vedea (fiecare) de treburile sale. Nu știe pe ce lume e (sau se află) = nu știe nimic din ce se întâmplă; e foarte fericit. A-i fi (cuiva) lumea dragă = a-i plăcea (cuiva) să trăiască; a-i fi foarte plăcut să... Când ți-e lumea mai dragă = când te simți mai bine; când nici nu te gândești, când nici nu te aștepți. Zi-i lume și te mântuie! = asta e! n-ai ce(-i) face! ♦ Viață laică; viață veselă, liberă. ♢ Loc. adj. De lume = care se referă la viața de plăceri, la dragoste. 2. (În sintagmele) Lumea albă = (în basme) viața pământească, în care trăiesc oamenii. Lumea neagră = (în basme) viața subpământeană, în care ar trăi duhurile rele. Lume de apoi (sau lumea cealaltă, ceea lume) = a) (în concepțiile religioase) viața de dincolo de moarte; b) (în basme) regiune imaginată dincolo de acest pământ, celălalt tărâm. – Lat. lumen.

lumen
LÚMEN, (1) lumeni, s.m. (2) lumene, s.n. 1. S.m. Unitate de măsură a fluxului luminos. 2. S.n. Canal al unui organ anatomic cavitar (intestin, vas sangvin) sau al unor fibre textile. – Din fr. lumen.

lumenmetru
LUMENMÉTRU, lumenmetre, s.n. Instrument folosit în determinarea fluxului luminos. – Din fr. lumenmètre.

lumesc
LUMÉSC, -EÁSCĂ, lumești, adj. Care aparține lumii, privitor la lume, din lume. ♦ Pământesc, trupesc. ♢ Boli lumești = boli venerice. ♦ Laic; vesel, glumeț; de petrecere. – Lume + suf. -esc.

lumet
LUMÉȚ, -EÁȚĂ, lumeți, -e, adj. (Pop.) Căruia îi place viața, societatea; iubitor de lume, de petreceri; vesel. – Lume + suf. -eț.

lumina
LUMINÁ, luminez, vb. I. I. 1. Intranz. (Despre aștri sau despre alte surse de lumină) A produce, a emite, a răspândi lumină; a fi luminos, a străluci. 2. Tranz. A revărsa, a arunca lumină asupra unui lucru (pentru a fi văzut mai bine). ♦ (Despre oameni) A însoți pe cineva cu o sursă de lumină spre a-l face să vadă în întuneric, a face cuiva lumină. ♢ Expr. A lumina (cuiva) calea (sau drumul) = a călăuzi, a conduce spre țintă. 3. Refl. (Despre obiectele pe care cade lumina) A deveni luminos, a se umple de lumină, a căpăta mai multă lumină. ♢ Expr. A se lumina de ziuă = a se face ziuă. ♦ A se însenina. ♢ Expr. A se lumina a ploaie = (despre cer, văzduh) a căpăta o lumină difuză care anunță venirea ploii. II. Fig. 1. Tranz. A răspândi știința și cultura în mase; a educa, a cultiva, a instrui. ♦ Tranz. și refl. A (se) lămuri, a (se) clarifica. 2. Tranz. A călăuzi, a îndrepta, a conduce. 3. Tranz. A răspândi mulțumire, bucurie; a înveseli, a însenina. ♦ Refl. (Despre față, ochi etc.) A căpăta o expresie de mulțumire, de bucurie. 4. Intranz. (Despre o idee, o imagine etc.) A apărea, a se ivi, a se înfiripa; a se contura. – Din lumină.

luminal
LUMINÁL s.n. Medicament care se prezintă sub formă de pulbere albă, cristalină, inodoră, cu gust amar, foarte puțin solubilă în apă, cu acțiune hipnotică, folosit mai ales în epilepsie; fenobarbital, acid barbituric. – Din germ. Luminal, fr. luminal.

luminanta
LUMINÁNȚĂ si. (Fiz.) Strălucire. – Din fr. luminance.

luminantmetru
LUMINANȚMÉTRU, luminanțmetre, s.n. (Fiz.) Fotometru pentru măsurarea luminanței. – Luminanță + metru.

luminar
LUMINÁR, luminare, s.n. (Tehn.) Corp de iluminat. – Din fr. luminaire.

luminare
LUMINÁRE, luminări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) lumina. 2. Fig. Instruire; educare. 3. (Înv., rar; însoțit de un adj. pos.) Luminăție. – V. lumina.

luminat
LUMINÁT^1 s.n. Faptul de a lumina. – V. lumina.

LUMINÁT^2, -Ă, luminați, -te, adj. 1. Care primește lumină, pe care cade lumina; plin de lumină; luminos. 2. Fig. (Despre oameni) Cu (multă) știință de carte; care înțelege, discerne, care judecă limpede; plin de înțelepciune; instruit, cultivat, învățat. ♦ Cu idei avansate, progresist. Oameni luminați. ♦ Lămurit, edificat. 3. (Rar) Care răspândește, emite lumină; luminos, strălucitor. ♦ Fig. (Despre față, ochi etc.) Care exprimă, radiază mulțumire, bucurie. 4. (Înv.; ca termen de reverență, adesea pe lângă cuvinte reprezentând un titlu, o calitate) Înălțat, mărit, slăvit. – V. lumina.

luminator
LUMINATÓR, luminatoare, s.n. Panou translucid sau transparent care înlocuiește o porțiune dintr-un perete, dintr-un plafon sau din învelitoarea unui acoperiș în scopul asigurării iluminării naturale a unei încăperi. [Var.: (pop.) luminătór s.n.] – Lumina + suf. -tor. Cf. rus. l i u m i n a t o r.

luminatie
LUMINÁȚIE, luminații, s.f. (Rar) Iluminație. – Din rus. [il]liuminațiia.

lumina
LUMÍNĂ, lumini, s.f. I. 1. Radiație sau complex de radiații electromagnetice emise de corpuri incandescente (cu sau fără flacără) sau luminescente și care impresionează ochiul omenesc; efectul acestei radiații. ♢ Lumină albă = lumină mijlocie a zilei, care conține toate radiațiile spectrului vizibil. Lumină rece = lumină care conține un număr foarte mic de radiații infraroșii și care are un efect termic redus. Lumină monocromatică = lumină formată din radiații de o singură culoare spectrală. Lumină compusă = lumină care conține radiații de mai multe lungimi de undă. Lumină naturală = lumină complet nepolarizată, caracterizată prin diversitatea direcțiilor de oscilație ale radiațiilor electromagnetice care o compun, distribuite uniform în jurul direcției de propagare. Lumină polarizată = lumină alcătuită din radiații electromagnetice ale căror direcții de oscilație nu sunt uniform distribuite în jurul direcției de propagare. (Astron.) Lumină antisolară = pată foarte slab luminoasă care se vede noaptea pe cer în locul opus soarelui. Lumină zodiacală = pată luminoasă care, la latitudinea noastră, se vede toamna spre est, înainte de răsăritul soarelui, și primăvara spre vest, după apusul soarelui. (Fiziol.) Lumină animală = lumină produsă de unele organisme animale pe baza energiei chimice a unor substanțe. ♢ Loc. adv. La lumina mare = fățiș, în văzul tuturor. Pe lumină = în timpul zilei, de la răsăritul până la apusul soarelui, până nu se înserează. ♢ Loc. prep. În lumina... = prin prisma (unei anumite concepții), din punctul de vedere al..., potrivit cu... (Rar) La lumina... = cu puterea..., cu ajutorul... ♢ Loc. vb. A da lumină = a lumina. ♢ Expr. A vedea lumina zilei = a) a fi înzestrat cu simțul văzului; a se naște. A răsări (sau a se arăta) la lumină (sau la lumina zilei) = a apărea (dintr-o ascunzătoare), a ieși la vedere, a se arăta. A ieși la lumină = a) a scăpa de primejdie, a ieși dintr-o situație grea; b) a ieși la iveală, a deveni evident, a se dezvălui. A scoate (pe cineva) la lumină = a) a scoate (pe cineva) dintr-o încurcătură; b) a ajuta (pe cineva) să dobândească o situație, a emancipa (pe cineva). A pune (ceva) în lumină = a scoate (ceva) în evidență; a sublinia. A pune într-o lumină bună (sau rea, urâtă etc.) = a scoate în evidență aspectele pozitive (sau negative) din viața sau din activitatea cuiva. A prezenta (sau a privi, a aprecia) ceva sau pe cineva într-o lumină oarecare = a prezenta (sau a privi, a aprecia) ceva sau pe cineva într-un anumit fel sau dintr-un anumit punct de vedere ori prin prisma unei anumite concepții. A vedea lumina tiparului sau (înv.) a ieși la lumină = a fi publicat, tipărit. (Limpede) ca lumina zilei = de netăgăduit, clar, evident. ♦ Fig. Strălucire; înseninare. 2. Izvor, sursă de lumină (I 1). ♢ Lumină electrică = iluminare pe bază de energie electrică. Lumină de control = indicație luminoasă care servește la controlul stării și al modului de funcționare a unei instalații de telecomandă, a macazurilor, a semnalelor de cale ferată etc. ♦ Spec. Sursă luminoasă (de obicei colorată) situată pe o navă, aeronavă etc., folosită la indicarea poziției sau la semnalizare. ♦ Flacără, flăcăruie. ♦ (Pop.) Lumânare. ♦ Unitate de măsură pentru fluxul luminos. 3. (Și în sintagma lumina ochiului) Pupilă; p. ext. ochi, privire. ♦ (Ca termen de comparație) Ființă, lucru, obiect etc. mai drag, mai de preț, mai scump. ♢ Expr. A-i fi (cuiva) drag ca lumina ochilor = a-i fi (cuiva) foarte drag. A îngriji (sau a păzi) ca (pe) lumina ochilor = a îngriji, a feri cu cea mai mare atenție. II. Fig. Ceea ce aduce claritate în mintea omenească; învățătură, cultură, educație. ♢ Expr. A arunca (o) lumină (asupra unei chestiuni) sau a aduce (o) lumină (într-o chestiune) = a lămuri, a clarifica (o problemă). A se face lumină în capul (sau în mintea) cuiva = a pricepe, a înțelege. III. 1. Distanța liberă dintre fețele interioare a două piese vecine ale unui sistem tehnic sau dintre fețele interioare opuse ale unui gol. 2. (Înv.; urmat de determinări) Suprafață. 3. Stăvilarul morii. [Pl. și: (înv.) lumine] – Probabil din lume (înv.) „lumină”.

luminator
LUMINĂTÓR^1 s.n. v. luminator.

LUMINĂTÓR^2, -OARE, luminători, -oare, adj. Care luminează, care emite lumină. – Lumina + suf. -ător.

luminatie
LUMINĂȚÍE, luminății, s.f. (Înv.; urmat de un adj. pos.) Termen de reverență pentru o persoană de rang înalt, mai ales pentru un domnitor; înălțime, maiestate, mărie, domnie, excelență. – Luminat^2 + suf. -ie.

luminescent
LUMINESCÉNT, -Ă, luminescenți, -te, adj. Care prezintă luminescență. – Din fr. luminescent.

luminescenta
LUMINESCÉNȚĂ, luminescențe, s.f. Proprietate pe care o au unele substanțe de a emite radiații luminoase provenite dintr-o energie netermică; emisiune de raze luminoase reci. – Din fr. luminescence.

luminism
LUMINÍSM^1 s.n. Varietate de clarobscur în artele plastice. – Din fr. luminisme.

LUMINÍSM^2 s.n. Iluminism. – Lumină + suf. -ism (după iluminism).

luminist
LUMINÍST^1-Ă, luminiști, -ste, s.m. și f. Pictor care folosește efecte de lumină. – Din fr. luministe.

LUMINÍST^2, -Ă, luminiști, -ste, s.m. și f. Adept al luminismului^2; iluminist. – Lumină + suf. -ist (după iluminist).

luminis
LUMINÍȘ, luminișuri, s.n. 1. Suprafață fără arbori în cuprinsul unei păduri; poiană, colnic. 2. Porțiune de cer senin. ♦ Pata de lumină. 3. (Rar) Lumină (I 1). – Lumină + suf. -iș.

luminita
LUMINÍȚĂ, luminițe, s.f. 1. Diminutiv al lui lumină. 2. (Pop.) Lumânare mică. 3. Plantă meliferă, cu tulpina dreaptă, înaltă, cu frunze alterne și cu flori mari, mirositoare, de culoare galbenă (Oenothera biennis). – Lumină + suf. -iță.

luminobloc
LUMINOBLÓC, luminoblocuri, s.n. Instalație cu generator propriu pentru iluminatul de siguranță în cazul în care se întrerupe curentul de la rețeaua electrică. – Lumină + bloc.

luminofor
LUMINOFÓR, -Ă, (1) luminofori, -e, adj., s.m., (2) luminofoare, s.n. 1. S.m. Substanță care are proprietatea de luminescență, folosită la acoperirea tuburilor fluorescente. 2. S.n. Semnal luminos. 3. Adj. (Livr.) Care are semnal luminos. – Din fr., engl. luminophore.

luminos
LUMINÓS, -OÁSĂ, luminoși, -oase, adj., s.f. I. Adj. 1. Care răspândește lumină; strălucitor. 2. În care pătrunde multă lumină; plin de lumină; luminat^2. 3. Fig. Fericit, senin. 4. Fig. Care călăuzește, îndrumează; demn de urmat. 5. Fig. Clar, limpede; pătrunzător. II. S.f. Plantă erbacee din familia ranunculaceelor, cu tulpina dreaptă și cu flori albe, care crește la maginea pădurilor din regiunile de munte și de deal (Clematis recta). – Lat. luminosus.

luminoschema
LUMINOSCHÉMĂ, luminoscheme, s.f. Tablou schematic luminos, în care diferitele elemente ale instalației pe care o reprezintă sunt marcate prin becuri electrice colorate convențional. – Lumină + schemă.

luminoscop
LUMINOSCÓP, luminoscoape, s.n. (Fiz.) Aparat cu ajutorul căruia se analizează luminescența corpurilor în întuneric. – Din fr. luminoscope.

luminozitate
LUMINOZITÁTE, luminozități, s.f. 1. Însușire a unui corp de a fi luminos (I 1); strălucire. ♦ (Fiz.) Caracteristică a instrumentelor optice, exprimată prin raportul dintre iluminarea imaginii unui obiect și strălucirea obiectului. ♦ (Astron.) Strălucire a stelelor, exprimată fie prin emisiunea totală de energie luminoasă, fie în raport cu luminozitatea soarelui. 2. Însușirea unui loc, a unei incinte etc. de a fi luminoase (I 2). 3. Fig. Seninătate, limpezime; optimism; bucurie. – Din fr. luminosité.

lumpenproletar
LUMPENPROLETÁR, lumpenproletari, s.m. Persoană care face parte din lumpenproletariat. – Din lumpenproletariat (derivat regresiv).

lumpenproletariat
LUMPENPROLETARIÁT s.n. (În terminologia marxistă) Categorie de oameni declasați (cerșetori, vagabonzi, aventurieri) proveniți din diferite pături sociale, ca urmare a șomajului și a pauperizării. [Pr.: -ri-at] – Din germ. Lumpenproletariat.

lunar
LUNÁR, -Ă, lunari, -e, adj. 1. Referitor la intervalul de timp de o lună (II); (și adv.) care se produce sau apare o dată pe lună; mensual. 2. (Rar) Propriu lunii (I), de lună, ca luna (de luminos, de feeric etc.). – Din fr. lunaire, lat. lunaris.

lunatec
LUNÁTEC, -Ă adj. v. lunatic.

lunatic
LUNÁTIC, -Ă, lunatici, -ce, adj. 1. (Despre oameni, adesea substantivat) Somnambul. ♦ (Despre somn, privire, mers etc.) De somnambul. ♦ (Rar) Care are vedenii; sperios, fricos. 2. (Rar) Fantastic, halucinant, ireal. ♦ Cu idei ciudate; cu manifestări bizare. 3. (Pop.) Născut în aceeași lună cu altul (și considerat în raport cu acesta). [Var.: lunátec, -ă adj.] – Din lat. lunaticus, fr. lunatique.

lunatism
LUNATÍSM s.n. (Med.) Somnambulism. – Din fr. lunatisme.

lunatie
LUNÁȚIE s.f. Interval de timp între două faze ale lunii (I 1); lună sinodică. – Din lat lunatio. Cf. fr. l u n a i s o n.

lunaut
LUNAÚT, lunauți, s.m. (Livr.) Explorator al Lunii; selenaut. [Pr.: -na-ut] – De la Lună (după astronaut, cosmonaut).

luna
LÚNĂ, (I 3, II) luni, s.f. I. 1. Astru, satelit al Pământului, care se învârtește în jurul acestuia și pe care îl luminează în timpul nopții. ♢ Lună nouă = momentul în care Luna este în conjuncție cu Soarele, când se vede o mică porțiune din suprafața sa iluminată de acesta; înfățișarea Lunii în acest moment; crai-nou. Lună plină = momentul în care Luna este în opoziție cu Soarele și i se vede întregul disc iluminat de soare; Luna văzută în întregime. ♢ Expr. A trăi în lună sau a fi căzut din lună = a nu ști ce se petrece în jurul lui, a nu fi în temă, a fi rupt de realitate, lipsit de simț practic. A apuca luna cu dinții sau a prinde (sau a atinge) luna cu mâna = a obține un lucru foarte greu de căpătat, a realiza ceva aproape imposibil. A promite (și) luna de pe cer = a promite lucruri pe care nu le poate realiza. A cere (și) luna de pe cer = a cere foarte mult, a cere imposibilul. Câte-n lună și-n stele (sau în soare) = tot ce se poate închipui, de toate. A da cu barda (sau a împușca) în lună sau a fi un împușcă-n lună = a fi nesocotit. A-i răsări (cuiva) luna în cap = a cheli. ♦ (Adjectival) Foarte curat, strălucitor. ♢ (Adverbial) Parchet lustruit lună. 2. Lumină reflectată de lună (I 1). ♢ Loc. adv. La (sau pe) lună = la (sau pe) lumina lunii. 3. Satelit al unei planete. II. 1. Perioadă de timp care corespunde unei revoluții a Lunii (I 1) în jurul Pământului. ♢ Lună calendaristică = fiecare dintre intervalele de timp, apropiate de perioada de revoluție a lunii (I 1), în care e divizat anul calendaristic. Lună siderală = perioadă de revenire a lunii în dreptul aceleiași stele fixe. Lună sinodică = lunație. Lună solară = interval de timp egal cu a douăsprezecea parte din anul solar. 2. (Astron.) Interval de timp egal cu fiecare dintre cele 12 diviziuni ale anului calendaristic, cu o durată de 28 până la 31 de zile. ♢ Lună de miere = prima lună dintr-o căsătorie. ♢ Loc. adv. Pe lună = lunar (1). Cu luna = (închiriat sau angajat) cu plată lunară. Cu lunile sau luni de-a rândul, luni întregi, luni de zile = timp de mai multe luni (până într-un an). – Lat. luna.

lunca
LÚNCĂ, lunci, s.f. 1. Șes de-a lungul unei ape curgătoare caracterizat prin soluri aluvionare și prin vegetație specifică; regiune inundabilă a unei văi. 2. Pădure formată din sălcii, răchită, anini, plopi etc. pe malurile unei ape curgătoare; zăvoi. – Din sl. lonka.

luncet
LUNCÉT, lunceturi, s.n. Totalitate a luncilor din preajma unei ape curgătoare. – Luncă + suf. -et.

lunculita
LUNCULÍȚĂ, lunculițe, s.f. Diminutiv al lui luncă; luncuță. – Luncă + suf. -uliță.

luncuta
LUNCÚȚĂ, luncuțe, s.f. Lunculiță. – Luncă + suf. -uță.

luneca
LUNECÁ, lúnec, vb. I. 1. Intranz. A-și pierde echilibrul, călcând pe o suprafață lucioasă; p. ext. a cădea. 2. Intranz. A se mișca, a se deplasa cu ușurință, lin, fără zgomot; a se strecura ușor. ♦ (Despre păsări) A zbura lin, cu ușurință. ♦ (Despre mâncăruri sau băuturi) A se deplasa ușor pe gât; a se înghiți ușor, a aluneca. 3. Refl. Fig. (Înv) A se lăsa ispitit, a se amăgi, a se înșela; a greși. – Lat. lubricare.

lunecare
LUNECÁRE, lunecări, s.f. Acțiunea de a luneca. – V. luneca.

lunecos
LUNECÓS, -OÁSĂ, lunecoși, -oase, adj. 1. Pe care se lunecă ușor; neted, lustruit. ♦ Care lunecă ușor. 2. Fig. (Rar) Nestatornic. – Luneca + suf. -os.

lunecus
LUNECÚȘ, lunecușuri, s.n. 1. Loc (umed sau înghețat) pe care se alunecă. ♦ Ghețuș. 2. Alunecare. – Luneca + suf. -uș.

luneta
LUNÉTĂ, lunete, s.f. 1. Instrument optic alcătuit din mai multe lentile (și prisme) dispuse într-un tub și servind, în astronomie, în topografie, în tehnica militară etc. la

lunetist
LUNETÍST, lunetiști, s.m. Trăgător specializat în folosirea armei cu lunetă. – Lunetă + suf. -ist.

lung
LUNG, -Ă, lungi, adj., adv., s.n. I. Adj. 1. Care are o lungime mare, ale cărui capete sunt depărtate unul de altul. ♢ Expr. A avea mâna lungă (sau degete lungi) sau a fi lung de mână (sau de, în degete) = a avea obiceiul să fure, a fi hoț. A fi lung în (sau de) limbă sau a avea limbă lungă = a vorbi prea mult și, mai ales, a spune ce nu trebuie; a fi limbut. ♦ (Substantivat, f. pl.) Unde lungi. 2. De statură mare; înalt. ♢ Expr. A cădea cât este de lung = a cădea lungindu-se pe jos. 3. (Despre suprafețe) Care se întinde pe o distanță mare; p. ext. vast. 4. (Despre mâncăruri) Apos, diluat. ♢ Expr. Zeamă (sau ciorbă) lungă = a) mâncare slabă, fără gust, proastă; b) vorbire anostă, fără conținut. 5. Care durează mult timp; îndelungat. ♢ Silabă (sau vocală) lungă = silabă (sau vocală) care are o durată de pronunțare mai mare decât durata medie. ♢ Expr. Zile (sau ani) lungi = timp îndelungat (care s-a scurs greu). Vorbă lungă = vorbărie inutilă. II. Adv. Mult, îndelung; adânc. ♢ Expr. A se uita (sau a privi) lung (la cineva sau la ceva) = a privi mirat, nedumerit sau mult și atent, insistent, cu reproș (la cineva sau la ceva). III. S.n. (De obicei articulat) Lungime; întindere. ♢ Loc. adv. și prep. De-a (sau în) lungul = în direcția lungimii; pe lângă, pe marginea...; de la un capăt la altul. ♢ Expr. În lung și în lat (sau larg) = în toate direcțiile, peste tot, pretutindeni. A nu-și cunoaște (sau vedea) lungul nasului = a fi obraznic. – Lat. longus.

lungan
LUNGÁN, -Ă, lungani, -e, s.m. și f. Persoană neobișnuit de înaltă (și slabă), om deșirat. – Lung + suf. -an.

lungaret
LUNGĂRÉȚ, -EÁȚĂ, lungăreți, -e, adj. Care are o formă alungită; mai mare în lungime decât în lățime; lunguieț. – Lung + suf. -ăreț.

lungi
LUNGÍ, lungesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) face mai lung; a (se) întinde. ♢ Expr. (Refl.) A i se lungi (cuiva) urechile (de foame) = a răbda de multă vreme de foame, a fi foarte flămând. A i se lungi (cuiva) ochii (sau căutătura) a drum = a fi dornic de a pleca (departe). A i se lungi (cuiva) nasul = a se obrăznici. (Tranz.) A lungi pasul = a merge mai repede, a se grăbi. ♦ Refl. (Fam.) A se înălța, a crește în înălțime. 2. Refl. (Fam.) A se întinde pe ceva; a se culca. 3. Tranz. A subția, a dilua (o mâncare, o băutură) pentru a mari cantitatea. 4. Tranz. și refl. A face să dureze sau a dura (mai) mult; a (se) mari, a (se) prelungi. ♢ Expr. (Tranz.) A (nu) lungi vorba = a (nu) vorbi mai mult decât trebuie, a (nu) lungi discuția. – Din lung.

lungime
LUNGÍME, lungimi, s.f. 1. Mărime fizică fundamentală care exprimă întinderea spațială a corpurilor sau fenomenelor; distanța dintre două puncte; dimensiunea cea mai mare a unui corp sau a unei suprafețe plane dreptunghiulare. ♢ Lungime de undă = distanță care separă într-o undă două puncte succesive aliate în aceeași fază de oscilație; spațiul parcurs de undă timp de o perioadă. 2. Timp cât durează ceva; interval mare de timp; durată. 3. (Inform.; în sintagma) Lungimea cuvântului = numărul de biți care compun un cuvânt. – Lung + suf. -ime.

lungire
LUNGÍRE, lungiri, s.f. 1. Acțiunea de a (se) lungi. ♦ Operație de deformare plastică efectuată pentru a mari lungimea unei piese prin micșorarea dimensiunilor transversale. 2. (Tehn.) Variație a lungimii unei bare sub acțiunea unor solicitări simple de întindere sau de compresiune. – V. lungi.

lungis
LUNGÍȘ s.n. (În loc. și expr.) În (sau de) lungiș sau de-a lungișul = în lung, de-a lungul. În lungiș și în curmeziș = în toate direcțiile, pretutindeni. – Lung + suf. -iș.

lungit
LUNGÍT, -Ă, lungiți, -te, adj. (Despre ființe) Culcat, întins. ♦ (Despre obiecte) Alungit, prelung. – V. lungi.

lungmetraj
LUNGMETRÁJ, lungmetraje, s.n. Film (care depășește o mie de m). [Pl. și: lungmetrajuri] – Lung + metraj (după fr. long-métrage).

lungoare
LUNGOÁRE s.f. v. lingoare.

lunguiet
LUNGUIÉȚ, -IÁȚĂ, lunguieți, -e, adj. Care este mai mare în lungime decât în lățime; ușor alungit; lungăreț. [Pr.: -gu-ieț] – Lung + suf. -uieț.

lungulet
LUNGULÉȚ, -EÁȚĂ, lunguleți, -e, adj. Lunguț. – Lung + suf. -uleț.

lungut
LUNGÚȚ, -Ă, lunguți, -e, adj. Diminutiv al lui lung; lunguieț. – Lung + suf. -uț.

luni
LUNI s.f. Prima zi a săptămânii, care urmează după duminică. ♦ (Adverbial) în timpul zilei de luni; (în forma lunea) în fiecare luni. – Lat. *lunis (= lunae [dies]).

luntras
LUNTRÁȘ, -Ă, luntrași, -e, s.m. și f. Persoană care conduce o luntre; vâslaș, năier, barcagiu. – Luntre + suf. -aș.

luntrasita
LUNTRĂȘÍȚĂ, luntrășițe, s.f. (Pop.) Luntrașă. ♦ Soția unui luntraș. – Luntraș + suf. -iță.

luntre
LÚNTRE, luntre, s.f. Ambarcație cu fundul plat și cu prora și pupa înclinate, folosită pe ape fără valuri mari; barcă (cu vâsle). ♢ Expr. A se face (sau a se pune, a se așeza) luntre și punte = a încerca pe toate căile și prin toate mijloacele să obțină sau să realizeze ceva sau să împiedice realizarea a ceva. [Pl. și: luntri] – Lat. *lunter, -tris (= linter).

luntri
LUNTRÍ, luntresc, vb. IV. Intranz. (Rar) A pluti cu luntrea; a vâsli. – Din luntre.

luntricica
LUNTRICÍCĂ, luntricele, s.f. 1. Luntrișoară. 2. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu frunzele acoperite cu peri, cu tulpina întinsă pe pământ și cu flori galbene-purpurii, violacee sau alburii, dispuse în spice sau capitule (Oxytropis campestris). – Luntre + suf. -icică.

luntrisoara
LUNTRIȘOÁRĂ, luntrișoare, s.f. Diminutiv al lui luntre; luntricică, luntrită. – Luntre + suf. -ișoară.

luntrita
LUNTRÍȚĂ, luntrite, s.f. (Pop.) Luntrișoară. – Luntre + suf. -iță.

lunula
LUNÚLĂ, lunule, s.f. 1. Figură plană formată din două arce de cerc având aceleași extremități și a căror convexitate e situată de aceeași parte. 2. (Anat.) Zonă albă, în formă de semilună, care se află la baza unghiei (la oameni). – Din fr. lunule.

lunura
LUNÚRĂ, lunuri, s.f. Alterație a lemnului care constă în prezența, în cuprinsul zonei de duramen, a unuia sau a mai multor inele anuale de culoarea și cu proprietățile alburnului. – Din fr. lunure.

lup
LUP, lupi, s.m. 1. Mamifer carnivor din familia canidelor, cu corpul de circa 150 cm lungime, acoperit cu blană sură, cu gâtul gros, cu capul mare, cu botul și urechile ascuțite și cu coada stufoasă (Canis lupus). ♢ Expr. Lup îmbrăcat în piele de oaie sau lup în pielea oii, se spune despre un om șiret, rău și prefăcut. A intrat lupu-n coșar = păzește-te de hoț. Vorbești de lup și lupul la ușă = vorbești despre cineva și acesta tocmai sosește. A da oile în paza lupului = a lăsa pe cineva la discreția dușmanilor. A avea urechi de lup = a auzi bine. A închide lupul în stână = a-și aduce singur dușmani în casă sau în preajmă. A trăi ca lupul în pădure = a trăi la largul său. A înghiți (sau a mânca) ca (sau cât) lupul = a înghiți sau a mânca mult și cu lăcomie. A se duce (ca) pe gura lupului = a dispărea cu repeziciune. A se arunca în gura lupului = a se expune primejdiilor. A scăpa (ca) din gura lupului = a (se) salva dintr-o situație foarte grea. A scoate (sau a trage) ca din gura lupului = a salva un lucru aproape pierdut. Foame de lup = foame mare. ♦ Fig. Om hrăpăreț și crud. 2. Compuse: lupul-bălții = (Iht.) știucă; lup-de-mare = a) numele unei specii de focă; fig. marinar experimentat, încercat; b) specie de pasăre acvatică de mărimea unui uliu, de culoare brun-întunecat, cu partea ventrală albă în timpul iernii, care cuibărește în ținuturile nordice (Stercorarius pomarinus); c) (Iht.) lavrac; d) pește teleostean marin lung de circa 1 m, cu dinți puternici (Anarchichas lupus); lupul-vrăbiilor = pasăre cu spinarea cenușie, cu aripile și cu coada negre; sfrâncioc (Lanius excubitor); lupul-albinelor = gândăcel carnivor, frumos colorat cu negru, negru-albăstrui și roșu, care trăiește pe flori (Trichodes apiarius). 3. Buștean susținut de o capră deasupra jilipului, folosit ca frână pentru reducerea vitezei lemnelor. 4. (Text.; în sintagmele) Lup amestecător = mașină de destrămat și de amestecat materia primă, care formează amestecul de fibre în filaturile de lână și de vigonia. Lup bătător = mașină de lucru folosită în filaturile de bumbac, care execută destrămarea și curățarea de impurități a bumbacului desfoiat în prealabil. Lup destrămător = mașină de lucru folosită în filaturile de lână și de vigonia pentru destrămarea firelor și a țesăturilor, în vederea recuperării fibrelor și a reintroducerii lor în amestec. – Lat. lupus.

lupan
LUPÁN, -Ă, lupani, -e, s.m., adj. (Reg.) 1. S.m. Pui de lup (1). 2. Adj. (Despre animale) Care este de culoarea blănii lupului; sur, cenușiu. – Lup + suf. -an.

lupanar
LUPANÁR, lupanare, s.n. Bordel. – Din fr., lat. lupanar.

lupa
LÚPĂ, lupe, s.f. 1. Instrument optic alcătuit dintr-o lentilă convergentă sau dintr-un ansamblu convergent de lentile care, fiind așezate în fața unui obiect, dau o imagine mărită a acestuia. 2. (În siderurgie) Bucată de oțel buretos amestecat cu zgură, obținută prin anumite procedee metalurgice. – Din fr. loupe.

luparie
LUPĂRÍE, lupării, s.f. (Rar) Mulțime de lupi. – Lup + suf. -ărie.

lupercalii
LUPERCÁLII s.f. pl. Sărbătoare religioasă romană, care avea loc la 15 februarie în cinstea lui Pan, zeul păstorilor și al țarinilor. – Din lat. Lupercalia.

lupesc
LUPÉSC, -EÁSCĂ, lupești, adj. Care aparține lupului; ca lupul, ca de lup, ca al lupului; fig. cu lăcomie. – Lup + suf. -esc.

lupeste
LUPÉȘTE adv. Ca lupul, în felul lupului. ♦ Fig. Cu lăcomie. – Lup + suf. -ește.

lupin
LUPÍN s.m. Gen de plante erbacee din familia leguminoaselor, cu frunze compuse din foliole înguste alungite și cu flori albastre, galbene sau albe, cultivate ca furaj, ca plante ornamentale sau ca îngrășământ verde (Lupinus). – Din fr. lupin.

luping
LÚPING, lupinguri, s.n. Evoluție acrobatică complexă a unui avion, constând în executarea unei bucle în plan vertical sau oblic. – Din engl., fr. looping.

lupinoza
LUPINÓZĂ, lupinoze, s.f. Intoxicație la unele animale (rumegătoare, cai etc.) provocată de consumul unor specii de plante din genul Lupinus, manifestată prin febră, icter, diaree, tulburări nervoase etc. – Din fr. lupinose, germ. Lupinose.

lupiu
LUPÍU, -IE, lupii, adj. (Despre blana sau părul unor animale) Care are culoarea părului de lup. – Lup + suf. -iu.

lupoaica
LUPOÁICĂ, lupoaice, s.f. Femela lupului; lupoaie (1). – Lup + suf. -oaică.

lupoaie
LUPOÁIE, lupoaie, s.f. 1. (Înv. și reg.) Lupoaică. 2. Plantă erbacee parazită, fără clorofilă, cu flori albăstrui sau albe-gălbui, cu frunze mici ca niște solzi, dăunătoare culturilor de floarea-soarelui, porumb, cânepă, tutun etc., din care își extrage hrana, provocând reducerea recoltelor (Orobanche ramosa). – Lup + suf. -oaie.

lupoi
LUPÓI, lupoi, s.m. Augmentativ al lui lup; lup mare sau bătrân. – Lup + suf. -oi.

lupoid
LUPOÍD, -Ă, lupoizi, -de, adj. (Med.) Asemănător cu lupusul. [Pr.: -po-id] – Din fr. lupoïde.

lupon
LUPÓN, (2) lupoane, s.n. 1. Țesătură sintetică care imită blana de lup. 2. Palton, haină confecționată din lupon (1). – Denumire comercială.

lupta
LUPTÁ, lupt, vb. I. 1. Refl. recipr. A se bate corp la corp cu cineva. 2. Refl. recipr. și intranz. A se război, a purta război, a fi în război cu cineva. ♢ Expr. (Refl. recipr.) Se luptă ziua cu noaptea = se face ziuă. 3. Refl. și intranz. Fig. A se împotrivi, a se strădui să învingă o greutate, un obstacol. 4. Intranz. Fig. A se strădui să obțină ceva. – Lat. luctare.

luptaci
LUPTÁCI, luptace, s.n. Voloc. – Et. nec.

luptare
LUPTÁRE, luptări, s.f. (Înv.) Acțiunea de a (se) lupta; luptă. – V. lupta.

luptas
LUPTÁȘ, luptași, s.m. (Rar) Luptător. – Luptă + suf. -aș.

lupta
LÚPTĂ, lupte, s.f. 1. Încăierare, bătaie între două (sau mai multe) persoane (de obicei fără folosirea armelor), care caută să se învingă una pe alta (sau unele pe altele). ♢ Luptă dreaptă = luptă (1) corp la corp, fără arme și fără vicleșuguri. ♦ (La pl.) Ramură sportivă în care se întrec, după anumite reguli, doi luptători. ♢ Lupte clasice (sau greco-romane) = formă de lupte în care procedeele tehnice reglementare se aplică numai la parte superioară a corpului (de la linia de centură în sus). Lupte libere = formă de lupte la care procedeele tehnice se aplică la oricare din părțile corpului, putând fi executate și cu ajutorul picioarelor. 2. Ciocnire armată între două forțe inamice; bătălie. ♦ Fig. Ciocnire între două forțe care acționează în sens contrar. ♢ Luptă de clasă = (în teoria marxist-leninistă) luptă desfășurată pe plan economic, politic și ideologic între clase cu interese fundamental opuse. 3. Străduință depusă de cineva pentru a învinge o greutate, o nevoie sau pentru a se apăra. 4. Străduință depusă de cineva pentru a combate o idee, o concepție, o deprindere; combatere. – Lat. lucta.

luptator
LUPTĂTÓR, -OÁRE, luptători, -oare, s.m. și f. Persoană care (se) luptă; combatant, militant. ♦ (La m.) Sportiv care practică luptele (libere sau clasice). – Lupta + suf. -ător.

lupus
LÚPUS s.n. Boală a pielii și a mucoaselor, adesea de natură tuberculoasă, caracterizată prin apariția unor noduli care ulcerează, lăsând cicatrice întinse, deformante. – Din fr. lupus.

lurex
LÚREX s.n. Bandă fină de aur, argint sau cupru aurit, folosită în anumite țesături; țesătură sau tricot realizate cu această bandă. – Et. nec.

lusitan
LUSITÁN, -Ă, lusitani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La m. pl.) Veche populație iberică din vestul Peninsulei Iberice, supusă de romani; (și la sg.) persoană aparținând acestei populații. 2. Adj. Care aparține Lusitaniei (sau, p. gener., Portugaliei) ori populației ei, privitor la Lusitania (sau, p. gener., la Portugalia) ori la populația ei. – Din fr. Lusitains.

lustragerie
LUSTRAGERÍE, lustragerii, s.f. Atelier unde se curăță și se lustruiește încălțămintea. – Lustragiu + suf. -ărie.

lustragiu
LUSTRAGÍU, lustragii, s.m. Persoană care curăță și lustruiește încălțămintea; văcsuitor. – Lustru^1 + suf. -agiu.

lustra
LÚSTRĂ, lustre, s.f. Lampă ornamentală, cu mai multe brațe, suspendată de plafonul unei încăperi. [Var.: (înv.) lústru s.n.] – Din fr. lustre.

lustrin
LUSTRÍN s.n. Țesătură subțire de mătase (naturală sau artificială) sau de bumbac, având un luciu specific. [Var.: lustrínă, s.f.] – Din fr. lustrine, it. lustrino.

lustrina
LUSTRÍNĂ s.f. v. lustrin.

lustru
LÚSTRU^1 s.n. Strălucire naturală sau obținută prin procedee artificiale a suprafeței unui obiect; luciu. ♢ Expr. Sărăcie cu lustru = sărăcie mare, sărăcie lucie. ♦ Aspect lucios pe care îl capătă unele obiecte, stofe etc. din cauza uzării. ♦ Luciu imprimat fețelor obiectelor de încălțăminte printr-o prelucrare corespunzătoare. ♦ Fig. (Peior.) Spoială, strălucire aparentă; superficialitate. – Din fr. lustre, it. lustro.

LÚSTRU^2, lustri, s.m. Interval de cinci ani. – Din fr. lustre, lat. lustrum.

LÚSTRU^3 s.n. v. lustră.

lustrui
LUSTRUÍ, lustruiesc, vb. IV. Tranz. A da lustru^1 (prin frecare), a face să lucească, să sclipească suprafața unui obiect. ♢ Mașină de lustruit = mașină pentru lustruirea mecanizată a pieilor. Piatră de lustruit = piatră de fildeș, de agat sau de onix, de forma unei lopățele sau a unui pinten, prevăzută cu un mâner de lemn, care servește la lustruirea aurului sau a vopselei aplicate pe marginile foilor la cărți și la reviste. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) găti, a (se) ferchezui; p. ext. a (se) pune într-o lumină favorabilă; a (se) lăuda. – Lustru^1 + suf. -ui.

lustruiala
LUSTRUIÁLĂ, lustruieli, s.f. 1. Lustruire; p. ext. lustru^1. 2. Fig. Aparență de cultură, de civilizație; spoială. – Lustrui + suf. -eală.

lustruire
LUSTRUÍRE, lustruiri, s.f. Acțiunea de a (se) lustrui; lustruială. ♦ Spec. Operație de prelucrare fină, cu ajutorul unor abrazivi, a suprafeței unor corpuri metalice sau nemetalice, pentru a-i da un aspect lucios în vederea înfrumusețării, măririi rezistenței la coroziune și a îmbunătățirii ei. – V. lustrui.

lustruit
LUSTRUÍT^1 s.n. Faptul de a lustrui. – V. lustrui.

LUSTRUÍT^2, -Ă, lustruiți, -te, adj. Cu lustru^1; lucios. ♦ Fig. (Peior.) Cu o spoială sau o strălucire aparentă; meșteșugit, căutat, artificial. – V. lustrui.

lustruitor
LUSTRUITÓR, -OÁRE, lustruitori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care efectuează operația de lustruire. 2. S.n. Instrument confecționat din oțel sau din bronz cromat, cu mâner de lemn, care servește în legatorie la lustruirea legăturilor de piele. [Pr.: -tru-i-] – Lustrui + suf. -tor.

lus
LUȘ, -Ă, luși, -e, adj. (Franțuzism) Sașiu. – Din fr. louche.

lusa
LUȘÁ, lușez, vb. I. Intranz. (Franțuzism; despre oameni) A privi sașiu. – Din fr. loucher.

lut
LUT, (rar) luturi, s.n. 1. Rocă sedimentară, galbenă sau cafenie, folosită în olărie, în construcții și în sculptură; argilă. ♢ Lut verde = argilă de culoare verde, folosită pentru tras brâie la casele țărănești. ♢ Expr. A fi ca lutul în mâna olarului = (despre oameni) a fi lipsit de personalitate, a se lăsa influențat. 2. Pământ. ♦ Fig. Cadavru. – Lat. lutum.

lutarie
LUTĂRÍE, lutării, s.f. Loc, groapă de unde se scoate sau din care s-a scos lut. – Lut + suf. -ărie.

luteina
LUTEÍNĂ s.f. Progesteron. – Din fr. lutéine.

luteran
LUTERÁN, -Ă, luterani, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de luteranism, privitor la luteranism. 2. S.m. și f. Adept al luteranismului. – Din lat. lutheranus, germ. Lutheraner.

luteranism
LUTERANÍSM s.n. Doctrină a protestantismului german, întemeiată în sec. XVI de Martin Luther, care consideră esențială pentru mântuire credința și nu cultul religios, pe care l-a simplificat. – Din fr. luthéranisme.

lutetian
LUTEȚIÁN, -Ă, lutețieni, -e, s.n., adj. 1. S.n. Primul etaj al eocenului, ale cărui depozite caracteristice conțin faună de numuliți, lamelibranhiate, gasteropode, echinide etc. 2. Adj. Care aparține lutețianului (1). [Pr.: -ți-an] – Din fr. lutétien.

lutetiu
LUTÉȚIU s.n. Element chimic trivalent din familia lantanidelor. – Din fr. lutécium, germ. Lutetium.

luth
LUTH, luthuri, s.n. Vechi instrument muzical cu coarde, asemănător cu lăuta. – Din fr. luth. Cf. it. l i u t o.

lutier
LUTIÉR, lutieri, s.m. Meșteșugar specializat în construirea și repararea instrumentelor muzicale cu coarde. [Pr.: -ti-er] – Din fr. luthier.

lutist
LUTÍST, -Ă, lutiști, -ste, s.m. și f. Instrumentist care cânta din luth. – Din fr. luthiste.

lutisor
LUTIȘÓR s.n. 1. Diminutiv ai lui lut. 2. Argilă care conține hidroxizi de fier sau de mangan, colorată în galben, roșu sau brun, folosită în pictură; pămânțel. – Lut + suf. -ișor.

lutos
LUTÓS, -OÁSĂ, lutoși, -oase, adj. Care conține lut, care are culoarea sau consistența lutului; argilos. – Lut + suf. -os.

lutra
LÚTRĂ, lutre, s.f. (Zool.) Vidră. – Din fr. loutre, lat. lutra.

lutru
LÚTRU s.n. Blană de vidră. – Din fr. loutre.

lutui
LUTUÍ, lutuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A lipi cu lut; a murui. – Lut + suf. -ui.

lutarna
LUȚÁRNĂ, s.f. v. lucernă.

luterna
LUȚÉRNĂ, s.f. v. lucernă.

lux
LUX^1, lucși, s.m. Unitate de măsură a iluminării, egală cu iluminarea unei suprafețe care primește un flux luminos de un lumen, repartizat uniform pe un metru pătrat. – Din fr. lux.

LUX^2, (rar) luxuri, s.n. Nivel de viață excesiv de costisitor. ♦ Fast, eleganță, somptuozitate, splendoare. ♢ Loc. adj. De lux = a) extrem de confortabil; care nu reprezintă un lucru de primă necesitate; elegant, somptuos; b) de calitate superioară, de prim rang; select; c) care are articole de calitate superioară și de rafinament. Magazin de lux. ♢ Expr. A face lux = a duce o existență fastuoasă, foarte costisitoare; spec. a se îmbrăca extrem de elegant și de costisitor. – Din fr. luxe, lat. luxus.

luxa
LUXÁ, luxez, vb. I. Tranz. A-și deplasa un os de la locul lui; a-și scrânti o mână, un picior etc. – Din fr. luxer, lat. luxare.

luxare
LUXÁRE s.f. (Rar) Acțiunea de a luxa și rezultatul; luxație. – V. luxa.

luxatie
LUXÁȚIE, luxații, s.f. Deplasare a extremităților osoase ale unei articulații din poziția obișnuită, însoțită de pierderea mișcărilor normale; scrântitură, luxare. – Din fr. luxation, lat. luxatio.

luxemburghez
LUXEMBURGHÉZ, -Ă, luxemburghezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Luxemburgului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Luxemburgului sau populației lui, privitor la Luxemburg sau la populația lui. – Luxemburg (n.pr.) + suf. -ez.

luxmetru
LUXMÉTRU, luxmetre, s.n. Instrument fotometric pentru măsurarea iluminării. – Din fr. luxmètre.

luxos
LUXOS, -OÁSĂ, luxoși, -oase, adj. Fastuos, somptuos; bogat. ♦ (Despre persoane) Care se îmbracă elegant, care face lux^2, care poartă lucruri scumpe. – Lux^2 + suf. -os. Cf. fr. l u x u e u x.

luxura
LUXÚRĂ, luxuri, s.f. (Livr.) Viciu al celor ce se dedau fără reținere plăcerilor senzuale; desfrânare, concupiscență. [Var.: luxúrie s.f.] – Din fr. luxure, lat. luxuria.

luxuriant
LUXURIÁNT, -Ă, luxurianți, -te, adj. (Despre vegetație) Extrem de abundent. [Pr.: -ri-ant] – Din fr. luxuriant, lat. luxurians, -ntis.

luxurianta
LUXURIÁNȚĂ s.f. (Rar) Abundență, bogăție. [Pr.: -ri-an-] – Din fr. luxuriance.

luxurie
LUXÚRIE s.f. v. luxură.

luxurios
LUXURIÓS, -OÁSĂ, luxurioși, -oase, adj. (Livr.) Desfrânat, lasciv, concupiscent. [Pr.: -ri-os] – Din fr. luxurieux.

m
M s.m. invar. A șaisprezecea literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (consoană sonantă oclusivă nazală (2) bilabială). [Pr.: me].

mac
MAC^1 interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită strigătul rațelor. – Onomatopee.

MAC^2, maci, s.m. 1. Numele mai multor plante din familia papaveraceelor, cu flori de obicei roșii și cu semințe mărunte, uleioase, închise într-o capsulă (Papaver); din fructele uneia dintre specii se extrage opiul, iar semințele ei se folosesc în alimentație. ♦ P. restr. Sămânța macului (1), folosită în alimentație. 2. Compuse: mac-cornut = plantă erbacee păroasă cu flori roșii, având la baza fiecărei petale o pată neagră (Glaucium corniculatum); (reg.) macul-ciorii = zămoșiță. – Din bg. mak, scr. mak.

maca
MACÁ s.f. Numele unui joc de cărți, bacara. – Din fr., it. macao.

macabe
MACABÉ s.n. Varietate de struguri albi cu bob mare și rotund. ♢ (Adjectival) Struguri macabe. – Din fr. maccabéo.

macabru
MACÁBRU, -Ă, macabri, -e, adj. 1. Care se referă la moarte sau la morți, care amintește de moarte. 2. Care inspiră groază; înfiorător, sinistru. – Din fr. macabre.

macac
MACÁC, macaci, s.m. Numele mai multor specii de maimuțe mici, cu capul turtit și cu coada (de obicei) scurtă, care trăiesc în sud-estul Asiei (Macacus); animal care aparține uneia dintre aceste specii. – Din fr. macaque.

macadam
MACADÁM, macadamuri s.n. Drum pavat cu piatră măruntă îndesată cu compresorul și de obicei impregnată cu gudron sau cu alt material de legătură; p. restr. piatra din care este format acest pavaj. – Din fr. macadam, germ. Makadam.

macadamiza
MACADAMIZÁ, macadamizez, vb. I. tranz. (Rar) A pietrui un drum cu macadam. – Din fr. macadamiser.

macadau
MACADĂU s.m. v. măgădău.

macagiu
MACAGÍU, macagii, s.m. Muncitor (în special de la căile ferate) care se ocupă cu manevrarea și întreținerea macazurilor; acar. – Macaz + suf. -giu.

macairodus
MACAIRÓDUS, macairoduși, s.m. Animal carnivor fosil din familia felidelor, cu caninii foarte dezvoltați, care a trăit din pliocen până la sfârșitul cuaternarului (Machairodus). [Pr.: -ca-i-] – Din lat. Machairodus, numele științific al animalului.

macama
MACÁMĂ, macame, s.f. (Rar) Gen literar arab în care versurile alternează cu proza ritmată. – Din germ. Makame.

macara
MACARÁ, macarale, s.f. Aparat, dispozitiv sau sistem tehnic construit pe principiul scripeților, cu care se ridică (și se deplasează) greutăți (mari) pe distanțe scurte. – Din tc. makara.

macaragist
MACARAGÍST, macaragiști, s.m. Macaragiu. – Macaragiu + suf. -ist.

macaragita
MACARAGÍȚĂ, macaragițe, s.f. Muncitoare la o macara. – Macaragiu + suf. -iță.

macaragiu
MACARAGÍU, macaragii, s.m. Muncitor care manipulează o macara; macaragist. – Macara + suf. -giu.

macaroana
MACAROÁNĂ, macaroane, s.f. (Mai ales la pl.) Pastă făinoasă de fabricație industrială, în formă de tuburi lungi și subțiri (goale pe dinăuntru). – Din ngr. makarónia. Cf. it. m a c c h e r o n e.

macaronada
MACARONÁDĂ, macaronade, s.f. (Rar) Poezie în stil macaronic. – Macaron[ic] + suf. -adă.

macaronar
MACARONÁR, macaronari, s.m. (Fam.) Italian. – Macaroană + suf. -ar.

macaronic
MACARÓNIC, -Ă, macaronici, -ce, adj. (Despre versuri, poezii, stil etc.) Care parodiază și satirizează pedantismul moravurilor cavalerești, amestecând cuvintele și formele limbii naționale cu cuvinte latinești, latinizante sau cu alte cuvinte străine. – Din fr. macaronique. Cf. it. m a c c h e r o n i c o.

macaronism
MACARONÍSM s.n. 1. Mișcare literară din sec. XVI-XVII care parodia și satiriza pedantismul moravurilor cavalerești într-un stil burlesc plin de cuvinte latine și latinizate ridicol. 2. Ansamblu de aspecte care caracterizează macaronismul. 3. Apartenență la macaronism. – Din fr. macaronisme.

macat
MACÁT, macaturi, s.n. Cuvertură de lână, de bumbac etc. (cu desene); scoarță sau covor care se pune pe pereți. – Din tc. makat.

macaz
MACÁZ, macazuri, s.n. Dispozitiv montat la bifurcarea a două linii de tren sau de tramvai, cu ajutorul căruia vehiculul este îndrumat pe una dintre liniile bifurcației; porțiunea de șină mobilă care se deplasează cu ajutorul acestui dispozitiv; ac. ♢ Macaz aerian = dispozitiv montat pe firul electric aerian, care permite trecerea unui troleibuz sau tramvai de pe o cale pe alta. ♢ Expr. (Fam.) A schimba macazul = a) a îndrepta în altă direcție cursul unor evenimente; b) a-și schimba atitudinea față de cineva sau de ceva; a-și schimba părerile, concepțiile etc. – Din tc. makas.

macedonean
MACEDONEÁN, -Ă, macedoneni, -e, s.m. și f., adj. 1. Persoană care face parte din populația de bază a Macedoniei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Macedoniei sau populației ei, privitor la Macedonia sau la populația ei, originar din Macedonia. – Macedonia (n. pr.) + suf. -ean.

macedoneanca
MACEDONEÁNCĂ, macedonence, s.f. Femeie care face parte din populația de bază a Macedoniei sau este originară de acolo. – Macedonean + suf. -că.

macedoroman
MACEDOROMẤN, -Ă, macedoromâni, -e, s.m. și f., adj. Aromân. – Macedo[nean] + român.

macedoromanca
MACEDOROMẤNCĂ, macedoromânce, s.f.

macera
MACERÁ, macerez, vb. I. Tranz. A ține un corp solid (plante, fructe, flori etc.) vreme îndelungată într-un solvent pentru a-i dizolva părțile solubile. ♦ Refl. A elimina particulele solubile prin menținerea îndelungată într-un solvent. – Din fr. macérer.

macerare
MACERÁRE, macerări, s.f. Acțiunea de a (se) macera; macerație. – V. macera.

macerat
MACERÁT, -Ă, macerați, -te, adj. Care a fost supus macerării, care a suferit un proces de macerare. – V. macera.

macerator
MACERATÓR, maceratoare s.n. Recipient folosit pentru macerare. – Din fr. macérateur.

maceratie
MACERÁȚIE, macerații, s.f. Macerare; p. ext. proces suferit de un corp solid supus macerării. – Din fr. macération.

macferlan
MACFERLÁN, macferlane, s.n. Pardesiu bărbătesc (larg și) fără mâneci, cu două deschizături pentru brațe, peste care cade o pelerină scurtă. – Din fr. macfarlane.

mach
MACH, machi, s.m. (Fiz.) Unitate de măsură pentru viteza mișcării fluidelor, utilizată în aerodinamică și în tehnica rachetelor, egală cu 340 m/s. ♢ Numărul lui Mach = raport între viteza unui proiectil, avion etc. într-un fluid și cea a sunetului. [Pr.: mah] – Din engl., fr. mach.

macheta
MACHETÁ, machetez, vb. I. Tranz. A concepe și executa macheta unui obiect, a unui proiect etc. – Din machetă.

machetare
MACHETÁRE machetări, s.f. Acțiunea de a macheta. – V. macheta.

machetat
MACHETÁT, -Ă, machetați, -te, adj. (Despre lucrări de urbanistică, piese tehnice, opere de artă etc.) Care a fost prezentat sub formă de machetă. – V. macheta.

machetator
MACHETATÓR, -OARE, machetatori, -oare, s.m. și f. Machetist. – Macheta + suf. -tor.

macheta
MACHÉTĂ, machete, s.f. Reproducere, de obicei la scară redusă, a unei lucrări de urbanistică, a unei piese tehnice, a unei opere de artă etc. ♦ Text integral sau fragmentar al unei opere (științifice), destinat discuției înainte de publicare. – Din fr. maquette.

machetist
MACHETÍST, -Ă machetiști, -ste, s.m. și f. Persoană care concepe și execută o machetă; machetator. – Din fr. maquettiste.

machia
MACHIÁ, machiez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) farda (minuțios, cu artă); a(-și) face machiajul (pentru scenă). V. grima. [Pr.: -chi-a] – Din fr. maquiller.

machiaj
MACHIÁJ, machiaje, s.n. Acțiunea de a (se) machia și rezultatul ei; machiere. [Pr.: -chi-aj] – Din fr. maquillage.

machiat
MACHIÁT, -Ă machiați, -te adj. Fardat (minuțios, cu artă). V. grimat. [Pr.: -chi-at] – V. machia.

machiavelic
MACHIAVÉLIC, -Ă, machiavelici, -ce adj. Care este abil și fără scrupule; perfid, viclean. [Pr.: -chi-a-] – Din fr. machiavélique, it. machiavellico.

machiavelism
MACHIAVELÍSM s.n. Comportare, acțiune vicleană, perfidă; perfidie, machiaverlâc, rea-credință. [Pr.: -chi-a-] – Din fr. machiavélisme, it. machiavellismo.

machiaverlac
MACHIAVERLÂC, machiaverlâcuri s.n. (Rar) Machiavelism. [Pr.: -chi-a-] – Machiavelli (n.pr.) + suf. -lâc.

machiere
MACHIÉRE, machieri, s.f. Acțiunea de a se machia; machiaj. [Pr.: -chi-e-] – V. machia.

machinatie
MACHINÁȚIE s.f. v. mașinație.

machinatiune
MACHINAȚIÚNE s.f. v. mașinație.

machior
MACHIÓR, -Ă machiori, -e s.m. și f. Persoană care execută machiaje, specialist în machiaj. V. grimeur. [Pr.: -chi-or] – Din fr. maquilleur.

machism
MACHÍSM s.n. Empiriocriticism. [Pr.: mahísm] – Din rus. mahizm.

machist
MACHÍST, -Ă machiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține machismului, privitor la machism. 2. S.m. și f. Adept al machismului. [Pr.: mahist] – Din rus. mahist.

machmetru
MACHMÉTRU, machmetre, s.n. Aparat pentru măsurarea vitezei avioanelor cu reacție. [Pr.: mah-] – Din fr. machmètre, engl. machmeter.

macioala
MACIOÁLĂ, macioale, s.f. (Reg.) 1. Femeie proastă, urâtă. 2. Vacă sau oaie slabă. – Et. nec.

macla
MÁCLĂ, macle, s.f. Formă de cristalizare în care două sau mai multe cristale se alipesc sau se întrepătrund, alcătuind o simetrie față de un plan sau un ax; cristal format în acest fel. – Din fr. macle.

macmahon
MACMAHÓN, macmahoane, s.n. (Înv.) Șpriț^1. – Din n.pr. Mac Mahon.

macrame
MACRAMÉ, s.n. v. macrameu.

macrameu
MACRAMÉU, macrameuri, s.n. Un fel de dantelă făcută din fire groase de ață din bumbac mercerizat, împletite și înnodate. [Var.: macramé.] – Din fr. macramé.

macro
MACRO^1- Element de compunere care înseamnă „mare” și care servește la formarea unor substantive și adjective. – Din fr. macro-.

MACRÓ^2, s.n. v. macrou.

macrobian
MACROBIÁN, -Ă, macrobieni, -e, adj. (Biol.: despre ființe) Longeviv; (rar) macrobit. [Pr.: -bi-an] – Din fr. macrobien.

macrobie
MACROBÍE s.f. (Biol.) Longevitate. [Pr.: -bi-e] – Din fr. macrobie.

macrobiotic
MACROBIÓTIC, -Ă, macrobiotici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Disciplină medicală bazată pe un ansamblu de reguli de igienă (alimentară) a căror respectare se consideră că poate prelungi viața omului. 2. De macrobiotică. ♦ (Despre organisme) Longeviv. [Pr.: -bi-o-] – Din germ. Makrobiotik, fr. macrobiotique.

macrobit
MACROBÍT, -Ă, macrobiți, -te, adj. (Biol.) Macrobian – Din fr. macrobite.

macroblast
MACROBLÁST, macroblaste, s.n. (Biol.) Megaloblast. – Din engl. macroblast.

macrocefal
MACROCEFÁL, -Ă macrocefali, -e adj., s.m. și f. (Persoană) care prezintă fenomenul de macrocefalie. – Din fr. macrocéphal.

macrocefalie
MACROCEFALÍE, macrocefalii, s.f. Anomalie congenitală caracterizată prin alungirea craniului și dezvoltarea lui exagerată în comparație cu corpul. – Din fr. macrocéphalie.

macrocit
MACROCÍT, macrocite, s.n. (Biol.) Megalocit. – Din fr. macrocyte.

macroclima
MACROCLÍMĂ, macroclime, s.f. Climat al unei regiuni întinse. – Din germ. Makroklima.

macrocosm
MACROCÓSM s.n. (Livr.) Lumea în totalitatea ei; Univers, cosmos. [Var: macrocósmos] – Din fr. macrocosme.

macrocosmic
MACROCÓSMIC, -Ă macrocosmici, -ce adj. Referitor la macrocosm. – Din fr. macrocosmique.

macrocosmos
MACROCÓSMOS s.n. v. macrocosm.

macrocristalin
MACROCRISTALÍN, -Ă macrocristalini, -e adj. (Chim., geol.; despre substanțe minerale) Care se prezintă în cristale mari. – Din fr. macrocristallin.

macroeconomic
MACROECONÓMIC, -Ă, macroeconomici, -ce, adj. Care se referă la macroeconomie. [Pr.: -cro-e-] – Macro^1 + economic.

macroeconomie
MACROECONOMÍE s.f. Economia, relațiile economice la nivelul ramurilor și al ansamblului economiei naționale. [Pr.: -cro-e-] – Macro^1 + economie.

macroelement
MACROELEMÉNT, macroelemente s.n. (Biol.) Element mineral esențial aflat în cantitate mare în țesuturile vegetale și animale. [Pr.: -cro-e-] – Din engl. macroelement.

macrofag
MACROFÁG, -Ă, macrofage, adj., s.n. (Biol.) (Globulă albă) Care distruge bacteriile sau diferite particule străine din organism. – Din fr. macrophage.

macrofilmare
MACROFILMÁRE, macrofilmări, s.f. Filmare cu aparatură specială pentru obținerea unor imagini dinamice mult mărite ale unor obiecte (extrem de) mici, a căror observare cu ochiul liber este greu de făcut sau imposibilă. – Macro^1 + filmare.

macroflora
MACROFLÓRĂ, macroflore, s.f. Totalitatea plantelor mari care cresc într-o anumită regiune. – Macro^1 + floră.

macrofotografie
MACROFOTOGRAFÍE, macrofotografii, s.f. Fotografie făcută cu aparatură specială pentru obținerea unor imagini statice mult mărite ale unor obiecte (extrem de) mici, a căror observare cu ochiul liber este greu de făcut sau imposibilă. – Din fr. macrophotographie.

macrogamet
MACROGAMÉT, macrogameți, s.m. (Biol.) Gamet femelă de mari dimensiuni. – Din engl. macrogamete.

macromicete
MACROMICÉTE s.f. pl. Grup de ciuperci mari, diferit colorate, formate în general din picior și pălărie (Macromycetes). – Din fr. macromycètes.

macromolecular
MACROMOLECULÁR, -Ă, macromoleculari, -e, adj. Care este alcătuit din macromolecule. – Din fr. macromoléculaire.

macromolecula
MACROMOLECÚLĂ, macromolecule, s.f. Moleculă compusă dintr-un număr mare de atomi. – Din fr. macromolécule, rus. makromolekula.

macronucleu
MACRONUCLÉU, macronuclee, s.n. (Biol.) Nucleu mare al celulei care reprezintă corpul unui infuzor^1. – Din fr. macronucléus.

macropod
MACROPÓD, -Ă, macropozi, -de, adj., s.n. 1. Adj. (Despre animale) Care are labele, picioarele sau aripioarele înotătoare lungi. 2. S.n. (la pl.) Specie de pești exotici viu colorați; (și la sg.) pește din această specie. – Din fr. macropode.

macropor
MACROPÓR, macropori, s.m. Por vizibil cu ochiul liber. – Din fr. macropore.

macropsie
MACROPSÍE, macropsii, s.f. (Med.) Tulburare a vederii constând în impresia că obiectele sunt mai mari decât în realitate; megalopsie. – Din fr. macropsie.

macropter
MACROPTÉR, -Ă, macropteri, -e, adj. (Rar; despre păsări) Cu aripile foarte lungi – Din fr. macroptère.

macroscopic
MACROSCÓPIC, -Ă, macroscopici, -ce, adj. Care se referă la cercetările făcute cu ochiul liber; care se poate vedea cu ochiul liber. – Din fr. macroscopique.

macroscopie
MACROSCOPÍE, macroscopii, s.f. Examinare cu ochiul liber sau cu un instrument optic a suprafeței unei piese, unui material etc. – Din fr. macroscopie.

macroseism
MACROSEÍSM, macroseisme, s.n. Cutremur de pământ de mare intensitate. – Din fr. macroséisme.

macrosistem
MACROSISTÉM, macrosisteme, s.n. Sistem social al unei forme de organizare instituționalizate. – Din fr. macrosystème.

macrosocial
MACROSOCIÁL, -Ă, macrosociali, -e, adj. Referitor la macrostructura socială. – Din fr. macrosocial.

macrospor
MACROSPÓR, macrospori, s.n. (Bot.) Spor femel la unele criptogame vasculare. – Din fr. macrospore.

macrosporange
MACROSPORÁNGE, macrosporangi, s.m. (Bot.) Sporange în care se formează macrosporii. – Din fr. macrosporange.

macrostructura
MACROSTRUCTÚRĂ, macrostructuri, s.f. Structura unui metal sau a unui aliaj, așa cum apare la examinarea cu ochiul liber sau cu o lupă. ♢ (În sintagma) Macrostructură socială = totalitatea relațiilor și instituțiilor dintr-o societate. – Din fr. macrostructure.

macrou
MACRÓU, macrouri, s.n. Pește de mare cu spatele albastru-verzui cu dungi negre, care se apropie de țărmuri primăvara și vara (Scomber scomber). **Conservă din carnea acestui pește. [Var.: macró s.n.] – Din fr. maquereau.

macru
MÁCRU, -Ă macri, -e, adj. (Despre carne) Slab, fără grăsime și fără oase. – Lat macer, -cra.

macula
MACULÁ, maculez, vb. I. tranz. (Livr.) A păta, a murdări, a mânji. – Din lat. maculare, fr. maculer.

maculat
MACULÁT, -Ă, maculați, -te, adj. (Livr.) Cu pete, pătat, murdar. – V. macula.

maculator
MACULATÓR, maculatoare, s.n. Caiet (neliniat) folosit de elevi, de studenți etc. pentru a lua notițe la lecție; caiet de notițe. – Macula + suf. -tor.

maculatura
MACULATÚRĂ s.f. 1. Hârtie pătată sau stricată în timpul imprimării tipografice; p. ext. hârtie scrisă sau tipărită care și-a pierdut importanța. ♦ Hârtie (de calitate inferioară) fabricată special pentru ambalaje. 2. Fig. Scriere lipsită de valoare. – Din germ. Makulatur, fr. maculature.

madam
MADÁM s.f. v. madamă.

madama
MADÁMĂ, madame, s.f. 1. (Astăzi în forma madam) Termen de politețe folosit pentru a vorbi cu (sau despre) o femeie (măritată); doamnă. 2. Femeie din personalul casnic al familiilor bogate. ♦ Femeie de serviciu la un hotel. 3. (Înv.) Guvernantă. 4. (Înv.) Soție. 5. (Peior.) Femeie de moravuri ușoare; spec. patroană a unei case de prostituție. [Var.: madám s.f.] – Din fr. madame.

madea
MADEÁ, madele, s.f. 1. (Înv.) Problemă, chestiune, afacere. 2. (Reg.) Fel, sort, categorie. ♦ Fig. Om neserios, om fără caracter. – Din tc. madde.

madipolon
MADIPOLÓN s.n. Pânză albă, deasă și fină de bumbac, întrebuințată la confecționarea rufăriei de pat și de corp. – Din fr. madapolam. Cf. rus. m a d e p o l a n.

madlena
MADLÉNĂ, madlene, s.f. (Franțuzism) Prăjitură din cocă cu ouă și unt; brioșă. – Din fr. madeleine.

madmoazela
MADMOAZÉLĂ, madmoazele, s.f. (Franțuzism înv.) Domnișoară. – Din fr. mademoiselle.

madona
MADÓNĂ, madone, s.f. 1. Reprezentare plastică a Maicii Domnului (având în brațe pe Isus); p. gener. Maica Domnului. 2. Fig. Personificare a perfecțiunii feminine. ♦ (Ir.) Femeie cu atitudini prefăcute, care simulează nevinovăția; mironosiță. – Din it. madonna, fr. madone.

madrepor
MADREPÓR, madrepori, s.m. (La pl.) Ordin de animale celenterate cu schelet calcaros bine dezvoltat și ramificat, care trăiesc în colonii mari în mările calde (Madrepora); (și la sg.) animal care aparține acestui ordin. – Din fr. madrépore.

madreporic
MADREPÓRIC, -Ă, madreporici, -ce, adj. (Zool.) Din madrepori, de madrepori. – Din fr. madréporique.

madriera
MADRIÉRĂ, madriere, s.f. (Mar.) Scândură groasă care formează suprafața unui ponton de acostare. – Din fr. madrier.

madrigal
MADRIGÁL, madrigale, s.n. 1. Poezie lirică scurtă care exprimă sentimente delicate sau complimente (la adresa unei femei). 2. Scurtă compoziție muzicală vocală cu caracter liric, caracteristică pentru sec. XVI. [Pl. și: madrigaluri] – Din fr. madrigal.

madrigalesc
MADRIGALÉSC, -Ă, madrigalești, adj. (Rar) Cu caracter de madrigal. – Din fr. madrigalesque.

madrigalist
MADRIGALÍST, -Ă, madrigaliști, -ste, adj. (Rar) Autor sau cântăreț de madrigale. – Din fr. madrigaliste.

madrilen
MADRILÉN, -Ă, madrileni, -e, s.m. și f., adj. (Persoană) care face parte din populația de bază a orașului Madrid sau este originară de acolo. – Din fr. madrilène.

maestoso
MAESTOSO adv. (Muz.; indică modul de execuție) Cu măreție; solemn. [Pr.: ma-es-tó-zo] – Cuv. it.

maestru
MAÉSTRU, -Ă, maeștri, -stre, s.m. și f. 1. Persoană care a adus contribuții (deosebit de) valoroase într-un domeniu de activitate, fiind adesea considerată drept îndrumător, model, șef al unei școli, creator al unui curent etc. ♢ Concert-maestru sau (înv.) maestru de concert = prim-violonist într-o orchestră. Maestru al Sportului = titlu oficial acordat unui sportiv pentru merite deosebite; persoană care poartă acest titlu. Maestru Emerit al Sportului = cel mai înalt titlu oficial acordat unui sportiv pentru performanțe excepționale; persoană care poartă acest titlu. Maestru Emerit al Artei = titlu oficial acordat cuiva pentru activitate deosebit de meritorie în una dintre ramurile artei; persoană care poartă acest titlu. 2. Titlu dat în trecut profesorilor care predau în școli discipline ca desenul, muzica etc. (fără să aibă un titlu academic); persoană care avea acest titlu. 3. Persoană competentă, calificată într-un anumit domeniu (de obicei muzică, dans, sport), care adesea instruiește pe cineva în domeniul respectiv. 4. Titlu ierarhic în anumite organizații militare, politice, religioase etc.; persoană care poartă acest titlu. ♢ Maestru de ceremonie sau de ceremonii = persoană indicată prin protocol să organizeze desfășurarea unei ceremonii. 5. Maistru (1). – Din it. maestro.

mafie
MÁFIE s.f. Asociație teroristă secretă care practică șantajul și asasinatul. ♦ Grup de indivizi cu îndeletniciri suspecte. ♦ Grup de persoane legate între ele prin preocupări comune și care îsi apără reciproc interesele (meschine). [Acc. și: mafíe] – Din it. mafia.

mafiot
MAFIÓT, -Ă, mafioți, -te, s.m. și f. Membru al mafiei. – Din mafie.

mag
MAG, magi, s.m. Preot la unele popoare orientale din antichitate; p.ext. învățat; filozof; astrolog; vrăjitor. ♦ (În religia creștină) Fiecare dintre cei trei regi veniți din Orient să se închine lui Isus la nașterea sa. ♦ Fig. Sol, vestitor. – Din sl. magŭ.

magaoaie
MAGAOÁIE s.f. v. măgăoaie.

magazie
MAGAZÍE, magazii, s.f. 1. Clădire, construcție, amenajare, încăpere în care se păstrează mari cantități de mărfuri sau de materiale; depozit. 2. (Înv.) Magazin (1). 3. Cutie metalică la pușcă în care stau cartușele înainte de tragere. – Din ngr. magazí.

magazin
MAGAZÍN, magazine, s.n. 1. Local în care se expun și se vând diferite mărfuri; prăvălie (mare). 2. Publicație periodică (ilustrată) cu material din domenii variate sau, p.ext. (urmat de determinări), dintr-un anumit domeniu. – Din fr. magasin.

magazinaj
MAGAZINÁJ, magazinaje, s.n. 1. Depozitare a unei mărfi în magazie. 2. Timpul cât o marfă se află depozitată în magazie. 3. Taxă care se plătește pentru depozitarea unei mărfi. – Din fr. magasinage.

magaziner
MAGAZINÉR, -Ă, magazineri, -e, s.m. și f. Persoană care răspunde (prin gestiune) de lucrurile depozitate într-o magazie. [Var.: magazionér, -ă s.m. și f.] – Din fr. magasinier.

magazioara
MAGAZIOÁRĂ, magazioare, s.f. Diminutiv al lui magazie. [Pr.: -zi-oa-] – Magazie + suf. -oară.

magazioner
MAGAZIONÉR, -Ă, s.m. și f. v. magaziner.

maghernita
MAGHÉRNIȚĂ, maghernițe, s.f. 1. Casă mică, sărăcăcioasă, dărăpănată; construcție rudimentară. 2. Prăvălie mică și sărăcăcioasă. 3. (Înv.) Bucătărie. – Din bg. magernica.

maghiar
MAGHIÁR, -Ă, maghiari, -e s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Ungariei sau este originară de acolo; ungur. 2. Adj. Care aparține Ungariei sau populației ei; privitor la Ungaria sau la populația ei, originar din Ungaria; unguresc, ungar. ♦ (Substantivat, f.) Limba maghiară. – Din magh. magyar.

maghiarism
MAGHIARÍSM, maghiarisme, s.n. Termen, expresie, construcție proprie limbii maghiare, împrumutată (fără necesitate) de altă limbă și fără a se fi adaptat la sistemul acesteia. – Maghiar + suf. -ism.

maghiariza
MAGHIARIZÁ, maghiarizez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) asimila cu populația de limbă maghiară. 2. Tranz. A modifica un cuvânt, o expresie etc. după structura limbii maghiare. – Maghiar + suf. -iza.

maghiarizare
MAGHIARIZÁRE, maghiarizări, s.f. Faptul de a (se) maghiariza. – V. maghiariza.

maghiran
MAGHIRÁN, maghirani, s.m. Plantă erbacee din familia labiatelor, cu flori roșietice sau albe, cultivată uneori în grădini pentru mirosul ei plăcut (Origanum majorana). [Var.: măgherán, măghirán s.m.] – Din germ. Mageran.

magic
MÁGIC, -Ă, magici, -ce, adj. 1. Care ține de magie, privitor la magie; ocult, misterios, tainic. 2. Fig. Care apare ca o realizare minunată, ca un efect de magie; fermecător, încântător, feeric. – Din fr. magique.

magician
MAGICIÁN, -Ă, magicieni, -e, s.m. și f. Persoană care practică magia. ♦ Fig. Artist desăvârșit, care obține efecte deosebite prin arta sa. [Pr.: -ci-an] – Din fr. magicien.

magie
MAGÍE, magii, s.f. 1. Totalitatea procedeelor, formulelor, gesturilor etc. prin care ar putea fi invocate anumite forțe supranaturale spre a produce miracole; practica acestor procedee, formule etc. 2. Fig. Putere irezistibilă de atracție, de fascinare; farmec, încântare. – Din fr. magie.

magism
MAGÍSM s.n. (Rar) Magie. – Din fr. magisme.

magistral
MAGISTRÁL, -Ă, magistrali, -e, adj. 1. Care caracterizează pe maestru(1), de maestru; p.ext. perfect, desăvârșit. 2. (Despre conducte, căi de comunicație) Principal. ♦ (Substantivat, f.) Arteră principală de comunicație rutieră, feroviară etc. 3. (Inform.) Grup de linii de comunicație utilizate pentru transmisia informației de la diferite surse spre unul sau mai mulți destinatari. – Din (1) fr. magistral, (2) după rus. maghistral'.

magistrat
MAGISTRÁT, magistrați, s.m. 1. (În Roma antică) Cetățean ales pentru exercitarea unor importante atribuții de conducere. 2. Membru al corpului judiciar (judecător, procuror). 3. (Înv.) Membru în conducerea administrativă, judiciară etc. a unui oraș. 4. (Înv.) Autoritate publică (administrativă, judiciară etc.). – Din (1, 2, 4) fr. magistrat, (3) germ. Magistrat. Cf. lat. m a g i s t r a t u s.

magistratura
MAGISTRATÚRĂ, magistraturi, s.f. Corpul magistraților; funcția, profesiunea de magistrat; timpul cât își exercită funcția un magistrat. – Din germ. Magistratur, fr. magistrature.

magistru
MAGÍSTRU, magiștri, s.m. (Livr.) Profesor (în raport cu elevii săi); dascăl. – Din lat. magister. Cf. germ. M a g i s t e r.

magiun
MAGIÚN s.n. Pastă alimentară consistentă obținută prin fierberea și terciuirea prunelor sau, p.ext., a altor fructe (fără adaos de zahăr). – Din tc. macun.

magmatic
MAGMÁTIC, -Ă, magmatici, -ce, adj. Care se referă la procesele de migrațiune, de erupție sau de consolidare a magmei ♢ Proces magmatic = proces de mișcare și de consolidare a magmei în zonele de minimă rezistență ale scoarței Pământului. Rocă magmatică = rocă formată printr-un proces magmatic; rocă eruptivă. – Din fr. magmatique.

magmatism
MAGMATÍSM s.n. Totalitatea proceselor legate de apariția, deplasarea și consolidarea magmei în scoarța Pământului. – Din fr. magmatism.

magma
MÁGMĂ, magme, s.f. Masă minerală fluidă și incandescentă din interiorul scoarței pământului, alcătuită din silicați. – Din fr. magma

magnacumlaude
MAGNA CUM LAUDE subst. (Livr.) Apreciere superlativă acordată la trecerea unui examen (de obicei de absolvire) în învățământul universitar. – Expr. lat.

MAGNA CUM LAUDE subst. (Livr.) Apreciere superlativă acordată la trecerea unui examen (de obicei de absolvire) în învățământul universitar. [Pr.: mágna cum láude] – Expr. lat.

magnadur
MAGNADÚR s.n. ferită cu oxid de bariu utilizată pentru confecționarea magneților permanenți. – Din germ. Magnadur.

magnaliu
MAGNÁLIU s.n. Aliaj ușor de aluminiu foarte rezistent la coroziune, întrebuințat în aeronautică. – Din fr. magnalium.

magnat
MAGNÁT, magnați, s.m. 1. Mare latifundiar maghiar sau (mai rar) polonez. 2. Mare capitalist. – Din lat. magnatus. Cf. germ. M a g n a t, fr. m a g n a t.

magnet
MAGNÉT, magneți, s.m. Minereu de fier care are proprietatea de a atrage materialele feromagnetice; corp metalic căruia i s-a transmis calitatea, permanentă sau temporară, de a atrage obiectele de fier. – Din ngr. maghnítis, germ. Magnet.

magnetic
MAGNÉTIC, -Ă, magnetici, -ce, adj. (Despre forțe, fenomene) Care se referă la magnet sau la magnetism; (despre corpuri) care este feromagnetic, care poate fi magnetizat. ♢ Câmp magnetic = stare fizică particulară a unui spațiu în care se exercită forțe magnetice; p.ext. spațiul respectiv. Fluid magnetic = forță prin care se explică, în științele oculte, fenomenele telepatice și hipnotice. Pol magnetic = a) fiecare dintre cele două puncte sau regiuni de la extremitatea unui magnet; b) fiecare dintre cele două puncte ale globului pământesc către care se îndreaptă capetele unui ac magnetic. ♦ Fig. Care exercită o influență profundă sau o atracție irezistibilă; care magnetizează. – Din fr. magnétique, germ. magnetisch.

magnetism
MAGNETÍSM s.n. 1. Proprietatea pe care o au corpurile magnetice de a se magnetiza. ♢ Magnetism terestru (sau pământesc) = totalitatea fenomenelor magnetice caracteristice Pământului. Magnetism animal = fluid universal care ar străbate toate corpurile însuflețite și care s-ar transmite (în anumite condiții) de la om la om; concepție și ansamblu de procedee terapeutice bazate pe proprietățile acestui fluid. 2. Parte a fizicii care studiază proprietățile magnetice ale materiei. – Din fr. magnétisme, germ. Magnetismus.

magnetit
MAGNETÍT s.n. Minereu de fier de culoare neagră sau cenușie-închis care se găsește în roci eruptive și care are proprietatea de a atrage fierul. [Var.: magnetítă s.f.] – Din fr. magnétite.

magnetita
MAGNETÍTĂ s.f. v. magnetit.

magnetiza
MAGNETIZÁ, magnetizez, vb. I. Tranz. și refl. 1. Tranz. A face ca un corp să capete, permanent sau temporar, proprietăți de magnet; a transforma în magnet. ♢ Refl. Corpurile feromagnetice se magnetizează ușor. ♦ Fig. A exercita asupra cuiva o atracție puternică. 2. Refl. (Fam.) A se ameți de băutură. – Din fr. magnétiser.

magnetizabil
MAGNETIZÁBIL, -Ă, magnetizabili, -e, adj. (Tehn.) Care se poate magnetizat. – Din fr. magnétisable.

magnetizant
MAGNETIZÁNT, -Ă, magnetizanți, -te, adj. (Despre un câmp magnetic) Care poate realiza

magnetizare
MAGNETIZÁRE, magnetizări, s.f. Acțiunea de a (se) magnetiza și rezultatul ei. ♦ Stare a unui corp magnetizat. – V. magnetiza.

magnetizat
MAGNETIZÁT, -Ă, magnetizați, -te, adj. 1. Căruia i s-au transmis proprietăți magnetice. ♦ Fig. Care se găsește sub influența magnetică a cuiva sau acționează sub o astfel de influență. 2. (Fam.) Amețit de băutură. – V. magnetiza.

magnetizator
MAGNETIZATÓR, -OARE, magnetizatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care poate să transmită magnetism. – Magnetiza + suf. -tor (după fr. magnétiseur).

magnetizatie
MAGNETIZÁȚIE, magnetizații, s.f. Mărime care indică gradul de magnetizare al unui corp; intensitate de magnetizare. – Din fr. magnétisation.

magnetoflex
MAGNETOFLÉX s.n. Aliaj feromagnetic de fier cu nichel și cupru, folosit pentru solicitări foarte mari; magniflex. – Din germ. Magnetoflex.

magnetofon
MAGNETOFÓN, magnetofoane, s.n. Aparat care înregistrează și reproduce sunetele cu ajutorul unei benzi speciale, acoperite cu o substanță feromagnetică. – Din fr. magnétophone.

magnetograf
MAGNETOGRÁF, magnetografe, s.n. Aparat folosit pentru înregistrarea variațiilor în timp ale câmpului magnetic terestru. – Din fr. magnétographe.

magnetograma
MAGNETOGRÁMĂ, magnetograme, s.f. Diagramă obținută cu magnetograful. – Din fr. magnétogramme.

magnetohidrodinamic
MAGNETOHIDRODINÁMIC, -Ă, magnetohidrodinamici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a fizicii care studiază legile generale ale comportării fluidelor

magnetometrie
MAGNETOMETRÍE s.f. Ramură a

magnetometru
MAGNETOMÉTRU, magnetometre, s.n. Instrument cu care se măsoară intensitatea câmpului magnetic. – Din fr. magnétomètre.

magnetomotor
MAGNETOMOTÓR, magnetomotoare, s.n. Electromotor în a cărui construcție intră un magnet permanent. – Din fr. magnétomoteur.

magneton
MAGNETÓN, magnetoni, s.m. (Fiz.) Unitate de măsură pentru magnetizația electronului și a nucleelor atomice. – Din fr. magnéton.

magnetooptic
MAGNETOÓPTIC, -Ă, magnetooptici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Capitol al fizicii care studiază fenomenele produse în interacțiunea undelor electromagnetice luminoase cu câmpurile magnetice. 2. Adj. De magnetooptică (1). [Pr.: -to-op-] – Din fr. magnéto-optique.

magnetopauza
MAGNETOPÁUZĂ s.f. Regiune a spațiului extraterestru în care nu se manifestă câmpul magnetic al Pământului. [Pr.: -pa-u-] – Magnet + pauză (după fr. magnétopause).

magnetoscop
MAGNETOSCÓP, magnetoscoape, s.n. Aparat pentru înregistrarea și redarea magnetică a imaginii și a sunetului în scopuri profesionale. – Din fr. magnétoscope.

magnetosfera
MAGNETOSFÉRĂ s.f. Regiune a spațiului extraterestru în care se manifestă câmpul magnetic al Pământului. – Din fr. magnétosphère, engl. magnetosphere.

magnetostatic
MAGNETOSTÁTIC, -Ă, magnetostatici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a

magnetostrictiune
MAGNETOSTRICȚIÚNE, magnetostricțiuni, s.f. (Fiz.) Deformare a unui corp sub acțiunea unui câmp magnetic variabil. – Din fr. magnétostriction.

magnetoteca
MAGNETOTÉCĂ, magnetoteci, s.f. Colecție de benzi magnetice (înregistrate); p.ext. mobilă în care se păstrează astfel de colecții; încăpere special dotată pentru audierea benzilor magnetice înregistrate. – Din fr. magnétothèque.

magnetoteluric
MAGNETOTELÚRIC, -Ă, magnetotelurici, -ce, adj. (Despre metode de prospectare geologică) Care identifică zăcăminte pe baza câmpurilor magnetice ale Pământului. – Din engl. magnetotelluric.

magnetoterapie
MAGNETOTERAPÍE, magnetoterapii, s.f. (Med.) Fizioterapie cu ajutorul câmpurilor magnetice. – Din fr. magnétothérapie.

magnetou
MAGNETÓU, magnetouri, s.n. Mic generator electric de curent alternativ, folosit pentru producerea scânteilor electrice necesare aprinderii amestecului combustibil la motoarele cu aprindere electrică. – Din fr. magnéto.

magnetron
MAGNETRÓN, magnetroane, s.n. Tub electronic (folosit în special ca generator de oscilații de înaltă frecvență) în care intensitatea curentului de electroni este comandată printr-un câmp magnetic exterior. – Din fr. magnétron.

magnezian
MAGNEZIÁN, -Ă, magnezieni, -e, adj. (Chim.) Magnezic. [Pr.: -zi-an] – Din fr. magnésien.

magnezic
MAGNÉZIC, -Ă, magnezici, -ce, adj. Care conține magneziu, de magneziu. – Din fr. magnésique.

magnezie
MAGNÉZIE s.f. Oxid de magneziu în formă de praf alb, fără gust și fără miros, întrebuințat în medicină ca laxativ. – Din fr. magnésie.

magnezit
MAGNEZÍT s.n. Carbonat natural de magneziu, de culoare albă-gălbuie sau brună, folosit în industrie. [Var.: magnezítă s.f.] – Din fr. magnésite.

magnezita
MAGNEZÍTĂ s.f. v. magnezit.

magneziu
MAGNÉZIU s.n. Element chimic, metal moale, ușor, de culoare albă-argintie, maleabil și ductil, folosit la fabricarea aliajelor ușoare, în metalurgia nichelului, în fotografie etc. – Din fr. magnésium.

magnico
MÁGNICO s.n. Aliaj feromagnetic de fier, magneziu, nichel și cobalt. – Din fr. magnico.

magnific
MAGNÍFIC, -Ă, magnifici, -ce, adj. (Livr.) Măreț, grandios, superb, minunat; de un fast ieșit din comun. ♦ (Cu valoare de superlativ) Foarte frumos, strălucit, desăvârșit. – Din fr. magnifique.

magnificenta
MAGNIFICÉNȚĂ, magnificențe, s.f. (Livr.) Grandoare, măreție; fast, lux ieșit din comun. – Din fr. magnificence, it. magnificenza.

magniflex
MÁGNIFLEX s.n. Aliaj feromagnetic de fier cu nichel și cupru, folosit pentru solicitări mecanice foarte mari; magnetoflex. – Din germ. Magniflex.

magnitudine
MAGNITÚDINE, magnitudini, s.f. 1. Mărime stelară. 2. Mărime care indică gradul de intensitate al unui cutremur. – Din fr. magnitude, lat. magnitudo, -inis.

magno
MÁGNO s.n. Aliaj de nichel și mangan, folosit în electrotehnică. – Din germ. Magno.

magnoliacee
MAGNOLIACÉE, magnoliacee, s.f. (La pl.) Familie de arbori exotici cu flori mari, decorative, cu frunzele permanent verzi; (și la sg.) plantă din această familie. [Pr.: -li-a-] – Din fr. magnoliacée.

magnolie
MAGNÓLIE, magnolii, s.f. Nume dat unor arbori exotici cu flori frumoase, mari, albe sau roșii, plăcut mirositoare, ale căror frunze sunt (la unele specii) întotdeauna verzi, cultivați ca plante decorative (Magnolia). [Pr.: -li-e] – Din germ. Magnolie, fr., it. magnolia.

magot
MAGÓT, magoți, s.m. Maimuță mare, fără coadă, care trăiește în nordul Africii și în regiunea Gibraltar (Macacus sylvanus). – Din fr. magot.

mahala
MAHALÁ, mahalale, s.f. 1. Cartier (mărginaș) al unui oraș. ♢ Loc. adj. De mahala = care aparține sau este specific mahalalei; p. ext. de rând, vulgar, grosolan. 2. P. ext. Populația unei mahalale (1). – Din tc. mahalle.

mahalagesc
MAHALAGÉSC, -EASCĂ, mahalagești, adj. Specific mahalagiului, de mahala. – Mahalagiu + suf. -esc.

mahalagioaica
MAHALAGIOÁICĂ, mahalagioaice, s.f. Femeie care trăiește într-un cartier mărginaș, la periferia orașelor; p.ext. femeie de rând, cu apucături vulgare, care se ceartă și bârfește; mahalagiță, țață. – Mahalagiu + suf. -oaică.

mahalagism
MAHALAGÍSM, mahalagisme, s.n. Vorbă sau expresie caracteristică oamenilor de la periferie; p.ext. obișnuința de a colporta informații (răutăcioase) la adresa cuiva; bârfeală, clevetire; vorbe astfel colportate. – Mahalagiu + suf. -ism.

mahalagita
MAHALAGÍȚĂ, mahalagițe, s.f. (Rar) Mahalagioaică. – Mahalagiu + suf. -iță.

mahalagiu
MAHALAGÍU, mahalagii, s.m. Bărbat care locuiește într-un cartier mărginaș, la periferia unui oraș; p. ext. bărbat cu apucături vulgare, grosolane, care se ceartă și bârfește. – Mahala + suf. -giu.

maharadjah
MAHARADJÁH s.m. v. maharajah.

maharajah
MAHARAJÁH, maharajahi, s.m. (În trecut) Titlu purtat de prinții indieni (suverani); persoană care deținea acest titlu. [Var.: maharadjáh s.m.] – Din fr. maharadjah.

maharani
MAHARANÍ s.f. invar. Soție de maharajah. – Din fr. mahārāni.

mahar
MÁHĂR, mahări, s.m. (Fam.) Personaj important, puternic, influent (în domeniul afacerilor, speculațiilor, relațiilor). ♦ (Arg.) Mai-mare, șef. – Din germ. Macher.

mahdism
MAHDÍSM s.n. Doctrină religioasă musulmană care preconizează credința în mahdiu. – Din fr. mahdisme.

mahdist
MAHDÍST, -Ă, mahdiști, -e, adj., s.m. și f. (Adept) al mahdismului. – Din fr. mahdiste.

mahdiu
MAHDÍU s.m. Conducător și profet la musulmani. – Din fr. mahdī.

mahinatie
MAHINÁȚIE s.f. v. mașinație.

mahmudea
MAHMUDEÁ, mahmudele, s.f. Monedă turcească de aur, care a circulat în trecut și în țările românești și a cărei valoare a variat după epoci. – Din tc. mahmudiye.

mahmur
MAHMÚR, -Ă, mahmuri, -e, adj., s.n. 1. (Adesea substantivat) Care nu și-a revenit complet din beție sau din somn; care este cu capul încă tulbure; care se simte indispus după beție sau după un somn neîmplinit. 2. Adj. Prost dispus, lipsit de voie bună, supărat, posomorât. 3. S.n. Dispoziție (bună sau rea) a cuiva. ♢ Expr. (Reg.) A scoate mahmurul (din cineva) = a duce la exasperare, a enerva (pe cineva). – Din tc. mahmur.

mahmureala
MAHMUREÁLĂ, mahmureli, s.f. Faptul de a fi mahmur; starea celui mahmur; lipsă de bună dispoziție; buimăceală, mahmurie. – Mahmur + suf. -eală.

mahmurie
MAHMURÍE, mahmurii, s.f. (Rar) Mahmureală. – Mahmur + suf. -ie.

mahoana
MAHOÁNĂ s.f. v. mahonă.

mahomedan
MAHOMEDÁN, -Ă, mahomedani, -e, s.m. și f. 1. Care se referă la cultul lui Mahomed, care aparține acestui cult; musulman. 2. S.m. și f. Adept al

mahomedanism
MAHOMEDANÍSM s.n. Religie monoteistă întemeiată în sec. VII de Mahomed; islamism, mahometism, islam. – Din fr. mahométanisme (după mahomedan).

mahometism
MAHOMETÍSM s.n. (Înv.) Mahomedanism. – Din. fr. mahométisme.

mahon
MAHÓN s.m. Nume dat mai multor specii de arbori din regiunea tropicală a Americii, cu lemnul de culoare brună-roșiatică, foarte rezistent, întrebuințat la confecționarea mobilelor de lux. p.restr. lemnul acestor arbori; acaju. – Din tc. mahun, mahon.

mahonare
MAHONÁRE s.f. Descărcare a încărcăturii unei nave într-o mahonă. – Din mahonă.

mahona
MAHÓNĂ, mahone, s.f. Nume dat unor vase sau unor ambarcații (cu fundul plat) folosite la transportul mărfurilor, la încărcarea și descărcarea navelor, la pescuit etc. [Var.: mahoánă s.f.] – Din fr. mahonne.

mahoniu
MAHONÍU, -ÍE, mahonii, adj. (Rar) De culoarea mahonului; brun-roșcat. – Mahon + suf. -iu.

mahorca
MAHÓRCĂ s.f. 1. Plantă anuală din familia solanaceelor, cu frunze mari, bogate în nicotină și în acid citric, dar lipsite de aroma frunzelor de tutun; tutun turcesc (Nicotina rustica). 2. Tutun de calitate inferioară, fabricat din rădăcinile mahorcii (1). – Din rus., ucr. mahorka.

mahrama
MAHRÁMĂ s.f. v. maramă.

mai
MAI^1 adv. I. 1. (Servește la formarea gradului comparativ) Mai bun. ♢ (În locuțiuni, întărind sensul unor cuvinte) Mai întâi (și-ntâi). Mai apoi. Mai înainte. 2. (Servește la formarea gradului superlativ relativ) Cel mai bun. ♢ (Înaintea unui substantiv) Te comporți ca cel mai copil dintre copii. ♢ (Precedat de „ce” în construcții exclamative, cu valoare de superlativ absolut) Ce mai drac frumos de fată! ♢ Expr. Mai rar = întâlnit extrem de rar. Așa om mai rar!. II. (Atenuează ideea exprimată de cuvântul determinat) În parte, puțin, oarecum, într-o oarecare măsură, întrucâtva. Copii și mai cuminți, și mai obraznici. Ploaia mai încetase. III. (Exprimă ideea de aproximație) Aproape; aproximativ; cam. Mai îmi vine a crede. ♦ (Urmat de o propoziție subordonată introdusă prin „că” sau „să”) Gata să..., cât pe-aci. Cetina mai că-i ajunge la pământ. ♢ Mai-mai = cât pe-aci, gata-gata. IV. (Înaintea unui verb) 1. (Arată că acțiunea verbului durează) Și acum, în continuare, încă. Mai vine la noi. ♢ Expr. Mai e vorbă! = desigur! neapărat! nu încape discuție! sigur! ♦ (În formule interogative, cu referire la o situație nouă) Ce mai faci? 2. (Arată repetarea acțiunii verbului) Din nou, încă o dată, iar. Poate să ne mai întâlnim. 3. (Exprimă nedumerire) Nu se știe ce s-a mai făcut. V. (Arată că, pe lângă lucrurile cunoscute, intervine un element nou) 1. (În enumerări) În afară de aceasta, în plus, pe deasupra. Avea casă, mai ceva bani. ♢ Expr. Ce mai atâta vorbă sau ce mai încoace-ncolo, se zice când vrem să punem capăt unei discuții. 2. (Corelativ) Când..., când; ba..., ba; parte..., parte. Mai una, mai alta. VI. (În propoziții și construcții exclamative, intensifică ideea din frază) Ce mai zgomot, ce mai freamăt! – Lat. magis.

MAI^2, maiuri, s.n. Nume pentru diferite unelte sau părți de unelte în formă de ciocan (de lemn), care servesc la bătut, îndesat, nivelat etc. ♦ (Reg.) Bătător^2. – Lat. malleus.

MAI^3, maiuri, s.n. (Reg.) Ficat. – Din magh. máj.

MAI^4 s.m. invar. A cincea lună a anului, care urmează după aprilie; florar. – Lat. maius, sl. maĩ.

maia
MAIÁ s.f. Ferment; drojdie; p.ext. plămădeală. ♢ Expr. A prinde maia = a prinde puteri, a se înviora. [Pr.: ma-ia] – Din tc. maya.

maial
MAIÁL, maiale, s.n. (Reg.) Serbare sau petrecere câmpenească în cinstea primăverii, organizată (de școlari) în luna mai^4. [Pr.: ma-ial] – După germ. Majalis.

maica
MÁICĂ, maici, s.f. I. 1. (Pop.) Mamă. ♦ Termen de politețe folosit pentru a vorbi cu (sau despre) o femeie (mai) în vârstă; termen afectiv cu care o femeie se adresează copiilor ei sau unei persoane mai tinere. 2. Călugăriță; termen cu care cineva se adresează unei călugărițe. II. Fig. (Pop.) Izvor, cauză, origine. – Din bg., scr. majka.

maidan
MAIDÁN, maidane, s.n. Teren deschis, loc viran situat în interiorul sau la marginea unei localități. ♢ Expr. (Pop.) A scoate (sau a ieși) la maidan = a scoate sau a ieși la vedere; a (se) arăta, a (se) face cunoscut. A bate maidanul ( sau maidanele) = a-și pierde vremea hoinărind sau jucându-se; a hoinări, a vagabonda. – Din tc. meydan, maydan.

maiestate
MAIESTÁTE, (2) maiestăți, s.f. 1. Caracter ori aspect impunător, grandios sau solemn care trezește admirație, respect etc.; măreție. 2. Suveran, monarh. ♦ Termen de reverență folosit pentru a vorbi cu (sau despre) un monarh. [Var.: majestáte s.f.] – Din lat. maiestas, -atis, fr. majesté.

maiestos
MAIESTÓS, -OASĂ adj. v. maiestuos.

maiestuos
MAIESTUÓS, -OÁSĂ, maiestuoși, -oase, adj. 1. Care impune prin prestanță, prin demnitate deosebită sau prin caracterul solemn, ceremonios. ♦ (Adverbial) Cu gravitate, cu importanță. 2. Care impune prin măreția înfățișării, prin grandoarea proporțiilor; în mod grandios. [Pr.: -tu-os. – Var.: maiestós, -oásă, majestós, -oásă adj.] – Din it. maestoso, fr. majestueux.

maiestuozitate
MAIESTUOZITÁTE, maiestuozități, s.f. Însușirea, caracterul a ceea ce este maiestuos. [Pr.: ma-ies-tu-o-] – Maiestuos + suf -itate.

maieu
MAIÉU s.n. v. maiou.

maieutica
MAIEÚTICĂ s.f. Metodă prin care se urmărește ajungerea la adevăr pe calea discuțiilor, a dialogului. [Pr.: -ie-u-] – Din fr. maïeutique.

maimuta
MAIMÚȚĂ, maimuțe, s.f. 1. Nume generic dat animalelor tropicale cu conformația exterioară foarte asemănătoare cu a omului, inteligente și sociabile, cu un spirit de imitație foarte dezvoltat. 2. (Fam.) Epitet depreciativ pentru o persoană foarte urâtă sau care obișnuiește să imite pe alții. – Cf. ngr. m a i m ú, tc. m a y m u n.

maimutareala
MAIMUȚĂREÁLĂ, maimuțăreli, s.f. 1. Faptul de a (se) maimuțări; imitație. 2. Gest sau atitudine afectată, grimasă, schimonoseală, maimuțărie. – Maimuțări + suf. -eală.

maimutari
MAIMUȚĂRÍ, maimuțăresc, vb. IV. 1. Tranz. A imita pe cineva (pentru a-l lua în râs); a maimuți. 2. Refl. A folosi gesturi sau vorbe afectate, a se strâmba, a se schimonosi; a se fandosi. – Maimuță + suf. -ări.

maimutarie
MAIMUȚĂRÍE, maimuțării, s.f. (Rar) Maimuțăreală. – Maimuță + suf. -ărie.

maimutarire
MAIMUȚĂRÍRE, maimuțăriri, s.f. Acțiunea de a (se) maimuțări și rezultatul ei. – V. Maimuțări.

maimuti
MAIMUȚÍ, maimuțesc, vb. IV. Tranz. (Rar) a maimuțări. – Din maimuță.

maimutica
MAIMUȚÍCĂ, maimuțele, s.f. Diminutiv al lui maimuță. – Maimuță + suf. -ică.

maimutoi
MAIMUȚÓI, maimuțoi, s.m. Augmentativ al lui maimuță; maimuță mascul. ♦ (Fam.) Epitet dat unui bărbat foarte urât sau care obișnuiește să imite pe alții; epitet dat unui bărbat neserios. – Maimuță + suf. -oi.

maina
MAINÁ, mainez, vb. I. Tranz. (Mar.) A coborî o greutate cu ajutorul unei instalații de manevră de forță. [Pr.: ma-i-] – Din tc. mayna.

maioneza
MAIONÉZĂ, maioneze, s.f. Sos rece, gros, preparat din gălbenuș de ou frecat cu untdelemn și condimentat cu lămâie, muștar etc. [Pr.: ma-io-] – Din fr. mayonnaise.

maior
MAIÓR, maiori, s.m. Grad în ierarhia ofițerilor, superior celui de căpitan și inferior celui de locotenent-colonel; ofițer care are acest grad. – Din rus. maĩor, germ. Major.

maioreasa
MAIOREÁSĂ, maiorese, s.f. (Fam. și pop.) Soție de maior. – Maior + suf. -easă.

maiorescian
MAIORESCIÁN, -Ă, maiorescieni, -ene, adj. De Titu Maiorescu, al lui Titu Maiorescu, în maniera lui Titu Maiorescu. [Pr.: -ci-an] – Maiorescu (n.pr.) + suf. -ian.

maiou
MAIÓU, maiouri, s.n. Articol de lenjerie sau de echipament sportiv (cu sau fără mâneci), care acoperă corpul de la umeri până la brâu, purtat direct pe piele. [Pr.: ma-iou. – Var.: maiéu s.n.] – Din fr. maillot.

maistru
MÁISTRU, maiștri, s.m. 1. Persoană care are (și practică) o meserie; meșter; meseriaș; (în special) muncitor calificat care conduce de obicei o secție productivă într-o întreprindere sau într-un atelier; maestru. ♦ Persoană iscusită, îndemânatică, abilă, pricepută. 2. Persoană care învață, instruiește pe cineva. – Din germ. Meister.

majarca
MAJÁRCĂ s.f. Soi autohton de viță de vie cultivat pe terenuri nisipoase, cu boabe mari de culoare verzuie-ruginie. – Et. nec.

maja
MÁJĂ, măji, s.f. 1. Veche unitate de măsură pentru greutăți, variind, după epoci și regiuni, între 50 kg și 100 de ocale. 2. (Reg.) Cântar pentru greutăți mari. 3. Năvod. – Din magh. mázsa.

majestate
MAJESTÁTE s.f. v. maiestate.

majestos
MAJESTÓS, -OÁSĂ adj. v. maiestuos.

majolica
MAJOLÍCĂ s.f. Specie de faianță italiană caracterizată prin smalțul metalic; p.gener. faianță. ♦ Obiect fabricat din această faianță. – Din fr. majolique, maïolique.

major
MAJÓR, -Ă, majori, -e, adj. 1. (Despre oameni) Care a împlinit vârsta legală pentru a putea beneficia prin lege de drepturi civile și politice depline. 2. Foarte important, principal. ♦ (Log.: în sintagmele) Termen major = predicatul concluziei unui silogism. Premisă majoră = premisă care conține termenul major al silogismului. 3. (Înv.; Mil.; în sintagmele) Sergent major v. sergent. Plutonier major (și substantivat, m.) v. plutonier. 4. (Muz.; în sintagma) Gamă majoră sau mod major = gamă sau mod care cuprinde cinci tonuri și două semitonuri. – Din fr. majeur.

majora
MAJORÁ, majorez, vb. I. Tranz. A face mai mare (un preț, un impozit, un salariu etc.); a spori. – Din fr. majorer.

majorant
MAJORÁNT, -Ă, majoranți, -te, adj., s.m. 1. Care majorează. 2. S.m. (Mat.) Element sau număr care este mai mare ori egal cu oricare dintre elementele sau numerele unei mulțimi. – Din fr. majorant.

majorare
MAJORÁRE, majorări, s.f. Acțiunea de a majora și rezultatul ei; creștere, mărire, sporire. ♦ Sumă pe care statul o încasează în plus ca sancțiune aplicată celor care întârzie plata impozitelor, taxelor etc. – V. majora.

majorat
MAJORÁT^1 s.n. Vârstă la care o persoană devine majoră (1); starea (juridică a) persoanei majore; majoritate civilă. – Din fr. majorat.

MAJORÁT^2, -Ă, majorați, -te, adj. (Despre prețuri, impozite etc.) Mărit^4, sporit. – V. majora.

majordom
MAJORDÓM, majordomi, s.m. (În Franța, în evul mediu) Intendent al domeniilor regale și al palatului; p.gener. persoană însărcinată cu administrarea unui palat (regal sau princiar); p.ext. șeful personalului de serviciu din casele nobililor sau ale marilor bogătași. – Din fr. majordome.

majoritar
MAJORITÁR, -Ă, majoritari, -e, adj. Care face parte din majoritate, care reprezintă cel mai mare număr, cea mai mare parte dintr-o colectivitate, care întrunește majoritatea. ♢ Reprezentanță majoritară = sistem electoral conform căruia sunt considerați aleși numai candidații care au întrunit majoritatea absolută a voturilor. – Din fr. majoritaire.

majoritate
MAJORITÁTE, majorități, s.f. Partea sau numărul cel mai mare dintr-o colectivitate. ♦ Superioritate numerică cerută (prin lege) sau obținută în alegeri. ♢ Majoritate absolută = număr de voturi egal cu cel puțin jumătate plus unu din total. Majoritate relativă = numărul cel mai mare de voturi obținut de cineva în raport cu voturile obținute de fiecare din ceilalți candidați. Majoritate civilă = Majorat^1. – Din fr. majorité. Cf. lat. m a i o r i t a s,  - a t i s, germ. M a j o r i t ä t.

majuscul
MAJÚSCUL, -Ă, majusculi, -e, s.f., adj. (Literă sau caracter de literă) care se folosește pentru a scrie inițiala numelor proprii și ale cuvintelor cu care începe o frază, pentru a individualiza un cuvânt într-un text etc. și care diferă de celelalte prin formă și mărime; (literă) mare. – Din fr. majuscule.

mal
MAL, maluri, s.n. 1. Margine (îngustă) de pământ situată (în pantă) de-a lungul unei ape; țărm; p.ext. regiune de lângă o apă. ♢ Expr. A ieși la mal = a duce ceva la bun sfârșit, a o scoate la capăt. A se îneca (ca țiganul) la mal = a renunța sau a fi obligat să renunțe la ceva tocmai când țelul era aproape atins. 2. Perete, margine (abruptă) a unui râu, a unui șanț, a unei gropi. ♦ Râpă, prăpastie. ♦ (Reg.) Ridicătură de pământ mai puțin înaltă decât dealul, având coastele cu povârnișuri repezi sau abrupte. ♢ Expr. Un mal de om (sau de femeie), se spune despre un bărbat (sau o femeie) foarte mare. Cât un mal = (despre ființe) mare, mătăhălos. – Cf. alb. m a l l „munte”.

mala
MALÁ, malale, s.f. Unealtă a zidarului alcătuită dintr-o placă de lemn cu mâner, cu care se întinde și se nivelează stratul de tencuială. – Din tc. mala.

malac
MALÁC, -Ă, malaci, -ce, s.m. și f. Pui al bivoliței. ♢ Epitet depreciativ pentru un om gras, greoi și leneș. – Din bg. malak.

malachit
MALACHÍT s.n. v. malahit.

malacof
MALACÓF, malacofuri, s.n. Crinolină. [Pl. și malacoafe. – Var.: malacóv s.n.] – Din fr. malakoff.

malacologic
MALACOLÓGIC, -Ă, malacologici, -ce, adj. Referitor la moluște; de malacologie. – Din fr. malacologique.

malacologie
MALACOLOGÍE s.f. Parte a zoologiei care se ocupă cu studiul moluștelor. – Din fr. malacologie.

malacov
MALACÓV s.n. v. malacof.

maladie
MALADÍE, maladii, s.f. (Livr.) Boală. ♢ Maladie mitrală = boală de inimă care afectează valvula dintre atriu și ventriculul stâng. Maladie albastră = cianoză. – Din fr. maladie.

maladiv
MALADÍV, -Ă, maladivi, -e, adj. (Despre oameni) Care are aspect bolnăvicios. ♦ (Despre stări, înclinații etc.) Care arată, trădează o boală. ♦ (Despre manifestări ale oamenilor) Care este exagerat, anormal (și nu poate fi stăpânit). Sensibilitate maladivă. Frică maladivă. – Din fr. maladif.

malaga
MÁLAGA s.f. Vin (foarte) dulce obținut în podgoriile din jurul orașului spaniol Malaga. – Din sp, fr. malaga.

malaguena
MALAGUÉNA s.f. Dans spaniol cu ritm lent; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: -ghe-nia] – Din sp., fr. malagueña.

malahit
MALAHÍT s.n. Carbonat natural de cupru de culoare verde, cristalizat, întrebuințat la fabricarea unor obiecte decorative sau a unor vopsele. [Var.: malachít s.n.] – Din fr. malachite.

malaiez
MALAIÉZ, -Ă, malaiezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Malaieziei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Malaieziei sau populației ei, privitor la Malaiezia sau la populația ei, care este originar din Malaiezia. – Din Malaiezia (derivat regresiv).

malar
MALÁR, malare, adj. (În sintagma) Os malar (și substantivat, n.) = fiecare dintre cele două oase ale craniului, situate în părțile laterale ale feței, dedesubtul

malaric
MALÁRIC, -Ă, malarici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de malarie (cronică). 2. Adj. Care aparține malariei, privitor la malarie. – Din it. malarico.

malarie
MALÁRIE, malarii, s.f. Boală infecțioasă provocată de hematozoarul palustru (transmis prin înțepătura țânțarilor anofeli), caracterizată prin puternice accese de friguri; paludism, friguri (palustre). – Din it. malaria. Cf. fr. malaria, germ. M a l a r i a.

malariolog
MALARIOLÓG, -Ă, malariologi, -ge, s.m. și f. Medic specializat în malariologie. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. malariologue.

malariologic
MALARIOLÓGIC, -Ă, malariologici, -ce, adj. De malariologie. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. malariologique.

malariologie
MALARIOLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care studiază prevenirea și tratarea malariei; paludologie (2). [Pr.: -ri-o-] – Din fr. malariologie.

malarioterapie
MALARIOTERAPÍE, malarioterapii, s.f. Metodă de tratament care constă în

malaxa
MALAXÁ, malaxez, vb. I. Tranz. A amesteca (sau a frământa) două sau mai multe materiale pentru a obține un amestec omogen. – Din fr. malaxer.

malaxare
MALAXÁRE, malaxări, s.f. Acțiunea de a malaxa și rezultatul ei. – V. malaxa.

malaxor
MALAXÓR, malaxoare, s.n. Mașină care amestecă (sau frământă) diverse materiale pentru a le transforma într-o masă omogenă. – Din fr. malaxeur.

malaxorist
MALAXORÍST, -Ă, malaxorist, s.m. și f. Muncitor care lucrează la malaxor. – Malaxor + suf. -ist.

maldar
MÁLDĂR, maldăre, s.n. 1. Mulțime de obiecte de același fel, îngrămădite unele peste altele; p.ext. cantitate mare dintr-o anumită materie. 2. Grămadă de tulpini, de plante secerate, de nuiele, de crengi etc. (legate la un loc). ♦ Grămadă (nu prea mare) de fân, de paie, de iarbă cosită etc. [Var.: máldur s.n.] – Et. nec.

maldur
MÁLDUR s.n. v. maldăr.

maleabil
MALEÁBIL, -Ă, maleabili, -e, adj. 1. (Despre metale) Care poate fi întins în foi subțiri la temperatură inferioară aceleia de topire; (despre alte materiale) care poate fi ușor modelat. 2. Fig. (despre oameni, despre caracterul lor etc.) Care se adaptează ușor; adaptabil, mlădios, docil. [Pr.: -le-a-] – Din fr. malléable.

maleabilitate
MALEABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi maleabil. ♦ Capacitate, ușurință de adaptare. [Pr.: -le-a-] – Din fr. malléabilité.

maleabiliza
MALEABILIZÁ, maleabilizez, vb. I. Tranz. A face un material maleabil. [Pr.: -le-a] – Maleabil + suf. -iza.

maleabilizare
MALEABILIZÁRE, maleabilizări, s.f. Acțiunea de a maleabiliza și rezultatul ei. [Pr.: -le-a] – V. Maleabiliza.

maledictie
MALEDÍCȚIE, maledicții, s.f. (Livr.) Blestem; nenorocire, fatalitate. [Var.: maledicțiúne s.f.] – Cf. fr. m a l é d i c t i o n.

maledictiune
MALEDICȚIÚNE s.f. v. maledicție.

malefic
MALÉFIC, -Ă, malefici, -ce, adj. (Livr.) Care are o influență nefastă, fatală. – Din fr. maléfique.

maleic
MALÉIC, -Ă, maleici, -ce, adj. (Chim.; în sintagmele) Acid maleic = acid obținut prin

maleolar
MALEOLÁR, -Ă, maleolari, -e, adj. (Anat.) De maleolă, al maleolei. [Pr.: -le-o-] – Din fr. malléolaire.

maleola
MALEÓLĂ, maleole, s.f. Fiecare dintre proeminențele situate în partea inferioară a tibiei și a peroneului. – Din fr. malléole.

malformatie
MALFORMÁȚIE, malformații, s.f. (Med.) Anomalie morfologică congenitală a unui organ, a unui aparat sau sistem sau a unei părți a corpului unei ființe. – Din fr. malformation.

malgas
MALGÁȘ, -Ă, malgași, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Madagascarului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Madagascarului sau populației lui; privitor la Madagascar sau la populația lui. – Din fr. malgache.

malian
MALIÁN, -Ă, malieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană născută și crescută în Mali. 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din Mali. – Din fr. malien, engl. Malian.

malic
MÁLIC adj.m. (Chim.; în sintagma) Acid malic = acid organic care se găsește în mere și în numeroase vegetale. – Din fr. malique.

malign
MALÍGN, -Ă, maligni, -e, adj. (Despre boli) De natură gravă, foarte primejdios. ♢ Tumoare malignă = tumoare canceroasă. Pustulă malignă = dalac. ♦ (Rar.) Înclinat spre rău, care face rău. [Var.: (înv.) malín, -ă adj.] – Din lat. malignus. Cf. fr. m a l i n.

malignitate
MALIGNITÁTE s.f. Caracterul a ceea ce este malign, evoluție spre agravare a unei boli. – Din lat. malignitas, -atis. Cf. fr. m a l i g n i t é.

maligniza
MALIGNIZÁ, malignizează, vb. I. Refl. (Med.; despre celule) A se transforma, a căpăta caracter malign; a se canceriza. – Malign + suf. -iza.

malignizare
MALIGNIZÁRE, malignizări, s.f. Faptul de a se maligniza. – V. maligniza.

malignizat
MALIGNIZÁT, -Ă, malignizați, -te, adj. Care a devenit malign. – V. maligniza.

malin
MALÍN, -Ă adj. v. malign.

malitie
MALÍȚIE, maliții, s.f. (Livr.) Înclinarea de a fi malițios; răutate, malițiozitate. ♦ Vorbă, atitudine, glumă răutăcioasă. [Var.: malițiúne s.f.] – Din fr. malice, lat. malitia.

malitios
MALIȚIÓS, -OÁSĂ, malițioși, -oase, adj. (Livr.; adesea adverbial) Răutăcios, caustic. [Pr.: -ti-os] – Din fr. malicieux, lat. malitiosus.

malitiozitate
MALIȚIOZITÁTE, malițiozități, s.f. (Livr.) Maliție. [Pr.: -ti-o-] – Malițios + suf. -itate. Cf. it. m a l i z i o s i t á.

malitiune
MALIȚIÚNE s.f. v. maliție.

malnutritie
MALNUTRÍȚIE, malnutriții, s.f. (Livr.) 1. Subnutriție (1). 2. Subnutriție (2). Din fr. malnutrition.

malonest
MALONÉST, -Ă, malonești, -ste, adj. (Livr.) Necinstit, incorect. – Din it. malonesto.

malonic
MALÓNIC adj. (Chim.; în sintagma) Acid malonic = acid dicarboxilic folosit împreună cu derivații săi în sinteze organice și farmaceutice. – Din fr. malonique.

malotea
MALOTEÁ, malotele, s.f. Haină (lungă până la pământ), de obicei căptușită cu blană (scumpă), având marginile din față tivite cu blană, uneori cu guler și manșete de blană, purtată, în trecut, de femei; un fel de scurteică purtată de țărani în zilele de sărbătoare. – Din tc. mallota.

malpozitie
MALPOZÍȚIE, malpoziții, s.f. (Med.) Poziție defectuoasă (a unui organ). – Din fr. malposition.

maltaza
MALTÁZĂ s.f. Enzimă care are proprietatea de a transforma maltoza în glucoză. – Din fr. maltase, germ. Maltase.

maltez
MALTÉZ, -Ă, maltezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Maltei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Maltei sau maltezilor (1), privitor la Malta sau la maltezi, originar din Malta. – Din it. maltese.

malthusian
MALTHUSIÁN, -Ă, malthusieni, -e, adj., s.m. și f. Malthusianist (1, 2). [Pr.: mal-tu-si-an] – Din fr. malthusien.

malthusianism
MALTHUSIANÍSM s.n. Teorie potrivit căreia populația globului ar crește în progresie geometrică, în timp ce mijloacele de existență cresc în progresie aritmetică. [Pr.: -tu-si-a-] – Din fr. malthusianisme.

malthusianist
MALTHUSIANÍST, -Ă, malthusianiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține malthusianismului, privitor la malthusianism. 2. S.m. și f. Adept al malthusianismului. [Pr.: -tu-si-a-] – Malthusian[ism] + suf. -ist.

maltoza
MALTÓZĂ s.f. Substanță zaharoasă formată din două molecule de glucoză; zahăr de malț. – Din fr. maltose, germ. Maltose.

maltozurie
MALTOZURÍE, maltozurii, s.f. (Med.) Prezență a maltozei în urină; cantitate de maltoză aflată în urină. – Din fr. maltosurie.

maltrata
MALTRATÁ, maltratez, vb. I. Tranz. A trata pe cineva cu asprime, a-i provoca dureri fizice sau morale; a chinui; a brutaliza. – Din fr. maltraiter, it. maltrattare.

maltratare
MALTRATÁRE, maltratări, s.f. Acțiunea de a maltrata și rezultatul ei; brutalizare. – V maltrata.

malt
MALȚ s.n. Produs obținut din boabe de cereale (mai ales de orz) încolțite, uscate și măcinate, folosit la fabricarea berii și a spirtului sau, prăjit, la prepararea unui surogat de cafea; slad. – Din germ. Malz.

maltat
MALȚÁT, -Ă, malțați, -te, adj. (Despre alimente) Cu malț. – Malț + suf. -at.

maltifica
MALȚIFICÁ, malțífic, vb. I. Tranz. A transforma orzul sau alte cereale în malț. – Malț + suf. -ifica.

maltificare
MALȚIFICÁRE, malțificări, s.f. Acțiunea de a malțifica și rezultatul ei. – V malțifica.

malvacee
MALVACÉE, malvacee, s.f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate, având flori hermafrodite cu cinci petale și multe stamine, iar fructul o capsulă; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – Din fr. malvacée.

malversatie
MALVERSÁȚIE, malversații, s.f. (Livr.) Delapidare, fraudă. [Var.: (inv.) malversațiúne s.f.] – Din fr. malversation.

malversatiune
MALVERSAȚIÚNE, s.f. v. malversație.

mamaca
MAMÁCĂ s.f. (Reg.) Mamă (1). – Din mamă.

mamaie
MAMÁIE s.f. (Pop. și fam.) 1. Mamă (1). 2. Bunică. – Din mamă.

mamar
MAMÁR, -Ă, mamari, -e, adj. Care ține de mamelă, referitor la mamelă; mamelar. ♢ Glandă mamară = organul secreției lactate la mamifere. – Din fr. mammaire.

mama
MÁMĂ, mame, s.f. 1. Femeie considerată în raport cu copiii ei, nume pe care i-l dau copiii acestei femei când i se adresează sau când vorbesc despre dânsa; maică, muică, mamaie, mamacă, neneacă. ♢ Mamă eroină = (În trecut) titlu care se acorda femeilor cu cel puțin zece copii în viață. ♢ Loc. adj. de mamă = (despre relații de rudenie) care se află în linie maternă. ♢ Expr. Vai de mama mea (sau a ta, a lui etc.) = vai de mine (sau de tine, de el etc.). (De) mama focului = grozav, strașnic, extraordinar. La mama dracului = foarte departe. De când mama m-a (sau te-a, l-a etc.) făcut = de când sunt (sau ești, este etc.) pe lume; de totdeauna. De (sau pe) când era mama fată (mare) = de foarte multă vreme. (Pop.) A cere cât pe mă-sa = a pretinde un preț exagerat. O mamă de bătaie = o bătaie strașnică. ♦ Femela unui animal în raport cu puii ei. 2. (La voc.) Termen (afectuos) cu care o femeie se adresează copiilor ei sau, p. ext. unei persoane mai tinere. Florico, mamă, să ne scrii!. 3. (În sintagmele) Mamă mare (sau, pop., bătrână, bună) = bunică. Mamă soacră = soacră. 4. Termen de politețe folosit de cineva pentru a vorbi cu (sau despre) o femeie (în vârstă). 5. Compus: mama (sau muma)-pădurii (sau pădurilor) = a) Personaj din mitologia populară, închipuit de obicei ca o bătrână urâtă și rea, care umblă prin păduri, cântând sau bocind, ademenind copii sau chiar mâncând oameni; b) plantă erbacee, parazită, cu tulpina fără frunze, acoperită cu solzi și cu flori purpurii (Lathraea squamaria). 6. Fig. Izvor, cauză. [Var.: (reg.) múmă s.f.] – Lat. mamma.

mambo
MÁMBO s.n. Dans de origine cubaneză, cu ritm vioi; melodie după care se execută acest dans. – Din sp., fr. mambo.

mamelar
MAMELÁR, -Ă, mamelari, -e, adj. (Rar) Mamar. – Din fr. mamellaire.

mamela
MAMÉLĂ, mamele, s.f. Organ care secretă lapte la mamiferele

mamelon
MAMELÓN, mameloane, s.n. 1. Vârful proeminent al mamelei, unde se deschid canalele care secretă laptele; sfârc. 2. Ridicătură de teren izolată, având de obicei vârful rotunjit. – Din fr. mamelon.

mamelonar
MAMELONÁR, -Ă, mamelonari, -e, adj. (Anat.) Referitor la mamelon, al mamelonului. – Din it. mammellonare.

mameluc
MAMELÚC, mameluci, s.m. 1. Soldat de cavalerie din garda personală a sultanilor din Egipt. ♦ Cavalerist francez dintr-un escadron de gardă imperială. 2. Fig. Om lipsit de personalitate, de păreri proprii. – Din fr. mamelouk.

mamelucarie
MAMELUCĂRÍE s.f. (Rar) Purtare, atitudine de mameluc (2). – Mameluc + suf. -ărie.

mamifer
MAMIFÉR, mamifere, s.n. (La pl.) Clasă de vertebrate superioare care au corpul acoperit cu păr, nasc pui vii și îi hrănesc cu laptele lor; (și la sg.) animal din această clasă. ♢ (Adjectival) Animal mamifer. – Din fr. mammifère.

mamita
MAMÍTĂ, mamite, s.f. Boală infecțioasă care constă în

mamita
MAMÍȚĂ s.f. v. mămiță.

mamitica
MAMIȚÍCĂ s.f. v. mămițică.

mamograf
MAMOGRÁF, mamografe, s.n. (Med.) Aparat cu care se fac mamografii. – Din engl. mammograph.

mamografie
MAMOGRAFÍE, mamografii, s.f. (Med.) Radiografie a glandei mamare; (rar) mastografie. – Din fr. mammographie.

mamornita
MAMÓRNIȚĂ, mamornițe, s.f. Femeie grasă, mare, greoaie, leneșă. – Cf. b a b o r n i ț ă.

mamos
MÁMOȘ, mamoși, s.m. Medic specialist în obstetrică și ginecologie; ginecolog, obstetrician. – Din ngr. mám[m]os.

mamut
MAMÚT, mamuți, s.m., adj. invar. 1. S.m. Specie fosilă de elefant care avea corpul acoperit cu peri lungi și fildeșii foarte dezvoltați (Elelphas primigenius). 2. Adj. invar. (Fig.; despre întreprinderi, organizații etc.) De mari proporții. – Din fr. mammouth.

management
MANAGEMENT s.n. Activitatea și arta de a conduce. 2. Ansamblul activităților de organizare, de conducere și de gestiune a întreprinderilor. 3. Știința și tehnica organizării și conducerii unei întreprinderi. [Pr.: me-nigi-ment] – Cuv. engl.

manager
MANAGÉR, manageri, s.m. 1. Specialist în management. 2. Persoană care însoțește (în turneu) un sportiv, o echipă sportivă (profesionistă) și care se ocupă de problemele financiare și organizatorice ale competițiilor. – Din engl. manager.

managerial
MANAGERIÁL, -Ă, manageriali, -e, adj. Referitor la conducerea (economică), la organizarea întreprinderilor, de manager. [Pr.: -ri-al] – Din engl. managerial.

mana
MÁNĂ s.f. 1. Lichen comestibil care crește pe stânci în forma unor mici ghemuri cenușii, purtate uneori în locuri foarte depărtate, unde cad ca o ploaie (Lecanora esculenta); p.ext. pâine făcută din acest lichen. ♦ Fig. Rod; frupt. ♦ Belșug, abundență. 2. Numele mai multor boli ale plantelor cultivate, cauzate de anumite ciuperci parazite. 3. Compus: mană-de-ape = plantă erbacee toxică din familia gramineelor, cu frunze lanceolate și cu flori hermafrodite dispuse în spicule, care crește în preajma apelor și prin mlaștini (Glyceria aquatica). 4. Rouă sau ploaie de vară pe vreme însorită, care are un efect dăunător asupra dezvoltării plantelor; p.ext. stricăciune provocată de soarele prea fierbinte care apare imediat după ploaie. – Din sl. mana, ngr. mánna.

mancando
MANCÁNDO adv. (Muz.; indică modul de execuție) Prin rărirea tempoului și diminuarea simultană a intensității. [Pr.: -cán-] – Cuv. it.

manca
MÁNCĂ, mance, s.f. (Reg.) Doică. – Din ucr. mamka.

manciurian
MANCIURIÁN, -Ă, manciurieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Manciuriei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Manciuriei sau populației ei, privitor la Manciuria sau la populația ei, originar din Manciuria. {Pr.: -ri-an] – Manciuria (n.pr.) + suf. -ean.

manco
MÁNCO s.n. (Fin.) Ceea ce lipsește; spec. lipsă de bani constatată la încheierea unor socoteli; pierdere (estimată) la o marfă cu prilejul transportului, al desfacerii etc. – Din it. manco.

mancolista
MANCOLÍSTĂ, mancoliste, s.f. Listă pe care un filatelist o trimite partenerului de schimb, cuprinzând mărcile poștale care îi lipsesc din colecție. – Din fr. mancoliste.

mandant
MANDÁNT, -Ă, mandanți, -te, s.m. și f., adj. (Persoană) pentru care se încheie un act juridic. – Din fr. mandant.

mandarin
MANDARÍN^1, mandarini, s.m. Demnitar indigen din Indochina; funcționar public (înalt) din China feudală. – Din fr. mandarin.

MANDARÍN^2, mandarini, Arbust fructifer cu flori albe, cultivat în regiunile mediteraneene pentru fructele sale comestibile (Citrus nobilis). – Din mandarină (derivat regresiv).

mandarinat
MANDARINÁT s.n. Funcția mandarinului^1; timpul cât un mandarin^1 își exercită funcția. – Din fr. mandarinat.

mandarina
MANDARÍNĂ, mandarine, s.f. Fructul mandarinului^2, asemănător cu portocala, dar mai mic decât aceasta, cu coaja portocalie mai subțire și cu miezul mai dulce. – Din fr. mandarine.

mandat
MANDÁT, mandate, s.n. 1. Împuternicire (contractuală) de a reprezenta o persoană fizică sau

mandata
MANDATÁ, mandatez, vb. I. Tranz. (Rar) A ordonanța plata unei sume de bani. – Din fr. mandater.

mandatar
MANDATÁR, -Ă, mandatari, -e, s.m. și f. Persoană căreia i s-a încredințat un mandat (1), care a primit o împuternicire; procurator. – Din fr. mandataire. Cf. germ. M a n d a t a r.

mandea
MÁNDEA s.f. invar. (Arg.) Persoana care vorbește, care se adresează cuiva. – Din țig. mande.

mandibular
MANDIBULÁR, -Ă, mandibulari, -e, adj. Referitor la mandibulă, de mandibulă. – Din fr. mandibulaire.

mandibula
MANDÍBULĂ, mandibule, s.f. 1. Maxilar inferior (și la om și la animale). 2. Fiecare dintre cele două părți ale ciocului păsărilor. ♦ Fiecare dintre cele două părți chitinoase ale aparatului bucal la insecte. – Din fr. mandibule.

mandola
MANDÓLĂ, mandole, s.f. 1. Vechi instrument muzical cu coarde, asemănător cu lăuta 2. Instrument muzical asemănător cu mandolina. [Var.: mandóră, s.f.] – Din it. mandola.

mandolinata
MANDOLINÁTĂ, mandolinate, s.f. Serenadă cântată cu acompaniament de mandolină. – Din it. mandolinata.

mandolina
MANDOLÍNĂ, mandoline, s.f. Instrument muzical alcătuit dintr-o cutie de rezonanță boltită și din patru coarde metalice duble, care se pun în vibrație prin atingere cu o pană (de celuloid) sau prin ciupire. – Din fr. mandoline. Cf. it. m a n d o l i n a, germ. M a n d o l i n e.

mandolinist
MANDOLINÍST, -Ă, mandoliniști, -ste s.m. și f. (Rar) Persoană care cântă la mandolină. – Din fr. mandoliniste.

mandora
MANDÓRĂ s.f. v. mandolă.

mandragora
MANDRAGÓRĂ, mandragore, s.f. Plantă erbacee cu flori violete deschis, cu rădăcini groase, din care se extrage un tonic (Mandragora officinalis). – Din sl. manŭdragora.

mandra
MÁNDRĂ, mandre, s.f. Îngrăditură de nuiele, de stuf sau de șipci, așezată de-a curmezișul unei ape pentru a înlesni prinderea sau păstrarea peștilor. – Din ngr. mándra.

mandril
MANDRÍL, mandrili, s.m. Specie de maimuță din Africa Ecuatorială, cu coada scurtă, cu față colorată în albastru și roșu și blană măslinie-brună. (Cynochephalus mormon) – Din fr. mandrill.

mandrin
MANDRÍN s.n. v. mandrină.

mandrina
MANDRINÁ, mandrinez, vb. I. Tranz. 1. A îmbina cu ajutorul mandrinei două piese metalice pentru a realiza o închidere etanșă. 2. (Tehn.) A lărgi găurile pieselor inelare sau tubulare cu ajutorul mandrinei. – Din fr. mandriner.

mandrinare
MANDRINÁRE, mandrinări, s.f. Acțiunea de a mandrina și rezultatul ei. – V. mandrina.

mandrinat
MANDRINÁT, -Ă, mandrinați, -te, adj. Îmbinat sau lărgit cu mandrina. – V. mandrina.

mandrina
MANDRÍNĂ, mandrine, s.f. 1. Dispozitiv de fixare pe o mașină-unealtă a unei piese în vederea prelucrării acesteia sau a unei scule cu care se efectuează operația de prelucrare. 2. (Tehn.) Priboi^1 (1). 3. Sârmă care se introduce în interiorul instrumentelor inelare sau tubulare pentru a le destupa. [Var.: mandrín s.n.] – Din fr. mandrin.

manea
MANEÁ, manele, s.f. Cântec de dragoste de origine orientală, cu melodie duioasă și tărăgănată. – Din tc. manì.

manechin
MANECHÍN, manechine, s.n. 1. Figură de lemn, de ceară, de material plastic etc., care înfățișează corpul omenesc sau o parte a lui și este folosită ca model în pictură și sculptură, ca suport pentru a proba ori a expune o haină etc. ♦ Fig. Epitet dat unui om care execută servil și mecanic ceea ce i se cere; om lipsit de personalitate, ușor de condus și influențabil. 2. Persoană angajată de un (mare) atelier de croitorie, de o casă de mode etc. pentru a îmbrăca diverse obiecte vestimentare, cu scopul de a le prezenta public; model. – Din fr. mannequin.

manej
MANÉJ, manejuri, s.n. 1. Loc special unde se dresează sau se antrenează caii, unde se învață călăria etc. ♢ Arenă pe care evoluează (la circ) animalele dresate. 2. Exerciții care se fac cu caii pentru a-i dresa sau pentru a-i antrena. 3. Dispozitiv rudimentar pentru punerea în mișcare a unor mașini agricole cu ajutorul unui cal. – Din fr. manege.

manela
MANÉLĂ, manele, s.f. Piesă de lemn brut, cu lungime variind după întrebuințări, folosită mai ales în construcții. – Din it. manella.

maneta
MANÉTĂ, manete, s.f. Mică pârghie de mână cu care se declanșează sau se oprește un mecanism, un motor etc.; manelă. – Din fr. manette.

maneton
MANETÓN, manetoane, s.n. (Mec.) Fus al unui arbore cotit, pe care se articulează capul bielei. – Din fr. maneton.

manevra
MANEVRÁ, manevrez, vb. I. 1. Intranz. (Despre locomotive, trenuri, nave) A executa o manevră (2). 2. Intranz. (Despre unități militare) A executa o manevră (1). 3. Tranz. A manipula un aparat, un dispozitiv tehnic etc. ♦ A mânui bani. 4. Intranz. Fig. A întrebuința diverse mijloace (incorecte) pentru a reuși într-o acțiune. – Din fr. manœuvrer.

manevrabil
MANEVRÁBIL, -Ă, manevrabili, -e, adj. (Rar; despre sisteme tehnice) Care poate fi manevrat (3), pe cale manuală sau automată. – Din fr. manœuvrable.

manevrabilitate
MANEVRABILITÁTE s.f. (Rar) Capacitatea, proprietatea unui vehicul sau a unui sistem tehnic de a putea fi manevrat (3); faptul de a fi manevrabil. – Din fr. manœuvrabilité.

manevrant
MANEVRÁNT, manevranți, s.m. Lucrător feroviar care efectuează

manevrare
MANEVRÁRE, manevrări, s.f. Acțiunea de a manevra și rezultatul ei; mânuire, manipulare. – V. manevra.

manevra
MANÉVRĂ, manevre, s.f. 1. (De obicei la pl.) Deplasare organizată și rapidă a unor unități militare pentru a lovi pe adversar sau pentru a respinge lovitura lui; p. ext. luptă. ♦ Pregătire tactică a unei armate sau a unei flote, în condiții asemănătoare cu cele de război. 2. Ansamblu de operații executate pentru a alcătui sau a desface o garnitură de tren, pentru a deplasa vagoanele în direcția voită etc. ♦ Ansamblu de operații executate pentru deplasarea unei nave în direcția voită, în special la acostare sau la ieșirea din port. ♦ (Concr.) Parâmă folosită la legarea și la mânuirea pânzelor, la legarea catargelor etc. 3. Manipulare a unui aparat, a unui dispozitiv tehnic etc. ♦ (Med.) Totalitatea mișcărilor executate, după un plan dinainte stabilit, în cursul unei intervenții. Manevră

manevrier
MANEVRIÉR, -Ă, manevrieri, -e, adj., s.m. (Persoană) care execută manevre; (fig.) (persoană) cu mare abilitate în politică. [Pr.: -vri-er] – Din fr. manœuvrier.

mangafa
MANGAFÁ, mangafale, s.f. (Fam.) Om care nu merită nici o considerație; om mărginit, bleg, prost, nătâng; mangafache. – Din tc. mankafa.

mangafache
MANGAFÁCHE s.m. sg. (Rar) Mangafa. – Mangafa + suf. -ache.

mangal
MANGÁL, (2) mangaluri, s.n. 1. (Cu sens colectiv) Cărbune ușor, sfărâmicios, obținut prin arderea incompletă a lemnelor în cuptoare speciale sau prin stingerea forțată a jeraticului. 2. Vas metalic în care se aprind cărbuni și care servește iarna pentru încălzit celor care se află în aer liber. ♢ Expr. A târnosi mangalul = a pierde vremea în zadar. [Pl. și (2, rar) mangale – Din tc. mangal.

mangalagiu
MANGALAGÍU, mangalagii, s.m. (Astăzi rar) Persoană care fabrică mangal (1); cărbunar, mangalizator. – Mangal + suf. -agiu.

mangalita
MANGÁLIȚĂ, mangalițe, s.f. Rasă de porci de mărime mijlocie, cu rât scurt și ascuțit, cu picioarele scurte și cu păr creț; porc care face parte din această rasă. – Din magh. mangalica.

mangaliza
MANGALIZÁ, mangalizez, vb.I Tranz. și refl. A (se) preface în mangal. – Mangal + suf. -iza.

mangalizator
MANGALIZATÓR, mangalizatori, s.m. (Rar) Mangalagiu. – Din mangal.

mangan
MANGÁN s.n. Element chimic din grupa metalelor, de culoare albă-cenușie, strălucitor, dur și sfărâmicios, existent în natură sub formă de oxizi și întrebuințat în metalurgie la fabricarea anumitor aliaje. – Din germ. Mangan.

manganat
MANGANÁT, manganați, s.m. Nume generic dat sărurilor acidului manganic. – Din fr. manganate.

manganezit
MANGANEZÍT s.n. (Min.) Oxid natural de mangan. – Din fr. manganésite.

manganic
MANGÁNIC, -Ă, manganici, -ce, adj. Care conține mangan. ♢ Acid manganic = acid format din oxigen, hidrogen și mangan. – Din fr. manganique.

manganin
MANGANÍN s.n. Aliaj de cupru, mangan și nichel folosit în special la fabricarea rezistențelor electrice. – Din fr. manganin.

manganism
MANGANÍSM s.n. Intoxicație cronică cu mangan. – Din fr. manganisme.

manganit
MANGANÍT s.n. Oxid natural de mangan hidratat. – Din fr. manganite.

manganometrie
MANGANOMETRÍE s.f. (Chim.) Metodă de analiză volumetrică bazată pe acțiunea oxidantă a permanganatului de potasiu. – Din fr. manganométrie, germ. Manganometrie.

manganos
MANGANÓS, -OÁSĂ, manganoși, -oase, adj. Care conține mangan. – Din fr. manganeux.

mangal
MÁNGĂL, mangăle, s.n. (Text.) Dispozitiv mecanic care finisează țesăturile

mangalui
MANGĂLUÍ, mangăluiesc, vb. IV. Tranz. (Text.) A finisa țesăturile

mangaluire
MANGĂLUÍRE, mangăluiri, s.f. (Text.) Acțiunea de a mangălui – V. Mangălui.

mangaluit
MANGĂLUÍT^1 s.n. Mangăluire – V. Mangălui.

MANGĂLUÍT^2, -Ă, mangăluiți, -te, adj. (Despre țesături) Finisat cu mangălul – V. Mangălui.

mangel
MÁNGEL s.n. v. mangăl.

manget
MANGÉT, mangeturi, s.n. (Înv.) Garnitură la rochie, alcătuită din volane, dantele etc.; p.restr. volan (la rochie). – Cf. m a n ș e t ă.

mangleala
MANGLEÁLĂ, mangleli, s.f. (Arg.) Faptul de a mangli. – Mangli + suf. -eală.

mangli
MANGLÍ, manglesc, vb. IV. Tranz. (Arg.) A fura. – Din țig. manglo.

manglier
MANGLIÉR, manglieri, s.m. Copac rășinos subtropical sau tropical care crește în apa sărată a mării de la țărm. [Pr.: -gli-er] – Din fr. manglier.

mangosit
MANGOSÍT, -Ă, mangosiți, -te, adj., s.m. și f. (Reg. și fam.) (Om) nătărău, tont, care nu este bun de nimic. – Et. nec.

mangrova
MANGRÓVĂ, mangrove, s.f. Formație vegetală tropicală alcătuită din arbori și arbuști, caracteristică țărmurilor maritime mlăștinoase, inundate în timpul fluxului. – Din fr. mangrove.

mangusta
MANGÚSTĂ, manguste, s.f. Mamifer carnivor din sudul Asiei, cu corpul alungit, suplu, cu bot ascuțit, cu labe scurte, cu coadă lungă și stufoasă și cu blană cenușie, aspră (Herpestes mungo). – Din fr. mangouste.

mani
MANI s.m. pl. Nume dat în mitologia romanilor și a vechilor popoare italice sufletelor morților, considerate zei ocrotitori ai căminului. – Din lat. manes, -ium.

mania
MANIÁ, maniez, vb. I. Tranz. (Înv.) A mânui, a manipula. [Pr.: -ni-a] – Din fr. manier.

maniabil
MANIÁBIL, -Ă, maniabili, -e, adj. (Livr.) Care este ușor de mânuit. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. maniable.

maniabilitate
MANIABILITÁTE s.f. (Livr.) Calitatea de a putea fi ușor de mânuit. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. maniabilité.

maniac
MANIÁC, -Ă, maniaci, -ce, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de o manie (1); p.ext. (om) care este obsedat de o idee fixă sau care manifestă o preocupare exagerată pentru ceva, având adesea deprinderi ciudate; tipicar. [Pr.: -ni-ac] – Din fr. maniaque.

maniacal
MANIACÁL, -Ă, maniacali, -e, adj. (Med.) Care se referă la manie (1); caracteristic, propriu pentru manie și pentru maniaci; de maniac. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. maniacal.

maniament
MANIAMÉNT, maniamente, s.n. (Zool.) Loc sub pielea corpului unui animal în care se depune de preferință grăsimea. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. maniement.

manichiurat
MANICHIURÁT, -Ă, manichiurați, -e, adj. (Rar; despre unghiile de la mâini) Care a fost supus manichiurii; p.ext. (despre oameni) cu unghiile de la mâini îngrijite prin manichiură. – Din manichiură.

manichiura
MANICHIÚRĂ, manichiuri, s.f. Îngrijire specială dată unghiilor de la mâini prin tăierea și pilirea lor, urmată de curățarea pielițelor (și de lăcuire). – Probabil din germ. Manikür, Maniküre. Cf. fr. m a n u c u r e,  m a n i c u r e „manichiuristă”.

manichiureza
MANICHIURÉZĂ, manichiureze, s.f. Manichiuristă. – Manichiură + suf. -eză.

manichiurista
MANICHIURÍSTĂ, manichiuriste, s.f. Lucrătoare specializată în manichiură; manichiureză. – Manichiură + suf. -istă.

manicord
MANICÓRD, manicorduri, s.n. Instrument muzical medieval asemănător clavicordului. – Din it. manicordo, fr. manicorde.

manie
MANÍE, manii, s.f. 1. Boală mintală manifestată prin euforie, stare de excitație psihomotorie, logoree, halucinații, incoerență a gândirii etc.; p.ext. idee fixă care preocupă pe cineva. 2. (Cu sens atenuat) Preocupare exagerată pentru ceva; deprindere bizară. V. capriciu, toană. – Din ngr. manía, fr. manie.

manierat
MANIERÁT, -Ă, manierați, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care are maniere (1) frumoase, care are o purtare aleasă și cuviincioasă; (despre comportamentul oamenilor) care dovedește bună creștere. 2. (Despre modul de a se manifesta al cuiva) Afectat, căutat. [Pr.: -ni-e-] – Din manieră. Cf. fr. m a n i é r é.

maniera
MANIÉRĂ, maniere, s.f. 1. (La pl.) Mod de a se comporta sau de a se prezenta în societate; comportare, ținută. ♢ Codul manierelor elegante = ansamblu de reguli privitoare la buna purtare în societate. ♦ (La sg.) Politețe, amabilitate; bună-cuviință. 2. Fel, chip, mod, procedeu; modalitate. ♢ Loc. adv. De (așa) (sau de o) manieră... = în (așa) chip..., în (așa) mod... 3. Ansamblu de mijloace de expresie și de procedee care alcătuiesc stilul particular al unui artist. ♦ (Peior.) Tendință de a repeta, în artă, propriile procedee sau de a imita mecanic procedeele unui maestru. ♦ Folosire mecanică a unor procedee stilistice într-o operă literară, din cauza cărora se ajunge la artificialitate. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. manière.

manierism
MANIERÍSM s.n. 1. Comportare manifestată prin lipsă de naturalețe, artificialitate, afectare^2. 2. Formalism în realizarea unei opere artistice sau literare, rezultat mai ales din folosirea mecanică și repetată a anumitor procedee. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. maniérisme.

manierist
MANIERÍST, -Ă, manieriști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Propriu manierismului; p.ext. șablonard. 2. Adj., s.m. și f. (Artist) adept al manierismului. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. maniériste.

manieriza
MANIERIZÁ, manierizez, vb. I. (Rar; despre artiști) A se manifesta ca manierist. [Pr.: -ni-e-] – Manieră + suf. -iza.

manierizare
MANIERIZÁRE, manierizări, s.f. (Rar) Acțiunea de a se manieriza. – V. Manieriza.

manierizat
MANIERIZÁT, -Ă, manierizați, -e, adj. (Rar; despre artiști) Care se manifestă ca manierist. – V. Manieriza.

manifest
MANIFÉST, -Ă, manifești, -ste, s.n., adj. 1. Declarație prin care șeful statului, guvernul, un partid politic, o grupare literară etc. își face cunoscute în mod public programul, hotărârile, concepțiile, intențiile etc.; text cu conținut politic, răspândit pentru a determina acțiuni imediate. 2. Adj. (Adesea adverbial) Vădit, clar, evident; indiscutabil. ♦ Care a fost declarat, exprimat în mod categoric; fățiș. – Din lat. manifestum, fr. manifeste.

manifesta
MANIFESTÁ, (1, 2) manifést, (3) manifestez, vb. I. 1. Tranz. A exprima, a arăta, prin comportare, prin atitudine etc., un sentiment, o tendință. 2. Tranz. și refl. A (se) face cunoscut, a (se) vădi, a (se) exterioriza, a (se) arăta. 3. Intranz. A face o manifestație, a participa la o manifestație, a demonstra. – Din fr. manifester.

manifestant
MANIFESTÁNT, -Ă, manifestanți, -te, s.m. și f. Pesoană care participă la o manifestație (1); demonstrant. – Din fr. manifestant.

manifestare
MANIFESTÁRE, manifestări, s.f. Acțiunea de a (se) manifesta și rezultatul ei. 1. Exteriorizare (prin vorbe, fapte, acțiuni) a gândurilor, sentimentelor, personalității etc. cuiva. 2. (De obicei la pl.) Acțiune, fapt prin care cineva sau ceva își manifestă existența, activitatea; p.ext. realizare, înfăptuire. ♦ Spec. Spectacol. – V manifesta.

manifestatie
MANIFESTÁȚIE, manifestații, s.f. 1. Demonstrație de masă (pe străzile unui oraș) ca dovadă a simpatiei sau a protestului față de un eveniment de interes general sau față de o persoană. 2. Manifestare (1). [Var.: manifestațiúne s.f.] – Din fr. manifestation.

manifestatiune
MANIFESTAȚIÚNE s.f. v. manifestație.

maniheism
MANIHEÍSM s.n. Doctrină religioasă din Orientul Apropiat, potrivit căreia lumea este guvernată de două principii, al binelui și al răului. – Din fr. manichéisme.

maniheist
MANIHEÍST, -Ă, maniheiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al maniheismului. [Pr.: -he-ist] – Din fr. manichéiste.

manila
MANÍLA s.f. Fibră textilă extrasă din frunzele unei plante exotice (Musa textilis), folosită la fabricarea frânghiilor, a sforilor și a unor

manilovism
MANILOVÍSM s.n. Atitudine pasivă față de realitate, dominată de sentimentalism și de visare deșartă. – Manilov (n.pr.) + suf. -ism (după rus. manilovșcina).

manioc
MANIÓC s.n. Plantă erbacee tropicală, din ale cărei tubercule se extrage tapioca (Manihot esculenta); p.ext. tapiocă. [Pr.: -ni-oc] – Din fr. manioc.

manipula
MANIPULÁ, manipulez, vb. I. Tranz. A mânui, a manevra. – Din fr. manipuler.

manipulant
MANIPULÁNT, -Ă, manipulanți, -te, s.m. și f. Persoană care mânuiește comenzile unor mașini, aparate, mecanisme, sisteme tehnice etc.; manipulator (3). ♦ Spec. Persoană care conduce un tramvai; vatman. – Din germ. Manipulant.

manipulare
MANIPULÁRE, manipulări, s.f. Acțiunea de a manipula și rezultatul ei; mânuire, manevrare. – V. manipula.

manipulator
MANIPULATÓR, -OÁRE, manipulatori, -oare, subst. 1. S.n. Aparat cu care se apucă și se manipulează piesele calde într-o uzină sau într-un atelier. 2. S.n. Dispozitiv cu ajutorul căruia se stabilește sau se întrerupe circuitul electric la transmiterea semnalelor telegrafice. 3. S.m. și f. Manipulant. – Din fr. manipulateur.

manipulatie
MANIPULÁȚIE, manipulații, s.f. 1. Manipulare. 2. Vagon special pentru șeful de tren și materialele necesare drumului, atașat imediat după locomotivă. [Var.: manipulațiúne s.f.] – Din fr. manipulation.

manipulatiune
MANIPULAȚIÚNE s.f. v. manipulație.

manisca
MANÍȘCĂ, maniște, s.f. (Înv.) Plastron (brodat), de obicei de culoare albă, la cămășile bărbătești. – Din rus. manișka.

manita
MANITÁ, pers.3 manitează, vb. I. Refl. (Despre vin) A se altera sub acțiunea unor bacterii specifice care transformă zahărul în manită. – Din manită.

manitare
MANITÁRE, manitări, s.f. Acțiunea de a se manita. – V. manita.

manitat
MANITÁT, -Ă, manitați, -e, adj. Care s-a alterat sub acțiunea unor bacterii specifice. – V. manita.

manita
MANÍTĂ s.f. Substanță organică zaharată conținută în rășina de frasin și în unele ciuperci. – Din fr. mannite.

manivela
MANIVÉLĂ, manivele, s.f. Pârghie (cotită sau curbă) care servește la acționarea unui mecanism, la transformarea unei mișcări de rotație într-o mișcare rectilinie (și invers) etc. – Din fr. manivelle.

manograf
MANOGRÁF, manografe, s.n. Manometru care înregistrează presiunea gazelor sau a vaporilor dintr-un spațiu închis. – Din fr. manographe, germ. Manograph, engl. manograph.

manometric
MANOMÉTRIC, -Ă, manometrici, -ce, adj. Care aparține manometriei, privitor la manometrie. – Din fr. manométrique.

manometrie
MANOMETRÍE s.f. Tehnică a măsurării presiunii gazelor sau a vaporilor dintr-un spațiu închis cu ajutorul manometrului. – Din fr. manométrie.

manometru
MANOMÉTRU, manometre, s.n. Instrument cu care se măsoară presiunea unui gaz sau a unui lichid în stare de vapori dintr-un spațiu închis. – Din fr. manomètre.

manopera
MANÓPERĂ, manopere, s.f. 1. Muncă manuală depusă pentru efectuarea unei lucrări; plată pentru această muncă. 2. (Rar) Acțiune tactică; atitudine; mijloc, procedeu întrebuințat pentru realizarea unui scop. 3. Fig. Manevră (4) – Calc după fr. manœuvre, it. manovra. Cf. lat. m a n o p e r a.

manotermograf
MANOTERMOGRÁF, manotermografe, s.n. (Fiz.) Aparat înregistrator pentru presiune și temperatură. – Din fr. manotermographe.

mansardat
MANSARDÁT, -Ă, mansardați, -te, adj. (Despre locuințe, încăperi) Care se găsește la mansardă sau are caracteristicile de construcție ale mansardei; care are mansardă. – Din fr. mansardé.

mansarda
MANSÁRDĂ, mansarde, s.f. Încăpere sau ansamblu de încăperi locuibile, așezate imediat sub acoperiș (având tavanul și pereții oblici și neregulați); etaj situat imediat sub acoperișul unei clădiri. – Din fr. mansarde.

mansuetudine
MANSUETÚDINE s.f. (Livr.) Blândețe, bunătate; îngăduință, răbdare; milă, omenie. – Din lat. mansuetudo, -inis, it. mansuetudine.

mansup
MANSÚP, mansupuri, s.n. (Înv.) Funcție, dregătorie, slujbă. – Din tc. mansip.

mansa
MÁNȘĂ^1, manșe, s.f. Pârghie folosită la comanda aripioarelor și a profundorului unui avion; p.gener. mâner, manivelă. – Din fr. manche.

MÁNȘĂ^2, manșe, s.f. Fiecare din etapele în care se împart unele

manseta
MANȘÉTĂ, manșete, s.f. 1. Partea de jos a mânecii unei cămăși (bărbătești) sau a unei bluze; bandă (detașabilă) aplicată ca garnitură la partea de jos a unei mâneci. ♦ Partea de jos (răsfrântă) a pantalonilor. ♦ Porțiune de la începutul unui ciorap tricotat, lucrată de obicei ca un elastic. 2. Garnitură de piele sau de cauciuc, în formă de inel sau de cilindru, care servește la

manson
MANȘÓN, manșoane, s.n. 1. Accesoriu de îmbrăcăminte feminină, în formă cilindrică, deschis la ambele capete, confecționat din blană sau din stofă vătuită și folosit pentru a apăra mâinile de frig. 2. Piesă în formă de inel sau de țeavă scurtă, care servește la îmbinarea a două țevi, bare etc.; parte lărgită de la capătul unui tub, care servește la îmbinarea acestuia cu un alt tub. ♦ Bucată de cauciuc care se introduce între camera și anvelopa unei roți de automobil, de motocicletă etc. pentru a proteja camera. ♦ Înveliș de protecție (de formă inelară) în care se îmbracă mânerul sau altă parte a unor obiecte. 3. (Bot.) Membrană protectoare a seminței, a tulpinii etc. – Din fr. manchon.

mansona
MANȘONÁ, manșonez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A îmbina două țevi, bare etc. printr-un manșon (2). – Din fr. manchonner.

mansonare
MANȘONÁRE, manșonări, s.f. (Tehn.) Acțiunea de a manșona. – V. manșona.

mansonat
MANȘONÁT, -Ă, manșonați, -te s.f. (Tehn.) (Despre bare, țevi etc.) Care a fost îmbinat printr-un manșon (2). – V. manșona.

manta
MANTÁ, mantale, s.f. 1. Haină lungă, groasă sau impermeabilă care apără de frig, de ploaie etc.; spec. palton de uniformă militară. ♢ Expr. Manta de vreme rea = om pe care nu-l bagi în seamă decât atunci când ai nevoie de el. A-și întoarce mantaua după vânt a-și schimba atitudinea după împrejurări. A-și găsi mantaua (cu cineva) = a o păți (cu cineva), a avea necazuri (cu cineva). ♦ (Înv.) Mantie. 2. Înveliș care servește pentru a proteja o piesă sau un sistem tehnic. 3. (La gasteropode) Răsfrângere a tegumentului care căptușește cochilia; palium. – Cf. pol., ucr., m a n t a.

manta
MÁNTĂ, mante, s.f. (Înv.) Mantie. – Din fr. mante.

mantel
MANTÉL s.n. v. mantelă.

mantela
MANTÉLĂ, mantele, s.f. (Înv.) 1. Haină lungă, mai scurtă decât mantaua, purtată de femei peste rochie; mantilă. 2. Mantie. – Var. mantél, din it. mantello. Cf. rus. m a n t e l.

manteluta
MANTELÚȚĂ, manteluțe, s.f. (Înv.) Diminutiv al lui mantelă. – Mantelă + suf. -uță.

mantica
MÁNTICĂ s.f. Prezicere a viitorului pornind de la semnele cerești, zborul păsărilor, fenomenele naturale etc. – Din it. mantica, fr. mantique.

mantie
MÁNTIE, mantii, s.f. 1. (Astăzi fig.) Haină (de ceremonie) ca o pelerină lungă și largă, care se purta peste celelalte haine. 2. Haină de postav lungă și largă, purtată mai ales de călugări, peste altă îmbrăcăminte. ♢ Expr. A lua sub mantie = a proteja, a ocroti. – Din sl. mantija.

mantila
MANTÍLĂ, mantile, s.f. 1. (Înv.) Mantelă (1). 2. Șal de dantelă (neagră), purtat mai ales de femeile spaniole. – Din fr. mantille, sp. mantilla.

mantinela
MANTINÉLĂ, mantinele, s.f. 1. Împrejmuire dreptunghiulară, rotunjită la colțuri, care delimitează terenul de joc la hochei pe gheață. 2. Marginea interioară a unei mese de biliard. – Din it. mantinella.

mantisa
MANTÍSĂ, mantise, s.f. Partea zecimală a unui logaritm. – Din fr. mantisse.

mantou
MANTÓU, mantouri, s.n. Palton sau pardesiu femeiesc. – Din fr. manteau.

manual
MANUÁL, -Ă, manuali, -e, s.n., adj.1. S.n. Carte care cuprinde noțiunile de bază ale unei științe, ale unei arte sau ale unei îndeletniciri practice; spec. carte de școală. 2. Adj. Care este făcut cu mâna; de mână. ♦ (Despre îndeletniciri, ocupații, profesiuni) Care se efectuează prin muncă fizică. 3. Adj. (Despre oameni) Care execută lucrări de mână; p.ext. care lucrează cu mâinile. [Pr.: -nu-al] – Din fr. manuel. Cf. lat. m a n u a l i s, it. m a n u a l e.

manubriu
MANÚBRIU, manubrii, s.n. 1. (Zool.) Formație tubulară a corpului meduzelor, unde se află orificiul buco-anal. 2. Structură anatomică în formă de mâner. – Din fr., lat. manubrium.

manufactura
MANUFACTURÁ, manufacturez, vb. I. Tranz. (Rar) A fabrica obiecte de manufactură. – Din fr. manufacturer.

manufacturare
MANUFACTURÁRE, manufacturări, s.f. Acțiunea de a manufactura și rezultatul ei. – V. manufactura.

manufactura
MANUFACTÚRĂ, manufacturi, s.f. 1. Formă de producție premergătoare marii industrii, caracterizată prin predominarea muncii manuale, prin diviziunea amănunțită a muncii în cadrul atelierului și prin reunirea muncitorilor și a meșterilor în ateliere sub conducerea patronului. 2. Întreprindere industrială în care predomină munca manuală, în care un rol important îl au abilitatea și talentul lucrătorului și care este destinată în special producerii unor bunuri de larg consum. Manufacturi de porțelan. 3. Produse ale industriei textile; țesături. Magazin de manufactură. – Din fr. manufacture. Cf. germ. M a n u f a k t u r.

manufacturier
MANUFACTURIÉR, -Ă, manufacturieri, -e, adj., s.m. 1. Adj. Care ține de manufactură, privitor la manufactură, producător de manufactură. 2. (Astăzi rar) Patron al unei manufacturi (2), lucrător într-o întreprindere de manufactură. [Pr.: -ri-er] – Din fr. manufacturier.

manuscript
MANUSCRÍPT s.n. v. manuscris.

manuscris
MANUSCRÍS, -Ă, manuscriși, -se, s.n., adj. 1. S.n. Text scris de mână sau, p. ext., dactilografiat. ♢ Loc. adj. și adv. În manuscris = (încă) netipărit. 2. Adj. (Despre texte, lucrări) Scris cu mâna sau, p. ext., dactilografiat. [Var.: (înv.) manuscrípt s.n.] – Din lat. manuscriptus (după scris).

manutanta
MANUTÁNȚĂ, manutanțe, 1. Subunitate în cadrul armatei care se ocupă cu depozitarea cerealelor panificabile și care este dotată cu instalațiile și utilajul necesar fabricării pâinii pentru militari. 2. Operație de deplasare (uneori de cântărire, măsurare, ambalare) a materialelor, produselor, deșeurilor etc. în interiorul unei fabrici, al unui depozit etc. [Var.: manutențiúne s.f.] – Din fr. manutention.

manutentiune
MANUTENȚIÚNE s.f. v. manutanță.

maoism
MAOÍSM s.n. nume dat doctrinei politice și ideologice a lui Mao Tzedun [Pr.: ma-o-ism] – Din fr. maoïsme.

maoist
MAOÍST, -Ă, maoiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al maoismului. [Pr.: ma-o-ist] – Din fr. maoïste.

maori
MAÓRI s.m. pl. Populație băștinașă din Noua Zeelandă. – Din fr. Maori[s].

mapamond
MAPAMÓND, mapamonduri, s.n. Planisferă, planiglob (terestru). – Din it. mappamondo.

mapa
MÁPĂ^2, mape, s.f. (Astăzi rar) Hartă geografică. – Din lat. mappa, fr. mappe.

MÁPĂ^1, mape, s.f. 1. Obiect de birou făcut din carton, din pânză, din piele etc., uneori acoperit cu hârtie sugativă, în care se țin hârtii, foi volante etc.; dosar special în care se păstrează hârtii, desene, acte etc.; copertă de protecție în care se ține o carte, un mecanism etc. 2. Servietă (plată), de obicei cu mai multe despărțituri. ♦ Plic gros, în interiorul căruia sunt 10-12 plicuri mai mici, împreună cu hârtia de scris necesară. – Din germ. Mappe.

maquis
MAQUÍS s.n. 1. Formație vegetală deasă, compusă din tufișuri și din arbuști veșnic verzi, caracteristică unor regiuni mediteraneene. 2. Mișcare a partizanilor francezi din timpul celui de-al doilea război mondial. [Scris și: machi. – Pr.: machí]

MAQUIS s.n. 1. Formație vegetală deasă, compusă din tufișuri și din arbuști veșnic verzi, caracteristică unor regiuni mediteraneene. 2.

maquisard
MAQUISÁRD, -Ă, maquisarzi, -de, s.m. și f. Luptător din maquis (2). [Scris și: machisard. – Pr.: machisárd] – Din fr. maquisard.

marabu
MARABÚ s.m. I. 1. Pasăre exotică asemănătoare cu barza, cu pene albe strălucitoare (Leptoptilus crumeniferus); p.restr. pana sau penele acestei păsări, folosite ca podoabă; p.ext. podoabă formată din diferite pene (sau din fulgi) de pasăre (viu colorate), înșirate pe ață. 2. Fir de mătase pentru bătătură, alcătuit din mai multe fire sucite la un loc, care, prin prelucrare, au căpătat aspect de fulgi. II. 1. Membru al unui ordin religios musulman medieval din nordul Africii, care ducea viață de ascet și era venerat ca sfânt. 2. Moschee mică în care slujea un marabu (II 1). [Var.: marabút s.m.] – Din fr. marabout.

marabut
MARABÚT s.m. v. marabu.

maracas
MARACÁS, maracase, s.n. Instrument muzical de percuție sud-american, construit dintr-o nucă de cocos care conține grăunțe și nisip. – Din sp. maracas.

marafet
MARAFÉT, marafeturi, s.n. 1. (Pop. și fam.; la pl.) Fasoane, mofturi; nazuri; fițe. 2. (Pop. și fam.; mai ales la pl.) Podoabă (pretențioasă). ♦ Lucru mărunt, fleac. 3. (Înv.) Meșteșug, dibăcie; iscusință, pricepere, măiestrie. ♦ Procedeu, mijloc; p.ext. truc, tertip; înșelătorie, artificiu. – Din ngr. maraféti.

marama
MARÁMĂ, marame, s.f. Fâșie lungă de voal fin, cu care își acoperă capul femeile de la țară când se îmbracă în costum național (lăsând capetele să atârne până aproape de pământ); ștergar (2). [Var.: mahrámă s.f.] – Din tc. mahrama.

maramuresean
MARAMUREȘEÁN, -Ă, maramureșeni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Maramureșului sau este originară de acolo; moroșan. 2. Adj. Care aparține Maramureșului sau maramureșenilor (1), privitor la Maramureș sau la maramureșeni, originar din Maramureș. – Maramureș (n.pr.) + suf. -ean.

maramureseanca
MARAMUREȘEÁNCĂ, maramureșence, s.f. Femeie care face parte din populația de bază a Maramureșului sau care este originară de acolo. – Maramureșean + suf. -că.

marangoz
MARANGÓZ, marangozi, s.m. Dulgher specializat în prelucrarea lemnăriei navelor sau a unor ambarcații. – Din tc. marangoz.

maraschino
MARASCHÍNO s.n. Lichior de vișine sau de cireșe amare. – Din it. maraschino.

marasm
MARÁSM s.n. (Livr.) Stare de epuizare fizică sau de decădere morală. – Din fr. marasme, ngr. marasmós, germ. Marasmus.

maraton
MARATÓN, maratoane, s.n. Cursă atletică desfășurată pe o lungime de circa 42 km. [Pl. și maratonuri] – Din fr. marathon.

maratonist
MARATONÍST, maratoniști, s.m. Atlet specializat în probele de maraton. – Maraton + suf. -ist.

maraz
MARÁZ s.m. v. măraz.

marc
MARC s.n. Pastă obținută prin prelucrarea fructelor și a legumelor și folosită ca materie primă în industria alimentară. – Din fr. marc.

marca
MARCÁ, marchez, vb. I. Tranz. 1. A face, a aplica un semn caracteristic pe un obiect, pe un animal etc., pentru a-l deosebi de altele. ♦ A imprima, pe un obiect de metal prețios, semnul oficial care îi garantează calitatea și autenticitatea. 2. Fig. A constitui o notă specifică, o trăsătură caracteristică; a reprezenta, a ilustra. ♦ A scoate în evidență, a releva, a sublinia; a manifesta. ♦ A constitui o dovadă; a indica, a dovedi. 3. A delimita un teren, o suprafață etc. prin linii, semne; a însemna. 4. (Sport) A obține unul sau mai multe puncte într-o competiție, într-un joc; a înscrie. ♦ A supraveghea pe unul sau pe mai mulți jucători din echipa adversă, pentru a-i împiedica să întreprindă acțiuni ofensive, sau să marcheze (4). – Din germ. markieren, fr. marquer.

marcaj
MARCÁJ, marcaje, s.n. Acțiunea de a marca și rezultatul ei; marcare. 1. (Concr.) Semn aplicat pe un obiect, pe un animal etc. pentru a-l deosebi de altele. ♦ Spec. Semn făcut pe copaci, pe stânci etc. sau pe tăblițe speciale, pentru a indica turiștilor un anumit drum; p.ext totalitatea semnelor care indică un drum turistic; spec. semn convențional care indică ceva (pe o suprafață, pe drumurile rutiere etc.) 2. (Sport) Supraveghere a unor jucători din echipa adversă, pentru a-i împiedica sa întreprindă acțiuni ofensive sau să marcheze (4). 3. (În sintagma) Tabelă de marcaj = tabelă pe care se afișează scorul într-o competiție (sportivă). – Din fr. marquage.

marcant
MARCÁNT, -Ă, marcanți, -te, adj. Care are o valoare deosebită, care iese în evidență; de seamă, important, remarcabil. ♦ Cu autoritate, cu influență. – Din fr. marquant, germ. markant.

marcare
MARCÁRE, marcări, s.f. Acțiunea de a marca; marcaj, marcat^1. – V. marca.

marcasit
MARCASÍT, marcasite, s.n. Sulfură naturală de fier, galbenă-verzuie, cristalizată și cu luciu metalic. – Din fr. marcassite, germ. Markasit.

marcat
MARCÁT^1 s.n. Acțiunea de a marca și rezultatul ei; marcare, marcaj. – V. marca.

MARCÁT^2, -Ă, marcați, -te, adj. 1. Care poartă o marcă (1). ♦ (Despre obiecte de metal prețios) Care are imprimat semnul oficial de garanție a calității și a autenticității. ♦ (Despre greutăți) Prevăzut cu semnul oficial care garantează exactitatea măsurii indicate. ♦ (Despre căi de comunicație) Care este prevăzut cu marcaj. 2. Fig. (Despre abstracte) Care iese în evidență; accentuat, pronunțat, distinct, reliefat, nuanțat. – V. marca.

marcator
MARCATÓR, -OARE, marcatori, -oare, subst. 1. S.n. Unealtă agricolă folosită pentru a marca rândurile și locul cuiburilor în care se va pune sămânța sau răsadul. 2. S.m. și f. Persoană care lucrează la marcarea unor produse (industriale). 3. S.m. (Sport) Persoană care marchează (4) puncte sau goluri pentru echipa sa. – Marca + suf. -tor.

marca
MÁRCĂ^1, mărci, s.f. 1. Semn distinct aplicat pe un obiect, pe un produs, pe un animal etc. pentru a-l deosebi de altele, pentru a-l recunoaște etc. ♦ Tip, model, inscripție (care indică sursa) de fabricație. Marcă de automobil. ♢ Loc. adj. De marcă = de calitate superioară. ♦ (Înv.) Stemă; blazon, emblemă. ♢ Loc. adj. (despre oameni) de seamă; marcant, distins. 2. Fisă de metal cu număr de ordine, cu care lucrătorii își dovedesc prezența la lucru sau pe care o lasă în schimbul uneltelor primite. 3. Piatră sau bucată de șină vopsită în alb, așezată transversal între două linii de cale ferată care se întretaie, pentru a indica ramificația liniei ferate și locul până unde pot înainta vehiculele fără pericol de ciocnire. 4. Fig. Semn distinctiv, trăsătură specifică, însușire caracteristică; particularitate. – Din ngr. márka, fr. marque. Cf. germ. M a r k e.

MÁRCĂ^2, mărci, s.f. Unitate monetară principală în unele țări europene. – Din germ. Mark.

MÁRCĂ^3, mărci, s.f. 1. Nume dat în statul franc și în Germania medievală comitatelor de frontieră, aflate sub guvernare militară. 2. Obște sătească din Europa apuseană medievală, în care pământul arabil rămâne proprietate privată. – Din germ. Mark.

MÁRCĂ^4, mărci, s.f. (adesea determinat prin „poștală”) Mic imprimat emis de stat și care, aplicat sau tipărit pe scrisori, pe unele colete etc., servește drept plată anticipată a transportului poștal. – Din germ. Marke.

marcescent
MARCESCÉNT, -Ă, marcescenți, -te, adj. (Bot.; despre frunze) Care se usucă, dar rămâne pe arbori în timpul iernii. – Din fr. marcescent.

marcgraf
MARCGRÁF s.m. v. margraf.

marcher
MARCHÉR, marcheri, s.m. Persoană care marchează punctele câștigate la un joc. [Acc. și: márcher] – Din fr. marqueur.

marchetarie
MARCHETĂRÍE, marchetării, s.f. Procedeu de decorare a unui obiect (de lemn), prin aplicarea pe suprafața lui a unor bucăți mici de lemn exotic de esențe și culori diferite, de fildeș, de metal etc.; p.ext. obiect (decorativ) obținut prin acest procedeu. – Din fr. marqueterie.

marchidan
MARCHIDÁN s.m. v. marchitan.

marchidanie
MARCHIDĂNÍE s.f. v. marchitănie.

marchitan
MARCHITÁN, marchitani, Negustor (ambulant) de mărunțișuri din trecut. [Var.: marchidán s.m.] – Din pol. markietan. Cf. rus. m a r k i t a n t.

marchitanie
MARCHITĂNÍE, marchitănii, s.f. 1. Locul unde își expunea mărfurile un marchitan; p.ext. mărfurile pe care le vindea marchitanul. 2. Mărfuri metalice mărunte și variate, de uz casnic. 3. Negustorie pe care o făcea un marchitan; comerț cu articole de marchitănie (2). [Var.: marchidăníe s.f.] – Marchitan + suf. -ie.

marchiz
MARCHÍZ, marchizi, 1. Titlu purtat, în societatea medievală apuseană, de către conducătorul unui comitat de frontieră; conducătorul militar al unei mărci^3. 2. Titlu de noblețe în unele țări din Europa apuseană, superior aceluia de conte și inferior aceluia de duce. 3. Persoană care poartă unul dintre aceste titluri. – Din fr. marquis.

marchiza
MARCHÍZĂ, marchize, s.f. I. Soție sau fiică de marchiz. II. 1. Acoperiș (de sticlă) prins într-o armătură de fier și așezat deasupra intrării principale a unei case în scopul protejării intrării de intemperii. 2. Încăpere cu (acoperiș și) pereți cu numeroase geamuri, așezată la intrarea unei case. 3. Cabină pentru mecanic la locomotivele cu aburi. III. Tip de inel de podoabă cu montură de pietre de formă ovală. – Din fr. marquise.

marchizet
MARCHIZÉT, marchizeturi, s.n. Țesătură de bumbac, subțire și transparentă, din care se fac rochii, perdele etc. – Din germ. Markisette.

marciale
MARCIÁLE adv. (Muz.; indică modul de execuție) Solemn, grav. [Pr.: -ciá-] – Cuv. it.

marcomanic
MARCOMÁNIC, -Ă, marcomanici, -ce, adj. Care aparține marcomanilor, privitor la marcomani. – Din fr. marcomanique.

marcota
MARCOTÁ, marcotez, vb. I. Tranz. A înmulți o plantă prin marcotaj. – Din fr. marcotter.

marcotaj
MARCOTÁJ, marcotaje, s.n. Procedeu de înmulțire a unei plante prin marcote. – Din fr. marcottage.

marcotare
MARCOTÁRE, marcotări, s.f. Acțiunea de a marcota și rezultatul ei. – V. marcota.

marcota
MARCÓTĂ, marcote, s.f. Lăstar al unei plante, nedesprins de ea, înfipt cu capătul liber în pământ pentru a prinde rădăcină și care, tăiat și răsădit după ce a făcut rădăcină, dă o plantă nouă. – Din fr. marcotte.

marda
MARDÁ, mardale, s.f. (Reg.) Rămășiță dintr-o marfă învechită sau degradată, care se vinde sub preț; vechitură, lucru lipsit de valoare, bun de aruncat. – Din tc. marda.

mardeala
MARDEÁLĂ, mardeli, s.f. (Arg.) Bătaie (zdravănă). – Mardi + suf. -eală.

mardeias
MARDEIÁȘ, mardeiași, s.m. (Arg.) Bătăuș. [Pr.: -de-iaș] – Mardi + suf. -aș.

mardi
MARDÍ, mardesc, vb. IV. Tranz. (Arg.) A trage cuiva o bătaie zdravănă; a bate, a lovi (zdravăn). – Din țig. mardo.

mare
MÁRE^1, mari, adj. I. (Indică dimensiunea) Care depășește dimensiunile obișnuite; care are dimensiuni apreciabile (considerate în mod absolut sau prin comparație). ♢ Degetul (cel) mare = degetul cel mai gros al mâinii, care se opune celorlalte degete. Literă mare = majusculă. ♢ Expr. A face (sau a deschide) ochii mari (cât cepele) = a privi cu uimire, cu curiozitate, cu atenție. ♢ (Adverbial) Făină măcinată mare. ♦ (Despre suprafețe) Întins^2, vast. ♢ (Substantivat; în loc. adv.) În mare = a) pe scară amplă; după un plan vast; b) în linii generale, în rezumat. ♦ Înalt. Deal mare. ♦ Lung. Păr mare. ♦ Încăpător, spațios, voluminos. Vas mare. ♢ (Pop.) Casa (cea) mare = camera cea mai frumoasă a unei case țărănești, destinată oaspeților. ♦ Lat; adânc. Apă mare. II. (Indică cantitatea) 1. Care este în cantitate însemnată; abundent, mult; numeros. ♦ (Despre ape curgătoare, viituri; de obicei în legătură cu verbe ca „a veni”) Cu debit sporit, umflat. 2. (Despre numere sau, p. ext., despre valori care se pot exprima numeric) Care este în cantitate însemnată, ridicat. ♦ (Despre prețuri) Ridicat. ♢ Loc. adj. De mare preț = foarte valoros, prețios, scump. ♦ (Despre colectivități) Numeros. III. (Arată rezultatul dezvoltării ființelor) Care a depășit frageda copilărie; care a intrat în adolescență; care a ajuns la maturitate. ♢ Fată mare = fată la vârsta măritișului; virgină, fecioară. ♢ Expr. Să crești mare! formulă cu care se răspunde unui copil la salut, cu care i se mulțumește pentru un serviciu etc. Cu mic cu mare sau de la mic la mare ori și mici și mari = toți, toate, toată lumea; (în construcții negative) nimeni.l ♦ (De obicei la comparativ sau la superlativ relativ) Mai (sau cel mai) în vârstă. IV. (Indică durata; despre unități de timp) De lungă durată, îndelung, lung. ♢ Postul (cel) mare = postul cel mai lung din cuprinsul anului, care precedă sărbătoarea Paștilor. (Pop.) An mare = an bisect. V. (Indică intensitatea) 1. (Despre surse de lumină și căldură) Puternic, intens. ♢ Ziua mare = partea dimineții (după răsăritul soarelui) când lumina este deplină, intensă. ♢ Expr. (Ziua) în (sau la) amiaza-mare = în toiul zilei, în plină zi, la amiază. 2. (Despre sunete, voce, zgomote) Puternic, ridicat. ♢ Expr. A vorbi (sau a striga) în gura mare = a vorbi cu glas tare, cu ton ridicat. A fi cu gura mare = a fi certăreț, scandalagiu. 3. (Despre fenomene atmosferice) Violent, aspru, năprasnic. Ger mare. 4. (Despre ritmul de mișcare sau de deplasare) Care a depășit viteza obișnuită; crescut (ca viteză), mărit. 5. (Despre stări sufletești, sentimente, senzații etc.) Intens, profund, tare. ♢ Loc. adv. (Reg.) Cu mare ce = cu greu, anevoie. ♢ Expr. (A-i fi cuiva) mai mare mila (sau dragul, rușinea etc.) = (a-i fi cuiva) foarte milă (sau drag, rușine etc.) ♦ (Adverbial; pop.) Din cale-afară, peste măsură. ♦ Grav. Greșeală mare. VI. (Arată calitatea, valoarea) 1. De valoare, de însemnătate deosebită; important, însemnat. ♢ Zi mare = zi de sărbătoare; zi importantă. Strada mare = nume dat în unele orașe de provincie străzii principale. Drum mare sau drumul (cel) mare = drum principal de largă circulație, care leagă localități importante. ♢ Expr. Vorbe mari = a) cuvinte bombastice; promisiuni goale; b) (rar) laude. Mare lucru = a) lucru care impresionează sau deșteaptă mirare; b) lucru care nu reprezintă nimic de seamă, care reprezintă prea puțin, care este nesemnificativ; c) (în construcții negative dă contextului valoare afirmativă și invers) n-aș crede să (nu)... ♦ Hotărâtor. ♦ Uimitor, extraordinar, impresionant. ♢ Expr. Mare minune sau minune mare = a) (cu valoare de exclamație) exprimă uimire, admirație etc.; b) (reg.; cu valoare de superlativ) foarte frumos (sau bun etc.) Mare minune să (nu)... = ar fi de mirare să (nu)..., n-aș crede să (nu)... ♦ Grav, serios. 2. Cu calități excepționale; ilustru, celebru, renumit. ♦ Ieșit din comun; deosebit. 3. Care ocupă un loc de frunte într-o ierarhie; cu vază. ♢ Socru mare = tatăl mirelui; (la pl.) părinții mirelui. Soacră mare sau soacra cea mare = mama mirelui. ♢ Expr. A se ține mare = a fi mândru, semeț, fudul. (Substantivat) A trage (sau a călca) mare = a-și da importanță; a căuta să ajungă pe cei sus-puși. La mai mare, urare adresată cuiva cu ocazia unei numiri sau a unei avansări într-un post. Mare și tare sau tare și mare = foarte puternic, influent. ♦ (Substantivat) Mai-mare = căpetenie, șef. ♦ Superior în ceea ce privește calitățile morale. ♢ Expr. Mare la inimă (sau la suflet) = mărinimos, generos. ♦ Deosebit, ales^2, distins. Mare cinste. ♢ Mare ținută = îmbrăcăminte sau uniformă destinată pentru anumite solemnități. ♦ (Despre ospețe, serbări) Plin de strălucire; bogat, fastuos, pompos. – Probabil lat. mas, maris.

MÁRE^2, mări, s.f. Nume generic dat vastelor întinderi de apă stătătoare, adânci și sărate, de pe suprafața Pământului, care de obicei sunt unite cu oceanul printr-o strâmtoare; parte a oceanului de lângă țărm; p.ext. ocean. ♢ Expr Marea cu sarea = mult, totul; imposibilul. A vântura mări și țări = a călători mult. A încerca marea cu degetul = a face o încercare, chiar dacă șansele de reușită sunt minime. Peste (nouă) mări și (nouă) țări = foarte departe. ♦ Fig. Suprafață vastă; întindere mare; imensitate. ♦ Fig. Mulțime (nesfârșită), cantitate foarte mare. – Lat. mare, -is.

maree
MARÉE, maree, s.f. 1. Mișcare oscilatorie zilnică și alternativă (de înaintare sau de retragere de la țărm) a apelor mărilor și oceanelor, datorită atracției Lunii și a Soarelui. ♢ (În sintagma) Maree neagră = strat de petrol care plutește pe suprafața apei și poluează plajele, ca urmare a accidentării vaselor petroliere. – Din fr. marée.

maregraf
MAREGRÁF, maregrafe, s.n. Aparat cu care se determină și se înregistrează variația nivelului apelor unei mări (în special în timpul mareelor); mareometru. – Din fr. marégraphe.

maregrafic
MAREGRÁFIC, -Ă, maregrafici, -ce, adj. De maree. ♢ Zi maregrafică = interval de timp în care are loc un ciclu complet al mareei. – Din fr. marégraphique.

mareic
MARÉIC, -Ă, mareici, -ce, adj. Referitor la maree. [Pr.: -re-ic] – Maree + suf. -ic.

mareometru
MAREOMÉTRU, mareometre, s.n. Maregraf. [Pr.: -re-o-] – Din fr. maréomètre.

maresal
MAREȘÁL, mareșali, s.m. 1. Gradul cel mai înalt din ierarhia militară din unele țări; ofițer care are acest grad. ♢ Mareșalul curții (regale) sau mareșalul palatului = persoană care are conducerea administrativă generală a bunurilor unui monarh și răspunde de protocolul de la curte; titlu purtat de această persoană. 2. Nume care se dădea în Rusia și în Polonia președintelui unui corp nobiliar. – Din fr. maréchal.

maresalat
MAREȘALÁT, mareșalate, s.n. Funcția, demnitatea de mareșal. – Din fr. maréchalat.

marfagiu
MARFAGÍU, marfagii, s.m. (Înv. și reg.) Negustor ambulant. – Marfă + suf. -agiu.

marfar
MARFÁR s.n. v. mărfar.

marfa
MÁRFĂ, mărfuri, s.f. Produs al muncii destinat schimbului prin intermediul vânzării-cumpărării. ♢ Expr. A-și lăuda marfa = a-și lăuda lucrurile proprii sau meritele personale. (Rar) Altă marfă, se spune când este vorba despre alt aspect al unei probleme, despre altă situație, altă împrejurare. – Din magh. marha „vită”.

margareta
MARGARÉTĂ, margarete, s.f. Plantă erbacee perenă din familia compozeelor, cu inflorescența compusă din flori mici, galbene, dispuse într-un disc central, și din flori marginale cu o corolă lungă, albă; mărgărită (Chrysamthemum leucanthemum). – Din germ. Margareten[blume], fr. marguerite.

margarina
MARGARÍNĂ s.f. Produs alimentar asemănător cu untul, obținut prin

marghiloman
MARGHILOMÁN, marghilomane, s.n. Cafea turcească fiartă cu rom sau cu coniac; o anumită cantitate din acest fel de cafea. [Var.: (rar) marghilománă s.f.] – Din n.pr. Marghiloman.

marghilomana
MARGHILOMÁNĂ s.f. v. marghiloman.

marghiol
MARGHIÓL, -OÁLĂ, marghioli, -oale, adj. (Reg.) Deștept, isteț; p.ext. șmecher, șiret, ștrengar; ușuratic. – Din ngr. marghiólos.

marghioleala
MARGHIOLEÁLĂ, marghioleli, s.f. (Reg. și fam.) Fandoseală, sclifoseală, moft. ♦ Șiretlic, prefăcătorie. – Maerghioli + suf. -eală.

marghioli
MARGHIOLÍ, marghiolesc, vb. IV. Refl. (Reg. și fam.) A face mofturi, fasoane; a se fandosi, a se sclifosi, a se alinta. ♦ A se preface. – Din marghiol.

marghiolie
MARGHIOLÍE, marghiolii, s.f. (Înv. și reg.; mai ales la pl.) 1. Afectare, fandoseală, sclifoseală; alintare, cochetărie. 2. Viclenie, prefăcătorie, șiretlic. – Din ngr. marghioliá.

marginal
MARGINÁL, -Ă, marginali, -e, adj. Care se află la margine; spec. (despre note, glose, comentarii) care este scris pe marginea unui text tipărit sau a unui manuscris. ♦ P.ext. (despre chestiuni, probleme) Secundar. – Din fr. marginal.

marginalia
MARGINÁLIA s.f. Comentariu cu note și însemnări privitoare la o operă (și apărut într-o publicație periodică). [Pr.: -li-a] – Din lat., it. marginalia.

marginalism
MARGINALÍSM s.n. Teorie economică ce consideră valoarea de schimb a unui produs ca fiind determinată de ultima unitate disponibilă din acel produs. – Din fr. marginalisme.

marginalist
MARGINALÍST, -Ă, marginaliști, -ste, s.m. și f. (Adept) al marginalismului. – Din fr. marginaliste.

marginaliza
MARGINALIZÁ, marginalizez, vb.I Tranz. și refl. 1. A (se) situa la marginea unui obiect, a unui fenomen etc. 2. Tranz. A diminua, a reduce (pe nedrept) valoarea, importanța unei persoane, a unui lucru, a unei idei prin neglijare în mod voit, prin neluare în seamă. – Marginal + suf. -iza.

marginalizare
MARGINALIZÁRE, marginalizări, s.f. Acțiunea de a marginaliza și rezultatul ei. – V. marginaliza.

marginalizat
MARGINALIZÁT, -Ă, marginalizați, -te, adj. 1. (Rar) Care a fost plasat la margine. 2. (Despre oameni) Care nu este apreciat conform pregătirii, capacității, valorii sale, care este subapreciat; care este neglijat, neluat în seamă (pe nedrept). – V. marginaliza.

margine
MÁRGINE, margini, s.f. 1. Loc unde se termină o suprafață; extremitate, capăt al unei suprafețe. ♢ Loc. adj. și adv. Fără (de) margini = nesfârșit, infinit; imens. ♦ Spec. Hotar, frontieră. ♦ Spec. Periferie. ♦ Spec. Mal, țărm. 2. Circumferință a gurii unei gropi sau a unui recipient; loc unde se termină o groapă sau un recipient. 3. Fig. Limită până la care se poate admite sau concepe ceva. – Din lat. margo, -inis.

margraf
MARGRÁF, margrafi, s.m. Titlu purtat în evul mediu de unii principi germani, ale căror principate erau (sau fuseseră cândva) mărci^3; persoană care avea acest titlu. [Var.: marcgráf s.m.] – Din germ. Markgraf, fr. margrave.

margrafiat
MARGRAFIÁT, margrafiate, s.n. 1. Domeniu al unui margraf. 2. Demnitatea de margraf. [Pr.: -fi-at. – Var.: margraviát s.n.] – Din fr. margraviat. Cf. m a r c g r a f.

margraviat
MARGRAVIÁT s.n. v. margrafiat.

maria
MARIÁ, mariez, vb. I. Refl. și tranz. (Franțuzism) A (se) căsători. ♦ Fig. A (se) potrivi; a (se) combina (bine). [Pr.: -ri-a] – Din fr. marier.

mariaj
MARIÁJ, mariaje, s.n. (Livr.) Căsătorie, căsnicie. [Pr.: -ri-aj] – Din fr. mariage.

marias
MARIÁȘ, mariași, s.m. Monedă austriacă de argint, care a circulat și în țările românești. [Pr.: -ri-aș] – Din magh. máriás.

maricultura
MARICULTÚRĂ, mariculturi, s.f. Cultură (2) a unor plante și animale marine bogate în proteine; oceanicultură, acvacultură. – Din engl. mariculture.

marijuana
MARIJUÁNA s.f. Stupefiant asemănător cu hașișul, extras din frunzele unei specii de cânepă. [Pr.: marihuana] – Din sp., fr. marijuana.

marimba
MARÍMBĂ, marimbe, s.f. (Muz.) Balafon. – Din fr. marimba.

marin
MARÍN, -Ă, marini, -e, adj. Care ține de mare^2, care trăiește sau crește în mare^2, care este produs de acțiunea unei mări^2; caracteristic mării^2, de mare^2. ♦ (și substantivat, f.) (Pictură) care înfățișează un peisaj de mare^2. ♦ Privitor la navigația pe mare^2; maritim. Hărți marine. – Din fr. marin.

marina
MARINÁ, marinez, vb. I. Tranz. A prepara pește, carne etc. cu un sos făcut din untdelemn, bulion, lămâie sau oțet și diverse condimente (pentru consumul imediat sau pentru conservare). – Din fr. mariner, germ. marinieren.

marinar
MARINÁR, marinari, s.m. Persoană care face parte din echipajul unei nave; matelot, matroz. ♢ Guler marinar = guler mare, dreptunghiular, lăsat pe spate (ca cel purtat de marinari la uniformă). – Marină + suf. -ar.

marinare
MARINÁRE, marinări, s.f. Faptul de a marina. – V. marina.

marinat
MARINÁT, -Ă, marinați, -te, adj. (Despre pește, carne etc.) Pregătit sau conservat cu sos de bulion, untdelemn, lămâie sau oțet și diverse condimente. – V. marina.

marinata
MARINÁTĂ, marinate, s.f. Mâncare de pește, de carne etc. preparată prin marinare. – Din bg. marinátos, it. marinata.

marina
MARÍNĂ s.f. Totalitatea mijloacelor de navigație (pe mări, fluvii, râuri, lacuri) și a unităților navale ale unui stat, împreună cu întreg personalul aferent. ♦ Știința și tehnica navigației. – Din fr. marine, it. marina.

marinaresc
MARINĂRÉSC, -EÁSCĂ, marinărești, adj. De marinar, caracteristic marinarului sau

marinareste
MARINĂRÉȘTE adv. Ca marinarii, în felul marinarilor. – Marinar + suf. -ește.

marinarie
MARINĂRÍE s.f. Meseria marinarului. ♦ Știința și tehnica navigației; matelotaj. – Marinar + suf. -ie.

marinarita
MARINĂRÍȚĂ, marinărițe, s.f. Femeie din echipajul unei nave. – Marinar + suf. -iță.

marinism
MARINÍSM s.n. Stil bombastic în barocul italian din sec. XVII; prețiozitate a stilului, afectare. – Din it. marinismo, fr. marinisme.

marinist
MARINÍST, -Ă, mariniști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al marinismului. – Din it. marinista, fr. mariniste.

marioneta
MARIONÉTĂ, marionete, s.f. Păpușă sau figurină acționată de o persoană (cu ajutorul unor sfori) spre a interpreta diferite roluri în teatrul de păpuși; fantoșă. ♦ Fig. Persoană care execută orbește ceea ce i se cere. ♢ (Adjectival) Guvernul-marionetă. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. marionette.

marionetist
MARIONETÍST, -Ă, marionetiști, -ste, s.m. și f. (Rar) păpușar (2). [Pr.: -ri-o-] – Din fr. marionettiste.

marital
MARITÁL, -Ă, maritali, -e, adj. (Jur.) Care se referă la drepturile soțului; care este specific relațiilor dintre soți, conjugal. – Din fr. marital, lat. maritalis.

maritim
MARÍTIM, -Ă, maritimi, -e, adj. 1. Care se află la țărmul sau în apropierea mării^2. 2. Care este în legătură cu navigația pe mare^2. ♢ Putere maritimă = stat care posedă o flotă puternică. [Acc. și: maritím] – Din fr. maritime.

marja
MÁRJĂ, marje, s.f. (Livr.) Rezervă de care se poate dispune în anumite limite. – Din fr. marge.

marketing
MÁRKETING s.n. Disciplină și activitate comercială care pornește de la cunoașterea curentă și în perspectivă a nevoilor cumpărătorilor, spre a satisface operativ aceste nevoi. – Din engl. marketing.

marmatit
MARMATÍT s.n. (Min.) Varietate de blendă feruginoasă. – Din fr. marmatite.

marmelada
MARMELÁDĂ, marmelade, s.f. Produs alimentar cu aspect de pastă, obținut prin fierberea cu zahăr a fructelor proaspete zdrobite sau trecute prin sită. – Din fr. marmelade, germ. Marmelade.

marmita
MARMÍTĂ, marmite, s.f. 1. Vas mare (de metal) cu două toarte și cu capac, în care se transportă mâncarea caldă. 2. Scobitură formată prin eroziune în albia unui râu. – Din fr. marmite.

marmor
MÁRMOR s.n. v. marmură.

marmora
MARMORÁ, marmorez, vb. I. Tranz. A da aspect de marmură hârtiei, lemnului etc. prin anumite procedee tehnice. – Din marmoră (după fr. marbre).

marmoraj
MARMORÁJ, marmoraje, s.n. Desen colorat care imită marmura, imprimat pe hârtie. – Marmoră + suf. -aj.

marmorat
MARMORÁT, -Ă, marmorați, -te, adj. Cu aspect de marmură. – V. marmora.

marmora
MÁRMORĂ s.f. v. marmură.

marmorean
MARMOREÁN, -Ă, marmoreeni, -e, adj. Ca de marmură, asemănător cu marmura; marmoreu, marmoriu. [Pr.: -re-an] – Din fr. marmoréen.

marmoreu
MARMORÉU, -ÉE, marmorei, -ee, adj. (Rar) Marmorean. – Din lat. marmoreus, it. marmoreo.

marmoriu
MARMORÍU, -ÍE, marmorii, adj. (Rar) Marmorean. – Marmoră + suf. -iu.

marmota
MARMÓTĂ, marmote, s.f. Gen de mamifere rozătoare cu corpul scurt și gros, cu blană cenușie, care hibernează (Marmota); animal care face parte din acest gen. – Din fr. marmotte, it. marmotta.

marmura
MÁRMURĂ, (2, rar) marmuri, s.f. 1. Rocă calcaroasă cristalină, de diverse culori, care se poate ciopli și lustrui, întrebuințată la lucrări de sculptură și arhitectură. ♢ Expr. A fi marmură sau a fi rece ca o marmură (sau ca marmura) = a fi insensibil, a rămâne indiferent față de orice. 2. Bloc sau bucată de marmură (1) cioplită și lustruită; sculptură, statuie de marmură. [Var.: mármoră s.f., (înv.) mármor s.n.] – Lat. marmor, -oris.

marna
MÁRNĂ, marne, s.f. Rocă sedimentară compusă din carbonat de calciu și argilă, în proporții variabile, de obicei de culoare cenușie, întrebuințată la fabricarea cimentului. – Din fr. marne, it. marna.

marnos
MARNÓS, -OÁSĂ, marnoși, -oase, adj. Care conține multă marnă, cu marnă. – Marnă + suf. -os.

maro
MARÓ adj. invar. De culoarea castanei coapte; brun-roșcat, castaniu. ♦ (Substantivat, n.) Culoare brună-roșcată, castanie. – Din fr. marron.

maroana
MAROÁNĂ, maroane, s.f. Castană comestibilă coaptă sau preparată cu sirop de zahăr. – Din fr. marron, it. marrone, germ. Marone.

marocan
MAROCÁN, -Ă, marocani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Marocului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Marocului sau marocanilor (1), care este originar din Maroc, privitor la Maroc sau la marocani. – Din fr. marocain.

marochin
MAROCHÍN s.n. Piele de capră sau, rar, de oaie sau de vițel,

marochina
MAROCHÍNĂ s.f. v. marochin.

marochinarie
MAROCHINĂRÍE, marochinării, s.f. 1. Meseria marochinierului. 2. Atelier sau magazin unde se lucrează sau se vând obiecte din marochin. 3. Obiecte făcute din marochin (sau, p.gener., din orice fel de piele). [Var.: marochineríe s.f.] – Din fr. maroquinerie.

marochiner
MAROCHINÉR s.m. v. marochinier.

marochinerie
MAROCHINERÍE s.f. v. marochinărie.

marochinier
MAROCHINIÉR, marochinieri, s.m. Lucrător specializat în confecționarea obiectelor din marochin. [Pr.: -ni-er. – Var.: marochinér s.m.] – Din fr. maroquinier.

maron
MARÓN adj. v. maro.

maroniu
MARONÍU, -ÍE, maronii, adj., s.n. 1. Adj. (Despre culori) Care bate în maro. 2. Culoare maronie (1). – Maron + suf. -iu.

marota
MARÓTĂ, marote, s.f. Preocupare excesivă (uneori obsedantă) pentru un anumit lucru, idee fixă; p.ext. obiect al unei astfel de preocupări. – Din fr. marotte.

marsuin
MARSUÍN, marsuini, s.m., s.n. 1. S.m. Specie de mamifer cetaceu, asemănător cu delfinul, cu spatele negru, părțile laterale gri și abdomenul alb (Phocaena phocaena). 2. S.n. (Mar.) Împletitură din parâmă, fixată la prora și la pupa remorcherelor, folosită ca apărătoare. – Din fr. marsouin.

marsupial
MARSUPIÁL, marsupiale, s.n. (La pl.) Ordin de mamifere inferioare, a căror femelă are o pungă abdominală în care își ține puii după naștere; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. [Pr.: -pi-al] – Din fr. marsupial.

marsupializare
MARSUPIALIZÁRE, marsupializări, s.f. (Med.) Deschidere a unei colecții de puroi la nivelul pielii. [Pr.: -pi-a-] – După fr. marsupialisation.

marsupiu
MARSÚPIU, marsupii, s.n. Pungă abdominală caracteristică femelelor din ordinul marsupialelor. – Din lat., fr. marsupium.

mars
MARȘ, (1, 2, 3) marșuri, (4, 5) interj. 1. S.n. Mers, deplasare a unei unități militare sau a unui grup organizat (într-o anumită formație). ♢ Marș forțat = marș executat cu o viteză sporită față de cea normală. ♦ (Înv.) Distanță parcursă de o unitate militară în 24 de ore. ♦ Acțiune militară viguroasă îndreptată asupra unui obiectiv. ♦ Probă atletică de mers rapid pe distanțe lungi. ♦ P.gener. Deplasare, drum, cursă (obositoare). 2. S.n. Compoziție muzicală puternic ritmată, care adesea reglează cadența pasului unei formații, a unui cortegiu etc. 3. S.n. Compoziție literară în versuri, scrisă spre a fi cântată pe o arie de marș (2). 4. Interj. Cuvânt cu care se comandă pornirea unei unități militare sau a unui grup organizat. 5. Interj. Cuvânt cu care se gonește un câine sau, p.gener., un om. – Din fr. marche, germ. Marsch.

marsa
MARȘÁ, marșez, vb. I. Intranz. (Franțuzism) A cădea de acord, a consimți; a se lăsa antrenat într-o acțiune. ♦ A se lăsa corupt. – Din fr. marche, germ. Marsch.

marsanda
MARȘÁNDĂ, marșande, s.f. (Franțuzism înv.) Patroană a unui magazin de mode. – Din fr. marchande [de modes].

marsare
MARȘÁRE, marșări, s.f. (Franțuzism) Acțiunea de a marșa. – V. marșa.

marsarier
MARȘARIÉR, marșariere, s.n. Mers înapoi al unui automobil; (concr.) dispozitiv al mecanismului de transmisie, care permite mersul înapoi al unui autovehicul. [Pr.: -ri-er] – Din fr. marche arrière.

marsrut
MARȘRÚT, marșrute, s.n. 1. Itinerar. ♦ Document, act în care este fixat itinerarul unui tren, al unei mașini etc. 2. Mers continuu al unui tren de marfă cu parcurs lung, care nu lasă și nu ia vagoane din vreo stație de pe itinerar. 3. (Tehn.) Metodă de lucru la mai multe mașini. [Var.: marșrútă s.f.] – Din rus. marșrut, fr. marcheroute, germ. Marschrout.

marsruta
MARȘRÚTĂ s.f. v. marșrut.

marsrutiza
MARȘRUTIZÁ, marșrutizez, vb. I. Tranz. A folosi metoda marșrutului în căile ferate sau în tehnică. – Din marșrutizare (derivat regresiv).

marsrutizare
MARȘRUTIZÁRE, marșrutizări, s.f. Acțiunea de a marșrutiza și rezultatul ei. – Din marșrut (după rus. marșrutizațiia).

mart
MART s.m. invar. v. martie.

martac
MARTÁC, martaci, s.m. (Pop.) Stâlp, bârnă, par de lemn, întrebuințat ca material de construcție. – Din tc. mertek.

martalog
MARTALÓG, martalogi, s.m. (Mai ales la pl.) Slujitor domnesc însărcinat cu paza granițelor și cu supravegherea punctelor vamale. – Din tc. martoloz „marinar creștin de pe Dunăre”.

marte
MÁRTE s.m. invar. v. martie.

martensita
MARTENSÍTĂ s.f. Constituent structural din aliaj fier-carbon la oțelurile călite. – Din fr. martensite.

martie
MÁRTIE s.m. invar. A treia lună a anului, care urmează după februarie; mărțișor, marț^2. [Var.: (înv. și pop.) mart, (pop.) márte s.m. invar.] – Din sl. martiĩ.

martin
MARTÍN, martini, s.m. (

martinas
MARTINÁȘ, martinași, s.m. Diminutiv al lui martin; pui de pescăruș. – Martin + suf. -aș.

martingala
MARTINGÁLĂ, martingale, s.f. I. 1. Curea de la ham în formă de furcă, ce nu permite calului să se ridice în două picioare. 2. Bară de metal în formă de suliță, care se fixează dedesubtul bompresului la navele cu pânze. II. Procedeu de a ponta la jocurile de noroc, constând în dublarea mizei după o lovitură pierdută. – Din fr. martingale.

martir
MARTÍR^2, -Ă, martiri, -e s.m., s.f. Persoană care a avut de îndurat suferințe, chinuri îngrozitoare sau moartea pentru ideile, convingerile sale. ♦ Spec. Mucenic (al bisericii). ♦ P. gener. Persoană care îndură persecuții, un tratament inuman, bătaie etc. – Din fr. martyr.

MARTÍR^1, martire, s.n. (Rar) Martiriu. – Din fr. martyr.

martiraj
MARTIRÁJ, martiraje, s.n. Martiriu. – Martir^2 + suf. -aj.

martiriu
MARTÍRIU, martirii, s.n. Suferință, supliciu, tortură sau moarte îndurată de cineva pentru ideile sau convingerile sale; martiraj, martir^1. ♢ Fig. Suferință morală mare. – Din lat. martyrium.

martiriza
MARTIRIZÁ, martirizez, vb. I. Tranz. A supune pe cineva la un martiriu; p.gener. a chinui, a maltrata, a tortura, a schingiui. – Din fr. martyriser.

martirizare
MARTIRIZÁRE, martirizări, s.f. Acțiunea de a martiriza și rezultatul ei. – V. martiriza.

martirolog
MARTIROLÓG s.n. v. martirologiu.

martirologiu
MARTIROLÓGIU, martirologii, s.n. Scriere care cuprinde lista martirilor^2 bisericii (și povestirea suferințelor lor) sau, p.gener., lista celor care au suferit ori au murit pentru o idee, pentru o convingere. [Var.: martirolog s.n.] – Din lat. martyrologium, fr. martyrologe.

martor
MÁRTOR, -Ă, martori, -e, s.m. și f. 1. Persoană care asistă sau a asistat la o întâmplare, la o discuție, la un eveniment etc. (și care poate relata sau atesta cum au decurs faptele). ♢ Expr. Dumnezeu mi-e martor! = jur că spun adevărul! 2. Persoană chemată să declare în fața unei instanțe judecătorești sau a altui for de cercetare, tot ce știe în legătură cu un fapt pe care îl cunoaște direct. ♦ Persoană chemată, conform legii, să asiste la întocmirea unor acte, pe care le cunoaște direct. ♦ Persoană chemată, conform legii, să asiste la întocmirea unor acte, pe care le semnează pentru a le da valoare legală. 3. Fiecare dintre reprezentanții celor două persoane care urmează să se bată în duel. ♢ Expr. A trimite (cuiva) martori = a provoca (pe cineva) la duel. 4. Probă de referință folosită la experiențele de laborator. 5. (În sintagma) Martor de eroziune = înălțime de dimensiuni variabile, care reprezintă restul unei suprafețe atacate de eroziune. [Var.: (pop.) mártur, -ă s.m. și f.] – Lat. martyr.

martur
MÁRTUR, -Ă s.m. și f. v. martor.

mart
MARȚ^1 s.n. invar. (În expr.) A face (pe cineva) sau a fi (ori a rămâne) marț = a) a bate (pe cineva) sau a fi bătut categoric la jocul de table, de cărți sau la altă întrecere; b) a întrece sau a fi întrecut, a depăși sau a fi depășit categoric; c) a face sau a fi pus în situația să nu mai poată obiecta sau spune nimic. [Var.: (pop) marți s.n.] – Din tc. mars.

MARȚ^2, (2) marțuri, s.n. (Pop.) 1. Martie. 2. Mărțișor. – Lat. martius [mensis].

martafoi
MARȚAFÓI, marțafoi, s.m. Om de nimic, om fără căpătâi, vagabond, golan, netrebnic; secătură. – Et.nec.

marti
MARȚI^1, (1) marți, s.f., (2) adv. 1. S.f. Ziua a doua a săptămânii, care urmează după luni. 2. Adv. În cursul zilei de marți^1 (1); în ziua de marți^1. ♦ (În forma marțea) În fiecare marți^1 (1). – Lat. martis [dies].

MARȚI^2 s.n. v. marț^1.

martial
MARȚIÁL, -Ă, marțiali, -e, adj. 1. (Livr.), Solemn și grav; impunător. 2. Ostășesc, militar; de război. ♢ Curte marțială = tribunal militar instituit în timp de război, de mobilizare sau în timpul unei stări excepționale. Lege marțială = lege care autorizează în unele state folosirea forței armate pentru represiune internă. [Pr.: -ți-al] – Din fr. martial, it. marziale.

martian
MARȚIÁN, -Ă, marțieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Presupus locuitor al planetei Marte. 2. Adj. Din planeta Marte. [Pr.: -ti-an] – Din fr. martien.

martipan
MARȚIPÁN, marțipane, s.n. Produs zaharos obținut dintr-un amestec de zahăr și de miez de

marufla
MARUFLÁ, maruflez, vb. I. Tranz. A lipi cu maruflu. – Din fr. maroufler.

maruflaj
MARUFLÁJ, maruflaje, s.n. Lipire cu maruflu a unei pânze pictate pe un suport; pânză pictată și lipită astfel. – Din fr. marouflage.

maruflare
MARUFLÁRE, maruflări, s.f. Acțiunea de a marufla. – V. marufla.

maruflat
MARUFLÁT, -Ă, maruflați, -te, adj. Care a fost lipit cu maruflu. – V. marufla.

marufla
MARÚFLĂ s.f. v. maruflu.

maruflu
MARÚFLU s.n. Clei special pentru maruflaj. [Var.: marúflă s.f.] – Din fr. maroufle.

marula
MARÚLĂ, marule, s.f. (Bot.; reg.) Lăptucă. – Din ngr. marúli, bg. marulja.

marxism
MARXÍSM s.n. Doctrină filozofică, socială și economică întemeiată de K. Marx și F. Engels; teoria și practica comunismului științific. – Din fr. marxisme, rus. marksizm.

marxismleninism
MARXÍSM-LENINÍSM s.n. Învățătura lui K. Marx și F. Engels, dezvoltată de V.I. Lenin în noile condiții istorice. – Din rus. marksizm-leninizm.

marxist
MARXÍST, -Ă, marxiști, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al marxismului. 2. Adj. Care aparține marxismului, privitor la marxism. – Din fr. marxiste, rus. marksist.

marxistleninist
MARXÍST-LENINÍST, -Ă, marxist-leniniști, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al

mas
MAS, masuri, s.n. (Reg.) Faptul de a mânca; popas (peste noapte); p.ext. loc de popas peste noapte. ♦ Găzduire peste noapte. – Lat. mansum.

masa
MASÁ^1, masez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) face masaj; a trage. – Din fr. masser.

MASÁ^2, masez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) aduna în număr mare, în grup compact; a (se) concentra, a (se) îngrămădi. – Din fr. masser.

masacra
MASACRÁ, masacrez, vb. I. Tranz. A ucide cu sălbăticie și în masă oameni care nu se pot apăra; a măcelări, a extermina; p.gener. a ucide. ♢ Fig. A strica, a denatura, a descompleta o lucrare, un text etc. – Din fr. massacrer.

masacrare
MASACRÁRE, masacrări, s.f. Acțiunea de a masacra și rezultatul ei. – V. masacra.

masacrat
MASACRÁT, -Ă, masacrați, -te, adj. Măcelărit^2, exterminat; ucis. ♢ Fig. (Despre lucrări, texte) Stricat denaturat, deformat. – V. masacra.

masacru
MASÁCRU, masacre, s.n. Acțiune sângeroasă îndreptată de obicei asupra unei mulțimi fără apărare; omor (în masă), măcel, carnaj. – Din fr. massacre.

masaj
MASÁJ, masaje, s.n. Acțiunea de a (se) masa; procedeu medical de stimulare și de destindere a mușchilor, de activare a circulației sângelui etc., constând din fricțiuni sau lovituri ușoare, executate cu ajutorul mâinilor sau al unor aparate speciale. [Pl. și masajuri] – Din fr. massage.

masala
MASALÁ, masalale, s.f. (Înv.) Torță, faclă. – Din ngr. masalas.

masalagiu
MASALAGÍU, masalagii, s.m. (Înv.) Persoană care purta sau aprindea masalalele (pe străzi). – Masala + suf. -giu.

masare
MASÁRE, masări, s.f. Acțiunea de a (se) masa^2 și rezultatul ei. – V. masa^2.

masat
MASÁT, masate, s.n. (Pop.) Unealtă de oțel în formă de sul sau, rar, de pilă plată, întrebuințată la ascuțitul cuțitelor. – Din tc. masat.

masa
MÁSĂ^1, mase, s.f. 1. Mulțime compactă de oameni, considerată ca o unitate; grupare mare de oameni cu anumite caractere comune; cercuri largi ale populației. ♢ Loc. adj. De masă = care cuprinde, care antrenează o (întreagă) colectivitate umană. ♢ Cântec de masă (sau de mase) = cântec cu conținut patriotic, având un caracter mobilizator. 2. Îngrămădire de elemente (de aceeași natură ori diferite) care alcătuiesc împreună un singur corp; (totalitatea unui) corp format printr-o asemenea îngrămădire de elemente. ♢ Masă verde = nutreț pentru vite; furaj. Mase plastice = materiale plastice. Masă de aer = porțiune imensă, relativ omogenă, a troposferei, cu proprietăți distincte față de porțiunile înconjurătoare. ♢ Loc. adj. și adv. În masă = a) în cantitate mare; masiv. Transporturi în masă; b) cu toții; în număr mare. ♦ Cantitate mare din ceva (în raport cu restul ansamblului). ♢ Masa vocabularului = partea cea mai mare și mai mobilă a vocabularului. ♦ Corp solid, compact; bloc. 3. (Fiz.) Cantitatea de materie a unui corp considerată ca o mărime caracteristică (în raport cu volumul). ♢ Masă atomică = greutate atomică. Masă moleculară = greutate moleculară. Masă specifică = densitate. 4. (Jur.) Totalitate a creditelor sau datoriilor unui falit; fond bănesc al unei succesiuni sau al unei întreprinderi lucrative. – Din fr. masse.

MÁSĂ^2, mese, s.f. 1. Mobilă formată dintr-o placă dreptunghiulară, pătrată sau rotundă, sprijinită pe unul sau mai multe picioare și pe care se mănâncă, se scrie etc. ♢ Masă verde = a) masă^2 (1), de obicei acoperită cu postav verde, la care se joacă jocuri de noroc; p. ext. joc de noroc; b) masă^2 (1) în jurul căreia stau diplomații când duc tratative internaționale. Masă rotundă = dezbatere liberă pe o temă dată, la care sunt chemați să-și spună cuvântul specialiștii din domeniul respectiv (sau reprezentanți ai publicului larg). Sală de mese = încăpere în care se servește mâncarea într-o școală, într-o cazarmă, la o cantină, etc. Masă caldă = un fel de tejghea metalică încălzită pe care sunt expuse și menținute calde preparate alimentare, în localurile de alimentație publică. ♢ Loc. adv. Cu (sau pe) nepusă masă = pe neașteptate, pe nepregătite, deodată. ♢ Expr. Capul (sau fruntea) mesei = locul de cinste ocupat de unul dintre comeseni. A pune (sau a întinde, a așterne) masa = a aranja, a pregăti și a pune pe masă^2 (1) toate cele necesare pentru a servi mâncarea. A strânge masa = a aduna de pe masă^2 (1) mâncările rămase și farfuriile, tacâmurile etc. cu care s-a mâncat. A nu avea ce pune pe masă = a nu avea cu ce trăi, a fi sărac. Pune-te (sau întinde-te) masă, scoală-te (sau ridică-te) masă = a) se spune despre cei care duc o viață plină de desfătări, care trăiesc fără griji, care așteaptă totul de-a gata; b) se spune când ești obligat să servești mereu de mâncare. A întinde masă mare sau a ține masă întinsă = a primi invitați mulți, a oferi ospețe, banchete; p. ext. a se ține de petreceri. A pune (pe cineva) la masă cu tine = a trata (pe cineva) ca pe un prieten apropiat. ♦ (Cu sens colectiv) Persoanele care stau în jurul aceleiași mese^2 (1) și mănâncă; mesenii. 2. Ceea ce se mănâncă; mâncare, bucate; p. ext. prânz, cină; ospăț, banchet. ♢ Înainte de masă = a) în partea zilei care precedă prânzul; b) în fiecare dimineață. După masă = a) în partea zilei care urmează după prânz; după-amiază; b) în fiecare după-amiază. ♢ Expr. A lua masa sau a sta (ori a ședea) la masă = a mânca de prânz sau de cină. A avea casă și masă = a avea ce-i trebuie pentru a trăi. A-i fi (cuiva) casa casă și masa masă = a duce o viață ordonată, fără necazuri. 3. Nume dat mai multor obiecte sau părți de obiecte care seamană cu o masă^2 (1) și se folosesc în diverse scopuri practice. ♢ Masă de operație = obiect de metal pe care este întins un pacient în timpul intervenției chirurgicale. 4. Compus: (Bot.) masa-raiului = plantă erbacee cu flori roz-purpurii (Sedum carpaticum). – Lat. mensa.

masca
MASCÁ, maschez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) acoperi obrazul sau o parte a lui cu o mască (1); a (se) măscui. 2. Tranz. A sustrage vederii acoperind cu ceva, a împiedica să se vadă; a ascunde, a camufla. ♢ Fig. A ascunde ceva sub aparențe înșelătoare, cu intenția de a induce pe cineva în eroare; a disimula. – Din fr. masquer.

mascara
MASCARÁ, mascarale, s.f. (Înv.) Bufon, paiață, măscărici; p.ext. om neserios, pușlama. 2. (Pop.) Batjocură, ocară. ♢ Expr. A face (pe cineva) de mascara = a) a face (pe cineva) de râs, de rușine; b) a certa cu asprime, a mustra cu severitate, a face de două parale (pe cineva). – Din tc. maskara.

mascarada
MASCARÁDĂ, mascarade, s.f. 1. Acțiune sau atitudine falsă, ipocrită; prefăcătorie, înșelătorie, farsă; înscenare. ♢ Expr. (Rar) Om de mascaradă = om de nimic; secătură. 2. (Înv.) Bal mascat; grup de oameni mascați. – Din fr. mascarade.

mascare
MASCÁRE, mascări, s.f. Acțiunea de a (se) masca și rezultatul ei. – V. masca.

mascaron
MASCARÓN, mascaroane, s.n. Element decorativ folosit în arhitectură, la obiecte de mobilier etc., care reprezintă un cap fantastic sau grotesc, lucrat de obicei în relief. – Din fr. mascaron.

mascat
MASCÁT, -Ă, mascați, -te, adj. 1. Care poartă mască (1), acoperit cu mască; măscuit. ♢ Bal mascat = bal la care participanții sunt deghizați sau poartă mască (1). 2. Care nu se vede, fiind acoperit de un alt obiect, de un strat de material etc.; care este ascuns privirilor; camuflat. ♦ Fig. Care ascunde realitatea sub o aparență înșelătoare; disimulat. – V. masca.

masca
MÁSCĂ, măști, 1. Bucată de stofă, de mătase, de dantelă, de carton etc. (înfățișând o față omenească sau figura unui animal) cu care își acoperă cineva fața sau o parte a ei (pentru a nu fi recunoscut), lăsând numai ochii descoperiți; obrăzar. ♢ Mască mortuară = mulaj în ghips al feței unei persoane, făcut îndată după deces. ♢ Expr. A-și scoate (sau a-și arunca, a-și lepăda etc.) masca sau a ridica (sau a lua, a smulge, a rupe) masca (cuiva) = a se arăta sub adevăratul aspect, a(-și) da pe față firea sau intențiile ascunse, a (se) dezvălui minciuna, înșelătoria (cuiva), a apărea sau a face să apară în adevărata lumină; a (se) demasca. ♦ Persoană mascată. ♦ Fig. Înfățișare falsă. ♦ Expresie neobișnuită a feței (provocată de o emoție, de un sentiment puternic etc.) 2. Machiaj; p.ext. preparat cosmetic care se aplică pe față pentru întreținerea tenului. ♦ Fizionomia unui actor machiat. 3. Dispozitiv care acoperă parțial sau total o persoană, un animal, un obiect pentru a le proteja, a le ascunde vederii. 4. Lucrare menită să ascundă vederii inamicului un obiectiv militar; adăpost individual săpat de fiecare soldat pe câmpul de luptă. – Din fr. masque, germ. Maske.

mascota
MASCÓTĂ, mascote, s.f. 1. Ființă sau lucru considerate ca purtătoare de noroc; amuletă, talisman. 2. Numele unei prăjituri de ciocolată. – Din fr. mascotte.

mascul
MASCÚL, -Ă, masculi, -e, s.m., adj. 1. S.m. Individ de sex bărbătesc. ♦ (Adesea depr.) Bărbat (viril). 2. Adj. (Despre flori și despre părți ale lor) Care conține elemente de fecundație. – Din lat. masculus, it. masculo.

masculin
MASCULÍN, -Ă, masculini, -e, adj. 1. De sex bărbătesc; p.ext. care este propriu masculului (1), bărbatului; bărbătesc. ♦ Alcătuit din bărbați, de bărbați. ♦ Gen masculin (și substantivat, n.) = gen gramatical care cuprinde numele de ființe de sex bărbătesc, precum și nume de lucruri care, prin tradiție sau prin analogie cu cele dintâi, sunt socotite de același sex. ♦ (Gram.) Care aparține genului masculin. Adjective masculine. ♦ (Bot.) Mascul (2). 2. (Despre rime; p.ext. despre versuri) Care rimează pe ultima silabă accentuată. – Din lat. masculinus, fr. masculin.

masculinitate
MASCULINITÁTE s.f. Ansamblu de trăsături care constituie specificul unui bărbat; p.ext. vigoare bărbătească, virilitate. – Din fr. masculinité.

masculiniza
MASCULINIZÁ, masculinizez, vb. I. Tranz. fact. și refl. A face să capete sau a căpăta trăsături masculine (1), bărbătești. – Din fr. masculiniser.

masculinizare
MASCULINIZÁRE, masculinizări, s.f. Faptul de a (se) masculiniza și rezultatul lui; spec. (Med.) apariție sau dezvoltare a caracterelor sexuale bărbătești la o persoană de sex feminin ca urmare a unor tulburări endocrine. – V. masculiniza.

masculinizat
MASCULINIZÁT, -Ă, masculinizați, -te, adj. Cu calități masculine, bărbătești. – V. masculiniza.

mascur
MÁSCUR, mascuri, s.m. (Reg.) Porc mascul (1) (castrat). [Acc. și mascúr] – Lat. masculus.

maselota
MASELÓTĂ, maselote, s.f. Surplus de metal lăsat la

maselotiera
MASELOTIÉRĂ, maselotiere, s.f. Parte superioară a lingotierei în care se formează maselota. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. masselottière.

maser
MÁSER, masere, s.n. 1. (Fiz.) Dispozitiv pentru

maseter
MASETÉR, maseteri, adj. (În sintagma) Mușchi maseter (și substantivat, n.) = fiecare din cei doi mușchi fixați la un capăt pe maxilarul inferior și cu celălalt pe arcada zigomatică, cu rol important în masticație. – Din fr. masséter.

maseza
MASÉZĂ, maseze, s.f. Femeie specializată în practicarea masajului. [Scris și: (după fr.) maseuză] – Din fr. masseuse.

masicot
MASICÓT s.n. Oxid de plumb galben, întrebuințat la obținerea unor smalțuri în industria ceramică, chimică etc. – Din fr. massicot.

masiv
MASÍV, -Ă, masivi, -e, adj., s.n. I. Adj. 1. Care se prezintă ca o masă unitară și compactă. ♦ (Despre obiecte) Care este format dintr-un material compact, fără goluri; plin; p.ext. greu. 2. (Despre ființe, construcții etc.) Mare, solid, voluminos, greu; p.ext. impunător, impresionant (prin dimensiuni). 3. Care este sau se produce în cantități mari, pe scară întinsă; amplu. II. S.n. 1. Unitate de relief formată dintr-un grup de munți sau de dealuri (reunite în jurul unui vârf); p.ext. munte. 2. Arboret în care coroanele arborilor se ating. ♦ Grupare de arbori, de arbuști sau de plante de același fel (făcută pentru a produce anumite efecte decorative). 3. P.anal. Bloc de beton sau de zidărie de dimensiuni mari, de care se leagă sau care susține o construcție. ♦ Masă mare de material solid; grămadă mare; morman. ♦ Partea cea mai compactă, cea mai mare, cea mai importantă dintr-un întreg. – Din fr. massif, germ. Massiv.

masivitate
MASIVITÁTE s.f. Însușirea de a fi masiv (1); starea a ceea ce este masiv. – Din fr. massivité.

masla
MÁSLĂ, masle, s.f. (Rar) Fiecare din cele patru culori ale cărților de joc. – Din rus. maslo „ulei de pictură”.

maslu
MÁSLU, masluri, s.n. Slujbă religioasă creștină care se oficiază pentru un om grav bolnav sau la anumite sărbători bisericești și la care se face ungerea cu mir; slujbă bisericească de sfințire a untdelemnului pentru mir, oficiată în miercurea dinaintea Paștilor. [Pl. și: masle] – Din sl. maslo „ulei”.

masochism
MASOCHÍSM s.n. Perversiune sexuală caracterizată prin apariția plăcerii sexuale numai în urma producerii unei dureri fizice. – Din fr. masochisme.

masochist
MASOCHÍST, -Ă, masochiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Care aparține masochismului, privitor la masochism. 2. S.m. și f. Persoană care practică masochismul. – Din fr. masochiste.

mason
MASÓN, masoni, s.m. Francmason. – Din fr. maçon.

masonerie
MASONERÍE s.f. Francmasonerie. – Din fr. maçonnerie.

masonic
MASÓNIC, -Ă, masonici, -ce, adj. Francmasonic. – Din fr. maçonnique.

masor
MASÓR, masori, s.m. Specialist în practicarea masajului. [Scris și: (după fr.) maseur] – Din fr. masseur.

massmedia
MASS-MÉDIA s.n.pl. Totalitatea mijloacelor de informare a maselor (radio, televiziune, presă etc.). [Pr.: -di-a]. – Cuv. engl.

mast
MAST, masturi, s.n. Construcție metalică mobilă, folosită ca turlă de sondă, când se sapă la adâncimi mici. – Din germ. Mast.

mastic
MASTÍC, masticuri, s.n. 1. Material fluid sau vâscos alcătuit dintr-un amestec de substanțe minerale sau vegetale, care are proprietatea de a se întări în contact cu aerul și care servește la lipit, chituit, nivelat etc. ♦ Preparat vâscos obținut pe bază de colofoniu și întrebuințat pentru acoperirea rănilor pomilor fructiferi. 2. Suc rășinos aromatic extras din trunchiul și din ramurile unui arbust asiatic (Pistacia lentiscus), care servește la fabricarea masticii, la prepararea unor lacuri, ca fixator pentru parfumuri etc. – Din fr. mastic.

mastica
MASTICÁ, mastichez, vb. I. Tranz. (Livr.) A mesteca^1 alimente, substanțe etc. – Din fr. mastiquer, lat. masticare.

masticare
MASTICÁRE, masticări, s.f. Acțiunea de a mastica și rezultatul ei; masticație. – V. mastica.

masticat
MASTICÁT, -Ă, masticați, -te, adj. (Despre alimente) Mestecat în gură cu ajutorul limbii, al dinților și al mușchilor masticatori. – mastica.

masticator
MASTICATÓR, -OÁRE, masticatori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care servește la masticație, care se referă la masticație. ♢ Mușchi masticator = fiecare dintre mușchii situați între cele două maxilare, care pun în mișcare falca inferioară. 2. S.n. Mașină cu ajutorul căreia se efectuează operația de amestecare și fărâmițare a cauciucului natural brut. – Din fr. masticateur.

masticatie
MASTICÁȚIE, masticații, s.f. Mestecarea alimentelor în gură cu ajutorul limbii, al dinților și al mușchilor masticatori; masticare. – Din fr. mastication.

mastica
MASTÍCĂ, mastici, s.f. Băutură alcoolică aromată cu (esență de) mastic (2). – Din tc. mastika.

mastisol
MASTISÓL s.n. Soluție adezivă specială care se întărește în contact cu aerul și care este folosită la lipit mai ales în medicină. – Cf. germ. M a s t i x.

mastita
MASTÍTĂ, mastite, s.f. Boală care constă în inflamarea glandelor mamare. – Din fr. mastite.

mastodont
MASTODÓNT, mastodonți, s.m. Mamifer pahiderm fosil uriaș, asemănător cu elefantul. – Din fr. mastodonte.

mastografie
MASTOGRAFÍE, mastografii, s.f. (Rar) Mamografie. – Din fr. mastographie.

mastoida
MASTOÍDĂ, mastoide, s.f., adj. 1. S.f. Fiecare dintre cele două proeminențe ale osului temporal, situate dinapoia urechii. 2. Adj. (Rar) Care ține de mastoidă (1), care se referă la mastoidă. – Din fr. mastoïde.

mastoidian
MASTOIDIÁN, -Ă, mastoidieni, -e, adj. Care ține de mastoidă (1), care se referă la mastoidă, propriu mastoidei. Mușchi mastoidian. [Pr.: -to-i-di-an] – Din fr. mastoïdien.

mastoidita
MASTOIDÍTĂ, mastoidite, s.f. Boală care constă în inflamarea mastoidei (1). [Pr.: -to-i-] – Din fr. mastoïdite.

mastopatie
MASTOPATÍE, mastopatii, s.f. Denumire generică pentru afecțiunile mamare. – Din fr. mastopathie.

masturba
MASTURBÁ, masturbez, vb. I. Refl. A practica onanismul. – Din fr. masturber.

masturbare
MASTURBÁRE, masturbări, s.f. Acțiunea de a se masturba și rezultatul ei; onanism, masturbație. – V. masturba.

masturbatie
MASTURBÁȚIE, masturbații, s.f. Masturbare. – Din fr. masturbation.

masala
MAȘALÁ interj. (Turcism înv.) Bravo! bine! de minune! – Din tc. mășallah.

mascat
MAȘCÁT, -Ă adj. v. mășcat.

masinal
MAȘINÁL, -Ă, mașinali, -e, adj. 1. (Adesea adverbial) Care acționează mecanic, automat, fără să gândească; inconștient. 2. (Rar) Care este caracteristic unei mașini (1), propriu mașinii, (ca) de mașină. – Din fr. machinal.

masinaliceste
MAȘINALICÉȘTE adv. În mod mașinal, ca o mașină; în mod automat, mecanic; inconștient; p.ext. fără interes, cu indiferență. – Mașinal + suf. -icește.

masinatie
MAȘINÁȚIE, mașinații, s.f. (Mai ales la pl.) Intrigă, uneltire, complot. [Var.: mașinațiúne, (înv.) machináție, machinațiúne, mahináție s.f.] – Din fr. machination, it. macchinazione.

masinatiune
MAȘINAȚIÚNE s.f. v. mașinație.

masina
MAȘÍNĂ, mașini, s.f. 1. Sistem tehnic alcătuit din piese cu mișcări determinate, care transformă o formă de energie în altă formă de energie sau în lucru mecanic util; p. restr. dispozitiv, instrument, aparat; mecanism, mașinărie. ♢ Mașină-unealtă = mașină de lucru care prelucrează materiale prin operații mecanice. 2. Locomotivă. 3. Autovehicul, automobil. 4. Sobă de bucătărie, care servește la pregătirea mâncării. 5. Fig. (De obicei urmat de determinări) Ansamblu de mijloace folosite într-un anumit scop (reprobabil). 6. Epitet dat unui om care lucrează mult și cu mișcări automate, mecanice. – Din fr. machine, germ. Maschine.

masinarie
MAȘINĂRÍE, mașinării, s.f. 1. Totalitatea pieselor și angrenajelor care alcătuiesc mecanismul unei mașini (1) sau al unui grup de mașini; mecanism; p.ext. mașină (1). – Mașină + suf. -ărie. Cf. fr. m a c h i n e r i e.

masinism
MAȘINÍSM s.n. 1. Utilizare pe scară largă a mașinilor (1) în procesele de producție. 2. Denumire pentru cel de-al treilea stadiu istoric de dezvoltare a industriei capitaliste, caracterizat prin trecerea de la manufactură la marea industrie mașinistă, realizată prin revoluția industrială. – Din fr. machinisme.

masinist
MAȘINÍST, -Ă, mașiniști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (Rar la f.) Persoană care conduce o mașină (1), supraveghează funcționarea ei, o repară etc.; mecanic. 2. S.m. și f. (Rar la f.) Persoană care așază decorurile pe scenă, aprinde și stinge luminile, mânuiește aparatele cu efecte sonore etc. 3. Adj. Care ține de mașini (1), care se referă la mașini și la producția de mașini, propriu mașinismului. – Din fr. machiniste, germ. Maschinist.

masiniza
MAȘINIZÁ, pers. 4 mașinizăm, vb. I. Tranz. (Rar; folosit numai la pers. 4, 5, 6) A mecaniza. – Mașină + suf. -iza.

masinuta
MAȘINÚȚĂ, mașinuțe, s.f. Diminutiv al lui mașină; automobil mic. – Mașină + suf. -uță.

masteha
MÁȘTEHĂ, maștehe, s.f. (Înv. și reg.) Mamă vitregă. [Var.: máștihă, máștigă s.f.] – Din sl. mašteha.

master
MÁȘTER, -Ă, mașteri, -e, s.f., adj. 1. S.f. (Înv. și reg.) Mamă vitregă; maștehă. 2. Adj. (Reg.; despre frați, surori) Vitreg. ♦ Fig. Aspru, crud, nemilos. – Et. nec.

mastiga
MÁȘTIGĂ s.f. v. maștehă.

mastiha
MÁȘTIHĂ s.f. v. maștehă.

mat
MAT^1 s.n. Situație în cadrul unei partide de șah în care regele uneia dintre părți, fiind atacat, este pus în imposibilitate de a mai fi apărat, determinându-se astfel sfârșitul partidei. ♢ Expr. A face (pe cineva) mat = a învinge (categoric) pe cineva (într-o luptă, într-o dispută etc.) ♦ (Cu valoare de interjecție) Cuvânt cu care se anunță această situație în cursul jocului. – Din fr. mat, germ. Matt.

MAT^2, -Ă, mați, -te, adj. 1. Care este fără luciu, fără strălucire; șters^2. 2. (Despre sticlă; p.ext. despre obiecte de sticlă) Care este lipsit de transparență. 3. Fără lumină; împâclit, acoperit. 4. Fig. (Despre sunete) Care are rezonanță slabă; surd, înfundat. – Din fr. mat, germ. matt.

mata
MATÁ pron. pers. (Reg. și fam.) Dumneata. [Gen-dat.: matale. – Var.: matále pron. pers.] – Din dumneata.

matador
MATADÓR, matadori, s.m. Toreador care trebuie să dea taurului lovitura mortală. – Din fr. matador, germ. Matador.

matahala
MATAHÁLĂ, matahale, s.f. 1. Ființă sau lucru de proporții exagerate (cu contururi vagi, greu de identificat); namilă, colos. 2. Ființă fantastică de mărime enormă și cu înfățișare îngrozitoare; p.ext. arătare, nălucă. 3. Sperietoare, momâie (mare). [Var.: mătăhálă s.f.] – Et.nec.

matale
MATÁLE pron. pers. v. mata.

matca
MÁTCĂ, mătci, s.f. I. 1. Albie (minoră) a unei ape curgătoare; pat^2, făgaș, vad, albie. ♢ Expr. A reveni la (sau a reintra în) matcă = a reveni la starea obișnuită a lucrurilor, a-și relua cursul normal. A readuce (pe cineva) la matcă = a readuce (pe cineva) la calea cea bună. ♦ (Rar) Izvor al unei ape curgătoare. 2. Fig. Origine, obârșie, început, izvor; spec. loc de naștere; familie, neam din care se trage cineva. 3. Parte a năvodului în care se strâng peștii când năvodul este tras din apă; matiță. II. 1. Albină femelă mai mare decât albinele lucrătoare, care depune ouă; regină, mamă. ♢ Expr. Ca un roi fără matcă = dezorientat, zăpăcit, bezmetic. 2. (Reg.) Stup de cel puțin un an, care a roit o dată sau de mai multe ori; roi^2. III. Parte din foile unui chitanțier, bonier, dosar etc. care rămâne după ce s-au rupt părțile (sau foile) detașabile; cotor. – Din bg., scr. matka.

matelot
MATELÓT, mateloți, s.m. Marinar. – Din fr. matelot.

matelotaj
MATELOTÁJ s.n. Marinărie. – Din fr. matelotage.

matematic
MATEMÁTIC^2, -Ă, matematici, -ce, adj. Care se referă la matematică, care ține de matematică, bazat pe principiile matematicii; de matematică, matematicesc. ♦ Fig. (Adverbial) Precis, riguros, exact. – Din fr. mathématique, it. matematico.

MATEMÁTIC^1, matematici, s.m. (Înv.) Matematician. – Din it. matematico, germ. Mathematikus.

matematica
MATEMÁTICĂ, matematici, s.f. Știință care se ocupă cu studiul mărimilor, al relațiilor cantitative și al formelor spațiale (cu ajutorul raționamentului deductiv). – Din lat. mathematica, fr. mathématique, it. matematica.

matematicesc
MATEMATICÉSC, -EASCĂ, matematicești, adj. (Înv.) Matematic^2. ♦ Fig. Riguros, exact. – Matematic + suf. -esc.

matematiceste
MATEMATICÉȘTE adv. (Astăzi rar) Conform cu procedeele întrebuințate de matematică; matematic^1. ♦ Fig. În mod precis, riguros, exact. – Din matematicesc.

matematician
MATEMATICIÁN, -Ă, matematicieni, -e s.m., s.f. Specialist în matematică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. mathématicien.

matematiza
MATEMATIZÁ, matematizez, vb. I. Tranz. A studia o disciplină cu ajutorul metodei matematice. – Din matematizare (derivat regresiv).

matematizabil
MATEMATIZÁBIL, -Ă, matematizabili, -e, adj. Care poate fi matematizat. – Matematiza + suf. -bil.

matematizare
MATEMATIZÁRE, matematizări, s.f. Acțiunea de a matematiza și rezultatul ei. – Din matematică.

matematizat
MATEMATIZÁT, -Ă, matematizați, -te, adj. Studiat cu ajutorul metodei matematice. – V. matematiza.

material
MATERIÁL, -Ă, (I) materiali, -e, adj., (II) materiale, s.n. I Adj. 1. Care aparține realității obiective, existând independent de conștiință și în afara ei; care este alcătuit din materie. ♢ Cultură materială = totalitate a bunurilor și a deprinderilor de producție existente pe o anumită treaptă de dezvoltare a societății. ♦ Palpabil, concret, real; faptic. ♦ Spec. Fizic, trupesc. 2. Care constă în bunuri economice, care ține de venit, de avere, de aspectul economic sau pecuniar; care se referă la trai sau la întreținerea vieții. ♢ Bază materială = totalitate a mijloacelor (clădiri, instalații, forță de muncă etc.) care permit desfășurarea unei activități economice sau științifice. ♦ (Adverbial) Din punctul de vedere al situației materiale (I 2); materialicește. II. S.n. 1. Totalitate a materiilor prime sau semifabricate din care pot fi executate diverse bunuri. ♢ Materiale plastice = nume generic al unui grup de materiale de sinteză care prezintă anumite particularități de structură, de compoziție și fizico-mecanice, având ca proprietate caracteristică generală calitatea de a putea fi prelucrate cu ușurință (sub acțiunea presiunii și a temperaturii; mase plastice. 2. (Rar) Bun, produs. ♦ Țesătură. Material de rochie. 3. Totalitate a documentelor, informațiilor și datelor necesare pentru elaborarea unei lucrări literare, științifice etc. ♦ Expunere scrisă care cuprinde date și informații referitoare la o anumită problemă. [Pl. și: (înv.) (II) materialuri. – [Pr.: -ri-al] – Din fr. matériel, lat. materialis.

materialiceste
MATERIALICÉȘTE adv. Din punct de vedere material (I 2), în ceea ce privește starea materială; bănește, materialmente. [Pr.: -ri-a-] – Material + suf. -icește.

materialism
MATERIALÍSM s.n. 1. Concepție filozofică potrivit căreia materia este factorul prim, iar conștiința factorul derivat; spec. filozofie

materialist
MATERIALÍST, -Ă, materialiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al materialismului (1). 2. Adj. Care aparține materialismului (1), care se referă la materialism, privitor la concepțiile materialismului. 3. Adj., s.m. și f. (Om) preocupat excesiv de câștig, de foloase materiale. – [Pr.: -ri-a-] – Din fr. matérialiste, germ. Materialist.

materialitate
MATERIALITÁTE s.f. Însușirea de a fi material, de a avea existență materială; natura materială a ceva. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. matérialité, germ. Materialität.

materializa
MATERIALIZÁ, materializez, vb. I. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni material, a da sau a căpăta formă materială, a (se) transpune în viață; a (se) concretiza. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. matérialiser.

materializare
MATERIALIZÁRE, materializări s.f. Acțiunea de a (se) materializa și rezultatul ei; concretizare. [Pr.: -ri-a-] – V materializa.

materializat
MATERIALIZÁT, -Ă, materializați, -te, adj. Care a căpătat formă materială; concretizat. [Pr.: -ri-a-] – V. materializa.

materializator
MATERIALIZATÓR, -OÁRE, materializatori, -oare, s.m. și f. (Rar) Persoană care se ocupă cu aplicarea, cu punerea în practică, cu

materialmente
MATERIALMÉNTE adv. (Rar) Materialicește. – Din it. materialmente, fr. matériellement.

materie
MATÉRIE, materii, s.f. 1. (În filozofia materialistă) Substanță concepută ca bază a tot ceea ce există; realitatea obiectivă care există în afară și independent de conștiința omenească și care este reflectată de aceasta; diversitatea fenomenelor reprezentând diferite forme de mișcare ale acestei realități. 2. Substanță din care sunt făcute diverse obiecte; obiect, corp, element considerat din punctul de vedere al compoziției sale. ♢ Materie primă = produs natural sau material semifabricat, destinat prelucrării sau transformării în alte obiecte. Materie cenușie = parte a sistemului nervos central situată la suprafața creierului și în interiorul măduvei, care dă naștere fluxului nervos; p. ext. creier; minte, inteligență. ♦ (Pop.) Țesătură, pânză, stofă. 3. Domeniu de cunoaștere, de cercetare etc.; problemă, chestiune. ♢ Loc. adv. În materie de... = privitor la..., în ceea ce privește... ♢ Expr. A intra în materie = a începe (după o introducere) discutarea sau tratarea subiectului propriu-zis. ♦ Conținut, cuprins; fond, esență ♢ Tablă de materii = listă atașată la începutul sau la sfârșitul unei lucrări, în care sunt înșirate capitolele cuprinse în lucrare, cu indicarea paginilor corespunzătoare. ♦ Date, informații care stau la baza unei lucrări. 4. Totalitatea cunoștințelor care se predau în cadrul unui obiect de studiu (în învățământ). – Din lat., it. materia, rus. materiia, germ. Materie.

matern
MATÉRN, -Ă, materni, -e, adj. De mamă, propriu mamei, care se referă la mamă; care provine de la mamă. ♢ Limbă maternă = limbă pe care o învață cineva din prima copilărie, de la părinți; limbă natală. ♦ (Adverbial) Cu sentimente de mamă; ca mamă. – Din lat. maternus, it. materno.

maternal
MATERNÁL, -Ă, maternali, -e, adj. (Livr.) Matern. – Din fr. maternel.

maternitate
MATERNITÁTE, (2) maternități, s.f. 1. Stare, calitate de mamă; instinct matern. ♦ (Concr.) Sarcină (a mamei). 2. Spital care asigură asistența medicală a femeii gravide în perioada sarcinii, a nașterii și a lăuziei. – Din fr. maternité.

matima
MÁTIMĂ, matimi, s.f. (Înv.) 1. Lecție; obiect de studiu; materie. 2. – Din ngr. máthima.

matinal
MATINÁL, -Ă, matinali, -e, adj. De dimineață, al dimineții, care se petrece dimineața. ♦ (Despre oameni) Care se scoală devreme. – Din fr. matinal.

matineu
MATINÉU, matinee, s.n. 1. Spectacol care are loc dimineața sau în primele ore ale după-amiezii. 2. (Înv.) Rochie de casă pe care o purtau femeile dimineața. – Din fr. matinée.

matisa
MATISÁ, matisez, vb. I. Tranz. A finisa o țesătură de mătase artificială pentru a-i micșora luciul. – Din matisare (derivat regresiv).

matisare
MATISÁRE, matisări, s.f. Acțiunea de a matisa și rezultatul ei. – Cf. fr. m a t i s a g e.

matiseala
MATISEÁLĂ, matiseli, s.f. (Mar.) Matisire. – Matisi + suf. -eală.

matisi
MATISÍ, matisesc, vb. IV. Tranz. (Mar.) A îmbina capetele a două parâme sau a două cabluri, prin împletirea șuvițelor din care sunt alcătuite. – Cf. fr. m a t i r.

matisire
MATISÍRE, matisiri, s.f. Împreunare a două capete de frânghie sau a două cabluri prin împletirea șuvițelor din care sunt alcătuite. – Cf. fr. m a t i r.

matisit
MATISÍT, -Ă, matisiți, -te, adj. (Despre capetele a două frânghii, a două cabluri) Îmbinat prin împletirea șuvițelor din care sunt făcute. – V. matisi.

matisor
MATISÓR, -OÁRE, matisori, -oare, s.m. și f. Lucrător care face operația de matisare. – Cf. m a t i s a.

matitate
MATITÁTE s.f. Aspect mat. – Din fr. matité.

matita
MATÍȚĂ, matițe, s.f. (Reg.) Sac de plasă care formează partea din fund a năvodului și în care se strâng peștii prinși; matcă. – Din bg. matica. Cf. scr. m a t i c a.

matlasa
MATLASÁ, matlasez, vb. I. Tranz. A căptuși un material textil cu altul mai gros, fixându-l pe întreaga suprafață prin cusături care scot în relief un model. – Din fr. matelasser.

matlasare
MATLASÁRE, matlasări, s.f. Acțiunea de a matlasa și rezultatul ei. – V. matlasa.

matlasat
MATLASÁT, -Ă, matlasați, -te, adj. (Despre materiale textile) Căptușit cu un material mai gros, de care e fixat pe întreaga suprafață prin cusături care scot în relief un model. – V. matlasa.

matofi
MATOFÍ, matofesc, vb. IV. Refl. (Înv. și fam.) 1. A îmbătrâni, a se ramoli. 2. A se îmbăta. [Var.: matufí vb.IV] – Cf. m a t u f.

matofire
MATOFÍRE, matofiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a (se) matofi și rezultatul ei. – V. matofi.

matofit
MATOFÍT, -Ă, matofiți, -te, s.f. adj. (Înv. și fam.) Îmbătrânit, ramolit. – V. matofi.

matol
MATÓL, -OÁLĂ, matoli, -oale, adj. (Arg.) Beat. – cf. țig. mato „beat”.

matoli
MATOLÍ, matolesc, vb. IV. Refl. (Arg.) A se îmbăta. – Din matol.

matolire
MATOLÍRE, matoliri, s.f. (Arg.) Îmbătare. – V. matoli.

matolit
MATOLÍT, -Ă, matoliți, -te, s.f. adj. (Arg.) Beat. – V. matoli.

matosi
MATOSÍ, matosesc, vb. IV. Refl. (Pop și fam.) A se îmbăta. – Cf. țig. m a t o „beat”.

matosire
MATOSÍRE, matosiri, s.f. (Pop. și fam.) Acțiunea de a (se) matosi și rezultatul ei. – V. matosi.

matosit
MATOSÍT, -Ă, matosiți, -te, s.f. adj. (Pop. și fam.) Care este amețit de băutură; beat. – V. matosi.

matostat
MATOSTÁT, matostate, s.n. Piatră semiprețioasă de culoare verde. [Pl. și: (înv.) matostaturi] – Din ngr. matostátis.

matracuca
MATRACÚCĂ, matracuci, s.f. (Pop. și fam.) Femeie urâtă și prost îmbrăcată; femeie proastă, bleagă; femeie rea și vulgară; femeie stricată. – Cf. ngr. m a t r a k ú k a „mandragoră”.

matrapazlac
MATRAPAZLẤC, matrapazlâcuri, s.n. (Fam.) Șarlatanie, escrocherie, fraudă. – Din tc. matrabazlic.

matriarhal
MATRIARHÁL, -Ă, matriarhali, -e, adj. Privitor la matriarhat, care aparține matriarhatului. [Pr.: -tri-ar-] – Din fr. matriarcal.

matriarhat
MATRIARHÁT s.n. Denumire a perioadei

matrice
MATRÍCE, (1, 2) matrice, s.f. 1. (Mat.) Sistem de numere grupate într-un tablou dreptunghiular care are un anumit număr de coloane, linii sau rânduri. 2. (Log.) Tabel reprezentând valoarea de adevăr a unui enunț pe baza valorii de adevăr a elementelor sale componente. 3. (Anat.) Uter. ♢ Fig. obârșie, origine. 4. (Biol.) Partea fundamentală, nediferențiată a citoplasmei, a cromozomilor etc. – Din lat. matrix, -icis, fr. matrice.

matriceal
MATRICEÁL, -Ă, matriceali, -e, adj. Care se referă la matrice, privitor la matrice. [Pr.: -ce-al. – Var.: matricíal, -ă adj.] – Din fr. matriciel.

matricial
MATRICIÁL, -Ă adj. v. matriceal.

matricid
MATRICÍD, -Ă, (1) matricizi, -de, (2) matriciduri, adj., subst. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care își ucide mama. 2. s.n. Crima aceluia care își ucide mama. – Din fr. matricide.

matricol
MATRÍCOL, -Ă, matricoli, -e, s.f., adj. 1. S.f. Registru în care se înscriu, într-o instituție, numele persoanelor a căror evidență este necesară; (în special) registru folosit în școli, în care se înscriu numele, datele personale și situația școlară a elevilor. ♦ Număr de ordine sub care sunt înscriși soldații în registrul unui regiment. 2. S.f. (Ieșit din uz) Bucată dreptunghiulară de pânză sau de stofă pe care se indica școala la care învăța un elev (și numărul sub care era înscris aici) și pe care acesta o purta prinsă pe braț sau pe piept. 3. Adj. De matricolă; matricular. [Var.: matrícul, -ă s.f., adj.] – Din fr. matricule, lat. matricula, it. matricola.

matricul
MATRÍCUL, -Ă s.f., adj. v. matricol.

matricula
MATRICULÁ, matriculez, vb. I. Tranz. (Rar) 1. A înmatricula. 2. A aplica un semn caracteristic pe ceva. – Din fr. matriculer.

matricular
MATRICULÁR, -Ă, matriculari, -e, adj. (Rar) Matricol (3). – Din fr. matriculaire.

matrimonial
MATRIMONIÁL, -Ă, matrimoniali, -e, adj. (Livr.) De căsătorie, privitor la căsătorie. [Pr.: -ni-al] – Din fr. matrimonial.

matrimoniu
MATRIMÓNIU, matrimonii, s.n. (Livr.) Căsătorie. – Din lat. matrimonium, it. matrimonio.

matrita
MATRIȚÁ, matrițez, vb. I. Tranz. A prelucra un material prin deformare plastică, cu ajutorul unei matrițe. – Din matriță.

matritare
MATRIȚÁRE, matrițări, s.f. Acțiunea de a matrița și rezultatul ei. – V. matrița.

matritat
MATRIȚÁT, -Ă, matrițați, -te, adj. Prelucrat la matriță. – V. matrița.

matrita
MATRÍȚĂ, matrițe, s.f. Unealtă cu o cavitate interioară, alcătuită din unul sau mai multe elemente, folosită la

matriter
MATRIȚÉR, -Ă, matrițeri, -e, s.m. și f. Muncitor specializat în lucrări de matrițare. – Matriță + suf. -er.

matriterie
MATRIȚERÍE, matrițerii, s.f. Atelier, secție de matrițare. – Matriță + suf. -erie.

matroana
MATROÁNĂ, matroane, s.f. Soție a unui cetățean roman. ♦ P.gener. Femeie căsătorită (care impune respect). ♦ (Depr.) Femeie în vârstă (și grasă). – Din lat., it. matrona, fr. matrone, germ. Matrone.

matronimic
MATRONÍMIC, -Ă, matronimici, -ce, adj. (În sintagma) Nume matronimic = nume dat după numele mamei. – Din it. matronimico.

matroz
MATRÓZ, matrozi, s.m. Marinar; p.restr. (ieșit din uz) soldat în serviciul

matuf
MATÚF, -Ă, matufi, -e, s.m., adj. (Înv. și fam.) 1. s.m. Om bătrân și ramolit; babalâc. ♦ Om ursuz, posomorât. 2. adj. Meglijent în ținută; murdar. – DIn tc. mâtuh

matufi
MATUFÍ vb. IV. v. matofi.

matur
MATÚR, -Ă, maturi, -e, adj. Ajuns la o deplină dezvoltare (fizică și intelectuală); cu judecată, cu experiență. ♦ (Despre manifestări ale oamenilor) Care dovedește o judecată adâncă, serios, chibzuit; p.ext. profund. [Acc. și: mátur] – Din lat. maturus, it. maturo.

matura
MATURÁ, maturez, vb. I. Tranz. și refl. (Livr.) A (se) maturiza. – Din it. maturare, germ. maturieren.

maturare
MATURÁRE, maturări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a (se) matura și rezultatul ei; maturizare. ♦ Maturație. – V. matura.

maturatie
MATURÁȚIE, maturații, s.f. 1. Totalitatea transformărilor pe care le suferă o celulă sexuală, un fruct sau un organism până la dezvoltarea lor morfologică completă; proces de maturizare; maturare. 2. Totalitatea transformărilor fizice sau chimice pe care le suferă unele substanțe sau sisteme coloide înainte de a ajunge la forma definitivă; maturizare. – Din fr. maturation.

maturitate
MATURITÁTE s.f. Stare de deplină dezvoltare (fizică și intelectuală); calitatea de a fi matur; p.ext. perioadă din viața omului între tinerețe și bătrânețe. ♦ (Biol.) Stare de dezvoltare deplină a unui organ sau a unui organism întreg. ♦ Stare de deplină dezvoltare a unui fruct; coacere. ♦ Fig. Stadiu înaintat de experiență, de însușire a cunoștințelor; seriozitate, profunzime (determinată de vârstă, de experiență). ♢ (Ieșit din uz) Examen de maturitate = bacalaureat. – Din fr. maturité, lat. maturitas, -atis.

maturiza
MATURIZÁ, maturizez, vb. I. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină matur; a (se) matura. ♦ A ajunge sau a face să-și însușească o bogată experiență, multe cunoștințe, un mod echilibrat de a judeca. – Matur + suf. -iza.

maturizare
MATURIZÁRE, maturizări, s.f. Faptul de a (se) maturiza. – V. maturiza.

maturizat
MATURIZÁT, -Ă, maturizați, -te, adj. Ajuns la maturitate. – V. maturiza.

matusalemica
MATUSALÉMICĂ, matusalemice, adj. (Livr.; despre vârsta, viața unei persoane) Foarte înaintată. – Matusalem (n. pr.) + suf. -ic.

mat
MAȚ, mațe, s.n. (Mai ales la pl.) 1. Intestin^1. ♢ Expr. A-i chiorăi (cuiva) mațele (de foame) = a-i fi cuiva foarte foame. ♢ Compuse: (Iht.) mațe-negre = scobar; (fam.) mațe-goale = om sărac; mațe-pestrițe = om rău și foarte zgârcit; mațe-fripte = a) om sărac, care n-are nici ce mânca; b) om rău, afurisit; c) om zgârcit. 2. (Pop.) Tub flexibil (de cauciuc); furtun. – Lat. matia.

mau
MAU s.n. (Pop. și fam.; în legătură cu verbe ca „a avea”, „a pierde”, „a-și lua”, „a-și face”) Avânt, elan; energie, vlagă. ♢ Expr. A lua (cuiva) maul = a) a ameți; a face (pe cineva) să-și piardă cunoștința (în urma unei lovituri); b) a pune (pe cineva) în situația să nu mai poată spune nimic. – Cf. scr. m a h.

maur
MÁUR, -Ă, mauri, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană făcând parte din populația băștinașă care locuia în antichitate în nord-vestul Africii; persoană făcând parte din populația arabă care a cucerit în evul mediu nord-vestul Africii și o parte a Spaniei. 2. Adj. Care aparține maurilor, privitor la mauri; mauresc, moresc. [Pr.: -ma-ur] – Din lat. Maurus, germ. Maure, fr. maure.

mauresc
MAURÉSC, -Ă, maurești, adj. (Rar) Maur (2). [Pr.: ma-u-] – Din fr. mauresque.

mauritan
MAURITÁN, -Ă, mauritani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană născută și crescută în Mauritania. 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din Mauritania. [Pr.: ma-u-] – Din fr. mauritanien, engl. Mauritanian.

maus
MAUS^1, mausuri, s.n. Numele unui joc de cărți. – Din germ. Maus.

MAUS^2, mausuri, s.n. Dispozitiv acționat manual, conectat la un computer, a cărui deplasare pe o suprafață antrenează deplasarea cursorului pe ecran. – Din engl. mouse.

mausoleu
MAUSOLÉU, mausolee, s.n. Monument funerar de proporții mari, ridicat în memoria unui om ilustru, a unor eroi etc. – Din lat. mausoleum, germ. Mausoleum, fr. mausoleé.

mavrofor
MAVROFÓR, mavrofori, s.m. Voluntar grec din unitățile de elită ale eteriei. – Din ngr. mavrofóros.

maxi
MÁXI adj. invar., subst. 1. Adj. invar. (Despre lungimea fustei) Care ajunge până aproape de gleznă. 2. Subst. Fustă, palton etc. maxi (1). – Din fr. maxi.

maxijupa
MAXIJÚPĂ, maxijupe, s.f. Fustă lungă până aproape de gleznă. – Din fr. maxijupe.

maxilar
MAXILÁR, -Ă, maxilari, -e, s.n., adj. 1. S.n. Fiecare din cele două oase ale feței, în care sunt înfipți dinții; falcă. 2. Adj. Care aparține fălcii, care este în legătură cu falca. – Din lat. maxillaris, fr. maxillaire.

maxila
MAXÍLĂ, maxile, s.f. Fiecare din cele două plăci chitinoase de la gura insectelor, a unor viermi și a unor moluște, așezate deasupra buzei inferioare. – Din lat. maxilla.

maxim
MÁXIM^1, maximuri, s.n. (Rar) Maximum. – Din maximum (după maxim^2).

MÁXIM^2, -Ă, maximi, -e, adj., s.f. 1. Adj. Care are cea mai mare dimensiune, durată, intensitate etc.; foarte mare; maximal. 2. S.f. Cea mai mare valoare pe care o poate avea, într-un anumit interval, o funcție sau o cantitate variabilă. ♦ Centru de înaltă presiune atmosferică. – Din lat. maximus, fr. maxime, maxima.

maximafil
MAXIMAFÍL, -Ă, maximafili, -e, adj. Referitor la maximafilie, de maximafilie. – Din fr. maximaphile.

maximafilie
MAXIMAFILÍE s.f. Colecționare de cărți poștale cu o temă care se regăsește în marcaj și în obliterare. – Din fr. maximaphilie.

maximafilist
MAXIMAFILÍST, -Ă, maximafiliști, -ste, s.m. și f. Specialist în maximafilie. – Maximafilie + suf. -ist.

maximal
MAXIMÁL, -Ă, maximali, -e, adj., s.n. 1. Adj. Maxim^2 (1). ♢ Preț maximal = preț a cărui depășire este interzisă de lege. 2. S.n. (Ieșit din uz) Tabel care conținea prețurile fixate de stat pentru mărfurile micilor producători. – Din fr. maximal.

maxima
MÁXIMĂ, maxime, s.f. Enunț formulat concis, exprimând un principiu etic, o normă de conduită etc.; aforism, sentință, adagiu. – Din lat. maxima, fr. maxime.

maximiza
MAXIMIZÁ, maximizez, vb. I. Tranz. (Rar) A da valoare maximă^2. – Din fr. maximiser.

maximizare
MAXIMIZÁRE, maximizări, s.f. Acțiunea de a maximiza și rezultatul ei. – V. maximiza.

maximizat
MAXIMIZÁT, -Ă, maximizați, -te, adj. Care este la valoarea maximă^2. – V. maximiza.

maximum
MÁXIMUM s.n. 1. Limita superioară peste care nu se poate trece; maxim^1. ♢ Loc. adv. La maximum = în cel mai înalt grad. 2. Cea mai mare cantitate, valoare, intensitate; maxim^1. ♦ (Adverbial) În cantitatea, timpul, spațiul maxim^2 posibil. – Din lat. maximum, fr. maximum.

maxit
MAXÍT s.n. Oțel rapid standardizat, cu fier, molibden, wolfram, crom etc. în compoziție. – Din germ. Maxit.

maxitaxi
MAXI-TÁXI, maxi-taxiuri, s.n. Microbuz care funcționează după sistemul taximetrelor. – Din fr., engl. maxi-taxi.

maxwell
MAXWELL, maxwelli, s.m. (Fiz.) Unitate de măsură a fluxului magnetic. [Pr.: máxuel] – Din fr. maxwell, germ. Maxwell.

maya
MÁYA s.m., adj. invar. 1. S.m. Nume al unei vechi populații indiene din America Centrală. ♦ Limba indiană americană vorbită de această populație. 2. Adj. invar. Care aparține populației maya (1), care se referă la această populație. – Din fr., sp. maya, rus. maĩia.

maz
MAZ subst. (La jocul de cărți; de obicei art.) Sumă cu care un jucător majorează miza inițială. ♦ În plus, pe deasupra. – Din rus. maz.

mazagran
MAZAGRÁN, mazagranuri, s.n. Băutură răcoritoare preparată din cafea neagră foarte concentrată, în care se introduc bucățele de gheață. [Pl. și: mazagrane] – Din fr. mazagran.

mazare
MÁZĂRE s.f. Plantă erbacee de cultură, din familia leguminoaselor, cu flori albe sau trandafirii și cu semințe sferice, comestibile, închise în păstăi (Pisum sativum). ♢ Mazăre de câmp = plantă asemănătoare cu mazărea, cultivată ca nutreț pentru vite (Pisum arvense). Mazăre sălbatică = plantă erbacee agățătoare cu flori roșii, parfumate (Pisum elatius). ♦ P. restr. Păstăile (cu semințe) sau semințele comestibile ale acestei plante; p. ext. mâncare pregătită din aceste semințe. – Cf. alb. m o d h u l l ë.

mazdeism
MAZDEÍSM s.n. Religie a vechilor persani întemeiată pe principiul dualist al binelui și răului. – Din fr. mazdéisme.

mazdeist
MAZDEÍST, -Ă, mazdeiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al mazdeismului. – Din fr. mazdéiste.

mazdrac
MAZDRÁC, mazdrace, s.n. (Înv. și reg.) Lance sau suliță lungă; măciucă ghintuită. – Din bg. majdrak.

mazeta
MAZÉTĂ, mazete, s.f. (Fam.) Jucător prost, neîndemânatic (la unele jocuri de noroc, la biliard etc.) – Din fr. mazette.

mazil
MAZÍL, mazili, s.m. 1. Domn sau înalt demnitar scos din funcție. 2. Mic boier sau descendent de mic boier (fără funcție publică). 3. Membru al unui corp de cavalerie format din boierii scoși din funcție. 4. Persoană însărcinată cu strângerea birurilor; vătășel în slujba boierilor, plătit din banii birului. – Din tc. mazul.

mazilas
MAZILÁȘ, mazilași, s.m. (Peior.) Diminutiv al lui mazil. – Mazil + suf. -aș.

mazili
MAZILÍ, mazilesc, vb. IV. Tranz. A scoate din domnie sau din slujbă un domn, un boier etc.; (astăzi fam.) a destitui dintr-o funcție pe cineva. ♦ Fig. (rar) A alunga, a îndepărta. – Din mazil.

mazilie
MAZILÍE, mazilii, s.f. Mazilire. ♦ Starea celui mazilit; perioadă de timp petrecută în această stare. – Mazil + suf. -ie.

mazilire
MAZILÍRE, maziliri, s.f. Acțiunea de a mazili și rezultatul ei; mazilie. – V. mazili.

mazilit
MAZILÍT, -Ă, maziliți, -te, adj. Care a fost detronat sau scos dintr-o demnitate. – V. mazili.

mazur
MAZÚR, mazuri, s.m. (Reg.; mai ales la pl.) Persoană care aparținea unui grup etnic polonez din regiunile Mazuria și Mazovia. – Din ucr. mazur, pol. Mazur.

mazurca
MAZÚRCĂ, mazurci, s.f. Dans național polonez cu ritm moderat, devenit și dans de salon; melodie după care se execută acest dans. – Din rus. mazurka. Cf. pol. m a z u r k a.

ma
MĂ interj. v. măi.

macar
MĂCÁR adv. 1. (Restrictiv) Cel puțin, barem, încaltea. Să-i dea măcar zece lei. 2. (Concesiv) Chiar să, chiar dacă, fie^1 și să, încă. Măcar de-ar fi orice, tot mă duc. ♢ Loc. conj. Măcar că = cu toate că, deși. 3. (Pop.; în legătură cu un pronume sau cu adverbe interogativ-relative) Oricât, oricine, oarecare, cineva, fiecare, oricum. – Din ngr. makári.

macai
MĂCĂÍ, pers. 3 mắcăie, vb. IV. Intranz. (Despre rațe) A scoate strigătul caracteristic speciei; a face mac-mac; a măcăni. – Mac^1 + suf. -ăi.

macaire
MĂCĂÍRE, măcăiri, Acțiunea de a măcăi și rezultatul ei. – V. măcăi.

macait
MĂCĂÍT, măcăituri, s.n. Faptul de a măcăi; strigătul caracteristic al raței; măcănit; măcăitură. – V. măcăi.

macaitura
MĂCĂITÚRĂ, măcăituri, s.f. Măcăit. [Pr.: -că-i-] – Măcăi + suf. -tură.

macaleandru
MĂCĂLEÁNDRU, măcălendri, s.m. Pasăre mică migratoare și cântătoare, cu penajul cenușiu și cu fruntea, părțile laterale ale capului, ale gâtului și pieptului roșii-galbene (Erithacus rubecula rubecula). – Cf. ucr. m a k o l i a n d r a.

macani
MĂCĂNÍ, pers. 3 mắcăne, vb. IV. Intranz. (Despre rațe) A măcăi. – Mac^1 + suf. -ăni.

macanit
MĂCĂNÍT s.n. Faptul de a măcăni; măcăit. – V. măcăni.

maceasa
MĂCEÁȘĂ, măceșe, s.f. Fructul măceșului, de formă lunguiață sau ovală, de culoare roșie, cu coaja tare, acrișor la gust. – Din măceș.

macel
MĂCÉL, măceluri, s.n. Acțiune sângeroasă, îndreptată de obicei împotriva unei mulțimi fără apărare; omor (în masă); masacru, carnaj. ♦ Fig. Război, luptă (sângeroasă). – Din măcelări (derivat regresiv).

macelar
MĂCELÁR, măcelari, s.m. Persoană care se ocupă cu tăierea animalelor pentru consum și cu vânzarea cărnii lor; casap. ♦ Fig. Om crud, brutal; ucigaș sângeros. – Lat. macellarius.

macelareasa
MĂCELĂREÁSĂ, măcelărese, s.f. (Rar) Soție de măcelar; femeie care vinde carne. – Măcelar + suf. -easă.

macelaresc
MĂCELĂRÉSC, -EÁSCĂ, măcelărești, adj. Care aparține măcelarului, privitor la măcelar, de măcelar. ♦ Care este preparat cu (multă) carne. Ghiveci măcelăresc. – Măcelar + suf. -esc.

macelareste
MĂCELĂRÉȘTE adv. (Rar) Ca măcelarii, în felul măcelarilor. – Măcelar + suf. -ește.

macelari
MĂCELĂRÍ, măcelăresc, vb. IV. Tranz. 1. A ucide cu sălbăticie și în masă; a masacra, a extermina. ♢ Refl. recipr. Luptătorii se măcelăreau. 2. (Rar) A tăia animale pentru consum. ♦ (Înv. și reg.) A tăia în bucăți; a sfârteca, a ciopârți. – Din măcelar.

macelarie
MĂCELĂRÍE, măcelării, s.f. 1. Prăvălie în care se vinde carne; căsăpie, meserniță. 2. (Înv.) Măcel. – Măcelar + suf. -ie, (2) din măcelări.

macelarire
MĂCELĂRÍRE, măcelăriri, s.f. Acțiunea de a (se) măcelări și rezultatul ei; măcelărit^1. – V. măcelări.

macelarit
MĂCELĂRÍT^1 s.n. Măcelărire. ♦ Ocupația măcelarului. – V. măcelări.

MĂCELĂRÍT^2, -Ă, măcelăriți, -te, adj. Tăiat, ciopârțit, sfârtecat; masacrat. ♦ Fig. Zdrobit, frânt. – V. măcelări.

maces
MĂCÉȘ, măceși, s.m. Gen de arbuști cu spini, cu flori roșii, trandafirii, galbene sau albe și cu

macies
MĂCIÉȘ s.m. v. măceș.

macina
MĂCINÁ, mácin, vb. I. Tranz. 1. A preface boabele de cereale în făină cu ajutorul pietrelor sau al valțurilor morii; a preface diverse boabe sau materiale în pulbere cu ajutorul morii, al râșniței sau al altor unelte. 2. (Adesea fig.) A fărâmița, a zdrobi, a ruina, a roade, a mânca. ♢ Refl. Zidurile se macină. ♦ Fig. A chinui, a consuma, a distruge. 3. Fig. A examina sau a medita îndelung; a rumega, a depăna. – Lat. machinari.

macinare
MĂCINÁRE, măcinări, s.f. (Adesea fig.) Acțiunea de a (se) măcina și rezultatul ei; măcinat^1, măcinătură, măciniș. – V. măcina.

macinat
MĂCINÁT^1 s.n. Măcinare. – V. măcina.

MĂCINÁT^2, -Ă, măcinați, -te, adj. Prefăcut în făină; prefăcut în pulbere. ♦ Distrus, ros mâncat^2. – V. măcina.

macinatura
MĂCINĂTÚRĂ, măcinături, s.f. (Rar) Măcinare. ♦ (Concr.) Ceea ce rezultă în urma măcinării; măciniș. 2. Pământ ros de ape; mâncătură, surpătură. – Măcinat^1 + suf. -ură.

macinis
MĂCINÍȘ, măcinișuri, s.n. Măcinare, măcinat^1. ♦ (Concr.) Ceea ce se macină; cerealele duse la moară pentru a fi măcinate. ♦ (Concr.) Ceea ce rezultă în urma măcinării; măcinătură. – Măcina + suf. -iș.

maciuca
MĂCIÚCĂ, măciuci, s.f. 1. Bâtă mare, mult îngroșată (și adesea ferecată) la un capăt; chilom; măciulie. ♢ Expr. A i se face (sau a i se pune, a i se zbârli cuiva) părul (sau chica) măciucă = a fi cuprins de o spaimă puternică, a se îngrozi, a se înspăimânta. 2. Parte îngroșată și rotunjită a capătului unui ciomag sau, p.ext., a altor obiecte. ♦ P.ext. Lovitură dată cu măciuca (1). 3. (Bot.; pop.) Capsulă. 4. (Sport) Aparat de gimnastică, de forma unei măciuci (1), cu care se execută exerciții de mobilitate, de îndemânare etc. – Lat. *matteuca.

maciucuta
MĂCIUCÚȚĂ, măciucuțe, s.f. Diminutiv al lui măciucă. – Măciucă + suf. -uță.

maciulie
MĂCIULÍE, măciulii, s.f. 1. Capăt îngroșat și rotunjit al unor obiecte. 2. (Bot.; pop.) Capsulă. Măciulie de mac. – Et.nec.

macris
MĂCRÍȘ s.m. Plantă erbacee cu frunze alungite și acrișoare, cultivată ca plantă alimentară sau medicinală (Rumex acetosa). ♢ Măcriș mărunt = varietate de măcriș cu frunzele în formă de spadă și cu flori roșietice (Rumex acetosella). Măcrișul calului = varietate de măcriș cu frunzele ușor încrețite și cu flori verzui (Rumex conglomeratus). ♢ Compus: măcrișul-iepurelui sau măcrișul-caprei = plantă erbacee cu frunze acrișoare acoperite cu peri, asemănătoare ca formă cu ale trifoiului, și cu flori albe, roșietice sau albăstrui (Oxalis acetosella). ♦ Sare de măcriș = numele popular al unei combinații de acid oxalic cu oxalat acid de potasiu. – Et.nec. Cf. a c r u.

madular
MĂDULÁR, (1) mădulare, s.n., (2) mădulari, s.m. S.n. (Pop.; mai ales la pl.) Fiecare dintre membrele unei ființe; p.gener. fiecare dintre părțile sau organele din care este alcătuită o ființă. 2. (înv.) Membru al unei societăți, al unei asociații etc.; element al unui grup. – Lat. medullaris.

maduva
MẮDUVĂ s.f. 1. Substanță moale, de culoare gălbuie sau roșie, aflată în canalul oaselor, care ajută la formarea sângelui și a țesutului osos. ♢ Măduva spinării = parte a sistemului nervos central aflată în interiorul coloanei vertebrale, care coordonează reflexele necondiționate somatice și vegetative medulare; rahis. ♢ Loc. adv. Până în măduvă sau până în (sau la) măduva oaselor = până în adâncul ființei, al sufletului; profund, adânc. 2. Zona interioară, centrală, moale a tulpinii plantelor; inima (tulpinii); p. restr. sevă, mâzgă. 3. Fig. (Rar) Partea esențială a unui lucru, fondul unei probleme, al unei opere etc.; esență, miez. – Lat. medulla.

maduvioara
MĂDUVIOÁRĂ, măduvioare, s.f. Diminutiv la lui măduvă. – Măduvă + suf. -ioară.

maduvos
MĂDUVÓS, -OÁSĂ, măduvoși, -oase, adj. 1. Cu (multă) măduvă (1). 2. Fig. (Înv.) Plin de conținut, de miez; substanțial. – Măduvă + suf. -os.

magar
MĂGÁR, măgari, s.m. 1. Animal din familia calului, mai mic decât acesta, cu părul de obicei sur, capul mare și urechile lungi, întrebuințat ca animal de povară și de tracțiune; asin (Equus asinus). ♢ Expr. A nu fi nici cal, nici măgar = a nu avea o situație precisă, a nu aparține unei categorii determinate. 2. Epitet dat unui om prost, încăpățânat sau obraznic. – Cf. alb. m a g a r, bg. m a g a r e.

magadan
MĂGĂDÁN, măgădani, s.m. (Reg.) Măgădău. – Et. nec. Cf. m ă g ă d ă u.

magadau
MĂGĂDẮU, măgădăi, s.m. (Reg.) Bărbat mare la trup (și cam prost); vlăjgan, măgădan. [Var.: (reg.) macadắu s.m.] – Et. nec. Cf. m ă g ă d a n.

magaoaie
MĂGĂOÁIE, măgăoi, s.f. (Pop.) 1. Sperietoare de păsări. 2. Ființă imaginară enormă (și urâtă).; matahală; namilă. 3. Fig. Sirenă (de semnalizare). [Var.: magaoáie s.f.] – Et.nec.

magareata
MĂGĂREÁȚĂ, măgărețe, s.f. 1. (Înv. și reg.) Măgăriță (1). 2. (Fam., în expr.) A cădea măgăreața pe cineva = a avea de suportat o neplăcere, o acuzație, o pedeapsă etc. fără a fi vinovat. – Măgar + suf. -eață.

magaresc
MĂGĂRÉSC, -EÁSCĂ, măgărești, adj. 1. Care aparține măgarului, privitor la măgar, de măgar. ♦ Fig. (Despre vorbe, fapte, comportamente etc.) Prostesc, grosolan, obraznic; ingrat. 2. (Pop.; în sintagma) Tuse măgărească = tuse convulsivă. – Măgar + suf. -esc.

magareste
MĂGĂRÉȘTE adv. Ca măgarii (1), în felul măgarilor; fig. cu impertinență; stupid. – Măgar + suf. -ește.

magarie
MĂGĂRÍE, măgării, s.f. Comportare, atitudine, faptă sau vorbă obraznică, impertinentă; obrăznicie. – Măgar + suf. -ie.

magarita
MĂGĂRÍȚĂ, măgărițe, s.f. 1. Femela măgarului (1); măgăreață. 2. Calificativ dat unei femei proaste, încăpățânate sau obraznice. [Acc. și mắgăriță] – Măgar + suf. -iță.

magarus
MĂGĂRÚȘ, măgăruși, s.m. Diminutiv al lui măgar. – Măgar + suf. -uș.

magheran
MĂGHERÁN s.m. v. maghiran.

maghiran
MĂGHIRÁN s.m. v. maghiran.

magula
MẮGULĂ s.f. v. măgură.

maguleala
MĂGULEÁLĂ, măguleli, s.f. Faptul de a măguli; vorbă sau gest de măgulire; lingușeală; amăgeală. – Măguli + suf. -eală.

maguli
MĂGULÍ, măgulesc, vb. IV. 1. Tranz. A satisface amorul propriu sau vanitatea cuiva prin vorbe sau fapte; a flata; a linguși. 2. Refl. (Înv.) A se amăgi cu..., a se împăca cu..., a se încânta cu... – Din sl. magulitsen.

magulire
MĂGULÍRE, măguliri, s.f. Acțiunea de a (se) măguli și rezultatul ei. – V. măguli.

magulit
MĂGULÍT, -Ă, măguliți, -te, adj. Satisfăcut, flatat, încântat (în orgoliul sau vanitatea sa). ♦ Înv. Ale cărui calități au fost intenționat exagerate; înfrumusețat. – V. măguli.

magulitor
MĂGULITÓR, -OARE, măgulitori, -oare, adj. (Și adv.) Care măgulește, lingușește, flatează. – V. măguli.

magulitura
MĂGULITÚRĂ, măgulituri, s.f. Lingușeală; amăgire, înșelăciune. – Măguli + suf. -tură.

magura
MẮGURĂ, măguri, s.f. Deal mare izolat (tăiat de ape); p.ext. munte. ♦ Movilă. ♦ Pădure (situată pe un loc înalt). [Var.: (reg.) mắgulă s.f.] – Cf. alb. m a g u l ë.

magurica
MĂGURÍCĂ, măgurele, s.f. Diminutiv al lui măgură. – Măgură + suf. -ică.

mai
MĂI interj. (Fam.) 1. Cuvânt de adresare către una sau mai multe persoane de sex masculin, mai rar feminin, care marchează între vorbitori un raport de la egal la egal sau de la superior la inferior; bă. 2. Cuvânt folosit pentru a exprima admirație; mirare, nedumerire; neîncredere; nemulțumire; ironie. [Var.: mă interj.] – Et.nec.

maiculeana
MĂICULEÁNĂ s.f. (Pop.) Măicuță (1). – Maică + suf. -uleană.

maiculita
MĂICULÍȚĂ, măiculițe, s.f. (Pop.) Măicuță (1). – Maică + suf. -uliță.

maicusoara
MĂICUȘOÁRĂ, măicușoare, s.f. (Pop.) Măicuță (1). – Maică + suf. -ușoară.

maicuta
MĂICÚȚĂ, măicuțe, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui măică (I 1); măiculeană, măiculiță, măicușoară. 2. Călugăriță; termen cu care se adresează cineva unei călugărițe. – Maică + suf. -uță.

maiestreste
MĂIESTRÉȘTE adv. (Înv.) Cu măiestrie; artisticește. [Pr.: mă-ies-] – Măiestru + suf. -ește.

maiestret
MĂIESTRÉȚ, -EÁȚĂ, măiestreți, -e, adj. (Înv.) 1. (Despre oameni) Care face un lucru cu măiestrie (1); talentat. 2. (Despre lucruri) Care este făcut cu măiestrie (1). [Pr.: mă-ies-] – Măiestru + suf. -eț.

maiestri
MĂIESTRÍ, măiestresc, vb. IV. Tranz. (Rar) A executa ceva cu (mare) îndemânare, cu artă. [Pr.: mă-ies-] – Din Măiestru.

maiestrie
MĂIESTRÍE, (2, 3) măiestrii, s.f. 1. Pricepere, iscusință deosebită; talent, dibăcie, artă. ♢ Măiestrie artistică = totalitatea elementelor pe care le pune în valoare artistul în procesul desăvârșirii unei opere literare sau de artă. 2. (Înv.; concr.) Lucrare, operă, creație. ♦ Lucru care denotă iscusință sau meșteșug în execuție; unealtă, instrument, aparat ingenios. 3. Meserie, meșteșug (care cere pricepere). [Pr.: mă-ies-] – Măiestru + suf. -ie.

maiestrit
MĂIESTRÍT, Ă, măiestriți, -te, adj. 1. Lucrat cu măiestrie (1), cu meșteșug, cu artă; p.ext. frumos, minunat, desăvârșit. 2. măiestru (1). [Pr.: mă-ies-] – V. Măiestri.

maiestru
MĂIÉSTRU, MĂIÁSTRĂ, măieștri, măiestre, adj. 1. (Despre oameni) Iscusit, abil, ingenios. ♦ Măiestrit (1). 2. (În basme) Înzestrat cu puteri magice; care demonstrează putere magică; (despre lucruri) efectuat prin puteri magice. Pasăre măiastră = pasăre din basme, înzestrată cu însușiri supranaturale. ♦ P.ext. Ca din basme; minunat; fermecat. [Pr.: mă-ies-] – Lat. magister.

maiug
MĂIUG, măiuge, s.n. Diminutiv al lui mai^2. ♦ Unealtă de lemn cu care se bate inul sau cânepa; măiuț. – Mai + suf. -iug.

maiut
MĂIUȚ, măiuțe, s.n. Măiug. – Mai + suf. -iuț.

majar
MĂJÁR, măjari, s.m. (înv. și reg.) Persoană care transporta pește sau care făcea negustorie cu pește; p.ext. pescar. [Var.: măjér s.m.] – Majă + suf. -ar.

majarit
MĂJĂRÍT s.n. (Înv. și reg.) Negoț cu pește. ♦ Impozit perceput pe negoțul cu pește. – Măjar + suf. -it.

majer
MĂJÉR s.m. v. măjar.

malai
MĂLÁI, (2) mălaie, s.n. 1. Făină de porumb. ♦ (Reg.) Făină de mei. 2. Aliment preparat din făină de porumb, de mei sau de alte cereale, dospit și copt în cuptor; aliment preparat din făină de porumb frământată cu lapte (și cu zahăr). ♢ Expr. Și-a trăit traiul, și-a mâncat mălaiul = a îmbătrânit; s-a învechit, s-a uzat, s-a perimat. ♢ Compus: mălai-mare = om mâncăcios sau om bleg, lipsit de vlagă, prostănac. ♦ Turtă formată prin presarea reziduurilor rămase după extragerea uleiului din semințele plantelor oleaginoase. 3. (Reg.) Porumb; p.restr. boabe de porumb. 4. (Reg.) Mei; p.restr. boabe de mei. 5. (Bot.; reg.) Mătură. 6. Compus: mălaiul-cucului = a) plantă erbacee cu flori brune, dispuse la vârful ramurilor (Luzula pilosa). b) plantă erbacee cu frunze liniare și flori brune sau gălbui, dispuse în spice (Luzula campestris). [Pl. și: mălaiuri] – Et.nec.

malaias
MĂLĂIÁȘ, mălăiașe, s.n. Diminutiv al lui mălai. – Mălai + suf. -aș.

malaier
MĂLĂIÉR, mălăieri, s.m. (Rar) Persoană care se ocupa cu negoțul cu mălai (1). ♦ Negustor ambulant care își purta marfa în căruță și care primea plata în natură. – Mălai + suf. -ar.

malaiste
MĂLĂÍȘTE, mălăiști, s.f. (Reg.) Loc cultivat cu porumb sau cu mei. – Mălai + suf. -iște.

maliga
MĂLÍGĂ s.f. v. mămăligă.

maliguta
MĂLIGÚȚĂ s.f. v. mămăliguță.

malin
MĂLIN, mălini, s.m. Arbust decorativ din familia rozaceelor, cu flori albe mirositoare și cu fructe drupe mici, negre, din a cărui scoarță amară se prepară un medicament astringent (Prunus padus). 2. (Bot.; reg.) Liliac^1. – Din mălină (derivat regresiv)

malina
MĂLINĂ, măline, s.f. Fructul mălinului (1), drupă sferică de culoare neagră și cu gust amar, întrebuințat în medicina populară. – Din bg. malina, ucr. malyna „zmeură”.

malura
MĂLURÁ, pers. 3 mălurează, vb. I. Refl. (Despre cereale) A se umple de mălură (1), a se înnegri din cauza mălurei, a se îmbolnăvi de mălură. – Din mălură.

malurare
MĂLURÁRE, mălurări, s.f. Faptul de a se mălura [Var.: măluríre s.f.] – V. mălura.

malurat
MĂLURÁT, -Ă, mălurați, -te, adj. (Despre cereale) Atacat de mălură (1). – V. mălura.

malura
MĂLURĂ, măluri, s.f. 1. Boală a grâului și a altor păioase, cauzată de unele specii de ciuperci care produc în boabe o pulbere neagră, formată din spori. 2. Numele mai multor specii de ciupeci microscopice care trăiesc parazite pe grâu sau pe alte graminee și care produc mălura (1) (Tilletia). 3. Boabe de cereale atinse de mălură (1); pulbere neagră din interiorul lor. 4. (Bot.; pop.) Neghină. – Cf. ngr. m e l í n i.

malurici
MĂLURÍCI s.m. pl. Plantă erbacee cu rizom noduros, cu flori roz-purpurii și cu fructul o păstaie, care are la maturitate culoarea brună (Orobus variegatus). – Mălură + suf. -ici.

malurire
MĂLURÍRE s.f. v. mălurare.

maluros
MĂLURÓS^1, -OÁSĂ, măluroși, -oase, adj. (Rar) Mălurat. – Mălură + suf. -os.

MĂLURÓS^2, -OÁSĂ, măluroși, -oase, adj. Cu maluri abrupte, cu coaste repezi; râpos, priporos. – Mal + suf. -os.

malusor
MĂLUȘÓR, mălușoare, s.n. (Reg.) Măluț. – Mal + suf. -ușor.

malut
MĂLÚȚ, măluțuri, s.n. (Pop.) Diminutiv al lui mal; mălușor. – Mal + suf. -uț.

mamaligar
MĂMĂLIGAR, mămăligari, s.m. 1. Persoană care mănâncă multă mămăligă. ♦ Epitet depreciativ folosit (în trecut) la adresa țăranilor. 2. Epitet depreciativ pentru un om lipsit de personalitate și de energie. – Mămăligă + suf. -ar.

mamaliga
MĂMĂLÍGĂ, mămăligi, s.f. Aliment preparat din făină de porumb (mai rar de mei, hrișcă etc.) fiartă în apă. ♢ Expr. (Fam.) A o pune de mămăligă = a se afla sau a ajunge într-o situație dificilă, neplăcută; a o păți; a da greș. ♦ Epitet depreciativ dat unui om lipsit de energie și de inițiativă. [Var.: (reg.) mălígă s.f.] – Et.nec.

mamaligoi
MĂMĂLIGÓI, mămăligoaie, s.n. 1. Augmentativ al lui mămăligă. 2. (Reg.) Făcăleț. – Mămăligă + suf. -oi.

mamaligos
MĂMĂLIGÓS, -OÁSĂ, mămăligoși, -oase, adj. (despre oameni;

mamaliguta
MĂMĂLIGÚȚĂ, mămăliguțe, Diminutiv al lui mămăligă. [Var.: (reg.) măligúță s.f.] – Mămăligă + suf. -uță.

mamaruta
MĂMĂRÚȚĂ, mămăruțe, s.f. (

mamica
MĂMÍCĂ, mămici, s.f. (Fam.) Diminutiv al lui mamă; mămiță, mămițică, mămucă, mămulică, mămuliță, mămușoară, mămuță. – Mamă + suf. -ică.

mamita
MĂMÍȚĂ, mămițe, s.f. (Fam.) Mămică. [Var.: mamíță s.f.] – Mamă + -iță.

mamitica
MĂMIȚÍCĂ s.f. Diminutiv al lui mămiță. [Var.: mamițícă s.f.] – Mămiță + -ică.

mamos
MĂMÓS, -OÁSĂ, mămoși, -oase, adj. (Fam.) 1. (Despre copii) Care este extrem (sau excesiv) de atașat de mamă. 2. (Despre oameni) Care este extrem (sau excesiv) de atașat de copiii săi; ocrotitor. – Mamă + -os.

mamuca
MĂMÚCĂ, mămuci, s.f. (Pop.) Mămică. – Mamă + -ucă.

mamucuta
MĂMUCÚȚĂ, mămucuțe, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui mămucă. – Mămucă + -uță.

mamular
MĂMULÁR, mămulari, s.m. (Înv.) Negustor (ambulant) de mărunțișuri. – Cf. tc. m a m u l.

mamularie
MĂMULĂRÍE, (2) mămulării, s.f. (Înv.) 1. Comerț de mărunțișuri sau de vechituri; ocupația mămularului. 2. Prăvălie de mărunțișuri; p.ext. totalitatea obiectelor dintr-o astfel de prăvălie. – Mămular + -ie.

mamulica
MĂMULÍCĂ, mămulici, s.f. (Pop.) Mămică. – Mamă + -ulică.

mamulita
MĂMULÍȚĂ, mămulițe, s.f. (Pop.) Mămică. – Mamă + -uliță.

mamusoara
MĂMUȘOÁRĂ, mămușoare, s.f. (Pop.) Mămică. – Mamă + -ușoară.

mamuta
MĂMÚȚĂ, mămuțe, s.f. (Pop.) Mămică. – Mamă + -uță.

mana
MĂNÁ, pers. 3 mănează, vb. I. Refl. (Despre plante și recolte) A căpăta mană (2); a se strica din cauza manei. – Din mană.

manat
MĂNÁT, -Ă, mănați, -te, adj. (Despre plante și recolte) Atins de mană (2); stricat din cauza manei. – V. măna.

manastioara
MĂNĂSTIOÁRĂ, mănăstioare, s.f. Diminutiv al lui mănăstire. [Pr.: -sti-oa-. – Var.: mânăstioáră s.f.] – Mănăstire + suf. -oară.

manastire
MĂNĂSTÍRE, mănăstiri, s.f. Instituție religioasă cuprinzând o biserică și mai multe chilii unde trăiesc, potrivit unor reguli de viață austere, călugări sau călugărițe; p. restr. biserică a unei astfel de instituții religioase; locaș unde serviciul divin este oficiat de călugări. ♢ Expr. A (se) duce sau a (se) închide, a intra, a trimite, a băga, etc. la (o) mănăstire = a (se) călugări. [Var.: mânăstire, (înv) monastire, s.f.] – Din sl. monastyrí.

manastiresc
MĂNĂSTIRÉSC, -EÁSCĂ, mănastirești, adj. Care aparține mănăstirii, privitor la mănăstire, de la mănăstire; p.ext. bisericesc, monastic. ♦ Cum se face sau cum există la mănăstire. [Var.: mânăstirésc, -eáscă, (înv.) monastirésc, -eáscă adj.] – Mănăstire + suf. -esc.

mangalau
MĂNGĂLĂU, măngălaie, s.n. (Reg.) Obiect de lemn, lung (și dreptunghiular), cu suprafața ondulată, pe care se freacă rufele la spălat sau cu care se netezesc rufele de pânză groasă. – Din magh. mángoló.

mangalui
MĂNGĂLUÍ, măngăluiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A freca sau a netezi rufele cu măngălăul. – Din magh. mángoló.

manos
MĂNÓS, -OÁSĂ, mănoși, -oase, adj. 1. (Despre pământ) 1. Care dă rod bogat; fertil, roditor. ♦ (Despre recolte) Îmbelșugat, bogat. 2. (Despre vaci) Care dă lapte mult și bun. 3. Fig. Care aduce câștig mare; rentabil, bănos. – Mană + suf. -os.

mantaluta
MĂNTĂLÚȚĂ, măntăluțe, s.f. Diminutiv al lui manta. – Manta + suf. -ăluță.

manuchi
MĂNÚCHI s.n. v. mănunchi.

manunchi
MĂNÚNCHI, mănunchiuri, s.n. 1. Cantitate de fire de grâu, de iarbă etc. care poate fi cuprinsă cu mâna; mână, mănușă (2). 2. (De obicei urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Buchet de flori. ♦ Legătură de mai multe obiecte de același fel, strânse laolaltă. 3. Mâner (la unele arme), coadă, plăsea. [Pl. și: (rar, m.) mănunchi. – Var.: mănúchi s.n.] – Lat. manuclus.

manunchias
MĂNUNCHIÁȘ, (1) mănunchiașe, s.n., (2) mănunchiași, s.m. 1. S.n. Diminutiv al lui mănunchi (1). 2. S.m. (Reg.) Persoană care umblă în urma secerătorului sau a cosașului și strânge în mănunchiuri păioasele. – Mănunchi + suf. -aș.

manunchiulet
MĂNUNCHIULÉȚ, mănunchiulețe, s.n. (Rar) Diminutiv al lui mănunchi. – Mănunchi + suf. -uleț.

manunt
MĂNÚNT, -Ă, adj. v. mărunt.

manusar
MĂNUȘÁR, (1) mănușari, s.m., (2) mănușare, s.n. 1. S.m. Persoană care confecționează mănuși (1); fabricant sau negustor de mănuși. 2. S.n. Mănușă de protecție (folosită la manipularea unei bucăți de metal fierbinte). [Var.: (1) mânușár s.m.] – Mănușă + suf. -ar.

manusa
MĂNÚȘĂ, mănuși, s.f. 1. Obiect de îmbrăcăminte confecționat din lână, tricot, piele, cauciuc etc., care acoperă mâinile, protejându-le. ♢ Expr. A umbla (sau a se purta) cu mănuși (cu cineva) = a avea o purtare plină de menajamente, de politețe, de îngăduință (față de cineva). A arunca (cuiva) mănușa = a provoca (pe cineva) la duel; p.gener. a provoca (pe cineva). A ridica mănușa = a primi provocarea (cuiva) la duel; p.gener. a primi provocarea (cuiva). 2. (Pop.) Mănunchi (1). 3. (Reg.; și ca termen tehnic în arheologie) Toartă (la oale, vase, căni). ♦ P.gener. Parte a unui obiect care servește pentru a prinde, a apuca, a strânge. [Var.: mânúșă s.f.] – Mână + suf. -ușă.

mar
MĂR^1, meri, s.m. 1. Pom din familia rozaceelor, cu frunze mari, ovale, păroase, cu flori albe-trandafirii și fructe globuloase, comestibile, bogate în vitamine (Malus domestica). ♢ Măr pădureț = arbore din familia rozaceelor, cu ramuri spinoase și fructe mici, astringente (Malus sylvestris). ♢ Expr. De florile mărului = fără rost, degeaba; fără un scop anumit. 2. Compus: mărul-lupului = plantă erbacee cu frunze ovale, cu flori galbene și fructe tari în formă de pară; remf (Aristolochia clematitis); măr-gutui = gutui. – Lat. melus.

MĂR^2, mere, s.n. 1. Fruct al mărului^1, de formă rotundă-turtită și de diferite culori. ♢ Expr. (Adverbial) A bate (sau a face, a lăsa) măr (pe cineva) = a bate foarte tare (pe cineva). ♢ Compus: (reg.) măr-gutuie = gutuie. ♦ Mărul discordiei = cauza neînțelegerii sau a dușmăniei dintre mai multe persoane. 2. (În sintagma) Mărul lui Adam = proeminență a zgârciului tiroidian, vizibil la bărbați în partea anterioară a gâtului; nodul gâtului. – Lat. melum.

marar
MĂRÁR s.m. Plantă erbacee aromatică din familia umbeliferelor, cu frunze filiforme și cu flori galbene, întrebuințată drept condiment (Anethum graveolens). ♢ Expr. A se băga în vorbă ca mărarul în ciorbă sau (rar) a se amesteca ca mărarul în bucate = a participa nepoftit la o discuție. – Cf. alb. m ë r a j, ngr. m á r a t h r o n.

maraz
MĂRÁZ, mărazuri, s.n. (Reg.; mai ales la pl.) Mofturi, nazuri, fasoane. [Var.: maráz s.m.] – Din tc. maraz.

maracin
MĂRĂCÍN s.m. v. mărăcine.

maracinar
MĂRĂCINÁR, mărăcinari, s.m. Nume dat mai multor păsări călătoare mici, insectivore, cu penajul castaniu-închis și cu gâtul negru, care trăiesc prin mărăcinișuri, în apropierea apelor (Saxicola). – Mărăcine + suf. -ar.

maracinas
MĂRĂCINÁȘ, mărăcinași, s.m. (Rar) Diminutiv al lui mărăcine. – Mărăcine + suf. -aș.

maracina
MĂRĂCÍNĂ s.f. v. mărăcine.

maracine
MĂRĂCÍNE, mărăcini, s.m. Nume generic dat unor plante a căror tulpină este acoperită cu spini; fructul țepos al unor asemenea plante; p.restr. ghimpe, țeapă, spin (al acestor plante). ♢ Expr. A sta (ca) pe mărăcini = a fi nerăbdător, a nu-și găsi astâmpăr. A trăi ca pe mărăcini = a trăi rău. ♦ (Mai ales la pl.) Mărăciniș. [Var.: mărăcín s.m., mărăcínă s.f.] – Lat. marrucina.

maracinet
MĂRĂCINÉT, mărăcineturi, s.n. (Rar) Mărăciniș. – Mărăcine + suf. -et.

maracinis
MĂRĂCINÍȘ, mărăcinișuri, s.n. Desiș de mărăcini, loc acoperit cu mărăcini; mărăcinet. – Mărăcine + suf. -iș.

maracinit
MĂRĂCINÍT, -Ă, mărăciniți, -te, adj. Mărăcinos. – Din mărăcine.

maracinos
MĂRĂCINÓS, -OÁSĂ, mărăcinoși, -oase, adj. Plin de mărăcini, mărăcinit, spinos, ghimpos. – Mărăcine + suf. -os.

maramioara
MĂRĂMIOÁRĂ, mărămioare, s.f. (Rar) Diminutiv al lui maramă; mărămuță. – Maramă + suf. -ioară.

maramuta
MĂRĂMÚȚĂ, mărămuțe, s.f. (Rar) Mărămioară. – Maramă + suf. -uță.

mararas
MĂRĂRÁȘ s.m. 1. Diminutiv al lui mărar. 2. Plantă erbacee acvatică din familia umbeliferelor, cu tulpina ramificată și cu flori albe, foarte asemănătoare cu mărarul; chimion-de-apă (sau -de-baltă) (Oenanthe aquatica). Mărar + suf. -aș.

mare
MẮRE interj. (Pop.) 1. Cuvânt care exprimă: mirare; curiozitate; nedumerire; surprindere, uimire; admirație etc. 2. Termen de adresare: Măi, bre. ♦ Cuvânt prin care se subliniază o relatare, o afirmație. [Var.: mări interj.] – Cf. alb. m o r e, ngr. m o r é „prost, nebun”.

maret
MĂRÉȚ, -EÁȚĂ, măreți, -e, adj. 1. Care trezește admirație, care se impune prin calități deosebite, excepționale; grandios, impunător, falnic, maiestuos, fastuos. 2. (Înv. și reg.) Mândru, semeț; îngâmfat, trufaș, orgolios. – Mări^1 + suf. -eț.

maretie
MĂREȚÍE s.f. 1. Faptul de a fi măreț; ansamblu de calități care trezesc admirație și respect; grandoare, splendoare, fast^1. 2. (Înv. și reg.) Mândrie, semeție, trufie. – Măreț + suf. -ie.

marfar
MĂRFÁR, mărfare, s.n. Tren de marfă. [Var.: marfár s.n.] – Marfă + suf. -ar.

marfsoara
MĂRFȘOÁRĂ s.f. v. mărfușoară.

marfusoara
MĂRFUȘOÁRĂ, mărfușoare, s.f. Diminutiv al lui marfă. [Var.: mărfșoáră s.f.] – Marfă + suf. -ușoară.

margarele
MĂRGĂRÉLE s.f.pl. Mărgăritărele, perle mici. – Cf. m ă r g ă r i t ă r e l.

margari
MĂRGĂRÍ, mărgăresc, vb. IV. Intranz. (Pop.; în urări) A prospera, a înflori. – Din mărgărit^1 (derivat regresiv).

margarint
MĂRGĂRÍNT s.m. v. mărgărit^1.

margarit
MĂRGĂRÍT^1, (1) mărgărite s.n., (2) s.m. 1. S.n. Mărgăritar (1). 2. S.m. Lăcrimioară. [Var.: (2) mărgărínt s.m.] – Din ngr. margharítis.

MĂRGĂRIT^2, -Ă, mărgăriți, -te, adj. (Pop.; despre pomi) Înflorit. v. mărgări.

margaritar
MĂRGĂRITÁR, (1, 2) mărgăritare, s.n. (3, 4) s.m. 1. S.n. Boabă rotundă și tare de culoare albă-strălucitoare cu reflexe sidefii, care se formează în corpul unor scoici și care se întrebuințează ca podoabă de preț; perlă. ♢ Loc. adj. De mărgăritar = împodobit, bătut, încrustat cu mărgăritare (1). ♦ Fig. Lucru fără cusur, de mare valoare. 2. S.n. Pietriș mărunt la betoane pentru fațade, mozaicuri, pentru așternut pe alei etc. 3. S.m. (Bot.) Lăcrimioară, cerceluș. 4. S.m. Numele unei specii de vâsc care crește numai pe stejari, cu fructe în formă de bobițe galbene (Loranthus europaeus) – Din ngr. margaritári.

margarita
MĂRGĂRÍTĂ, mărgărite, s.f. (Bot.; pop.) Margaretă. – Din ngr. margaríta.

margaritaras
MĂRGĂRITĂRÁȘ, mărgăritărașe, s.n. Mărgăritărel (1). – Mărgăritar + suf. -aș.

margaritarel
MĂRGĂRITĂRÉL, mărgăritărele, s.n. 1. Diminutiv al lui mărgăritar (1); mărgărităraș. 2. (Bot.; la pl.) Lăcrămioară. – Mărgăritar + suf. -el.

margea
MĂRGEÁ, -ÍCĂ, mărgele, s.f. 1. Boabă (mică) de sticlă, de piatră etc., de forme și culori diferite (înșirată pe ață, cusută pe un veșmânt etc.), folosită ca podoabă; (la pl.) șirag format din asemenea obiecte. 2. (La pl.) Protuberanțe ale pielii de pe capul și gâtul curcanului. 3. (În forma mărgică) Numele dat mai multor plante erbacee din familia gramineelor, cu flori mici, dispuse câte una sau două în vârful unor spiculețe (Melica). – Din lat. margella. – Mărgică: cu schimbare de suf.

margean
MĂRGEÁN subst. 1. Nume dat unor specii de animale care trăiesc în colonii marine formate din mai mulți indivizi de culoare roșie, mai rar albă, înfipți pe un schelet calcaros; coral^1 (Corallium); p.ext. scheletul calcaros al acestor animale, din care se fac podoabe; podoabă făcută din acest schelet. 2. Șirag de mărgele făcut dintr-un material asemănător cu mărgeanul (1). – Din tc. mercan.

margelat
MĂRGELÁT, -Ă, mărgelați, -te, adj. Împodobit cu mărgele (1). ♦ (Despre animale) Care are la gât niște protuberanțe în formă de mărgele (1). – Mărgea + suf. -at.

margelusa
MĂRGELÚȘĂ, mărgelușe, s.f. Diminutiv al lui mărgea (1); mărgeluță. 2. Plantă erbacee mică, cu flori albe, albastre sau trandafirii (Lithospermum arvense). – Mărgea + suf. -ușă.

margeluta
MĂRGELÚȚĂ, mărgeluțe, s.f. Mărgelușă (1). – Mărgea + suf. -uță.

marghila
MĂRGHÍLĂ, mărghile, s.f. (Reg.) Loc mlăștinos; mocirlă, baltă. [Acc. și: mắrghilă] – Et.nec.

marginas
MĂRGINÁȘ, -Ă, mărginași, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care se află la margine, la hotar, la extremitate; periferic, lăturalnic, limitrof. 2. Adj., s.m. și f. (Persoană) care locuiește, care se află la marginea unei așezări omenești, a unui teritoriu etc.; mărginean. – Margine + suf. -aș.

marginean
MĂRGINEÁN, -Ă, mărgineni, -e, adj., s.m. și f. (Înv. și reg.) Mărginaș (2). – Margine + suf. -ean.

margini
MĂRGINÍ, mărginesc, vb. IV. 1. Tranz. A forma limitele, marginile unui lucru, unei suprafețe etc., a contura un lucru, o suprafață, a încadra, a delimita. ♦ A stabili anumite limite. ♦ Refl. recipr. A se învecina cu..., a avea hotar comun cu... 2. Tranz. și refl. A (se) limita, a (se) reduce, a (se) restrânge, a (se) rezuma. 3. Tranz. (Înv.) A ține sub pază, a fixa cuiva domiciliu forțat; a închide. – Din margine.

marginire
MĂRGINÍRE, mărginiri, s.f. 1. Acțiunea de a (se) mărgini și rezultatul ei. 2. Fig. Posibilitate redusă de înțelegere, de intuiție; îngustime spirituală, mediocritate (în gândire, în concepții etc.) prostie. – V. mărgini.

marginit
MĂRGINÍT, -Ă, mărginiți, -te, adj. 1. Limitat, redus. 2. Fig. (Despre oameni) Lipsit de inteligență; limitat, redus, prost; (despre calități intelectuale, sufletești etc.) lipsit de agerime, de profunzime. – V. mărgini.

marginuta
MĂRGINÚȚĂ, mărginuțe, s.f. Diminutiv al lui margine; mărgioară. – Margine + suf. -uță.

margioara
MĂRGIOÁRĂ, mărgioare, s.f. Diminutiv al lui margine; mărginuță. – Margine + suf. -ioară.

mari
MĂRÍ^1, măresc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A crește sau a face să crească în dimensiuni, în număr, în cantitate etc.; a spori sau a face să sporească, a (se) înmulți. ♦ Refl. A crește în vârstă, a se face mai mare. 2. Tranz. A crește, a ridica (valoarea, prețul). 3. Tranz. și refl. A (se) intensifica, a (se) dezvolta. 4. Tranz. și refl. A (se) prelungi în timp. 5. Tranz. A da cinstea, considerația cuvenită; a stima, a prețui, a slăvi, a preamări pe cineva sau ceva. 6. Refl. (Înv. și pop.) A se îngâmfa, a se făli, a se mândri. – Din mare^1.

MĂRÍ^2 interj. v. măre.

maricel
MĂRICÉL, -EÁ, -ÍCĂ, măricei, -ele, adj. Mărișor. – Mare^1 + suf. -icel, -icică.

marie
MĂRÍE, mării, s.f. (Înv.) 1. (Urmat de un adj.pos. sau de un pron.pers.) Termen de reverență la adresa unui monarh, a unui domnitor, a unui boier etc.; înălțime, domnie, maiestate. 2. Situație înaltă, rang, demnitate, putere. ♦ Slavă, onoare, cinste, glorie. 3. Îngâmfare, trufie, mândrie, fală. – Mare + suf. -ie.

marime
MĂRÍME, mărimi, s.f. 1. Însușirea de a fi mare; întindere, dimensiune, cantitate, volum. ♦ Talie, statură. ♦ Proporție, valoare. ♦ Importanță, însemnătate, gravitate. ♦ (Fiz.) Proprietate comună a unor obiecte, pe baza căreia acestea pot fi ordonate într-un șir. ♢ Mărime de stare = mărime a unui sistem fizic, care variază cu aceeași valoare, oricum ar trece sistemul între două stări date. (Astron.); Mărime stelară = măsură a strălucirii unui astru; magnitudine. ♦ (Mat.) Fiecare dintre elementele unei mulțimi abstracte atașate unui spațiu geometric cu una sau mai multe dimensiuni și având o structură algebrică independentă de sistemul de coordonate utilizat în acest spațiu. 2. Durată. 3. Strălucire, grandoare; glorie, faimă. ♦ Loc de frunte într-o anumită ierarhie; funcție sau situație înaltă, rang, demnitate; (concr.) persoană care deține un rol important în ierarhia socială; demnitar, fruntaș. 4. (Înv.) Noblețe sufletească, mărinimie. 5. (Înv.) Mândrie, aroganță, trufie. – Mare + suf. -ime.

marinimie
MĂRINIMÍE s.f. Bunăvoință, înțelegere, bunătate, generozitate. ♦ (Înv.) Bărbăție, curaj. – Mare^1 + inimă + suf. -ie (după lat. magnanimitas).

marinimos
MĂRINIMÓS, -OÁSĂ, mărinimoși, -oase, adj. Care este plin de mărinimie, de înțelegere, de bunătate; generos. – Mare^1 + inimos (după lat. magnanimus).

marire
MĂRÍRE, măriri, s.f. 1. Acțiunea de a (se) mări^1 și rezultatul ei; mărit. ♦ (Fiz.) Operație de copiere fotografică prin proiecție, în scopul obținerii unor pozitive mai mari decât negativele copiate. ♦ Loc de frunte într-o anumită ierarhie (socială); rang, demnitate; (concr.) persoană care ocupă o funcție înaltă în ierarhia socială; fruntaș, demnitar. ♦ Glorie, strălucire, splendoare. ♦ Putere, autoritate, tărie. 2. (Înv.) Mărie (1). – V. mări^1.

marisor
MĂRIȘÓR, -OÁRĂ, mărișori, -oare, adj. Diminutiv al lui mare^1; măricel, măruț. – Mare^1 + suf. -ișor.

marit
MĂRÍT^1, măriți, s.m. (Înv. și reg.) Soț; mire. – Lat. maritus.

MĂRÍT^2 s.n. (Pop.) Măritat^1. ♢ Loc. adj. De mărit = (despre fete) bună de măritat. ♢ Expr. A-și face de mărit = a face vrăji pentru a se mărita. – Din mărita (derivat regresiv).

MĂRÍT^3 s.n. Faptul de a (se) mări^1; mărire. – V. mări.

MĂRÍT^4, -Ă, măriți, -te, adj. 1. Devenit mai mare^1; crescut. ♦ (Despre ochi) Care este larg deschis; lărgit. 2. Slăvit, măreț, înălțat, glorios; cinstit. ♦ Vestit, celebru, ilustru, nobil. – V. mări.

marita
MĂRITÁ, mărít, vb.I 1. Refl. (Despre femei) A se căsători. ♦ Tranz. A da o fată în căsătorie. ♢ Compus: (Bot.) mărită-mă-mamă = ruji galbene. 2. Tranz. (Fam.) A vinde cu un preț derizoriu un lucru nefolositor sau de proastă calitate, a se descotorosi de ceva. – Lat. maritare.

maritare
MĂRITÁRE s.f. (Rar) Măritat^1. – V. mărita.

maritat
MĂRITÁT^1 s.n. Faptul de a (se) mărita; măritiș, măritare, mărit^2. ♢ Loc. adj. De măritat = (despre o fată) de vârstă potrivită pentru căsătorie; nubilă. – V. mărita.

MĂRITÁT^2, -Ă, măritați, -te, adj. (Despre femei) Căsătorită. ♦ (Reg.; despre bărbați) Care se stabilește prin căsătorie în casa soției. – V. mărita.

maritis
MĂRITÍȘ, măritișuri, s.n. Măritat^1. – Mărita + suf. -iș.

maritor
MĂRITÓR, -OÁRE, măritori, -oare, adj. Care mărește. – Mări^1 + suf. -tor.

mariuta
MĂRIÚȚĂ, măriuțe, s.f. 1. (

marmurar
MĂRMURÁR, mărmurari, s.m. Meșter care lucrează marmura. – Marmură + suf. -ar.

marmuri
MĂRMURÍ, mărmuresc, vb. IV. 1. Tranz. (Reg.) A lucra ceva în marmură. 2. Intranz. Fig. (Înv. și pop.) A înmărmuri, a încremeni (de frică, groază). – Din marmură.

marmurire
MĂRMURÍRE, mărmuriri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a mărmuri și rezultatul ei. – V. mărmuri.

marmurit
MĂRMURÍT, -Ă, mărmuriți, -te, adj. 1. (Rar) Lucrat în marmură; sculptat. 2. (Fig.) Înmărmurit. ♦ (Despre obiecte) Neclintit, nemișcat. – V. mărmuri.

maroi
MĂRÓI, -OÁIE, măroi, -oaie, adj. (Reg.) Augmentativ al lui mare^1. – Mare + suf. -oi.

marsalui
MĂRȘĂLUÍ, mărșăluiesc, vb. IV. Intranz. A se deplasa în marș; a mărșui. ♦ Fam. A face un drum lung, obositor. – Marș + suf. -ălui.

marsaluire
MĂRȘĂLUÍRE, mărșăluiri, s.f. Acțiunea de a mărșălui. – V. mărșălui.

marsaluitor
MĂRȘĂLUITÓR, mărșăluitori, s.m. Atlet specializat în proba sportivă de marș. [Pr.: -lu-i-] – Mărșălui + suf. -tor.

marsui
MĂRȘUÍ, mărșuiesc, vb. IV. Intranz. A mărșălui. – Marș + suf. -ui.

marturie
MĂRTURÍE, mărturii, s.f. 1. Declarație făcută de o persoană pentru a adeveri un lucru sau pentru a-și susține părerile. ♦ Spec. Depoziție făcută de un martor în fața unei instanțe judecătorești. ♢ Mărturie minicinoasă = infracțiune care constă în fapta unui martor de a face afirmații mincinoase sau de a nu spune tot ce știe. ♢ Expr. A sta (sau a fi) mărturie = a se afla de față, a fi martor. ♦ (Înv.) Mărturisire a credinței. ♦ (Rar) Martor. 2. Dovadă, atestare; semn, probă, indiciu. 3. (Reg.) Târg săptămânal (fixat în zilele în care oamenii veneau la oraș pentru a depune mărturii 1). – Martur + suf. -ie.

marturisanie
MĂRTURISÁNIE, mărturisanii, s.f. (Înv.) Spovedanie. – Mărturisi + suf. -anie.

marturisi
MĂRTURISÍ, mărturisesc, vb. IV. 1. Tranz. A declara, a relata, a spune, a susține. ♦ Spec. A face o depoziție în fața unei instanțe. ♦ (Înv.) A propovădui, a predica o credință, o învățătură morală. 2. Intranz., Tranz. A dovedi, a adeveri, a proba. 3. Tranz. A recunoaște (ca adevărat); a admite, a accepta. 4. Tranz. A spune deschis, a da pe față, a arăta fără ocol. 5. Tranz. și refl. A (se) destăinui. ♦ Refl. A se spovedi. ♦ Tranz. (Despre duhovnici) A primi spovedania cuiva; a spovedi. – Din sl. marturisati.

marturisire
MĂRTURISÍRE, mărurisiri, s.f. Faptul de a (se) mărturisi; mărturie. 1. Afirmare, susținere. ♦ Spec. Depoziție făcută de o persoană în fața unui organ de jurisdicție sau de urmărire penală despre fapta penală sau civilă săvârșită. 2. Destăinuire, confidență. 3. Spovedanie. – V. mărturisi.

marturisit
MĂRTURISÍT, -Ă, mărturisiți, -te, adj. Care este declarat, relatat; care este spus deschis, pe față. – V. mărturisi.

marturisitor
MĂRTURISITÓR, mărturisitori, s.m. (Înv.) Persoană care arată, susține, probează ceva; spec. persoană care depune o mărturie în fața unei instanțe; martor. ♦ (Adjectival) Doveditor, probant. ♦ Duhovnic, confesor. – Mărturisi + suf. -tor.

martana
MĂRȚẤNĂ, mărțâne, s.f. (Pop.) Iapă slabă, bătrână; mârțoagă, gloabă. ♦ (Reg.) Epitet injurios dat unei femei de moravuri ușoare. – Din bg. mărcina.

martisor
MĂRȚIȘÓR, (1) mărțișoare, s.n., (2, 3, 4) mărțișori, s.m. 1. S.n. Mic obiect de podoabă legat de un fir împletit, roșu cu alb, care se oferă în dar ca semn al sosirii primăverii, mai ales femeilor și fetelor, la 1 martie; marț^2. 2. S.m. (Pop.) Martie. 3. S.m. Plantă erbacee din familia rozaceelor, cu frunzele crestate adânc și cu flori galbene (Geum montanum). 4. S.m. (Bot.; reg.) Ament (de salcie, de răchită etc.). – Marț^2 + suf. -ișor.

marunt
MĂRUNT, -Ă, mărunți, -te, adj. 1. De dimensiuni, de proporții reduse; (foarte mic). ♦ Cu elemente componente foarte mici; fin. ♦ (Adesea adverbial) Tăiat, sfărâmat, rupt în bucăți de dimensiuni reduse. ♦ (Despre scris) Cu litere foarte mici. ♦ (Despre ploaie, burniță etc.) Cu stropi sau cu fulgi mici și deși. 2. (Despre bani; adesea substantivat) Cu monede divizionare, cu mărunt. 3. De înălțime, de statură mică; scund, mic. ♦ Scurt. 4. (Despre mers) Cu pași mici (și grăbiți). ♦ (Substantivat, f.art.) Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. 5. (Despre ființe) Care este de vârstă fragedă, abia născut sau de câțiva ani; care este nevârstnic. 6. Fig. (Despre oameni) Care are o importanță, o valoare redusă; mic, neînsemnat. ♢ Expr. Multe și mărunte = lucruri de tot felul. ♦ Care se află pe o treaptă inferioară într-o ierarhie; de rând. 7. Fig. (Despre oameni) Lipsit de înțelegere, de generozitate, care dovedește orizont limitat. [Var.: (pop.) mănúnt, -ă adj.] – Lat. minutus.

maruntaie
MĂRUNTÁIE s.f. pl. 1. Totalitatea organelor interne la animale și la om; viscere, vintre; p. restr. organele interne aflate în cavitatea abdominală. ♢ Expr. A ști toate măruntaiele (din cineva) a cunoaște gândurile cele mai ascunse (ale cuiva). ♦ Spec. Totalitatea organelor interne comestibile ale animalelor. 2. Fig. Partea cea mai adâncă a unui lucru; fund, adâncime, mijloc. ♦ Interiorul ființei omenești, considerat ca sediu al gândirii, al sentimentelor și al conștiinței. [Pr.: -ta-ie] – Din lat. minutalia.

maruntel
MĂRUNȚÉL, -EÁ, -ÍCĂ, mărunței, -ele, adj. Diminutiv al lui mărunt. ♦ (Substantivat, m.art.) Dans popular românesc din Bihor, cu mișcare rapidă, executat în perechi; melodie după care se execută acest dans. – Mărunt + suf. -el, -ea, -ică.

marunti
MĂRUNȚÍ, mărunțesc, vb. IV. Tranz. A tăia, a fărâmița, a rupe, a împărți, a sfărâma în bucăți mici; a pisa. ♢ Loc. adv. Pe mărunțite = cu mișcări scurte și repezi. – Din mărunt.

maruntime
MĂRUNȚÍME, mărunțimi, s.f. (Rar) însușire a ceea ce este mărunt sau neînsemnat; (concr.) ceea ce este de vârstă fragedă, tânăr, nevârstnic. ♦ (Concr.) Lucru fără valoare, neînsemnat. – Mărunt + suf. -ime.

maruntire
MĂRUNȚÍRE, mărunțiri, s.f. Acțiunea de a mărunți. – V. mărunți.

maruntis
MĂRUNȚÍȘ, mărunțișuri, s.n. 1. Lucru mărunt, fără valoare; (la pl.) obiecte și materiale accesorii (ace, ață, nasturi etc.); mărunțuș. ♦ Vânat format din animale mici. 2. Fig. (La pl.) Fapte lipsite de importanță; nimicuri, fleacuri. 3. (Cu sens colectiv) Monede (de metal) de valoare mică. 4. (Înv.; în loc.adv.) Cu mărunțisul = în cantitate mică, cu bucata, în detaliu, cu amănuntul. – Mărunt + suf. -iș.

maruntisar
MĂRUNȚIȘÁR, mărunțișari, s.m. (Rar) Negustor de mărunțișuri. – Mărunțiș + suf. -ar.

maruntit
MĂRUNȚÍT s.n. Faptul de a mărunți. – V. mărunți.

maruntus
MĂRUNȚÚȘ, mărunțușuri, s.n. (Înv. și pop.) Mărunțiș. – Mărunt + suf. -uș.

marut
MĂRÚȚ, -Ă, măruți, -e, adj. (Pop.) Mărișor. – Mare^1 + suf. -uț.

masai
MĂSÁI, măsaie, s.n. (Reg.) Față de masă. ♦ Șervet, prosop; spec. ștergar pentru împodobit pereții în casele țărănești. – Masă^2 + suf. -ai.

masar
MĂSÁR, (1) măsari, s.m., (2) măsare, s.n. (Reg.) 1. Tâmplar, dulgher. 2. Față de masă. – Masă^2 + suf. -ar.

masalar
MĂSĂLÁR s.m. Numele popular al lunii august. – Et.nec.

masarita
MĂSĂRÍȚĂ, măsărițe, s.f. (Reg.) Față de masă. – Masă^2 + suf. -ăriță.

mascara
MĂSCÁRĂ, măscări, s.f. (Pop.; mai ales la pl.) Faptă sau vorbă necuviincioasă, nerușinată; ocară, obscenitate, pornografie. ♢ Expr. A face de măscară = a face de râs. – Din măscări (derivat regresiv).

mascareala
MĂSCĂREÁLĂ, măscăreli, s.f. (Reg.) Batjocură, ocară. – Măscări + suf. -eală.

mascari
MĂSCĂRÍ, măscăresc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A certa, a ocărî, folosind vorbe urâte; a batjocori. ♦ Fig. A injosi, a pângări o idee, un sentiment. – Din mascara.

mascarici
MĂSCĂRÍCI, măscărici, s.m. 1. Actor de comedie în teatrul popular (de circ, de bâlci etc.) care execută și numere de acrobație, muzicale, de dresură etc.; saltimbanc, paiață, clovn. ♦ Epitet depreciativ pentru un om neserios, ridicol. 2. (În evul mediu) Persoană angajată la curțile regale sau senioriale pentru a amuza asistența; bufon. – Măscări + suf. -ici.

mascariciune
MĂSCĂRICIÚNE, măscăriciuni, s.f. (Înv.) Vorbă, gest, purtare trivială; măscărie. – Măscări + suf. -ciune.

mascarie
MĂSCĂRÍE, măscării, s.f. Măscăriciune. – Măscări + suf. -ie.

mascui
MĂSCUÍ, măscuiesc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se masca. – Mască + suf. -ui.

mascuit
MĂSCUÍT, -Ă, măscuiți, -te, adj. (Înv.) Mascat. – V. măscui.

masea
MĂSEÁ, măsele, s.f. 1. Fiecare dintre dinții mari (terminați cu o suprafață plată) fixați în partea posterioară a maxilarelor, după canini, la om și la unele animale, servind la zdrobirea și la măcinarea alimentelor; molar^1. ♢ Măsea de minte = fiecare dintre cele patru măsele care apar la sfârșitul adolescenței. ♢ Expr. (Oltean) cu douăzeci și patru (sau cu gura plină) de măsele = (om) voinic și isteț, descurcăreț, abil. A-i crăpa (cuiva) măseaua (sau măselele) (în gură) = a fi nerăbdător, a avea mare nevoie de ceva. A trage (sau a o lua) la măsea = a bea mult, a fi bețiv. N-ajunge nici pe o măsea = e foarte puțin, e insuficient. A nu avea ce pune (sau a nu ajunge) (nici) pe o măsea sau nici cât (să) pui pe o măsea = a avea foate puțin (de mâncare). A lepăda, a arunca etc. (pe cineva sau ceva) ca pe o măsea stricată = a se debarasa (de cineva sau ceva) fără părere de rău. 2. Compus: (Bot.) măseaua-ciutei = mică plantă erbacee din familia liliaceelor, cu flori roșii, cu frunze pătate roșu-brun (Erythronium dens canis). 3. Nume dat mai multor obiecte sau părți de obiecte asemănătoare, ca formă sau ca funcție, cu măseaua (1) (la roata morii, la grindeiul de la piuă, la grapă, leucă, tălpile saniei, bocanci etc.) – Lat. maxilla „maxilar”.

maselar
MĂSELÁR, măselari, s.m. (Reg.) 1. (Bot.) Măselariță. 2. Nume dat diferitelor părți ale unor obiecte sau unelte. – Din măsea + suf. -ar.

maselarita
MĂSELÁRIȚĂ, măselarițe, s.f. Plantă medicinală toxică din familia solanaceelor, cu tulpina înaltă și cu flori galbene cu nervuri violete, din care se extrage atropina; sunătoare, măselar, nebunariță (Hyoscyamus niger). – Măsea + suf. -ariță.

maselat
MĂSELÁT, -Ă, măselați, -te, adj. (Reg.; despre porumb) Cu bobul mare și alb. – Din măsea.

maseluta
MĂSELUȚĂ, măseluțe, s.f. Diminutiv al lui măsea. – Măsele (pl. lui măsea) + suf. -uță.

maslag
MĂSLÁG, măslage, s.n. 1. Fructul foarte toxic al unei plante orientale (Anamirta cocculus), în formă de boabă roșie, întrebuințat uneori pentru a ameți peștii spre a-i pescui mai ușor. 2. (Bot.; reg.) Ciumăfaie. – Din magh. maszlag.

maslin
MĂSLÍN, măslini, s.m. 1. Arbore fructifer cu frunze persistente, lanceolate, de culoare verde-deschis pe partea superioară și albă-argintie pe partea inferioară, pieloase, lucioase, și cu fructe ovoide, brune-verzui, cultivat mai mult în regiunile mediteraneene pentru lemnul și mai ales pentru fructele lui, bogate în ulei (Olea europaea). 2. Ramură de măslin (1), simbol al păcii. – Din măslină (derivat regresiv).

maslinar
MĂSLINÁR, măslinari, s.m. (Rar) Negustor de măsline; p.ext. băcan. – Măslină + suf. -ar.

maslina
MĂSLÍNĂ, măsline, s.f. Fructul măslinului, comestibil, de culoare brună-verzuie, foarte bogat în ulei; olivă. – Din sl. maslina.

masliniu
MĂSLINÍU, -ÍE, măslinii, adj. (Despre fața sau pielea oamenilor) De culoarea măslinei (1); galben-verzui bătând în negru; smead. – Măslină + suf. -iu.

maslui
MĂSLUÍ, măsluiesc, vb. IV. Tranz. A face semne pe cărțile de joc pentru a le recunoaște sau a le aranja astfel încât să înșele pe ceilalți jucători și să câștige. ♦ P.gener. A falsifica, a trișa. – Probabil maslă + suf. -ui.

masluiala
MĂSLUIÁLĂ, măsluieli, s.f. (Rar) Măsluire. [Pr.: -lu-ia-] – Măslui + suf. -eală.

masluire
MĂSLUÍRE, măsluiri, s.f. Acțiunea de a măslui și rezultatul ei; măsluială. ♦ P.gener. Falsificare, trișare. – V. măslui.

masluit
MĂSLUÍT, -Ă, măsluiți, -te, adj. (Despre cărțile de joc) Însemnat sau aranjat pentru a da măsluitorilor posibilitatea de a înșela la joc. ♦ P.gener. Falsificat; fals, prefăcut. – V. măslui.

masluitor
MĂSLUITÓR, -OÁRE, măsluitori, -oare, s.m. și f. Persoană care măsluiește cărțile de joc. ♦ P.gener. falsificator, trișor. [Pr.: -lu-i-] – Măslui + suf. -tor.

masoaie
MĂSOÁIE s.f. v. măsoi.

masoi
MĂSÓI, măsoaie, s.n. (Rar) Augmentativ al lui masă^2. ♦ (Reg.) Față de masă. [Var.: măsoáie s.f.] – Masă^2 + suf. -oi.

masoriste
MĂSORÍȘTE, măsoriști, s.f. (Înv.) Măsurare, măsurătoare. – Măsura + suf. -iște.

masura
MĂSURÁ, măsór, vb. I. I. Tranz. 1. A determina cu instrumente sau cu aparate de măsură, etaloane etc., valoarea unei mărimi (lungime, masă, greutate, tensiune electrică etc.); a lua măsura; spec. a cântări. ♦ (Rar) A aplica pedepse, lovituri etc. ♢ Expr. (Glumeț) A măsura pe cineva (sau a măsura cuiva ceva) pe spinare = a bate, a lovi (pe cineva). 2. A evalua, a aprecia valoarea, mărimea. ♢ Expr. (Reg.) A-i măsura cuiva vorba cu îmblăciul, se zice despre cineva care spune nimicuri sau care vorbește nedeslușit. 3. A străbate (pe jos), a parcurge de la un capăt la altul un spațiu, o distanță. 4. A cuprinde cu ochii, a cerceta cu privirea o distanță, un loc; a scruta. ♦ A privi pe cineva cu atenție; a privi disprețuitor sau amenințător. II. Fig. 1. Tranz. A cântări, a modera, a înfrâna cuvintele, gesturile, manifestările etc. 2. Refl. și tranz. A (se) compara cu cineva din punctul de vedere al forței fizice, intelectuale etc. ♢ Expr. (Tranz.) A-și măsura puterile = a se lua la întrecere în luptă. – Lat. mensurare.

masurabil
MĂSURÁBIL, -Ă, măsurabili, -e, adj. Care se poate măsura. – Măsura + suf. -bil (după fr. mesurable).

masurare
MĂSURÁRE, măsurări, s.f. Acțiunea de a (se) măsura; determinare a valorii unei mărimi; măsură (I, 1), măsurătoare, măsurat^1. – V. măsura.

masurat
MĂSURÁT^1 s.n. Măsurare. – V. măsura.

MĂSURÁT^2, -Ă, măsurați, -te, adj. 1. (Despre corpuri, fenomene, dimensiuni) Determinat, evaluat. 2. Limitat, mărginit. 3. Fig. Moderat, cumpătat, cu măsură. ♦ (Despre pași, mers etc.) Domol, tacticos. – V. măsura.

masura
MĂSÚRĂ, măsuri, s.f. I. 1. Valoare a unei mărimi, determinată prin raportarea la o unitate dată; măsurare, determinare. ♢ Loc. adj. și adv. După (sau pe) măsură = despre îmbăcăminte sau încălțăminte) potrivit cu dimensiunile corpului; după dimensiuni potrivite. De (sau pe) o măsură = deopotrivă, la fel, egal. ♢ Loc. adv. În mare (sau în largă) măsură = în mare parte, în mare cantitate, mult. În mică măsură = într-o proporție neînsemnată. În egală măsură = la fel, în mod egal. ♢ Loc. prep. După (sau pe, în) măsura... = în raport cu..., proporțional cu... ♢ Loc. conj. Pe măsură ce = cu cât. În măsura în care... = numai atât cât... ♢ Loc. vb. A lua (cuiva) măsură = a măsura diferite dimensiuni (ale cuiva) în vederea confecționării unor haine, ghete etc. 2. Unitate convențională pentru măsurarea dimensiunilor, cantităților, volumelor etc.; vas, aparat etc. care reprezintă această unitate convențională. Instrument (sau aparat) de măsură = instrument (sau aparat) cu care se măsoară. ♢ Loc. adv. Cu aceeași măsură = în același fel. ♦ Conținutul unui astfel de instrument. 3. Cantitate determinată, întindere limitată. 4. Cea mai mică diviziune care stă la baza organizării și grupării duratei sunetelor muzicale și care se notează printr-o fracție plasată la începutul primului portativ. ♢ Bară de măsură = fiecare dintre liniuțele care taie vertical portativul, divizând durata piesei muzicale în unități metrice egale. ♢ Expr. A bate măsura = a executa cu mâna sau cu piciorul mișcări egale și regulate, care marchează diviziunile grupurilor de note aflate în fiecare unitate delimitată de barele de măsură. 5. Unitate metrică compusă dintr-un anumit număr de silabe accentuate și neaccentuate sau (în metrica antică) dintr-un anumit număr de silabe lungi și scurte, care determină ritmul unui vers. 6. (Fil.) Categorie a dialecticii care reflectă legătura dintre cantitate și calitate, cuprinzând intervalul în limitele căruia schimbările cantitative pe care le suferă un anumit lucru sau fenomen nu duc la o transformare a calității lui. II. Fig. 1. (Mai ales la pl.) Dispoziție, procedeu, mijloc întrebuințat pentru realizarea unui anumit scop; hotărâre, prevedere. ♢ Măsură de siguranță = mijloc de prevenție specială, prevăzut de legea penală și folosit față de infractorii care prezintă pericol. ♢ Expr. A lua măsuri = a executa o serie de lucrări sau a duce o acțiune în vederea realizării unui anumit scop. 2. Capacitate; valoare, putere, grad. ♢ Expr. A fi în măsură (să...) = a fi în stare, a avea posibilitatea, calitatea de a face, de a realiza (ceva). A-și da măsura = a-și manifesta talentul, priceperea în realizări concrete; arăta totalitatea resurselor de care dispune, a dovedi că este capabil să facă, să realizeze ceva. 3. Limită, punct extrem până la care se poate concepe, admite sau până la care este posibil ceva; moderație, cumpătare, înfrânare. ♢ Loc. adv. Fără (de) măsură = din cale-afară, nemăsurat, exagerat, excesiv. Cu măsură = în limite acceptabile, moderat, chibzuit. ♢ Expr. În măsura posibilului = atât cât va fi posibil. – Lat mensura.

masuratoare
MĂSURĂTOÁRE, măsurători, s.f. Măsurare, determinare. – Măsurat^1 + suf. -oare.

masurator
MĂSURĂTÓR, -OÁRE, măsurători, -oare, adj., subst. 1. Adj. (Rar) Care măsoară; cu care se măsoară. 2. S.m. și f. Persoană care măsoară ceva; spec. lucrător care efectuează operații de măsurare. ♢ (Pop.) Măsurător de pământ = inginer hotarnic. 3. S.n. și f. Nume dat unor obiecte care servesc la măsurat. ♦ Compas sau instrument folosit pentru a măsura sau a verifica dimensiunile interioare sau exterioare ale unui obiect. – Măsura + suf. -tor.

masuta
MĂSÚȚĂ, măsuțe, s.f. Diminutiv al lui masă^2; mescioară, mesișoară. ♢ Măsuță de noapte = noptieră. [Var.: mesúță s.f.] – Masă^2 + suf. -uță.

mascat
MĂȘCÁT, -Ă, mășcați, -te, adj. (Despre cereale) Cu bobul mare, bombat, plin. ♦ Mare, gros. [Var.: mașcát, -ă adj.] – Din măciucat.

matanie
MĂTÁNIE, mătănii, s.f. (În unele practici religioase) 1. Îngenunchere și înclinare a corpului până la pământ, în semn de venerație și de pocăință. ♦ P. gener. Plecăciune adâncă în semn de respect; temenea, ploconeală. 2. (La pl.) Șirag de mărgele de os, de lemn etc. pe care călugării sau credincioșii mireni socotesc rugăciunile rostite. 3. (Înv.) Mănăstire în care a fost călugărită o persoană și de care aceasta depinde din punct de vedere religios. [Var.: metánie s.f.] – Din sl. metanija.

matase
MĂTÁSE, (1) mătăsuri, s.f. 1. Fibră textilă naturală de borangic prelucrat. ♦ Fibră textilă vegetală sau sintetică fabricată prin diverse procedee chimice și având proprietăți asemănătoare cu cele ale firului de borangic. ♦ Țesătură fină, cu desime mare și greutate mică, executată din astfel de fibre; (la pl.) varietăți de țesături din aceste fibre. ♢ Loc. adj. De mătase = mătăsos, lucios, moale. ♢ Expr. Crescut în mătase = crescut în avuție, în belșug; răsfățat, cocoloșit. ♦ Ață de mătase (1). 2. (Bot.; cu sens colectiv) Fire subțiri, cafenii-gălbui, care învelesc știuletele porumbului și care ies din pănuși în formă de smoc. 3. Compuse: (Bot.) mătasea-broaștei = denumire dată unor alge verzi, filamentoase, care formează mase plutitoare la suprafața apelor dulci stătătoare; mătasea-bradului = mătreață-de-arbori. [Pr.: (reg.) mătasă] – Lat. metaxa.

matacina
MĂTĂCÍNĂ, mătăcine, s.f. Numele a două plante erbacee aromatice: a) plantă meliferă, originară din Siberia, cu frunze lanceolate și cu flori albastre sau albe, cultivată ca plantă ornamentală și pentru florile ei bogate în nectar (Dracocephalum moldavica); b) roiniță^2. [Var.: mătăciúne s.f.] – Din bg. maticina, scr. matočina.

mataciune
MĂTĂCIÚNE, mătăciuni, s.f. v. mătăcină.

matahala
MĂTĂHÁLĂ s.f. v. matahală.

matahai
MĂTĂHĂÍ, mătăhăiesc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Reg.) A (se) mișca greoi de colo până colo; a (se) clătina, a (se) împletici. – Et.nec.

matahalos
MĂTĂHĂLÓS, -OÁSĂ, mătăhăloși, -oase, adj. Mare și greoi (ca o matahală); diform. ♦ Fig. (despre gesturi, atitudini, mișcări) Lipsit de suplețe, greoi. – Matahală + suf. -os.

matahuie
MĂTĂHÚIE, mătăhui, s.f. (Reg.) Matahală. – Cf. magh. m á t o h a.

matalica
MĂTĂLÍCĂ pron.pers. (Fam.) Diminutiv al lui matale. [Var.: (reg.) tălícă pron.pers.] – Matale + suf. -ică.

mataluta
MĂTĂLÚȚĂ pron.pers. (Fam.) Diminutiv al lui matale. – Matale + suf. -uță.

matanai
MĂTĂNĂÍ, mătănăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) 1. A face mătănii; a se înclina. 2. A se clătina, a se bălăbăni. ♦ Fig. A fi nehotărât; a șovăi, a ezita. – Cf. m ă t a n i e.

matasar
MĂTĂSÁR, -Ă, mătăsari, -e, s.m., adj. 1. S.m. (Înv.) Persoană care lucra sau vindea mătase (1). 2. S.m. Pasăre din nordul Europei (care petrece iarna la noi), de culoare sură-roșietică, cu aripile și gâtul negre cu pete roșii și cu un moț de pene în creștetul capului (Bombycilla garrulus). 3. Adj. (Reg.) Care produce mătase (1). – Mătase + suf. -ar.

matasarie
MĂTĂSĂRÍE^1, mătăsării, s.f. 1. Cantitate (mare) de mătăsuri. 2. (Înv.) Țesătură de mătase; produse confecționate din această țesătură. – Mătase + suf. -ărie.

MĂTĂSĂRÍE^2, mătăsării, s.f. 1. Fabrică de mătăsuri. ♦ Industrie, comerț de mătăsuri. 2. Meseria mătăsarului (1). – Mătase + suf. -ărie.

matasica
MĂTĂSÍCĂ s.f. Țesătură subțire de mătase vegetală amestecată cu bumbac. – Mătase + suf. -ică.

matasos
MĂTĂSÓS, -OÁSĂ, mătăsoși, -oase, adj. Moale, neted și lucios ca mătasea (1). – Mătase + suf. -os.

matauz
MĂTĂÚZ, mătăuze, s.n. Mănunchi de busuioc, cu care preotul stropește cu agheasmă; sfeștoc, pămătuf. ♦ (Reg.) Bețigaș la capătul căruia se află un ghemotoc de cârpe sau de câlți și care are diverse întrebuințări. – Et.nec.

matcalau
MĂTCĂLẮU s.m. (Reg.) Sărbătoare populară care se ține într-una din zilele de după Paști, când băieții și fetele se adună pentru a schimba între ei ouă roșii și a se prinde frați sau surori de cruce. [Var.: mâtcălắu s.n.] – Din magh. mátkáló.

matraguna
MĂTRĂGÚNĂ, mătrăgune, s.f. Plantă erbacee otrăvitoare din familia solanaceelor, cu flori brune-violete care conțin atropină și cu fructe negre, lucitoare, întrebuințată în medicină pentru proprietățile ei antiseptice și cardiace; beladonă, doamna-codrului, doamnă-mare (Atropa belladonna). ♢ Expr. Parcă i-a dat cineva (sau a mâncat) mătrăgună = parcă e nebun. – Cf. alb. m a t ë r g o n ë.

matrasi
MĂTRĂȘÍ, mătrășesc, vb. IV. Tranz. (Pop. și fam.) 1. A îndepărta pe cineva a cărui prezență este supărătoare; a alunga, a goni. ♢ Expr. A mătrăși din lumea asta = a ucide. ♦ Refl. A pleca (în grabă și cam fără voie); a se cărăbăni, a se căra. ♦ A concedia sau a muta, a transfera pe cineva. 2. A cheltui, a risipi, a irosi bunuri materiale. – Cf. scr. p o t r o š i t i.

matreata
MĂTREÁȚĂ s.f. I. Părticele de epidermă de culoare albicioasă, care se desprind de pe pielea capului. ♦ Spec. Pitiriazis. II. 1. (Bot.) Mătasea-broaștei. 2. (Reg.) Plantă erbacee cu tulpina roșie, ramificată și cu flori trandafirii (Peplis portula). 3. Compus: mătreață-de-arbori sau mătreața-brazilor = un fel de lichen care crește mai ales, zpânzurând ca niște firișoare alburii; mătasea-bradului (Usnea barbata). – Et.nec. Cf. lat. *m a t r i c i a.

matrita
MĂTRÍȚĂ, mătrițe, s.f. Plantă acvatică cu tulpină filiformă, cu frunze înguste verzi, care se înnegresc prin uscare (Zannichellia palustris). – Cf. m ă t r e a ț ă.

matuire
MĂTUÍRE, mătuiri, s.f. Operație de prelucrare a suprafeței unui obiect, prin care acesta devine mat^2. – Din mat^2.

matura
MĂTURÁ, mắtur, vb. I. 1. Tranz. și intranz. A curăța o suprafață de praf, de gunoi etc. cu mătura (1); a strânge, a îndepărta praful, gunoiul etc. cu mătura. ♦ Tranz. A atinge în trecere. 2. Tranz. P. anal. (Despre vânt, ape) A purta, a duce cu sine; a lua cu sine praful, gunoiul etc.; a străbate cu repeziciune o suprafață, îndepărtând totul din cale. 3. Tranz. Fig. A înlătura pe cineva sau ceva, a da la o parte; a alunga, a azvârli, a goni. – Din mătură.

maturar
MĂTURÁR, măturari, s.m. Persoană care face sau vinde mături (1). – Mătură + suf. -ar.

maturare
MĂTURÁRE, măturări, s.f. Acțiunea de a mătura; măturat. – V. mătura.

maturat
MĂTURÁT s.n. Măturare. – V. mătura.

matura
MẮTURĂ, mături, s.f. 1. Obiect de uz casnic în forma unui mănunchi, făcut din tulpinile plantei cu același nume sau din nuiele, paie etc., cu care se curăță o suprafață. ♢ Loc. vb. A da cu mătura = a mătura (1). 2. Numele a două plante erbacee întrebuințate la confecționarea măturilor (1); a) plantă bogat ramificată, cu flori verzi și violete; mei-tătăresc (Sorghum vulgare); b) plantă înaltă până la 2 metri, cu frunza lată și cu tulpina bogată în materii zaharoase (Sorghum saccaratum). ♦ Lan de mături (2). 3. Plantă erbacee cu tulpina ramificată, stufoasă, cu frunze mici, alungite, de un verde-deschis, cu flori verzi, folosită la confecționarea măturilor (1) (Kochia scoparia). 4. (În sintagma) Mături de vrăjitoare = simptom de boală la pomii fructiferi și la unii arbori, cauzat de unele ciuperci microscopice sau de bacterii și caracterizat prin apariția pe ramurile atacate a unor ramificații degenerescente subțiri și dese. – Et. nec.

maturator
MĂTURĂTÓR, -OÁRE, măturători, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care se ocupă cu măturatul străzilor. 2. S.f. Vehicul cu tracțiune mecanică, prevăzut cu o mătură mare circulară și cu o perie în formă de sul lung rotitor, cu care se mătură străzile. – Mătura + suf. -ător.

maturatura
MĂTURĂTÚRĂ, măturături, s.f. 1. Măturare. 2. (Concr.) Gunoi adunat cu mătura. – Mătura + suf. -ătură.

maturea
MĂTUREÁ, -ÍCĂ, măturele, s.f. 1. Diminutiv al lui mătură. ♦ Mătură (1) mică pentru periat hainele. 2. (La pl.; în forma măturele) Plantă erbacee albă și păroasă din familia compozitelor, cu tulpina ramificată și cu floarea compusă, de culoare roz (Centaurea jurineifolia). [Pl. și: măturici] – Mătură + suf. -ea, -ică.

maturoi
MĂTURÓI, măturoaie, s.n. Augmentativ al lui mătură (1); mătură mare; spec. mătură de nuiele (folosită la țară); târn^1. – Mătură + suf. -oi.

matusa
MĂTÚȘĂ, mătuși, s.f. 1. Sora tatălui sau a mamei unei persoane; (mai rar) verișoara unuia dintre părinți sau soția unchiului; tanti, țață, tușă^2. 2. (Pop.) Termen de respect cu care se adresează cineva unei femei în vârstă sau folosit când vorbește despre ea; lele; p.gener. femeie în vârstă; babă. – Lat. amita.

matusica
MĂTUȘÍCĂ, mătușele, s.f. Diminutiv al lui mătușă; tușică. – Mătușă + suf. -ică.

matar
MĂȚÁR, mățari, s.m. (Rar) Persoană care pregătește și vinde mațe (pentru cârnați). – Maț + suf. -ar.

matisor
MĂȚIȘÓR, mățișoare, s.n. Diminutiv al lui maț. – Maț + suf. -ișor.

mazarar
MĂZĂRÁR, măzărari, s.m. (Reg.) Insectă care se dezvoltă în mazăre (Bruchus pisi). – Mazăre + suf. -ar.

mazarat
MĂZĂRÁT, -Ă, măzărați, -te, adj. (Despre grâu) Cu bobul mare ca mazărea; mășcat. ♦ (Despre ochi) Mare. ♦ (Despre precipitații atmosferice) Cu picături sau boabe mari. – Mazăre + suf. -at.

mazariche
MĂZĂRÍCHE s.f. I. Nume dat mai multor specii de plante furajere din familia leguminoaselor: a) plantă agățătoare cu frunze perechi, terminate cu un cârcel, și cu flori roșii, galbene sau violete (Vicia dumetorum); b) Plantă cu flori de culoare violet-deschis, cu frunze terminate printr-un vârf țepos (Vicia lathyroides); c) borceag; d) plantă cu tulpina înaltă acoperită cu perișori și cu flori de culoare violetă (Vicia villosa); e) plantă cu frunzele compuse și cu florile de culoare albă (Vicia pannonica); f) bob^1. ♢ Compus: măzăriche-neagră sau măzărichea-cucului = orăstică. II. Precipitație atmosferică sub formă de bobițe de zăpadă sau de gheață, care cade în timpul iernii. III. (Med.) Cisticercoză. [Var.: (reg.) măzeríche s.f.] – Din mazăre.

mazeriche
MĂZERÍCHE s.f. v. măzăriche.

maglas
MÂGLÁȘ, mâglași, s.m. (Reg.) Muncitor care transportă și depozitează bolovani de sare în mâglă. – Mâglă + suf. -aș.

magla
MÂGLĂ, mâgle, s.f. (Reg.) Stivă. – Din magh. mágla (var al lui máglya).

magliseala
MÂGLISEÁLĂ, mâgliseli, s.f. (Reg.) Mâglisire. – Mâglisi + suf. -eală.

maglisi
MÂGLISÍ, mâglisesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A înșela pe cineva (cu promisiuni, lingușeli etc.); a măguli, a linguși. – Et.nec.

maglisire
MÂGLISÍRE, mâglisiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a mâglisi și rezultatul ei; mâgliseală. – V. mâglisi.

maglisitor
MÂGLISITÓR, -OÁRE, mâglisitori, -oare, adj. (Reg.) Înșelător, amăgitor; lingușitor. – Mâglisi + suf. -tor.

mahni
MÂHNÍ, mâhnesc, vb. IV. Tranz. și refl. A cauza sau a simți o (ușoară) durere sufletească; a (se) întrista, a (se) amărî, a (se) supăra. – Et.nec.

mahnicios
MÂHNICIOS, -OÁSĂ, mâhnicioși, -oase, adj. (Înv.) Care mâhnește; trist, deprimat. – Mâhni + suf. -icios.

mahniciune
MÂHNICIÚNE, mâhniciuni, s.f. (Înv.) Mâhnire. – Mâhni + suf. -iciune.

mahnire
MÂHNÍRE, mâhniri, s.f. Faptul de a (se) mâhni; sentiment de întristare, îndurerare, amărăciune, supărare; mâhniciune. – V. mâhni.

mahnit
MÂHNÍT, -Ă, mâhniți, -te, adj. Întristat, îndurerat; trist, deprimat. – V. mâhni.

mahnitor
MÂHNITÓR, -OÁRE, mâhnitori, -oare, adj. Care mâhnește. – Mâhni + suf. -tor.

maine
MẤINE adv. În ziua care urmează celei de azi. ♢ Loc. adj. De mâine = a) din ziua următoare celei de azi; b) din viitorul apropiat. ♢ Expr. Pe mâine, formulă de salut la despărțire, indicând o reîntâlnire în ziua următoare. ♦ În viitorul apropiat; în viitor, cândva. ♢ Expr. Ca mâine(-poimâine) sau mâine-poimâine = într-un viitor apropiat, (în) curând. De mâine în... zile (sau săptămâni, luni) = peste... zile (sau săptămâni, luni). – Lat. mane.

maitura
MÂITÚRĂ s.f. v. mânătură.

mal
MÂL, mâluri, s.n. Pământ (argilos) cu granulație fină acumulat pe marginea ori pe fundul unei ape sau pe terenuri inundabile; pământ noroios format sub acțiunea apei; nămol. – Cf. ucr. m u l.

malc
MÂLC adv. (Pop. și fam.; în expr.) A tăcea mâlc = a nu spune nici un cuvânt, a nu scoate o vorbă; a tăcea chitic. – Din mâlci (derivat regresiv).

malci
MÂLCÍ, mâlcesc, vb. IV. Tranz. (Reg.; în expr.) A o mâlci = a amuți, a încremeni (datorită unui sentiment foarte puternic). – Din sl. mlŭčati.

mali
MÂLÍ, mâlesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) umple de mâl; a (se) acoperi cu mâl. – Din mâl.

malire
MÂLÍRE, mâliri, s.f. Faptul de a (se) mâli. – V. mâli.

malit
MÂLÍT, -Ă, mâliți, -te, adj. Acoperit cu mâl, plin de mâl. – V. mâli.

malitura
MÂLITÚRĂ, mâlituri, s.f. Depunere de mâl; (concr.) locul unde s-a depus mâl. – Mâli + suf. -tură.

malos
MÂLÓS, -OASĂ, mâloși, -oase, adj. Plin de mâl; nămolos. – Mâl + suf. -os.

mana
MÂNÁ, mân, vb. I. Tranz. 1. A dirija mersul unui animal sau, p. ext. al unui vehicul (cu tracțiune animală); a îmboldi, a stimula, a îndemna la mers. ♢ Expr. (Fam.) A mâna porcii la jir = a sforăi în somn. (Fam.) Mână măgaru! = pleacă de aici! ia-o din loc! dă-i drumul! ♦ Fig. (Fam.) A determina pe cineva să facă un anumit lucru, să acționeze într-un anumit fel; a îndemna, a îmboldi. ♦ Intranz. (Pop.) A merge; a zori, a se grăbi. Mâna cât putea de repede. 2. (Pop.) A lua, a duce, a târî cu sine. 3. (Pop.) A trimite pe cineva să se ducă undeva sau să facă ceva. 4. (Pop.) A pune în mișcare; a acționa. – Lat. minari „a amenința”.

manaci
MÂNÁCI, mânaci, s.m. (Rar) Călăreț. – Mâna + suf. -aci.

manare
MÂNÁRE, mânări, s.f. Acțiunea de a mâna și rezultatul ei; mânat. – V. mâna.

manas
MÂNÁȘ, mânași, s.m. (Reg.) Vizitiu. – Mâna + suf. aș.

manat
MÂNÁT s.n. Mânare. – V. mâna.

mana
MẤNĂ, mâini, s.f. I. 1. Fiecare din cele două membre superioare ale corpului omenesc, de la umăr până la vârful degetelor, în special partea de la extremitatea antebrațului, care se termină cu cele cinci degete. ♢ Loc. adj. De mână = a) făcut cu mâna, lucrat manual; b) (despre unelte, instrumente) acționat manual. ♢ Loc. adv. Pe (sau la) mâna dreaptă (sau stângă) = pe partea dreaptă (sau stângă). Pe sub mână = pe ascuns, clandestin. În mână = direct, personal. Mână-n mână = în colaborare, în înțelegere, în perfect acord. Peste mână = anevoios, incomod, dificil (de obținut, de realizat, de efectuat). ♢ Expr. (Pop.) A bate (sau a da) mâna (cu cineva) = a se înțelege cu cineva (în privința unei tranzacții); a face un târg, a se învoi (din preț), strângându-și mâna (în semn de pecetluire a tranzacției încheiate). A(-și) da mâna (cu cineva) = a) a strânge cuiva mâna în semn de salut sau de împăcare; b) A se alia, a colabora. A putea (sau a fi bun) să se ia de mână cu cineva = a se asemăna, a se potrivi cu cineva din punctul de vedere al defectelor sau al acțiunilor rele. (Pop.) A se ține cu mâinile de burtă (sau de pântece, de inimă) de(-atâta) râs = a râde cu mare poftă, în gura mare. A pune (sau a băga) mâna în foc pentru cineva (sau pentru ceva) = a garanta pentru cineva sau pentru ceva. A pune (sau a încrucișa) mâinile pe piept = a muri. A se spăla pe mâini = a refuza să-și ia răspunderea unei probleme (dificile) sau a unei fapte (reprobabile). A da (sau a lăsa, a pierde) ceva din (sau de la) mână = a da (sau a lăsa, a pierde) ceva care îți aparține sau de care ești sigur că îl poți obține. Cu mâna goală = fără a aduce nimic; fără a lua nimic; p. ext. fără a-și fi atins scopul, fără nici un rezultat. A avea (sau a fi la cineva) mâna = (la jocul de cărți) a-i veni rândul să împartă cărțile. A trece (sau a ceda) mâna (cuiva) = (la jocul de cărți) a nu juca în turul respectiv, cedând rândul jucătorului următor. (O) mână de ajutor = (mai ales în legătură cu verbele „a da”, „a cere”, „a solicita”, „a fi”) sprijin, ajutor. A lega cuiva mâinile (și picioarele) sau a lega (sau a fi legat) de mâini și de picioare = a pune pe cineva sau a fi în imposibilitate să acționeze. A avea (sau a lăsa, a da cuiva) mână liberă = a avea (sau a da cuiva) posibilitatea să acționeze după bunul său plac; a avea (sau a da cuiva) libertate totală de acțiune. A avea (ceva) pe mână = a dispune de ceva. A pune mâna = a) a face, a întreprinde ceva; b) a fura. A pune mâna pe ceva = a ajunge în posesiunea unui lucru, a-și însuși un lucru (prin mijloace necinstite). A pune mâna pe cineva = a) a prinde, a înhăța, a înșfăca pe cineva; b) a găsi pe cel de care ai nevoie. A-i pune (cuiva) mâna în piept (sau în gât) = a prinde a înșfăca (pe cineva); a cere cuiva socoteală; a(-l) trage la răspundere. A pune (cuiva) mâna în cap = a avea noroc, a-i merge totul din plin. A-i lua (cuiva) boala (sau durerea) cu mâna = a face să treacă boala (sau să înceteze durerea etc. cuiva) repede, numaidecât. Cu mîinile încrucișate (sau în sân, în buzunar) = inactiv. A pune mână de la mână = a strânge, a aduna (bani, obiecte etc.) prin contribuție benevolă. A avea mână ușoară sau a fi ușor de mână = a lucra cu finețe și cu abilitate (ca medic). A fi greu de mână = a lucra neîndemânatic, brutal (ca medic). A avea mână bună sau a fi bun de mână = a) a fi îndemânatic, priceput; b) a purta noroc cuiva; (la jocul de cărți) a da cărți bune celor cu care joacă. A-și face mână bună la (sau pe lângă) cineva = a obține favoarea cuiva, a se pune bine cu cineva. A lua cu o mână și a da cu alta (sau cu zece) = a cheltui mult, a fi risipitor. A fi mână largă = a fi darnic, generos. (Fam.) A fi mână spartă = a fi risipitor. A avea (sau a fi) mână strânsă = a fi econom; a fi zgârcit, meschin. A-i da cuiva mâna (să facă ceva) = a-și putea permite (să facă ceva); a-i permite situația., împrejurările (să facă ceva). Una la mână, se spune pentru a marca primul element al unei enumerări. A fi mâna dreaptă a cuiva = a fi omul de încredere al cuiva. A cere mâna cuiva = a cere în căsătorie. Sărut mâna (sau mâinile), formulă de salut adresată femeilor, preoților, persoanelor mai în vârstă etc. Cu mâna lui (sau a mea, ta etc.) sau cu mâinile lor (ori noastre, voastre etc.) = direct, personal, fără intervenția nimănui. A scoate castanele (sau cărbunii) din foc cu mâna altuia = a se folosi de cineva pentru rezolvarea unei probleme dificile, a unei acțiuni periculoase ori riscante. Cu amândouă mâinile = cu bunăvoință, foarte bucuros, din toată inima. (Fam.) A avea (sau a fi cu) mână lungă = a fi hoț, pungaș. (A fi om) cu dare de mână = (a fi om) înstărit, bogat. (Pop.) A da din mâini (și din picioare) = a face eforturi pentru obținerea unui lucru, a se strădui, a-și da osteneala. A avea mâna curată (sau mâinile curate) = a fi cinstit. A primi (sau a lua) în mână = a primi o sumă netă. A duce de mână (pe cineva) = a călăuzi, a conduce (pe cineva), a sprijini, a proteja (pe cineva neajutorat, nepriceput). De la mână până la gură = foarte repede, în timp foarte scurt. Cu mâinile la piept sau cu căciula în mână = într-o atitudine umilă, supus, smerit. Cu mâna pe inimă (sau pe cuget) = cu conștiința curată, cu convingerea că e adevărat. A ajunge pe mâini bune = a ajunge în grija, în posesiunea cuiva competent. A-și lua mâinile de pe cineva = a înceta de a mai proteja, de a mai ajuta pe cineva. Din mână în mână = de la unul la altul, de la om la om. A da mâna cu moartea = a trece printr-o mare primejdie; a fi foarte bolnav. A da pe mâna justiției = a deferi justiției; a înainta un infractor organelor judiciare. A fi (sau a cădea, a încăpea etc.) la (sau pe) mâna cuiva = a fi (sau a cădea, a încăpea) sub puterea, sub autoritatea cuiva, la discreția cuiva. A avea pe cineva sub mână = a avea pe cineva sub control, în subordine. (A fi) mână de fier (sau mână forte) = (a fi) om energic, autoritar. Politică de mână forte = politică dictatorială, tiranică, abuzivă. ♢ Compus: mâna-Maicii-Domnului = mică plantă erbacee din familia cruciferelor, cu tulpina higroscopică și foarte ramificată, cu flori albe și cu fructe mici (Anastatica hierochuntica). ♦ Persoană, individ (conceput ca autor al unei acțiuni). ♢ Mână de lucru = muncitor. Mână moartă = (la unele jocuri de cărți) jucător fictiv căruia i se distribuie cărți, în cont. 2. Cantinte mică din ceva, cât încape în palmă. ♢ (Ca epitet, precedând termenul calificat, de care se leagă prin prep. „de”, indică proporții foarte mici) O mână de om. (Urmat de un substantiv la pl., indică un număr redus, un grup restrâns de elemente de același fel) O mână de oameni. 3. (În legătură cu numerale ordinale sau, mai rar, cardinale) Categorie, treaptă, rang, clasă; calitate. ♢ Loc. adj. (Pop.) De toată mâna = de toate felurile, de toate categoriile. II. Numele unor unelte sau obiecte (de gospodărie) sau ale unor părți ale lor, care se asemănă, ca formă și ca întrebuințare, cu mâna (I 1) sau care se apucă, se manevrează cu mâna. ♢ Mână curentă = balustradă. – Lat. manus.

manastioara
MÂNĂSTIOÁRĂ s.f. v. mănăstioară.

manastire
MÂNĂSTÍRE s.f. v. mănăstire.

manastiresc
MÂNĂSTIRESC, -EÁSCĂ adj. v. mănăstiresc.

manastergura
MÂNĂȘTÉRGURĂ, mânășterguri, s.f. (Reg.) Ștergar, prosop; șervet. – Mână + șterge + suf. -ură.

manatarca
MÂNĂTÁRCĂ, mânătărci, s.f. Ciupercă comestibilă cu pălăria cărnoasă, foarte bombată, de culoare brună-gălbuie și cu piciorul solid, de obicei umflat la bază; hrib, burete (Boletus edulis). – Din bg. manatarka.

manatura
MÂNĂTÚRĂ, mânături, s.f. (În credințele populare) Farmec, vrajă; p.ext. boală pricinuită de un farmec, de o vrajă care i s-a făcut cuiva. [Var.: mâitúră s.f.] – Mână + suf. -ătură.

manca
MÂNCÁ, mănấnc, vb. I. Tranz. 1. A mesteca un aliment în gură și a-l înghiți; a folosi în alimentație, a consuma. ♢ Expr. A (nu) avea ce mânca = a (nu) avea din ce trăi. A mânca pâinea cuiva = a fi în slujba cuiva; a se folosi de binefacerile cuiva; a fi întreținut de cineva. A (nu mai) mânca (pâine și sare) dintr-un talger (sau dintr-un blid) cu cineva = a (nu mai) conviețui cu cineva; a (nu) se (mai) afla în raporturi intime sau prietenești cu cineva. A-și mânca de sub unghie (sau unghii) = a fi foarte zgârcit. A mânca rahat = a minți; a bârfi, a cleveti. A-i mânca (cuiva) rațele (sau câinii) din traistă (sau din buzunar) = a) a fi mic de statură; b) a fi bleg, prost. (Parcă) a mâncat laur, se spune despre cineva care (parcă) și-a pierdut mințile. A-i mânca cuiva colacii (sau coliva) = a vedea mort pe cineva. (Refl. pas.) A crede că tot ce zboară se mănâncă = a fi naiv, credul; a-și face iluzii. (Pop.) Mănâncă-l fript sau mănânc-o friptă, se spune pentru a exprima disprețul față de cineva sau de ceva, precum și renunțarea la un anumit lucru. A mânca foc pentru cineva = a face orice pentru a fi de folos cuiva. A mânca foc (sau jeratic) = (despre cai) a fi foarte iute. A mânca (cuiva sau a-și mânca cu cineva sau cu ceva) viața (sau zilele, tinerețele etc.) = a(-și) irosi, a(-și) distruge viața, tinerețea etc. A-i mânca sufletul (cuiva) = a supăra, a necăji, a chinui (pe cineva) peste măsură. A mânca (cuiva) capul = a distruge, a nimici. A-și mânca credința (sau omenia, lefteria) = a-și pierde prestigiul, cinstea, creditul. A mânca (pe cineva) din ochi = a privi (pe cineva) cu mare plăcere sau cu mare dragoste; a privi (pe cineva) foarte insistent și drăgăstos. Să-l (sau s-o) mănânci din ochi (nu alta), se spune despre o persoană frumoasă, atrăgătoare, iubită. A mânca (ceva) cu ochii = a se uita cu mare poftă (la ceva). (Pop.) Mânca-ți-aș ochii sau mânca-te-aș, se spune pentru a-și exprima afecțiunea față de persoana căreia i se adresează (căutând să-i câștige bunăvoința). A mânca bătaie (sau trânteală, chelfăneală etc.) = a fi bătut de cineva; p. ext. a fi învins (într-o luptă, într-o competiție, la un joc de societate etc.). A mânca (o) săpuneală (sau papară) = a fi (aspru) certat. A fugi (sau a alerga) mâncând pământul sau a mânca pământul fugind (sau alergând) = a fugi foarte repede, în graba mare. ♦ Intranz. A se hrăni, a se alimenta. ♦ Fig. (Fam.) A trăi din... ♦ Fig. A lua, a-și însuși (pe nedrept) un bun material; a cheltui, a risipi. ♦ Fig. (Pop.) A exploata, a spolia, a jecmăni pe cineva. ♦ Fig. (Pop.) A suferi, a pătimi, a îndura, a înghiți. ♦ Fig. (Fam.) A omite, litere, cuvinte, sunete în vorbire sau în scris. 2. (Despre animale și despre păsări sălbatice) A rupe prada în bucăți, a sfâșia (și a devora). ♢ Expr. A mânca carne de om = (despre oameni) a fi rău. crud, agresiv. ♦ (Despre viermi, molii, agenți fizici sau chimici) A roade, a distruge. ♦ (Despre boli) A distruge (treptat), a măcina, a mina. 3. (Despre insecte) A pișca, a ciupi. 4. (Precedat de un pron. pers. la acuz.; despre corp sau despre părți ale corpului) A produce o senzație de mâncărime. ♢ Expr. (Glumeț) A-l mânca (pe cineva) spinarea (sau pieha) = a se comporta ca și cum ar vrea să fie bătut. A-l mânca (pe cineva) palma (sau palmele) = a fi dornic, a avea chef să bată pe cineva. (În superstiții) A-I mânca (pe cineva) palma dreaptă = a avea o senzație de mâncărime în palma dreaptă, semn că va trebui să dea o sumă de bani. (În superstiții) A-l mânca (pe cineva) palmă stângă = a avea o senzație de mâncărime în palma stângă, semn că va primi o sumă de bani. A-l mânca (pe cineva) tălpile = a nu avea astâmpăr să stea într-un loc. a fi nerăbdător să plece. Te mănâncă cojocul = nu te astâmperi. nu te potolești, vrei să te bat; cauți bătaie. (Pop.) A-l mânca (pe cineva) să... = a simți impulsul, îndemnul irezistibil să... a fi tentat să... 5. A roade cu dinții un lucru necomestibil, a-și înfige dinții într-un lucru necomestibil. 6. Fig. A face să dispară; a consuma, a nimici, a distruge. 7. Fig. (Despre nenorociri, stări sufletești etc.) A face pe cineva să sufere; a consuma, a chinui. 8. Fig. A face cuiva rău (pe ascuns); a submina. ♦ Refl. recipr. A se certa, a se dușmăni, a se săpa, a-și face rău unul altuia. – Lat. manducare.

mancare
MÂNCÁRE, (2,3) mâncări, s.f. 1. Acțiunea de a mânca și rezultatul ei. ♢ Poftă de mâncare = apetit. De mâncare sau de-ale mâncării = hrană, alimente. ♢ Loc. adj. De mâncare = comestibil. 2. (Abstract) Prânz; cină, masă. 3. (Concr.) Ceea ce se mănâncă; hrană, aliment. ♢ Expr. A strica mâncarea degeaba = a trăi degeaba, fără a fi de vreun folos, a nu fi bun de nimic. A o duce într-o mâncare și într-o băutură = a petrece, a chefui întruna. ♦ Fel de bucate. ♢ Expr. Asta-i altă mâncare (de pește) = asta e cu totul altceva. A fi tot o mâncare de pește = a fi același lucru, a fi totuna. ♦ Fig. (Fam. și depr.) Soi, fel. [Pl. și: (3) mâncăruri] – V. mânca.

mancat
MÂNCÁT^1 s.n. Faptul de a mânca. ♢ Expr. A se pune pe mâncat și pe băut = a mânca mult, a mânca bine. A ține (pe cineva) pe mâncat și pe băut = a întreține (pe cineva). – V. mânca.

MÂNCÁT^2, -Ă, mâncați, -te, adj. 1. (Despre ființe) Care s-a hrănit; sătul. 2. Ros, măcinat, distrus. ♦ Spec. (Pop.; despre dinți, măsele) Cariat, stricat. – V. mânca.

mancacios
MÂNCĂCIÓS, -OÁSĂ, mâncăcioși, -oase, adj., s.m. și f. (Ființă) care mănâncă mult (și des), care are mare poftă de mâncare; (om) mâncău. – Mânca + suf. -ăcios.

mancarica
MÂNCĂRÍCĂ, mâncărele, s.f. 1. (Fam.) Diminutiv al lui mâncare (3). 2. (Reg.) Tocană. – Mâncare + suf. -ică.

mancarici
MÂNCĂRÍCI s.n. (Fam.) Mâncărime. ♢ Expr. A avea mâncărici = a nu avea astâmpăr, a nu putea sta liniștit. A avea mâncărici la limbă = a fi foarte vorbăreț. – Mâncare + suf. -ici.

mancarime
MÂNCĂRÍME, mâncărimi, s.f. Senzație (neplăcută) provocată de anumite boli ale pielii, de o iritație trecătoare, de înțepătura unor insecte etc. și însoțită de nevoia de a se scărpina; mâncărici. ♢ Expr. A avea mâncărime de (sau la) limbă = a simți mereu nevoia de a vorbi; a fi foarte vorbăreț, palavragiu, limbut; a nu putea păstra un secret. – Mâncare + suf. -ime.

mancator
MÂNCĂTÓR, -OÁRE, mâncători, -oare, s.m. și f., adj. (Ființă) care mănâncă; consumator. ♢ (Înv. și pop.) Mâncător de oameni = canibal, antropofag. – Mânca + suf. -ător.

mancatorie
MÂNCĂTORÍE, mâncătorii, s.f. (Fam.) 1. Hoție, fraudă, delapidare. 2. Intrigă, bârfeală. – Mâncător + suf. -ie.

mancatura
MÂNCĂTÚRĂ, mâncături, s.f. 1. Eroziune a solului (mai ales sub acțiunea apei). 2. (Reg.) Urmă lăsată de anumite boli care degradează țesuturile organismului. – Mânca + suf. -ătură.

mancau
MÂNCẮU, mâncăi, s.m. (Fam.) Om care mănâncă foarte mult sau care este lacom la mâncare; om mâncăcios. – Mânca + suf. -ău.

mandalac
MÂNDĂLÁC, mandălaci, s.m. (Bot.; reg.) Alunele. ♢ Expr. A căuta (cuiva) păcate în mândălaci = a găsi cuiva o vină cu orice preț, a căuta (cuiva) nod în papură. – Et. nec.

mandrete
MÂNDRÉȚE, mândreți, s.f. 1. Frumusețe, splendoare. 2. (Concr.) Ființă, lucru cu aspect deosebit de frumos, de atrăgător. – Mândru + suf. -ețe.

mandri
MÂNDRÍ, mândresc, vb. IV. Refl. 1. A fi mândru (I 1), a se lăuda, a se făli (cu ceva sau cu cineva). 2. (Înv. și pop.) A se îngâmfa, a se fuduli. – Din mândru.

mandrie
MÂNDRÍE, mândrii, s.f. 1. Sentiment de mulțumire, de satisfacție, de plăcere, de bucurie; ceea ce produce mulțumire, satisfacție, plăcere, bucurie; sentiment de demnitate, de încredere în calitățile proprii. ♦ Ceea ce constituie prilej de laudă, de fală, de mulțumire. 2. Sentiment de încredere exagerată în calitățile proprii; orgoliu, trufie, îngâmfare. – Mândru + suf. -ie.

mandrire
MÂNDRÍRE s.f. (Rar) Faptul de a se mândri; satisfacție, fală; fudulie, îngâmfare. – V. mândri.

mandrisor
MÂNDRIȘÓR, -OÁRĂ, mândrișori, -oare, s.m. și f. (Pop.) Mândruț. – Mândru + suf. -ișor.

mandru
MẤNDRU, -Ă, mândri, -e, adj., s.m. și f. I. Adj. 1. (Adesea urmat de determinări introduse prin prep. „de”). Mulțumit, satisfăcut, încântat; care are un sentiment de demnitate, de încredere în calitățile proprii; demn. 2. Care are încredere exagerată în calitățile proprii; orgolios, îngâmfat, trufaș. 3. (Pop.) Frumos, falnic, măreț. II. S.m. și f. (Pop.) Persoană pentru care cineva de sex opus simte o afecțiune deosebită; drag, iubit. – Din sl. mondrŭ „înțelept”.

mandruleana
MÂNDRULEÁNĂ, mândrulene, s.f. (Pop.) Mândruță. – Mândră + suf. -uleană.

mandrulica
MÂNDRULÍCĂ, mândrulici, s.f. (Pop.) Mândruță. – Mândră + suf. -ulică.

mandrulita
MÂNDRULÍȚĂ, mândrulițe, s.f. (Pop.) Mândruță. – Mândruță + suf. -uliță.

mandrut
MÂNDRÚȚ, -Ă, mândruți, -țe, adj., s.m. și f. (Pop.) Diminutiv al lui mândru; (în special) persoană dragă cuiva de sex opus. – Mândru + suf. -uț.

manea
MÂNEÁ, mân, vb. II. Intranz. (Pop.) A petrece undeva noaptea, a rămâne, a poposi, a dormi undeva peste noapte. ♦ (Reg.) A poposi o vreme undeva; a se așeza, a sta. ♢ Expr. (Parcă) i-au mas șoarecii în pântece (sau în burtă), se spune despre un om care este mereu flămând, căruia îi este mereu foame, care mănâncă mult, cu lăcomie. [Prez. ind. și: mâi; part. mas] – Lat. manere.

maneca
MÂNECÁ, mấnec, vb. I. Refl. și intranz. (Pop.) A se scula dis-de-dimineață; a pleca dis-de-dimineață; p. gener. a porni, a pleca. – Lat. manicare.

manecar
MÂNECÁR, mânecare, s.n. 1. Haină țărănească scurtă, de stofă, de blană sau de pânză, cu sau fără mâneci. 2. Perniță sau scândură îmbrăcată în pânză, pe care se calcă mânecile unei haine. – Mânecă + suf. -ar.

manecare
MÂNECÁRE, mânecări, s.f. Acțiunea de a (se) mâneca și rezultatul ei. – V. mâneca.

manecat
MÂNECÁT s.n. Faptul de a (se) mâneca. ♦ Zorii zilei. ♢ Loc. adv. De (sau la, pe, în etc.) mânecate = foarte de dimineață, dis-de-dimineață. – V. mâneca.

maneca
MẤNECĂ, mâneci, s.f. 1. Parte a îmbrăcămintei care acoperă brațul (în întregime sau în parte). ♢ Expr. A trage (pe cineva) de mânecă = a) a insista, a stărui (pe lângă cineva) pentru a obține ceva; b) a atrage atenția (cuiva) că minte sau exagerează. A (nu) se lăsa tras de mânecă = a (nu) se lăsa prea mult rugat. A o băga pe mânecă = a se speria (de consecințele unei fapte săvârșite); a o sfecli. A scoate din mânecă = a inventa la repezeală o explicație, o soluție etc. 2. (Tehn.) Nume dat unor dispozitive în formă de mânecă (1). 3. (Înv.) Flanc, aripă a unei armate. [Var.: (reg.) mấnică s.f.] – Lat. manica.

manecuta
MÂNECÚȚĂ, mânecuțe, s.f. 1. Diminutiv al lui mânecă (1). 2. (La pl.) Un fel de manșete (detașabile) lungi până la cot, care se poartă peste mâneci, pentru a le proteja. [Var.: (reg.) mânicúță s.f.] – Mânecă + suf. -uță.

maner
MÂNÉR, mânere, s.n. Parte a unui obiect care permite apucarea (și manevrarea) acestuia cu mâna. – Mână + suf. -ar.

manezi
MÂNEZÍ adv. (Reg.) Mâine; a doua zi. – Mâ[i]ne + zi.

mangaia
MÂNGÂIÁ, mấngâi, vb. I. 1. Tranz. A atinge (pe cineva) ușor (și repetat) cu palma în semn de dragoste; a dezmierda, a alinta. ♦ (Ir.) A lovi, a bate. 2. Tranz. și refl. A căuta să(-și) aline sau a(-și) alina mâhnirea, durerea, suferința etc.; a (se) consola, a (se) încuraja. 3. Tranz. A bucura, a desfăta, a încânta. [Pr.: -gâ-ia] – Lat. *manganeare.

mangaiere
MÂNGÂIÉRE, mângâieri, s.f. Acțiunea de a (se) mângâia și rezultatul ei. [Pr.: -gâ-ie-] – V. mângâia.

mangaietor
MÂNGÂIETÓR, -OÁRE, mângâietori, -oare, adj. Care mângâie; dezmierdător; desfătător, încântător; încurajator, consolator; mângâios. [Var.: (înv. și reg.) mângâitór, -oáre adj.] [Pr.: -gâ-ie-] – Mângâia + suf. -ător.

mangaios
MÂNGÂIÓS, -OÁSĂ, mângâioși, -oase, adj. Mângâietor. [Pr.: -gâ-ios] – Mângâia + suf. -os.

mangaitor
MÂNGÂITÓR, -OÁRE adj. v. mângâietor.

mania
MÂNIÁ, mấnii, vb. I. Refl. A se lăsa ori a fi cuprins de mânie (1), a se supăra foarte tare, a-și ieși din fire, a se înfuria. ♢ Tranz. Cele auzite l-au mâniat. [Pr.: -ni-a-] – Din mânie.

maniat
MÂNIÁT, -Ă, mâniați, -te, adj. Înfuriat, iritat, foarte supărat. [Pr.: -ni-at] – V. mânia.

manica
MẤNICĂ s.f. v. mânecă.

manicuta
MÂNICÚȚĂ s.f. v. mânecuță.

manie
MÂNÍE, mânii, s.f. 1. Izbucnire de iritare violentă, dar trecătoare, împotriva cuiva sau a ceva; furie, supărare mare. ♢ Loc. adj. Iute (sau grabnic, rău) la mânie = care se înfurie ușor; irascibil. ♦ Necaz, ciudă. 2. (Pop.; adesea determinat prin „lui Dumnezeu”, „cerului”, „pământului”) Prăpăd, urgie, grozăvie, nenorocire, calamitate. – Lat. mania.

manios
MÂNIÓS, -OÁSĂ, mânioși, -oase, adj. Plin de mânie (1); furios; foarte supărat; care exprimă sau trădează mânie. [Pr.: -ni-os] – Mânie + suf. -os.

manjeala
MÂNJEÁLĂ, mânjeli, s.f. 1. Faptul de a (se) mânji. 2. Murdărie. 3. (Reg.) Amestec de lut și de baligă, cu care se ung casele țărănești de lemn înainte de a se tencui și vărui. 4. Un fel de pastă făcută din sămânță de in sau din tărâțe, cu care se unge urzeala de cânepă ca să nu se rupă firele la țesut. – Mânji + suf. -eală.

manji
MÂNJÍ, mânjesc, vb. IV. Tranz. și refl. 1. A (se) murdări, a (se) păta. ♦ Tranz. A mâzgăli. ♦ Refl. Fig. A-și păta onoarea, cinstea. 2. A (se) acoperi cu un strat de..., a (se) unge cu ceva. – Din sl. mazati.

manjire
MÂNJÍRE, mânjiri, s.f. Acțiunea de a (se) mânji și rezultatul ei. – V. mânji.

manjit
MÂNJÍT, -Ă, mânjiți, -te, adj. Murdar, pătat; mâzgălit. – V. mânjit.

manjitura
MÂNJITÚRĂ, mânjituri, s.f. (Rar) Murdărie, pată. – Mânji + suf. -tură.

mantui
MÂNTUÍ, mấntui, vb. IV. Tranz. și refl. 1. (Pop.) A (se) salva (dintr-o primejdie, din robie, de la moarte etc.). 2. (Pop.) A (se) vindeca (de o boală). 3. (În limbaj bisericesc) A ierta sau a obține iertarea pentru păcatele săvârșite, a scăpa de pedeapsa divină; a (se) izbăvi, a (se) salva. 4. (Pop.) A (se) termina, a (se) isprăvi, a (se) sfârși. ♢ Expr. (Refl.) A se mântui cu... = a muri. [Prez. ind. și: mântuiesc] – Din magh. menteni.

mantuiala
MÂNTUIÁLĂ, mântuieli, s.f. (În loc. adj. și adv.) De mântuială = superficial, grăbit, prost. [Pr.: -tu-ia-] – Mântui + suf. -eală.

mantuinta
MÂNTUÍNȚĂ, mântuințe, s.f. (Înv.) Mântuire. [Pr.: -tu-in-] – Mântui + suf. -ință.

mantuire
MÂNTUÍRE, mântuiri, s.f. Acțiunea de a (se) mântui și rezultatul ei; mântuință. [Pr.: -tu-i-] – V. mântui.

mantuit
MÂNTUÍT, -Ă, mântuiți, -te, adj. 1. (Pop.) Scăpat, salvat; dezrobit. 2. (În limbaj bisericesc) Izbăvit de păcate. – V. mântui.

mantuitor
MÂNTUITÓR, -OÁRE, mântuitori, -oare, adj. 1. (Adesea substantivat) Care mântuie (1), salvează. 2. (Rar) Care mântuie (2), care vindecă; tămăduitor. 3. (În limbaj bisericesc) Care mântuie (3), izbăvește (de păcate); izbăvitor. ♦ (Substantivat, m. sg. art.) Nume dat lui Isus Cristos. [Pr.: -tu-i-] – Mântui + suf. -tor.

mantus
MÂNTÚȘ, mântuși, s.m. (Iht.; reg.) Mihalț. – Din ucr. mentus.

manui
MÂNUÍ, mânuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A folosi un instrument, o unealtă, o armă cu ajutorul mâinilor. ♦ P. gener. A folosi, a aplica. 2. A lua sau a duce cu mâna; a manipula. 3. A administra, a manipula bani, fonduri. – Mână + suf. -ui.

manuire
MÂNUÍRE, mânuiri, s.f. Acțiunea de a mânui și rezultatul ei. [Pr.: -nu-i-] – V. mânui.

manuitor
MÂNUITÓR, -OÁRE, mânuitori, -oare, s.m. și f. 1. Persoană care mânuiește ceva, care are profesiunea de a mânui ceva. ♢ Mânuitor de bani (publici) = persoană care primește, păstrează și eliberează bani în cadrul unei gestiuni (publice). 2. Mașinist (2). [Pr.: -nu-i-] – Mânui + suf. -tor.

manurita
MÂNURÍȚĂ, mânurițe, s.f. (Reg.) Mânuță. – Mânuri (pl. lui mână) + suf. -iță.

manusar
MÂNUȘÁR s.m. v. mănușar.

manusa
MÂNÚȘĂ s.f. v. mănușă.

manusita
MÂNUȘÍȚĂ, mânușițe, s.f. Mânuță. – Mână + suf. -ușiță.

manuta
MÂNÚȚĂ, mânuțe, s.f. Diminutiv al lui mână; mânușiță, mânuriță. – Mână + suf. -uță.

manz
MÂNZ, mânji, s.m. 1. Puiul (de sex masculin al) iepei. ♢ Expr. A umbla ca mânzul după iapă sau a merge (ori a se ține) mânz (după cineva) = a se ține pretutindeni după cineva, a nu se dezlipi (de cineva), a se ține scai (de cineva). ♦ (Reg.) Puiul măgăriței. 2. (Fam.) Epitet dat unui copil sau unui tânăr (zburdalnic, plin de vioiciune). – Cf. alb. m ë s.

manzare
MÂNZÁRE, mânzări, s.f. Oaie de lapte; oaie care a fătat și are lapte. – Cf. alb. m ë z o r e.

manzat
MÂNZÁT, -Ă, mânzați, -te, s.m. și f. Vițel înțărcat, a cărui limită de vârstă variază, după regiuni, între câteva luni și doi ani. – Cf. alb. m ë z a t.

manza
MẤNZĂ, mânze, s.f. Puiul de sex feminin al iepei. – Din mânz.

manzarar
MÂNZĂRÁR, (1) mânzărari, s.m., (2) mânzărare, s.n. 1. S.m. (Pop.) Cioban care păzește mânzările. 2. S.n. (Reg.) Loc sau despărțitură din strungă unde stau mânzările. – Mânzare + suf. -ar.

manzeste
MÂNZÉȘTE adv. (În expr.) A râde (sau a zâmbi) mânzește = a râde (sau a zâmbi) silit, nenatural. – Mânz + suf. -ește.

manzisor
MÂNZIȘÓR, mânzișori, s.m. Diminutiv al lui mânz; mânzuleț, mânzac. – Mânz + suf. -ișor.

manzoc
MÂNZÓC, mânzoci, s.m. Mânz (1) de doi sau de trei ani. – Mânz + suf. -oc.

manzuc
MÂNZÚC, mânzuci, s.m. (Reg.) Mânzișor. – Mânz + suf. -uc.

manzulet
MÂNZULÉȚ, mânzuleți, s.m. (Reg.) Mânzișor. – Mânz + suf. -uleț.

mar
MÂR interj. Cuvânt care imită mârâitul câinelui. – Onomatopee.

marai
MÂRÂÍ, mấrâi, vb. IV. Intranz. 1. (Despre câini; la pers. 3) A scoate sunete guturale, aspre, hârâite, care de obicei arată iritarea, nemulțumirea. 2. Fig. (Despre oameni; peior.) A vorbi neclar, printre dinți, manifestând nemulțumire, enervare. ♦ Tranz. A spune ceva în silă, pe un ton posac, nemulțumit. – Mâr + suf. -âi.

maraiala
MÂRÂIÁLĂ, mârâieli, s.f. Mârâit. [Pr.: -râ-ia-] – Mârâi + suf. -eală.

maraire
MÂRÂÍRE, mârâiri, s.f. Acțiunea de a mârâi și rezultatul ei. [Pr.: -râ-i-] – V. mârâi.

marait
MÂRÂÍT s.n. Faptul de a mârâi; (în special) sunete specifice scoase de câinii ațâțați, nemulțumiți; mârâială, mârâitură. – V. mârâi.

maraitor
MÂRÂITÓR, -OÁRE, mârâitori, -oare, adj. (Rar) Care mârâie. [Pr.: -râ-i-] – Mârâi + suf. -tor.

maraitura
MÂRÂITÚRĂ, mârâituri, s.f. Mârâit. [Pr.: -râ-i-] – Mârâi + suf. -tură.

marc
MÂRC interj. (Pop.; în expr.) A nu zice nici mârc = a nu zice nimic, a tăcea din gură. – Contaminare între mâr și mâlc.

marced
MẤRCED, -Ă, mârcezi, -de, adj. (Reg.) 1. (Despre plante) Veșted, ofilit. ♦ (Despre lemne) Umed și putred. 2. Fig. (Despre oameni) Slab, uscățiv; bolnăvicios, sleit de puteri, vlăguit. – Lat. marcidus.

marlan
MÂRLÁN, mârlani, s.m. (Depr.) Om prost crescut, grosolan, necioplit; bădăran, țopârlan. – Et. nec.

marli
MÂRLÍ, pers. 3 mârlește, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. (Pop.; despre berbeci și oi) A (se) împreuna. – Din scr. mrljati.

marlire
MÂRLÍRE, mârliri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) mârli și rezultatul ei; mârlit. – V. mârli.

marlit
MÂRLÍT s.n. (Pop.) Mârlire. – V. mârli.

marsav
MẤRȘAV, -Ă, mârșavi, -e, adj. Lipsit de scrupule, josnic, infam, ticălos. ♦ (Reg.) Scârbos, dezgustător. [Acc. și: mârșáv] – Din sl. mrŭšavŭ.

marsavi
MÂRȘĂVÍ, mârșăvesc, vb. IV.Tranz. (Reg.) A pângări, a spurca. – Din mârșav.

marsavie
MÂRȘĂVÍE, mârșăvii, s.f. Atitudine sau faptă mârșavă; josnicie, mișelie, infamie, ticăloșie. – Mârșav + suf. -ie.

marsavire
MÂRȘĂVÍRE, mârșăviri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a mârșăvi și rezultatul ei. – V. mârșăvi.

martan
MÂRTÁN, mârtani, s.m. (Reg.) Motan, cotoi. – Et. nec.

martoaga
MÂRȚOÁGĂ, mârțoage, s.f. Cal slab, rău îngrijit; gloabă. – Cf. m ă r ț â n ă.

marzac
MÂRZÁC, mârzaci, s.m. Nobil tătar care de obicei conducea o ceată ostășească. – Din tăt. mïrza.

masai
MÂȘÂÍ, pers. 3 mấșâie, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre animale) A mirosi, a adulmeca. – Et. nec.

matca
MẤTCĂ, mâtci, s.f. (Reg.) Băț cu care se bate laptele pentru a alege untul; bătător, brighidău. – Et. nec.

matcalau
MÂTCĂLẮU s.m. v. mătcălău.

mat
MÂȚ, mâți, s.m. (Pop.) 1. (Pop.) Cotoi, motan, pisoi; p. restr. puiul (de sex masculin al) pisicii. 2. Mâțișor (2). – Din mâță (derivat regresiv).

matan
MÂȚÁN, mâțani, s.m. (Rar) Cotoi, motan. – Mâț + suf. -an.

mata
MẤȚĂ, mâțe, s.f. 1. (Pop.) Pisică; p. restr. puiul (de sex feminin al) pisicii. ♢ Expr. A prinde (pe cineva) cu mâța în sac = a surprinde, a descoperi pe cineva care caută să înșele, să mintă. A umbla cu mâța în sac = a umbla cu înșelăciuni. (A fi) mâță blândă = (a fi) prefăcut, ipocrit, fățarnic. Ca o mâță plouată = a) abătut, descurajat, fără chef; b) rușinat, umilit. A trăi (sau a se înțelege, a se avea etc. cu cineva) ca mâța cu șoarecele (sau cu șoarecii, cu câinele) = a fi în relații foarte proaste cu cineva. (Reg.) A se stupi ca mâțele = a) a fi în relații foarte proaste cu cineva; b) a se certa, a se insulta. A trage mâța de coadă = a fi strâmtorat din punct de vedere material, a o duce greu, a fi sărac, nevoiaș. A se uita ca mâța în calendar = a nu pricepe nimic, a fi cu totul străin de o problemă, de un subiect. (Reg.) A rupe mâța în două = a fi voinic, energic, curajos. 2. (Depr.) Epitet dat unui animal sau unui om slab, prăpădit, jigărit. 3. Nume dat unor obiecte, instrumente, dispozitive etc. cu care se apucă, se prinde, se trage sau se fixează ceva. – Probabil formație onomatopeică. Cf. alb. m i c a.

matesc
MÂȚÉSC, -EÁSCĂ, mâțești, adj. (Pop. și fam.) Care aparține mâțelor (1) sau mâților, privitor la mâțe, specific mâțelor. – Mâță + suf. -esc.

matisor
MÂȚIȘÓR, mâțișori, s.m. (Pop.) 1. Diminutiv al lui mâț; mâț mic; pui (de sex masculin) al mâței; mâțuc. 2. (Bot.) Ament (la salcie, stejar, alun etc.); mâț. [Pl. și: (2, n.) mâțișoare] – Mâț + suf. -ișor.

matoi
MÂȚÓI, mâțoi, s.m. (Rar) Mâț (mare). – Mâț + suf. -oi.

matuc
MÂȚÚC, mâțuci, s.m. (Rar) Mâțișor (1). – Mâț + suf. -uc.

matuca
MÂȚÚCĂ, mâțuci, s.f. (Rar) Diminutiv al lui mâță. – Mâț + suf. -ucă.

mazga
MẤZGĂ s.f. 1. Noroi moale, lipicios și alunecos. 2. Pojghiță moale, cleioasă ori unsuroasă care se formează pe suprafața unor alimente sau pe pereții vaselor în care au stat anumite alimente. 3. Strat de alge, de mușchi etc. care acoperă pietrele, rocile expuse la umezeală. 4. (Pop.) Sevă; spec. seva arborilor (aflată sub coajă). – Din sl. mĕzga. bg. măzga.

mazgaleala
MÂZGĂLEÁLĂ, mâzgăleli, s.f. Mâzgălitură. [Var.: zmângăleálă s.f.] – Mâzgăli + suf. -eală.

mazgali
MÂZGĂLÍ, mâzgălesc, vb. IV. Tranz. 1. A scrie urât și murdar; a desena sau a picta neglijent, mânjind hârtia sau pânza. ♦ Fig. (Despre oameni; adesea glumeț) A scrie, a compune ceva (fără pricepere, fără talent). 2. A murdări, a păta, a mânji. [Var.: zmângălí vb. IV] – Mâzgă + suf. -ăli.

mazgalire
MÂZGĂLÍRE, mâzgăliri, s.f. Acțiunea de a mâzgăli și rezultatul ei. [Var.: zmângălíre s.f.] – V. mâzgăli.

mazgalit
MÂZGĂLÍT, -Ă, mâzgăliți, -te, adj. 1. Acoperit cu un scris urât, neglijent. 2. Mânjit, murdărit, pătat. [Var.: zmângălít, -ă adj.] – V. mâzgăli.

mazgalitura
MÂZGĂLITÚRĂ, mâzgălituri, s.f. Faptul de a mâzgăli; (concr.) scriere, pictură sau desen executate neîndemânatic și murdar; fig. operă literară sau plastică fără valoare; mâzgăleală. [Var.: zmângălitúră s.f.] – Mâzgăli + suf. -tură.

mazgos
MÂZGÓS, -OÁSĂ, mâzgoși, -oase, adj. 1. Noroios, cleios; lunecos. 2. (Reg.; despre plante) Plin de sevă. – Mâzgă + suf. -os.

mda
MDA adv. Cuvânt care exprimă o afirmație îndoielnică. – Din da^1.

mde
MDE interj. Cuvânt care exprimă o afirmație, un sentiment, o atitudine de șovăială, de sfială etc. (într-o situație delicată). – Din de^2.

meaculpa
MEA CULPA (Livr.) Formulă prin care cineva își recunoaște o greșeală. [Pr.: mé-a cúlpa] – Expr. lat.

meandric
MEÁNDRIC, -Ă, meandrici, -ce, adj. (Despre cursul unei ape) Care are sau formează meandre (1). [Pr.: me-an-] – Meandru + suf. -ic. Cf. fr. m é a n d r i q u e.

meandru
MEÁNDRU, meandre, s.n. 1. Buclă accentuată a unei ape curgătoare, mai ales în regiunile de șes. ♦ P. anal. Sinuozitate, cotitură (a unui drum). 2. Motiv ornamental (sculptat sau pictat) format din linii frânte sau curbe, sugerând stilizarea unor valuri de apă. [Pr.: me-an-] – Din fr. méandre.

meat
MEÁT, meaturi, s.n. 1. (Anat.) Canal îngust și subțire sau orificiul acestuia, aflate în diferite organe. 2. Spațiu, interstițiu între celulele unui țesut vegetal. [Pr.: -me-at] – Din fr. méat, lat. meatus.

mecanic
MECÁNIC, -Ă, mecanici, -ce, subst., adj. I. S.f. 1. Știință care studiază mișcarea sau echilibrul corpurilor sub acțiunea forțelor exercitate asupra lor; tehnica procedeelor în care intervin aceste fenomene; mecanotehnică. ♢ Mecanică cerească = știință care se ocupă cu mișcarea corpurilor cerești sub acțiunea atracției universale. ♦ (Înv.) Mecanism, mașină. 2. Disciplină tehnică al cărei obiect îl constituie construcția și funcționarea mașinilor, îndeosebi a pieselor și a mecanismelor care servesc la transmiterea mișcării. 3. Tratat, manual de mecanică (I 1, 2). II. Adj. 1. Care aparține mecanicii (I), privitor la mecanică, de mecanică. 2. (Și adv.) Care este pus în mișcare de o mașină sau de un mecanism; care se face cu ajutorul mașinilor sau al mecanismelor; mecanizat. 3. (Și adv.) Care se realizează fără participarea conștiinței, a voinței; mașinal, automat. ♦ Care aplică o teză, o teorie, o dispoziție etc. fără a ține seama de specificul concret sau individual al situației, fenomenului, cazului respectiv; simplist, schematic, rigid, dogmatic. III. S.m. și f. Specialist în mecanică (I 1, 2). ♦ Persoană care efectuează operații de montaj, de reparare, sau de întreținere a utilajelor, mașinilor și aparatelor. ♦ Persoană care supraveghează sau conduce un vehicul sau un motor, cu instalațiile anexe; mașinist. – Din (I) lat. mechanica, it. meccanica, germ. Mechanik, fr. mécanique, (II) lat. mechanicus, it. meccanico, fr. mécanique, (III) lat. mechanicus, germ. Mechaniker.

mecaniceste
MECANICÉȘTE adv. (Înv.) În mod mecanic, automat; mașinal. – Mecanic + suf. -ește.

mecanicism
MECANICÍSM s.n. Concepție care explică fenomenele biologice, sociale, psihice etc. pe baza principiilor și legilor mecanicii (I 1), reducând întreaga diversitate calitativă a fenomenelor și a proceselor naturii la fenomene și procese mecanice. – Mecanic + suf. -ism. Cf. it. m  e  c  c  a  n  i  c  i  s  m  o.

mecanicist
MECANICÍST, -Ă, mecaniciști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care este în conformitate cu principiile mecanicismului, privitor la mecanicism. 2. S.m. și f. Adept al mecanicismului. – Mecanic[ism] + suf. -ist.

mecaniciza
MECANICIZÁ, pers. 3. mecanicizează, vb. I. Refl. (Rar; despre activități raționale) A deveni mecanic, automat. – Mecanic + suf. -iza.

mecanicizare
MECANICIZÁRE, mecanicizări, s.f. Acțiunea de a se mecaniciza și rezultatul ei. – V. mecaniciza.

mecanicizat
MECANICIZÁT, -Ă, mecanicizați, -te, adj. Care a devenit mecanic. – V. mecaniciza.

mecanism
MECANÍSM, mecanisme, s.n. 1. Sistem tehnic alcătuit din mai multe piese mobile și fixe care sunt angrenate între ele, astfel încât unele elemente mobile, transmițând forțele de la elementul conducător la elementele conduse, pot antrena mișcarea acestora. ♦ Totalitatea elementelor care alcătuiesc un astfel de sistem; mașinărie. 2. Mod de funcționare a unui mecanism (1). 3. Mod în care se desfășoară un fenomen, o reacție etc. 4. P. anal. Sistem, mod de organizare politică, economică, socială etc. – Din fr. mécanisme, germ. Mechanismus.

mecaniza
MECANIZÁ, mecanizez, vb. I. Tranz. A introduce în procesele de producție mașini, mecanisme, aparate etc. pentru executarea unor operații, activități, cu scopul de a înlocui sau a face mai eficientă munca fizică ori intelectuală a omului. – Din fr. mécaniser.

mecanizare
MECANIZÁRE, mecanizări, s.f. Acțiunea de a mecaniza și rezultatul ei. – V. mecaniza.

mecanizat
MECANIZÁT, -Ă, mecanizați, -te, adj. Care se face prin intermediul unor mecanisme, dispozitive sau mașini, omul având un rol de conducere și de întreținere. ♦ Care este înzestrat cu mașini, cu mecanisme. – V. mecaniza.

mecanizator
MECANIZATÓR, mecanizatori, s.m. Tehnician, mecanic pentru mașini agricole. – Din rus. mehanizator (după mecanic).

mecano
MECANO- Element de compunere însemnând „mecanic”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. mécano-.

mecanochimic
MECANO-CHÍMIC, -Ă, mecano-chimici, -ce, adj. (Rar) Care se referă la un procedeu combinat, folosind mijloace mecanice și reacții chimice. – Mecano- + chimic.

mecanoreceptor
MECANORECEPTÓR, mecanoreceptori, s.m. Organ de simț care recepționează acțiuni mecanice (atingere, presiune, tracțiune). – Mecano- + receptor.

mecanotehnic
MECANOTÉHNIC, -Ă, mecanotehnici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Mecanică (I 1). 2. Adj. Care se referă la un produs de mecanică (I 1), privitor la mecanică, de mecanică. – Mecano- + tehnic.

mecanoterapie
MECANOTERAPÍE s.f. Denumire generală pentru terapeutica prin masaj, prin gimnastică medicală, prin aparate mecanice, aplicată mai ales în boli articulare sau neuromusculare. – Din fr. mécanothérapie.

mecai
MECĂÍ, mécăi, vb. IV. Intranz. (Despre capre, rar despre iepuri; la pers. 3) A scoate strigăte caracteristice speciei. ♦ Fig. (Ir.; despre oameni) A vorbi sau a cânta cu voce tremurată. – Formație onomatopeică.

mecena
MECÉNA s.m. invar. (Livr.) Protector al literaturii, al artelor, al științelor; mecenat. – Din fr. mécène.

mecenat
MECENÁT, mecenați, s.m. (Livr.) Mecena. – Din it. mecenate.

mecet
MECÉT, meceturi, s.n. (Înv. și reg.) Casă de cult pentru religia musulmană; moschee mică. ♦ Cimitir turcesc. – Din bg., rus. mecet. Cf. tc. m e s ç i t.

meci
MECI, meciuri, s.n. Întrecere sportivă disputată între două persoane sau între două echipe; întâlnire, partidă, joc. – Din engl., fr. match.

mecibol
MÉCIBOL, meciboluri, s.n. Situație din finalul unei partide de tenis sau de volei în care ultima lovitură de minge poate să decidă pe câștigător. – Din engl. match ball.

meconina
MECONÍNĂ, meconine, s.f. Alcaloid obținut prin hidroliza narcotinei, care produce convulsii. – Din fr. méconine.

meconiu
MECÓNIU s.n. 1. Suc de mac; opiu. 2. Materie pe care o elimină ca excremente fătul, imediat după naștere. – Din fr. méconium, lat. meconium.

med
MED, mezi, s.m., adj. 1. S.m. Persoană care făcea parte din populația de bază a Mediei sau care era originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Mediei sau mezilor (1), privitor la Media sau la mezi. – Din fr. mède.

medalia
MEDALIÁ, medaliez, vb. I. Tranz. A distinge cu o medalie; a decora. [Pr.: -li-a] – Din medaliat (derivat regresiv).

medaliat
MEDALIÁT, -Ă, medaliați, -te, adj. Care a fost distins cu o medalie; decorat. [Pr.: -li-at] – Medalie + suf. -at (după fr. médaillé).

medalie
MEDÁLIE, medalii, s.f. Piesă de metal (sau, uneori, de marmură), în formă de monedă, gravată cu figuri și inscripții, emisă în cinstea unei personalități sau în memoria unei acțiuni glorioase. ♦ Piesă de metal dată ca premiu la diferite concursuri sau ca distincție pentru merite deosebite în diferite domenii de activitate. ♢ Expr. Reversul medaliei = aspectul complementar, opus (adesea neplăcut) al unui lucru, al unei probleme, al unei situații. – Din it. medaglia.

medalion
MEDALIÓN, medalioane, s.n. 1. Bijuterie de formă rotundă sau ovală, care încadrează sau închide între două capace o fotografie, o pictură, o șuviță de păr etc. și care se poartă de obicei la gât. ♦ Ramă ovală sau rotundă în care este fixată o fotografie sau un tablou; p. ext. fotografie sau tablou fixat într-o astfel de ramă. 2. Element decorativ de formă circulară sau ovală, folosit în arhitectură, mobilier etc. și cuprinzând un basorelief, o inscripție, un portret etc. 3. Scriere literară în proză de mici dimensiuni, pe o anumită temă, în care sunt schițate trăsăturile fundamentale ale vieții și operei unei personalități, adesea urmată de exemplificări din opera acesteia. [Pr.: -li-on] – Din fr. médaillon (după medalie). Cf. it. m e d a g l i o n e.

medalist
MEDALÍST, medaliști, s.m. (Rar) Persoană care se ocupă cu studiul sau cu colecționarea medaliilor; colecționar de medalii. – Din fr. médailliste (după medalie).

medalistica
MEDALÍSTICĂ s.f. Ramură a numismaticii care se ocupă cu studierea și colecționarea medaliilor. – Medalist + suf. -ică.

medelean
MEDELEÁN, medeleni, s.m. (Reg.) Câine mare. – Din ucr. medeljan.

medelnicer
MEDELNICÉR, medelniceri, s.m. Titlu dat în evul mediu, în Țara Românească și în Moldova, boierului care turna domnului apă ca să se spele pe mâini, punea sarea și servea bucatele; boier care avea acest titlu. – Medelniță + suf. -ar.

medelnita
MEDÉLNIȚĂ, medelnițe, s.f. (Înv.) Lighean în care domnul și oaspeții lui își spălau mâinile înainte și după masă. – Cf. sl. m ĕ d ĕ n i c a.

media
MEDIÁ, mediez, vb. I. Tranz. A mijloci o înțelegere între două sau mai multe părți adverse, a face demersuri oficiale pentru a preveni sau pentru a pune capăt ostilităților dintre două sau mai multe state; a face un act de mediație. [Pr.: -di-a] – Din lat. mediare.

medial
MEDIÁL, -Ă, mediali, -e, adj. Median. ♦ Spec. (Despre sunete, rar despre litere) Care se află în interiorul cuvântului. ♦ (Despre vocale) Care se articulează în partea de mijloc a cavității bucale; central. [Pr.: -di-al] – Din fr. médial, lat. medialis.

median
MEDIÁN, -Ă, mediani, -e, adj. Care se află la mijloc; medial. ♦ Situat la mijlocul unei figuri geometrice. ♦ (Substantivat, f.) Fiecare dintre dreptele care unesc un vârf al unui triunghi cu mijlocul laturii opuse vârfului. ♦ (Substantivat, f.) Fiecare dintre dreptele care unesc un vârf al unui tetraedru cu centrul de greutate al feței opuse. [Pr.: -di-an] – Din fr. médian, lat. medianus.

medianta
MEDIÁNTĂ, mediante, s.f. (Muz.) Treapta a treia sau a șasea a modurilor major și minor; acordul minor al acestei trepte. [Pr.: -di-an-] – Din fr. médiante.

mediastin
MEDIASTÍN, mediastine, s.n. Cavitate anatomică cuprinsă între cei doi plămâni și care conține inima, timusul, esofagul, aorta și canalul toracic. [Pr.: -di-as-] – Din fr. médiastin.

mediastinal
MEDIASTINÁL, -Ă, mediastinali, -e, adj. (Anat.) Referitor la mediastin, de mediastin. [Pr.: -di-as-] – Din fr. médiastinal.

mediastinoscop
MEDIASTINOSCÓP, mediastinoscoape, s.n. (Med.) Aparat care servește examinării vizuale a mediastinului. [Pr.: -di-as-] – Din fr. médiastinoscope.

mediastinoscopie
MEDIASTINOSCOPÍE, mediastinoscopii, s.f. (Med.) Metodă chirurgicală pentru explorarea în scop diagnostic a mediastinului. [Pr.: -di-as-] – Din fr. médiastinoscopie.

mediat
MEDIÁT, -Ă, mediați, -te, adj. (Și adv.) Care are legătură indirectă cu ceva; indirect. [Pr.: -di-at] – Din fr. médiat.

mediateca
MEDIATÉCĂ, mediateci, s.f. Încăpere dintr-o bibliotecă în care sunt păstrate mijloacele audiovizuale folosite mai ales la învățarea limbilor străine. [Pr.: -di-a-] – Din fr. médiathèque.

mediator
MEDIATÓR, -OÁRE, mediatori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană, guvern etc. care mijlocește o înțelegere între două părți (adverse), care face un act de mediație; mijlocitor, intermediar. 2. S.n. Intermediar chimic care asigură transmiterea influxului nervos. 3. S.f. Perpendiculară dusă pe mijlocul unui segment de dreaptă; locul geometric al punctelor situate într-un plan, egal depărtate de capetele unui segment de dreaptă. ♦ (Adjectival) Plan mediator = plan perpendicular pe mijlocul unui segment de dreaptă. [Pr.: -di-a-] – Din lat. mediator.

mediatie
MEDIÁȚIE, mediații, s.f. Acțiunea de a media; mediere, mijlocire; intervenție a unui stat, a unei organizații internaționale ori a unei persoane oficiale pentru rezolvarea pașnică a conflictelor dintre state, luând parte la tratative și uneori formulând propuneri. [Pr.: -di-a-] – Din fr. médiation.

medic
MÉDIC^1, medici, s.m. Persoană care profesează medicina (1) pe baza unor studii superioare de specialitate; specialist în medicină; doctor. – Din lat. medicus.

MÉDIC^2, -Ă, medici, -ce, adj. Care aparține mezilor (și perșilor), privitor la mezi (și la perși). – Din med.

medical
MEDICÁL, -Ă, medicali, -e, adj. Care aparține medicului^1 sau medicinei, privitor la medic^1 sau la medicină; de medic^1, de medicină. ♢ Concediu medical = concediu care se obține în caz de boală. Gimnastică medicală = sistem de exerciții de gimnastică menite să corecteze diferite defecte sau să reactiveze unele funcții fiziologice. – Din fr. médical.

medicament
MEDICAMÉNT, medicamente, s.n. Substanță naturală sau de sinteză utilizată pentru a vindeca, a ameliora sau a preveni o boală; doctorie, leac, medicină (2). – Din fr. médicament, lat. medicamentum.

medicamenta
MEDICAMENTÁ, medicamentez, vb. I. Tranz. (Rar) A trata cu medicamente, a administra medicamente. – Din fr. médicamenter.

medicamentos
MEDICAMENTÓS, -OÁSĂ, medicamentoși, -oase, adj. Care servește ca medicament; care se face cu medicamente. – Din fr. médicamenteux.

medicatie
MEDICÁȚIE, medicații, s.f. Totalitatea medicamentelor sau a mijloacelor curative în tratarea unui bolnav; tratament medical (cu medicamente). – Din fr. médication.

medicinal
MEDICINÁL, -Ă, medicinali, -e, adj. Întrebuințat ca medicament; din care se prepară medicamente. ♢ Plante medicinale = grup de plante din familii diferite, cultivate sau sălbatice, care, datorită compoziției lor chimice, au proprietăți terapeutice. – Din fr. médicinal, lat. medicinalis.

medicina
MEDICÍNĂ, (2) medicini, s.f. 1. Știință care are ca obiect păstrarea și restabilirea sănătății și care studiază în acest scop procesele fizice, chimice și biologice ale vieții, structurile și funcțiile organismului, cauzele și mecanismele de producere a bolilor, precum și mijloacele de diagnosticare, tratare și prevenire a lor. ♦ Facultate în care se studiază medicina (1). 2. (Înv. și reg.) Medicament. – Din lat. medicina, (2) germ. Medizin, rus. medițina.

medicinist
MEDICINÍST, -Ă, mediciniști, -ste, s.m. și f. Student la o facultate de medicină. – Medicină + suf. -ist.

medico
MEDICO- Element de compunere care înseamnă „(cu caracter) medical” și care servește la formarea unor adjective. – Din fr. médico-.

medicofarmaceutic
MÉDICO-FARMACEÚTIC, -Ă, medico-farmaceutici, -ce, adj. Care are un caracter medical și farmaceutic, privitor la medicină și la farmacie, de medicină și de farmacie. – Medico- + farmaceutic.

medicolegal
MEDICO-LEGÁL, -Ă, medico-legali, -e, adj. Care aparține medicinii judiciare, privitor la medicina judiciară. ♢ Act medico-legal = document care conține rezultatele unei expertize medicale într-un caz care interesează justiția. – Din fr. médico-légal.

medicomilitar
MEDICO-MILITÁR, -Ă, medico-militari, -e, adj. Care se referă la problemele medicale ale armatei. – Medico- + militar.

medicosanitar
MEDICO-SANITÁR, -Ă, medico-sanitari, -e, adj. Care are un caracter medical și sanitar, privitor la personalul medical și sanitar. – Medico- + sanitar.

medicoveterinar
MEDICO-VETERINÁR, -Ă, medico-veterinari, -e, adj. Care aparține medicinii veterinare, privitor la medicina veterinară. – Din fr. médico-vétérinaire.

mediere
MEDIÉRE, medieri, s.f. Mijlocire, mediație. [Pr.: -di-e-] – V. media.

medieval
MEDIEVÁL, -Ă, medievali, -e, adj., s.f. pl. 1. Adj. Care aparține evului mediu, privitor la evul mediu, al evului mediu. ♦ (Substantivat) Om din evul mediu. 2. S.f. pl. (Tipogr.) Litere care imită scrierea din evul mediu. [Pr.: -di-e-] – Din fr. médiéval.

medievalism
MEDIEVALÍSM s.n. (Rar) Medievalistică. [Pr.: -di-e-] – Medieval + suf. -ism.

medievism
MEDIEVÍSM s.n. (Rar) 1. Medievistică. 2. Interes, înclinare pentru evul mediu. [Pr.: -di-e-] – Din fr. médiévisme.

medievist
MEDIEVÍST, medieviști, s.m. Istoric care se ocupă cu studiul evului mediu. [Pr.: -di-e-] – Din fr. médiéviste.

medievistica
MEDIEVÍSTICĂ s.f. Ramură a istoriei care se ocupă cu studiul evului mediu. [Pr.: -di-e-] – Medievist + suf. -ică.

mediocritate
MEDIOCRITÁTE, (2) mediocrități, s.f. 1. Faptul de a fi mediocru; situație, starea a celui mediocru. 2. Persoană lipsită de calități (intelectuale) deosebite, om mediocru (2). [Pr.: -di-o-] – Din fr. médiocrité, lat. mediocritas, -atis.

mediocriza
MEDIOCRIZÁ, mediocrizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A face sau a deveni mediocru. [Pr.: -di-o-] – Mediocru + suf. -iza.

mediocrizare
MEDIOCRIZÁRE, mediocrizări, s.f. Faptul de a mediocriza. – V. mediocriza.

mediocru
MEDIÓCRU, -Ă, mediocri, -e, adj. 1. Care se află între două limite extreme, mijlociu, potrivit; care nu iese din comun, nu se evidențiază prin nimic, modest, banal. 2. Lipsit de inteligență, de capacitate ori cultură, de spirit; fără valoare. [Pr.: -di-o-] – Din fr. médiocre.

medita
MEDITÁ, meditez, vb. I. 1. Intranz. A cugeta adânc asupra unui lucru. 2. Tranz. (Înv.) A examina ceva din toate punctele de vedere, a studia. 3. Tranz. (Înv.) A pune ceva la cale; a plănui, a urzi. 4. Tranz. A ajuta un elev, un student etc. să-și pregătească (în afara orelor de curs) lecțiile, examenele; a da lecții particulare. – Din fr. méditer.

meditare
MEDITÁRE, meditări, s.f. Faptul de a medita; meditație. – V. medita.

meditat
MEDITÁT, -Ă, meditați, -te, adj. (Despre elevi) Care a primit lecții (particulare) în afara orelor de curs; preparat^2. – V. medita.

meditativ
MEDITATÍV, -Ă, meditativi, -e, adj. Înclinat spre meditație^1, căruia îi place să mediteze (1); gânditor. – Din fr. méditatif.

meditator
MEDITATÓR, -OÁRE, meditatori, -oare, s.m. și f. Persoană care meditează (4) un elev; preparator (4). – Medita + suf. -tor.

meditatie
MEDITÁȚIE, meditații, s.f. 1. Reflectare, cugetare adâncă; meditare, reflecție. 2. Specie a genului liric, cuprinzând reflecții despre condiția umană. 3. Pregătire a lecțiilor, a examenelor cu un meditator; lecție particulară dată de un meditator; preparator (3). ♢ (Sală de) meditație = sală într-un internat unde elevii își pregătesc lecțiile. ♦ Perioadă de timp, în afara orelor de curs, în care elevii (dintr-un internat) își pregătesc temele. – Din lat. meditatio, fr. méditation.

mediteranean
MEDITERANEÁN, -Ă, mediteraneeni, -e, adj. Care aparține Mării Mediterane sau regiunilor situate în vecinătatea ei, privitor la Marea Mediterană sau la regiunile din jurul ei. ♦ Climă mediteraneană = climă temperată, cu ierni calde, caracteristică pentru regiunile din jurul Mării Mediterane. [Pr.: -ne-an] – Din fr. méditerranéen.

mediu
MÉDIU^1, medii, s.n. 1. Natura înconjurătoare alcătuită din totalitatea factorilor externi în care se află ființele și lucrurile. ♢ Mediu intern = totalitatea umorilor care scaldă celulele organismului. Mediu de cultură = soluție nutritivă sterilizată, utilizată pentru înmulțirea microbilor în laborator, în diverse scopuri. 2. Societatea, lumea în mijlocul căreia trăiește cineva: ambianță. 3. Substanță solidă, lichidă sau gazoasă, câmp electromagnetic sau gravitațional etc. în care se desfășoară fenomenele fizice. 4. Persoană care poate fi trecută în stare de hipnoză, de transă și despre care, în practicile oculte, se crede că poate comunica cu spiritele și poate servi ca intermediar între ele și cei vii. – Din lat. medium.

MÉDIU^2, -IE, medii, adj., s.f. 1. Adj. Care se află în mijloc; de mijloc, mijlociu. ♢ Învățământ mediu = treaptă a învațământului public, între învățământul elementar și cel superior. Școală medie = școală de învățământ mediu. Termen mediu = al doilea termen al silogismului. ♦ (Mat.; substantivat, m.pl., în forma mezi) Termenii care se găsesc la mijlocul unei proporții. ♦ Fig. Moderat, echilibrat, ponderat. 2. Adj. Care reprezintă o medie (3). 3. S.f. Valoare mijlocie a mai multor mărimi. ♢ Medie aritmetică = rezultatul obținut din împărțirea sumei mai multor mărimi la numărul lor. Unde medii (și substantivat, f.pl.) = unde radio cu lungimea între 100 și 1000 m; domeniu cuprins între 186,9 m și 571,4 m destinat posturilor naționale de radiodifuziune. ♢ Loc. adv. În medie = luând o măsură intermediară între cantitățile sau calitățile diferitelor elemente componente: una cu alta, una peste alta. ♦ Rezultatul obținut din adunarea notelor primite de un elev, de un student etc. și împărțirea acestora prin numărul lor total. ♢ Expr. A (nu)-i ieși sau a (nu) avea media (sau medie) = a (nu) obține nota de trecere. – Din lat. medius, -a, -um.

medular
MEDULÁR, -Ă, medulari, -e, adj. Care aparține măduvei spinării sau măduvei osoase, care se referă la măduva spinării sau la măduva osoasă ori are caracterele ei; care alcătuiesc măduva. ♢ Canal medular = canal în interiorul coloane vertebrale, în care se află măduva spinării; canal rahidian. – Din fr. médullaire.

medulita
MEDULÍTĂ, medulite, s.f. (Med.) Inflamație a măduvei osoase. – Din fr. médullite.

medulosuprarenala
MEDULOSUPRARENÁLĂ, medulosuprarenale, adj. (În sintagma) Glandă medulosuprarenală (și substantivat, f.) = glandă endocrină care formează porțiunea centrală a suprarenalelor. – Din fr. médullo-surrénale (după suprarenală).

medulotransfuzie
MEDULOTRANSFÚZIE, medulotransfuzii, s.f. Transfuzie cu măduvă osoasă, efectuată pentru regenerarea acesteia la bolnavii cu boală de iradiere, anemie gravă etc. – Din fr. médullo-transfusion.

meduza
MEDÚZĂ, meduze, s.f. Nume dat mai multor (specii de) animale marine din încrengătura celenteratelor, cu corpul gelatinos, transparent, în formă de ciupercă. – Din fr. méduse.

mefient
MEFIÉNT, -Ă, mefienți, -te, adj. (Livr.) Neîncrezător; bănuitor. [Pr.: -fi-ent] – Din fr. méfiant.

mefienta
MEFIÉNȚĂ, mefiențe, s.f. 1. (Livr.) Neîncredere; bănuială. 2. (Psih.) Suspiciune patologică; așteptare anxioasă a răului. [Pr.: -fi-en-] – Din fr. méfiance.

mefistofelic
MEFISTOFÉLIC, – Ă, mefistofelici, -ce, adj. (Livr.; adesea adverbial) Diabolic, drăcesc; răutăcios, perfid. – Din fr. méphistophélique.

mefitic
MEFÍTIC, -Ă, mefitici, -ce, adj. (Livr.) Cu miros urât; puturos, fetid, pestilențial. – Din germ. mefitisch, lat. mephiticus, fr. méphitique.

mefitism
MEFITÍSM s.n. (Livr.) Poluare a aerului cu mirosuri mefitice sau toxice. – Din fr. méphitisme.

megacalorie
MEGACALORÍE, megacalorii, s.f. (Fiz.) Unitate (derivată) de măsură pentru căldură, egală cu un milion de calorii; termie. [Abr.: Mcal] – Din fr. mégacalorie.

megacolon
MEGACOLÓN s.n. Dilatare pronunțată a intestinului gros, dobândită sau congenitală. – Din fr. mégacôlon.

megacosm
MEGACÓSM s.n. v. megacosmos.

megacosmos
MEGACÓSMOS s.n. (Livr.) Macrocosm. [Var.: megacósm s.n.] – Din engl. megacosm.

megadina
MEGADÍNĂ, megadine, s.f. (Fiz.) Unitate (derivată) de măsură pentru forță, egală cu un milion de dine. [Abr.: Mdyn] – Din fr. mégadyne.

megaerg
MEGAÉRG, megaergi, s.m. (Fiz.) Unitate (derivată) de măsură pentru energie, egală cu un milion de ergi. [Abr.: Merg] – Din fr. mégaerg.

megafon
MEGAFÓN, megafoane, s.n. 1. Difuzor de mare putere, folosit pentru transmiterea programelor sonore în piețe, pe stadioane etc. 2. (Nav.) Ansamblu format dintr-un amplificator și un difuzor, de forma unei pâlnii, folosit pentru transmiterea la distanță a comenzilor; portavoce. 3. Instrument de forma unei pâlnii, folosit pentru comunicări verbale la distanță. – Din fr. mégaphone.

megagraf
MEGAGRÁF, megagrafe, s.n. Planșetă mare de desen, montată articular pe un suport special, pentru a i se putea da orice înclinație. – Din fr. mégagraphe.

megahertz
MEGAHÉRTZ, megahertzi, s.m. (Fiz.) Unitate (derivată) de măsură pentru frecvență, egală cu un milion de hertzi. [Pr.: -herț. – Abr.: MHz] – Din germ. Megahertz, fr. mégahertz.

megalit
MEGALÍT, megaliți, s.m. Nume dat unor monumente funerare sau religioase construite, în epoca neolitică și la începutul epocii bronzului, din blocuri de piatră brută sau cioplite sumar. – Din fr. mégalithe.

megalitic
MEGALÍTIC, -Ă, megalitici, -ce, adj. Care aparține megaliților sau epocii lor, privitor la megaliți sau la epoca lor. – Din fr. mégalithique.

megaloblast
MEGALOBLÁST, megaloblaste, s.n. (Biol.) Globulă roșie cu nucleul anormal mărit, caracteristică în anemia pernicioasă; (rar) macroblast. – Din fr. mégaloblaste, engl. megaloblast.

megalocefal
MEGALOCEFÁL, -Ă, megalocefali, -e, adj. (Adesea substantivat) Care prezintă fenomenul de megalocefalie. – Din fr. mégalocéphale.

megalocefalie
MEGALOCEFALÍE, megalocefalii, s.f. Anomalie care constă în dezvoltarea excesivă a capului. – Din fr. mégalocéphalie.

megalocit
MEGALOCÍT, megalocite, s.n. (Biol.) Celulă roșie, mare, care apare în sânge în cursul anemiei pernicioase. – Din fr. mégalocyte.

megalocitoza
MEGALOCITÓZĂ, megalocitoze, s.f. (Med.) Anemie pernicioasă provocată de megalocite. – Din fr. mégalocytose.

megaloman
MEGALOMÁN, -Ă, megalomani, -e, adj., s.m. și f. 1. (Persoană) care are o părere exagerat de bună despre calitățile sale; grandoman. 2. (Persoană) care suferă de megalomanie (2). – Din fr. mégalomane.

megalomanie
MEGALOMANÍE, megalomanii, s.f. 1. Faptul de a fi megaloman (1). 2. Stare psihică patologică întâlnită în unele boli mintale și manifestată prin delir de grandoare, asociat cu delir de persecuție. – Din fr. mégalomanie.

megalopolis
MEGALÓPOLIS, megalopolisuri, s.n. (În sociologie) Arie urbană foarte întinsă creată prin includerea succesivă a zonelor suburbane și a orașelor învecinate. – Din fr. mégalopolis, engl. megalopolis.

megalopsie
MEGALOPSÍE, megalopsii, s.f. (Med.) Tulburare de vedere costând în impresia că obiectele sunt mai mari decât în realitate; macropsie. – Din fr. mégalopsie.

megaperm
MEGAPÉRM s.n. Aliaj de nichel, fier și mangan cu înaltă permeabilitate magnetică. – Din germ. Megaperm.

megapir
MEGAPÍR s.n. Oțel aliat din fier, crom și aluminiu, întrebuințat la confecționarea rezistențelor electrice. [Scris și: megapyr] – Din germ. Megapir.

megarelief
MEGARELIÉF, megareliefuri, s.n. (Geogr.) Formă de relief (continent, bazin oceanic etc.) de mare întindere. [Pr.: -li-ef] – Din rus. megarelief.

megaric
MEGÁRIC, -Ă, megarici, -ce, adj., s.m. 1. Adj. (În sintagma) Școala megarică = școală filozofică din Grecia antică întemeiată de Euclid din Megara. 2. S.m. Adept al acestei școli. – Din fr. mégarique.

megaspor
MEGASPÓR, megaspori, s.m. (Bot.) Macrospor. – Din fr. mégaspore.

megasporogeneza
MEGASPOROGENÉZĂ, megasporogeneze, s.f. (Bot.) Proces de formare și de dezvoltare a megasporilor și de producere a gameților la plantele cu flori. – Megaspor + geneză.

megateriu
MEGATÉRIU, megaterii, s.m. Mamifer fosil uriaș, erbivor, din epoca cuaternară, asemănător cu leneșul (Megatherium). – Din lat. megatherium, germ. Megatherium, fr. mégathérium.

megatona
MEGATÓNĂ, megatone, s.f. (Fiz.) Unitate (tolerată) de măsură echivalentă cu forța unei explozii produse de un milion de tone de trinitrotoluen. [Abr.: Mt] – Din fr. mégatonne, engl. megaton.

megatonic
MEGATÓNIC, -Ă, megatonici, -ce, adj. (Rar; despre explozii) De forța megatonelor. – Din fr. mégatonnique, engl. megatonic.

megawatt
MEGAWÁTT, megawați, s.m. (Fiz.) Unitate de măsură pentru putere, egală cu un milion de wați. – Din fr. mégawatt.

megera
MEGÉRĂ, megere, s.f. (Franțuzism) Femeie rea și arțăgoasă. [Var.: mejéră s.f.] – Din fr. mégère.

meghistan
MEGHISTÁN, meghistani, s.m. Înalt demnitar otoman. – Din ngr. meghistán.

megies
MEGIÉȘ, -Ă, megieși, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (În evul mediu, în Moldova și în Țara Românească) Țăran liber, stăpân de pământ. ♢ (Adjectival) Țăran megieș. 2. S.m. și f., adj. (Pop.) Vecin. [Pr.: -gi-eș] – Din scr. medjaš, magh. megyés.

megiesesc
MEGIEȘÉSC, -EÁSCĂ, megieșești, adj. (Pop.) Care aparține megieșilor, privitor la megieși. [Pr.: -gi-e-] – Megieș + suf. -esc.

megiesi
MEGIEȘÍ, megieșesc, vb. IV. Refl. recipr. (Înv. și reg.) A se învecina, a se mărgini. [Pr.: -gi-e-] – Din megieș.

megiesie
MEGIEȘÍE, megieșii, s.f. (Înv. și pop.) Teritoriu, țară sau oameni, ființe aflate în vecinătate; p. ext. vecinătate. [Pr.: -gi-e-] – Megieș + suf. -ie.

meglenit
MEGLENÍT, -Ă, megleniți, -te, adj., s.m. și f. Meglenoromân. – Din n. pr. Meglen.

meglenoroman
MEGLENOROMẤN, -Ă, meglenoromâni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația romanică aflată în sudul Peninsulei Balcanice, în regiunea Meglen. 2. Adj. Care aparține meglenoromânilor (1) sau limbii lor, privitor la meglenoromâni. ♦ (Substantivat, f.) Idiom vorbit de meglenoromâni și care reprezintă un dialect al limbii române. – Meglen (n. pr.) + român.

megohm
MEGÓHM, megohmi, s.m. (Fiz.) Unitate (derivată) de măsură a rezistenței electrice, egală cu un milion de ohmi. [Pr.: -gom. – Abr.: MΩ] – Din fr. mégohm.

megohmetru
MEGOHMÉTRU, megohmetre, s.n. (Fiz.) Aparat pentru măsurarea rezistențelor electrice de valoare mare. [Pr.: -gom-] – Din fr. mégohmètre.

mehai
MEHĂÍ, pers. 3 méhăie, vb. IV. Intranz. (Despre oi, miei, capre) A scoate sunete caracteristice speciei; a behăi. – Mehe[he] + suf. -ăi.

mehait
MEHĂÍT, mehăituri, s.n. Faptul de a mehăi; sunete caracteristice scoase de oi, miei, capre; behăit. – V. mehăi.

mehehe
MEHEHÉ interj. Cuvânt care redă strigătul caracteristic al oii, al mielului, al caprei; behehe (1). – Onomatopee.

mehenghi
MEHÉNGHI, -GHE, (I) mehenghiuri, s.n., (II) mehenghi, -ghe, adj. I, S.n. Piatră cu care se încercau metalele prețioase. II. Adj. (Pop: adesea substantivat) Priceput, isteț, abil; p. ext. șmecher, șiret: glumeț, poznaș. – Din tc. mehenk.

mehmendar
MEHMENDÁR, mehmendari, s.m. (Turcism; în evul mediu, în Moldova și în Țara Românească). 1. Boier (sau funcționar) care însoțea în călătorie pe domn sau o persoană oficială de rang înalt, îngrijindu-se de găzduirea lor. 2. Comisar special însărcinat cu aprovizionarea. – Din tc. mihmandar.

mehter
MEHTÉR, mehteri, s.m. (Turcism înv.) Muzicant într-o fanfară (turcească). – Din tc. mehter.

mehterbasa
MEHTERBAȘÁ s.m. (Turcism înv.) Șeful mehterilor. – Din tc. mehter bașı.

mehtup
MEHTÚP, mehtupuri, s.n. (Turcism înv.) Scrisoare oficială; adresă, raport. – Din tc. mektup.

mehtupciu
MEHTUPCÍU, mehtupcii, s.m. (Turcism înv.) Funcționar într-o cancelarie domnească. – Din tc. mektupçu.

mei
MEI subst. 1. S.m. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu inflorescența ramificată și cu flori albe-gălbui, folosită ca nutreț pentru vite; părâng, păsat (Panicum miliaceum); p. restr. semințele acestei plante, folosite în trecut pentru hrana oamenilor, azi mai ales ca hrană pentru vite și păsări. ♢ Mei mărunt (sau păsăresc) = varietate de mei ale cărei flori sunt dispuse în spiculețe care formează o inflorescență compusă; meișor (Panicum capillare). ♦ Compuse: mei-păsăresc = plantă cu frunze în formă de lance și cu fructele ca niște boabe mici, alburii și foarte lucitoare (Lithospermum officinale); mei-păsăresc (sau -nebun) = mohor; mei-tătăresc = mătură (2 a); mei-pădureț = meișor; mei-lung sau meiul-canarilor = iarba-cănărașului. 2. S.n. Meiște. – Lat. milium.

meioza
MEIÓZĂ, meioze, s.f. (Biol.) Diviziune a celulei prin separarea de perechi de cromozomi din nucleu și formarea de gameți. [Pr.: -me-io-] – Din fr. méiose.

meistergesang
MEISTERGESANG s.n. Totalitatea creațiilor poetice ale meistersängerilor. [Pr.: máistărghezang] – Cuv. germ.

meistersänger
MEISTERSÄNGER, meistersängeri, s.m. Trubadur medieval german. [Pr.: máistărzengăr] – Din germ. Meistersänger.

meisor
MEIȘÓR, meișori, s.m. Numele a trei plante erbacee din familia gramineelor: a) plantă cu rădăcina târâtoare și florile de culoare verde-deschis sau violetă; mei-pădureț (Millium effusum); b) plantă cu frunze păroase și flori violacee, alcătuind spice așezate ca niște degete (Panicum sanguinale); c) mei mărunt. [Pr.: me-i-] – Mei + suf. -șor.

meiste
MEÍȘTE s.f. Teren cultivat cu mei; mei (2). – Mei + suf. -iște.

mejda
MÉJDĂ, mejde, s.f. (Reg.) Mejdină. – Din sl. mežda.

mejdina
MÉJDINĂ, mejdine, s.f. (Reg.) Hat, răzor, hotar (între două ogoare, proprietăți); mejdă. – Din bg. meždina.

mejera
MEJÉRĂ s.f. v. megeră.

mel
MEL, meli, s.m. (Fiz.) Unitate de măsură pentru înălțimea sunetului, egală cu a mia parte din înălțimea unui sunet care are o putere de o mie de hertzi. – Din engl. mel.

melafir
MELAFÍR, melafire, s.n. Rocă magmatică vulcanică de tipul bazaltului. – Din fr. mélaphyre.

melaminat
MELAMINÁT, -Ă, melaminați, -te, adj. (Despre materiale plastice) Fabricat din melamină. – De la melamină.

melamina
MELAMÍNĂ, melamine, s.f. Substanță chimică organică, întrebuințată la fabricarea unor materiale plastice rezistente. – Din fr. mélamine.

melana
MELÁNĂ s.f. Fibră textilă sintetică cu proprietăți asemănătoare lânii. – Denumire comercială.

melancolic
MELANCÓLIC, -Ă, melancolici, -ce, adj. 1. (Adesea adverbial) Stăpânit de melancolie (1); înclinat spre melancolie. ♦ Care exprimă melancolie; care rezultă dintr-o stare de melancolie. ♦ (Despre lucruri, peisaje etc.; adesea adverbial) Care inspiră melancolie, care predispune la melancolie; trist, posomorât. 2. Care este bolnav de melancolie (2). – Din fr. mélancolique.

melancolie
MELANCOLÍE, melancolii, s.f. 1. Stare de tristețe, de deprimare, amestecată cu visare și cu dorința de izolare; p. gener. tristețe (ușoară), 2. Boală psihică care se manifestă printr-o continuă depresiune, prin tristețe morbidă, prin apatie, delir, halucinații, anxietate și obsesia sinuciderii. – Din fr. mélancolie, lat. melancolia.

melancoliza
MELANCOLIZÁ, pers. 3 melancolizează, vb. I. Refl. (Rar) A deveni melancolic. – Din fr. mélancoliser.

melanezian
MELANEZIÁN, -Ă, melanezieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația negroidă din Melanezia. 2. Adj. Care aparține Melaneziei sau melanezienilor (1), privitor la Melanezia sau la melanezieni. [Pr.: -zi-an] – Din fr. mélanésien.

melanic
MELÁNIC, -Ă, melanici, -ce, adj. Care conține melanină. – Din fr. mélanique.

melanina
MELANÍNĂ, melanine, s.f. Pigment organic de culoare neagră, care conține fier și sulf și care se găsește în coroidă, în păr ori în piele. – Din fr. mélanine.

melanj
MELÁNJ, melanjuri, s.n. 1. (Franțuzism) Amestec. 2. Fir textil obținut prin amestecul unor fibre de lână de sorturi și culori diferite sau prin amestecul fibrelor de lână cu cele sintetice; p. ext. țesătură obținută din astfel de fire. – Din fr. mélange.

melanjor
MELANJÓR, melanjoare, s.n. (Tehn.) Amestecător. – Din fr. mélangeur.

melanodermie
MELANODERMÍE, melanodermii, s.f. Pigmentare patologică, brună sau neagră, localizată sau generalizată, care apare în unele boli cronice ca malaria, tuberculoza sau în intoxicațiile cu săruri de aur, argint etc. – Din fr. mélanodermie.

melanom
MELANÓM, melanoame, s.n. Tumoare malignă a pielii, de origine pigmentară. – Din fr. mélanome.

melanosarcom
MELANOSARCÓM, melanosarcomuri, s.n. Tumoare malignă constituită din celule care conțin melanină, localizată în piele, coroidă sau retină. – Din fr. mélanosarcome.

melanoza
MELANÓZĂ, melanoze, s.f. 1. (Med.) Denumire generică pentru pigmentația în exces a pielii și mucoaselor datorită acumulării difuze de melanină. 2. (Bot.) Boală a viței de vie cauzată de ciuperci. – Din fr. mélanose.

melanterit
MELANTERÍT s.n. Sulfat natural de fier, hidratat, cristalizat, de culoare verde, folosit mai ales în industria coloranților. – Din fr. mélantérite.

melasa
MELASÁ, melasez, vb. I. Tranz. A amesteca nutrețul cu melasă. – Din melasă.

melasare
MELASÁRE, melasări, s.f. Acțiunea de a melasa și rezultatul ei. – V. melasa.

melasat
MELASÁT, -Ă, melasați, -te, adj. (Despre nutreț) Care a fost amestecat cu melasă. – V. melasă.

melasa
MELÁSĂ, melase, s.f. Reziduu siropos de culoare brună, provenit de la extragerea zahărului din sfeclă sau din trestie de zahăr și care servește ca hrană pentru vite. – Din fr. mélasse, germ. Melasse, it. melassa.

melc
MELC, melci, s.m. I. Nume dat mai multor specii de gasteropode din încrengătura moluștelor, care au corpul moale, de obicei apărat de o cochilie răsucită în spirală, și patru tentacule sensibile, la cap; bourel, culbec. ♢ Loc. adj. Ca melcul= a) răsucit, în spirală; b) foarte încet. ♢ Expr. A tăcea ca melcul = a nu scoate nici un cuvânt. II. P. anal. 1. Partea osoasă a labirintului urechii interne. 2. Organ sau angrenaj al unor mașini destinat să transmită, să transforme sau să utilizeze în diferite feluri mișcarea de rotație. 3. Prăjitură făcută din aluat încolăcit în spirală, presărat cu nucă dată prin mașină. 4. (La pl.) Șuvițe de păr răsucite în formă de inelușe. – Et. nec.

melcisor
MELCIȘÓR, melcișori, s.m. 1. Diminutiv al lui melc. 2. (La pl.) Paste făinoase în formă de spirală sau de inelușe. – Melc + suf. -ișor.

meleag
MELEÁG, meleaguri, s.n. (De obicei la pl.) Loc. teren (situat în apropierea cuiva), împrejurime, vecinătate; cuprins al unei așezări omenești, ținut, regiune, loc; tărâm. – Din magh. mellék.

melean
MELEÁN, meleni, adj., s.m. (Reg.) 1. Adj. (Om) înalt și voinic; vlăjgan. 2. S.m. Fecior, flăcău. – Et. nec.

melegar
MELEGÁR^1, melegare, s.n. (Reg.) Loc special amenajat pe un strat de gunoi de grajd, în care se cultivă răsadurile; răsadniță. – Din magh. melegágy.

MELEGÁR^2, melegare, s.n. Bazin de lemn în care cade minereul sfărâmat din șteampurile țărănești. – Et. nec.

melenas
MELENÁȘ, melenași, s.m. (Reg.) Diminutiv al lui melean; flăcăiaș, fecioraș. – Melean + suf. -aș.

melena
MELÉNĂ, melene, s.f. Eliminare a unui scaun negru, conținând sânge provenit din părțile superioare ale tubului digestiv. – Din fr. melaena.

melesteu
MELESTÉU, melesteie, s.n. (Reg.) Făcăleț (pentru mămăligă). – Din melestui (derivat regresiv).

melestui
MELESTUÍ, melestuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A mesteca cu melesteul. – Din magh. mállaszt.

meleu
MELÉU, meleuri, s.n. (Sport) Luptă corp la corp. ♦ (Spec.) Grămadă la rugbi. – Din fr. mêlée.

melifer
MELIFÉR, -Ă, meliferi, -e, adj., s.f., pl. I. Adj. (Despre plante) Care are flori cu mult nectar și polen, din care albinele produc mierea. II. S.f. pl. Grup de insecte himenoptere (cuprinzând albinele și viespile) care culeg nectarul și polenul din flori, producând apoi mierea sau ceara. – Din fr. mellifère.

melific
MELÍFIC, -Ă, melifici, -ce, adj. (Rar) Melifer (I). – Din fr. mellifique.

melinita
MELINÍTĂ, s.f. Substanță chimică, având drept component principal acidul picric, folosită la fabricarea fitilelor detonante și în imprimeria textilă. – Din fr. mélinite, germ. Melinit.

meliorativ
MELIORATÍV, -Ă, meliorativi, -e, adj. (Lingv.; despre cuvinte, expresii etc.) Cu sens laudativ, favorabil. [Pr.: -li-o-] – Din fr. mélioratif.

meliorism
MELIORÍSM s.n. Concepție potrivit căreia lumea nu este nici cea mai rea cu putință, nici iremediabil rea, ci poate fi ameliorată sau este în curs de ameliorare. [Pr.: -li-o-] – Din fr. méliorisme.

meliorist
MELIORÍST, -Ă, melioriști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al meliorismului. [Pr.: -li-o-] – Din fr. mélioriste.

melisa
MELÍSĂ, melise, s.f. Plantă erbacee perenă din familia labiatelor, cu flori albe, plăcut mirositoare, mult căutate de albine, și cu frunzele ovale, folosită în medicină pentru calitățile ei stimulatoare și antispasmodice; roiniță^2 (Melissa officinalis). ♦ Băutură alcoolică aromată (întrebuințată în medicina populară), obținută prin fermentarea frunzelor plantei de mai sus. – Din lat. melissa, fr. mélisse.

melismatic
MELISMÁTIC, -Ă, melismatici, -ce, s.f., adj. (Muz.) 1. S.f. Totalitatea ornamentelor dintr-o compoziție; arta de a compune cu melisme. 2. Adj. (Despre compoziții) Cu melisme. – De la melismă.

melisma
MELÍSMĂ, melisme, s.f. (Muz.) Ornament muzical rezultat din repartiția unei durate lungi într-un grup de note de valoare scurtă. – Din it. melisma, fr. mélisme.

melita
MELIȚÁ, méliț, vb. I. 1. Tranz. A zdrobi (cu melița) și a curăța cânepa și inul de părțile lemnoase, pentru a alege fuiorul sau pentru a se obține câlții de meliță. ♦ Fig. A bate strașnic pe cineva. 2. Intranz. Fig. A trăncăni, a flecări. – Din meliță.

melitare
MELIȚÁRE, melițări, s.f. Acțiunea de a melița și rezultatul ei; melițat^1. – V. melița.

melitat
MELIȚÁT^1 s.n. Melițare. – V. melița.

MELIȚÁT^2, -Ă, melițați, -te, adj. (Despre cânepă, in) Zdrobit și curățat cu melița. – V. melița.

melita
MÉLIȚĂ, melițe, s.f. 1. Unealtă primitivă de lemn, folosită în industria casnică pentru melițare; zdrobitor. ♦ Mașină de melițat, prevăzută cu cuțite sau cu aripi de lemn dispuse circular pe un cilindru. 2. Fig. (Fam. și depr.) Gură (considerată ca organ al vorbirii). ♢ Expr. A da cu melița (sau din meliță) = a trăncăni, a flecări. – Din bg. melica.

melitoi
MELIȚÓI, melițoaie, s.n. Meliță mare. – Meliță + suf. -oi.

melituica
MELIȚÚICĂ, melițuici, s.f. Meliță mică cu care se face ultima operație de prelucrare a fibrelor de cânepă și de in, pentru a alege fuiorul curat. – Meliță + suf. -uică.

melodic
MELÓDIC, -Ă, melodici, -ce, adj., s.f. I. Adj. 1. Care ține de melodie, referitor la melodie. 2. Melodios, armonios. II. S.f. Ramură a muzicologiei care se ocupă cu studiul melodiei. ♦ Felul în care este compusă o melodie. – Din fr. mélodique.

melodicitate
MELODICITÁTE, melodicități, s.f. Calitatea de a fi melodic; (rar) melodism. – Melodic + suf. -itate.

melodie
MELODÍE, melodii, s.f. Succesiune de sunete îmbinate după regulile ritmului și ale modulației, pentru a alcătui o unitate cu sens expresiv. ♦ Compoziție muzicală, cântec. ♦ Fig. Sonoritate plăcută; armonie, muzicalitate. – Din ngr. melodía, it. melodia, fr. mélodie.

melodimetru
MELODIMÉTRU, melodimetre, s.n. (Fon.) Aparat electronic folosit pentru cercetări asupra intonației. – Din fr. mélodimètre.

melodios
MELODIÓS, -OÁSĂ, melodioși, -oase, adj. Plin de sunete armonioase; plăcut auzului, armonios; care emite astfel de sunete. [Pr.: -di-os] – Din fr. mélodieux.

melodism
MELODÍSM s.n. (Rar) Melodicitate. – Din it. melodismo.

melodist
MELODÍST, -Ă, melodiști, -ste, s.m. și f. Compozitor de melodii; muzician care concepe melodia ca element esențial în muzică; compozitor la care predomină elementul melodic. – Din fr. mélodiste.

melodramatic
MELODRAMÁTIC, -Ă, melodramatici, -ce, adj. 1. Care se referă la melodramă, privitor la melodramă, de melodramă. 2. (Depr.) Cu caracter patetic exagerat, fals. – Din fr. mélodramatique, it. melodrammatico.

melodramatism
MELODRAMATÍSM s.n. (Rar) Caracter melodramatic. ♦ Exprimare de sentimente care se remarcă prin artificialitate, prin exaltare exagerată. – Melodramat[ic] + suf. -ism.

melodramatiza
MELODRAMATIZÁ, melodramatizez, vb. I. Tranz. A face să devină melodramatic (2), a da caracter melodramatic (2). ♦ (Depr.) A exagera caracterul melodramatic (2). – Din fr. mélodramatiser.

melodramatizare
MELODRAMATIZÁRE, melodramatizări, s.f. Acțiunea de a melodramatiza și rezultatul ei. – V. melodramatiza.

melodramatizat
MELODRAMATIZÁT, -Ă, melodramatizați, -te, adj. Care a devenit melodramatic (2). ♦ Care are un caracter melodramatic (2) exagerat. – V. melodramatiza.

melodrama
MELODRÁMĂ, melodrame, s.f. 1. Dialog cântat în tragedia antică greacă, între un corifeu și un personaj. 2. Dramă care utiliza acompaniamentul muzical pentru a marca intrarea sau ieșirea personajelor din scenă. 3. Operă dramatică în care acțiunea complicată, neverosimilă, cu scene pline de groază, alternează cu scene comice, convenționale, de un patetism violent, rezervându-se un loc însemnat neprevăzutului. – Din fr. mélodrame.

melofob
MELOFÓB, -Ă, melofobi, -e, adj., s.m. și f. (Livr.) (Persoană) care urăște muzica. – Din fr. mélophobe.

melofobie
MELOFOBÍE s.f. (Livr.) Aversiune față de muzică. – Din fr. mélophobie.

meloman
MELOMÁN, -Ă, melomani, -e, s.m. și f. Persoană căreia îi place mult muzica (în special cea clasică) și o înțelege. – Din fr. mélomane.

melomanie
MELOMANÍE s.f. Pasiune, preferință deosebită pentru muzică. – Din fr. mélomanie.

melon
MELÓN, meloane, s.n. Gambetă. – Din fr. melon.

melonida
MELONÍDĂ, melonide, s.f. Fruct asemănător cu baca, cu epicarpul tare la maturitate și mezocarpul cărnos și suculent. – Din fr. mélonide.

melopee
MELOPÉE, melopei, s.f. Melodie lentă, ritmică și monotonă, care acompania în trecut o declamație; p. ext. compoziție muzicală, melodie. – Din fr. mélopée.

melopeic
MELOPÉIC, -Ă, melopeici, -e, adj. (Rar) Ca o melopee; melodios, armonios. [Pr.: -pe-ic] – Melopee + suf. -ic.

melos
MÉLOS s.n. 1. Melodie, cântec; p. ext. muzică. 2. Aspectul cantabil, melodic al muzicii. – Din ngr. mélos.

meloterapic
MELOTERÁPIC, -Ă, meloterapici, -ce, adj. (Med.) Referitor la meloterapie, de meloterapie. – Din fr. mélothérapique.

meloterapie
MELOTERAPÍE, meloterapii, s.f. (Med.) Muzicoterapie. – Din fr. mélothérapie.

melspaiz
MELȘPÁIZ, melșpaize, s.n. (Germanism, reg.) Prăjitură (de casă). – Din germ. Mehlspeise.

membrana
MEMBRÁNĂ, membrane, s.f. 1. Nume dat țesuturilor animale sau vegetale, subțiri și suple, foarte diferite ca structură, care căptușesc, îmbracă, leagă, susțin sau delimitează anumite organe sau părți de organe; piele subțire; pieliță. ♦ Diferențiere protoplasmatică sau celulozică, care învelește și limitează celula animală și cea vegetală. 2. (Fiz.) Corp subțire flexibil, care prin vibrație, poate produce sau transmite sunete, fiind întrebuințat la telefon, la microfon și la alte aparate acustice sau de percuție. 3. Corp subțire folosit pentru a separa două medii; diafragmă. 4. (Înv.) Pergament (pentru scris). – Din lat., it. membrana, fr. membrane.

membranos
MEMBRANÓS, -OÁSĂ, membranoși, -oase, adj. Care are structură asemănătoare cu cea a membranei; format din una sau din mai multe membrane. – Din fr. membraneux.

membru
MÉMBRU, -Ă, membri, -e, subst. 1. S.n. (Adesea la pl.) Fiecare dintre părțile exterioare, articulate ale trupului omului sau animalului, care au rol important în îndeplinirea unor funcții de relație; mădular. ♢ Membru-fantomă = senzație anormală de prezență a unui membru sau segment de membru care au fost

memento
MEMÉNTO s.n. 1. Semn distinctiv, însemnare, notă care reamintește ceva; p. ext. aducere-aminte. 2. Mic carnet de buzunar în care se fac însemnări pentru a reaminti o dată, un nume, o problemă etc. 3. Carte, de obicei de format mic, care rezumă esențialul, prin tabele, formule etc., dintr-una sau din mai multe discipline, științe; memorator. ♦ Listă a spectacolelor și conferințelor, publicată în presa cotidiană. – Din fr. mémento.

memora
MEMORÁ, memorez, vb. I. Tranz. A reține în memorie (depunând un efort, învățând anume); a ține minte, a memoriza. – Din lat. memorare, fr. mémorer.

memorabil
MEMORÁBIL, -Ă, memorabili, -e, adj. Vrednic de ținut minte; p. ext. important, însemnat, remarcabil. – Din fr. mémorable, lat. memorabilis.

memorand
MEMORÁND s.n. v. memorandum.

memorandum
MEMORÁNDUM, memorandumuri, s.n. 1. Document diplomatic cuprinzând expunerea faptelor sau argumentelor juridice care privesc relațiile dintre state și formează sau vor forma obiectul unor tratative; memorial. 2. (Înv.) Carnet, registru etc. pe care se făceau însemnări. [Var.: memoránd, memorande, s.n.] – Din lat. memorandum, germ. Memorandum, fr. mémorandum.

memorare
MEMORÁRE, memorări, s.f. (Rar) Faptul de a memora; proces de înregistrare în memorie; memorizare. – V. memora.

memorativ
MEMORATÍV, -Ă, memorativi, -e, adj. (Rar) Comemorativ. – Din fr. mémoratif.

memorator
MEMORATÓR, memoratori, s.n. 1. Memento (3). 2. (Tehn.) Memorie (3). – Din fr. mémorateur.

memorial
MEMORIÁL, -Ă, memoriali, -e, s.n., adj. I. S.n. 1. Specie literară, asemănătoare cu însemnările de călătorie și cu memoriile, care consemnează observații științifice, amintiri ori impresii personale asupra faptelor sau evenimentelor la care a participat cineva sau care s-au petrecut în timpul vieții cuiva. 2. (Înv.) Memorandum (1). 3. (Livr.) Monument ridicat în amintirea unui eveniment sau a unei personalități. II. Adj. 1. Care este înregistrat în minte; din memorie (1). 2. Care servește pentru a aminti un eveniment însemnat, o persoană etc.; comemorativ. [Pr.: -ri-al] – Din germ. Memorial, fr. mémorial, lat. memorialis.

memorialist
MEMORIALÍST, -Ă, memorialiști, -ste, s.m. și f. Scriitor care compune memoriale sau memorii. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. mémorialiste.

memorialistic
MEMORIALÍSTIC, -Ă, memorialistici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Gen de scriere literară care cuprinde memorii; (cu sens colectiv) totalitatea lucrărilor care conțin memorii. 2. Adj. Care aparține memorialisticii (1) sau care se referă la memorial (I 1), de memorial. [Pr.: -ri-a-] – Memorial + suf. -istic.

memorie
MEMÓRIE, memorii, s.f. 1. Proces psihic care constă în întipărirea, recunoașterea și reproducerea senzațiilor, sentimentelor, mișcărilor, cunoștințelor etc. din trecut. ♦ Minte (considerată ca sediu al procesului de memorare). ♢ Loc. adv. Din memorie = din aducere-aminte, pe de rost. 2. Păstrare în amintire, reprezentare mintală, aducere-aminte, amintire. ♦ Amintire pe care posteritatea o păstrează oamenilor iluștri sau evenimentelor de seamă. ♢ Expr. În memoria cuiva (sau a ceva) = în amintirea..., spre aducere-aminte; ca omagiu. 3. Parte a calculatorului electronic în care se înregistrează instrucțiunile, cuvintele, valorile numerice etc. după o codificare prealabilă; memorator (2). – Din lat., it. memoria, fr. mémoire.

memoriscop
MEMORISCÓP, memoriscoape, s.n. Aparat electronic de afișare cu posibilitatea de memorare a curbelor afișate. – Din engl. memoriscope.

memoriu
MEMÓRIU, memorii, s.n. 1. Expunere scrisă, amănunțită și documentată, asupra unei probleme, unei situații etc. ♢ Memoriu de titluri și lucrări = listă în care sunt consemnate titlurile și lucrările de specialitate ale unei persoane. Memoriu de activitate = expunere scrisă a activității desfășurate de o persoană într-un anumit domeniu științific. 2. (La pl.) Colecție de conferințe, comunicări, discuții etc. ale unei societăți științifice. 3. (La pl.) Lucrare beletristică cu caracter evocator, conținând însemnări asupra evenimentelor petrecute în timpul vieții autorului (și la care el a luat parte). 4. Petiție, cerere (colectivă) în care motivele sunt expuse pe larg. 5. (În vechea organizare a armatei) Dosar personal al unui ofițer sau al unui subofițer. – Din lat. memorium, fr. mémoire.

memoriza
MEMORIZÁ, memorizez, vb. I. Tranz. A învăța (un text) pe de rost; a memora. – Din fr. mémoriser.

memorizare
MEMORIZÁRE, memorizări, s.f. Acțiunea de a memoriza și rezultatul ei; memorizat. – V. memoriza.

memorizat
MEMORIZÁT s.n. (Rar) Memorizare. – V. memoriza.

menada
MENÁDĂ, menade, s.f. (Mitol.) Bacantă; fig. femeie exaltată, nestăpânită. – Din fr. ménade.

menaj
MENÁJ, menajuri, s.n. 1. Conducere a treburilor casnice; activitatea gospodinei; gospodărie. ♢ Școală de menaj = școală specială pentru fete, în care se predau noțiuni de gospodărie. Obiect de menaj = obiect de uz casnic. 2. Căsnicie. ♢ Familie. [Pl. și: menaje] – Din fr. menage.

menaja
MENAJÁ, menajez, vb. I. Tranz. 1. A trata pe cineva sau ceva cu înțelegere; grijă și îngăduință, a se purta bine cu cineva; a cruța. ♦ Refl. A-și cruța sănătatea, forțele; a se îngriji, a se feri. 2. (Rar) A nu irosi în zadar, a economisi. 3. (Franțuzism), A pregăti ceva cu dibăcie, a procura; a înlesni. – Din fr. ménager.

menajament
MENAJAMÉNT, menajamente, s.n. (Adesea la pl.) Tact, grijă față de sensibilitatea și susceptibilitatea unei persoane (pentru a o cruța de neplăceri, de suferință etc.); menajare. – Din fr. ménagement.

menajare
MENAJÁRE, menajări, s.f. Faptul de a (se) menaja; menajament. – V. menaja.

menajer
MENAJÉR, -Ă, menajeri, -e s.f., adj. 1. S.f. Femeie angajată să îngrijească de gospodăria cuiva. ♦ (Rar) Gospodină. 2. Adj. De menaj, privitor la menaj, de uz casnic. – Din fr. ménagère.

menajerie
MENAJERÍE, menajerii, s.f. Loc special amenajat în care sunt ținute animale vii, mai ales sălbatice, pentru a fi expuse publicului; totalitatea animalelor care se află într-un asemenea loc. – Din fr. menagerie, germ. Menagerie.

mendeleeviu
MENDELEÉVIU s.n. Element chimic transuranic, obținut pe cale artificială. – Din fr. mendélévium.

mendelism
MENDELÍSM s.n. Concepție care susține că transmiterea caracterelor ereditare se face potrivit legilor dominației, segregării și combinării independente a caracterelor. – Din fr. mendélisme.

mendelist
MENDELÍST, -Ă, mendeliști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al mendelismului. – Din fr. mendéliste.

mendicitate
MENDICITÁTE s.f. (Rar) Cerșetorie. – Din fr. mendicité, lat. mendicitas, -atis.

mendre
MÉNDRE s.f. pl. (Fam.; în expr.) A-și face mendrele (cu cineva) = a) a-și face toate gusturile, a-și satisface capriciile; a-și face de cap; b) a-și bate joc de cineva; a necinsti, a batjocori o femeie. – Et. nec.

menestrel
MENESTRÉL, menestreli, s.m. Poet și muzicant din Franța evului mediu, adesea ambulant, care cânta și recita versuri acompaniindu-se cu un instrument; p. gener. cântăreț popular. – Din fr. ménestrel.

menghina
MÉNGHINĂ, menghine, s.f. Dispozitiv de prindere a unor piese care urmează să fie prelucrate, alcătuit din două fălci și dintr-un șurub cu manivelă, cu ajutorul căruia se efectuează apropierea și depărtarea fălcilor. [Var.: minghineá, menghineá s.f.] – Din tc. mengene.

menghinea
MENGHINEÁ s.f. v. menghină.

menhir
MENHÍR, menhire, s.n. Monument megalitic (funerar sau de cult, întâlnit mai ales în provincia Bretagne și în sudul Angliei) de la sfârșitul epocii neolitice, construit dintr-un bloc înalt de piatră necioplită, așezat vertical, izolat sau în grup. – Din fr. menhir.

meni
MENÍ, menesc, vb. IV. Tranz. 1. A hotărî de mai înainte; a decide, a dispune; a destina, a sorti. ♦ Tranz. și intranz. A exprima o dorință în favoarea cuiva; a ura^2. ♦ (În credințe și superstiții) A predestina, a ursi. ♢ (Înv.) A prevesti, a prezice (ceva rău). ♢ Expr. (Intranz.) A meni a bine (sau a rău) = a prezice lucruri favorabile (sau nefavorabile). 2. (În superstiții) A aranja bobii, cărțile etc. într-un anumit fel și a descânta pentru ghicit. ♦ A descânta, a vrăji. – Din sl. mĕniti.

menilit
MENILÍT s.n. Rocă sedimentară silicioasă, alcătuită în cea mai mare parte din opal, argilă și hidroxizi de fier, de culoare neagră sau brună, cu aspect vărgat. – Din fr. ménilite.

meninge
MENÍNGE, meninge, s.n. Fiecare dintre cele trei membrane care învelesc creierul și măduva spinării. – Din fr. méninge.

meningeal
MENINGEÁL, -Ă, meningeali, -e, adj. (Anat.) Meningian. [Pr.: -ge-al] – Din germ., engl. meningeal.

meningian
MENINGIÁN, -Ă, meningieni, -e, adj. (Anat.) De meninge; (rar) meningeal. [Pr.: -gi-an] – Din fr. méningien.

meningita
MENINGÍTĂ, meningite, s.f. Boală (infecțioasă) care constă în inflamarea meningelor și care se manifestă prin dureri de cap, vărsături, înțepenirea cefei, febră. – Din fr. méningite.

meningocel
MENINGOCÉL, meningocele, s.n. (Med.) Hernie a meningelor datorită unui defect al craniului sau al coloanei vertebrale. – Din fr. méningocèle.

meningococ
MENINGOCÓC, meningococi, s.m. Agent patogen care provoacă meningita cerebrospinală, epidemică, prezent în lichidul cefalorahidian al bolnavilor. – Din fr. méningocoque.

meningoencefalita
MENINGOENCEFALÍTĂ, meningoencefalite, s.f. Inflamație a meningelui și a creierului, datorită unui agent infecțios (microbian sau virotic), toxic sau alergic. – Din fr. méningo-encéphalite.

meningopatie
MENINGOPATÍE, meningopatii, s.f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile meningelor. – Din fr. méningopathie.

menire
MENÍRE, meniri, s.f. Acțiunea de a meni și rezultatul ei; misiune, rost, sarcină. predestinare; soartă, destin. – V. meni.

menisc
MENÍSC, meniscuri, s.n. 1. Lentilă subțire convexă pe o parte și concavă pe partea opusă. 2. Curbură a suprafeței unui lichid, care apare din cauza aderenței sau a lipsei de aderență în punctele de contact cu un corp solid. 3. Cartilaj în formă de disc, existent între unele articulații ale corpului. – Din fr. ménisque.

menit
MENÍT, -Ă, meniți, -te, adj. 1. Care are menirea, rostul, misiunea, sarcina (de a...); care are scopul (să...); hotărât, sortit, destinat, ursit, predestinat. 2. (În credințe și superstiții) Descântat; vrăjit, fermecat. – V. meni.

menitor
MENITÓR, menitori, s.m. (Înv.) Cel care prevestește ceva; prevestitor. – Meni + suf. -tor.

meniu
MENÍU, meniuri, s.n. Totalitatea felurilor de mâncare servite la o masă. ♦ Listă pe care sunt scrise felurile de mâncare și băuturile servite într-un restaurant, împreună cu prețurile respective; listă de bucate. ♢ Meniu fix = masă servită (la prânz) într-un restaurant, la care numărul și ordinea felurilor de mâncare sunt stabilite zilnic de restaurantul respectiv (și al cărei preț este redus). – Din fr. menu.

menopauza
MENOPÁUZĂ s.f. Fenomen fiziologic complex, care constă în încetarea definitivă a menstruației la femei, ca urmare a încetării funcției ovariene. [Pr.: -pa-u-] – Din fr. ménopause.

menoragic
MENORÁGIC, -Ă, menoragici, -ce, adj. (Med.) Cu caracter de menoragie. – Din fr. ménorragique.

menoragie
MENORAGÍE, menoragii, s.f. Afecțiune a uterului, manifestată prin pierderea unei cantități excesive de sânge în timpul menstruației. – Din fr. ménorragie.

menoree
MENORÉE, menoree, s.f. (Med.) Menstruație. – Din fr. menorrhée.

menou
MENÓU, menouri, s.n. Element de construcție din piatră, din lemn sau din metal, folosit în trecut mai ales în arhitectura gotică, care servește la împărțirea unei uși sau a unei ferestre în mai multe părți. – Din fr. meneau.

mensola
MÉNSOLĂ, mensole, s.f. (Rar) Piesă de construcție care susține grinzi, cornișe, etc. – Din it. mensola.

menstrual
MENSTRUÁL, -Ă, menstruali, -e, adj. Care se referă la menstruație, de menstruație. [Pr.: -stru-al] – Din lat. menstrualis.

menstruatie
MENSTRUÁȚIE, menstruații, s.f. Hemoragie fiziologică din mucoasa uterină, care apare la femeia adultă în mod regulat și periodic, începând din epocă pubertății, cu întreruperi temporare în perioadele de sarcină și de alăptare, și până la menopauză, când dispare definitiv; soroc, regulă, period. [Pr.: -stru-a-] – Din fr. menstruation.

mensual
MENSUÁL, -Ă, mensuali, -e, adj. (Livr.) Care apare sau care are loc la interval de o lună; lunar. [Pr.: -su-al] – Din fr. mensuel, lat. mensualis.

mensevic
MENȘEVÍC, -Ă, menșevici, -ce, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al menșevismului. 2. Adj. Care ține de menșevism, privitor la menșevism. – Din rus. menșevik.

mensevism
MENȘEVÍSM s.n. Curent moderat apărut la începutul sec. XX în cadrul social-democrației ruse, care se opunea prevederilor programatice ale bolșevicilor. – Din rus. menșevizm.

mental
MENTÁL, -Ă, adj. v. mintal.

mentalitate
MENTALITÁTE, mentalități, s.f. Fel particular de a gândi al unui individ sau al unei colectivități. – Din fr. mentalité.

menta
MÉNTĂ s.f. Numele mai multor plante erbacee (medicinale) din familia labiatelor, cu frunze dințate și cu flori puternic mirositoare; izmă (Mentha). ♢ Mentă creață = izmă creață. ♦ Bomboană (sau pastilă) de mentă = bomboană aromată cu esență extrasă din planta definită mai sus. [Var.: míntă s.f.] – Din sl. menta, lat. mentha, fr. menthe.

mentol
MENTÓL s.n. Substanță volatilă cu miros aromatic, în formă de cristale, obținută din ulei de mentă sau pe cale artificială, întrebuințată în farmacie și în cosmetică. – Din fr. menthol.

mentolat
MENTOLÁT, -Ă, mentolați, -te, adj. Care conține mentă, cu mentol. – Din fr. mentholé.

mentor
MÉNTOR, mentori, s.m. Conducător spiritual, povățuitor, îndrumător; preceptor, educator. ♦ Altoi dintr-o plantă bătrână grefat pe o plantă tânără pentru a-i transmite acesteia însușirile sale. – Din fr., lat. mentor, germ. Mentor.

mentine
MENȚÍNE, mențin, vb. III. Tranz. 1. A păstra ceva (în aceeași stare sau formă în care se afla la un moment dat), a lăsa neschimbat; p. ext. a face să dureze. ♦ Refl. A continua să existe sub același aspect, a rămâne neschimbat; a dura, a dăinui. 2. (Rar) A întreține o familie, o persoană etc. 3. (Franțuzism, rar) A afirma, a susține ceva cu tărie. – Din fr. maintenir (după ține).

mentinere
MENȚÍNERE s.f. Acțiunea de a (se) menține și rezultatul ei. – V. menține.

mentiona
MENȚIONÁ, menționez, vb. I. Tranz. A semnala ceva (verbal sau în scris), a aminti (în treacăt); a pomeni. ♦ A specifica, a consemna. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. mentionner.

mentionabil
MENȚIONÁBIL, -Ă, menționabili, -e, adj. Care poate fi menționat; citabil. [Pr.: -ți-o-] – Menționa + suf. -bil.

mentionare
MENȚIONÁRE, menționări, s.f. Faptul de a menționa; mențiune. [Pr.: -ți-o-] – V. menționa.

mentionat
MENȚIONÁT, -Ă, menționați, -te, adj. Care a fost pomenit, citat. [Pr.: -ți-o-] – V. menționa.

mentiune
MENȚIÚNE, mențiuni, s.f. 1. Semnalare, pomenire, menționare; (concr.) notă în care se dau informații referitoare la un eveniment, la o persoană etc. ♦ Indicație, specificare, 2. Distincție onorifică (mai mică decât premiul) care se acordă elevilor merituoși, concurenților la o competiție etc. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. mention, lat. mentio, -onis.

menuet
MENUÉT, menuete, s.n. Numele unui dans de origine franceză, cu caracter ceremonios și mișcare moderată, devenit cu timpul dans de curte și apoi de salon; melodie după care se execută acest dans. ♦ A treia parte a simfoniei clasice. [Pr.: -nu-et. – Pl. și: menueturi] – Din fr. menuet.

menzil
MENZÍL, menziluri, s.n., s.m. (Înv.) 1. S.n. Nume dat în țările românești, înainte de introducerea căilor ferate, serviciului de transport (pentru călători și pentru corespondență); olac. 2. S.m. Curier, ștafetă. – Din tc. menzil.

meotian
MEOȚIÁN, -Ă, meoțieni, -e, subst., adj. 1. Subst. Primul etaj al pliocenului din România, reprezentat prin faună de lamelibranhiate, gasteropode, mamifere etc. 2. Adj. Care se referă la formațiile sau la vârsta meoțianului (1). [Pr.: me-o-ți-an] – Din fr. méotien.

mepacrina
MEPACRÍNĂ s.f. (Fam.) Atebrină. – Et. nec.

meplat
MEPLÁT meplaturi, s.n. Plan intermediar care asigură, în sculptură, tranziția între două suprafețe plate. – Din. fr méplat.

mepriza
MEPRIZÁ, mepriz, vb. I. Tranz. (Franțuzism; înv.) A disprețui. – Din fr. mépriser.

mer
MER, meri, s.m. (Chim.) Unitate elementară constitutivă cu structură și cu masă dată invariabile, care se repetă în mod constant într-un lanț macromolecular al unui polimer. – Din fr. mère.

merar
MERÁR, merari, s.m. (Rar) Cultivator sau vânzător de mere. – Măr^2 + suf. -ar.

mercalloy
MERCALLÓY s.n. Aliaj de tip alpaca din cupru, nichel, zinc cu adaos de fier și plumb, foarte plastic, întrebuințat în construcția aparaturii electrice, medicale etc. – Din germ. Mercalloy.

mercantil
MERCANTÍL, -Ă, mercantili, -e, adj. (Livr.) 1. Comercial, negustoresc. 2. (Peior.) Care se preocupă numai de câștigul material, care urmărește în orice împrejurare să profite; interesat, materialist. ♦ (Despre sentimente) Bazat pe interese materiale. – Din fr. mercantile.

mercantilaj
MERCANTILÁJ, mercantilaje, s.n. Imprimat folosit în activitatea comercială. – Mercantil + suf. -aj.

mercantilism
MERCANTILÍSM s.n. 1. (Livr.) Spirit negustoresc, interes comercial; (peior.) preocupare, tendință de a câștiga bani prin orice mjloace. 2. Doctrină economică din sec. XV-XVIII, bazată pe principiul că avuția socială rezidă în acumularea metalelor prețioase și a stocului monetar intern. – Din fr. mercantilisme.

mercantilist
MERCANTILÍST, -Ă, mercantiliști, -ste, s.m. și f. Adept sau teoretician al mercantilismului (2). – Din fr. mercantiliste.

mercantiliza
MERCANTILIZÁ, mercantilizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar; peior.) A deveni sau a face să devină mercantil (2). – Mercantil + suf. -iza.

mercantilizare
MERCANTILIZÁRE, mercantilizări, s.f. (Rar; peior.) Acțiunea de a (se) mercantiliza și rezultatul ei. – V. mercantiliza.

mercaptan
MERCAPTÁN, mercaptani, s.m. Derivat organic al hidrogenului sulfurat, cu miros neplăcut, folosit în

mercede
MERCÉDE s.f. (Italienism; înv.) Răsplată, recompensă. – Din it. mercede.

mercenar
MERCENÁR, -Ă, mercenari, -e s.m., adj. 1. S.m. Persoană angajată cu leafă într-o armată (străină); fig. persoană care, pentru bani sau pentru unele avantaje materiale, face orice fel de servicii. 2. Adj. Care aparține mercenarilor (1), privitor la mercenari; care se compune din mercenari. – Din fr. mercenaire, lat. mercenarius.

merceolog
MERCEOLÓG, -Ă, merceologi, -ge, s.m. și f. Specialist în merceologie. [Pr.: -ce-o-] – Din merceologie (derivat regresiv).

merceologie
MERCEOLOGÍE, merceologii, s.f. Disciplină al cărei obiect îl constituie studierea proprietăților fizice și chimice ale mărfurilor în vederea stabilirii calității lor și a condițiilor de păstrare. [Pr.: -ce-o-] – Din it. merceologia.

mercerie
MERCERÍE, (3) mercerii, s.f. 1. (Cu sens colectiv) Articole mărunte care servesc la cusut și ca accesorii la îmbrăcăminte (ață, nasturi, copci etc.). 2. Negoț cu astfel de articole. 3. Magazin de mercerie (1). – Din fr. mercerie.

merceriza
MERCERIZÁ, mercerizez, vb. I. Tranz. A trata firele sau țesăturile de bumbac cu o soluție de hidroxid de sodiu, pentru a le face mai netede, mai mătăsoase, mai compacte și mai rezistente. – Din fr. mercériser.

mercerizare
MERCERIZÁRE, mercerizări, s.f. Acțiunea de a merceriza și rezultatul ei. – V. merceriza.

mercerizat
MERCERIZÁT, -Ă, mercerizați, -te, adj. Care a fost supus mercerizării. – V. merceriza.

merchez
MERCHÉZ, merchezuri, s.n. 1. (Reg.; astăzi rar) Tâlc (ascuns) al unui lucru; taină, rost, semnificație. ♢ Expr. A-i veni (cuiva) la merchez = a-i conveni, a-i veni (cuiva) la îndemână. 2. (Fam.) Șmecherie, șiretlic, truc. – Din tc. merkez.

mercur
MERCÚR s.n. Element chimic, metal de culoare albă-argintie, cu luciu puternic, lichid la temperatura obișnuită, foarte dens și mobil, întrebuințat în tehnică și în medicină; hidrargir, argint-viu. – Din fr. mercure, germ. Merkur.

mercurial
MERCURIÁL^1, mercuriale, s.n. Listă zilnică oficială de prețuri la produsele alimentare, care se afișează în piețe. [Pr.: -ri-al] – Din fr. mercuriale.

MERCURIÁL^2, -Ă, mercuriali, -e, adj. De mercur, pe bază de mercur, cu mercur. Alifie mercurială. [Pr.: -ri-al] – Din fr. mercuriel, lat. mercurialis.

mercuric
MERCÚRIC, -Ă, mercurici, -ce, adj. (Despre compușii mercurului) Care conține un ion de mercur bivalent. – Din fr. mercurique.

mercurism
MERCURÍSM s.n. (Med.) Intoxicație cu mercur. – Din fr. mercurisme.

mercuros
MERCURÓS, -OÁSĂ, mercuroși, -oase, adj. (Despre compușii mercurului) Care conține un ion de mercur monovalent. – Din fr. mercureux.

merdenea
MERDENEÁ, merdenele, s.f. Produs de patiserie preparat din foi de plăcintă umplute cu brânză sau cu carne. – Din tc. merdane.

mere
MÉRE vb. III v. merge.

mereaz
MEREÁZ s.n. v. miraz^1.

meredeu
MEREDÉU, meredeie, s.n. (Reg.) 1. Minciog. 2. Unealtă de lemn pentru frământat cașul, în formă de furculiță sau de scândurică cu zimți. – Et. nec.

meremet
MEREMÉT, meremeturi, s.n. (Înv. și reg.) Lucrare de reparație sau de întreținere. ♦ (Fam.) Aranjare, dichisire. – Din tc. meremet, ngr. mereméti.

meremetiseala
MEREMETISEÁLĂ, meremetiseli, s.f. (Înv. și reg.) Meremetisire, – Meremetisi + suf. -eală.

meremetisi
MEREMETISÍ, meremetisesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și reg.) A repara; a reface: a restaura. ♦ (Fam.) A pune în ordine; a aranja, a dichisi. – Din ngr. emeremétisa (aor. lui meremetizo).

meremetisire
MEREMETISÍRE, meremetisiri, s.f. (Înv. și reg.) Acțiunea de a meremetisi și rezultatul ei; reparare, refacere, restaurare; meremetiseală. ♦ Corvoadă, clacă. – V. meremetisi.

meremetisit
MEREMETISÍT, -Ă, meremetisiți, -te, adj. (Înv. și reg.) Reparat, refăcut, restaurat. – V. meremetisi.

mereng
MERÉNG s.m. v. mering.

mereu
MERÉU, -ÉIE, merei, -eie, adv., adj. I. Adv. 1. Fără răgaz, neîncetat, neîntrerupt, continuu, întruna; la intervale scurte. ♦ Din ce în ce mai mult. Se depărtează mereu. 2. (Reg.) Încet, fără grabă, domol; alene, liniștit, potolit. II. Adj. 1. (Înv. și reg.) Care se întinde unul după altul; neîntrerupt; p. ext. care se întinde până departe, întins, vast. 2. (Reg.; la pl.; despre ființe) Mulți, numeroși. – Cf. magh. m e r ö „rigid, fix”.

mergator
MERGĂTÓR, -OÁRE, mergători, -oare, adj. (Și substantivat; astăzi rar) Care se deplasează dintr-un loc în altul, care umblă. ♢ Compus: mergător-înainte = epitet dat sfântului loan Botezătorul. – Merge + suf. -ător.

merge
MÉRGE, merg, vb. III. Intranz. I. 1. A se mișca deplasându-se dintr-un loc în altul; a se deplasa, a umbla. ♦ (Despre nave sau alte obiecte plutitoare) A pluti. ♦ (Despre păsări, avioane etc.) A zbura. ♦ (Fam.; despre mâncăruri și băuturi) A putea fi înghițit ușor; a aluneca pe gât. 2. A pleca, a porni, a se duce; a se îndrepta (spre...). ♢ (La imperativ, ca termen de urare sau de îndemn) Mergi cu bine! ♢ Expr. A merge înaintea cuiva = a întâmpina pe cineva. A merge la pieire = a acționa necugetat, a-și periclita existența. A merge (fiecare) în (sau la) treaba lui = a-și relua treburile obișnuite, a-și vedea de interesele sale. A(-i) merge (ceva) (drept) la inimă (sau la suflet) = a(-i) plăcea foarte mult. A merge ață = a se duce drept la țintă. De-i merge (sau să-i meargă) colbul (sau fulgii, peticile, untul) = (în legătură cu verbul „a bate ” sau cu echivalentele lui; cu valoare adverbială) zdravăn, tare, violent. A merge pe... = (despre vârstă) a se apropia de..., a împlini în curând... De ce merge sau pe zi (ori pe an) ce merge = pe măsură ce trece timpul. ♦ A urma, a frecventa cursurile unei instituții de învățământ. ♦ (Înv. și reg.; despre ființe și lucruri) A intra, a pătrunde. ♦ Fig. A ajunge. A mers până la a crede că-l poate îndrepta. ♢ Expr. A merge prea departe = a-și îngădui prea multe, a depăși limitele îngăduite. ♦ (Pop.) A se angaja (într-o slujbă). ♦ A se înrola. ♦ (Despre ape curgătoare, p. ext. despre lichide) A curge; a se scurge. 3. A însoți, a întovărăși, a acompania. ♢ Expr. A merge mână în mână (cu...) = a fi în strânsă legătură, a se desfășura concomitent, a se înlănțui. A merge după (cineva) = a) (despre femei) a se mărita; b) a urma sfaturile, povețele cuiva. A merge în urma (sau pe urmele) cuiva = a urmări pe cineva. ♦ (La unele jocuri, mai ales la cel de cărți) A se angaja, a participa la joc. II. 1. (Despre întinderi de pământ, drumuri etc.) A se întinde până la...; a duce la... 2. (Despre știri, evenimente etc.) A ajunge la cunoștința cuiva; a se răspândi; a se propaga, a se generaliza. ♢ Expr. Merge vorba = se spune, se vorbește. Îi merge (cuiva) vestea (sau numele, vorba etc.) = se spune despre el că... Meargă-i numele! = să nu se mai audă despre el, să dispară definitiv. III. 1. (Despre acțiuni, evenimente, fenomene etc.) A se desfășura, a evolua, a decurge. ♦ (Despre aparate, mecanisme etc.) A funcționa. 2. (Despre ființe) A o duce, a-i fi (bine sau rău). ♦ A reuși, a izbuti. 3. A înainta, a progresa, a se dezvolta. ♢ Expr. (Impers.) De ce (sau pe zi ce) merge = pe măsură ce trece timpul; tot mai mult. ♦ (Despre oameni) A continua, a persevera. IV. 1. (Despre materiale, mai ales despre alimente) A fi necesar, a se consuma, a se întrebuința (într-o anumită cantitate). 2. (Înv. și pop.) A se calcula, a se socoti. 3. (Mat.; despre numere) A se cuprinde, a intra în alt număr. V. 1. A se potrivi, a fi posibil; a se putea, a se accepta, a se admite. ♢ Expr. Așa mai merge = așa se potrivește, e bine, îmi convine. Treacă (și meargă)! sau treacă-meargă! = fie! să zicem că se poate! să admitem (ca pe o concesie)! ♦ A se potrivi, a se armoniza, a se asorta. Aceste culori merg bine. 2. (Jur.; despre termene, clauze etc.) A intra în vigoare. 3. (Despre bani, documente etc.) A fi valabil, a fi în uz, a avea curs. 4. (Despre salarii) A reveni (cuiva) în continuare. VI. A umbla îmbrăcat într-un anumit fel; a purta. [Perf. s. mersei, part. mers. – Var.: (reg.) mére vb. III] – Lat. mergere „a se scufunda”.

mergere
MÉRGERE s.f. (Rar) Acțiunea de a merge și rezultatul ei; mișcare (a unei ființe sau a unui obiect mobil) dintr-un loc în altul; deplasare, mers. – V. merge.

meridian
MERIDIÁN, meridiane, s.n., adj. 1. S.n. Fiecare dintre liniile imaginare care rezultă din intersecția suprafeței Pământului cu serniplanul sprijinit pe axa geografică, constituind liniile de reper pentru măsurarea longitudinii geografice. ♢ Meridian de origine sau primul meridian, meridianul zero = meridianul care trece prin localitatea Greenwich (Marea Britanie) și în raport cu care se calculează, în baza unei convenții internaționale, longitudinea punctelor de pe glob. Meridian magnetic = linie obținută prin intersecția suprafeței Pământului cu planul vertical indicat de direcția acului magnetic. (Astron.) Meridian ceresc = mare cerc imaginar al sferei cerești, care trece prin zenitul locului și prin polii cerești. Meridianul locului = linia de intersecție a planului meridianului ceresc al locului respectiv cu planul orizontului. 2. S.n. (Mat.) Curbă a unei suprafețe de rotație cu un plan care trece prin axa ei de rotație. 3. Adj. Referitor la un meridian (1), care trece printr-un meridian. [Pr.: -di-an] – Din lat. meridianus, it. meridiano, fr. méridien.

meridional
MERIDIONÁL, -Ă, meridionali, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care se află în partea de sud sau este originar de acolo; sudic. ♦ Care este propriu, specific țărilor sau popoarelor din sud. 2. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a unei țări, provincii etc. sudice sau este originară de acolo. [Pr.: -di-o-] – Din lat. meridionalis, fr. méridional.

merindare
MERINDÁRE, merindări, s.f. (Reg.) Ștergar în care se învelesc la țară merindele; merindeață. – Din merinde.

merinde
MERÍNDE, merinde, s.f. Hrană (rece) pe care o ia cineva când pleacă la drum sau la lucru; p. gener. alimente, hrană, mâncare. – Lat. merenda.

merindeata
MERINDEÁȚĂ, merindețe, s.f. (Reg.) Merindare. – Merinde + suf. -eață.

mering
MERÍNG, meringi, s.m. Prăjitură preparată din albuș de ou bătut cu zahăr, coaptă în foc slab, adesea umplută cu cremă (de ciocolată) și acoperită cu frișcă. [Var.: meréng s.m.] – Din fr. meringue.

merinos
MERINÓS, -OÁSĂ, merinoși, -oase, subst., adj. 1. S.m. și f., adj. (Oaie sau rasă de oi) cu lână creață, moale, foarte fină, de culoare albă. 2. Adj. (Despre lână) care este obținută de la oi merinos (1) ♦ (Substantivat) Lână obținută de la oile merinos (1). 3. S.n. invar. Stofă fabricată din lână merinos (2). – Din fr. mérinos.

merinoza
MERINOZÁ, merinozez, vb. I. Tranz. (Rar) A ameliora caracterele raselor de oi prin încrucișare cu merinos. – Din merinos.

merinozare
MERINOZÁRE, merinozări, s.f. (Rar) Acțiunea de a merinoza și rezultatul ei. – V. merinoza.

meristem
MERISTÉM, meristeme, s.n. Țesut vegetal tânăr situat la extremitatea rădăcinii, tulpinii și ramurilor, care se înmulțește continuu în vederea creșterii acestora. – Din fr. méristème.

merisor
MERIȘÓR^2, merișoare, s.n. 1. Diminutiv al lui măr^2. 2. Fructul merișorului^1 (2), de mărimea unei cireșe sau a unei nuci, de culoare roșiatică sau galbenă, cu gust dulce, adesea întrebuințat pentru dulceață. 3. Fructul merișorului^1 (3), cu aspect de bacă roșie, comestibil. – Măr + suf. -ișor.

MERIȘOR^1, merișori, s.m. 1. Diminutiv al lui măr^1. 2. Numele a doi arbori din familia rozaceelor, cu flori melifere; a) arbore originar din Siberia, cu frunze aproape rotunde, cu flori albe sau roz, cultivat pentru fructele sale din care se prepară dulceață (Pirus baccata); b) (reg.) scoruș. 3. Mic arbust de munte cu frunze în permanență verzi, cu flori melifere de culoare albă sau roșiatică și cu fructe comestibile; smirdar (Vaccinium vitis idaea). 4. Cimișir. – Măr^1 + suf. -ișor.

merit
MÉRIT, merite, s.n. Calitate, însușire remarcabilă care face pe cineva sau ceva să fie vrednic de stimă, de laudă, de răsplată; valoare, virtute. ♢ Loc. adv. Pe merit = pe bună dreptate, justificat. – Din fr. mérite.

merita
MERITÁ, mérit, vb. I. Tranz. A fi vrednic de răsplată sau de pedeapsă potrivit cu faptele sale (bune sau rele); a avea dreptul să primească o răsplată (bună sau rea); a i se cuveni, a meritarisi. ♦ A justifica, a îndreptăți prețuirea, interesul sau grija care i se acordă. ♦ Spec. (Despre mărfuri, obiecte de schimb) A justifica prețul cerut; a face, a valora. – Din fr. mériter.

meritala
MERITÁLĂ, meritale, s.f. (Bot.) Internod. – Din fr. mérithalle.

meritarisi
MERITARISÍ, meritarisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A merita. – Merita + suf. -arisi.

meritat
MERITÁT, -Ă, meritați, -te, adj. Care îi revine cuiva în mod justificat, care i se cuvine. – V. merita.

meritoriu
MERITÓRIU, -IE, meritorii, adj. (Despre acțiuni sau realizări ale oamenilor) Care este vrednic de apreciere, care are merite, merituos; care este destul de bun, de reușit, de valoros. – Din lat. meritorius, fr. méritoire.

meritos
MERITÓS, -OÁSĂ, adj. v. merituos.

merituos
MERITUÓS, -OÁSĂ, merituoși, -oase, adj. Care are merite; reușit, valoros, meritoriu. ♦ (Despre manifestări ale oamenilor) Care merită sa fie lăudat. [Pr.: -tu-os = Var.: meritós, -oásă]. – Merit + suf. -os.

merlon
MERLÓN, merloane, s.n. Fiecare dintre masivele de zidărie care depășeau parapetul și limitau crenelurile la lucrările de fortificație antice și medievale. – Din fr. merlon.

merlot
MERLÓT s.n. Soi de viță de vie de origine franceză, cu struguri cilindrici, cu bobul negru, rotund și mic, care produce vinuri roșii superioare. [Pr.: merló] – Din fr. merlot.

meroblastic
MEROBLÁSTIC, -Ă, meroblastici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. (Biol.) Proces de formare a blastomerelor în regiunea nucleului prin

merovingian
MEROVINGIÁN, -Ă, merovingieni, -e, adj. Care aparține primei dinastii de regi ai statului franc, privitor la această dinastie. [Pr.: -gi-an] – Din fr. mérovingien.

mers
MERS s.n. Faptul de a merge. 1. Deplasare, mișcare dintr-un loc în altul; umblet, mergere. ♢ Mersul trenurilor sau vapoarelor = orar după care circulă trenurile sau vapoarele; (concr.) tabel sau broșură care cuprinde acest orar. ♢ Loc. adv. Din mers = în timpul deplasării, fără a se opri; mergând. ♦ Fel de a merge al cuiva; umblet, călcătură; ritm sau viteză cu care merge cineva. 2. (Rar) Curs, curgere (a unei ape curgătoare). 3. Ieșire (a fumului, a gazelor etc.). 4. Evoluție, dezvoltare, desfășurare (a unui fenomen, a unui proces etc.); mod, curs, ritm de desfășurare (a unui fenomen, a unui proces etc.). ♢ Mers înainte = progres. ♦ (Rar) Desfășurare a unei activități. ♦ (Mod de) funcționare a unui sistem tehnic, a unui mecanism, a unui instrument. ♢ Mers în gol = regim de funcționare în care nu se produce lucru mecanic util. Mers în sarcină = regim în care se furnizează o anumită putere utilă. – V. merge.

mersi
MERSÍ interj. (Franțuzism) Mulțumesc. – V. merci.

mersol
MERSÓL, mersoli, s.m. Produs care se află în fracțiunile de petrol și motorină, cu un amestec de bioxid de sulf și de clor, folosit la fabricarea mersolatului. – Din fr. mersols.

mersolat
MERSOLÁT, mersolați, s.m. Produs obținut prin tratarea mersolilor cu o soluție concentrată de hidroxid de sodiu, folosit în industria textilă (pentru spălare, curățire etc.). – Din fr. mersolates.

mertepea
MERTEPEÁ s.f. (Turcism înv.: în loc. adv.) De la mertepea = cum se cuvine, cu rost. – Din tc. mertebe „ordine, rang, grad”.

mertic
MERTÍC, mertice, s.n. 1. Măsură veche pentru cereale, egală cu circa 1-2 ocale. ♦ Cantitate de cereale sau de făină cuprinsă într-un mertic (1). 2. (Înv.) Plată în natură (sau în bani) care se lua la mori pentru măcinat; p. restr. rație, porție de mâncare. ♢ Expr. A(-și) lua (sau a da cuiva) merticul = a primi (sau a da) o bătaie. [Pl. și: merticuri] – Din magh. mérték.

mesa
MÉSA adv. (Fam.; în expr.) A intra (sau a cădea, a băga) mesa = a ajunge (sau a face pe cineva să ajungă) într-o situație neplăcută, a intra (sau a băga pe cineva) într-o încurcătură, într-un bucluc. – Din ngr. mésa „înăuntru”.

mesada
MESÁDĂ s.f. v. misadă.

mesager
MESAGÉR, -Ă, mesageri, -e, s.m. și f. Persoană însărcinată să ducă, să transmită, să comunice cuiva sau undeva un mesaj; trimis^2, sol^2, vestitor, crainic. ♦ (Adjectival; despre porumbei) Care a fost dresat să se întoarcă la locul de plecare, adesea pentru a transmite un mesaj. – Din fr. méssager, it. messaggero.

mesagerie
MESAGERÍE, mesagerii, s.f. 1. Oficiu, întreprindere, local de unde se expediază mărfurile sau (în trecut) de unde plecau diverse mijloace de transport pentru călători. 2. Sistem de transport al mărfurilor sau (în trecut) al călătorilor, cu trenul, vaporul sau autocamionul, organizat de o mesagerie (1). – Din fr. messagerie, it. messaggeria.

mesagiu
MESÁGIU s.n. v. mesaj.

mesaj
MESÁJ, mesaje, s.n. 1. Apel oral sau scris (cu caracter oficial) adresat poporului, armatei etc. 2. Ceea ce se predă sau se comunică cuiva, ceea ce trebuie predat sau comunicat cuiva; știre, veste, comunicare. [Var.: meságiu s.n.] – Din fr. message.

mesalina
MESALÍNĂ, mesaline, s.f. (Livr.) Femeie desfrânată. – Din fr. messaline.

mesapi
MESÁPI s.m. pl. Populație care a locuit în antichitate în Mesapia (ținut în sudul Italiei), – Din it. messapi.

mesapic
MESÁPIC, -Ă, mesapici, -ce, adj. Care aparține mesapilor, privitor la mesapi. – Mesapi + suf. -ic.

mesa
MÉSĂ, mese, s.f. (La catolici și luterani) Liturghie. – Din it. messa, fr. messe, germ. Messe.

mescalina
MESCALÍNĂ, mescaline, s.f. Alcaloid care se extrage dintr-o plantă din familia cactaceelor din Mexic, utilizat ca stupefiant. – Din fr. mescaline.

meschin
MESCHÍN, -Ă, meschini, -e, adj. 1. Preocupat de interese mărunte. ♦ Lipsit de generozitate, de noblețe sufletească, mic la suflet, egoist, josnic, murdar. ♦ Care arată sau trădează lipsă de generozitate, de noblețe sufletească, micime sufletească. Interese meschine. 2. (Mai ales despre abstracte), Lipsit de importanță; neînsemnat, mărunt, banal. 3. (Despre construcții, părți de construcții etc.) Sărăcăcios. ♦ Lipsit de măreție; mic. – Din fr. mesquin.

meschinarie
MESCHINĂRÍE, meschinării, s.f. 1. Lipsă de generozitate, de noblețe sufletească, micime (sufletească, de caracter); (mai ales la pl.) atitudine, gest, faptă de om meschin. ♦ Zgârcenie, avariție. 2. Lipsă de importanță, de semnificație; întâmplare, fapt banal. – Din fr. mesquinerie.

meschiniza
MESCHINIZÁ, meschinizez, vb. I. Refl. (Rar) A deveni meschin, a da dovadă de meschinărie. – Meschin + suf. -iza.

meschinizare
MESCHINIZÁRE, meschinizări, s.f. Faptul de a se meschiniza și rezultatul său. – V. meschiniza.

mescioara
MESCIOÁRĂ, mescioare, s.f. Măsuță. – Masă + suf. -cioară.

mesean
MESEÁN, -Ă, meseni, -e, s.m. și f. Persoană care participă la un ospăț, la o masă^1, la un banchet; comesean, conviv. – Masă^1 + suf. -ean.

meserias
MESERIÁȘ, -Ă, meseriași, -e, s.m. și f. Persoană care are (și practică) o meserie; meșteșugar. [Pr.: -ri-aș] – Meserie + suf. -aș.

meserie
MESERÍE, meserii, s.f. Profesiune sau îndeletnicire bazată pe un complex de cunoștințe obținute prin școlarizare și prin practică, care permit celui care le posedă să execute anumite operații de transformare și de prelucrare a obiectelor muncii sau să presteze anumite servicii; îndeletnicirea meseriașului; calificarea profesională a meseriașului; meșteșug, meșterie. ♦ P. gener. Profesiune (de orice fel). ♢ Școală de meserii = școală în care se pregăteau în trecut cadre de muncitori calificați. ♢ Loc. adj. De meserie = calificat într-un anumit domeniu de activitate; de specialitate, competent. ♦ Ocupație; preocupare. – Din mesereare (înv. „slujbă, funcție” < lat.).

mesernita
MESÉRNIȚĂ, mesernițe, s.f. (Reg.) Măcelărie. – Din bg. mesarnița, scr. mesarnica.

mesia
MESÍA s.m. sg. (În textele biblice) Mântuitor al lumii; spec. (la creștini) Isus Cristos. [Acc. și: Mésia] – Din sl. mesiia, ngr. Messías, lat. messias.

mesianic
MESIÁNIC, -Ă, mesianici, -ce, adj. Referitor la Mesia; p. ext. care a fost prezis, care cuprinde o prezicere (de mântuire); profetic. [Pr.: -si-a-] – Din fr. messianique.

mesianism
MESIANÍSM, (rar) mesianisme, s.n. Credință în Mântuitorul divin al lumii, care stă la baza religiei mozaice și a celei creștine. [Pr.: -si-a-] – Din fr. messianisme.

mesianist
MESIANÍST, -Ă, mesianiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al mesianismului. [Pr.: -si-a-] – Din fr. messianiste.

mesisoara
MESIȘOÁRĂ, mesișoare, s.f. 1. Măsuță. 2. Mâncare, hrană modestă. ♦ (Reg.) Pomană, praznic. – Masă^1 + suf. -ișoară.

mesmerian
MESMERIÁN, -Ă, mesmerieni, -e, adj., s.m. și f. (Adept) al mesmerismului. [Pr.: -ri-an] – Din fr. mesmérien.

mesmerism
MESMERÍSM s.n. Teoria magnetismului animal; (Med.) tratament bazat pe această teorie. – Din fr. mesmérisme.

mesohippus
MESOHÍPPUS s.n. Gen fosil de mamifere din familia ecvideelor, strămoș direct al calului, de mărimea unui câine. – Din fr. mesohippus.

mesopotamian
MESOPOTAMIÁN, -Ă, mesopotamieni, -e, adj. Care aparține Mesopotamiei, care se referă la Mesopotamia. [Pr.: -mi-an] – Din fr. mésopotamien.

mesteacan
MESTEÁCĂN, mesteceni, s.m. Arbore cu scoarța albă, cu lemnul alb, gălbui sau roșiatic, cu ramuri flexibile, cu frunze verzi-cenușii și cu flori grupate în amenți (Betula verrucosa); p. restr. lemnul acestui arbore. ♢ Mesteacăn mic = specie de mesteacăn, arbust înalt până la un metru, care crește în regiunile alpine (Betula humilis). Mesteacăn pitic = specie de mesteacăn, arbust până la jumătate de metru (Betula nana). Mesteacăn pufos = specie de mesteacăn, arbust sau arbore cu scoarța albă sau brună-cenușie cu pete albe; mestecănaș (Betula pubescens). – Lat. mastichinus.

mestec
MÉSTEC s.m. v. mestecă.

mesteca
MESTECÁ^2 vb. I v. amesteca.

MESTECÁ^1, méstec, vb. I. Tranz. A sfărâma un aliment cu dinții și a-l amesteca în gură (pentru a-l înghiți). ♦ A învârti ceva (cu limba) în gură. ♦ Fig. A pune la cale; a plănui. – Lat. masticare.

mestecare
MESTECÁRE, mestecări, s.f. Acțiunea de a mesteca^1. – V. mesteca^1.

mestecat
MESTECÁT^1 s.n. Faptul de a mesteca^1. – V. mesteca.

MESTECAT^2, -Ă, mestecați, -te, adj. (Despre alimente) Sfărâmat, măcinat cu dinții și amestecat în gură. – V. mesteca^1.

mesteca
MÉSTECĂ, mesteci, s.f. (Bot.; reg.) Răsfug. [Var.: méstec s.m.] – Din mesteca^1.

mestecanas
MESTECĂNÁȘ, mestecănași, s.m. 1. Diminutiv al lui mesteacăn. 2. (Bot.) Mesteacăn pufos. – Mesteacăn + suf. -aș.

mestecanis
MESTECĂNÍȘ, mestecănișuri, s.n. Pădure de mesteceni; grup de mesteceni. – Mesteacăn + suf. -iș.

mestecator
MESTECĂTÓR, mestecătoare, s.n. Făcăleț. – Mesteca^2 + suf. -ător.

mestecau
MESTECẮU, mestecaie, s.n. (Reg.) Făcăleț. – Mesteca^2 + suf. -ău.

mesuta
MESÚȚĂ s.f. v. măsuță.

mesa
MÉȘĂ, meșe, s.f. 1. Șuviță de păr (de altă culoare sau nuanță decât restul părului); șuviță falsă de păr atașată la părul natural (pentru a-l îmbogăți și a-l înfrumuseța). 2. Bucată de tifon sau de vată care se introduce într-o rană pentru a o drena, pentru oprirea unei hemoragii, pentru cicatrizare etc. – Din fr. mèche.

mesina
MEȘÍNĂ, meșine, s.f. Piele de oaie sau de capră, tăbăcită (folosită pentru căptușirea încălțămintei, a articolelor de marochinărie, la legătoria de cărți etc.). – Din tc. meșın.

mester
MÉȘTER, -Ă, meșteri, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care are și practică o meserie; (în special) meseriaș cu calificare superioară, care are, de obicei, sarcina de a îndruma și alți lucrători și de a conduce o secție productivă într-o întreprindere sau într-un atelier; maistru. ♢ Expr. Meșter-strică (și drege de frică), se spune despre un meseriaș prost sau despre un om neîndemânatic. ♦ Proprietar al unui atelier (în raport cu angajații săi). ♦ (Rar) Nume dat profesorilor care predau, în trecut, discipline (auxiliare) ca muzica, desenul etc. 2. S.m. și f., adj. (Om) talentat, priceput, îndemânatic, abil; (persoană) care posedă multe cunoștințe. 3. S.m. și f. (Astăzi rar) Persoană care a adus contribuții (foarte) valoroase într-un anumit domeniu de activitate; maestru. – Din magh. meșter.

mesteras
MEȘTERÁȘ, meșterași, s.m. (Rar) 1. Diminutiv al lui meșter. 2. (Rar; depr.) Om abil, șmecher. ♦ Artist lipsit de talent, de valoare, neînsemnat. – Meșter + suf. -aș.

mesteresc
MEȘTERÉSC, -EÁSCĂ, meșterești, adj. (Rar) Care aparține meșterului (1): de meșter; specific meșterului. – Meșter + suf. -esc.

mestereste
MEȘTERÉȘTE adv. (Rar) În felul meșterului (1), ca un meșter. – Meșter + suf. -ește.

mestergrinda
MEȘTERGRÍNDĂ, meștergrinzi, s.f. (Reg.) Grindă principală, pe care se sprijină grinzile transversale, la casele țărănești; faur-maur. – Din magh. mestergerenda (după grindă).

mesteri
MEȘTERÍ, meșteresc, vb. IV. Tranz. 1. A executa, a face, a lucra; a prelucra. ♦ Tranz. și intranz. A lucra, a munci (cu pricepere) pentru a realiza ceva. 2. A pune la punct, a potrivi, a aranja, a repara, a meșteșugi. – Din meșter.

mesterie
MEȘTERÍE, meșterii, s.f. (Înv. și reg.) 1. Meserie; p. gener. profesiune. 2. Măiestrie, pricepere, îndemânare. ♦ Însușire (ascunsă) a unui obiect. – Meșter + suf. -ie.

mesterita
MÉȘTERIȚĂ, meșterițe, s.f. 1. (Pop.) Femeie sau, p. gener., ființă talentată, pricepută, îndemânatică. 2. (Pop.; adesea adjectival) Femeie care știe să descânte, să facă farmece, vrăji. 3. (Rar) Femeie care practică o meserie. ♦ Soția unui meșter. [Acc. și: meșteríță] – Meșter + suf. -iță.

mestesug
MEȘTEȘÚG, meșteșuguri, s.n. I. 1. Meserie; p. gener. profesiune, ocupație, îndeletnicire; meșteșugărie. 2. Ramură, disciplină (a științei, a artei); știință, artă, considerate ca discipline. ♦ Stil (artistic). 3. Pricepere, îndemânare, abilitate, talent. ♦ Artă, măiestrie; (rar) acțiune realizată cu pricepere, cu măiestrie. 4. Acțiune făcută (în ascuns) cu dibăcie, cu viclenie, în vederea atingerii unui scop; procedeu, sistem (ingenios, viclean). ♦ (Pop.) Viclenie, tertip, înșelătorie. II. (Înv. și pop.; concr.) 1. Unealtă, instrument. 2. Dispozitiv al unui obiect; parte componentă (cu rol activ) a unui sistem; meșteșugire. – Din magh. mesterség.

mestesugar
MEȘTEȘUGÁR, meșteșugari, s.m. Persoană calificată într-un meșteșug (I 1); persoană care are (și practică) un meșteșug; meseriaș. – Meșteșug + suf. -ar.

mestesugaret
MEȘTEȘUGÁREȚ, -Ă, meșteșugareți, -e, adj. (Înv.) Iscusit, îndemânatic, dibaci, talentat. – Meșteșug + suf. -areț.

mestesugaresc
MEȘTEȘUGĂRÉSC, -EÁSCĂ, meșteșugărești, adj. Care aparține meșteșugarului sau ocupației lui, privitor la meșteșugar sau la ocupația lui. – Meșteșugar + suf. -esc.

mestesugari
MEȘTEȘUGĂRÍ, meșteșugăresc, vb. IV. Intranz. (Rar) A lucra în calitate de meșteșugar. – V. meșteșugar.

mestesugarie
MEȘTEȘUGĂRÍE, meșteșugării, s.f. Meșteșug (I 1). – Meșteșugar + suf. -ie.

mestesugi
MEȘTEȘUGÍ, meșteșugesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A efectua, a face un lucru (cu talent, cu pricepere). ♦ Tranz. și intranz. A unelti, a urzi, a plănui (împotriva cuiva). ♦ (Rar) A falsifica. – Din meșteșug.

mestesugire
MEȘTEȘUGÍRE, meșteșugiri, s.f. 1. (Rar; mai ales fam.) Acțiunea de a meșteșugi și rezultatul ei. ♦ Talent, pricepere, îndemânare. ♦ Uneltire, șiretlic, vicleșug. 2. (Înv. și pop.; concr.) Meșteșug (II 2). – V. meșteșugi.

mestesugit
MEȘTEȘUGÍT, -Ă, meșteșugiți, -te, adj. 1. (Mai ales fam.) Lucrat cu artă, cu iscusință, cu talent; (despre acțiunile, manifestările oamenilor) iscusit, abil, priceput. 2. (Înv.) Viclean, șiret. 3. (Astăzi rar) Artificial, nefiresc, fals; căutat. – V. meșteșugi.

mestesugos
MEȘTEȘUGÓS, -OÁSĂ, meșteșugoși, -oase, adj. (Înv. și pop.) Iscusit, îndemânatic, abil. – Meșteșug + suf. -os.

meta
META- Element de compunere însemnând „după” sau exprimând ideea de transformare, de schimbare, folosit la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. méta-.

metabioza
METABIÓZĂ, metabioze, s.f. (Biol.) Comensualism. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. métabiose.

metabisulfit
METABISULFÍT, metabisulfíți, s.m. (Chim.) Sare a unui acid care, adăugată în soluție apoasă diluată, trece în sulfitul acidului respectiv și este folosită în vinificație. – Din fr. métabisulfite.

metabola
METABÓLĂ, metabole, s.f. Procedeu retoric prin care se repetă un enunț schimbând ordinea cuvintelor. – Din fr. métabole.

metabolic
METABÓLIC, -Ă, metabolici, -ce, adj. Care se referă la metabolism, care aparține metabolismului. – Din fr. métabolique.

metabolism
METABOLÍSM s.n. Totalitatea proceselor complexe de sinteză, de asimilare (cu înmagazinare de energie), de degradare și de dezasimilare (însoțită de eliberare de energie), pe care le suferă substanțele dintr-un organism viu. ♢ Metabolism bazal = cantitatea de calorii produse într-o oră, în condiții de repaus al organismului, raportată la un metru pătrat din suprafața corpului. – Din fr. métabolisme.

metabolit
METABOLÍT, metaboliți, s.m. (Biol.) Substanță care contribuie la procesele de metabolism. – Din fr. métabolite.

metaboliza
METABOLIZÁ, metabolizez, vb. I. Tranz. A transforma substanțe prin procesul de metabolism. – De la metabolism.

metabolizare
METABOLIZÁRE, metabolizări, s.f. Acțiunea de a metaboliza. – V. metaboliza.

metabolizat
METABOLIZÁT, -Ă, metabolizați, -te, adj. (Despre substanțe) Care a fost transformat prin procesul de metabolism. – V. metaboliza.

metacarp
METACÁRP, metacarpuri, s.n. Parte din scheletul mâinii cuprinsă între carp și falange, formată din cinci oase dispuse radiar; os care formează baza fluierului la picioarele din față ale unor animale. – Din fr. métacarpe.

metacarpian
METACARPIÁN, -Ă, metacarpieni, -e, adj. Care aparține metacarpului, privitor la metacarp. [Pr.: -pi-an] – Din fr. métacarpien.

metacentric
METACÉNTRIC, -Ă, metacentrici, -ce, adj. (Mar.) Referitor la metacentru, de metacentru. – Din fr. métacentrique.

metacentru
METACÉNTRU, metacentre, s.n. Punctul în care verticala centrului de greutate al unui corp care plutește este intersectată de verticala centrului de carenă, aceasta din urmă fiind trasată pentru o poziție înclinată a corpului. – Din fr. métacentre.

metacrilat
METACRILÁT, metacrilați, s.m. Sare sau ester al acidului metacrilic. ♢ Metacrilat de metil = ester al acidului metacrilic cu alcoolul metilic, lichid incolor, inflamabil, folosit la fabricarea plexiglasului. – Din fr. métacrylate.

metacrilic
METACRÍLIC adj. (În sintagma) Acid metacrilic = acid carbonic care se fabrică din acetonă și acid cianhidric și care se prezintă ca un lichid incolor cu miros neplăcut. – Din fr. métacrylique.

metacromatic
METACROMÁTIC, -Ă, metacromatici, -ce, adj. (Biol.) Care prezintă metacromazie. – Din fr. métachromatique.

metacromazie
METACROMAZÍE s.f. (Med.) Însușirea de a se colora diferit în raport cu colorantul utilizat sau cu țesuturile din jur. – Din fr. métachromasie.

metacronism
METACRONÍSM, metacronisme, s.n. Eroare de dată prin postdatare. – Din fr. métachronisme.

metafaza
METAFÁZĂ, metafaze, s.f. (Biol.) A doua fază în diviziunea celulei prin mitoză, în care fiecare cromozom se împarte în câte doi cromozomi. – Din fr. métaphase.

metafizic
METAFÍZIC, -Ă, metafizici, -ce, s.f., s.m., adj. 1. S.f. Parte a filozofiei având drept obiect cunoașterea absolută, studierea fenomenelor care nu pot fi percepute cu simțurile noastre, care depășesc cadrul experienței. 2. S.m. (Înv.) Metafizician. 3. Adj. Care aparține metafizicii (1), privitor la metafizică; care nu poate fi perceput cu simțurile noastre, depășind cadrul realității; conform cu principiile metafizicii (1) – Din gr. metafisikí, metafisikós, lat. metaphysica, germ. Metaphysik, metaphysisch, fr. métaphysique.

metafizician
METAFIZICIÁN, -Ă, metafizicieni, -e, s.m. și f. Filozof care se ocupă de metafizică; adept al concepțiilor metafizice. [Pr.: -ci-an] – Din fr. métaphysicien.

metafonie
METAFONÍE, metafonii, s.f. Modificare a timbrului unei vocale din tema unui cuvânt sub influența unui sunet dintr-o silabă învecinată. – Din fr. métaphonie.

metafora
METÁFORĂ, metafore, s.f. Figură de stil rezultată dintr-o comparație subînțeleasă prin substituirea cuvântului obiect de comparație cu cuvântul-imagine; p. gener. figură de stil. – Din lat. metaphora, it. metafora, fr. métaphore.

metaforic
METAFÓRIC, -Ă, metaforici, -ce, adj. Care ține de metaforă; propriu metaforei; exprimat prin metafore; bogat în metafore; p. gener. figurat. – Din germ. metaphorisch, fr. métaphorique.

metaforism
METAFORÍSM s.n. (Rar) Mod de exprimare în care se folosesc frecvent metaforele sau, p. gener., alte figuri de stil. – Metaforă + suf. -ism.

metaforiza
METAFORIZÁ, metaforizez, vb. I. Intranz. (Rar) A folosi mult metafore, a da unui cuvânt valoare metaforică. – Din fr. métaphoriser.

metaforizare
METAFORIZÁRE, metaforizări, s.f. (Rar) Acțiunea de a metaforiza și rezultatul ei. – V. metaforiza.

metafosfat
METAFOSFÁT, metafosfați, s.m. Sare a acidului metafosforic. ♢ Metafosfat de sodiu = sare de sodiu a acidului metafosforic, care se prezintă ca o masă amorfă, sticloasă, utilizată la dedurizarea apei, în tăbăcărie etc. – Din fr. métaphosphate.

metafosforic
METAFOSFÓRIC adj. (În sintagma) Acid metafosforic = acid oxigenat al fosforului. – Din fr. métaphosphorique.

metafraza
METAFRÁZĂ, metafraze, s.f. 1. Transpunere a unei poezii în proză. 2. Anaforă care folosește sinonimele pentru a evita repetiția monotonă. – Din fr. métaphrase.

metagalaxie
METAGALAXÍE s.f. Sistem ipotetic în care ar fi grupate galaxiile, așa cum stelele sunt grupate în galaxii. – Din fr. métagalaxie.

metagenetic
METAGENÉTIC, -Ă, metagenetici, -ce, adj. Conform cu metageneza, de metageneză. – Din fr. métagénétique.

metageneza
METAGENÉZĂ s.f. (Biol.) Înmulțire în care alternează o generație sexuată cu alta asexuată. – Din fr. métagénèse.

metagrama
METAGRÁMĂ, metagrame, s.f. Joc distractiv prin care se formează cuvinte noi înlocuind mereu câte o literă din cuvântul dat inițial. – Din fr. métagramme.

metahirisi
METAHIRISÍ, metahirisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) 1. A folosi, a utiliza. ♦ A obișnui, a practica (un obicei). ♦ A dori, a pofti. 2. A exercita, a practica (o meserie, un negoț etc.); a face ceva, a se îndeletnici cu... – Din ngr. métahirísomai (viit. lui metahirízo).

metal
METÁL, metale, s.n. 1. Nume generic dat oricărui element chimic cu luciu caracteristic, bun conducător de căldură și de electricitate, maleabil și ductil, de obicei solid la temperatura obișnuită; p. ext. aliaj format din două sau mai multe asemenea elemente chimice, din aceste elemente și alte materiale etc. ♢ Metal nobil = metal care se găsește în natură în cantități mici și care se oxidează sau se alterează cu greutate. Metal prețios = aurul, platina și argintul. Metal rar = metal care se găsește în cantități mici sau în stare dispersă în scoarța Pământului. ♦ Fig. Bani. 2. (Pop.; la pl.) Substanță chimică. [Pl. și: (rar) metaluri] – Din fr. métal, germ. Metall.

metalazbest
METALAZBÉST, metalazbesturi, s.n. Material constituit dintr-o țesătură de fire metalice și de azbest, din care se fac garnituri la frânele automobilelor și la alte organe de mașini; ferodo. – Din germ. Metalasbest.

metaldehida
METALDEHÍDĂ s.f. Compus macromolecular rezultat prin polimerizarea acetaldehidei în prezența acizilor, cristalin, de culoare albă, folosit drept combustibil. – Din fr. métaldéhyde.

metalepsa
METALÉPSĂ, metalepse, s.f. Figură de stil înrudită cu metonimia, care constă în indicarea unui amănunt antecedent pentru a sugera consecința unui fapt, sau invers. – Din fr. métalepse.

metalic
METÁLIC, -Ă, metalici, -ce, adj. 1. Făcut din metal, de metal. ♦ Care are însușiri ca ale metalului, care are luciul sau culoarea metalului. 2. (Despre sunete, zgomote) Produs prin ciocnirea sau lovirea obiectelor de metal; cu rezonanță (ca) de metal. 3. Fig. Pătrunzător; aspru, strident, dur. – Din it. metallico, lat. metallicus, fr. métallique.

metalifer
METALIFÉR, -Ă, metaliferi, -e, adj. (Despre minerale, minereuri și zăcăminte ale acestora) Care conține metale, bogat în metale. – Din fr. métallifère.

metalimbaj
METALIMBÁJ, metalimbaje, s.n. Metalimbă. – Meta- + limbaj (după fr. métalangage).

metalimba
METALÍMBĂ, metalimbi, s.f. Totalitatea enunțurilor despre o anumită limbă (naturală sau formalizată) supusă analizei; metalimbaj. – Meta- + limbă (după fr. métalangue).

metalingvistica
METALINGVÍSTICĂ s.f. Ramură a lingvisticii care studiază limbajul lingvistic. – Din fr. métalinguistique.

metalism
METALÍSM s.n. Teorie potrivit căreia valoarea metalului din care sunt făcuți banii este determinantă. – Din germ. Metalismus.

metaliza
METALIZÁ, metalizez, vb. I. Tranz. A acoperi un obiect cu un strat de metal în scopul protejării lui față de acțiunea agenților externi sau pentru a-i astupa porii, a-i da un aspect plăcut etc. – Din fr. métalliser.

metalizare
METALIZÁRE, metalizări, s.f. Acțiunea de a metaliza și rezultatul ei. – V. metaliza.

metaloceramica
METALOCERÁMICĂ s.f. Ramură a metalurgiei care se ocupă cu fabricarea de piese, obiecte etc. din metale și aliaje pe baza pulberilor metalice. – Din fr. métallocéramique.

metalochimic
METALOCHÍMIC, -Ă, metalochimici, -ce, adj. Care aparține metalochimiei, privitor la metalochimie. – Din fr. métallochimique.

metalochimie
METALOCHIMÍE s.f. Parte a chimiei care se ocupă cu studiul metalelor. – Din fr. métallochimie.

metalocromie
METALOCROMÍE s.f. (Tehn.) Arta de a colora suprafața metalelor. – Din fr. métallochromie.

metalogeneza
METALOGENÉZĂ s.f. Ramură a geologiei care studiază formarea și răspândirea zăcămintelor minerale în scoarța Pământului; (rar) metalogenie. – Din fr. métallogenèse.

metalogenie
METALOGENÍE s.f. (Rar) Metalogeneză. – Din fr. métallogénie.

metalogica
METALÓGICĂ s.f. Disciplină care studiază fundamentele logicii, sistemele logice, expresiile logice și raporturile dintre acestea. – Din fr. métalogique.

metalograf
METALOGRÁF, metalografi, s.m. Specialist în metalografie. – Din fr. métallographe.

metalografic
METALOGRÁFIC, -Ă, metalografici, -ce, adj. Care aparține metalografiei, privitor la metalografie. – Din fr. métallographique.

metalografie
METALOGRAFÍE s.f. 1. Ramură a metalurgiei care se ocupă cu studiul structurii metalelor și a aliajelor și cu legătura dintre proprietățile și structurile acestora. 2. Procedeu de tipar care folosește clișee din foi de metal gravate cu dalta. – Din fr. métallographie.

metalogravura
METALOGRAVÚRĂ, (2) metalogravuri, s.f. 1. Procedeu de gravare cu dalta a clișeelor metalice, folosit la imprimarea timbrelor, bancnotelor, acțiunilor etc. 2. Clișeu metalic gravat prin procedeul de mai sus. – Din fr. métallogravure.

metaloid
METALOÍD, metaloizi, s.m. Element chimic rău conducător de căldură și de electricitate, lipsit de luciu metalic și de ductilitate; nemetal. [Pl. și: (rar, n.) metaloide] – Din fr. métalloïde.

metaloidic
METALOÍDIC, -Ă, metaloidici, -ce, adj. (Chim.) De natura metaloizilor; de metaloid. [Pr.: -lo-i-] – Din fr. métalloïdique.

metaloplastic
METALOPLÁSTIC, -Ă, metaloplastici, -ce, adj. Care are proprietăți de metal și de material plastic. – Din fr. métalloplastique.

metaloplastie
METALOPLASTÍE, metaloplastii, s.f. Procedeu de obținere a unui material metaloplastic; modelare a unui astfel de material. – Din fr. métalloplastie.

metalosfera
METALOSFÉRĂ s.f. (Geol.) Barisferă. – Din fr. métallosphère.

metaloterapie
METALOTERAPÍE s.f. Tratament cu compuși metalici, utilizat în diferite boli. – Din fr. métallothérapie.

metalotermie
METALOTERMÍE s.f. Procedeu de obținere a unor metale din compușii lor prin reducerea acestora cu ajutorul unui alt metal, a cărui afinitate față de oxigen, sulf etc. este mai mare decât a metalului care se extrage. – Din fr. métallothermie.

metalurg
METALÚRG, metalurgi, s.m. (Astăzi rar) Metalurgist. – Din germ. Metallurg, rus. metallurg.

metalurgic
METALÚRGIC, -Ă, metalurgici, -ce, adj. Care aparține metalurgiei, privitor la metalurgie, folosit în metalurgie. – Din fr. métallurgique.

metalurgie
METALURGÍE s.f. 1. Știință care se ocupă cu studiul proprietăților fizice și chimice ale metalelor (și aliajelor lor), precum și cu studiul proceselor fizice și chimice care se produc la obținerea și la prepararea lor. 2. Tehnica extragerii și prelucrării în semifabricate a metalelor (industriale). ♦ Întreprindere sau secție într-o întreprindere în care se elaborează și se prelucrează metale. – Din métallurgie.

metalurgist
METALURGÍST, -Ă, metalurgiști, -ste, s.m. și f. Persoană calificată în prelucrarea industrială a metalelor; specialist în metalurgie; metalurg. – Din fr. métallurgiste.

metamagnetism
METAMAGNETÍSM s.n. Formă specifică de magnetism, prezentată de unele substanțe. – Din fr. métamagnétisme.

metamatematica
METAMATEMÁTICĂ s.f. Știință care cercetează teoriile și adevărurile matematice din punctul de vedere al logicii matematice. – Din fr. métamathématique.

metamer
METAMÉR, metamere, s.n. 1. Fiecare dintre elementele constitutive ale corpului viermilor anelizi și artropodelor, asemănătoare ca structură și așezate succesiv; segment. 2. Segment primitiv al embrionului. – Din fr. métamère.

metamerie
METAMERÍE, metamerii, s.f. 1. Împărțire a corpului unor animale în segmente asemănătoare, care se succedă. 2. Divizare a mezodermului și a corpului în metamere. – Din fr. métamérie.

metamorala
METAMORÁLĂ s.f. (Rar) Parte a teoriei etice care studiază principiile fundamentale ale moralei. – Din fr. métamorale.

metamorfic
METAMÓRFIC, -Ă, metamorfici, -ce, adj. Care aparține metamorfismului, privitor la metamorfism; care a suferit un metamorfism. – Din fr. métamorphique.

metamorfism
METAMORFÍSM s.n. Totalitatea transformărilor mineralogice, structurale și chimice suferite de roci în stare solidă sub influența căldurii pământului, a presiunii și a reacțiilor chimice. – Din fr. métamorphisme.

metamorfoza
METAMORFOZÁ, metamorfozez, vb. I. 1. Refl. (Despre unele animale inferioare) A se dezvolta prin metamorfoză. 2. Refl. și tranz. A căpăta sau a face să capete altă figură, altă înfățișare; fig. a(-și) schimba caracterul, firea, comportarea. ♦ (Mitol.) A (se) preface în plantă, în animal sau într-un lucru neînsuflețit. – Din fr. métamorphoser.

metamorfozabil
METAMORFOZÁBIL, -Ă, metamorfozabili, -e, adj. (Rar) Care se poate metamorfoza. – Din fr. métamorphosable.

metamorfozare
METAMORFOZÁRE, metamorfozări, s.f. Acțiunea de a (se) metamorfoza. – V. metamorfoza.

metamorfozat
METAMORFOZÁT, -Ă, metamorfozați, -te, adj. 1. (Geol.) Care a suferit un metamorfism, care a fost afectat de metamorfism. 2. Care a suferit o metamorfoză; schimbat, transformat, modificat. – V. metamorfoza.

metamorfoza
METAMORFÓZĂ, metamorfoze, s.f. 1. Totalitatea transformărilor biologice pe care le suferă unele animale inferioare în cursul dezvoltării lor de la ieșirea din ou până la faza de adult. 2. Transformare morfologică și funcțională a unor organe ale plantelor. 3. Transformare, schimbare a înfățișării sau, fig. a caracterului, a felului de a fi al unei persoane; p. gener. transformare a unei ființe, a unui obiect etc. 4. (Mitol.) Transformare a unei ființe umane în animal, în plantă sau într-un lucru neînsuflețit. – Din fr. métamorphose.

metan
METÁN s.n. Gaz din grupa hidrocarburilor, fără culoare și fără miros, care arde în aer cu flacără albăstruie și care se formează din materia organică în descompunere. – Din fr. méthane.

metanefridie
METANEFRÍDIE, metanefridii, s.f. (Biol.) Organ tubular deschis spre exterior și spre cavitatea generală a corpului la anelide și moluște având funcție excretoare și de expulzare a gameților. – Din fr. métanéphridie.

metanephros
METANEPHRÓS s.m. (Biol.) Rinichiul definitiv care începe să funcționeze la vertebratele amniote în stadiul de adult. [Pr.: -fros] – Din fr. métanéphros.

metanie
METÁNIE s.f. vezi mătanie.

metanier
METANIÉR, metaniere, s.n. Cargobot folosit la transportarea metanului lichefiat. [Pr.: -ni-er] – Din fr. méthanier.

metanol
METANÓL, metanoli, s.m. (Chim.) Alcool metilic. – Din fr. méthanol.

metaplasma
METAPLÁSMĂ, metaplasme, s.f. Schimbare survenită în forma unui cuvânt prin adăugarea sau prin înlăturarea unui sunet; formă a cuvântului rezultată din această schimbare. – Din fr. métaplasme, germ. Metaplasmus.

metaplazie
METAPLAZÍE, metaplazii, s.f. (Med.) Proces de transformare a unui țesut diferențiat într-un țesut cu o altă structură morfologică. – Din fr. métaplasie.

metapsihic
METAPSÍHIC, -Ă, metapsihici, -ce, adj. (Despre fenomene psihice) Care nu poate fi încă explicat științific. – Din fr. métapsychique.

metapsihologie
METAPSIHOLOGÍE s.f. Studiul fenomenelor metapsihice. – Din fr. métapsychologie.

metasomatic
METASOMÁTIC, -Ă, metasomatici, -ce, (Geol.) Referitor la metasomatoză; de metasomatoză. – Din engl. metasomatic.

metasomatoza
METASOMATÓZĂ, metasomatoze, s.f. Proces de substituire, moleculă cu moleculă, a elementelor dintr-un mineral cu altele noi. – Din fr. métasomatose.

metastabil
METASTABÍL, -Ă, metastabili, -e, adj. (Despre echilibru) Care aparent este stabil, dar care la cea mai ușoară perturbație exterioară se distruge. – Din fr. métastable (după stabil).

metastabilitate
METASTABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi metastabil. – Din fr. métastabilité.

metastatic
METASTÁTIC, -Ă, metastatici, -ce, adj. Care aparține metastazei, privitor la metastază, care se manifestă prin metastază. – Din fr. métastatique.

metastaza
METASTÁZĂ, metastaze, s.f. 1. Apariție în cursul unei boli a unui focar patologic secundar într-o regiune a corpului situată în altă parte față de focarul primitiv. 2. (Fon.) Detentă. – Din fr. métastase.

metastazic
METASTÁZIC, -Ă, metastazici, -ce, adj. (Med.) Cu caracter de metastază. – Metastază + suf. -ic (după fr. métastatique).

metatars
METATÁRS, metatarsuri, s.n. Parte din scheletul labei piciorului cuprinsă între tars și falange, formată din cinci oase dispuse radial. – Din fr. métatarse.

metatarsian
METATARSIÁN, -Ă, metatarsieni, -e, adj. Care aparține metatarsului, privitor la metatars. [Pr.: -si-an] – Din fr. métatarsien.

metateorie
METATEORÍE, metateorii, s.f. Teorie asupra unei teorii date, aplicată mai ales asupra sistemelor formalizate. [Pr.: -te-o-]. – Din fr. métathéorie.

metatetic
METATÉTIC, -Ă, metatetici, -ce, adj. (Lingv.) De metateză; din metateză. – Din fr. métathétique.

metateza
METATEZÁ, pers. 3 metatezează, vb. I. Refl. pas. (Rar: despre cuvinte) A fi supuse metatezei, a-și modifica forma prin metateză. – V. metateză.

metatezat
METATEZÁT, -Ă, metatezați, -te, adj. Rezultat prin metateză. – V. metateza.

metateza
METATÉZĂ, metateze, s.f. Modificare fonetică produsă prin schimbarea locului sunetelor sau al silabelor dintr-un cuvânt. – Din fr. métathèse.

metatorace
METATORÁCE, metatorace, s.n. Segmentul posterior al toracelui insectelor. [Var.: metatoráx s.n.] – Din fr. métathorax (după torace).

metatoracic
METATORÁCIC, -Ă, metatoracici, -ce, adj. (Zool.) Al metatoracelui. – Din fr. métathoracique.

metatorax
METATORÁX s.n. v. metatorace.

metaxenie
METAXENÍE s.f. (Biol.) Influență fiziologică a gametului patern asupra țesuturilor materne. – Din engl. metaxenia.

metazoar
METAZOÁR, metazoare, s.n. (La pl.) Subregn de animale constituite dintr-un număr mare de celule variate ca structură și diferențiate funcțional; (și la sg.) animal care face parte din acest subregn. [Pr.: -zo-ar-] – Din fr. métazoaire.

meteahna
METEÁHNĂ, metehne, s.f. (Pop.) 1. Defect, cusur, lipsă, imperfecțiune. ♦ Pasiune, patimă, slăbiciune. 2. Boală, infirmitate, beteșug. – Et. nec.

metec
METÉC, meteci, s.m. (În Grecia antică; la pl.) Categorie socială lipsită de drepturi politice, precum și de posibilitatea de a dobândi proprietăți imobiliare, alcătuită din străinii stabiliți într-o cetate; (și la sg.) persoană care făcea parte din această categorie socială. – Din fr. métèque.

metempsihoza
METEMPSIHÓZĂ s.f. Concepție despre transmigrația sufletelor oamenilor care ar parcurge, după moarte, în vederea purificării, un lung șir de

metencefal
METENCEFÁL, metencefale, s.n. Parte a creierului embrionar din care derivă cerebelul, protuberanța cerebrală etc. – Din fr. métencéphale.

metensomatoza
METENSOMATÓZĂ s.f. (Rar) Concepție mistică potrivit căreia sufletul omenesc trece prin diferite corpuri spre a se apropia de perfecțiune. – Din fr. métensomatose.

meteo
MÉTEO adj. invar. Meteorologic. Buletin meteo. [Pr.: -te-o] – Din fr. météo.

meteor
METEÓR, meteori, s.m. 1. Fenomen atmosferic de natură apoasă, electrică sau optică. 2. Fenomen care constă în apariția, pe bolta cerească, a unui punct luminos (reprezentând corpuscule cosmice pătrunse în atmosfera terestră) care se mișcă cu mare viteză, lăsând uneori o dâră care se stinge după scurt timp; stea căzătoare. [Pr.: -te-or]. – Din it. meteora, ngr. metéoron, fr. météore, germ. Meteor.

meteoric
METEÓRIC, -Ă, meteorici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care aparține meteorilor (1), referitor la meteori. ♢ Apă meteorică = apă care provine din precipitațiile atmosferice. 2. Adj. Care ține de meteori (2), privitor la meteori. ♦ Fig. Care se ivește pe neașteptate, produce o puternică impresie și trece repede; trecător; efemer. 3. S.f. Capitol al astronomiei care se ocupă cu studiul meteoriților. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météorique.

meteorism
METEORÍSM s.n. (Med.) Simptom caracterizat prin mărirea volumului abdomenului provocată de acumularea de gaze în stomac sau în intestin; balonare, meteorizație. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météorisme.

meteorit
METEORÍT, meteoriți, s.m. Bucată desprinsă dintr-un corp cosmic (care străbate atmosfera și cade la suprafața Pământului). [Pr.: -te-o-] – Din fr. météorite.

meteoritic
METEORÍTIC, -Ă, meteoritici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care aparține meteoriților, privitor la meteoriți. 2. S.f. Ramură a astronomiei care studiază meteoriții. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météoritique.

meteorizatie
METEORIZÁȚIE, meteorizații, s.f. Meteorism. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météorisation.

meteorobiologic
METEOROBIOLÓGIC, -Ă, meteorobiologici, -ce, adj. De meteorobiologie. [Pr.: -te-o-ro-bi-o-] – De la meteorobiologie.

meteorobiologie
METEOROBIOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei care studiază influența factorilor meteorologici asupra organismelor vegetale și animale. [Pr.: -te-o-ro-bi-o-] – Din engl. meteorobiology.

meteorograf
METEOROGRÁF, meteorografe, s.n. Aparat care măsoară și înregistrează, simultan și continuu, presiunea atmosferică, temperatura și umiditatea aerului. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météorographe.

meteorolog
METEOROLÓG, -Ă, meteorologi, -ge s.m. și f. Specialist în meteorologie. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météorologue.

meteorologic
METEOROLÓGIC, -Ă, meteorologici, -ce, adj. Care ține de meteorologie sau de meteori, privitor la meteorologie sau la meteori. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météorologigue.

meteorologie
METEOROLOGÍE s.f. Ramură a geofizicii care se ocupă cu studiul proprietăților atmosferei și cu fenomenele care au loc în aceasta. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météorologie.

meteoropat
METEOROPÁT, -Ă, meteoropați, -te, s.m. și f. (Med.) Persoană care reacționează patologic la modificările factorilor meteorologici. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météoropathe.

meteoropatie
METEOROPATÍE, meteoropatii, s.f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile cauzate sau influențate de fenomenele meteorologice. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météoropathie.

meteoropatologie
METEOROPATOLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care se ocupă cu studiul stărilor patologice provocate sau influențate de unii factori meteorologici. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météoropathologie.

meteorosensibilitate
METEOROSENSIBILITÁTE s.f. (Med.) Sensibilitate a unor persoane la fenomenele meteorologice. [Pr.: -te-o-] – Din fr. météoro-sensibilité.

meteorutier
METEORUTIÉR, -Ă, meteorutieri, -e, adj. (În sintagma) Buletin meteorutier = buletin meteorologic cu informații specifice circulației rutiere. [Pr.: – te-o-ru-ti-er] – Meteo + rutier.

meterez
METERÉZ, metereze, s.n. 1. Întăritură sau parte dintr-o întăritură militară din trecut; val^2. ♦ P. gener. (Rar) Întăritură la stâlpii unui pod. 2. (Înv.) Parapet (la partea superioară a zidurilor și turnurilor de apărare ale unei cetăți); crenel. [Pl. și: meterezuri] – Din tc. meteris.

meterhanea
METERHANEÁ, meterhanele, s.f. (Înv.) Muzică turcească în care predominau tobele; p. restr. tobă. – Din tc. mehterhane.

meticulos
METICULÓS, -OÁSĂ, meticuloși, -oase, adj. Care dă atenție tuturor amănuntelor, preocupat (în mod exagerat) de amănunte; minuțios, pedant. ♦ (Adesea adverbial) Făcut cu multă atenție și migală; scrupulos. ♦ (Adverbial) Cu de-amănuntul, amănunțit. – Din fr. méticuleux.

meticulozitate
METICULOZITÁTE s.f. Însușirea de a fi meticulos; minuțiozitate, scrupulozitate; pedanterie. – Din fr. méticulosité.

metil
METÍL s.m. Radical organic monovalent, derivat din metan prin îndepărtarea unui atom de hidrogen. – Din fr. méthyle.

metilare
METILÁRE, metilări, s.f. (Chim.) Proces de fixare a unei grupări metil pe o moleculă. – După fr. méthylation.

metilceluloza
METILCELULÓZĂ, metilceluloze, s.f. Eter metilic al celulozei, obținut prin tratarea celulozei, în mediu alcalin, cu sulfat sau clorură de metil. – Din fr. méthylcellulose.

metilcetona
METILCETÓNĂ s.f. Compus organic lichid cu miros caracteristic, utilizat ca solvent și ca intermediar la fabricarea unor medicamente și rășini sintetice; butanonă. – Din fr. méthylcétone.

metilen
METILÉN s.m. Radical organic bivalent, derivat din metan prin îndepărtarea a doi atomi de hidrogen. – Din fr. méthylène, germ. Methylen.

metilenica
METILÉNICĂ, metilenice, adj. (Chim; În sintagma) Grupare metilenică = grupare organică ce conține radicalul metilen caracterizată prin mare reactivitate chimică în unele reacții de condensare sau cu metalele alcaline. – Din fr. méthylénique.

metilfenol
METILFENÓL, metilfenoli, s.m. (Chim.) Crezol. – Probabil din fr.

metilic
METÍLIC, -Ă, metilici, -ce, adj. (Despre compuși) Care derivă din metan. – ♢ Alcool metilic = lichid incolor, inflamabil, toxic, obținut prin distilarea lemnelor sau prin sinteză și folosit ca dizolvant în industria coloranților etc.; metanol. – Din fr. méthylique.

metilmorfina
METILMORFÍNĂ s.f. (Farm.) Codeină. – Metil + morfină.

metiloranj
METILORÁNJ s.n. Substanță organică din clasa coloranților azotici, care are proprietatea de a fi galbenă într-o soluție bazică, portocalie într-o soluție neutră și roșie într-o soluție acidă; heliantină. – Din fr. méthylorange.

metilstiren
METILSTIRÉN, metilstireni, s.m. (Chim.) Substanță organică, derivat al stirenului, folosită ca monomer în polimerizare. – Din fr. méthylstyrène.

metiluree
METILURÉE s.f. Substanță chimică cristalină folosită în sinteze organice. – Din fr. méthylurée.

metilviolet
METILVIOLÉT s.n. Substanță chimică folosită ca medicament antiseptic, antihelmintic și drept colorant în industria textilă și chimică. [Pr.: - vi-o-] – Din fr. méthylviolet.

metionina
METIONÍNĂ s.f. Aminoacid indispensabil vieții omului și animalelor, conținând mari cantități de sulf, folosit și ca medicament în tratamentul afecțiunilor hepatice. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. méthionine.

metis
METÍS, -Ă, metiși, -se, s.m. și f. 1. Persoană provenită din căsătoriile a doi indivizi de rase diferite. 2. (Și adj.) Animal sau plantă provenite din încrucișarea a doi indivizi de rase diferite. – Din fr. métis.

metisaj
METISÁJ s.n. Încrucișare a două rase de animale sau de plante. – Din fr. métissage.

metoc
METÓC, metocuri, s.n. Mănăstire mică, subordonată administrativ unei mănăstiri mai mari; proprietate imobiliară a unei mănăstiri; spec. clădire care aparține unei mănăstiri și care servește ca loc de găzduire. [Var.: metóh, (reg.) mitóc s.n.] – Din sl. metohŭ.

metocar
METOCÁR, metocari, s.m. Călugăr care are în grija lui un metoc. – Metoc + suf. -ar.

metod
METÓD s.n. v. metodă.

metoda
METÓDĂ, metode, s.f. 1. Mod (sistematic) de cercetare, de cunoaștere și de transformare a realității obiective. ♢ Loc. adv. Cu metodă = metodic, sistematic. 2. Procedeu sau ansamblu de procedee folosite în realizarea unui scop; metodologie (4). ♦ Manieră de a proceda. 3. Manual care cuprinde reguli și principii normative pentru învățarea sau pentru practicarea unei discipline, a unei arte etc.; ansamblu al acestor reguli și principii. [Var.: (înv.) metód s.n.] – Din fr. méthode, lat. methodus, germ. Methode.

metodic
METÓDIC, -Ă, metodici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Care se conformează unei metode, făcut după un plan organizat; sistematic. – Din fr. méthodique.

metodica
METÓDICĂ, metodici, s.f. Parte a didacticii generale care studiază principiile, metodele și formele de predare adaptate specificului fiecărui obiect de învățământ. ♦ Care normează aceste metode și forme. – Din germ. Methodik, rus. metodika.

metodism
METODÍSM s.n. Doctrină religioasă protestantă care preconizează practicarea „metodică” a pietății. – Din fr. méthodisme.

metodist
METODÍST^1, -Ă, metodiști, -ste, s.m. și f. Specialist în metodică. – Metodă + suf. -ist.

METODÍST^2, -Ă, metodiști, -ste, s.m. și f. Adept al metodismului. – Din fr. méthodiste.

metodolog
METODOLÓG, -Ă, metodologi, -ge, s.m. și f. Specialist în metodologie. – Din fr. méthodologue.

metodologic
METODOLÓGIC, -Ă, metodologici, -ce, adj. Care aparține metodologiei, privitor la metodologie. – Din fr. méthodologique, germ. metodologisch.

metodologie
METODOLOGÍE s.f. 1. Parte a filozofiei care se ocupă cu analiza teoretică a metodelor de cunoaștere. 2. Totalitatea metodelor de cercetare folosite într-o știință. 3. Metodă de cunoaștere cu maximum de generalitate; metoda cea mai generală de cunoaștere. 4. Metodă (2). – Din fr. méthodologie.

metoh
METÓH s.n. v. metoc.

metol
METÓL s.m. Substanță chimică de culoare albă, cristalizată, folosită ca developator fotografic. – Din fr. métol, germ. Metol.

metonimic
METONÍMIC, -Ă, metonimici, -ce, adj. Care are caracterul unei metonimii, privitor la metonimie; bazat pe metonimie, care conține multe metonimii. – Din fr. métonymique.

metonimie
METONIMÍE, metonimii, s.f. Figură de stil care constă în inversiunea voluntară a categoriilor logice ale întregului prin parte, ale părții prin întreg, ale cauzei prin efect, ale efectului prin cauză, ale abstractului prin concret, ale posesorului prin lucrul posedat etc. – Din fr. métonymie.

metopa
METÓPĂ, metope, s.f. Spațiu dintre triglifele frizei unui templu doric, închis cu o placă de piatră netedă sau decorată cu picturi sau cu basoreliefuri. – Din fr. métope, lat. metopa.

metopic
METÓPIC, -Ă, metopici, -ce, adj. (Anat.) Frontal. – Din fr. métopique.

metraj
METRÁJ, metraje, s.n. Lungime a unui material (măsurată în metri); cantitate de material, în special de țesături (care se vinde sau se măsoară cu metrul). ♢ (Film de) scurt metraj = film care are o lungime de maximum l500 de m de peliculă. (Film de) lung metraj = film care are o lungime mai mare de l500 m de peliculă. – Din fr. métrage.

metresa
METRÉSĂ, metrese, s.f. Amantă, întreținută, ibovnică. – Din fr. maîtresse.

metreza
METRÉZĂ, metreze, s.f. (Cin.) Instrument pentru măsurarea lungimii filmelor. [Pr.: metröză] – Din fr. métreuse.

metric
MÉTRIC, -Ă, metrici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. (Despre sisteme de unități de măsură) Care are metrul (1) drept unitate fundamentală pentru lungime. ♦ Sistem metric = sistem internațional de măsurare a lungimilor, a greutăților și a capacităților bazat pe unități fixe, care cresc și descresc din zece în zece. 2. S.f. Ramură a poeticii care se ocupă cu studiul structurii versului și al unităților prozodice; totalitatea regulilor privind măsura versului; sistem de construire ritmică a versului. 3. Adj. Care se referă la metru (2), compus într-un anumit metru; privitor la structura ritmică a versurilor. 4. S.f. Ramură a muzicii care se ocupă cu studiul metrului (4). – Din fr. métrique, germ. Metrik.

metrica
MÉTRICĂ, metrice, s.f. (Înv. și reg.) Registru, condică (de stare civilă); certificat de naștere. [Var. mítrică s.f.] – Din pol. metryka.

metrita
METRÍTĂ, metrite, s.f. Inflamare acută sau cronică a uterului. – Din fr. métrite.

metro
METRÓ s.n. v. metrou.

metroanexita
METROANEXÍTĂ, metroanexite, s.f. Inflamație cronică sau acută a uterului și a anexelor acestuia (trompe și ovare). [Pr.: -tro-a-] – Din fr. métroannexite.

metrolog
METROLÓG, -Ă, metrologi -ge, s.m. și f. Specialist în metrologie; persoană care lucrează în metrologie. – Din fr. métrologue.

metrologic
METROLÓGIC, -Ă, metrologici, -ce, adj. Care aparține metrologiei, privitor la metrologie. – Din fr. metrologique.

metrologie
METROLOGÍE s.f. Parte a fizicii care se ocupă cu măsurările precise, cu stabilirea unităților și cu procedeele de măsură etc. ♦ Totalitatea activităților (legale și administrative) privitoare la măsurări, la etaloane, la aparate și instrumente de măsură, precum și la supravegherea folosirii lor economice. – Din fr. métrologie.

metronom
METRONÓM, metronoame, s.n. Instrument care marchează, prin bătăile regulate ale unui pendul, intervale egale de timp și care se întrebuințează în laboratoare, în muzică etc. [Pl. și: metronomuri] – Din fr. métronome.

metronomie
METRONOMÍE s.f. Ramură a metrologiei care se ocupă cu studiul și cu perfecționarea etaloanelor de măsură. – Din fr. métronomie.

metropatie
METROPATÍE, metropatii, s.f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile uterului. – Din fr. métropathie.

metropola
METRÓPOLĂ, metropole, s.f. 1. Nume dat marilor orașe ale lumii (de obicei capitale de state), 2. Oraș sau stat antic, considerat în raport cu coloniile sale. 3. Stat considerat în raport cu coloniile sale. [Acc. și: metropólă] – Din fr. métropole.

metropolitan
METROPOLITÁN, -Ă, metropolitani, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care aparține unei metropole; care are caracter de metropolă; originar dintr-o metropolă. 2. S.n. (Rar) Metrou. – Din fr. métropolitain.

metroragic
METRORÁGIC, -Ă, metroragici, -ce, adj. (Med.) Referitor la metroragie. – Din fr. métrorragique.

metroragie
METRORAGÍE, metroragii, s.f. Eliminare de sânge provenit din uter, în afara ciclului menstrual; hemoragie uterină. – Din fr. métrorragie.

metrou
METRÓU, metrouri, s.n. Mijloc de transport în comun pe cale ferată urbană subterană, mai rar aeriană sau la nivelul solului; tren subteran, metropolitan (2). [Var.: metró s.m.] – Din fr. métro.

metroza
METRÓZĂ, metroze, s.f. (Med.) Afecțiune uterină de origine hormonală sau nervoasă. – Din fr. métrose.

metru
MÉTRU, metri, s.m. 1. Unitate fundamentală de măsură pentru lungime din sistemul metric. 2. Instrument (alcătuit dintr-o riglă, bandă gradată de metal, de lemn etc.) egal cu un metru (1) și divizat în centimetri și milimetri, cu care se măsoară lungimile. ♦ Bucată de lemn (de foc) lungă de aproximativ un metru (1); stivă de lemne (de foc) egală cu aproximativ un metru cub. 3. Grup de silabe constituind unitatea de măsură a versului; p. ext. ritm determinat de împărțirea unui vers în silabe. 4. (Muz.) Ordinea succesiunii unităților de timp, determinată de accente tari sau slabe; sistemul de organizare a ritmului; ritm, cadență. – Din fr. mètre, lat. metrum.

meu
MEU, MEA, mei, mele, pron. pos., adj. pos. I. Pron. pos. (Precedat de art. „al”, „a”, „ai”, „ale”; înlocuiește numele obiectului posedat de vorbitor precum și numele vorbitorului) A mea e cartea. ♢ (La m. pl., înlocuiește numele familiei sau rudelor vorbitorului) Ai mei au plecat. ♢ (Înlocuiește numele avutului, bunurilor, preocupărilor etc. vorbitorului) Am și eu ale mele. ♢ Expr. (În legătură cu verbe ca „a rămâne”, „a fi” etc.) Pe-a mea = după dorința sau după părerea vorbitorului. II. Adj. pos. 1. (Indică posesiunea) Care aparține vorbitorului. Cartea mea e bună. 2. (Indică dependența, legătura reciprocă de înrudire, de prietenie, de vecinătate etc.) Tatăl meu este doctorul spitalului. 3. (Indică apartenența) Care ține de cel care vorbește; care îi este propriu. Glasul meu. 4. (Indică subiectul, autorul unei acțiuni) Greșeala mea. 5. (Indică obiectul direct sau indirect al unei acțiuni) Mama grija mea o are. 6. Care constituie obiectul unei preocupări a vorbitorului. – Lat. meus, mea.

mexican
MEXICÁN, -Ă, mexicani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Mexicului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Mexicului sau mexicanilor (1), privitor la Mexic sau la mexicani, originar din Mexic, caracteristic Mexicului sau mexicanilor. – Mexic (n. pr.) + suf. -an. Cf. fr. m e x i c a i n.

mezalianta
MEZALIÁNȚĂ, mezalianțe, s.f. Căsătorie cu o persoană de condiție socială considerată inferioară. [Pr.: -li-an-] – Din fr. mésalliance.

mezanin
MEZANÍN, mezanine, s.n. Etaj mai scund situat între parter și primul etaj. – Din fr. mezzanine, it. mezzanino, germ. Mezzanin.

mezat
MEZÁT, mezaturi, s.n. Vânzare publică (a bunurilor unui datornic); licitație. ♢ Expr. A scoate la mezat = a pune la licitație. – Din tc. mezat.

mezdri
MEZDRÍ, mezdresc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A ciopli, a netezi cu cuțitoaia. 2. (Despre capre, oi) A roade. – Din bg. mezdrja.

mezel
MEZÉL, mezeluri, s.n. (Mai ales la pl.) Nume generic dat mai multor preparate alimentare din carne, de tipul salamului. – Din tc. meze.

mezelar
MEZELÁR, mezelari, s.m. Persoană care prepară sau vinde mezeluri. – Mezel + suf. -ar.

mezelarie
MEZELĂRÍE, mezelării, s.f. Fabrică sau magazin de mezeluri. – Mezelar + suf. -ie.

mezelic
MEZELÍC, mezelicuri, s.n. Gustare, aperitiv. ♦ Mâncare frugală. ♦ Fig. Fleac, bagatelă. [Var.: mizilíc s.n.] – Din tc. mezelik.

mezencefal
MEZENCEFÁL, mezencefale, s.n. Segment al creierului corespunzând părții superioare a trunchiului cerebral. – Din fr. mésencéphale.

mezenchim
MEZENCHÍM, mezenchime, s.n. Țesut conjunctiv embrionar, format din celule fusiforme sau stelate înglobate într-o substanță omogenă și din care se formează ulterior vasele sangvine și limfatice, țesutul conjunctiv etc. – Din fr. mésenchyme.

mezenter
MEZENTÉR, mezentere, s.n. Foiță a peritoneului care învelește și leagă intestinul de peretele posterior al abdomenului și în care se găsesc vase sangvine și limfatice, nervi și ganglioni limfatici; prapur. – Din lat. mesentherium, fr. mésentère.

mezenteric
MEZENTÉRIC, -Ă, mezenterici, -ce, adj. Care aparține mezenterului, privitor la mezenter. – Din fr. mésentérique.

mezenterita
MEZENTERÍTĂ, mezenterite, s.f. (Med.) Inflamație a mezenterului. – Din fr. mésentérite.

mezi
MEZI s.m. pl. (Mat.) Numitorul primului raport și numărătorul celui de al doilea raport al unei proporții. – Cf. lat. m e d i u s, it. m e d i o.

mezin
MEZÍN, -Ă, mezini, -e, adj., s.m. și f. 1. (Fratele) cel mai tânăr dintre mai mulți frați, considerat în raport cu aceștia. 2. (Pop.) (Fratele) al doilea dintre mai mulți frați, considerat în raport cu aceștia; (frate) mijlociu. – Din sl. mĕzinŭ.

mezoblast
MEZOBLÁST, mezoblaste, s.n. (Anat.) Mezoderm. – Din fr. mésoblaste.

mezoblastic
MEZOBLÁSTIC, -Ă, mezoblastici, -ce, adj. (Anat.) Al mezoblastului. – Din fr. mésoblastique.

mezocarp
MEZOCÁRP s.n. Parte cărnoasă a unui fruct, cuprinsă între coajă și sâmbure. – Din fr. mésocarpe.

mezocefal
MEZOCEFÁL, -Ă, mezocefali, -e, adj. (Med.; despre oameni; adesea substantivat) Care are craniul de formă intermediară între brahicefal și dolihocefal; (despre eraniu) care are formă intermediară între brahicefal și dolihocefal. – Din fr. mésocéphale.

mezoderm
MEZODÉRM, mezoderme, s.n. Foiță mijlocie a embrionului, situată între ectoderm și endoderm, formată în cea mai mare parte din mezenchim. – Din fr. mésoderme.

mezodermic
MEZODÉRMIC, -Ă, mezodermici, -ce, adj. (Biol.) De mezoderm. ♢ Muguri mezodermici = dilatații bilaterale simetrice ale peretelui endodermic al gastrulei, din care se dezvoltă mezodermul. – Din fr. mésodermique.

mezodermoza
MEZODERMÓZĂ, mezodermoze, s.f. (Med.) Denumire generică pentru virozele care au afinitate pentru țesuturile și organele provenite din mezoderm. – Din fr. mésodermose.

mezofil
MEZOFÍL, mezofile, s.n. 1. Țesut cuprins între epiderma superioară și cea inferioară a frunzei, format din celule care conțin clorofilă. 2. (La pl.) Microorganisme care se dezvoltă la temperaturi medii. – Din fr. mésophylle.

mezofita
MEZOFÍTĂ, mezofite, adj., s.f. (Plantă) care se dezvoltă în regiuni cu climă temperată și în condiții de umiditate moderată. – Din fr. mésophyte.

mezogastric
MEZOGÁSTRIC, -Ă, mezogastrici, -ce, adj. (Anat.) Referitor la mezogastru, al mezogastrului. – Din fr. mésogastrique.

mezoglee
MEZOGLÉE, mezoglee, s.f. (Zool.) Strat intermediar gelatinos situat între straturile celulare externe și interne ale corpului spongierilor și celenteratelor. – Din fr. mésoglée.

mezolitic
MEZOLITÍC, -Ă, mezolitici, -ce, adj., s.n. 1. Adj. Care aparține epocii situate între paleolitic și neolitic. 2. S.n. Epoca mijlocie a pietrei din perioada cuaternară, situată între epoca paleolitică și cea neolitică. ♢ Serie de straturi geologice din mezolitic (2). – Din fr. mésolithique.

mezologic
MEZOLÓGIC, -Ă, mezologici, -ce, adj. (Biol.) Referitor la mezologie, de mezologie. – Din fr. mésologique.

mezologie
MEZOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei care studiază influența mediilor asupra organismelor. – Din fr. mésologie.

mezomer
MEZOMÉR, -Ă, mezomeri, -e, adj. (Chim.; despre substanțe) Care este în stare de mezomerie. ♢ Structură (sau formulă) mezomeră = structură ipotetică limitată care ar oferi imaginea structurii electronice a unor substanțe. – Din fr. mésomère.

mezomerie
MEZOMERÍE s.f. (Chim.) Fenomen de oscilare a structurii unei subtanțe între formele ei izomere electronic; structură intermediară. – Din fr. mésomérie.

mezomorf
MEZOMÓRF, -Ă, mezomorfi, -e, adj. (Fiz.; despre substanțe) Care prezintă stare mezomorfică. – Din fr. mésomorphe.

mezomorfica
MEZOMÓRFICĂ, mezomorfice, adj. (Fiz.; în sintagma) Stare mezomorfică = stare de agregare a materiei între starea cristalină și cea amorfă. – Din fr. mésomorphique.

mezon
MEZÓN, mezoni, s.m. Particulă elementară instabilă, neutră sau cu sarcină electrică, având masa cuprinsă între masa electronului și cea a protonului. – Din fr. méson, germ. Meson.

mezonephros
MEZONEPHRÓS s.n. (Anat.) A două fază în dezvoltarea rinichiului la embrion. [Pr.: -fros] – Din fr. mésonéphros.

mezonic
MEZÓNIC, -Ă, mezonici, -ce, adj. Referitor la mezoni, care aparține mezonilor. – Mezon + suf. -ic.

mezopauza
MEZOPÁUZĂ s.f. Strat atmosferic de tranziție între mezosferă și termosfera atmosferei terestre caracterizat prin valori termice minime. [Pr.: -pa-u-] – Din fr. mésopause (după pauză).

mezorelief
MEZORELIÉF, mezoreliefuri, s.n. (Geol.) Formă de relief cu dimensiuni reduse ca urmare a acțiunii de coroziune a agenților externi. [Pr.: -li-ef] – Din fr. mésorelief.

mezoscaf
MEZOSCÁF, mezoscafe, s.n. Navă specială asemănătoare cu batiscafele și submarinele, folosită pentru cercetări subacvatice la adâncimi de câteva mii de metri. – Din fr. mésoscaphe.

mezosfera
MEZOSFÉRĂ s.f. Înveliș cuprins între l200 și 2900 kilometri în adâncimea pământului; strat atmosferic care se întinde deasupra stratosferei și sub ionosferă. – Din fr. mésosphère.

mezoteliu
MEZOTÉLIU, mezotelii, s.n. (Biol.) Strat de celule de origine mezodermică care căptușește cavitățile celomice ale vertebratelor. – Din fr. mésothélium.

mezotermal
MEZOTERMÁL, -Ă, mezotermali, -e, adj. Care se referă la stadiul depunerii mineralelor din soluții fierbinți, când se formează minereuri de cupru, plumb, zinc etc.; care aparține acestui stadiu. – Din fr. mésothermal.

mezotorace
MEZOTORÁCE s.n. (Entom.) Al doilea segment al toracelui la insecte, de care sunt prinse aripile anterioare și a doua pereche de picioare. – Din fr. mésothorax.

mezotoracic
MEZOTORÁCIC, -Ă, mezotoracici, -ce, adj. (Entom.) Care ține de mezotorace. – Din fr. mésothoracique.

mezotron
MEZOTRÓN, mezotroni, s.m. (Fiz.) Mezon. – Din fr. mésotron, engl. mesotron.

mezozaur
MEZOZÁUR, mezozauri, s.m. Reptilă fosilă în formă de șarpe, lungă până la aproximativ 12 m, care a trăit în mările calde cretacice. [Pr.: -za-ur] – Din fr. mésosaurus.

mezozoic
MEZOZÓIC, -Ă, mezozoici, -ce, adj. s.n. 1. S.n. Eră geologică caracterizată prin mișcări importante ale scoarței pământului și prin apariția primelor păsări, a primelor mamifere și a primilor pești osoși; eră secundară. 2. Adj. Care aparține erei mezozoice (1), care se referă la această eră; secundar^2. [Pr.: -zo-ic] – Din fr. mésozoïque.

mezozona
MEZOZÓNĂ, mezozone, s.f. (Geol.) Zonă mediană de transformare metamorfică a Pământului. – Din fr. mésozone.

mezzavoce
MEZZA-VOCE adv. (Muz.; indică modul de execuție) Cu intensitatea pe jumătate. [Pr.: méța-vóce] – Cuv. it.

mezzoforte
MEZZO-FORTE adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Cu intensitate mijlocie, între piano și forte. [Pr.: mețo-] – Cuv. it.

mezzopiano
MEZZO-PIANO adv. (Muz.; indică modul de execuție) Cu intensitate redusă, mai tare decât piano. [Pr.: méțo-piáno] – Cuv. it.

mezzosoprana
MEZZO-SOPRÁNĂ, mezzo-soprane, s.f. Voce de femeie situată ca registru între soprană și contraltă; cântăreață cu o asemenea voce. [Pr.: méțo-] – Din it. mezzo-soprano.

mezzotinto
MEZZO-TINTO s.n. Gen de gravură pe metal care se obține prin granularea plăcii cu un instrument special, astfel încât la imprimare să rezulte gradații treptate de luminozitate și nuanțe de negru intense și catifelate. [Pr.: méțo- tínto] – Cuv. it.

mi
MI s.m invar. A treia notă muzicală din gama do major; semn care reprezintă această notă. – Din it., fr. mi.

mia
MIA, miele, s.f. 1. Puiul de sex feminin al oii; oaie tânără. 2. (În forma mială) Arșic de miel. [Var.: (2) miálă s.f.] – Lat. agnella.

miala
MIÁLĂ s.f. v. mia.

mialgie
MIALGÍE, mialgii, s.f. Nume generic dat durerilor musculare care apar după eforturi fizice mari sau în diferite boli. [Pr.: -mi-al-] – Din fr. myalgie.

miambal
MIÁMBAL s.n. Suc de lemn-dulce, coagulat și turnat în formă de bastonașe, întrebuințat în trecut ca medicament contra tusei. [Pr.: mi-am-] – Din tc. meyanbalı.

miar
MIÁR, miare, s.n. Bancnotă de o mie de lei; (fam.) o mie de lei. [Pr.: -mi-ar] – Mie + suf. -ar.

miarta
MIÁRȚĂ, miarțe, s.f. (Pop.) Ființă pipernicită; stârpitură. [Pl. și: mierțe] – Et. nec.

miasmatic
MIASMÁTIC, -Ă, miasmatici, -ce, adj. Care conține sau produce miasme; puturos, pestilențial. [Pr.: mi-as-] – Din fr. miasmatique.

miasma
MIÁSMĂ, miasme, s.f. Emanație rău mirositoare; duhoare, putoare, exalație. [Pr.: mi-as-] – Din fr. miasme.

miastenie
MIASTENÍE, miastenii, s.f. Boală a mușchilor scheletului, caracterizată prin oboseală anormală și rapidă, până la epuizare, la cele mai mici eforturi. [Pr.: mi-as-] – Din fr. myasthénie.

miatonie
MIATONÍE, miatonii, s.f. (Med.) Absență a tonusului muscular. [Pr.: mi-a-] – Din fr. myatonie.

miau
MIAU interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită strigătul pisicii; miorlau. ♢ Expr. (Substantivat; fam.) A-i lua cuiva miaul = a) a face pe cineva să tacă; b) a omorî pe cineva. – Onomatopee.

miaun
MIÁUN, miaune, s.n. Mieunat. [Pr.: mia-un] – Din mieuna (derivat regresiv).

miaut
MIÁUT, miaute, s.n. (Rar) Mieunat. [Pr.: mia-ut] – Din miau.

miaza
MIÁZĂ^1, miaze, s.f. Nume dat bolilor provocate de larvele unor insecte care se localizează în diferite țesuturi sau cavități. – Din it. miasi.

MIÁZĂ^2 s.f. sg. (Înv. și pop.) Mijloc (al zilei sau al nopții). ♢ Expr. Ziua (la) miaza mare = în plină zi, la amiază. – Lat. media.

miazanoapte
MIAZĂNOÁPTE s.f. 1. Unul dintre cele patru puncte cardinale, aflat în direcția stelei polare, nord; p. ext. parte a globului pământesc, a unui continent, a unui oraș etc. situată spre acest punct cardinal. ♦ Lumea, popoarele din țările, ținuturile etc. situate în (sau spre) nord. 2. (Înv. și pop.) Miezul nopții. – Lat. mediam noctem.

miazazi
MIAZĂZÍ s.f. Punct cardinal opus nordului; sud; amiază; p. ext. parte a globului pământesc, a unui continent, a unui oraș etc. situată spre acest punct cardinal. ♦ Lumea, popoarele din țările, ținuturile etc. situate în (sau spre) sud. – Lat. mediam diem.

mic
MIC, -Ă, mici, adj. 1. Care este sub dimensiunile obișnuite; de proporții reduse. ♢ Literă mică = minusculă. Degetul (cel) mic = cel mai subțire și mai scurt dintre degete, așezat lângă inelar. ♢ Loc. adv. În mic = pe scară redusă, fără amploare. ♢ Expr. A avea (pe cineva) la degetul (cel) mic = a) a dispune de cineva cum vrei; b) a fi cu mult superior altuia. ♦ Care ocupă o suprafață redusă. ♦ Cu capacitate redusă, puțin încăpător; strâmt. ♦ Scurt; mărunt, scund. ♦ (Substantivat, m.) Fel de mâncare din carne (de vacă) tocată, de fórma unor cârnăciori. condimentați și fripți direct pe grătar; mititel. ♦ (Despre ape, gropi, prăpăstii etc.) Puțin adânc sau (relativ) îngust. ♦ Subțire. ♦ Îngust. Pălărie cu boruri mici. 2. Puțin numeros: redus, limitat. 3. (Despre sunet, glas etc.) Puțin intens; slab, încet, stins^2. scăzut. 4. (Despre zi, noapte etc.) Care durează puțin; scurt. 5. De vârstă fragedă; nevârstnic; tânăr. ♢ (Substantivat) Cei mici = copiii. ♢ Loc. adv. De mic = din copilărie. ♢ Expr. Cu mic, cu mare sau mic și mare = toată lumea. ♦ (Precedat de „cel” sau, .cel mai„) Mezin. 6. Fără (prea) mare valoare; neînsemnat, neimportant. 7. Fig. (Despre oameni) Lipsit de noblețe sufletească, de caracter; meschin, josnic. ♢ Expr. Mic la minte = redus, mărginit. 8. Care se află pe o treaptă inferioară într-o ierarhie. ♢ Socru mic = tatăl miresei; (la pl.) părinții miresei. Soacră mică = mama miresei. – Probabil lat. *miccus.

micaceu
MICACÉU, -ÉE, micacei, -cee, adj. (Despre roci, minerale) Care face parte din grupa micelor^1 sau care conține mică^2. – Din fr. micacé.

micafoliu
MICAFÓLIU, micafolii, s.n. Material electroizolant obținut din foi de mică^1 așezate prin lipire pe o bandă de hârtie, folosit în construcția mașinilor electrice. – Cf. fr. m i c a  e n  f e u i l l e.

micanita
MICANÍTĂ, micanite, s.f. Material electroizolant obținut din foițe de mică^1 lipite în straturi cu lianți organici și folosit mult în construcția mașinilor și a aparetelor electrice. – Din fr. micanite.

micasist
MICAȘÍST, micașisturi, s.n. Rocă șistoasă alcătuită în cea mai mare parte din straturi paralele de mică^1 și de cuarț. – Din fr. micaschiste.

mica
MÍCĂ^1, mice, s.f. Familie de minerale cristalizate, cu luciu sticlos, sidefos, care se desfac ușor în foițe subțiri (elastice și transparente), întrebuințate în industria electrotehnică, a unor materiale de construcție, la fabricarea unor sorturi de hârtie și vopsele etc. – Din fr. mica.

MÍCĂ^2 s.f. (Pop.; în loc. adv.) Într-o (sau pe) mică de ceas = a) într-o clipă, foarte repede, imediat; b) foarte des, mereu. – Probabil lat. mica „fărâmă”.

micela
MICÉLĂ, micele, s.f. Grup sau agregat de molecule care se formează în substanțele coloidale și în soluțiile lor. – Din fr. micelle, germ. Micelle.

micelian
MICELIÁN, -Ă, micelieni, -e, adj.(Bot.) De miceliu, al miceliului. [Pr.: -li-an] – Din fr. mycélien.

miceliu
MICÉLIU, micelii, s.n. Sistem de filamente subțiri și ramificate care alcătuiește aparatul vegetativ al majorității ciupercilor. – Din fr. mycélium.

micenian
MICENIÁN, -Ă, micenieni, -e, adj. Care aparține orașului grec Micene și civilizației lui, privitor la Micene și la civilizația lui. [Pr.: -ni-an] – Din fr. mycénien.

michiduta
MICHIDÚȚĂ s.m. (Fam. și glumeț) Drac; drăcușor. – Et. nec.

mici
MICÍ, micesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Pop.) A (se) micșora. – Din mic.

miciman
MICIMÁN, micimani, s.m. (Ieșit din uz) Grad de subofițer în marină; persoană care avea acest grad. – Din rus. miciman.

micime
MICÍME, micimi, s.f. Faptul de a fi mic; fig. josnicie, meschinărie; micșorime. – Mic + suf. -ime.

miciurinian
MICIURINIÁN, -Ă, miciurinieni, -e, adj., s.m. și f. (Rar) 1. Adj. Miciurinist (1). 2. S.m. și f. Miciurinist (2). [Pr.: -ni-an] – Miciurin (n. pr.) + suf. -ian.

miciurinism
MICIURINÍSM s.n. Teorie biologică potrivit căreia există o unitate între organism și condițiile sale de existență și care privește transformarea speciilor ca rezultat al îmbinării acțiunii directe a condițiilor de existență și a selecției naturale. – Miciurin (n. pr.) + suf. -ism.

miciurinist
MICIURINÍST, -Ă, miciuriniști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține miciurinismului, privitor la miciurinism, care se întemeiază pe miciurinism; miciurinian (1). 2. S.m. și f. Adept al miciurinismului; miciurinism (2). – Miciurin[ism] + suf. -ist. Cf. rus. m i c i u r i n e ț.

micoflora
MICOFLÓRĂ, micoflore, s.f. Totalitatea speciilor de ciuperci care cresc pe un anumit teritoriu. – Din fr. mycoflore.

micolog
MICOLÓG, -Ă, micologi, -ge, s.m. și f. Specialist în micologie. – Din fr. mycologue.

micologic
MICOLÓGIC, -Ă, micologici, -ce, adj. Referitor la micologie, de micologie. – Din fr. mycologique.

micologie
MICOLOGÍE s.f. Ramură a botanicii care se ocupă cu studiul ciupercilor. – Din fr. mycologie.

micoriza
MICORÍZĂ, micorize, s.f. Simbioză a rădăcinii plantelor superioare cu miceliul unei ciuperci. – Din fr. mycorhize.

micosterol
MICOSTERÓL, micosteroli, s.m. Sterol care se găsește în ciuperci și în unele mucegaiuri, având un rol important în procesele celulare esențiale. – Din fr. mycostérol.

micotic
MICÓTIC, -Ă, micotici, -ce, adj. (Med.) Referitor la micoze. – Din engl. mycotic.

micotoxicoza
MICOTOXICÓZĂ, micotoxicoze, s.f. Intoxicație care apare la animale în urma consumului de furaje infectate cu unele ciuperci microscopice. – Cf. m i c o z ă,  t o x i c o z ă.

micoza
MICÓZĂ, micoze, s.f. 1. Nume generic dat bolilor infecțioase provocate de ciuperci microscopice; microsporie. 2. Boală infecțioasă și contagioasă a plantelor, provocată de ciuperci parazite. – Din fr. mycose, germ. Mikose.

micro
MICRO^1- Element de compunere care înseamnă „mic” și care servește la formarea unor substantive, – Din fr. micro-.

MÍCRO^2 s.n. invar. (Fam.) Microradiografie. – Prescurtare de la microradiografie.

microalia
MICROALIÁ microaliez, vb. I. Tranz. A alia metale (și metaloizi) în cantități extrem de reduse. [Pr.: -cro-a-li-a] – Micro^1 + alia.

microaliat
MICROALIÁT, -Ă, microaliați, -te, adj. (Despre metale și metaloizi) Care a fost aliat cu altul, în cantități extrem de reduse. [Pr.: -cro-a-li-] – V. microalia.

microaliere
MICROALIÉRE, microalieri, s.f. Acțiunea de a microalia. [Pr. -cro-a-li-] – V. microalia.

microamper
MICROAMPÉR, microamperi, s.m. Unitate de măsură pentru intensitatea curentului electric, egală cu o milionime de amper. [Pr.: -cro-am-]. – Din fr. microampère.

microampermetru
MICROAMPERMÉTRU, microampermetre, s.n. Instrument pentru măsurarea curenților electrici foarte slabi. [Pr.: -cro-am-] – Din fr. microampèremètre.

microanaliza
MICROANALÍZĂ, microanalize, s.f. Analiză chimică în care se lucrează cu cantități foarte mici de substanță, de ordinul miligramelor. [Pr.: -cro-a-] – Din fr. microanalyse.

microancheta
MICROANCHÉTĂ, microanchete, s.f. Anchetă cu chestionar scurt, limitată la un număr mic de subiecți. [Pr.: -cro-an-] – Micro^1 + anchetă.

microb
MICRÓB, microbi, s.m. Nume generic dat unor ființe vii unicelulare, microscopice, care trăiesc în sol, în apă, în aer, în corpul plantelor sau al animalelor și care sunt agenți ai bolilor infecțioase, ai fermentațiilor, ai putrefacțiilor, etc. – Din fr. microbe.

microbacterie
MICROBACTÉRIE, microbacterii, s.f. Bacterie de dimensiuni extrem de mici. – Micro^1 + bacterie.

microbalanta
MICROBALÁNȚĂ, microbalanțe, s.f. Balanță de laborator foarte sensibilă, destinată cântăririi cantităților mici de substanță. – Din fr. microbalance.

microbar
MICROBÁR, microbari, s.m. (Fiz.) Barie. – Din engl. microbar.

microbarograf
MICROBAROGRÁF, microbarografe, s.n. (Fiz.) Barograf foarte sensibil care înregistrează variațiile foarte mici și rapide ale presiunii. – Din fr. microbarographe.

microbian
MICROBIÁN, -Ă, microbieni, -e, adj. Care se referă la microbi, care este cauzat de microbi; care răspândește microbi. [Pr.: -bi-an]. – Din fr. microbien.

microbicid
MICROBICÍD, -Ă, microbicizi, -de, adj., s.n. (Substanță) care distruge microbii. – Din fr. microbicide.

microbiolog
MICROBIOLÓG, -Ă, microbiologi, -ge, s.m. și f. Specialist în microbiologie; microbiologist. [Pr.: -bi-o-] – Din microbiologie (derivat regresiv).

microbiologic
MICROBIOLÓGIC, -Ă, microbiologici, -ce, adj. Care aparține microbiologiei, privitor la microbiologie. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. microbiologique.

microbiologie
MICROBIOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei care se ocupă cu studiul morfologiei și fiziologiei microorganismelor, precum și cu metodele de combatere a microorganismelor patologice pentru animale și plante și de folosire a celor utile. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. microbiologie.

microbiologist
MICROBIOLOGÍST, -Ă, microbiologiști, -ste, s.m. și f. Microbiolog. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. microbiologiste.

microbism
MICROBÍSM s.n. Prezența în organism a unor germeni patogeni, uneori în stare latentă, ca urmare a rezistenței naturale sau dobândite a organismului respectiv. – Din fr. microbisme.

microbist
MICROBÍST, -Ă, microbiști, -ste, s.m. și f. (Fam.) Spectator pasionat (în mod excesiv) la o întrecere sportivă (în special de fotbal). – Microb + suf. -ist.

microbofobie
MICROBOFOBÍE, microbofobii, s.f. Teamă patologică față de microbi. – Microb + fobie.

microbuz
MICROBÚZ, microbuze, s.n. Autobuz pentru un număr mic de pasageri. – Din fr. microbus.

microcalculator
MICROCALCULATÓR, microcalculatoare, s.n. Calculator sau minicalculator simplu, ieftin, de mici dimensiuni, care folosește un singur limbaj și are lungimea cuvântului de 8-12 biți; microordinator, microcomputer. – Micro^1 + calculator.

microcantina
MICROCANTÍNĂ, microcantine, s.f. Cantină pentru un număr restrâns de oameni. – Micro^1 + cantină.

microcariera
MICROCARIÉRĂ, microcariere, s.f. Carieră^1 de mici proporții. [Pr.: -ri-e-] – Micro^1 + carieră^1.

microcefal
MICROCEFÁL, -Ă, microcefali, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care prezintă fenomenul de microcefalie. – Din fr. microcéphale.

microcefalie
MICROCEFALÍE s.f. Malformație congenitală caracterizată prin dezvoltarea insuficientă a craniului și a creierului. – Din fr. microcéphalie.

microcentrala
MICROCENTRÁLĂ, microcentrale, s.f. Centrală electrică sau centrală de termoficare de mică putere, folosită mai ales la țară. – Din fr. microcentrale.

microchimic
MICROCHÍMIC, -Ă, microchimici, -ce, adj. Referitor la microchimie, la microanaliză. – Din fr. microchimique.

microchimie
MICROCHIMÍE s.f. Ramură a chimiei care se ocupă cu studiul reacțiilor chimice dintre cantități foarte mici de substanță. – Din fr. microchimie.

microchirurgical
MICROCHIRURGICÁL, -Ă, microchirurgicali, -e, adj. Referitor la microchirurgie, de microchirurgie. – De la microchirurgie.

microchirurgie
MICROCHIRURGÍE s.f. Chirurgie practicată la microscop. – Din fr. microchirurgie.

microcinematografie
MICROCINEMATOGRAFÍE s.f. Filmare a unor fenomene observate la microscop. – Din fr. microcinématographie.

microcircuit
MICROCIRCUÍT, microcircuite, s.n. Dispozitiv microelectronic cu o densitate mare de elemente de circuit echivalente care constituie o singură unitate. – Micro^1 + circuit.

microcit
MICROCÍT, microcite, s.n. (Biol.) Globulă roșie de dimensiuni foarte mici. – Din fr., engl. microcyte.

microcitoza
MICROCITÓZĂ, microcitoze, s.f. (Med.) Boală a sângelui manifestată prin prezența crescută de microcite. – Din fr. microcytose.

microclimat
MICROCLIMÁT, microclimate, s.n. Totalitatea condițiilor de climă (temperatură, umiditate, vânt) particulare unor spații mici; clima spațiului din imediata apropiere a solului; microclimă. – Din fr. microclimat.

microclimatic
MICROCLIMÁTIC, -Ă, microclimatici, -ce, adj. Care aparține microclimatului, privitor la microclimat. – Din fr. microclimatique.

microclima
MICROCLÍMĂ, microclime, s.f. Microclimat. – Din germ. Mikroklima.

microclin
MICROCLÍN, microcline, s.n. Mineral din grupa feldspaților potasici, de culoare roz, galbenă, roșiatică sau verde, care constituie un element de bază al unor roci eruptive sau metamorfice și care este folosit în industria ceramicii și ca piatră semiprețioasă. – Din fr. microcline.

micrococ
MICROCÓC, micrococi, s.m. Bacterie în formă de sferă, care se prezintă izolat sau în grup, de dimensiuni mai mici decât cocii. – Din fr. microcoque.

microcomputer
MICROCOMPÚTER, microcomputere, s.n. Microcalculator. [Pr.: -piú-] – Din engl. microcomputer.

microcosm
MICROCÓSM, (rar) microcosmuri, s.n. (Livr.) Reprezentare redusă a Universului. ♦ Omul, considerat ca o reprezentare redusă a Universului; lumea interioară a omului. [Var.: microcósmos s.n.] – Din fr. microcosme, lat. microcosmus.

microcosmic
MICROCÓSMIC, -Ă, microcosmici, -ce, adj. Care aparține microcosmului, privitor la microcosm. – Din fr. microcosmique.

microcosmos
MICROCÓSMOS s.n. v. microcosm.

microcoulomb
MICROCOULÓMB, microcoulombi, s.m. Unitate de măsură pentru capacitatea electrică, egală cu o milionime de coulomb. [Pr.: -cu-] – Din fr. microcoulombe.

microcristalin
MICROCRISTALÍN, -Ă, microcristalini, -e, adj. (Despre agregatele mineralelor și structura rocilor) Care este alcătuit din cristale microscopice. – Din fr. microcristallin.

microcurent
MICROCURÉNT, microcurenți, s.m. (Med.) Curent (3) de mică intensitate. – Micro^1 + curent.

microdactil
MICRODACTÍL, -Ă, microdactili, -e, adj. (Med.) Care prezintă microdactilie. – Din fr. microdactyle.

microdactilie
MICRODACTILÍE, microdactilii, s.f. (Med.) Malformație a degetelor caracterizată prin dezvoltare insuficientă. – Din fr. microdactylie.

microdelta
MICRODÉLTĂ, microdelte, s.f. 1. Deltă de mică întindere. 2. Machetă a unei delte. – Micro^1 + deltă.

microdisectie
MICRODISÉCȚIE, microdisecții, s.f. Disecție fină făcută la microscop. [Pr.: -ți-e] – Din fr. microdissection.

microdoza
MICRODÓZĂ, microdoze, s.f. (Farm., Med.) Doză de medicament cu concentrație foarte mică, folosită în homeopatie. – Micro^1 + doză.

microdur
MICRODÚR s.n. Material sintetic înlocuitor pentru talpă și tocuri la încălțăminte. – Micro[poros] + dur[abil].

microeconomic
MICROECONÓMIC, -Ă, microeconomici, -ce. adj. De microeconomie. [Pr.: -cro-e-] – Din fr. microéconomique.

microeconomie
MICROECONOMÍE s.f. Economia sau relațiile economice la nivelul fiecărei întreprinderi în parte. – Din fr. micro-économie.

microelectronic
MICROELECTRÓNIC, -Ă, microelectronici, -ce, s.f., adj. I. S.f. Ramură a electronicii care studiază producerea și utilizarea circuitelor electronice cu grad înalt de miniaturizare. II. Adj. 1. Referitor la microelectronică (I). 2. (Despre dispozitive electronice) Cu grad înalt de miniaturizare. [Pr.: -cro-e-] – Din engl. microelectronic(s).

microelectronografic
MICROELECTRONOGRÁFIC, -Ă, microelectronografici, -ce, adj. De microelectronografie. [Pr.: -cro-e-] – De la microelectronografie.

microelectronografie
MICROELECTRONOGRAFÍE, microelectronografii, s.f. Fotografie făcută la microscop care permite studierea fenomenelor biologice celulare sub aspect electric. [Pr.: -cro-e-] – Micro^1 + electronografie.

microelement
MICROELEMÉNT, microelemente, s.n. Element chimic care intră în compoziția hormonilor, a enzimelor, a fermenților etc. și care se găsește în cantități foarte mici în sol și în organism. [Pr.: -cro-e-] – Din fr. micro-élément.

microenciclopedie
MICROENCICLOPEDÍE, microenciclopedii, s.f. Enciclopedie cu volum restrâns de informații; (rar) minienciclopedie. [Pr.: -cro-en-] – Micro^1 + enciclopedie.

microeseu
MICROESÉU, microeseuri, s.n. Eseu (1) scurt. [Pr.: -cro-e-] – Micro^1 + eseu.

microfarad
MICROFARÁD, microfarazi, s.m. Unitate de măsură pentru capacitatea electrică, egală cu o milinionime de farad. – Din fr. microfarad.

microfauna
MICROFÁUNĂ, microfaune, s.f. Totalitatea animalelor microscopice de pe glob, dintr-o regiune sau dintr-un spațiu restrâns. [Pr.: -fa-u-] – Micro^1 + faună.

microfil
MICROFÍL, -Ă, microfili, -e, adj. (Bot.; despre plante) Cu frunze (foarte) mici. – Din fr. microfil.

microfilm
MICROFÍLM, microfilme, s.n. Film fotografic pe care sunt copiate documente sau cărți la o scară foarte mică, obținându-se o mare economie de spațiu. – Din fr. microfilm, germ. Mikrofilm.

microfilma
MICROFILMÁ, microfilmez, vb. I. Tranz. A reproduce documente sub formă de microfilme. – Din fr. microfilmer.

microfilmare
MICROFILMÁRE, microfilmări, s.f. Acțiunea de a microfilma și rezultatul ei. – V. microfilma.

microfilmoteca
MICROFILMOTÉCĂ, microfilmoteci, s.f. Colecție de microfilme; p. ext. încăpere specială în care se păstrează astfel de colecții. – Micro^1 + filmotecă.

microfita
MICROFÍTĂ, microfite, s.f. (Bot.) Plantă de dimensiuni mici și cu înmulțire rapidă. ♢ (Adjectival) Plantă microfită. – Din engl. microphyte.

microfizica
MICROFÍZICĂ s.f. Ramură a fizicii care studiază particulele elementare; fizică atomică. – Din fr. microphysique.

microflora
MICROFLÓRĂ s.f. Floră microscopică. – Micro^1 + floră.

microfloristic
MICROFLORÍSTIC, -Ă, microfloristici, -ce, adj. Referitor la microfloră, de microfloră. – Micro^1 + floristic.

microfon
MICROFÓN, microfoane, s.n. Aparat care transformă vibrațiile sonore în oscilații electrice, folosit în radioteleviziune și în telecomunicații. – Din fr. microphone, germ. Mikrophon.

microfonic
MICROFÓNIC, -Ă, microfonici, -ce, adj. De microfon sau de microfonie (2). ♢ Efect microfonic = microfonie (2). – Din fr. microphonique.

microfonie
MICROFONÍE, microfonii, s.f. 1. Reacție acustică nedorită care apare între microfonul și difuzorul unui sistem electroacustic în condițiile unei amplificări mari sau ale amplasării acestora în încăperi necorespunzătoare din punct de vedere acustic. 2. Perturbație într-un sistem electroacustic datorată vibrației mecanice nedoritc a unor componente ale acestuia; efect microfonic. – Din fr. microphonie.

microfonist
MICROFONÍST, -Ă, microfoniști, -ste, s.m. și f. Tehnician specializat în amplasarea și deplasarea microfoanelor. – Din fr. microfoniste.

microfosila
MICROFOSÍLĂ, microfosile, s.f. Fosilă microscopică (3). – Din fr. microfossile.

microfotocopie
MICROFOTOCÓPIE, microfotocopii, s.f. Copie fotografică de dimensiuni foarte mici, obținută prin microfotografie. – Din fr. microphotocopie.

microfotografic
MICROFOTOGRÁFIC, -Ă, microfotografici, -ce, adj. Care se folosește în microfotografie, care se obține prin microfotografie. – Din fr. microphotographique.

microfotografie
MICROFOTOGRAFÍE, microfotografii, s.f. 1. Fotografie reprezentând imaginea mărită a unor ființe sau obiecte microscopice, obținută cu ajutorul unui aparat fotografic adaptat la un microscop. ♦ Fotografie de dimensiuni foarte mici, care, pentru a permite să i se distingă amănuntele, trebuie mărită. 2. Tehnica obținerii microfotografiilor (1). – Din fr. microphotographie.

microfotometru
MICROFOTOMÉTRU, microfotometre, s.n. Aparat folosit pentru determinarea, pe zone foarte mici, a opacității plăcilor fotografice. – Din fr. microphotomètre.

microfotoradiografie
MICROFOTORADIOGRAFÍE, microfotoradiografii, s.f. Tehnică radiologică prin care se pot realiza radiografii pulmonare de dimensiuni reduse; radiografie obținută prin această tehnică. [Pr.: -di-o-] – Din fr. microphotoradiographie.

microfulger
MICROFÚLGER, microfulgere, s.n. (Met.) Fulger (1) scurt, de mică intensitate. – Micro^1 + fulger.

microgamet
MICROGAMÉT, microgameți, s.m. (Biol.) Gamet mascul. – Din engl. microgamete.

microgenerator
MICROGENERATÓR, microgeneratoare, s.n. (Tehn.) Generator (III 1) de mică putere. – Din fr. microgénérateur.

microglosar
MICROGLOSÁR, microglosare, s.n. Glosar cu număr mic de cuvinte și explicații sumare. ♦ Glosar care înregistrează vocabularul specific unui domeniu foarte restrâns. – Din fr. microglossaire.

microgram
MICROGRÁM, micrograme, s.n. Unitate de măsură a masei egală cu o milionime de gram; gama (3). – Din fr. microgramme.

microgrup
MICROGRÚP, microgrupuri, s.n. (În sociologie) Grup (2) mic. – Micro^1 + grup.

microhala
MICROHÁLĂ, microhale, s.f. Hală (experimentală) de proporții mici. – Micro^1 + hală.

microhenri
MICROHÉNRI, microhenri, s.m. (Fiz.) A milioana parte dintr-un henri. – Scris și microhenry / din fr., engl. microhenry.

microhidrocentrala
MICROHIDROCENTRÁLĂ, microhidrocentrale, s.f. Hidrocentrală de putere mică. – Micro^1 + hidrocentrală.

microimprimare
MICROIMPRIMÁRE, microimprimări, s.f. Înregistrare a undelor acustice pe plăci microsion. [Pr.: -cro-im-] – Micro^1 + imprimare.

microinterval
MICROINTERVÁL, microintervale, s.n. (Muz.) Interval mai mic decât un semiton [Pr.: -cro-in-] – Micro^1 + interval.

microinterviu
MICROINTERVÍU, microinterviuri, s.n. Interviu scurt și concis; miniinterviu. [Pr.: -cro-in-] – Micro^1 + interviu.

microlit
MICROLÍT, microlite, s.n. 1. Element cristalin microscopic, de formă prismatică sau tubulară, format prin cristalizarea topiturilor magmatice, care se găsește în uncie roci vulcanice. 2. (La pl.) Unelte și arme mici din piatră, folosite în comuna primitivă. – Din fr. microlite, germ. Mikrolith.

micromanometru
MICROMANOMÉTRU, micromanometre, s.n. (Fiz.) Manometru special pentru variațiile foarte mici de presiune. – Din fr. micromanomètre.

micrometeorit
MICROMETEORÍT, micrometeoriți, s.m. Meteorit de dimensiuni foarte mici. [Pr.: -te-o-] – Micro^1 + meteorit.

micrometric
MICROMÉTRIC, -Ă, micrometrici, -ce, adj. 1. Care aparține micrometrului sau micrometriei, privitor la micrometru sau la micrometrie; care servește la măsurarea dimensiunilor mici și foarte mici. 2. (Despre șuruburi) Al cărui filet este foarte fin și precis prelucrat, putând fi utilizat la construcția instrumentelor de măsură. – Din fr. micrométrique.

micrometrie
MICROMETRÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu măsurarea dimensiunilor foarte mici. – Din fr. micrométrie.

micrometru
MICROMÉTRU, (1) micrometre, s.n., (2) micrometri, s.m. 1. S.n. Instrument mecanic de precizie, pentru măsurarea dimensiunilor mici și foarte mici. 2. S.m. (Rar) Micron. – Din fr. micromètre.

micromicete
MICROMICÉTE s.f. pl. Ciuperci mici, parazite sau saprofite, care nu pot fi văzute decât cu ajutorul aparatelor de mărit. – Din fr. micromycètes.

micromicron
MICROMICRÓN, micromicroni, s.m. (Fiz.) A milioana parte dintr-un micron. – Din fr. micromicron.

micromilimetru
MICROMILIMÉTRU, micromilimetri, s.m. Micron. – Din fr. micromillimètre.

microminiaturiza
MICROMINIATURIZÁ, microminiaturizez, vb. I. Tranz. A miniaturiza în limite microscopice. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. microminiaturiser.

microminiaturizare
MICROMINIATURIZÁRE, microminiaturizări, s.f. Acțiunea de a microminiaturiza. [Pr.: -ni-a-] – V. microminiaturiza.

microminiaturizat
MICROMINIATURIZÁT, -Ă, microminiaturizați, -te, adj. Care a fost miniaturizat în limite microscopice. [Pr.: -ni-a-] – V. microminiaturiza.

micromodul
MICROMODÚL, micromodule, s.n. (Electron.) Circuit realizat prin asamblarea ordonată și de mare densitate a unor componente electronice distincte care pot fi testate înainte de asamblare. – Din fr. micromodule.

micromolecular
MICROMOLECULÁR, -Ă, micromoleculari, -e, adj. (Fiz.) (Despre substanțe) Cu micromolecule. – Din fr. micromoleculaire.

micromolecula
MICROMOLECÚLĂ, micromolecule, s.f. (Fiz.) Moleculă cu un număr mic de atomi. – Din fr. micromolécule.

micromonografie
MICROMONOGRAFÍE, micromonografii, s.f. Monografie de dimensiuni reduse. – Micro^1 + monografie.

micromotor
MICROMOTÓR, micromotoare, s.n. Motor electric de putere (foarte) mică. – Din fr. micromoteur.

micron
MICRÓN, microni, s.m. Unitate de măsură pentru lungime egală cu a mia parte dintr-un milimetru; micrometru (2), micromilimetru. – Din fr. micron, germ. Mikron.

micronezian
MICRONEZIÁN, -Ă, micronezieni, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) din Micronezia. [Pr.: -zi-an] – Din fr. micronésien.

micronucleu
MICRONUCLÉU, micronuclee, s.n. Nucleul mic al celulei care alcătuiește corpul unui infuzor. – Din fr. micronucleus.

microobiect
MICROOBIÉCT, microobiecte, s.n. Obiect sau sistem de dimensiuni foarte mici. [Pr.:-cro-o-] – Micro^1 + obiect.

microohm
MICROÓHM, microohmi, s.m. Unitate electrică de rezistență, egală cu a milioana parte dintr-un ohm. [Pr.: -cro-om] – Micro^1 + ohm.

microordinator
MICROORDINATÓR, microordinatoare, s.n. Microcalculator. ♦ Microordinator familial = computer familial. [Pr.: -cro-or-] – Din fr. microordinateur.

microorganism
MICROORGANÍSM, microorganisme, s.n. Nume dat organismelor microscopice vegetale sau animale; [Pr.: -cro-or-] – Din fr. micro-organisme.

micropaleontologie
MICROPALEONTOLOGÍE s.f. Ramură a paleontologiei care studiază microfosilele. [Pr.: -le-on-] – Din fr. micropaléontologie.

microparticula
MICROPARTÍCULĂ, microparticule, s.f. Particulă materială foarte mică. – Din fr. microparticule, engl. microparticle.

micropil
MICROPÍL, micropile, s.n. Canal microscopic situat în partea apicală a ovulului plantelor superioare, prin care tubul polinic pătrunde la oosferă. – Din fr. micropyle.

microporos
MICROPORÓS, -OÁSĂ, microporoși, -oase, adj., s.n. s.m. pl. 1. Adj. (Despre cauciucul sintetic sau despre materiale fabricate din cauciuc sintetic) Care are o structură asemănătoare cu a buretelui artificial. 2. S.n. Cauciuc sintetic poros din care se confecționează talpă pentru încălțăminte. 3. S.m. și pl. Încălțăminte confecționată din astfel de material sintetic. – Din fr. microporeux.

microprocesor
MICROPROCESÓR, microprocesoare, s.n. Circuit integrat de mare densitate și complexitate, specializat pentru operații de calcul, comandă și control într-un computer sau alt sistem electronic. – Din engl. microprocessor.

microproductie
MICROPRODÚCȚIE, microproducții, s.f. Producție de serie mică, uneori experiementală. – Micro^1 + producție.

microprotal
MICROPROTÁL, microprotale, s.n. Protal bărbătesc. – Din fr. microprothalle.

micropsie
MICROPSÍE, micropsii, s.f. Tulburare a vederii datorită căreia obiectele sunt percepute mai mici decât sunt în realitate. – Din fr. micropsie.

microradiografie
MICRORADIOGRAFÍE, microradiografii, s.f. Radiografie efectuată pe un film special, de dimensiuni reduse, în anumite condiții care să permită examinarea ulterioară sau mărirea acesteia până la dimensiunile necesare; micro^2. [Pr.: -di-o-] – Din fr. microradiographie.

microraion
MICRORAIÓN, microraioane, s.n. Element teritorial urbanistic, constituit dintr-o suprafață de 20-50 de ha și din 5000-15000 de locuitori cuprinzând locuințe, magazine, școli etc. [Pr.: -ra-ion] – Micro^1 + raion.

microreactie
MICROREÁCȚIE, microreacții, s.f. Reacție chimică între cantități foarte mici de substanță. [Pr.: -re-ac-ți-e-] – Din fr. microréaction.

microreceptor
MICRORECEPTÓR, microreceptoare, s.n. Ansamblu format de microfonul și receptorul telefonic cu legăturile aferente, reunite printr-un mâner și legate de aparatul telefonic printr-un cordon. – Micro^1 + receptor.

microrecital
MICRORECITÁL, microrecitaluri, s.n. Recital cu un program scurt; minirecital. – Micro^1 + recital.

microrelief
MICRORELIÉF, microreliefuri, s.n. (Geol.) Formă de relief de mică altitudine (movile, crovuri etc.) [Pr.: -li-ef] – Din fr. microrelief, rus. mikrorelief.

microscop
MICROSCÓP, microscoape, s.n. Aparat optic construit pe baza unui sistem de lentile, care mărește foarte mult imaginea obiectelor foarte mici. – Din fr. microscope, germ. Mikroskop.

microscopic
MICROSCÓPIC, -Ă, microscopici, -ce, adj. l. Care nu se poate vedea sau cerceta decât cu miscroscopul. 2. Care aparține microscopului, privitor la microscop. 3. Fig. Foarte mic, minuscul; p. ext. fără valoare, neînsemnat. – Din fr. microscopique.

microscopie
MICROSCOPÍE, microscopii, s.f. Examinare, analiză făcută cu microscopul. – Din fr. microscopie, germ. Mikroskopie.

microsecunda
MICROSECÚNDĂ, microsecunde, s.f. (Fiz.) Unitate de timp egală cu a milioana parte dintr-o secundă. – Din germ. Mikrosekunde, fr. microseconde.

microseism
MICROSEÍSM, microseisme, s.n. Cutremur de pământ de intensitate mică, înregistrat numai de aparate foarte sensibile. – Din fr. microséisme.

microsion
MICROSIÓN, microsioane, adj., s.n. (Disc muzical de calitate superioară) care are șanțul de înregistrare extrem de fin și care permite înregistrări și audiții de lungă durată. [Pr.: -si-on] – Din fr. microsillon.

microsistem
MICROSISTÉM, microsisteme, s.n. (Și în sintagma microsistem social) Sistem de integrare socială a unui individ sau a unui grup mic. – Micro^1 + sistem.

microsociolog
MICROSOCIOLÓG, microsociologi, s.m. Reprezentant, adept al microsociologiei. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. microsociologue.

microsociologic
MICROSOCIOLÓGIC, -Ă, microsociologici, -ce, adj. Care aparține microsociologiei, referitor la microsociologie. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. microsociologique.

microsociologie
MICROSOCIOLOGÍE s.f. Studiul formei de sociabilitate în cadrul micilor grupuri sociale (oamenii dintr-o echipă, elevii dintr-o clasă etc.). [Pr.: -ci-o-] – Din fr. microsociologie.

microspor
MICROSPÓR, microspori, s.m. Spor al unor plante criptogame care dă naștere unui protal mascul. – Din fr. microspore.

microsporange
MICROSPORÁNGE, microsporange, s.n. Sporange în care se dezvoltă microsporii. – Din fr. microsporange.

microsporie
MICROSPORÍE, microsporii, s.f. (Med.) Micoză. – Din fr. microsporie.

microsporocit
MICROSPOROCÍT, microsporocite, s.n. (Bot.) Celula mamă a polenului, care are în nucleu două rânduri de cromozomi, aduși de gametul femel și de cel mascul. – Din engl. microsporocyte.

microsporofila
MICROSPOROFÍLĂ, microsporofile, s.f. Frunză pe care se dezvoltă microsporangele. – Micro^1 + sporofilă.

microsporogeneza
MICROSPOROGENÉZĂ, microsporogeneze, s.f. (Bot.) Proces de formare a microsporilor la plantele cu flori. – Din engl. microsporogenesis.

microstagiune
MICROSTAGIÚNE, microstagiuni, s.f. Stagiune teatrală de scurtă durată, de obicei în cadrul unei deplasări. [Pr.: -gi-u-] – Micro^1 + stagiune.

microstructura
MICROSTRUCTÚRĂ, microstructuri, s.f. Structură a materialelor, observată cu ajutorul microscopului sau prin alte procedee. ♢ (În sintagma) Microstructură socială = totalitatea relațiilor personale și interpersonale și a rețelelor de integrare care definesc existența socială a unui individ. – Din fr. microstructure.

microtelefon
MICROTELEFÓN, microtelefoane, s.n. Receptor telefonic cu dispozitiv de format numărul atașat la el. – Din fr. microtéléphone, germ. Mikrotelephon.

microtida
MICROTÍDĂ, microtide, s.f. (La pl.) Familie de rozătoare din care face parte șoarecele de câmp; (și la sg.) animal din această familie. – Din engl. microtidae.

microtom
MICROTÓM, microtoame, s.n. Instrument cu ajutorul căruia se pot tăia felii foarte subțiri, de câțiva microni, dintr-un corp, pentru a putea fi cercetate la microscop. – Din fr. microtome.

microtransmitator
MICROTRANSMIȚĂTÓR, microtransmițătoare, s.n. Transmițător (2) de dimensiuni (extrem de) reduse. – Micro^1 + transmițător.

microtraumatism
MICROTRAUMATÍSM, microtraumatisme, s.n. (Med.) Traumatism de mică intensitate care prin repetare frecventă poate deveni cauza unei boli profesionale. – Din fr. microtraumatisme.

microtron
MICROTRÓN, microtroane, s.n. (Fiz.) Ciclotron de tip special folosit pentru accelerarea electronilor. – Din fr., engl. microtron, germ. Mikrotron.

microturbina
MICROTURBÍNĂ, microturbine, s.f. Turbină de dimensiuni reduse folosită în microhidrocentrale. – Micro^1 + turbină.

microunda
MICROÚNDĂ, microunde, s.f. (Fiz.) Undă hertziană a cărei lungime de undă este cuprinsă între l cm și l m. [Pr.: -cro-un-] – Din fr. micro-onde.

microunivers
MICROUNIVÉRS, microuniversuri, s.n. Microcosm. [Pr.: -cro-u-] – Micro^1- + univers.

microuzina
MICROUZÍNĂ, microuzine, s.f. Uzină(-școală) de proporții reduse. [Pr.: -cro-u-] – Micro^1- + uzină.

microvolt
MICROVÓLT, microvolți, s.m. Unitate de forță electromotoare sau de diferență de potențial, egală cu a milioana parte dintr-un volt. – Din fr. microvolt.

microvoltmetru
MICROVOLTMÉTRU, microvoltmetre, s.n. Instrument de măsură a tensiunilor joase de ordinul milionimilor de volt. – Din fr. microvoltmètre.

microwatt
MICROWÁTT, microwați, s.m. (Fiz.) A milioana parte dintr-un watt. [Pr.: -vat] – Din fr., engl. microwatt.

microzoar
MICROZOÁR, microzoare, s.n. (La pl.) Încrengătură de animale de apă foarte mici, care se pot vedea numai cu microscopul; (și la sg.) animal care face parte din această încrengătură. [Pr.: -zo-ar] – Din fr. microzoaire.

microzona
MICROZÓNĂ, microzone, s.f. 1. Regiune din masa solului arabil în care sunt grupate particule cu funcțiuni biochimice identice. 2. (În sociologie) Zonă de mică întindere. – Din fr. microzone.

micsandra
MICSÁNDRĂ, micsandre, s.f. Numele a două plante erbacee din familia cruciferelor, cu tulpina simplă sau ramificată, cu frunzele acoperite cu peri cenușii, cu flori albe, roșii, albastre sau violete, plăcut mirositoare; micșunea, vioară-roșie (Matthiola incana și annua). ♢ Compus: micsandră-sălbatică (sau -de-munte) = plantă erbacee cu flori mari, galbene, plăcut mirositoare (Erysimum officinalis). – Et. nec.

micsor
MICȘÓR, -OÁRĂ, micșori, -oare, adj. Micuț. [Var.: micușór, -oáră adj.] – Mic + suf. -ușor.

micsora
MICȘORÁ, micșorez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) face (mai) mic (ca dimensiune, volum, durată, intensitate etc.); a (se) diminua, a (se) mici. ♦ Tranz. (mat.) A da unui număr o valoare mai mică decât o are. 2. Tranz. A reduce, a scădea prețul, valoarea etc.; spec. a reduce ca număr, ca plafon etc. [Var.: (înv. și pop.) micșurá vb. I] – Din micșor.

micsorare
MICȘORÁRE, micșorări, s.f. Acțiunea de a (se) micșora și rezultatul ei; diminuare, descreștere; scădere, reducere, împuținare. – V. micșora.

micsorat
MICȘORÁT, -Ă, micșorați, -te, adj. Făcut mai mic; redus, scăzut. – V. micșora.

micsorel
MICȘORÉL, -EÁ, -ÍCĂ, micșorei, -ele adj. (Pop.) Diminutiv al lui micșor. – Micșor + suf. -el.

micsorime
MICȘORÍME, s.f. (Înv.) Micime. – Micșor + suf. -ime.

micsunea
MICȘUNEÁ, micșunele, s.f. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu flori parfumate, galbene-aurii, cultivată ca plantă ornamentală (Cheiranthus cheiri). ♢ Expr. Când va face plopul mere și răchita micșunele = niciodată. ♦ (Pop.) Micsandră. [Var.: micșunícă s.f.] – Cf. tc. m e n e k ș e.

micsunica
MICȘUNÍCĂ s.f. v. micșunea.

micsura
MICȘURÁ vb. I. v. micșora.

micturitie
MICTURÍȚIE s.f. Nevoie permanentă de a urina. – Din fr. micturition.

mictiune
MICȚIÚNE, micțiuni, s.f. Urinare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. miction.

micusor
MICUȘÓR, -OÁRĂ adj. v. micșor.

micut
MICÚȚ, -Ă, micuți, -e, adj., s.m. 1. Adj. Diminutiv al lui mic; mititel, micșor. 2. S.n. (Reg.) Vagonet în formă de căldare, în care se descarcă și se transportă zgura de la furnal. – Mic + suf. -uț.

micutel
MICUȚÉL, -EÁ, micuței, -ele, adj. (Pop.) Diminutiv al lui micuț. – Micuț + suf. -el.

midi
MÍDI adj. invar., subst. 1. Adj. invar. (Despre lungimea fustei) Care ajunge până la jumătatea gambei. 2. Subst. Fustă, palton etc. midi (1). – Din fr., engl. midi.

midie
MÍDIE, midii, s.f. Moluscă comestibilă de mare, cu corpul închis între două valve aproape triunghiulare, de culoare brună-violacee (Mytilus edulis). [Acc. și: midíe] – Din ngr. mídi.

midineta
MIDINÉTĂ, midinete, s.f. Tânără lucrătoare sau vânzătoare în magazinele sau în atelierele de croitorie și de modă din Paris. – Din fr. midinette.

midriatic
MIDRIÁTIC, -Ă, midriatici, -ce, adj. Care provoacă midriaza. [Pr.: -dri-a-] – Din fr. mydriatique.

midriaza
MIDRIÁZĂ, midriaze, s.f. Mărire a diametrului pupilei, care poate surveni fiziologic (la întuneric), patologic (în paralizia fibrelor circulare ale irisului) sau ca efect al administrării unor medicamente. [Pr.: -dri-a-] – Din fr. mydriase.

mie
MÍE, mii, num. card., s.f. I. Numărul care în numărătoare are locul între 999 și 1001. 1. (Cu valoare adjectivală) O mie de ani. ♢ (La pl.; adesea prin exagerare, indică un număr foarte mare, nedeterminat) Mii de glasuri. 2. (Cu valoare substantivală) Unde merge mia, meargă și suta. ♢ Loc. adv. Cu miile (sau cu mia) = în număr foarte mare, cu duiumul. ♢ Expr. Mii și sute sau mii și mii = extrem de mulți. A avea o mie și o sută pe cap = a avea foarte multă treabă sau griji, nevoi etc. 3. (Intră în componența numeralelor adverbiale) De o mie de ori pe zi. II. S.f. Numărul abstract egal cu o mie (I). ♦ Bancnotă a cărei valoare este de o mie (I 1) de lei; miar. – Lat. milia (pl. lui mille).

mied
MIED, mieduri, s.n. (Pop.) Hidromel. – Din sl. medŭ.

miel
MIEL, miei, s.m. Puiul (mascul al) oii, în primele luni de la naștere. ♢ Zăpada (sau omătul) mieilor zăpada care cade uneori primăvara târziu. ♦ Blana prelucrată a puiului oii; carnea acestui animal. – Din lat. agnellus.

mielarea
MIELĂREÁ, mielărele, s.f. Arbust înalt de 1-4 m, cu frunze digitale și cu flori mici violete plăcut mirositoare, cultivat ca plantă decorativă (Vitex agnus castus). – Miel + suf. -ărea.

mielea
MÍELEA num. ord. v. miilea.

mielencefal
MIELENCEFÁL, mielencefale, s.n. (Anat.) Bulb rahidian. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. myélencéphale.

mielina
MIELÍNĂ, mieline, s.f. Teacă ce învelește fibra nervoasă, constituită din colesterol, fosfolipide, acizi grași etc. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. myéline.

mielinic
MIELÍNIC, mielinici, adj. (În sintagma) Nerv mielinic = nerv învelit într-o teacă de mielină. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. myélinique.

mielinizare
MIELINIZÁRE, mielinizări, s.f. (Biol.) Proces de formare și acoperire a fibrelor nervoase cu mielină. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. myélinisation.

mielita
MIELÍTĂ, mielite, s.f. Boală care constă în inflamarea nervilor mielinici. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. myélite.

mieloblast
MIELOBLÁST, mieloblaste, s.n. (Biol.) Celulă tânără nediferențiată din măduva osoasă care produce leucocitele polinucleate din sânge. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. myéloblaste, engl. myeloblast.

mielocit
MIELOCÍT, mielocite, s.n. (Biol.) Celulă precursoare a leucocitelor care se găsește normal în măduva osoasă roșie și care apare în sânge în cazuri de leucemie. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. myélocyte, engl. myelocyte.

mielografie
MIELOGRAFÍE, mielografii, s.f. (Med.) Metodă de investigație radiologică a canalului medular și a formațiilor celulare din măduva formatoare de sânge. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. myélographie.

mielograma
MIELOGRÁMĂ, mielograme, s.f. Metodă de determinare cantitativă și calitativă a elementelor celulare din măduvă, utilizată pentru stabilirea diagnosticului în numeroase boli de sânge. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. myélogramme.

mielom
MIELÓM, mieloame, s.n. Boală malignă având originea în măduva osoasă, caracterizată prin apariția unor tumori pe oasele late. [Pr.: -mi-e-. – Pl. și: mielomuri] – Din fr. myélome.

mielopatie
MIELOPATÍE, mielopatii, s.f. Denumire generică pentru bolile măduvei spinării sau măduvei osoase. [Pr.: mi-e-] – Din fr. myélopathie.

mieloza
MIELÓZĂ, mieloze, s.f (Med.) Leucemie. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. myélose.

mielus
MIELÚȘ, -Ă, mieluși, -e, s.m. și f. (Rar) Mielușel. – Miel + suf. -uș.

mielusel
MIELUȘÉL, -EÁ, -ÍCĂ, mielușei, -ele, subst. 1. S.m. și f. Diminutiv al lui miel; mieluș, mielușor, mieluț. 2. S.m. pl. Ninsoare în formă de mici particule sferice; ploaie cu gheață. – Miel + suf. -ușel.

mielusor
MIELUȘÓR, mielușori, s.m. Mielușel (1). – Miel + suf. -ușor.

mielut
MIELÚȚ, -Ă, mieluți, -e, s.m. și f. Mielușel (1). – Miel + suf. -uț.

miercuri
MIÉRCURI s.f. A treia zi a săptămânii, care urmează după marți. ♦ (Adverbial) într-o zi de miercuri; (în forma miercurea) în fiecare miercuri; în miercurea imediat precedentă sau următoare. – Lat. mercuris [dies].

miere
MIÉRE s.f. Substanță semilichidă, gălbuie, dulce și aromată, foarte bogată în zaharuri, vitamine și enzime, culeasă și produsă de albine din nectarul florilor. ♢ Luna de miere = prima lună din viața conjugală. ♢ Loc. adj. De miere = generos, bun. ♦ Nectarul florilor. ♢ Compus: mierea-ursului = a) plantă erbacee cu frunzele catifelate, cu flori albastre-violete sau roșii (Pulmonaria officinalis); b) sâmbovină. – Lat. mel.

mieriu
MIERÍU^1, -ÍE, mierii, adj. (Reg.) Albastru (deschis). – Mier (reg. „albastru” < lat.) + suf. -iu.

MIERÍU^2, -ÍE, mierii, adj. De culoarea mierii. – Miere + suf. -iu.

mierla
MIÉRLĂ, mierle, s.f. Pasăre cântătoare de pădure, cu cioc galben și cu pene negre (Turdus merula). ♢ Mierlă sură (sau gulerată) = pasăre migratoare cu pene de culoare brună, cu un guler de pene albe în jurul gâtului (Turdus torquatus). Mierlă de pârâu = pescărel. – Lat. mer(u)la.

mierlai
MIERLĂÍ vb. IV v. miorlăi.

mierlaitor
MIERLĂITÓR, -OÁRE adj. v. miorlăitor.

mierli
MIERLÍ, mierlesc, vb. IV. Intranz. (Arg.) A muri. – Cf. țig. m e r a u.

mierlica
MIERLÍCĂ, mierlici, s.f. (Rar) Mierliță. – Mierlă + suf. -ică.

mierlita
MIERLÍȚĂ, mierlițe, s.f. Diminutiv al lui mierlă, mierlică, mierlușcă, mierluță^1. – Mierlă + suf. -iță.

mierloi
MIERLÓI, mierloi, s.m. Bărbătușul mierlei. – Mierlă + suf. -oi.

mierlusca
MIERLÚȘCĂ, mierluște, s.f. (Reg.) Mierliță. – Mierlă + suf. -ușcă.

mierluta
MIERLÚȚĂ^1, mierluțe, s.f. (Pop.) Mierliță. – Mierlă + suf. -uță.

MIERLÚȚĂ^2, mierluțe, s.f. Plantă erbacee cu flori albe în formă de steluțe și cu tulpina ramificată, formând tufe dese (Alsine verna). – Cf. germ. dial. M i e r e.

mieros
MIERÓS, -OÁSĂ, mieroși, -oase, adj. 1. (Pop.; despre vorbe, privire etc.) Dulce, plăcut. ♦ Fig. Prefăcut, fals, ipocrit. 2. (Rar; despre albine) Care produce multă miere. – Miere + suf. -os.

mierta
MIÉRȚĂ, mierțe, s.f. (Reg.) Veche unitate de capacitate pentru cereale folosită în trecut în Moldova și în Transilvania, care a variat în timp și după regiuni. – Din magh. mérce.

mieuna
MIEUNÁ, pers. 3 miáună, vb. I. Intranz. (Despre pisici) A scoate sunetul caracteristic speciei, a face miau, a miorlăi. [Pr: -mie-u-. – Var.: mioní vb. IV] – Din miau.

mieunat
MIEUNÁT, mieunaturi, s.n. Faptul de a mieuna; sunetul caracteristic al pisicii; miaun, miaut. [Pr: -mie-u-] – V. mieuna.

miez
MIEZ, miezuri, s.n. 1. Parte interioară (moale) a unui fruct, a pâinii etc., inimă (IV 3). ♦ Partea cea mai dinăuntru, centrală a unui lucru, a unui spațiu etc. interior; spec. partea din interior, comestibilă, a unei nuci. ♦ Expr. A hrăni (sau a crește pe cineva) cu miez de nucă = a ține pe cineva în huzur; a răsfăța. ♦ (Tehn.) Parte a unei forme de turnătorie, așezată în interiorul acesteia, cu ajutorul căreia se obțin goluri sau scobituri într-o piesă turnată. ♦ Piesă de fier masiv, de oțel sau formată din lame de oțel decupate, care se introduce în interiorul unor aparate electrice. 2. Fig., Partea esențială, fondul unei probleme; semnificație, tâlc. ♢ Loc. adj. Cu miez = cu tâlc, substanțial. 3. (În sintagmele) Miezul nopții sau miez de noapte = a) ora 12 noaptea; b) perioadă din jurul orei 24; toiul nopții. Miezul zilei = a) ora 12 ziua, amiază; b) perioadă din jurul orei 12 ziua, toiul zilei. Miezul verii (sau iernii) = perioada de mijloc a verii (sau a iernii). – Din lat. medius.

miezos
MIEZÓS, -OÁSĂ, miezoși, -oase, adj. Cu (mult) miez. ♦ Fig. Plin de conținut; substanțial, valoros, important. – Miez + suf. -os.

miezuina
MIEZUÍNĂ, miezuine, s.f. (Pop.) 1. Hat, răzor (între ogoare). 2. Gard care desparte două case. – Cf. m i e z,  m e j d i n ă.

miezuitor
MIEZUITÓR, -OÁRE, miezuitori, -oare, s.m. și f. Muncitor într-o turnătorie care pregătește miezul tiparelor în care se toarnă metalul topit. [Pr: -zu-i-1 – Miez + suf. -uitor.

migala
MIGÁLĂ s.f. Minuțiozitate și scrupulozitate în efectuarea unei munci; muncă făcută cu multă răbdare și meticulozitate; migăleală. – Din migăli (derivat regresiv).

migai
MIGĂÍ vb. IV v. migăli.

migaleala
MIGĂLEÁLĂ, migăleli, s.f. Migală. – Migăli + suf. -eală.

migali
MIGĂLÍ, migălesc, vb. IV. Tranz. și intranz. A lucra cu răbdare și cu minuțiozitate; a bunghini. ♦ A lucra fără spor. [Var.: migăí vb. IV] – Et. nec.

migalire
MIGĂLÍRE, migăliri, s.f. Acțiunea de a migăli. – V. migăli.

migalit
MIGĂLÍT, -Ă, migăliți, -te, adj. Lucrat cu migală. – V. migăli.

migalitura
MIGĂLITÚRĂ, migălituri, s.f. Lucru executat cu migală. – Migăli + suf. -tură.

migalos
MIGĂLÓS, -OÁSĂ, migăloși, -oase, adj. 1. Care lucrează cu migală. 2. Care cere migală, făcut cu migală. – Migală + suf. -os.

migdal
MIGDÁL, migdali, s.m. Pom fructifer mediteranean, din familia rozaceelor, cu frunze lanceolate sau îngust-ovale, cu flori albe sau trandafirii și cu fructe comestibile (Amygdalus communis). – Din sl. migdalŭ.

migdalat
MIGDALÁT, -Ă, migdalați, -te, adj. (Despre ochi) Ca migdala, de forma migdalei; alungit, codat. – Migdală + suf. -at.

migdala
MIGDÁLĂ, migdale, s.f. Fruct al migdalului, de formă alungită, al cărui sâmbure, cu gust dulce sau amar, este comestibil; p. restr. sâmburele acestui fruct. – Migdal + suf. -ă.

migmatit
MIGMATÍT, migmatite, s.n. Rocă metamorfică provenită prin pătrunderea magmei granitice în rocile sedimentare. [Var.: migmatítă s.f.] – Din fr. migmatite.

migmatita
MIGMATÍTĂ s.f. v. migmatit.

migma
MÍGMĂ, migme, s.f. (Înv.) Amestec de liant, agregat mărunt și apă, asemănător mortarului, în care se pune cărămidă pisată și care este folosit în zidărie. – Din ngr. migma, lat. migma.

mignon
MIGNÓN, -Ă, mignoni, -e, adj. (Franțuzism; adesea substantivat) Micuț; drăguț, delicat. [Pr.: -nion] – Din fr. mignon.

migra
MIGRÁ, migrez, vb. I. Intranz. 1. (Despre populații) A se deplasa în masă dintr-o regiune în altă, dintr-o țară în alta. ♦ (Despre animale, mai ales despre păsări și pești) A se muta în masă din unele ținuturi în altele, în anumite epoci ale anului, în vederea reproducerii, în căutarea unor condiții mai bune de trai etc. 2. P. anal. (Despre particule) A se deplasa într-o anumită direcție, sub acțiunea unei diferențe de concentrație sau a altor factori. – Din migrație (derivat regresiv).

migrare
MIGRÁRE, migrări, s.f. Acțiunea de a migra și rezultatul ei; migrațiune. – V. migra.

migrator
MIGRATÓR, -OÁRE, migratori, -oare, adj. Care migrează; călător. – Din fr. migrateur.

migratie
MIGRÁȚIE s.f. v. migrațiune.

migratiune
MIGRAȚIÚNE, migrațiuni, s.f. 1. Deplasare în masă a unor triburi sau a unor populații de pe un teritoriu pe altul, determinată de factori economici, sociali, politici sau naturali; migrare. 2. Deplasare în masă a unor animale dintr-o regiune într-alta, în vederea reproducerii, a căutării de hrană etc.; migrare. 3. (În sintagmele) Migrațiunea petrolului (sau țițeiului) = proces de deplasare a petrolului și a gazelor asociate din zăcământul în care au luat naștere în roci, în zone subterane străine. [Pr: -ți-u-. – Var.: migráție s.f.] – Din fr. migration, lat. migratio, -onis.

migrena
MIGRÉNĂ, migrene, s.f. Durere de cap intensă, de obicei pe o singură parte, însoțită de greață, de vărsături etc. – Din fr. migraine.

mihalt
MIHÁLȚ, mihalți, s.m. Pește răpitor de râu, în formă de fus, acoperit cu solzi mărunți de culoare brună-verzuie și având în vârful mandibulei un mic fir alungit; mântuș (Lota lota). – Et. nec.

mihoho
MIHOHÓ interj. Cuvânt care imită nechezatul calului. – Onomatopee.

mihona
MIHONÁ, pers. 3 mihonă, vb. I. Intranz. (Reg.) A necheza. [Var.: mihoní, pers. 3 mihonește, vb. IV] – Din mihoho.

mihoni
MIHONÍ vb. IV v. mihona.

mihoti
MIHOTÍ, pers. 3 mihotește, vb. IV. Intranz. A necheza. – Din mihoho.

mihrab
MIHRÁB s.n. Altar într-o moschee, de forma unei nișe, bogat ornamentat și orientat spre Mecca. – Din tc. mihrap.

miilea
MÍILEA, MÍA, num. ord. (Cu valoare adjectivală sau substantivală; precedat de art. „al”, „a”) Care se află între al nouă sute nouăzeci și nouălea și al o mie unulea. [Pr: mi-i-. – Var.: míelea num. ord.] – Mie + le + a.

miime
MIÍME, miimi, s.f. Număr egal cu a mia parte dintr-o unitate; a mia parte dintr-un întreg. ♦ Unitate de măsură pentru unghiuri, folosită în geometrie, în artilerie etc. – Mie + suf. -ime.

miisoara
MIIȘOÁRĂ, miișoare, s.f. (Fam.) Diminutiv al lui mie. [Pr.: mi-i-] – Mie + suf. -ișoară.

mijeala
MIJEÁLĂ, mijeli, s.f. (Rar) Mijire. – Miji + suf. -eală.

miji
MIJÍ, mijesc, vb. IV. Intranz. 1. (La pers. 3) A începe să se zărească; a apărea, a se ivi. ♢ Expr. A miji (sau refl. impers.) a se miji de ziuă = a se face ziuă. A(-i) miji (cuiva) mustața = a începe să-i crească unui tânăr mustața, a fi pe punctul de a deveni bărbat. ♦ (Despre plante) A răsări, a încolți. 2. A strânge parțial pleoapele spre a vedea mai bine sau spre a se acomoda cu lumina ori cu întunericul. ♢ Tranz. Mijea ochii. ♦ (Despre ochi) A se închide (de somn sau de oboseală). – Din bg. miža.

mijire
MIJÍRE, mijiri, s.f. Acțiunea de a miji și rezultatul ei; apariție, ivire, mijeală; licărire. – V. miji.

mijit
MIJÍT, -Ă, mijiți, -te, adj. (Reg.; despre ochi) Întredeschis. – V. miji.

mijitor
MIJITÓR, -OÁRE, mijitori, -oare, adj. (Rar) Care mijește. – Miji + suf. -tor.

mijloc
MÍJLOC, (I 2) mijlocuri, (II) mijloace, s.n. I. 1. Punct care se găsește la egală depărtare de două extreme; centru; loc aflat în interiorul unui spațiu, la oarecare distanță de margine. ♢ Loc. adj. De mijloc = situat între limita superioară și cea inferioară; mijlociu. ♢ Loc. adv. La (sau în) mijloc = (aproximativ) în centru, în spațiul care separă două persoane sau două lucruri. ♢ Loc. prep. Prin mijlocul... = printre. Din mijlocul... = dintre. În mijlocul... = între^2. ♢ Expr. A fi la mijloc = a fi în cauză, în joc. A fi ceva la mijloc = a fi ceva nelămurit, necunoscut la baza unui lucru. A se pune (sau a sta) la mijloc = a interveni între două persoane care se ceartă, pentru a le împiedica să se încaiere; a media într-un conflict. A-și pune capul (sau gâtul) la mijloc = a fi sigur de cele ce afirmă; a garanta. 2. Nume dat anumitor părți ale unor obiecte situate sau destinate a fi situate în partea (aproximativ) centrală a obiectului respectiv. 3. Parte a corpului omenesc cuprinsă între torace și șolduri; talie, brâu. ♢ Expr. A apuca (sau a prinde, a cuprinde, a ține etc.) de mijloc = a petrece brațul în jurul taliei cuiva (în semn de afecțiune). 4. (Înv.) Mediu^1, ambianță. 5. Moment situat la aceeași depărtare de începutul și sfârșitul unei acțiuni, al unei perioade de timp; jumătate. ♢ Loc. adv. La mijloc = între două momente; între un moment trecut și cel prezent. ♢ Loc. prep. În mijlocul... = în cursul..., în toiul..., în puterea... ♦ (Înv.) Veacul (sau vârsta) de mijloc = evul mediu. ♦ Parte a unei acțiuni, a unei narațiuni etc. situată între începutul și sfârșitul ei. 6. (Înv. și pop.) Ceea ce are calitatea, valoarea situată între o limită superioară și altă inferioară. ♢ Loc. adj. De mijloc = mijlociu, potrivit, mediocru. (Expr.) Cale (sau drum) de mijloc = poziție intermediară între două extreme, soluție moderată sau de compromis; atitudine ponderată. II. 1. Ceea ce servește ca unealtă pentru realizarea unui scop; (la pl.) posibilități (materiale sau morale) de care dispune cineva pentru un anumit scop; p. ext. cale, metodă, procedeu. ♦ Chip, fel. ♦ Posibilitate, putință. 2. (Concr.; la pl.) Unelte, utilaj. ♢ Mijloace de muncă = totalitatea mijloacelor materiale cu ajutorul cărora oamenii acționează asupra obiectelor muncii, modificându-le potrivit scopului urmărit de ei. Mijloace de producție = totalitatea obiectelor muncii și a mijloacelor de muncă pe care oamenii le folosesc în procesul de producere a bunurilor materiale. Mijloace de circulație (sau de locomoție) = vehicule care servesc pentru deplasarea persoanelor sau a obiectelor. 3. (Concr.) Avere, bani, resurse, fonduri. [Acc. și: mijlóc] – Lat. medius locus.

mijlocar
MIJLOCÁR, -Ă, mijlocari, -e, adj. (Reg.) Mijlocaș (II 1). – Mijloc + suf. -ar.

mijlocas
MIJLOCÁȘ, -Ă, mijlocași, -e, adj., subst. 1. Adj., s.m. și f. (Ieșit din uz) (Țăran sau țărănime) care poseda pământ și alte mijloace de producție cu ajutorul cărora își asigura existența. II. S.m., adj. 1. (Nume dat unor obiecte, ființe sau unor părți ale lor) care, într-un anumit ansamblu, ocupă locul din centru sau care sunt situate între obiecte, ființe de același fel. 2. (La unele jocuri cu mingea) (Fiecare dintre jucătorii) care acționează între înaintarea și apărarea unei echipe. – Mijloc + suf. -aș.

mijlocel
MIJLOCÉL, mijlocele, s.n. Diminutiv al lui mijloc. – Mijloc + suf. el.

mijloci
MIJLOCÍ, mijlocesc, vb. IV. Intranz. A stărui pe lângă cineva în favoarea cuiva; a interveni, a intermedia. ♦ Tranz. A pune la cale, a înlesni. ♦ A realiza relația dintre alți doi termeni; a media. – V. mijloc.

mijlocire
MIJLOCÍRE, mijlociri, s.f. Acțiunea de a mijloci și rezultatul ei; intervenție, mediere, mediație. ♢ Loc. prep. Prin mijlocirea... = prin intermediul..., cu ajutorul... – V. mijloci.

mijlocitor
MIJLOCITÓR, -OÁRE, mijlocitori, -oare, s.m. și f. Persoană care mijlocește; intermediar, misit, samsar. – Mijloci + suf. -tor.

mijlociu
MIJLOCÍU, -ÍE, mijlocii, adj. 1. Care se găsește la mijlocul unei linii, al unei suprafețe, al unui spațiu etc. ♢ Deget mijlociu (și substantivat, n.) = deget care se află între arătător și inelar. 2. (Adesea substantivat) Care este al doilea dintre mai mulți frați, considerat în raport cu aceștia; mezin. 3. Care se situează între extrema superioară și cea inferioară în ceea ce privește dimensiunea, calitatea, valoarea etc.; de mijloc, potrivit, mediu^2. 4. (Sport; în sintagmele) Categorie mijlocie (mare) (și substantivat, f.) = categorie de greutate la box, lupte și haltere, situată între semimijlocie și semigrea. Categorie mijlocie (mică) (și substantivat f.) = categorie de greutate care cuprinde sportivii între 67 și 71 kg la box și 68 și 73 kg la lupte. – Mijloc + suf. -iu.

mikado
MIKÁDO s.m. Împăratul Japoniei. – Cuv. jap.

milacop
MILACÓP, milacopi, s.m. Pește de mare cu corpul lung până la 65 cm, de culoare argintie dungată cu brun, acoperit cu solzi mari (Umbrina cirrhosa). – Et. nec.

milanez
MILANÉZ, -Ă, milanezi, -e s. 1. S.m., s.f. Persoană care locuiește în orașul Milano sau este originară de acolo. 2. S.f. Tricot de mătase folosit pentru confecționarea obiectelor de lenjerie. ♢ (Adjectival) Cămașă milaneză – Milano + suf. -ez.

mila
MÍLĂ^1, mile, s.f. 1. Sentiment de înțelegere și de compasiune față de suferința sau de nenorocirea cuiva; compătimire; îndurare; milostenie. ♢ Loc. adj. și adv. Fără (de) milă = crud, nemilos, neîndurător. ♢ Loc. adv. De milă sau de mila cuiva = dintr-un sentiment de compătimire (față de cineva). ♢ Loc. conj. De milă să nu... = de teamă ca nu cumva să... ♢ Expr. De silă, de milă sau de milă, de silă = vrând-nevrând; de voie, de nevoie. (A fi) vrednic de milă = (a se afla) într-o situație jalnică, (a fi) demn de compătimit. A-i plânge (cuiva) de milă = a fi cuprins de părere de rău pentru suferințele sau pentru starea cuiva. A face (cuiva) milă = a provoca compătimirea, a fi vrednic de plâns. A avea milă de... = a se purta cu grijă, cu menajamente față de cineva sau de ceva. (Ți-e) mai mare mila = a) se zice când cineva se află într-o stare demnă de compătimire; b) (cu valoare de superlativ) foarte tare (sau mult, dureros etc.). (Pop.) Fără milă de păcat = fără teama de a greși. 2. Ajutor, binefacere; (concr.) pomană, milostenie. ♢ Expr. A cere milă = a) a cerși; b) a cere îndurare, iertare. 3. Stare jalnică, de compătimit în care se află cineva; mizerie. ♦ Tristețe, melancolie, jale. 4. Bunăvoință, bunătate, indulgență, înțelegere. ♢ Expr. (Pop.) A nu avea (sau a nu afla) milă (undeva sau la cineva) = a nu găsi bunăvoință (undeva sau la cineva). ♦ (În credințele religioase) Bunăvoință și ajutor pe care Dumnezeu le acordă omului; grație divină, îndurare. ♢ Expr. Unde (sau pe ce) pune el mâna, pune și Dumnezeu mila, se spune despre acela căruia îi merg toate din plin. (Formulă întrebuințată mai ales în limbaj bisericesc) Dumnezeu (sau Domnul) să-și facă milă (de cineva sau cu cineva) = Dumnezeu să se îndure (de cineva). A lăsa (pe cineva) în mila Domnului = a lăsa (pe cineva) în voia sorții, a nu se mai interesa de el. (Fam.) Dumnezeu cu mila! = fie ce-o fi! cum o da Dumnezeu! Mila Domnului! = (exclamație care exprimă satisfacția sau adeziunea cuiva) slavă Domnului! (Înv.) Prin (sau din, cu) mila lui Dumnezeu, formulă de introducere la scrierile vechi, în acte administrative etc. – Din sl. milŭ.

MÍLĂ^2, mile, s.f. Unitate de măsură pentru lungimi folosită în trecut, care a variat în timp și de la o țară la alta; (azi) unitate de măsură pentru lungimi egală cu 1609,3 m, folosită în Marea Britanie și în S.U.A. ♢ Milă marină = unitate de măsură pentru lungimi, folosită în navigație, egală cu 1852 m. – Din pol. mila.

mildiograf
MILDIOGRÁF, mildiografe, s.n. Aparat care detectează condițiile producerii manei la vița de vie. [Pr: -di-o-] – Din fr. mildiographe.

milenar
MILENÁR, -Ă, milenari, -e, adj. Care există, care datează de o mie de ani, care durează de un mileniu; p. ext. care există de mii de ani. – Din fr. millénaire, lat. millenarius.

mileniu
MILÉNIU, milenii, s.n. Perioadă de timp de o mie de ani; p. ext. (la pl.) perioadă extrem de lungă, de mii de ani. – Din lat. millenium.

milesim
MILÉSIM, milesime, s.n. 1. (Livr.) Cifra l care indică mia în exprimarea miilor în cifre. 2. Cifră (sau cifre) de pe o monedă, o marcă poștală etc. care indică data de emitere, o aniversare etc. [Var.: milézimă s.f.] – Din fr. millésime.

milezima
MILÉZIMĂ s.f. v. milesim.

miliamper
MILIAMPÉR, miliamperi, s.m. Unitate de măsură a intensității curentului electric, egală cu a mia parte dintr-un amper. [Pr: -li-am-] – Din fr. milliampère.

miliampermetru
MILIAMPERMÉTRU, miliampermetre, s.n. Ampermetru pentru măsurarea intensităților reduse ale curentului electric. [Pr: -li-am-] – Din fr. milliampèremètre.

miliar
MILIÁR^1, -Ă, miliari, -e, adj., s.n. (Stâlp sau piatră) care este așezată din milă^2 în milă^2 sau, p. ext., din kilometru în kilometru la marginea șoselelor și drumurilor principale, pentru a indica distanțele. [Pr: -li-ar. – Var.: (înv.) miliáriu s.n.] – Din lat. milliarius, fr. milliaire.

MILIÁR^2, -Ă, miliari, -e, adj. (Med.; despre unele formațiuni) De forma unui bob de mei. ♢ Tuberculoză miliară = granulie. [Pr: -li-ar] – Din fr. miliaire.

miliard
MILIÁRD, miliarde, num. card. Număr egal cu o mie de milioane; bilion, p. ext. (la pl.) număr considerabil. [Pr: -li-ard] – Din fr. milliard.

miliardar
MILIARDÁR, -Ă, miliardari, -e, s.m. și f. (Si adjectival) Persoană care posedă o avere evaluată în miliarde (de lei, de dolari etc.). [Pr: -li-ar-] – Din fr. milliardaire.

miliardime
MILIARDÍME, miliardimi, s.f. Număr egal cu a miliarda parte dintr-un întreg. [Pr: -li-ar-] – Miliard + suf. -ime. Cf. fr. m i l l i a r d i è m e.

miliariu
MILIÁRIU s.n. v. miliar^1.

milibar
MILIBÁR, milibari, s.m. Unitate de măsură pentru presiune, egală cu o miime de bar. – Din fr. millibar.

milieu
MILIÉU, milieuri, s.n. Obiect din pânză (brodată) sau din dantelă, care se așază (ca ornament) pe o mobilă. [Pr: -li-eu] – Din fr. milieu.

miligram
MILIGRÁM, miligrame, s.n. Unitate de măsură pentru greutăți, reprezentând a mia parte dintr-un gram. – Din fr. milligramme.

milihenri
MILIHÉNRI, milihenri, s.m. (Fiz.) A mia parte dintr-un henri. [Abr.; mH, scris și milihenry.] – Din fr., engl. milihenry.

mililambert
MILILAMBÉRT, mililamberți, s.m. (Fiz.) A mia parte dintr-un lambert. [Abr.: mL] – Din fr. millilambert.

mililitru
MILILÍTRU, mililitri, s.m. Unitate de măsură pentru volum, reprezentând a mia parte dintr-un litru. – Din fr. millilitre.

milimetric
MILIMÉTRIC, -Ă, milimetrici, -ce, adj. 1. De mărimea unui milimetru; p. ext. foarte mic. ♦ (Adverbial) Cu mare exactitate. 2. (Despre scări ale unor instrumente) Gradat în milimetri. ♢ Hârtie milimetrică = hârtie liniată orizontal și vertical din milimetru în milimetru, întrebuințată în desenul tehnic sau pentru trasarea graficelor și a diagramelor. – Din fr. millimétrique.

milimetru
MILIMÉTRU, milimetri, s.m. Unitate de măsură pentru lungime, egală cu a mia parte dintr-un metru. – Din fr. millimètre.

milimicron
MILIMICRÓN, milimicroni, s.m. A mia parte dintr-un micron. [Abr.: mµ] – Din fr. millimicron.

milioersted
MILIOERSTÉD, milioerstezi, s.m. (Fiz.) A mia parte dintr-un oersted. [Pr: -li-ör-sted. – Abr.: mOe] – Din fr. millioersted.

milion
MILIÓN, milioane, num. card. Număr egal cu o mie de mii. ♢ (Fam.; în loc. adj. și adv.) De milioane = extraordinar (de frumos, de bun, de valoros etc.). [Pr: -li-on] – Din fr. million.

milionar
MILIONÁR, -Ă, milionari, -e s.m. și f. (Și adjectival) Persoană care posedă o avere evaluată în milioane (de lei, de dolari etc.). [Pr.: -li-o-] – Din fr. millionaire, germ. Millionär.

milionime
MILIONÍME, milionimi, s.f. Număr egal cu a milioana parte dintr-un întreg; a milioana parte dintr-un întreg. [Pr.: -li-o-] – Milion + suf. -ime.

milionulea
MILIÓNULEA, MILIOÁNA, num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”) Care se află între al 999999-lea și al l000001-lea. [Pr: -li-o-] – Milion + (u)le + a.

miliroentgen
MILIROENTGEN, miliroentgeni, s.m. (Fiz.) A mia parte dintr-un roentgen. [Pr: -röntghen. – Abr.: mR] – Din fr. milliröntgen.

milisecunda
MILISECÚNDĂ, milisecunde, s.f. A mia parte dintr-o secundă. – Din fr. milliseconde, engl. millisecond.

milita
MILITÁ, militez, vb. I. Intranz. A desfășura o activitate intensă într-un domeniu social, politic, cultural; a lupta pentru un principiu, pentru o cauză. – Din fr. militer.

militant
MILITÁNT, -Ă, militanți, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care militează, care luptă intens pentru un principiu, pentru o cauză, care desfășoară o activitate intensă într-un domeniu social, politic, cultural; luptător, combatant. – Din fr. militant.

militantism
MILITANTÍSM s.n. (Rar) Concepție, atitudine, activitate de militant. – Din fr. militantisme.

militar
MILITÁR, -Ă, militari, -e, s.m. și f., adj. l. S.m. și f. Persoană care face parte din cadrele armatei sau care își face stagiul militar; ostaș, oștean. 2. Adj. Care aparține armatei sau militarilor (1), privitor la armată sau la militari, specific armatei sau militarilor; făcut după principii proprii armatei; milităresc, ostășesc. ♢ Serviciu (sau stagiu) militar = stagiu pe care sunt obligați să-l presteze toți bărbații valizi ai unei țări. ♦ Realizat sau efectuat prin sau de către armată. – Din fr. militaire, lat. militaris, germ. Militär.

militarism
MILITARÍSM s.n. Politică de subordonare a activității de stat, și prin aceasta a întregii vieți sociale, intereselor de mărire a potențialului militar și de pregătire pentru război, precum și de menținere cu ajutorul forței a relațiilor de dominație atât pe plan intern, cât și pe plan internațional. – Din fr. militarisme.

militarist
MILITARÍST, -Ă, militariști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține militarismului, privitor la militarism; propriu militarismului; războinic, agresiv. 2. S.m. și f. Adept al militarismului. – Din fr. militariste.

militariza
MILITARIZÁ, militarizez, vb. I. Tranz. A subordona întreprinderi, teritorii etc. unui regim militar sau unor scopuri militare; a organiza militărește. – Din fr. militariser.

militarizare
MILITARIZÁRE, militarizări, s.f. Acțiunea de a militariza. – V. militariza.

militarizat
MILITARIZÁT, -Ă, militarizați, -te, adj. Care este organizat militărește, condus de militari. – V. militariza.

militaresc
MILITĂRÉSC, -EÁSCĂ, militărești, adj. Militar (2). – Militar + suf. -esc.

militareste
MILITĂRÉȘTE adv. Din punct de vedere militar; ca militarii, în felul militarilor; ostășește, soldățește. – Militar + suf. -ește.

militarie
MILITĂRÍE s.f. Serviciu, stagiu militar; viață, profesiune de militar; armată, ostășie, cătănie. ♢ Expr. A lua (pe cineva) la militărie = a declara pe cineva la recrutare apt pentru serviciul militar; a încorpora (pe cineva). A-și face milităria = a efectua stagiul militar. (Fam.) A face militărie cu cineva = a se purta cu cineva aspru, a struni pe cineva. A se pune cu milităria pe cineva = a crea cuiva un regim (militar) sever, a ține din scurt. – Militar + suf. -ie.

militaroi
MILITĂRÓI, milităroi, s.m. Augmentativ depreciativ al lui militar; persoană cu purtări de militar. – Militar + suf. -oi.

militaros
MILITĂRÓS, -OÁSĂ, milităroși, -oase, adj. Specific militarilor, de militar; p. ext. rigid, aspru. – Militar + suf. -os.

militian
MILIȚIÁN, -Ă, milițieni, -e, subst. 1. S.m. și f. Persoană aflată în serviciul miliției (1). 2. S.m. Soldat din miliție (2). [Pr: -ți-an] – Miliție + suf. -ian (după fr. milicien).

militianca
MILIȚIÁNCĂ, milițience, s.f. Femeie aflată în serviciul miliției (1). [Pr: -ți-an-] – Milițian + suf. -că.

militie
MILÍȚIE, miliții, s.f. 1. (În fostele țări socialiste din Europa) Instituție de stat având drept scop menținerea ordinii publice și respectarea regulilor de conviețuire socială; reprezentanții acestei instituții; p. ext. clădirea în care își avea sediul această instituție; poliție. 2. (În vechea organizare militară) Armată nepermanentă sau de rezervă, care cuprindea și unele corpuri speciale de armată; p. ext. (pop.) serviciu militar, armată. – Din lat. militia, rus. milicÿa.

milivolt
MILIVÓLT, milivolți, s.m. Unitate de măsură a tensiunii electrice și electromotoare, egală cu a mia parte dintr-un volt. – Din fr. millivolt.

milivoltmetru
MILIVOLTMÉTRU, milivoltmetre, s.n. Instrument de măsură pentru tensiuni electrice foarte joase (de tipul milivoltului). – Din fr. millivoltmètre.

miliwatt
MILIWÁTT, miliwați, s.m. (Fiz.) A mia parte dintr-un watt. [Abr.: mW] – Din fr. milliwatt.

millerit
MILLERÍT, millerite, s.n. Sulfură naturală de nichel, de culoare galbenă ca alama și cu luciu metalic puternic. – Din fr. millérite.

milog
MILÓG, -OÁGĂ, milogi, -oage, s.m. și f. Cerșetor (infirm). ♦ Persoană care se roagă de cineva cu insistență, înjosindu-se, pentru a obține ceva. ♦ (Reg.) Om infirm, schilod. – Din milă^1, probabil prin contaminare cu olog.

milogeala
MILOGEÁLĂ, milogeli, s.f. Faptul de a se milogi. – Milogi + suf. -eală.

milogi
MILOGÍ, milogesc, vb. IV. Refl. A cere de pomană; a cerși. ♦ A se ruga de cineva cu stăruință, înjositor, pentru a obține ceva. – Din milog.

milogire
MILOGÍRE, milogiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a se milogi și rezultatul ei: lamentare, tânguire. – V. milogi.

milogit
MILOGÍT, -Ă, milogiți, -te, adj. (Rar; despre voce, grai) Plângător, plângăreț. – V. milogi.

milos
MILÓS, -OÁSĂ, miloși, -oase, adj. 1. Plin de milă^1, sensibil față de necazurile sau de nenorocirile altuia; blând, bun; compătimitor, milostiv. 2. Care dă pomană; binefăcător, darnic. – Milă^1 + suf. -os.

milosardie
MILOSẤRDIE, milosârdii, s.f. (Înv.) Milă^1, îndurare. – Din sl. milosrŭdije.

milostenie
MILOSTÉNIE, milostenii, s.f. 1. Binefacere, pomană. ♦ Spec. Danie făcută unei mănăstiri, unei biserici. 2. (Înv.) Milă^1 (1); altruism. – Din sl. milostinija, prin apropiere de cuvinte formate cu suf. -enie.

milostiv
MILOSTÍV, -Ă, milostivi, -e, adj., s.f. 1. Adj. Milos, îndurător; binevoitor, îngăduitor, iertător; p. ext. bun, blând. ♦ (Substantivat, m.) Epitet dat lui Dumnezeu. 2. Adj. Darnic, generos. 3. S.f. (Bot.) Veninariță. – Din sl. milostivŭ.

milostivi
MILOSTIVÍ, milostivesc, vb. IV. Refl. A fi cuprins de milă^1, a i se face milă^1 (de cineva); a se îndura, a se îndupleca; a se înduioșa. – Din milostiv.

milostivire
MILOSTIVÍRE, milostiviri, s.f. Faptul de a se milostivi. 1. Milă^1, compătimire, îndurare; înduioșare, bunăvoință. 2. Binefacere, pomană, dar^2. ♦ Calitatea de a fi darnic, generos; dărnicie, generozitate. – V. milostivi.

milui
MILUÍ, miluiesc, vb. IV. Tranz. l. A da cuiva de pomană. ♦ Spec. (Înv.) A face o danie; a dărui. 2. A se arăta milostiv (1) față de cineva; a se îndura de cineva. – Din sl. milovati.

miluire
MILUÍRE, miluiri, s.f. Acțiunea de a milui și rezultatul ei. – V. milui.

miluitor
MILUITÓR, -OÁRE, miluitori, -oare, adj. (Înv.) Darnic. [Pr: -lu-i-] – Milui + suf. -tor.

miluta
MILÚȚĂ, miluțe, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui milă^1. – Milă^1 + suf. -uță.

mim
MIM, (1) mimuri, s.n., (2) mimi, s.m. 1. S.n. Scurtă comedie la greci și la romani, alcătuită din scene simple. 2. S.m. Actor de pantomimă. – Din fr. mime.

mima
MIMÁ, mimez, vb. I. Tranz. A interpreta un rol, o piesă etc. sau a exprima ceva prin mimică, prin gesturi, ca un mim (2). ♦ A imita gesturile, apucăturile cuiva. – Din fr. mimer.

mimansa
MIMÁNSA s.f. Școală filosofică indiană, fundată în sec. III a.Cr., care a promovat atomismul în cadrul unei concepții dualiste și a abordat probleme ale teoriei cunoașterii. – Din fr. mimansa.

mimant
MIMÁNT, -Ă, mimanți, -te, adj., s.m. și f. (Rar) (Persoană) care mimează. ♦ Figurant. – Mima + suf. -ant.

mimare
MIMÁRE, mimări, s.f. Acțiunea de a mima și rezultatul ei. – V. mima.

mimetic
MIMÉTIC, -Ă, mimetici, -ce, adj. Care se referă la mimetism, care are mimetism. – Din fr. mimétique.

mimetism
MIMETÍSM s.n. Însușire dobândită de unele animale în cursul selecției naturale, de a avea ori de a lua culoarea sau forma unor obiecte din mediul înconjurător (pentru a se confunda cu acestea și a nu fi recunoscute de dușmani). – Din fr. mimétisme.

mimetiza
MIMETIZÁ, mimetizez, vb. I. Tranz. (Rar) A imita. – Mimet[ism] + suf. -iza.

mimic
MÍMIC, -Ă, mimici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Arta de a exprima pe scenă, prin mișcările feței (și prin gesturi), sentimente și idei. ♦ Ansamblu de modificări ale fizionomiei, care exteriorizează anumite sentimente sau gânduri; expresie a feței, mină^2. 2. Adj. Care se referă la mim (2) sau la mimică (1); de mim (2). – Din fr. mimique.

mimodramatic
MIMODRAMÁTIC, -Ă, mimodramatici, -ce, adj. De mimodramă. – Din fr. mimodramatique.

mimodrama
MIMODRÁMĂ, mimodrame, s.f. Operă dramatică în care actorii interpretează rolurile prin pantomimă. – Din fr. mimodrame.

mimoza
MIMÓZĂ, mimoze, s.f. Numele mai multor specii de plante erbacee exotice din familia leguminoaselor, cu frunze compuse și cu flori mici, roz sau albe, dispuse în capitule sau spice, foarte sensibile când sunt atinse (Mimosa); spec. senzitivă (Mimosa pudica); p. restr. floarea acestor plante. – Din fr., lat. mimosa.

mina
MINÁ, minez, vb. I. Tranz. 1. A așeza, a pune explozibile, mine^1 (2) pe uscat sau în apă; a depune o încărcătură de exploziv într-o clădire, la un pod etc. în scopul aruncării lor în aer. 2. (Despre ape) A săpa, a roade un teren. ♦ (Fig.) A slăbi, a distruge (cu încetul); a măcina. – Din fr. miner.

minare
MINÁRE^1, minări, s.f. Acțiunea de a mina și rezultatul ei. – V. mina.

MINARÉ^2 s.f. v. minarea.

minarea
MINAREÁ, minarele, s.f. (Înv.) Minaret. [Var.: minaré s.f.] – Din tc. minare.

minaret
MINARÉT, minarete, s.n. Turn înalt alipit unei moschei, amenajat în partea superioară cu un foișor sau cu un balcon, de unde preoții musulmani cheamă credincioșii la rugăciune; minarea. [Var.: (rar) minarétă s.f.] – Din fr. minaret, germ. Minarett.

minareta
MINARÉTĂ s.f. v. minaret.

minat
MINÁT, -Ă, minați, -te, adj. 1. În care sau sub care s-au pus mine^1 (2), cu mine^1. 2. Fig. Ruinat, distrus; nimicit. – V. mina.

minavet
MINAVÉT, minaveturi, s.n. (Înv.) Flașnetă mică. [Var.: minavétă s.f.] – Et. nec.

minaveta
MINAVÉTĂ s.f. v. minavet.

mina
MÍNĂ^1, mine, s.f. 1. Loc subteran cu zăcăminte de substanțe minerale utile; complex de lucrări, de instalații în subteran și la suprafață, destinate exploatării, cu ajutorul puțurilor și galeriilor, a unui zăcământ de substanțe minerale utile; subteran, baie^2. ♦ Fig. Izvor nesecat (de bogăție). 2. Armă explozivă care se așază pe pământ sau în pământ, în apă etc. și care explodează la atingere sau la comandă. 3. Bucată subțire cilindrică sau prismatică de grafit sau din alt material, folosită la confecționarea creioanelor. – Din fr. mine, germ. Mine.

MÍNĂ^2, mine, s.f. Expresie a feței; fizionomie, chip, înfățișare. ♢ Expr. A avea (o) mină bună (sau rea) = a arăta bine (sau rău), a părea sănătos (sau bolnav). – Din fr. mine.

MÍNĂ^3, mine, s.f. Veche monedă grecească de aur sau de argint, a cărei valoare era egală cu o sută de drahme. – Din fr. mine, lat. mina.

mincinos
MINCINÓS, -OÁSĂ, mincinoși, -oase, adj. 1. (Adesea substantivat), Care este înclinat să spună minciuni; care spune minciuni, care minte; care nu se ține de cuvânt. 2. Fals, neadevărat, neîntemeiat. ♦ (Fig.) Amăgitor, înșelător; himeric. – Minciună + suf. -os.

minciog
MINCIÓG, mincioguri, s.n. Mică plasă în formă de coșuleț, prinsă de un băț, folosită pentru aducerea la suprafață a peștelui prins cu năvodul sau cu undița; meredeu, ciorpac. [Pl. și: mincioáge] – Cf. ucr. m i s o k „săculeț”.

minciuna
MINCIÚNĂ, minciuni, s.f. 1. Denaturare intenționată a adevărului având de obicei ca scop înșelarea cuiva; neadevăr. ♢ Expr. A da (sau a face) (pe cineva) de minciună sau a prinde (pe cineva) cu minciuna = a dovedi că cineva a spus un neadevăr. A purta (sau a duce, a ține) (pe cineva) cu minciuni = a promite mereu (ceva cuiva) fără a se ține de cuvânt; a duce cu vorba. ♦ Deprindere de a minți. ♦ Înșelăciune, vicleșug. ♦ Ficțiune, născocire, plăsmuire. ♦ (La pl.) Fleacuri, nimicuri. 2. Minciunică (2). – Lat. mentio, -onis.

minciunea
MINCIUNEÁ, -ÍCĂ, minciunele, s.f. 1. Diminutiv al lui minciună (1). 2. (Mai ales la pl.) Prăjitură făcută dintr-o foaie de aluat nedospit, prăjită în grăsime; minciună (2). – Minciună + suf. -ea, -ică.

minciuni
MINCIUNÍ, minciunesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A minți. – Din minciună.

mindir
MINDÍR, mindire, s.n. (Reg.) 1. Saltea umplută cu paie. 2. Plapumă; cuvertură. 3. Haină scurtă de iarnă, în portul popular, cu mâneci, vătuită și trasă la mașină. – Din tc. minder.

mindirigiu
MINDIRIGÍU, mindirigii, s.m. (Înv. și reg.) Meseriaș care confecționează saltele și plăpumi. – Din tc. minderci.

minei
MINÉI, mineie, s.n. Carte bisericească ortodoxă în care sunt indicate, pe luni și pe zile, slujbele religioase. – Din sl. mineĩ.

miner
MINÉR, mineri, s.m. Muncitor calificat care lucrează într-o mină^1 (1). – Din fr. mineur.

mineral
MINERÁL, -Ă, minerali, -e, s.n., adj. 1. S.n. Corp solid, cu o anumită compoziție chimică, care se găsește în natură în stare cristalină sau amorfă, în componența rocilor și a minereurilor. 2. Adj. Care conține minerale (1), care ține de minerale, privitor la minerale, de natura mineralelor. ♢ Apă minerală sau ape (ori izvoare) minerale = apă care conține în soluție săruri, gaze sau substanțe radioactive și care îi conferă proprietăți terapeutice; p. ext. loc, stațiune etc. unde se găsesc asemenea ape; tratament făcut cu astfel de ape. Ulei mineral = ulei obținut prin distilarea țițeiului. – Din fr. minéral, lat. mineralis.

mineralier
MINERALIÉR, mineraliere, s.n. Cargobot folosit la transportul minereurilor. [Pr.: -li-er] – Din fr. minéralier.

mineraliza
MINERALIZÁ, mineralizez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) transforma în mineral sau în apă minerală. – Din fr. minéraliser.

mineralizabil
MINERALIZÁBIL, -Ă, mineralizabili, -e, adj. (Rar) Care se poate mineraliza. – Din fr. minéralisable.

mineralizare
MINERALIZÁRE, mineralizări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) mineraliza și rezultatul ei. 2. Mineralizație (2). – V. mineraliza.

mineralizat
MINERALIZÁT, -Ă, mineralizați, -te, adj. Care s-a transformat în mineral sau în apă minerală. – V. mineraliza.

mineralizator
MINERALIZATÓR, -OÁRE, mineralizatori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care favorizează ori determină formarea sau cristalizarea unor minerale. 2. S.n. Substanță ușor volatilă care se găsește în magmă și care favorizează formarea mineralelor și cristalizarea acestora prin reducerea viscozității și printr-o acțiune catalitică. – Din fr. minéralisateur.

mineralizatie
MINERALIZÁȚIE, mineralizații, s.f. 1. Cantitate de substanțe minerale, de săruri etc. dizolvate într-o apă subterană. 2. Acumulare de substanțe minerale care se poate realiza, fie prin depuneri din soluții în crăpăturile, golurile și porii rocilor, fie prin înlocuirea chimică parțială sau totală a rocilor; mineralizare (2). – Din fr. minéralisation.

mineralog
MINERALÓG, mineralogi, s.m. specialist în mineralogie. – Din rus. mineralog, germ. Mineralog.

mineralogic
MINERALÓGIC, -Ă, mineralogici, -ce, adj. Care ține de mineralogie, privitor la mineralogie. – Din fr. minéralogique.

mineralogie
MINERALOGÍE s.f. Disciplină geologică fundamentală care se ocupă cu studierea structurii, caracterelor morfologice, fizice și chimice ale mineralelor, precum și cu modul de formare a acestora și a asociațiilor lor naturale. – Din germ. Mineralogie, rus. mineraloghiĩa, fr. minéralogie.

mineraloid
MINERALOÍD, mineraloizi, s.m. (Geol.) Mineral de natură organică. – Din engl. mineraloid.

minereu
MINERÉU, minereuri, s.n. Acumulare de unul sau mai multe minerale din care se pot extrage, pe scară industrială, unul sau mai multe metale sau combinații ale acestora. – Din fr. minerai.

mineri
MINERÍ, mineresc, vb. IV. Intranz. (Rar) A lucra în mină^1 (1). – Din miner.

minerit
MINERÍT s.n. 1. Ramură a industriei extractive care se ocupă cu exploatarea zăcămintelor de minerale utile și a masivelor de roci, folosite fie în construcții, fie ca materii prime. 2. Îndeletnicire a minerului. – V. mineri.

minerita
MINERÍȚĂ, minerițe, s.f. Muncitoare calificată care lucrează într-o mină^1 (1). – Miner + suf. -iță.

minge
MÍNGE, mingi, s.f. 1. Obiect sferic (rar ovoidal), de diverse dimensiuni și greutăți, confecționat din cauciuc, piele, celuloid, material plastic etc. (umplut cu aer), care se folosește în diferite jocuri (sportive), în gimnastica medicală etc.; balon (1). 2. Joc cu mingea (1). [Var.: míngie s.f.] – Cf. sl. m ê č.

minghinea
MINGHINEÁ s.f. v. menghină.

mingie
MÍNGIE s.f. v. minge.

mini
MINI^2 adj. invar., subst. 1. Adj. invar. (Despre lungimea fustei) Care este (foarte) scurt (și ajunge până deasupra genunchiului). 2. Subst. Fustă, pantalon etc. mini^2 (1). – Din fr. mini.

MINI^1 – Element de compunere care însemnează „mic” și care servește la formarea unor substantive. – Din fr. mini-.

miniatelier
MINIATELIÉR, miniateliere, s.n. Atelier mic (în care fac practică elevii). [Pr: -ni-a-] – Mini^1- + atelier.

miniatural
MINIATURÁL, -Ă, miniaturali, -e, adj. Care se referă la miniaturi, privitor la miniaturi, care are dimensiunile unei miniaturi; p. ext. de proporții foarte mici; minuscul. [Pr: -ni-a-] – Miniatură + suf. -al.

miniatura
MINIATÚRĂ, miniaturi, s.f. 1. Operă de artă plastică (în special pictură) de dimensiuni reduse, lucrată cu multă finețe și minuțiozitate. ♢ În miniatură = a) (loc. adj.) de proporții reduse; b) (Loc. adv.) pe plan restrâns, limitat; în mic. ♦ Desen ornamental sau figurativ executat în culori, care împodobea vechile cărți și manuscrise (religioase). ♦ Spectacol sau emisiune radiofonică sau de televiziune cu numere artistice de mici proporții. 2. Obiect de dimensiuni reduse; spec. obiect de mici dimensiuni care reproduce, la o scară mult redusă, un alt obiect. [Pr: -ni-a-] – Din fr. miniature, it. miniatura, germ. Miniatur.

miniaturism
MINIATURÍSM s.n. (Rar) Arta miniaturistului; p. ext. manieră artistică care constă în preocuparea pentru aspectele miniaturale, delicate ale realității. [Pr: -ni-a-] – Miniatură + suf. -ism.

miniaturist
MINIATURÍST, -Ă, miniaturiști, -ste, s.m. și f. Artist care execută miniaturi. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. miniaturiste.

miniaturistica
MINIATURÍSTICĂ s.f. Artă de a executa miniaturi. ♦ Studiul miniaturilor din manuscrisele vechi. [Pr: -ni-a-] – Miniatură + suf. -istică.

miniaturiza
MINIATURIZÁ, miniaturizez, vb. I. Tranz. A executa în dimensiunile unei miniaturi; p. ext. a reda ceva la scară redusă. ♦ A reduce dimensiunile, greutatea și consumul specific în fabricarea unor mașini și aparate. [Pr: -ni-a-] – Din fr. miniaturiser.

miniaturizare
MINIATURIZÁRE, miniaturizări, s.f. Acțiunea de a miniaturiza și rezultatul ei. [Pr: -ni-a-] – V. miniaturiza.

miniaturizat
MINIATURIZÁT, -Ă, miniaturizați, -te, adj. (Despre dispozitive electronice) Cu grad înalt de miniaturizare. [Pr: -ni-a-] – V. miniaturiza.

miniautomobil
MINIAUTOMOBÍL, miniautomobile, s.n. Automobil de dimensiuni reduse. [Pr: -ni-a-u-] – Mini^1 + automobil.

minibaschet
MINIBÁSCHET s.n. Joc de baschet cu durată redusă, adaptat pentru copii și tineret. – Mini- + baschet.

minibaschetbalist
MINIBASCHETBALÍST, -Ă, minibaschetbaliști, -ste, s.m. și f. Jucător de minibaschet. – Mini^1- + baschetbalist.

minicalculator
MINICALCULATÓR, minicalculatoare, s.n. 1. Calculator electronic universal, de dimensiuni reduse, cu lungimea cuvântului de 12-24 biți, accesibil din punctul de vedere al efortului financiar de dotare și exploatare; miniordinator, minicomputer. 2. (Impr.) Calculator de buzunar. – Din fr. minicalculateur.

minicampionat
MINICAMPIONÁT, minicampionate, s.n. Campionat cu durată redusă, adaptat pentru copii și tineret. [Pr.: -pi-o-] – Mini^1- + campionat.

minicar
MINICÁR, minicaruri, s.n. Trenuleț acționat de un vehicul motorizat sau autocar mic, folosit pentru transportul persoanelor pe distanțe scurte. – Din engl. minicar.

minicaseta
MINICASÉTĂ, minicasete, s.f. Casetă de mici dimensiuni folosită la minicasetofoane speciale. – Din fr. minicassette.

minicasetofon
MINICASETOFÓN, minicasetofoane, s.n. Casetofon portabil de mici dimensiuni la care se folosesc numai casete preînregistrate, ascultate în căști; walkman. – Mini^1- + casetofon.

minicomputer
MINICOMPÚTER, minicomputere, s.n. Minicalculator (1). [Pr: -piu-] – Din engl. minicomputer.

minicontainer
MINICONTÁINER, minicontainere, s.n. Container de mică capacitate. – Mini^1- + container.

minicronica
MINICRÓNICĂ, minicronici, s.f. Cronică scurtă; (franțuzism) cronichetă. – Mini^1- + cronică.

minidictionar
MINIDICȚIONÁR, minidicționare, s.n. Dicționar cu inventar restrâns. [Pr: -ți-o-] – Mini^1- + dicționar.

minienciclopedie
MINIENCICLOPEDÍE, minienciclopedii, s.f. (Rar) Microenciclopedie. [Pr: -ni-en-] – Mini^1- + enciclopedie.

minier
MINIÉR, -Ă, minieri, -e, adj. Care ține de mină^1 (1), privitor la mină^1. ♦ În care se găsesc (multe) mine^1, în care se practică mineritul. [Pr.: -ni-er] – Din fr. minier.

minifoileton
MINIFOILETÓN, minifoiletoane, s.n. Microfoileton. [Pr: -fo-i-] – Mini^1- + foileton.

minifotbal
MINIFÓTBAL s.n. Joc de fotbal cu durată redusă, adaptat pentru copii și tineret. – Mini^1- + fotbal.

minifrigider
MINIFRIGIDÉR, minifrigidere, s.n. Frigider de dimensiuni mici (alimentat de la acumulatorul autoturismului). – Mini^1- + frigider.

minigolf
MINIGÓLF s.n. Joc de golf adaptat pentru un teren mic. – Din engl., fr. minigolf.

miniinterviu
MINIINTERVÍU, miniinterviuri, s.n. Microinterviu. [Pr: -ni-in-] – Mini^1- + interviu.

minijupa
MINIJÚPĂ, minijupe, s.f. Fustă scurtă (până deasupra genunchilor). – Mini^1- + jupă.

minilaborator
MINILABORATÓR, minilaboratoare, s.n. Laborator mic care dă rezultatul unei analize în timp foarte scurt, folosind echipament electronic (portabil). – Mini^1- + laborator.

minim
MÍNIM^1, minimuri, s.n. Minimum (2). ♢ Minim de trai = cantitate de bunuri și de servicii strict necesare întreținerii vieții unei persoane sau a unei familii, la un anumit grad de dezvoltare a societății. – Din minimum, prin apropiere de minim^2.

MÍNIM^2, -Ă, minimi, -e, adj., s.f. 1. Adj. Care are dimensiunile, durata, intensitatea, valoarea etc. cea mai mică; foarte mic, neînsemnat, neglijabil, minimal. 2. S.f. Spec. Cea mai mică valoare pe care o poate avea, într-un anumit interval, o funcție sau o cantitate variabilă. ♦ Centru de joasă presiune atmosferică. 3. S.f. Categorie de greutate la box pentru juniorii între 42 și 45 kg. – Din lat. minimus, fr. minime.

minimagazin
MINIMAGAZÍN, minimagazine, s.n. Magazin mic; chioșc (alimentar). – Mini^1- + magazin.

minimagnetofon
MINIMAGNETOFÓN, minimagnetofoane, s.n. Magnetofon portabil de dimensiuni reduse. – Mini^1- + magnetofon.

minimal
MINIMÁL, -Ă, minimali, -e, adj. Minim. ♢ Program (sau plan etc.) minimal = program (sau plan etc.) care cuprinde un ansamblu de sarcini minime care trebuie înfăptuite cu precădere. Preț minimal = prețul cel mai mic cu care poate fi pusă în vânzare o marfă. – Din fr. minimal.

minimaliza
MINIMALIZÁ, minimalizez, vb. I. Tranz. A diminua, a reduce (la minimum), a micșora pe nedrept valoarea, importanța unei persoane, a unui lucru, a unei idei; a subaprecia, a bagateliza. – Minimal + suf. -iza.

minimalizare
MINIMALIZÁRE, minimalizări, s.f. Acțiunea de a minimaliza și rezultatul ei. – V. minimaliza.

minimalizator
MINIMALIZATÓR, -OÁRE, minimalizatori, -oare, adj. Care minimalizează. – Minimaliza + suf. -tor.

minimetru
MINIMÉTRU, minimetre, s.n. Instrument mecanic de măsurare a lungimilor prin metoda comparativă, folosit pentru verificarea dimensiunilor unor piese. – Din fr. minimètre.

minimiza
MINIMIZÁ, minimizez vb. I. Tranz. A reduce la minimum; a minimaliza. – Din fr. minimiser.

minimizare
MINIMIZÁRE, minimizări, s.f. Minimalizare. – V. minimiza.

minimizat
MINIMIZÁT, -Ă, minimizați, -te, adj. Minimalizat. – V. minimiza.

minimotoreta
MINIMOTORÉTĂ, minimotorete, s.f. Motoretă de mic litraj. – Mini^1- + motoretă.

minimum
MÍNIMUM s.n., adv. 1. S.n. Punct, limită, fază reprezentând extrema inferioară. 2. S.n. Cea mai mică cantitate, valoare, intensitate; minim^1. 3. Adv. În cantitatea, timpul, spațiul minim^2; cel puțin..., pe puțin...; măcar. – Din lat., fr. minimum.

minioina
MINIÓINĂ s.f. Oină cu reguli de joc simplificate. [Pr: -ni-oi-] – Mini^1- + oină.

miniordinator
MINIORDINATÓR, miniordinatoare, s.n. Minicalculator (1). [Pr: -ni-or-] – Din fr. miniordinateur.

minirecital
MINIRECITÁL, minirecitaluri, s.n. Microrecital. – Mini^1- + recital.

minirugbi
MINIRÚGBI s.n. Rugbi cu reguli de joc modificate și adaptate copiilor. [Pr: miniruibi]. – Mini^1- + rugbi.

miniscaf
MINISCÁF, miniscafuri, s.n. Ambarcație mică, de agrement, pentru două persoane, care se poate scufunda la adâncimi mici. – Mini^1- + [bati]scaf.

minister
MINISTÉR, ministere, s.n. 1. Organ central al administrației de stat care conduce o anumită ramură a activității statului și care este condus de un ministru; instituția respectivă; p. ext. clădirea în care își are sediul această instituție. 2. (Înv.) Funcție de ministru. 3. (Înv.) Guvern. – Din fr. ministère.

ministeriabil
MINISTERIÁBIL, ministeriabili, s.m. (Rar) Persoană care aspiră la demnitatea de ministru. [Pr: -ri-a-] – Din it. ministeriabile. Cf. fr. m i n i s t r a b l e.

ministerial
MINISTERIÁL, -Ă, ministeriali, -e, adj. Care aparține unui ministru sau unui minister, privitor la un ministru sau la un minister, emis de un ministru sau de un minister; de ministru sau de minister. ♢ Bancă ministerială = locul pe care îl ocupă reprezentanții guvernului în incinta unui parlament. Coală (sau hârtie) ministerială (sau de format ministerial) = coală de hârtie de format obișnuit pentru cereri. Plic ministerial = plic de dimensiuni mari, în care pot încăpea acte fără să fie îndoite. [Pr: -ri-al] – Din fr. ministériel.

ministeriat
MINISTERIÁT, ministeriate, s.n. (Rar) Perioadă în care un guvern sau un ministru este la putere. [Pr: -ri-at] – Din fr. ministériat.

ministrant
MINISTRÁNT, ministranți, s.m. Ajutor de preot în ritualul catolic; paracliser. – Din it. ministrante, germ. Ministrant.

ministreasa
MINISTREÁSĂ, ministrese, s.f. (Fam. și ir.) Soție de ministru. – Var. (după alte surse) ministresă. – Ministru + suf. -easă.

ministru
MINÍSTRU, miniștri, s.m. Înalt funcționar de stat, membru al guvernului, care conduce un minister. – Din lat. minister, -tri, fr. ministre.

minitelevizor
MINITELEVIZÓR, minitelevizoare, s.n. Televizor de mici dimensiuni. – Mini^1- + televizor.

miniu
MÍNIU s.n. Oxid de plumb, de culoare roșie-portocalie, insolubil în apă, folosit la vopselărie. – Din lat., fr. minium.

minnesang
MINNESANG s.n. Poezie lirică de curte creată de cavalerii medievali, în sec. XII, după model folcloric și sub influența trubadurilor provensali. [Pr.: mínezang, scris și minesang] – Cuv. germ.

minnesinger
MINNESINGER s.m. Cântăreț medieval german, autor și interpret de minnesang. [Pr.: mínezingăr, var. (după alte surse) minesenger, minnesänger] – Cuv. germ.

minnesota
MINNESOTA s.f. Rasă de porci creată în America și crescută pentru producția de carne. [Pr.: mi-ni-sắu-ta] – Cuv. engl.

minoian
MINOIÁN subst. Perioadă arhaică a civilizației cretane și grecești. [Pr.: -no-ian] – Din fr. minoen.

minologhion
MINOLÓGHION, minologhioane, s.n. Carte bisericească ortodoxă care cuprinde numele și viețile sfinților, pe zile și pe luni. [Pr.: -ghi-on] – Din ngr. minológhion.

minor
MINÓR, -Ă, minori, -e. adj. 1. (Adesea substantivat) Care nu a împlinit încă vârsta la care își poate exercita toate drepturile. 2. Lipsit de importanță, neînsemnat, secundar; p. ext. șters, slab. 3. (Muz.; în sintagmele) Mod minor = mod a cărui gamă are la bază o terță mică. Gamă minoră sau mod minor = gamă sau mod în care semitonurile sunt dispuse între treptele a doua și a treia, a șasea și a șaptea. 4. (Log.; în sintagmele) Termen minor = termen care servește de subiect concluziei unui silogism. Premisă minoră = premisă care conține termenul minor al silogismului. – Din fr. mineur, lat. minor.

minorat
MINORÁT s.n. (Rar) Vârstă a unei persoane minore; timp cât cineva este minor; starea persoanei minore; minoritate (2). – Minor + suf. -at.

minorit
MINORÍT, minoriți, s.m. Călugăr dintr-un ordin franciscan. – Din germ. Minorit, it. minorita, fr. minorité.

minoritar
MINORITÁR, -Ă, minoritari, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care face parte dintr-o minoritate (1), care reprezintă cel mai mic număr dintr-o colectivitate. 2. S.m. și f. Persoană care face parte dintr-o minoritate politică sau națională. – Din fr. minoritaire.

minoritate
MINORITÁTE, minorități, s.f. 1. Partea (cea) mai puțin numeroasă, numărul (cel) mai mic de ființe sau de lucruri dintr-o colectivitate. ♢ Loc. adv. În minoritate = în inferioritate numerică. 2. (În sintagma) Minoritate națională = grup de oameni de aceeași limbă și origine care locuiește pe teritoriul unui stat național. 3. (Jur.) Minorat. – Din fr. minorité, lat. minoritas, -atis, germ. Minorität.

minotaur
MINOTÁUR, minotauri, s.m. Monstru mitologic, înfățișat cu cap de taur și trup de om. – Din fr. Minotaure, it. Minotauro, germ. Minotaurus.

mintal
MINTÁL, -Ă, mintali, -e, adj. 1. Care aparține minții, privitor la minte. ♢ Alienație mintală = nebunie. Debil mintal = persoană care prezintă întârzieri sau opriri în dezvoltarea facultăților psihice. 2. Care se face în minte. [Var.: mentál, -ă adj.] – Din fr. mental, lat. mentalis (după minte).

minta
MÍNTĂ s.f. v. mentă.

minte
MÍNTE, minți, s.f. 1. Facultatea de a gândi, de a judeca, de a înțelege; rațiune, intelect. ♢ Loc. adj. Cu minte = cu judecată normală, sănătoasă; p. ext. înțelept. ♢ Loc. adj. și adv. Fără (de) minte = nebun; nesocotit, nesăbuit. ♢ Expr. Ieșit din minți = nebun; care și-a pierdut cumpătul. A-și ieși din minți = a înnebuni; a-și pierde cumpătul. Întreg (sau zdravăn etc.) la minte = cu judecată normală, sănătoasă. A fi în toate mințile = a fi în deplinătatea facultăților mintale; a fi matur. A-și pierde mințile (sau mintea) sau a nu fi în toate mințile = a înnebuni sau a fi nebun. A învăța pe cineva minte = a pedepsi pe cineva pentru a-l face să fie mai cu judecată. A se frământa cu mintea sau a-și frământa mintea (sau mințile) = a se gândi mult, a-și bate capul. A-și aduna mințile = a nu mai fi distrat, a se concentra. A-i sta (cuiva) mintea în loc, se spune când cineva rămâne uluit și nu mai știe ce să facă sau ce să zică. ♦ Gând, cuget; imaginație; memorie. ♢ Expr. A-i veni cineva în minte sau a-i trece, a-i da, a-i trăsni cuiva ceva prin minte = a se gândi (dintr-o dată) la cineva sau la ceva. A fi dus cu mintea (sau cu mințile) = a fi cufundat în gânduri. A avea (pe cineva sau ceva) în minte = a) a fi preocupat (de cineva sau de ceva); b) a avea intenția să facă ceva. 2. Judecată sănătoasă, mod just de a raționa; înțelepciune, chibzuință. ♢ Expr. A-i veni (cuiva) mințile acasă (sau la loc, la cap) sau a-și băga mințile în cap = a deveni mai înțelept, mai chibzuit; a se cuminți. A-și pune mintea cu cineva = a lua în serios pe cineva (care nu merită). A-i lua (sau a-i suci, a-i fura) cuiva mintea (sau mințile) = a face pe cineva să-și piardă judecata, să nu mai știe ce face. A scoate pe cineva din minți = a) a face pe cineva să-și piardă judecata sănătoasă, a-l zăpăci; b) a enerva la culme, a mânia. ♦ Inteligență, istețime, iscusință. ♢ Expr. A ajunge (sau a cădea, a fi etc.) în mintea copiilor = a avea judecata slăbită (din cauza bătrâneții). La mintea omului (sau a cocoșului) = ușor de înțeles, clar. 3. Imaginație, fantezie. – Lat. mens, -ntis.

mintean
MINTEÁN, mintene, s.n. Haină bărbătească scurtă, cu sau fără mâneci, din dimie, de obicei împodobită cu găitane, folosită în portul popular. ♦ Pieptar sau tunică de stofă colorată, purtată în trecut de arnăuți sau de alte categorii de ostași. – Din tc. mintan.

minten
MÍNTEN adv. (Reg.) Îndată, imediat, numaidecât; în grabă, repede; mintenaș. [Var.: mínteni adv.] – Din magh. menten.

mintenas
MINTENÁȘ adv. (Reg.) Îndată, imediat, numaidecât; în grabă, repede; minten. – Minten + suf. -aș.

minteni
MÍNTENI adv. v. minten.

mintie
MINTÍE, mintii, s.f. (Reg.) 1. Haină lungă, de obicei îmblănită. 2. Anteriu (preoțesc). – Cf. scr. m a n t i j a.

mintos
MINTÓS, -OÁSĂ, mintoși, -oase, adj. (Pop.) Care are multă minte; deștept, inteligent, capabil; iscusit, isteț. ♦ Care dovedește inteligență, iscusință. – Minte + suf. -os.

minti
MINȚÍ, mint, vb. IV. 1. Intranz. A face afirmații care denaturează în mod intenționat adevărul, a spune minciuni. ♢ Expr. (Fam.) Minte de stinge (sau de stă soarele-n loc, de-ți stă ceasul, de-ngheață apele), se spune despre un om foarte mincinos. 2. Tranz. A induce în eroare pe cineva; a înșela. ♢ Expr. A-și minți foamea = a-și potoli temporar foamea cu mâncare puțină. ♦ Spec. A înșela în dragoste pe cineva. – Lat. mentiri.

mintit
MINȚÍT s.n. Faptul de a minți. – V. minți.

mintitor
MINȚITÓR, -OÁRE, mințitori, -oare, adj. (Rar) Care minte; înșelător, amăgitor. – Minți + suf. -tor.

minuna
MINUNÁ, minunez, vb. I. Refl. și tranz. A rămâne sau a face pe cineva să rămână uluit, uimit, surprins. ♦ Refl. A-și manifesta mirarea, admirația, surpriza; a se mira mult. – Din minune.

minunare
MINUNÁRE, minunări, s.f. (Rar) Faptul de a (se) minuna; uimire. – V. minuna.

minunat
MINUNÁT, -Ă, minunați, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Care iese din comun (prin aspect, însușiri etc.); p. ext. care uimește prin frumusețe; încântător, splendid. ♦ Foarte bun, excepțional. 2. (În basme) Care face minuni, care este înzestrat cu însușiri supranaturale. ♦ Vrăjit, fermecat. 3. Mirat, surprins. – V. minuna.

minunatie
MINUNĂȚÍE, minunății, s.f. 1. Minune (2). 2. Minune (3). – Minunat + suf. -ie.

minune
MINÚNE, minuni, s.f. 1. Fenomen ieșit din comun, surprinzător, atribuit forței divine sau altor forțe supranaturale. ♢ Loc. adv. Ca prin minune = dintr-o dată, pe neașteptate. 2. P. gener. Lucru, fapt, fenomen uimitor, neobișnuit, extraordinar; minunăție. ♢ Cele șapte minuni ale lumii = nume sub care sunt cunoscute șapte monumente din antichitate, impresionante prin dimensiuni și realizare tehnică. ♢ Expr. Mare minune sau minune mare, exclamație care exprimă uimire, admirație, neîncredere etc. față de cele văzute sau auzite. Mare minune să... = m-aș mira să... Minunea minunilor, formulă care exprimă o apreciere superlativă. (Fam.) A se face de minune = a se face de râs; a produce uimire. 3. Lucru cu însușiri excepțional de frumoase, care uimește, produce admirație; minunăție. ♢ Loc. adj. si adv. De minune = admirabil, minunat, extraordinar. ♦ Persoană cu calități (fizice sau morale) excepționale. – Lat. *mirio, -onis.

minus
MÍNUS, (l, 2) minusuri, s.n., (3) adv. 1. S.n. Semn de forma unei liniuțe orizontale, folosit pentru indicarea operației de scădere sau pentru caracterizarea numerelor sau mărimilor negative. 2. S.n. Deficit, lipsă. 3. Adv. Mai puțin, fără. – Din lat. minus.

minuscul
MINÚSCUL, -Ă, minusculi, -e, adj., s.f. 1. Adj. De dimensiuni (foarte) reduse, (foarte) mic, infim; miniatural. 2. Adj., s.f. (Literă) mică, de rând, folosită în mod obișnuit în interiorul cuvintelor. – Din lat. minusculus, fr. minuscule.

minut
MINÚT, -Ă, minute, s.n., s.f. I. S.n. 1. Unitate de măsură a timpului, egală cu a șaizecea parte dintr-o oră și care cuprinde șaizeci de secunde. ♦ P. gener. Interval scurt de timp. ♢ Loc. adj. și adv. La minut = (care se execută) pe loc, imediat. ♢ Loc. adv. Într-un minut = îndată, imediat. Din minut în minut = dintr-un moment în altul. ♦ Moment în care se întâmplă sau trebuie să se întâmple ceva. 2. (Concr.; la pl.) Mâncare (frugală) pregătită pe loc. la comanda consumatorului. 3. (Mat.) Unitate de măsură pentru unghiuri și arcuri, egală cu a șaizecea parte dintr-un grad. II. S.f. 1. Original (în creion) al unei hărți, al unui plan topografic etc., pe baza căruia se întocmește harta, planul topografic etc. respectiv. 2. (Jur.) Parte dintr-o hotărâre întocmită după terminarea deliberării, care cuprinde soluția dată de organul de justiție. 3. Document în care sunt consemnate hotărârile luate în urma unei consfătuiri. [Pl. și: (I 2) minuturi] – Din fr. minute, it. minuto, rus. minuta, germ. Minute.

minutaj
MINUTÁJ, minutaje, s.n. Timp stabilit (în minute) pentru desfășurarea unei competiții, ceremonii etc. – Din fr. minutage.

minutar
MINUTÁR, minutare, s.n. Acul care indică minutele (I 1) pe ceasornic. ♦ P. gener. (La pl.) Fiecare dintre cele două ace ale ceasornicului. – Minut + suf. -ar.

minuterie
MINUTERÍE, minuterii, s.f. Parte a unui ceasornic care imprimă minutarelor mișcarea de rotație, – Din fr. minuterie.

minutie
MINÚȚIE s.f. (Livr.) Minuțiozitate. ♦ ♢ Loc. adv. Cu minuție = amănunțit, minuțios, meticulos. [Acc. și: minuțíe] – Din fr. minutie.

minutios
MINUȚIÓS, -OÁSĂ, minuțioși, -oase, adj. (Adesea adverbial) Care cercetează lucrurile în amănunt, cu multă atenție și răbdare; făcut cu deosebită atenție, cu grijă; meticulos. [Pr: -ți-os] – Din fr. minutieux.

minutiozitate
MINUȚIOZITÁTE, minuțiozități, s.f. Însușirea de a fi minuțios; meticulozitate, minuție. [Pr: -ți-o-] – Minuțios + suf. -itate.

mioara
MIOÁRĂ, mioare, s.f. Oaie tânără de la vârsta de l an până la 2 ani; p. gener. oaie. ♦ (Adjectival; despre oi) Tânără. [Pr: -mi-oa-] – Mia + suf. -ioara.

mioblast
MIOBLÁST, mioblaste, s.n. (Biol, ) Celulă embrionară a mezenchimului care dă naștere fibrelor musculare striate. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myoblaste, engl. myoblast.

miocard
MIOCÁRD s.n. Mușchiul inimii, constituit din fibre musculare striate. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myocarde.

miocardic
MIOCÁRDIC, -Ă, miocardici, -ce, adj. Care aparține miocardului, care se referă la miocard. [Pr.: mi-o-] – Miocard + suf. -ic.

miocardita
MIOCARDÍTĂ, miocardite, s.f. Boală caracterizată prin inflamarea miocardului. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myocardite.

miocardopatie
MIOCARDOPATÍE, miocardopatii, s.f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile miocardului. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myocardopathie.

miocel
MIOCÉL, miocele, s.n. (Med.) Hernie musculară. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myocèle.

miocen
MIOCÉN, -Ă, mioceni, -e, s.n., adj. 1. S.n. Epoca inferioară a neogenului, caracterizată prin floră și faună apropiate de cele actuale, în care s-au format contururile actuale ale continentelor și principalele lanțuri de munți. 2. Adj. Care aparține miocenului (1), privitor la miocen; miocenic. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. miocène.

miocenic
MIOCÉNIC, -Ă, miocenici, -ce, adj. Care ține de miocen, privitor la miocen; miocen (2). [Pr.: mi-o-] – Din it. miocenico.

miocit
MIOCÍT, miocite, s.n. (Biol.) Celulă musculară. [Pr.: mi-o-] – Din fr., engl. myocyte.

mioclonie
MIOCLONÍE, mioclonii, s.f. Contracție musculară bruscă, involuntară, dezordonată, care apare adesea în crizele de epilepsie. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myoclonie.

miocrom
MIOCRÓM s.n. (Biol.) Pigment roșu prezent în țesutul muscular. [Pr: mi-o-] – Din fr. myochrome.

miodinie
MIODINÍE, miodinii, s.f. Durere musculară care apare în anumite cazuri de reumatism, nevralgie etc. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myodynie.

miofibrila
MIOFIBRÍLĂ, miofibrile, s.f. Filament foarte fin al țesutului muscular, care determină contracția mușchilor. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myofibrille.

miofilament
MIOFILAMÉNT, miofilamente, s.n. (Anat.) Filament al miofibrilelor cu rol important în contracția mușchiului. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myofilament.

miogen
MIOGÉN s.n. Proteină de tipul albuminelor, care se găsește în țesutul muscular. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myogène.

mioglobina
MIOGLOBÍNĂ, mioglobine, s.f. (Biol.) Fracțiune de globulă din mușchi cu conținut bogat în fier. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myoglobine, engl. myoglobin.

miograf
MIOGRÁF, miografe, s.n. Aparat pentru înregistrarea grafică a contracției musculare, cu ajutorul căruia se pot face aprecieri asupra mărimii, a formei și a duratei acesteia. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myographe.

miografic
MIOGRÁFIC, -Ă, miografici, -ce, adj. (Med.) Referitor la miografie, de miografie. [Pr: mi-o-] – Din fr. miographique.

miografie
MIOGRAFÍE, miografii, s.f. Înregistrare grafică a contracțiilor musculare cu ajutorul miografului. [Pr: mi-o-] – Din fr. myographie.

miograma
MIOGRÁMĂ, miograme, s.f. (Med.) Diagramă a contracției musculare obținută la miograf. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myogramme.

miologic
MIOLÓGIC, -Ă, miologici, -ce. adj. (Med.) Referitor la miologie, de miologie. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myologique.

miologie
MIOLOGÍE s.f. Parte a anatomiei care studiază natura, structura și funcțiile mușchilor; sarcologie. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myologie.

miom
MIÓM, miomuri, s.n. Tumoare benignă a țesutului muscular. [Pr.: mi-om. – Pl. și: mioame] – Din fr. myome.

miomer
MIOMÉR, miomere, s.n. (Zool.) Segment al benzilor musculare longitudinale la acraniate și la pești, care înlesnește înotul. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myomère.

mioni
MIONÍ vb. IV v. mieuna.

miop
MIÓP, MIOÁPĂ, miopi, mioape, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de miopie. ♦ Fig. (Persoană) fără perspicacitate, cu vederi înguste. [Pr.: mi-op] – Din fr. myope.

miopatic
MIOPÁTIC, -Ă, miopatici, -ce, adj. (Med.) Referitor la miopatie, de miopatie. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myopathique.

miopatie
MIOPATÍE, miopatii, s.f. Boală cronică cu caracter progresiv a sistemului muscular sau a unor mușchi, care se manifestă prin atrofii musculare. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myopathie.

miopie
MIOPÍE, miopii, s.f. Defect al vederii care se manifestă prin imposibilitatea de a distinge clar obiectele situate la o distanță mai mare; miopism. ♦ Fig. Incapacitate de a vedea lucrurile în toată complexitatea lor. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myopie.

miopism
MIOPÍSM s.n. (Rar) Miopie. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myopisme.

mioplasma
MIOPLÁSMĂ, mioplasme, s.f. Protoplasmă care înconjură nucleul celulei musculare. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myoplasma.

mior
MIÓR, miori, s.m. (Reg.) Miel mai mare; noaten. [Pr.: mi-or] – Din mioară (derivat regresiv).

miorar
MIORÁR, miorari, s.m. (Reg.) Cioban care îngrijește mioarele și miorii. [Pr.: mi-o-] – Mior + suf. -ar.

miorc
MIORC interj. Cuvânt care imită orăcăitul broaștelor sau zgomotul produs de cel care se sufocă. – Onomatopee.

miorcai
MIORCĂÍ, miorcăiesc, vb. IV. 1. Intranz. (Despre broaște) A orăcăi. 2. Intranz. și refl. Fig. (Despre copii) A (se) smiorcăi. [Prez. ind. și: miórcăi] – Miorc + suf. -ăi.

miorcaire
MIORCĂÍRE, miorcăiri, s.f. Acțiunea de a (se) miorcăi și rezultatul ei. – V. miorcăi.

miorcait
MIORCĂÍT s.n. Faptul de a (se) miorcăi; orăcăit; fig. smiorcăit. – V. miorcăi.

miorea
MIOREÁ, miorele, s.f. Mioriță. [Pr.: mi-o-] – Mioară + suf. -ea.

mioritic
MIORÍTIC, -Ă, mioritici, -ce, adj. 1. (Despre personaje, peisaje etc.) Din balada populară „Miorița”. ♦ P. anal. Care amintește de „Miorița”. 2. (În sintagma) Spațiu mioritic = spațiu geografic românesc al cărui relief ondulat cu munți și văi este prielnic păstoritului; univers spiritual specific românesc a cărui matrice o reprezintă spațiul geografic românesc (în concepția lui L. Blaga). [Pr.: mi-o-] – Miorița (n. pr.) + suf. -ic.

miorita
MIORÍȚĂ, miorițe, s.f. Diminutiv al lui mioară; miorea. [Pr.: mi-o-] – Mioară + suf. -iță.

miorlau
MIORLÁU interj. Cuvânt care imită strigătul pisicii; miau. – Onomatopee.

miorlai
MIORLĂÍ, miórlăi, vb. IV. 1. Intranz. (Despre pisici) A mieuna. 2. Intranz. și refl. Fig. (Depr.) A vorbi, a plânge cu glas subțire și tânguitor; a (se) smiorcăi. [Var.: (reg.) mierlăi, miorlâí vb. IV] – Din miorlau.

miorlaiala
MIORLĂIÁLĂ, miorlăieli, s.f. Miorlăit^1. ♦ Fig. Plâns, vorbire afectată; cântare nearmonioasă. [Pr.: -lă-ia-] – Miorlăi + suf. -eală.

miorlait
MIORLĂÍT^1, miorlăituri, s.n. Faptul de a (se) miorlăi; sunet caracteristic scos de pisică; miorlăială, miorlăitură; p. gener. sunet asemănător scos de alte animale sau de om. ♦ Fig. (Depr.) Plâns subțire și tânguitor. – V. miorlăi.

MIORLĂÍT^2, -Ă, miorlăiți, -te, adj. (Despre pisici) Care miorlăie; miorlăitor. ♦ Fig. (Depr.; despre oameni sau glasul lor) Plângăreț, tânguitor. – V. miorlăi.

miorlaitor
MIORLĂITÓR, -OÁRE, miorlăitori, -oare, adj. Miorlăit^2. [Pr.: -lă-i-. – Var.: (reg.) mierlăitór, -oáre adj.] – Miorlăi + suf. -tor.

miorlaitura
MIORLĂITÚRĂ, miorlăituri, s.f. Miorlăit'. ♦ Fig. Plâns, vorbire afectată. [Pr.: -lă-i-] – Miorlăi + suf. -tură.

miorlai
MIORLÂÍ vb. IV v. miorlăi.

mioscleroza
MIOSCLERÓZĂ, mioscleroze, s.f. (Med.) Scleroză a țesutului muscular. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. myosclérose.

miospasm
MIOSPÁSM, miospasme, s.n. (Med.) Contracție musculară spasmodică; crampă musculară. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myospasme.

miotomie
MIOTOMÍE, miotomii, s.f. Parte a anatomiei care se ocupă cu disecția mușchilor; incizie în mușchi. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myotomie.

miotonie
MIOTONÍE s.f. Boală care se manifestă prin tulburări în contracția mușchilor. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myotonie.

miotonometru
MIOTONOMÉTRU, miotonometre, s.n. (Med.) Aparat care măsoară tonicitatea musculară. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myotonomètre.

mioza
MIÓZĂ s.f. Contracție pronunțată a

miozina
MIOZÍNĂ, miozine, s.f. Proteină de tipul globulinelor, care se găsește în țesutul muscular, având rol important în contracția musculară. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myosine.

miozita
MIOZÍTĂ, miozite, s.f. Inflamație a unui mușchi striat. [Pr.: mi-o-]. – Din fr. myosite.

miozotis
MIOZÓTIS subst. (Bot.; livr.) Nu-mă-uita. [Pr.: mi-o-] – Din fr. myosotis.

mir
MIR^1 s.n. (În loc. adj.) De mir = care nu aparține clerului; mirean. – Din sl. mirŭ „lume”.

MIR^2, miruri, s.n. Untdelemn parfumat și sfințit, întrebuințat la săvârșirea unor ritualuri în biserica creștină. ♢ Expr. A lovi (sau a izbi, a trăsni pe cineva) la mir = a) a lovi (pe cineva) în frunte (mortal); b) a distruge, a nimici. A-i lua (cuiva) mirul = a omorî. – Din sl. miro.

mira
MIRÁ^2, mirez, vb. I. Refl. (Franțuzism înv.) A se privi în sau ca într-o oglindă; a se oglindi. – Din fr. mirer.

MIRÁ^1, mir, vb. I. 1. Refl. și tranz. A fi surprins ori nedumerit sau a surprinde ori a nedumeri; a (se) minuna. ♢ Expr. (Refl.) Te miri cine = un oarecare (nechemat, incompetent). Te miri ce = un lucru neînsemnat, mărunt, o nimica toată. Te miri unde = cine știe unde, undeva. Te miri cum = nu se știe cum, fără voie. Mă miram eu să nu... = eram sigur că... Mă miram eu să... = eram sigur că nu... Să nu te miri dacă... = să nu ți se pară curios că..., e normal să... ♦ Refl. A-și manifesta surprinderea, nedumerirea, admirația. 2. Refl. A nu-și da seama, a se întreba. – Lat. mirari.

mirabil
MIRÁBIL, -Ă, mirabili, -e, adj. (Livr.) Minunat; extraordinar. – Din lat. mirabilis, it. mirabile.

mirabilit
MIRABILÍT s.m. (Min.) Sulfat de sodiu natural folosit în industria chimică, a sticlei etc. – Din engl. mirabilite.

miracol
MIRÁCOL, miracole, s.n. Fenomen supranatural, minune; fapt, fenomen uimitor, extraordinar. [Var.: (înv.) mirácul s.n.] – Din lat. miraculum, it. miracolo, fr. miracle.

miracul
MIRÁCUL s.n. v. miracol.

miraculos
MIRACULÓS, -OÁSĂ, miraculoși, -oase, adj. 1. Care este produs printr-un miracol; supranatural; uimitor, extraordinar. ♦ (Substantivat, n. sg.) Totalitatea elementelor supranaturale din basme și legende. 2. Care face minuni, care produce efecte excepționale. – Din fr. miraculeux, lat. miraculosus, -a, -um.

mirador
MIRADÓR, miradoare, s.n. 1. Încăpere deschisă pe terasele clădirilor, având rol de belvedere. 2. Post de observație sau de pază (situat pe o înălțime). – Din fr. mirador.

miragiu
MIRÁGIU s.n. v. miraj.

miraj
MIRÁJ, miraje, s.n. I. 1. Fenomen optic produs prin refracția treptată a luminii în straturi de aer cu densități diferite, datorită căruia în unele regiuni apar la orizont imagini răsturnate și suplimentare ale unor părți din natură, ale unor lucruri îndepărtate etc., ca și cum s-ar reflecta într-o apă; p. ext. fata morgana. 2. Fig. Imagine înșelătoare; închipuire, iluzie deșartă. 3. Fig. Farmec, atracție irezistibilă. II. (În sintagma) Mirajul ouălor = operație de examinare a ouălor supuse incubației naturale sau artificiale.pentru a urmări starea și dezvoltarea embrionului. [Var.: (rar) mirágiu s.n.] – Din fr. mirage.

miralai
MIRALÁI, miralai, s.m. Ofițer care comanda un regiment în armata turcă. – Din tc. miralay.

mirare
MIRÁRE, mirări, s.f. Faptul de a (se) mira. 1. Nedumerire; surprindere. ♢ Loc. adj. și adv. De mirare = surprinzător, uimitor. ♢ Expr. N-ar fi de mirare să... = e posibil să..., ne putem aștepta să... (Pop.) A-i fi cuiva de(-a) mirare(a) = a fi nedumerit, surprins, a se mira. 2. (Înv.) Admirație. ♢ Loc. adj. (Vrednic) de mirare = care merită admirație; minunat, admirabil. – V. mira^1.

mirat
MIRÁT, -Ă, mirați, -te, adj. Nedumerit; surprins; uimit, uluit. – V. mira^1.

miraz
MIRÁZ^1, mirazuri, s.n. (Înv. și reg.) Moștenire (lăsată sau primită). [Var.: mereáz s.n.] – Din tc. mirās.

MIRÁZ^2 s.n. (Reg.) Lucru care produce mirare; minunăție. – Cf. m i r a 1.

mira
MÍRĂ, mire, s.f. 1. Riglă cu diviziuni speciale, care servește la măsurarea indirectă a distanțelor sau a înălțimilor. 2. Cătare (la armă). 3. Imagine-tip transmisă pe ecranul televizoarelor pentru reglarea imaginii acestora. – Din fr. mire.

mire
MÍRE, miri, s.m. Nume purtat de bărbat în ziua sau în preajma căsătoriei sale. ♦ (La pl.) Nume dat, în ziua sau în preajma căsătoriei, celor două persoane care se căsătoresc. – Cf. alb. m i r ë „bun”.

mirean
MIREÁN, -Ă, mireni, -e, s.m. și f., adj. (Persoană) care nu aparține clerului; laic. – Din sl. mirjaninŭ.

mireanca
MIREÁNCĂ, mirence, s.f. Femeie laică; mireană. – Mirean + suf. -că.

mireasa
MIREÁSĂ, mirese, s.f. 1. Nume purtat de femeie în ziua sau în preajma căsătoriei sale. ♢ (Bis.) Mireasa Domnului = călugăriță. ♢ Expr. A plânge ca o mireasă = a plânge tare, cu foc. A mânca ca o mireasă = a mânca foarte puțin. A sta ca o mireasă = a nu lucra nimic, a sta degeaba. 2. Plantă erbacee cu frunzele verzi-gălbui pe margini și roșu-aprins în centru, cu flori albe și roșii dispuse în spice, cultivată ca plantă ornamentală (Coleus blumei). – Mire + suf. -easă.

mireasma
MIREÁSMĂ, miresme, s.f. 1. Miros plăcut și puternic, răspândit mai ales de plante și flori; parfum, aromă. 2. (La pl.) Uleiuri sau substanțe aromatice plăcut mirositoare, cu care se unge corpul, se parfumează în casă etc.; balsam. – Din sl. mirizma.

mirenesc
MIRENÉSC, -EÁSCĂ, mirenești, adj. De mirean; laic. – Mirean + suf. -esc.

miresma
MIRESMÁ, miresmez, vb. I. Tranz. (Rar) A înmiresma. – Din mireasmă.

miresmare
MIRESMÁRE, miresmări, s.f. Acțiunea de a miresma și rezultatul ei. – V. miresma.

miresmat
MIRESMÁT, -Ă, miresmați, -te, adj. (Rar) Înmiresmat. – V. miresma.

miriada
MIRIÁDĂ, miriade, s.f. (Livr.; mai ales la pl.) Număr, cantitate foarte mare [Pr.: -ri-a-] – Din fr. myriade.

miriagram
MIRIAGRÁM, miriagrame, s.n. Unitate de măsură pentru greutăți, egală cu 10000 de grame. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. myriagramme.

mirialitru
MIRIALÍTRU, mirialitri, s.m. Unitate de măsură pentru capacități, egală cu 10000 de litri. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. myrialitre.

miriametru
MIRIAMÉTRU, miriametri, s.m. Unitate de măsură pentru lungimi, egală cu 10000 de metri. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. myriamètre.

miriapod
MIRIAPÓD, miriapode, s.n. (La pl.) Clasă de animale inferioare, cu corpul alcătuit din segmente sau din inele și cu multe perechi de picioare; (și la sg.) animal care face parte din această clasă. [Pr.: -ri-a-] – Din lat. myriapoda, fr. myriapode.

mirific
MIRÍFIC, -Ă, mirifici, -ce, adj. (Livr.) Minunat, măreț. – Din fr. mirifique.

miriste
MÍRIȘTE, miriști, s.f. Teren agricol pe care au rămas, după recoltare, părțile inferioare ale tulpinilor de cereale păioase sau ale altor plante cultivate; (colectiv) totalitate a tulpinilor retezate, rămase cu rădăcina în pământ după recoltare, pe un teren agricol. – Din bg. merište.

mirmecofag
MIRMECOFÁG, -Ă, mirmecofagi, -ge, adj. (Zool.; despre animale) Care se hrănește cu furnici. – Din fr. myrmécophage.

mirmecofil
MIRMECOFÍL, -Ă, mirmecofili, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.f. (Plantă) pe care trăiesc furnici sau care este polenizată de către furnici. 2. Adj., s.m. (Animal) care trăiește în simbioză cu furnicile. – Din fr. myrmécophile.

mirmecologie
MIRMECOLOGÍE s.f. Studiu al furnicilor. – Din fr. myrmécologie.

mirmidon
MIRMIDÓN, mirmidoni, s.m. (Livr.; în basme) Pitic^2. – Din fr. myrmidon.

mirobolant
MIROBOLÁNT, -Ă, mirobolanți, -te, adj. (Livr.) Extraordinar, incredibil; minunat, magnific. – Din fr. mirobolant.

mirodenie
MIRODÉNIE, mirodenii, s.f. 1. Nume dat părților unor plante (exotice) folosite pentru a da mâncărurilor un gust picant sau aromat; p. gener. substanță aromatică alimentară. 2. Mireasmă, aromă, parfum. 3. Numele a două plante din familia cruciferelor, cu flori plăcut mirositoare: a) plantă cu flori galbene-verzui, care crește la marginea pădurilor (Hesperis tristis); b) nopticoasă. [Pr.: -ni-e] – Mirodie + suf. -enie.

mirodie
MIRÓDIE, mirodii, s.f. (Înv.) Mirodenie. [Pr.: -di-e] – Din bg. mirodija.

mironosita
MIRONOSÍȚĂ, mironosițe, s.f. 1. (Bis.) Fiecare dintre femeile care au dus balsamuri la mormântul lui Isus pentru a-i unge trupul; p. gener. femeie cucernică, smerită. ♢ Expr. A face pe mironosița = a-și lua aere de nevinovăție, a simula pietate și modestie. ♦ Epitet dat unei femei prefăcute, care simulează nevinovăția, modestia. 2. Specie de fluture cu aripile din față albe cu pete cafenii și cu cele din spate cenușii-albăstrii (Lymantria monacha). – Din sl. mironosica.

miros
MIRÓS, (1, 2) mirosuri, (3) miroase, s.n. l. Unul dintre cele cinci simțuri cu care sunt înzestrați oamenii și unele animale, prin care organismul primește informații asupra proprietăților chimice ale unor substanțe care emană vapori; capacitate de a percepe și deosebi aceste emanații; olfacție. ♦ Fig. Perspicacitate, intuiție, sagacitate. 2. Emanație plăcută sau neplăcută pe care o exală unele corpuri; proprietate a unor substanțe de a produce asemenea emanații; senzație pe care o produce această emanație asupra simțului olfactiv. 3. (Mai ales la pl.) Condiment, mirodenie. [Acc. și: míros] – Din mirosi (derivat regresiv).

mirosi
MIROSÍ, mirós, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. A simți, a percepe un miros (2). ♦ Tranz. A apropia nasul de ceva sau de cineva pentru a percepe un miros (2). 2. Intranz. A avea (și a răspândi) un miros (2). ♢ Expr. Miroase a... = prevestește, anunța (ceva). 3.Tranz. și intranz. Fig. (Fam.) A presimți, a bănui. ♦ Tranz. A dibui, a simți prezența cuiva sau a ceva. [Var.: (pop.) amirosí vb. IV] – Din sl. mirosati.

mirositor
MIROSITÓR, -OÁRE, mirositori, -oare, adj. Care are (și răspândește) un miros (2); odorific. – Mirosi + suf. -tor.

mirozna
MIRÓZNĂ, (rar) mirozne, s.f. (Reg.) Miros plăcut, mireasmă. – Probabil contaminare între mireasmă și miros.

mirt
MIRT, mirți, s.m. Arbust ornamental cu frunze alungite și persistente, cu flori mici, albe și parfumate, cultivat mai ales ca plantă ornamentală (Myrtus communis). – Din lat. myrtus, fr. myrte, germ. Myrte.

mirtacee
MIRTACÉE, mirtacee, s.f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate cu tulpina arborescență, al cărei tip este mirtul; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. myrtacées.

mirui
MIRUÍ^1, miruiesc, vb. IV. Tranz. 1. A unge pe credincioși cu mir^2 (pe frunte). 2. A consfinți în funcție un domnitor, un cleric etc., ungându-i fruntea cu mir^2. ♦ P. gener. (Fam.) A numi într-o funcție (importantă). 3. Fig. (Fam.) A lovi pe cineva la cap; p. ext. a omorî. [Prez. ind. și: mírui] – Din sl. mirovati.

MIRUÍ^2, miruiesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și reg.) A câștiga; a strânge, a agonisi. – Din magh. nyerni.

miruiala
MIRUIÁLĂ, miruieli, s.f. Miruit^1. [Pr.: -ru-ia-] – Mirui^1 + suf. -eală.

miruire
MIRUÍRE, miruiri, s.f. Acțiunea de a mirui^1 și rezultatul ei. [Pr.: -ru-i-] – V. mirui^1.

miruit
MIRUÍT^1s.n. Faptul de a mirui^1; miruială. – V. mirui^1.

MIRUÍT^2, -Ă, miruiți, -te, adj. Care a fost uns cu mir^2. – V. mirui^1.

miruitor
MIRUITÓR, miruitori, s.m. (Rar) Preot care miruiește^1. [Pr.: -ru-i-] – Mirui^1 + suf. -tor.

miruta
MIRÚȚĂ, miruțe, s.f. Plantă erbacee cu peri aspri și țepoși, cu flori purpurii sau violete (Anchusa officinalis). – Cf. m i e r i u 1.

misada
MISÁDĂ, misade, s.f. Bucată de blană confecționată din mai multe piei, folosită la căptușitul paltoanelor, scurtelor etc. Var.: mesádă s.f. – Din ngr. misadi „jumătate”.

misandrie
MISANDRÍE, misandrii, s.f. (Med.) Repulsie patologică față de bărbați. – Din fr. misandrie.

misa
MÍSĂ, mise, s.f. Compoziție muzicală polifonică pentru cor și soliști, scrisă pe textul liturghiei, care se cântă în timpul serviciului religios catolic. – Din lat. missa.

miscelaneu
MISCELANÉU, -ÉE, miscelanee, adj., s.n. și f. (Livr.) (Rubrică în unele periodice, publicație sau volum) care are un conținut variat și care aparține, de obicei, mai multor autori. – Din lat. miscellanea, fr. miscellanées.

mischet
MISCHÉT s.n. Varietate de struguri tămâioși cu sâmburi foarte mici. – Din tc. miske [üzümü].

mischiu
MISCHÍU, -ÍE, mischii, s.n., adj. (Înv. și reg.) 1. S.n. Oțel de calitate superioară. 2. Adj. De culoarea oțelului; cenușiu-vânăt. – Din ngr. dimiski „de Damasc”.

miscibil
MISCÍBIL, -Ă, miscibili, -e, adj. (Despre substanțe) Care poate forma (împreună cu altă substanță) un amestec omogen. – Din fr. miscible, lat. miscibilis.

miscibilitate
MISCIBILITÁTE s.f. Proprietate a mai multor substanțe de a putea forma împreună un amestec omogen. – Din fr. miscibilité.

misdiviziune
MISDIVIZIÚNE, misdiviziuni, s.f. (Biol.) Diviziune anormală, transversală, a centromerului. [Pr.: -zi-u-] – Din engl. misdivision.

misie
MÍSIE s.f. v. misiune.

misionar
MISIONÁR, -Ă, misionari, -e, s.m. și f. Persoană (de obicei călugăr sau preot) trimisă să răspândească creștinismul în țări cu altă religie dominantă. [Pr.: -si-o-] – Din it. missionario, fr. missionnaire.

misionariat
MISIONARIÁT, misionariate, s.n. Funcția misionarului. [Pr.: -si-o-na-ri-at] – Din fr. missionnariat.

misionarism
MISIONARÍSM s.n. Activitatea desfășurată de misionari. [Pr.: -si-o-] – Misionar + suf. -ism.

misir
MISÍR, misiri, s.m. 1. (Pop.) Cal de rasă (din Egipt). 2. Monedă turcească de aur (bătută la Cairo), care a circulat și în țările românești; misirliu (1). – Din n. pr. Misir, numele (turcesc al) Egiptului.

misirliu
MISIRLÍU, misirlii, s.m. 1. Misir (2). 2. Varietate de porumbei de rasă, cu ciocul mic. – Din tc. misirli.

misit
MISÍT, misiți, s.m. 1. Persoană care mijlocește o tranzacție comercială; intermediar, samsar. 2. (Înv.) Emisar, sol. – Din ngr. mesitis.

misitie
MISITÍE, misitii, s.f. Ocupația misitului; plată pentru serviciile misitului. – Misit + suf. -ie.

misiune
MISIÚNE, misiuni, s.f. 1. Însărcinare, împuternicire dată cuiva, sarcină de a face un anumit lucru. 2. Grup de persoane (oficiale) trimis într-o țară străină cu un anumit scop (de obicei diplomatic); delegație. ♢ Misiune diplomatică = reprezentanță diplomatică a unui stat, condusă de un ambasador sau de un ministru plenipotențiar. 3. Acțiune de propagare a creștinismului în țări cu altă religie dominantă; instituție religioasă dintr-o asemenea țară, prin care se propagă creștinismul. 4. Rol, rost, datorie, menire. [Pr.: -si-u-. – Var.: (1, înv.) mísie s.f.] – Din fr. mission, lat. missio, -onis.

misiva
MISÍVĂ, misive, s.f. (Astăzi glumeț) Scrisoare, bilet. – Din fr. missive.

mislete
MISLÉTE s.m. invar. Numele literei m din alfabetul chirilic. – Din sl. myslite.

misofobie
MISOFOBÍE, misofobii, s.f. (Med.) Teamă patologică de murdărie sau de contaminare. – Din it. misofobia.

misogam
MISOGÁM, -Ă, misogami, -e, s.m. și f. Persoană care se teme de căsătorie. – Din fr. misogame.

misogamie
MISOGAMÍE s.f. Temă, groază, ură față de căsătorie. – Din germ. Misogamie.

misoghin
MISOGHÍN, -Ă s.m., adj. v. misogin.

misogin
MISOGÍN, -Ă, misogini, -e, s.m., adj. (Livr.) 1. S.m., adj. (Bărbat) care urăște femeile. 2. Adj. Care manifestă, exprimă ură față de femei. [Var.: misoghín, -ă s.m., adj.] – Din fr. misogyne, germ. Misogyn.

misoginie
MISOGINÍE s.f. (Livr.) Atitudine a misoginului, ură față de femei; misoginism. – Din fr. misogynie.

misoginism
MISOGINÍSM s.n. (Livr.) Misoginie. – Misogin + suf. -ism.

misolog
MISOLÓG, -Ă, misologi, -ge, s.m. si f. (Livr.) Persoană care urăște rațiunea sau raționamentele. – Din fr. misologue.

misologie
MISOLOGÍE s.f. (Livr.) Ură față de rațiune. – Din fr. misologie.

misoneism
MISONEÍSM s.n. (Livr.) Sentiment de neîncredere sau aversiune față de orice noutate, schimbare. [Pr.: -ne-ism] – Din fr. misonéisme.

misopedie
MISOPEDÍE, misopedii, s.f. (Psih.) Repulsie patologică față de copii. – Din fr. misopedie.

miss
MISS s.f. 1. (Mai ales în Anglia) Domnișoară. 2. Regină a frumuseții, aleasă într-un concurs internațional sau local. [Pr.: mis] – Cuv. engl.

mistacocet
MISTACOCÉT, -Ă, mistacoceți, -te, adj., subst. 1. Adj., s.m. (Pește) fără dinți. 2. S.n. (La pl.) Specie de cetacee asemănătoare balenei; (și la sg.) animal din această specie. – Din fr. mystacocètes.

mistagog
MISTAGÓG, mistagogi, s.m. Preot din antichitate care iniția pe cineva în misterele religioase; p. ext. epitet dat unui om înzestrat cu puterea de a pătrunde în adâncul lucrurilor, de a cunoaște aspectele ascunse ale realității. – Din fr. mystagogue.

mistagogic
MISTAGÓGIC, -Ă, mistagogici, -ce, adj. De mistagogie; care aparține mistagogilor. – Din fr. mystagogique.

mistagogie
MISTAGOGÍE s.f. Inițiere în misterele religioase făcută de mistagogi. – Din fr. mystagogie.

mistela
MISTÉLĂ s.f. Must de struguri la care s-a adăugat alcool (de vin) în scopul opririi fermentației. – Din fr. mistelle.

mister
MISTÉR^1, mistere, s.n. 1. Ceea ce este (încă) necunoscut, neînțeles sau descoperit; taină; secret. 2. Dogmă creștină pe care biserica o consideră inaccesibilă rațiunii omenești. 3. (La pl.) Ritualuri religioase în Grecia și Roma antică la care participau doar cei inițiați. 4. (La pl.) Lucrare dramatică specifică evului mediu, cu caracter religios sau laic, reprezentată cu prilejul unor sărbători (religioase). [Var.: (înv.) mistèriu s.n.] – Din fr. mystère, lat. mysterium.

MÍSTER^2 s.m. (Mai ales în Anglia) Termen de adresare către un bărbat care nu are titlu nobiliar; domn. – Cuv. engl.

misterios
MISTERIÓS, -OÁSĂ, misterioși, -oase, adj. Care este (încă) necunoscut, greu de înțeles, tainic; care ascunde un mister^1 (1), despre care nu se știe nimic; enigmatic. [Pr.: -ri-os] – Din fr. mystérieux, it. misterioso.

misterioso
MISTERIÓSO adv. (Muz.; indică modul de execuție) Enigmatic; sumbru. [Pr.: -ri-ó-zo] – Cuv. it.

misteriu
MISTÉRIU s.n. v. mister^1.

mistic
MÍSTIC, -Ă, mistici, -ce, adj., subst. 1. Adj. Care aparține misticismului, care se referă la misticism; care vădește misticism. 2. S.m. și f. Adept al misticismului. 3. Adj. Care are un înțeles ascuns; care rămâne neînțeles; inexplicabil pe cale rațională; secret, tainic. ♢ Testament mistic = testament secret. 4. S.f. Totalitatea orientărilor și practicilor propagate de misticism sau de o doctrină mistică (1); p. ext. misticism. – Din fr. mystique.

misticism
MISTICÍSM s.n. Credință în existența unor forțe supranaturale și în posibilitatea omului de a comunica direct cu aceste forțe (prin revelație, intuiție, extaz); misticitate. ♦ Stare de spirit specifică misticului (2). – Din fr. mysticisme.

misticitate
MISTICITÁTE s.f. (Livr.) Misticism. – Din fr. mysticité.

mistifica
MISTIFICÁ, mistífic, vb. I. Tranz. A induce în eroare; a înșela; p. ext. a denatura, a falsifica adevărul. – Din fr. mystifier, it. mistificare.

mistificabil
MISTIFICÁBIL, -Ă, mistificabili, -e, adj. Care poate fi mistificat, care se poate mistifica. – Mistifica + suf. -bil. Cf. fr. m y s t i f i a b l e.

mistificare
MISTIFICÁRE, mistificări, s.f. Acțiunea de a mistifica și rezultatul ei; înșelare, înșelătorie; p. ext. falsificare a adevărului; mistificație. – V. mistifica.

mistificator
MISTIFICATÓR, -OÁRE, mistificatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care mistifică. – Din fr. mystificateur.

mistificatie
MISTIFICÁȚIE, mistificații, s.f. Mistificare. – Din fr. mystification.

mistral
MISTRÁL s.n. Vânt puternic, rece și uscat, care suflă în Franța, din valea Ronului spre Marea Mediterană. – Din fr. mistral.

mistret
MISTRÉȚ, -EÁȚĂ, mistreți, -e, adj. I. (În sintagma) Porc mistreț (și substantivat, m.) = animal sălbatic cu corpul masiv, acoperit cu păr aspru, negru-sur, cu greabănul înalt, capul mare, terminat cu bot alungit, cu ochii mici și cu caninii transformați în colți puternici; porc sălbatic (Sus scrofa). II. (Pop.) 1. Care rezultă dintr-un amestec de rase; de calități diferite; amestecat, pestriț; p. ext. care e de valoare mijlocie. 2. (Despre vin, fructe etc.) Acrișor; (despre fructe) pădureț, sălbatic. – Lat. mixticius.

mistrie
MISTRÍE, mistrii, s.f. Unealtă de zidărie formată dintr-o lamă triunghiulară de oțel și un mâner, cu care se întinde mortarul pe zid. – Din ngr. mistri.

mistui
MISTUÍ, místui, vb. IV. 1. Tranz. A transforma alimentele introduse în organism în substanțe direct asimilabile de organism; a digera. ♢ Expr. A nu (putea) mistui (pe cineva sau ceva) = a nu putea suporta sau suferi (pe cineva sau ceva), a nu tolera. 2. Tranz. A distruge, a nimici. ♦ Refl. A înceta să mai existe; a dispărea, a pieri. ♦ Tranz. și refl. Spec. A (se) distruge prin ardere, a (se) preface în cenușă. ♦ A cheltui (bani, averi), a irosi. 3. Tranz. și refl. Fig. A (se) chinui sufletește, a (se) distruge moral și fizic (încetul cu încetul). 4. Tranz. și refl. A (se) face nevăzut; a (se) ascunde; a (se) dosi. [Prez. ind. si: mistuiesc] – Din magh. emészteni.

mistuiala
MISTUIÁLĂ, mistuieli, s.f. (Rar) Mistuire. [Pr.: -tu-ia-] – Mistui + suf. -eală.

mistuire
MISTUÍRE, mistuiri, s.f. Acțiunea de a (se) mistui și rezultatul ei; mistuială. [Pr.: -tu-i-] – V. mistui.

mistuitor
MISTUITÓR, -OÁRE, mistuitori, -oare, adj. 1. Care mistuie (2); distrugător, nimicitor. 2. Fig. Care chinuiește (sufletește), care distruge moral și fizic (încetul cu încetul). [Pr.: -tu-i-] – Mistui + suf. -tor.

misca
MIȘCÁ, mișc, vb. I. 1. Intranz., refl. și tranz. A ieși sau a face să iasă din starea de repaus, de imobilitate; a(-și) schimba locul, poziția; a (se) clătina. ♢ Expr. (Intranz.; fam.) A mișca din urechi = a sugera cuiva că îi dai un bacșiș; a da cuiva un bacșiș. ♦ Tranz. și refl. A pune sau a fi în funcțiune, a face să funcționeze sau a funcționa. 2. Refl. și intranz. A porni din loc, a începe să se deplaseze în spațiu, a înainta. ♦ Refl. A frecventa o anumită societate, a veni în contact cu... 3. Refl. și intranz. A ieși din pasivitate; a acționa; a se strădui. ♦ Refl. (Despre grupuri sociale, colectivități) A se împotrivi, a se agita, a se revolta. 4. Intranz. Fig. (Fam.) A dovedi (oarecare) pricepere, a ști să se descurce. ♦ (Despre acțiuni, întreprinderi) A da rezultate.satisfăcătoare. 5. Tranz. Fig. A determina pe cineva să acționeze; a îndemna, a însufleți. 6. Tranz. A impresiona sufletește, a emoționa; a înduioșa. – Et. nec.

miscare
MIȘCÁRE, mișcări, s.f. Acțiunea de a (se) mișca și rezultatul ei. 1. 1. Ieșire din starea de imobilitate, de stabilitate, schimbare a locului, a poziției; deplasare a unui obiect sau a unei ființe. ♢ Mișcare seismică = cutremur de pământ. Mișcări tectonice sau mișcările scoarței = deplasări ale scoarței solide care constituie scoarța pământului, produse de forțele interne sau de gravitație și care duc la modificarea structurii geologice a scoarței. ♢ Expr. Nici o mișcare = liniște! tăcere! A (se) pune în mișcare = a începe sau a face să înceapă să se deplaseze. ♦ Schimbare a poziției corpului, a membrelor etc.; exerciții sau parte a unui exercițiu sportiv executate prin schimbarea poziției corpului, a membrelor etc.; p. ext. gest. ♢ Expr. (Fam.) În doi timpi și trei mișcări = foarte repede. ♦ Fiecare dintre mutările unei piese la o partidă de șah, de tabie etc. ♢ Expr. (Fam.) A prinde (sau a surprinde) mișcarea = a înțelege repede desfășurarea unei acțiuni sau rostul ei ascuns. ♦ Viteză cu care se execută o bucată muzicală sau o parte a ei; tempo. ♦ (Concr.) Parte dintr-o compoziție muzicală de dimensiuni mai mari, executată într-un anumit tempo. 2. Activitate, acțiune, faptă. ♢ Loc. adv. In mișcare = într-o stare de agitație, de tulburare, de încordare. ♢ Expr. A (se) pune în mișcare = a intra (sau a determina pe cineva să intre) în acțiune; a face să se agite, să acționeze. ♦ (Fam.) Plimbare (pe jos). 3. Deplasare în spațiu, înaintare, circulație; p. ext. animație, agitație, forfotă. ♦ Serviciu care dirijează circulația trenurilor. ♦ (La pl.) Deplasare organizată, strategică, a unei unități militare. 4. Schimbare intervenită în repartizarea personalului sau a bunurilor dintr-o unitate; mutare dintr-un post în altul. 5. Acțiune sau curent care grupează un număr mare de oameni în jurul unei activități de interes (mai) general, al unei idei sau al unei concepții. ♦ Acțiune (organizată) de masă cu caracter revendicativ; agitație, revoltă, revoluție. 6. Fig. Îndemn, impuls, imbold, pornire. ♦ (Rar) Sentiment, emoție. II. Categorie filozofică înglobând toate schimbările și procesele care au loc în Univers; p. gener. schimbare, transformare. – V. mișca.

miscat
MIȘCÁT, -Ă, mișcați, -te, adj. (Despre oameni) Care este impresionat, emoționat, tulburat; (despre manifestări ale oamenilor) care trădează emoție, tulburare. – V. mișca.

miscator
MIȘCĂTÓR, -OÁRE, mișcători, -oare, adj. l. Care se mișcă, se deplasează, înaintează; mobil. 2. Fig. Care impresionează, emoționează, tulbură. – Mișca + suf. -ător.

misel
MIȘÉL, -EÁ, mișei, -ele, adj., s.m. și f. 1. (Om) de nimic, ticălos, nemernic; (om) laș, fricos. 2. (Înv.) (Om) de condiție modestă, de rând. 3. (Înv. și reg.) (Om) sărac, nevoiaș; (om) vrednic de plâns. 4. (Înv. și reg.) (Om) slab, bolnav, infirm; p. ext. (om) lipsit de energie. – Lat. misellus.

miselesc
MIȘELÉSC, -EÁSCĂ, mișelești, adj. De mișel (1); ticălos, netrebnic, nemernic. – Mișel + suf. -esc.

miseleste
MIȘELÉȘTE adv. Ca un mișel (1), nedemn; în chip mârșav; ca un laș, ca un fricos. – Mișel + suf. -ește.

miselie
MIȘELÍE, mișelii, s.f. 1. Caracter specific omului mișel (1); faptă, purtare, atitudine de om mișel (1); ticăloșie, mârșăvie, infamie. 2. (Înv.) Sărăcie, mizerie. – Mișel + suf. -ie.

miselnic
MIȘÉLNIC, -Ă, miselnici, -ce, adj. (Rar) 1. De mișel (1); lamentabil; umilitor, degradant. 2. Care dovedește slăbiciune, lașitate; josnic; mârșav, mișelesc. – Mișel + suf. -nic.

misina
MÍȘINĂ, mișine, s.f. 1. (Reg.) Grămadă de cereale, de alimente etc. adunate ca provizie; strânsură; mulțime de bunuri, bogăție, avere. 2. (Reg.) Gaură în pământ sau mușuroi în care își depozitează unele animale hrana pentru iarna; p. ext. vizuină, cuib; totalitatea animalelor dintr-o vizuină. 3. (Reg.) Mulțime, adunătură (de ființe). 4. Mică scobitură pe suprafața dinților (molari ai) calului și ai altor animale erbivore, care dispare cu vârsta prin roadere și după care se recunoaște vârsta animaluiui. [Pl. și: mișini. – Var.: míșună s.f.] – Cf. rus. m â ș i n a.

mismas
MIȘMÁȘ, mișmașuri, s.n. (Fam.) 1. Amestec de elemente eterogene; spec. amestec de băuturi. 2. Afacere necinstită, bazată pe înșelătorie; învârteală. – Din germ. Mischmasch.

misto
MIȘTÓ adj. invar. (Arg.) (Foarte) bun, (foarte) frumos. ♦ (Substantivat, n., în expr.) A lua (pe cineva) la mișto = a-și bate joc (de cineva), a-l ironiza. – Din țig. mišto.

mistocar
MIȘTOCÁR, -Ă, miștocari, -e, adj., s.m. și f. (Arg.) (Om) care ironizează ceva sau pe cineva. – Din mișto.

mistocaresc
MIȘTOCĂRÉSC, -EÁSCĂ, miștocărești, adj. (Arg.) De miștocar. – Miștocar + suf. -esc.

misui
MIȘUÍ, pers. 3 míșuie, vb. IV. Intranz. (Rar) A mișuna. – Cf. m i ș u n a.

misuiala
MIȘUIÁLĂ, mișuieli, s.f. (Rar) Mișunare. [Pr.: -șu-ia-] – Mișui + suf. -eală.

misun
MÍȘUN, mișuni, s.m. (Zool.; reg.) Hârciog. – Cf. m i ș i n ă.

misuna
MIȘUNÁ, pers. 3 míșună, vb. I. Intranz. (Despre ființe) A se mișca în număr mare de colo până colo; a forfoti, a viermui, a se foi^2, a colcăi, a mișui. – Cf. m i ș i n ă.

misunare
MIȘUNÁRE, mișunări, s.f. (Rar) Faptul de a mișuna; aglomerație, mișcare, forfoteală, mișuială, mișuneală, – V. mișuna.

misuna
MÍȘUNĂ^1 s.f. (Rar) Forfotă, aglomerație; rumoare. – Din mișuna (derivat regresiv).

MÍȘUNĂ^2 s.f. v. mișină.

misuneala
MIȘUNEÁLĂ, mișuneli, s.f. (Rar) Mișunare. – Mișuna + suf. -eală.

mit
MIT, mituri, s.n. (Adesea fig.) Povestire fabuloasă care cuprinde credințele popoarelor (antice) despre originea universului și a fenomenelor naturii, despre zei și eroi legendari etc.; p. gener. poveste, legendă, basm. ♢ Loc. adj. De mit = fantastic, fabulos, mitic. – Din ngr. mithos, fr. mythe.

mita
MÍTĂ, mite, s.f. Sumă de bani sau obiecte date ori promise unei persoane, cu scopul de a o determina să-și încalce obligațiile de serviciu sau să le îndeplinească mai conștiincios; șperț, șpagă^1, – Din sl. mito.

mitena
MITÉNĂ, mitene, s.f. Mănușă care acoperă numai o parte a mâinii, lăsând descoperite ultimele două falange ale degetelor. – Din fr. mitaine.

mithraism
MITHRAÍSM s.n. Religie antică bazată pe cultul zeului persan al luminii și adevărului. – Var. (după alte surse) mitraism. – Din engl. Mithraism.

mitic
MÍTIC, -Ă, mitici, -ce, adj. Care aparține unui mit, referitor la mit; legendar, fabulos. – Din fr. mythique.

mitica
MITÍCĂ, mitici, s.m. Persoană superficială și neserioasă. – Din n. pr. Mitică.

miticesc
MITICÉSC, -EÁSCĂ, miticești, adj. (Rar; despre comportările, faptele, vorbele etc. oamenilor) Care este caracteristic miticismului; superficial, neserios. – Mitică (n. pr.) + suf. -esc.

miticism
MITICÍSM, miticisme, s.n. (Fam.) Atitudine, comportare, faptă, vorbă etc proprie persoanelor care se comportă ca tipul Mitică din opera lui I. L. Caragiale. – Mitică (n. pr.) + suf. -ism.

mitifica
MITIFICÁ, mitífic, vb. I. Tranz. (Rar) A mitiza. – Din fr. mythifier.

mitificare
MITIFICÁRE, mitificări, s.f. (Rar) Acțiunea de a mitifica, mitizare, mitologizare.

mitificat
MITIFICÁT, -Ă, mitificați, -te, adj. (Rar) Mitizat, mitologizat. – V. mitifica.

miting
MÍTING, mitinguri, s.n. Adunare, manifestație publică cu caracter foarte larg, prilejuită de un eveniment politic sau social important. – Din engl., fr. meeting.

mititel
MITITÉL, -EÁ, -ÍCĂ, mititei, -ele, adj., s.m. 1. Adj. Diminutiv al lui mic; micuț. ♢ Expr. De mititel = de mic copil; de tânăr. A se face mititel = a se strânge (pentru a nu fi văzut); p. ext. a lua o atitudine modestă, umilă (în fața cuiva). ♦ (Substantivat) Apelativ afectuos pentru a vorbi cu sau despre un copil ori (ir.) cu sau despre o ființă tânără, naivă. 2. S.m. Cârnăcior făcut din carne tocată, amestecată cu diverse condimente, care se mănâncă fript la grătar; mic. 3. S.m. (Pop.; art.) Unul dintre numele dracului. – Din mic.

mititelut
MITITELÚȚ, -Ă, mititeluți, -te, adj. Diminutiv al lui mititel. – Mititel + suf. -uț.

mitiza
MITIZÁ, mitizez, vb. I. Tranz. A transforma în mit persoane, obiecte etc.; (rar) a mitifica, a mitologiza. – Din it. mitizzare.

mitizare
MITIZÁRE, mitizări, s.f. Acțiunea de a mitiza; mitificare, mitologizare.

mitizat
MITIZÁT, -Ă, mitizați, -te, adj. Care a devenit un mit; mitificat, mitologizat. – V. mitiza.

mitoc
MITÓC s.n. v. metoc.

mitocan
MITOCÁN, mitocani, s.m. Om cu comportări grosolane, vulgare; bădăran, mojic. ♦ (Înv.) Locuitor de la periferia unui oraș. – Mitoc + suf. -an.

mitocanca
MITOCÁNCĂ, mitocance, s.f. Femeie mojică, vulgară; bădărancă. – Mitocan + suf. -că.

mitocanesc
MITOCĂNÉSC, -EÁSCĂ, mitocănești, adj. De mitocan; mojicesc, grosolan, vulgar. – Mitocan + suf. -esc.

mitocaneste
MITOCĂNÉȘTE adv. (Rar) Ca mitocanii, în felul mitocanilor. – Mitocan + suf. -ește.

mitocanie
MITOCĂNÍE, mitocănii, s.f. Atitudine, comportare, afirmație etc. de mitocan; mojicie, grosolănie, bădărănie, vulgaritate. – Mitocan + suf. -ie.

mitocanime
MITOCĂNÍME s.f. Mulțime de mitocani; totalitatea mitocanilor. – Mitocan + suf. -ime.

mitocanos
MITOCĂNÓS, -OÁSĂ, mitocănoși, -oase, adj. De mitocan, specific mitocanului; grosolan, vulgar. – Mitocan + suf. -os.

mitocondrial
MITOCONDRIÁL, -Ă, mitocondriali, -e, adj. (Biol.) Referitor la mitocondrie, de mitocondrie. [Pr.: -dri-al] – Din fr. mitochondrial.

mitocondrie
MITOCONDRÍE, mitocondrii, s.f. (Biol.) Organit citoplasmatic la plante și animale alcătuit din proteine, lipide și enzime care asigură celulei energia necesară. – Din fr. mitochondrie.

mitograf
MITOGRÁF, -Ă, mitografi, -e, s.m. și f. Specialist în mitografie. – Din fr. mythographe.

mitografic
MITOGRÁFIC, -Ă, mitografici, -ce, adj. Referitor la mitografie, de mitografie. – Din fr. mythographique.

mitografie
MITOGRAFÍE s.f. Disciplină științifică care cercetează și compară structurile și sensurile miturilor. – Din fr. mythographie.

mitolog
MITOLÓG, mitologi, s.m. Persoană care se ocupă cu studiul mitologiei. – Din fr. mythologue.

mitologic
MITOLÓGIC, -Ă, mitologici, -ce, adj. Care aparține mitologiei, care se referă la mitologie. ♦ Care se inspiră din mitologie. – Din fr. mythologique.

mitologie
MITOLOGÍE, mitologii, s.f. Totalitatea miturilor create de un popor sau de un grup de popoare înrudite. ♦ Disciplină care se ocupă cu explicarea, compararea și clasificarea miturilor, cu originea și evoluția lor etc. – Din fr. mythologie, lat. mythologia.

mitologism
MITOLOGÍSM s.n. (Rar) Explicare (sistematică) a miturilor. ♦ Pasiune pentru mitologie, cultul mitologiei. – Din fr. mythologisme.

mitologiza
MITOLOGIZÁ, mitologizez, vb. I. Tranz. (Rar) A mitiza. – Cf. germ. m i t h o l o g i s i e r e n.

mitologizant
MITOLOGIZÁNT, -Ă, mitologizanți, -te, adj. Care mitologizează. – De la mitologiza.

mitologizare
MITOLOGIZÁRE, mitologizări, s.f. (Rar) Acțiunea de a mitologiza. – V. mitologiza.

mitologizat
MITOLOGIZÁT, -Ă, mitologizați, -te, adj. (Rar) Mitizat, mitificat. – V. mitologiza.

mitoman
MITOMÁN, -Ă, mitomani, -e, s.m. și f. Persoană care suferă de mitomanie. – Din fr. mythomane.

mitomanie
MITOMANÍE s.f. Boală psihică caracterizată prin tendința de a denatura adevărul, de a inventa fapte care nu s-au petrecut în realitate; p. gener. mania de a minți. – Din fr. mythomanie.

mitotic
MITÓTIC, -Ă, mitotici, -ce, adj. (Biol.) De mitoză. – Din fr. mitotique.

mitoza
MITÓZĂ, mitoze, s.f. Diviziune celulară caracterizată prin apariția cromozomilor. – Din fr. mitose.

mitral
MITRÁL, -Ă, mitrali, -e, adj. Care se referă la valvula orificiului auriculo-ventricular stâng al inimii, care aparține acestei valvule, care afectează această valvulă. Insuficiență mitrală. Stenoză mitrală. – Din fr. mitral.

mitralia
MITRALIÁ, mitraliez, vb. I. Tranz. A supune un obiectiv tirului de mitralieră. ♦ Intranz. (Rar) A trage cu mitraliera. [Pr.: -li-a] – Din fr. mitrailler, it. mitragliare.

mitralie
MITRÁLIE, mitralii, s.f. Fiecare dintre bucățile mici de fier cu care se umpleau în trecut ghiulelele; proiectil cu pereții de tablă care se sparge curând după ieșirea din țeavă, împroșcând gloanțele aflate în interior. – Din fr. mitraille, it. mitraglia.

mitraliera
MITRALIÉRĂ, mitraliere, s.f. Armă automată de calibru mic, ușor transportabilă, cu care se poate trage într-un timp scurt un număr mare de proiectile asemănătoare cu gloanțele de pușcă. [Pr.: -li-e-] – Din it. mitragliera.

mitraliere
MITRALIÉRE, mitralieri, s.f. Acțiunea de a mitralia și rezultatul ei. [Pr.: -li-e-] – V. mitralia.

mitralior
MITRALIÓR, mitraliori, s.m. Soldat specializat în folosirea mitralierei. [Pr.: -li-or] – Din fr. mitrailleur.

mitra
MÍTRĂ^1, mitre, s.f. 1. Acoperământ al capului de formă sferică sau conică, uneori bogat ornamentat, purtat mai ales de arhierei în timpul slujbei religioase. ♦ Un fel de coroană purtată de regi, de împărați etc. 2. Acoperământ al capului de formă specială la vechile popoare orientale. – Din sl. mitra, ngr. mitra.

MÍTRĂ^2, mitre, s.f. (Anat.) Uter. – Din ngr. mitra.

mitrica
MÍTRICĂ s.f. v. metrică.

mitridatism
MITRIDATÍSM s.n. (Med.) Imunitate la otrăvuri obținută prin deprinderea de a consuma doze crescânde din otrăvurile respective. – Din fr. mithridatisme, engl. mithridatism.

mitridatiza
MITRIDATIZÁ, mitridatizez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) obișnui să consume anumite otrăvuri, obținând imunitate față de ele. – Din fr. mithridatiser.

mitridatizare
MITRIDATIZÁRE, mitridatizări, s.f. Imunitate față de o anumită otravă, datorită ingerării ei în cantități progresive. – V. mitridatiza.

mitrofor
MITROFÓR, mitrofori, adj. Care are dreptul să poarte mitră^1 (1). – Din ngr. mitrofóros.

mitropolie
MITROPOLÍE, mitropolii, s.f. 1. Instituție administrativă a Bisericii ortodoxe, superioară episcopiei și inferioară patriarhiei, având în frunte un mitropolit. 2. Biserica și clădirile anexe care constituie sediul unei mitropolii (1). 3. Funcție de mitropolit. – Din sl. mitropolija.

mitropolit
MITROPOLÍT, mitropoliți, s.m. Rang în ierarhia Bisericii ortodoxe, inferior patriarhului și superior episcopului; persoană care deține acest rang. – Din sl. mitropolitŭ.

mitropolitan
MITROPOLITÁN, -Ă, mitropolitani, -e, adj. Care aparține mitropoliei sau mitropolitului, privitor la mitropolie sau la mitropolit. – Mitropolit + suf. -an.

mitui
MITUÍ, mituiesc, vb. IV. Tranz. A da cuiva mită. – Mită + suf. -ui.

mituiala
MITUIÁLĂ, mituieli, s.f. Mituire; (concr.) mită. [Pr.: -tu-ia-] – Mitui + suf. -eală.

mituire
MITUÍRE, mituiri, s.f. Acțiunea de a mitui și rezultatul ei; mituială. [Pr.: -tu-i-] – V. mitui.

mituitor
MITUITÓR, -OÁRE, mituitori, -oare, s.m. și f. Persoană care mituiește. [Pr.: -tu-i-] – Mitui + suf. -tor.

mita
MÍȚĂ, mițe, s.f. (Mai ales la pl.) Fire din blana unor animale, care au crescut mai lungi, formând un cârlionț; smoc de păr sau de lână. ♦ Lână tunsă pentru prima oară de pe miei; lână (de calitate inferioară) tunsă de pe capul, coada și picioarele oilor. – Lat. *agnicius, -a „de miel”.

mitos
MIȚÓS, -OÁSĂ, mițoși, -oase, adj. (Despre blană, lână sau obiecte de blană, de lână) Cu fire lungi, crețe și bogate; flocos; (despre animale) care are blana, lâna cu fire lungi și dese. – Miță + suf. -os.

mitui
MIȚUÍ, mițuiesc, vb. IV. Tranz. A tunde un miel, o oaie etc. de mițe. [Prez. ind. și: míțui] – Miță + suf. -ui.

mituiala
MIȚUIÁLĂ, mițuieli, s.f. (Rar) Mițuire. [Pr.: -țu-ia-] – Mițui + suf. -eală.

mituire
MIȚUÍRE, mițuiri, s.f. Acțiunea de a mițui și rezultatul ei; mițuială, mițuit. [Pr.: -țu-i-] – V. mițui.

mituit
MIȚUÍT s.n. Mițuire. [Pr.: -țu-it] – V. mițui.

mixa
MIXÁ, mixez, vb. I. Tranz. 1. A realiza mixajul unui film. 2.(Rar) A amesteca (1). – Din mixaj (derivat regresiv).

mixaj
MIXÁJ, mixaje, s.n. Suprapunere pe aceeași pistă sonoră a tuturor elementelor auditive ale unui film. – Din fr. mixage.

mixare
MIXÁRE, mixări, s.f. Acțiunea de a mixa și rezultatul ei. – V. mixa.

mixedem
MIXEDÉM s.n. Boală endocrină datorată unei grave insuficiențe tiroidiene, care duce la scăderea funcțiilor organismului, – Din fr. myxoedème.

mixer
MÍXER, mixere, s.n. 1. Amestecător hidraulic folosit la prepararea laptelui de ciment pentru cimentarea sondelor. 2. Aparat electric care servește la amestecarea, baterea etc. alimentelor. – V. malaxor. – Din fr., engl. mixer.

mixomicete
MIXOMICÉTE s.f. pl. Încrengătură de plante inferioare, constituind mase gelatinoase informe, care se întâlnesc pe substanțe organice vegetale în descompunere. – Din fr. myxomycètes.

mixotrof
MIXOTRÓF, -Ă, mixotrofî, -e, adj. (Biol.; despre organisme) Care se hrănește cu substanțe organice preparate sau luate din mediul înconjurător. – Din fr. myxotrophe.

mixoviroza
MIXOVIRÓZĂ, mixoviroze, s.f. (Med.) Denumire generică pentru bolile provocate de mixoviruși cum ar fi rujeola, oreionul, gripa și alte boli virale respiratorii. – Din fr. myxovirose.

mixovirus
MIXOVÍRUS, mixovirusuri, s.n. (Med.) Grup de virusuri din care fac parte virusurile gripale, virusul orcionului etc. [Pl. și: (m.) mixovíruși] – Din fr. myxovirus.

mixt
MIXT, -Ă, micști, mixte, adj., s.f. pl. 1. Adj. Alcătuit din elemente deosebite (ca natură, origine, funcție etc.); ♢ Școală mixtă = școală în care învață elevi de ambele sexe. Cor mixt = cor compus din voci bărbătești și voci femeiești. Tren mixt = tren compus din vagoane de călători și vagoane de marfă. Număr mixt = număr compus din numere întregi și din fracții ordinare. 2. S.f. pl. Produse miniere naturale constituite din mai multe minerale concrescute, care trebuie sfărâmate în vederea separării substanțelor utile. – Din fr. mixte, lat. mixtus, -a, -um.

mixtiune
MIXTIÚNE, mixtiuni, s.f. (Farm.) Amestec de droguri într-un lichid pentru a prepara un medicament. [Pr.: -ti-u-] – Din fr. mixtion.

mixtumcompositum
MIXTUM COMPOSITUM subst. (Livr.) Amestec artificial și nereușit. [Pr.: micstum compózitum] – Expr. lat.

mixtura
MIXTÚRĂ, mixturi, s.f. 1. (Livr., depr.) Amestec de elemente eterogene; amestecătură. 2. Substanță, material, amestec etc. preparate prin amestecarea mai multor substanțe, materiale etc., de obicei lichide sau granulare. 3. (Muz.) Sunet deosebit obținut la orgă prin producerea simultană a unor timbruri diferite. – Din fr. mixture, lat. mixtura.

miza
MIZÁ, mizez, vb. I. Tranz. 1. A depune ca miză; a juca pe...; a ponta. 2. Fig. A conta pe..., a se bizui pe... – Din fr. miser.

mizanscena
MIZANSCÉNĂ, mizanscene, s.f. Organizare a unei reprezentații artistice care constă în găsirea locului, decorurilor, mișcărilor, jocului actorilor etc.; punere în scenă. – V. scenografie. – Din fr. mis en scène.

mizantrop
MIZANTRÓP, -Ă, mizantropi, -e. s.m. și f. Persoană stăpânită de mizantropie; p. ext. persoană nesociabilă, neprietenoasă, ursuză. – Din fr. misanthrope.

mizantropic
MIZANTRÓPIC, -Ă, mizantropici, -ce, adj. Care se referă la mizantrop sau la mizantropie; care denotă mizantropie, provocat de mizantropie. – Din fr. misanthropique.

mizantropie
MIZANTROPÍE s.f. Lipsă de încredere, dispreț, ură față de oameni; tendință morbidă de a evita societatea, de a se izola de lume. – Din ngr. misanthropia, fr. misanthropie.

mizare
MIZÁRE, mizări, s.f. Acțiunea de a miza și rezultatul ei; miză. – V. miza.

miza
MÍZĂ, mize, s.f. Sumă de bani pe care o depune fiecare dintre participanții la un joc de noroc și care intră în posesiunea câștigătorului. ♦ Fig. Ceea ce constituie obiectul unei dispute. – Din fr. mise.

mizer
MÍZER, -Ă, mizeri, -e, adj., s.m. și f. (Livr.) 1. Adj., s.m. și f. (Om) care se află într-o situație (materială) foarte proastă; (om) sărman, nenorocit. 2. Adj. (Despre starea, mediul în care se află oamenii, despre obiecte etc.) Care denotă o situație foarte proastă; p. ext. sărăcăcios. [Acc. și: mizér] – Din lat. miser, -a, it. misero.

mizerabil
MIZERÁBIL, -Ă, mizerabili, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Om) ticălos, nemernic, infam. 2. Adj. Lipsit de (orice) valoare, de însemnătate; de calitate foarte proastă. 3. Adj. Care se află într-o stare foarte proastă, vrednică de plâns; nenorocit, jalnic. ♦ Care denotă o situație foarte proastă; cu aspect urât, sărăcăcios. – Din fr. misérable.

mizericordie
MIZERICÓRDIE s.f. (Livr.) Milă, îndurare, milostivire. – Din lat. misericordia.

mizericordios
MIZERICORDIÓS, -OÁSĂ, mizericordioși, -oase, adj. (Livr.) Îndurător, milostiv; generos. [Pr.: -di-os] – Din fr. miséricordieux.

mizerie
MIZÉRIE, mizerii, s.f. 1. Stare de extremă sărăcie, situație nenorocită, vrednică de plâns. – Loc. adj. De mizerie = sărăcăcios; sărac; cu care nu se poate trăi. ♦ Aspect exterior care arată o mare sărăcie, murdărie ori dezordine. 2. Ceea ce provoacă neplăceri, greutăți, suferință, griji, necazuri. – Din lat. miseria, fr. misère.

mizilic
MIZILÍC s.n. v. mezelic.

mlaca
MLÁCĂ, mlăci, s.f. (Reg.) Mlaștină, smârc. – Din bg.. scr. mlaka.

mlada
MLÁDĂ, mlăzi, s.f. 1. Mlădiță (1). 2. (Colectiv) Vegetație arborescentă; lăstăriș; desiș; pădure tânără și deasă. – Din sl. mladŭ bg. mlada.

mlaja
MLÁJĂ, mlăji, s.f. 1. Arbust cu ramurile flexibile, cenușii sau verzi, cu frunzele lanceolate, puțin ondulate și acoperite cu peri mătăsoși, care crește mai ales pe malurile și pe prundișurile râurilor (Salix viminalis). ♦ Răchită. 2. Ramură tânără de mlajă (1) sau, p. gener. de salcie, de tei etc., tăiată din plantă și întrebuințată la împletitul coșurilor, al leselor etc. sau la legatul viței de vie. – Refăcut din mladă.

mlastina
MLÁȘTINĂ, mlaștini, s.f. Depresiune naturală de teren fără scurgere, în care se adună și stagnează apa provenită din precipitații, din inundații sau din pânza freatică; mlacă. – Din sl. *mlaština.

mladia
MLĂDIÁ, mlădiez, vb. I. l. Refl. și tranz. A (se) înclina, a (se) îndoi (ușor); a (se) legăna (ușor) într-o parte și în alta. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) modula. Mlădiez vocea. 3. Refl. Fig. A se adapta unei situații, a deveni conciliant, maleabil; a se supune. [Pr.: -di-a. – Prez. ind. și: mlắdii] – Din mlădiu.

mladiat
MLĂDIÁT, -Ă, mlădiați, -te, adj. (Rar) Mlădios (1). [Pr.: -di-at] – V. mlădia.

mladiere
MLĂDIÉRE, mlădieri, s.f. Acțiunea de a (se) mlădia și rezultatul ei; mișcare mlădioasă. ♦ Însușirea de a fi mlădios, flexibil, elastic. [Pr.: -di-e-] – V. mlădia.

mladior
MLĂDIÓR, -OÁRĂ, mlădiori, -oare, adj. (Pop.) Diminutiv al lui mlădiu. [Pr.: -di-or] – Mlădiu + suf. -ior.

mladios
MLĂDIÓS, -OÁSĂ, mlădioși, -oase, adj. 1. Care se îndoaie cu ușurință (fără să se frângă); flexibil, elastic; mlădiat. 2. (Despre ființe, despre corpul lor sau despre parți ale corpului lor) Suplu, zvelt, elastic; cu mișcări grațioase; mlădiu. 3. Fig. (Despre oameni, despre caracterul lor etc.) Care cedează, care se adaptează ușor: maleabil, conciliant. 4. Fig. (Despre sunete, voce etc.) Cu inflexiuni plăcute; melodios, armonios. [Pr.: -di-os] – Mlădia + suf. -os.

mladita
MLĂDÍȚĂ, mlădițe, s.f. 1. Ramură tânără, subțire și flexibilă a unei plante lemnoase; mladă (1), lăstar, vlăstar. 2. Fig. Descendent, urmaș, odraslă. – Din bg. mladica.

mladiu
MLĂDÍU, -ÍE, mlădii, adj. Mlădios (2). – Mladă + suf. -iu.

mlastinis
MLĂȘTINÍȘ, mlăstinișuri, s.n. (Rar) Teren mlăștinos. – Mlaștină + suf. -iș.

mlastinita
MLĂȘTINÍȚĂ, mlăștinițe, s.f. Nume dat mai multor plante erbacee, cu frunze lanceolate, cu flori verzi, albe, roz și roșii (Epipactis). – Mlaștină + suf. -iță.

mlastinos
MLĂȘTINÓS, -OÁSĂ, mlăștinoși, -oase, adj. (Despre terenuri) Cu mlaștini; noroios, mocirlos. – Mlaștină + suf. -os.

mlecin
MLÉCIN s.m. Plantă erbacee din familia compozitelor, cu tulpina păroasă și cu flori albastre (Mulgedium alpinum). – Cf. sl. m l ĕ a č ĩ n ŭ „cu lapte”.

mnemotehnic
MNEMOTÉHNIC, -Ă, mnemotehnici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ansamblu de procedee care înlesnesc memorarea cunoștințelor pe baza unor asociații dirijate; mnemotehnie. 2. Adj. Care aparține mnemotehnicii (1), privitor la mnemotehnică. – Din fr. mnémotechnique.

mnemotehnie
MNEMOTEHNÍE s.f. Mnemotehnică. – Din fr. mnémotechnie.

mnezic
MNÉZIC, -Ă, mnezici, -ce, adj. (Livr.) De memorie, al memoriei. – Din fr. mnésique.

moaca
MOÁCĂ, moace, s.f. 1. (Pop.) Bâtă lungă și groasă cu măciulie la un capăt; măciucă. 2. (Arg.) Cap; figură. ♢ Expr. (Fam.) A o lua la moacă = a primi o bătaie zdravănă. 3. (Fam.) Persoană (mai ales femeie) bleagă, înceată, leneșă. 4. (Iht.; reg.) Zglăvoacă. [Var.: moc s.m.] – Et. nec.

moale
MOÁLE, moi, adj. I. 1. Care cedează ușor la apăsare, modificându-și forma; p. ext. afânat, pufos. ♢ Carne moale = carne fără oase. Ou moale = ou fiert sau copt astfel încât să nu fie complet coagulat. Lipire moale = operație de îmbinare, cu ajutorul unui metal străin în stare de fuziune, a două piese metalice care nu se încălzesc în prealabil. ♢ Expr. A-i fi (cuiva) moale sau a trăi (ori a se așeza) pe moale = a duce o viață liniștită, fără griji; a o duce bine; a-i fi bine. ♦ (Substantivat, n. sg. art.) Parte moale (I 1) a unui lucru. ♢ (Pop.) Moalele capului = fontanelă; p. ext. creștetul capului. ♦ (Despre gură, buze) Cărnos, fraged. ♦ Moleșit, flasc; puhav. ♦ Puțin consistent; subțire, apos. ♦ (Despre pâine, cozonac etc.) Proaspăt; fraged. ♦ (Despre icre) Proaspăt, neconservat. ♦ (Despre fructe) Zemos; mălăieț. ♦ Flexibil, elastic. 2. (Despre terenuri) Umed, reavăn, jilav. 3. (Despre metale și aliaje) Cu duritate mică; care poate fi ușor îndoit, zgâriat etc. 4. (Despre ființe, despre corpul sau despre părți ale corpului lor) Fără rezistență, fără putere; debil, slab, plăpând; gingaș, delicat. ♦ Sleit de puteri, istovit, vlăguit. 5. (Despre oameni) Lipsit de energie, de voință; apatic, indolent; bleg, leneș; cu fire slabă, nehotărâtă, influențabilă. ♢ Expr. A o lăsa (mai) moale = a ceda, a face concesii. II. 1. Cu suprafața netedă, fără asperități; neted. ♦ Catifelat, mătăsos; plăcut la atingere. 2. Necolțuros, rotunjit, unduios; p. ext. armonios, delicat. 3. (Despre culori, lumină sau izvoare de lumină, sunete). Lipsit de stridență, cu intensitate scăzută; domol, potolit; blând. 4. (Fon.; în opoziție cu dur; în sintagmele) Consoană moale = consoană palatalizată. Poziție moale = poziția unui sunet urmat de o silabă care conține o vocală palatală. 5. (Despre vreme, atmosferă, anotimpuri reci etc.) Călduț (și umed); p. ext. plăcut, blând. 6. (Despre ființe, despre însușiri și manifestări ale lor) Domol; blând, blajin. 7. (Despre mișcări) Ușor, abia simțit; încet, lent; lipsit de vlagă; slab. ♦ Care se mișcă încet, lin, domol; (despre ființe) lipsit de vioiciune, de sprinteneală. – Lat. mollis, -e.

moar
MOAR, moaruri, s.n. 1. Țesătură de mătase ori de bumbac mercerizat, care face ape. 2. (Tel.) Perturbație vizibilă pe ecranul unui televizor constând într-o rețea de linii cu deplasare aleatorie. – Din fr. moire.

moaraj
MOARÁJ, moaraje, s.n. (Poligr.) Efect optic obținut prin suprapunerea a două tipare de clișee cu rețele de puncte sau de linii care formează între ele un unghi. – Din fr. moirage.

moarat
MOARÁT, -Ă, moarați, -te, adj. Care are aspectul moarului (1). – Din fr. moiré.

moara
MOÁRĂ, mori, s.f. 1. Instalație special amenajată pentru măcinarea cerealelor; clădire, construcție prevăzută cu asemenea instalații. ♢ Expr. A-i merge (sau a-i umbla, a-i toca) (cuiva) gura ca o moară (hodorogită sau stricată, neferecată etc.) = a vorbi mult (și inutil), a nu-i tăcea gura. Ca la moară = a) pe rând, în ordinea sosirii; b) (în legătură cu verbele „a intra”, „a ieși” sau cu echivalentele acestora) într-un continuu du-te-vino. A(-i) da (cuiva) apă la moară = a-i crea cuiva o situație favorabilă, a-i înlesni să facă un anumit lucru; a încuraja, a stimula. A-i veni (cuiva) apa la moară = a se schimba împrejurările în favoarea cuiva. A-i lua (sau a-i tăia) (cuiva) apa de la moară = a) a priva pe cineva de anumite avantaje de care s-a bucurat; b) a întrerupe pe cineva în timp ce vorbește, a nu-i permite să mai vorbească sau a face să nu mai vorbească. A mâna apa la moara sa = a căuta să tragă singur toate foloasele. A-i umbla (cuiva) moara = a-i merge bine, a-i merge toate din plin. A-i sta (cuiva) moara = a nu-i mai merge bine; a nu mai avea profituri, avantaje. A ajunge de la moară la râșniță = a ajunge rău; a decădea, a scăpăta. (Livr.) A se bate (sau a se lupta) cu morile de vânt = a întreprinde acțiuni inutile, ridicole; a se lupta cu dușmani ireali. ♦ (Depr.; de obicei urmat de determinări ca „hodorogită”, „stricată” etc.) Gură (considerată ca organ al vorbirii); p. ext. persoană care flecărește fără încetare; meliță. 2. Mașină de lucru sau instalație folosită pentru mărunțirea fină a unor materiale tari (minereuri, cărbuni, produse ale industriei chimice etc.); clădire, construcție prevăzută cu asemenea mașini sau instalații. 3. (Înv.) Fabrică (în care materia primă era mărunțită, zdrobită, frământată). 4. (Reg.) Jocul de țintar. – Lat. mola.

moare
MOÁRE s.f. (Reg.) Apă cu sare sau cu oțet (folosită la conservarea legumelor); lichid acru în care se țin ori s-au ținut murături; spec. zeamă de varză. ♢ Expr. A ști (sau a cunoaște) moarea cuiva = a cunoaște firea, obiceiurile cuiva. A mânca (sau a gusta) moarea (sau din moarea) cuiva = a avea de suportat supărarea, toanele cuiva. ♦ Fel de mâncare preparat cu saramură. ♦ Fig. Fel de a fi al cuiva; fire, temperament, caracter. – Probabil lat. moria.

moarte
MOÁRTE, morți, s.f. 1. Încetare a vieții, oprire a tuturor funcțiilor vitale, sfârșitul vieții; răposare; deces. ♢ Loc. adj. Fără (de) moarte = a) veșnic, nemuritor; b) (despre obiecte) foarte durabil, foarte trainic. ♢ De moarte = a) loc. adj. și adv. moral; b) loc. adj. (în textele bisericești; despre păcate, greșeli) care atrage osânda veșnică; c) loc, adj. și adv. fig. grozav, cumplit, teribil. ♢ Loc. vb. A face moarte de om = a omorî, a ucide. A-și face moarte (singur sau cu mâna lui) = a se sinucide, a se omorî. ♢ Expr. Pe viață și pe moarte = a) din toate puterile, cu înverșunare, punându-si viața în joc; b) pentru totdeauna. (A fi ori a se afla) pe patul de moarte sau pe patul morții = (a fi) în agonie. Între viață și moarte = în agonie, aproape de moarte. Ca de frica morții = înfrigurat, febril. Cu moartea în suflet = extrem de mâhnit, de îndurerat; desperat, deznădăjduit. A se da de ceasul morții = a depune eforturi desperate; a se frământa, a se neliniști extrem de mult. A da moartea în ceva = a muri în număr foarte mare. A azvârli (sau a băga) moartea-n țigani = a) a învinui pe nedrept pe cineva, a da vina pe alții; b) a lansa o idee, un proiect fără finalitate, care provoacă doar confuzie, derută. A da mâna cu moartea sau a vedea moartea cu ochii = a trece printr-o mare primejdie. (A fi) uitat de moarte = (a fi) foarte bătrân. A nu avea (sau a nu cunoaște) moarte = (despre obiecte) a fi foarte durabil. ♦ (Jur.) Moarte declarată = situație juridică creată unei persoane dispărute în împrejurări care fac să se prezume moartea sa fizică. Moarte fizică = moarte constatată prin act de deces. ♦ Fig. Dispariție, pieire. 2. Omor, ucidere; crimă, asasinat; p. ext. măcel, masacru. ♢ Expr. (Fam.) Moarte de om = mare înghesuială, îmbulzeală. ♦ Pedeapsă capitală; execuție. Expr. La moarte! formulă cu care se cerea pedeapsa capitală pentru un vinovat. 3. (Înv. și pop.) Mortalitate provocată de un flagel; p. ext. molimă, epidemie. 4. Ceea ce pricinuiește sau se crede că pricinuiește moarte (1). ♢ Expr. Moartea mea (sau ta, lui etc.) e... sau e moartea mea (ori ta, lui etc.), se spune pentru a arăta că un anumit lucru place cuiva în mod deosebit. 5. Compuse: moartea-puricelui = plantă erbacee din familia compozitelor, cu tulpină dreaptă, ramificată, păroasă, cu flori gălbui, dispuse în capitule (Inula conya); (Med. vet.; reg.) moartea-găinilor = cobe. – Lat. mors, tis.

moasa
MOÁȘĂ, moașe, s.f. 1. Femeie (cu pregătire specială) care asistă și îngrijește femeile la naștere. 2. (Pop.) Bunică; p. ext. femeie bătrână. – Cf. alb. m o s h ë „vârstă”.

moaste
MOÁȘTE s.f. pl. (În religia creștină) Rămășițele mumificate din corpul unei persoane considerată sfântă; p. ext. veșmânt, parte de veșmânt sau orice alt obiect care a aparținut unei astfel de persoane (și căreia i se atribuie puteri supranaturale). ♦ P. gener. Corp mumificat; mumie. ♦ (Fig.) Rămășițele scumpe ale trecutului. – Din sl. mošti.

moaza
MOAZÁ, moazez, vb. I. Tranz. (Constr.) A îmbina cu moaze. – Din fr. moiser.

moazare
MOAZÁRE, moazări, s.f. Acțiunea de a moaza. – V. moaza.

moazat
MOAZÁT, -Ă, moazați, -te, adj. (Despre elemente de construcție) care a fost îmbinat cu moaze. – V. moaza.

moaza
MOÁZĂ, moaze, s.f. (Constr.) Fiecare dintre componentele unei perechi de grinzi care formează un element de consolidare la o construcție din lemn. – Din fr. moise.

mobil
MOBÍL, -Ă, mobili, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care se mișcă, se deplasează sau care poate fi mișcat, deplasat. ♢ Bunuri mobile sau avere mobilă = avere constând din obiecte care se pot transporta dintr-un loc în altul. 2. S.n. Corp în mișcare. 3. Adj. Nestabil; schimbător, variabil. ♦ (Despre ochi, privire, figură) Care își schimbă ușor expresia; care este mereu în mișcare. 4. S.n. Cauză determinantă a unei acțiuni; impuls, imbold, scop, obiectiv. [Pl. și: (4) mobiluri] – Din fr. mobile, lat. mobilis.

mobila
MOBILÁ, mobilez, vb. I. Tranz. A aranja, a înzestra o încăpere, o locuință cu mobilă. – Din mobilă.

mobilare
MOBILÁRE, mobilări, s.f. Acțiunea de a mobila și rezultatul ei; fel de a mobila. – V. mobila.

mobilat
MOBILÁT, -Ă, mobilați, -te, adj. Amenajat cu mobilă. ♦ Care se închiriază cu mobilă. – V. mobila.

mobila
MÓBILĂ, mobile, s.f. (Mai ales la pl.) Obiect (cu destinație practică precisă) care servește la amenajarea unei locuințe, a unei instituții etc. și care se sprijină de obicei cu partea inferioară pe podea. ♦ (La sg.; colectiv) Mobilier. – Din fr. meuble, it. mobilia, germ. Möbel.

mobiliar
MOBILIÁR, -Ă, mobiliari, -e, adj. (Jur.) Alcătuit din bunuri mobile, care se referă la bunuri mobile. ♦ (Despre bunuri sau averi) Care poate fi transportat; mobil. [Pr.: -li-ar] – Din it. mobiliare, fr. mobilier.

mobilier
MOBILIÉR, mobiliere, s.n. Totalitatea mobilelor dintr-o încăpere, dintr-o locuință, dintr-o clădire; mobilă. ♦ Ansamblul mobilelor caracteristice unei epoci sau unui stil. [Pr.: -li-er] – Din fr. mobilier.

mobilitate
MOBILITÁTE, mobilități, s.f. 1. Capacitatea de a fi mobil (1), de a se mișca, de a-și schimba locul sau poziția; proprietatea de a fi mișcat, deplasat. ♦ Ușurință în mișcări; vioiciune, degajare, naturalețe (a mișcărilor). ♦ Capacitate a feței de a-și schimba ușor expresia, de a exterioriza stările sufletești. ♦ Instabilitate, nestatornicie. 2. Capacitate de a se schimba, de a se transforma. – Din fr. mobilité, lat. mobilitas, -atis.

mobiliza
MOBILIZÁ, mobilizez, vb. I. Tranz. 1. A chema sub arme, a convoca de urgență la unități (în vederea războiului); a trece de la starea de pace la cea de război. ♢ Expr. A mobiliza (pe cineva) pe loc = a păstra în timp de război (pe cineva) pe postul civil pe care-l ocupă, supunându-l disciplinei militare impuse de starea de război. ♦ (Fam.) A chema într-un anumit loc, cu un anumit scop; a convoca, a întruni, a aduna. 2. A antrena o colectivitate la o acțiune sau la o activitate susținută, organizată și coordonată, de interes general. – Din fr. mobiliser.

mobilizabil
MOBILIZÁBIL, -Ă, mobilizabili, -e, adj. Care este supus mobilizării; apt de a fi mobilizat. – Din fr. mobilisable.

mobilizare
MOBILIZÁRE, mobilizări, s.f. Acțiunea de a mobiliza și rezultatul ei. – V. mobiliza.

mobilizat
MOBILIZÁT, -Ă, mobilizați, -te, adj. Chemat sub arme, supus mobilizării. – V. mobiliza.

mobilizator
MOBILIZATÓR, -OÁRE, mobilizatori, -oare, adj. Care antrenează ori poate antrena o colectivitate la o acțiune de interes general; antrenant, stimulator. – Mobiliza + suf. -tor.

mobilometru
MOBILOMÉTRU, mobilometre, s.n. (Tehn.) Vâscozimetru pentru determinarea consistenței lacurilor, vopselelor etc. – Din engl. mobilometer.

moc
MOC s.m. v. moacă.

moca
MÓCA s.f. invar. Cafea care provine din orașul arab Moka; p. ext. cafea de calitate superioară; băutură caldă preparată din această cafea. – Cf. fr. m o k a, germ. M o k k a.

mocan
MOCÁN, mocani, s.m. Locuitor (român) din regiunile muntoase (în special ale Transilvaniei); spec. cioban din regiunile muntoase (mai ales ale Transilvaniei); mocârțan (1). – Moacă + suf. -an.

mocanca
MOCÁNCĂ, mocance, s.f. 1. Femeie (româncă) dintr-o regiune de munte (în special din Transilvania); soție sau fiică de mocan; mocăniță. 2. (La sg.; art.) Numele unui dans popular asemănător cu hora; melodie după care se execută acest dans; mocănească. – Mocan + suf. -că.

mocasin
MOCASÍN, mocasini, s.m. Încălțăminte din piele netăbăcită, purtată de indienii din America de Nord. ♦ Încălțăminte foarte suplă și comodă, cu talpă plată, fără șireturi. – Din fr. mocassin.

mocai
MOCĂÍ, mócăi, vb. IV. Intranz. și refl. (Pop. și fam.) 1. A lucra încet, fără spor; a (se) moșmondi, a (se) mocoși. 2. A pierde vremea cu nimicuri; a tândăli. [Prez. ind. și: mocăiesc] – Et. nec. Cf. m o a c ă.

mocaiala
MOCĂIÁLĂ, mocăieli, s.f. Faptul de a (se) mocăi. [Pr.: -că-ia-] – Mocăi + suf. -eală.

mocait
MOCĂÍT, -Ă, mocăiți, -te, adj., s.m. și f. 1. (Persoana) care lucrează încet, fără spor, care acționează sau umblă încet. 2. (Persoană) care își pierde vremea cu nimicuri. [Pr.:-că-it] – V. mocăi.

mocanas
MOCĂNÁȘ, mocănași, s.m. 1. Diminutiv al lui mocan. 2. (La pl.; art.) Dans popular, inspirat din viața pastorală, răspândit, în trecut, în Moldova și în Dobrogea; melodie după care se execută acest dans. – Mocan + suf. -aș.

mocancuta
MOCĂNCÚȚĂ, mocăncuțe, s.f. Diminutiv al lui mocancă. – Mocancă + suf. -uță.

mocanesc
MOCĂNÉSC, -EÁSCĂ, mocănești, adj., s.f. 1. Adj. De mocan, al mocanului, specific mocanilor, privitor la mocani. ♢ Oaie mocănească = varietate de oaie țurcană. Cal mocănesc = cal scund de munte. Porumb mocănesc = varietate de porumb cu bobul mare. 2. S.f. art. Numele unui dans popular asemănător cu hora; melodie după care se execută acest dans; mocancă. – Mocan + suf. -esc.

mocaneste
MOCĂNÉȘTE adv. Ca mocanii, în felul mocanilor. – Mocan + suf. -ește.

mocanime
MOCĂNÍME s.f. Grup, mulțime de mocani; totalitate a mocanilor. – Mocan + suf. -ime.

mocanita
MOCĂNÍȚĂ, mocănițe, s.f. 1. Mocancă (1). 2. (Glumeț) Tren de linie îngustă, care circulă în regiunile de munte. – Mocan + suf. -iță.

mocartan
MOCÂRȚÁN, mocârțani, s.m. 1. (Pop.) Mocan. 2. Epitet depreciativ dat unui om bădăran, mojic. – Cf. m o c a n.

mocheta
MOCHETÁ, mochetez, vb. I. Tranz. A acoperi podeaua unei camere cu mochetă. – Din mochetă.

mochetare
MOCHETÁRE, mochetări, s.f. Acțiunea de a mocheta. – V. mocheta.

mochetat
MOCHETÁT, -Ă, mochetați, -e, adj. (Despre podea) Care este acoperită cu mochete; (despre camere) Care au podeaua acoperită cu mochetă. – V. mocheta.

mocheta
MOCHÉTĂ, mochete, s.f. Țesătură plușată, cu bătătură de in sau de cânepă și cu urzeală de lână, folosită pentru covoare; bucată din acest fel de țesătură, care acoperă (de obicei) toată suprafața podelei. – Din fr. moquette.

mocirla
MOCÍRLĂ, mocirle, s.f. Apă stătătoare (de mică întindere) provenită din ploi, revărsări etc. și plină de mâl, de noroi; loc mlăștinos, noroios; noroi, mâl. ♦ Fig. Decădere morală; mediu decăzut din punct de vedere moral. – Cf. bg. m o č i l o.

mocirlos
MOCIRLÓS, -OÁSĂ, mocirloși, -oase, adj. Plin de mocirle, de noroi, de mâl; mlăștinos, noroios. – Mocirlă + suf. -os.

mocles
MÓCLES interj. v. mucles.

mocneala
MOCNEÁLĂ, mocneli, s.f. Faptul de a mocni; stare a ceea ce mocnește; p. ext. indispoziție, tristețe, posomoreală. – Mocni + suf. -eală.

mocni
MOCNÍ, mocnesc, vb. IV. Intranz. 1. (Despre foc) A arde înăbușit, fără flacără; a arde sub cenușă; a fi pe punctul de a se stinge. 2. Fig. A-și trece vremea fără folos, a sta inactiv; a lâncezi, a zăcea, a vegeta. 3. A sta în așteptare, gata să izbucnească; a nutri sentimente de ură, de revoltă etc., a fierbe; a sta posomorât și tăcut. – Din sl. moknonti „a uda, a muia”.

mocnire
MOCNÍRE, mocniri, s.f. (Rar) Faptul de a mocni. – V. mocni.

mocnit
MOCNÍT, -Ă, mocniți, -te, adj. 1. (Despre foc; adesea adverbial) Care arde înăbușit, înfundat, fără flacără; care este pe punctul de a se stinge. 2. Fig. Care lâncezește, care este fără viață, inactiv. 3. Fig. Reținut vreme îndelungată (dar gata oricând să izbucnească); tăcut, posomorât. 4. Care (pare că) ascunde o amenințare (gata să se declanșeze). 5. (Despre vreme, atmosferă) Înnorat, mohorât. ♦ (Despre ploaie) Încet și potolit, dar persistent. – V. mocni.

mocofan
MOCOFÁN, mocofani, s.m. 1. Om prost, bleg. 2. Om bădăran, mojic. – Et. nec. Cf. m o a c ă.

mocoseala
MOCOȘEÁLĂ, mocoșeli, s.f. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) mocoși. – Mocoși + suf. -eală.

mocosi
MOCOȘÍ, mocoșesc, vb. IV. Intranz. și refl. (Pop. și fam.) A lucra îndelung, cu migală (la ceva); a pierde prea mult timp la o treabă, a lucra prea încet, cu prea multă migală; a-și pierde vremea; a (se) mocăi. – Cf. m o c ă i.

mocosit
MOCOȘÍT, -Ă, mocoșiți, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care lucrează prea încet. care nu are spor la lucru. – V. mocoși.

mod
MOD, moduri, s.n. 1. Fel de a fi, de a se manifesta al cuiva sau a ceva; fel în care se efectuează ceva; cale, procedeu, metodă. ♢ (Ec. pol.) Mod de producție = fel istoricește determinat în care oamenii produc bunurile necesare existenței lor caracterizând o orânduire socială și determinând-o din punct de vedere istoric. ♦ (Gram.; în sintagmele) Adverb de mod = adverb care arată felul cum apare acțiunea, starea sau însușirea exprimată de un verb. Complement circumstanțial de mod = complement circumstanțial care arată cum sau în ce măsură se desfășoară sau apare la un moment dat o acțiune, o stare sau o însușire. Propoziție circumstanțială de mod = propoziție care arată felul cum se desfășoară acțiunea din regentă sau cum se înfățișează o calitate din regentă. 2. Categorie gramaticală specifică verbului, prin care se exprimă felul cum prezintă vorbitorul acțiunea; fiecare dintre formele flexionare ale verbului prin care se exprimă această categorie. 3. Caracterul unei succesiuni de sunete care alcătuiesc o piesă muzicală, determinat de o anumită ordine și natură a intervalelor componente și de o anumită funcție a diferitelor sunete față de sunetul fundamental. – Din lat. modus, it. modo.

modal
MODÁL, -Ă, modali, -e, adj. 1. (Gram.) Care aparține modului (2), care se referă la mod, care exprimă modul. 2. (Gram.) Care se referă la mod (1), care indică modul; de mod. 3. (Muz.) Care se referă la mod (3), care aparține modului. – Din fr. modal.

modalitate
MODALITÁTE, modalități, s.f. 1. Procedeu, mijloc, metodă folosită în vederea realizării unui scop; mod (1), manieră. 2. (Log.) Determinare a caracterului necesar, contingent, posibil sau imposibil al unei judecăți. – Din fr. modalité.

moda
MÓDĂ, mode, s.f. 1. Obicei, deprindere colectivă, specifică la un moment dat unui mediu social; spec. gust, preferință generalizată la un moment dat pentru un anumit fel de a se îmbrăca. ♢ Loc. adj. La modă = a) care corespunde gustului într-un anumit moment, care se folosește frecvent la un moment dat; modern; de actualitate, actual; b) (despre oameni) care se comportă conform gustului, preferințelor unui anumit mediu social (la un moment dat); foarte cunoscut sau apreciat la un moment dat. ♢ Expr. De modă veche = a) care nu mai corespunde cu gustul momentului, depășit, demodat, desuet; care aparține unor realități din trecut, ieșite din uz; b) (despre oameni) cu concepții vechi, depășite; care se conformează unui sistem sau unui principiu din trecut, învechit. 2. (În sintagmele) Magazin de mode = magazin de pălării femeiești (și de obiecte mărunte de îmbrăcăminte femeiască). Revistă (sau jurnal) de modă (sau de mode) = revistă care conține modele (noi) de îmbrăcăminte și de încălțăminte. Casă de modă (sau de mode) = atelier (de lux) unde se confecționează la comandă obiecte de îmbrăcăminte. – Din it. moda, germ. Mode, ngr. móda, fr. mode.

modalca
MODẤLCĂ, modâlci, s.f. (Pop.) 1. Umflătură patologică (mică) care se poate forma pe diferite părți ale corpului omenesc. 2. Obiect sau parte a unui obiect care are forma unei modâlci (1). – Et. nec.

modarlan
MODÂRLÁN adj., s.m. v. modoran.

model
MODÉL, modele, s.n. 1. Ceea ce poate servi ca orientare pentru reproduceri sau imitații; tipar. ♦ Reprezentare în mic a unui obiect; machetă. ♦ Tipul unui obiect confecționat. Model de pălărie. ♦ Obiect care, imprimat într-un material plastic, formează un tipar după care se realizează alte obiecte identice. ♦ Sistem teoretic sau material cu ajutorul căruia pot fi studiate indirect proprietățile și transformările altui sistem, mai complex, cu care primul sistem prezintă o analogie. 2. Persoană, realizare, operă care, prin valoare sau calități, poate servi ca exemplu; p. ext. exemplu, pildă servită de o asemenea persoană, realizare, operă. 3. Manechin. 4. Persoană care pozează unui pictor sau unui sculptor. 5. (Mat.) Sistem de relații matematice care leagă între ele mărimile de stare ale sistemului modelat. – Din fr. modèle, it. modello.

modela
MODELÁ, modelez, vb. I. Tranz. A executa ceva după un anumit model (1); a da o anumită formă unui material plastic sau adus în stare plastică; a da materialului forma dorită; a fasona. ♦ A studia un obiect sau un fenomen inaccesibil cercetării directe, cu ajutorul unui model (1). ♦ (Fig.) A modifica după voie, a influența. – Din fr. modeler, it. modellare.

modelaj
MODELÁJ, modelaje, s.n. Modelare. – Din fr. modelage.

modelar
MODELÁR, -Ă, modelari, -e, s.m. și f. Persoană care creează modele (1). – Model + suf. -ar.

modelare
MODELÁRE, modelări, s.f. 1. Acțiunea de a modela și rezultatul ei; modelaj. 2. (Mat.) Reprezentare a unei relații prin simbolism matematic. – V. modela.

modelat
MODELÁT, -Ă, modelați, -te, adj. Căruia i s-a dat o anumită formă (după un model); spec. sculptat. – V. modela.

modelator
MODELATÓR, (1) modelatori, s.m., (2) modelatoare, s.n. 1. S.m. Artist care execută lucrări decorative din materiale plastice. ♦ Meseriaș care multiplică după un model dat. 2. S.n. Unealtă folosită (de sculptori) pentru modelare. – Din it. modellatore.

modelarie
MODELĂRÍE, modelării, s.f. (Rar) Atelier (într-o întreprindere) în care se confecționează modele. – Model + suf. -ărie.

modeler
MODELÉR, -Ă, modeleri, -e, s.m. și f. (Rar) Modelator. – Din engl. modeler.

modeleu
MODELÉU, modelée, s.n. Relief sau impresie de relief redate într-o sculptură sau într-o pictură. – Din fr. modelé.

modelism
MODELÍSM s.n. Activitate de construcție a unor modele (1) de mașini și aparate (în special la demonstrațiile din cadrul unor discipline școlare). – Model + suf. -ism.

modelist
MODELÍST, -Ă, modeliști, -ste, s.m. și f. (Rar) Modelor. – Din fr. modéliste.

modeliza
MODELIZÁ, modelizez, vb. I. Tranz. A modela. – Model + suf. -iza.

modelizare
MODELIZÁRE, modelizări, s.f. Acțiunea de a modeliza și rezultatul ei; modelare. – V. modeliza.

modelor
MODELÓR, -OÁRE, modelori, -oare, s.m. și f. Lucrător sau lucrătoare care confecționează modele; modelist. – Din fr. modeleur.

modem
MODÉM, modeme, s.n. (Inform.) Periferic care asigură transferul de informații între calculatoare prin intermediul liniilor telefonice. – Din engl. modem.

modenatura
MODENATÚRĂ, modenaturi, s.f. Proporția și forma diferitelor profiluri care decorează un element de arhitectură; ansamblul mulurilor unei construcții. – Din fr. modénature.

modera
MODERÁ, moderez, vb. I. Tranz. și refl. 1. A face să devină sau a deveni mai puțin intens, mai puțin mare; a (se) micșora, a (se) reduce. 2. A face să devină sau a deveni mai cumpătat, mai stăpânit; a (se) înfrâna, a (se) potoli. – Din fr. modérer.

moderant
MODERÁNT, -Ă, moderanți, -te, adj. (Rar; despre oameni) Care moderează (2). – Din engl. moderant.

moderantism
MODERANTÍSM s.n. Atitudine și opinie de moderat, de moderație. – Din fr. modérantisme.

moderantist
MODERANTÍST, -Ă, moderantiști, -ste, adj., s.m. și f. (Partizan) al moderantismului. – Din fr. modérantiste.

moderare
MODERÁRE, moderări, s.f. Acțiunea de a (se) modera și rezultatul ei. – V. modera.

moderat
MODERÁT, -Ă, moderați, -te, adj. 1. De intensitate sau de mărime mijlocie, care nu este excesiv; micșorat, redus. ♦ (Despre prețuri) Care nu este prea ridicat; convenabil, modic. 2.Chibzuit, cumpătat, ponderat. – V. modera. Cf. fr. m o d é r é, lat. m o d e r a t u s.

moderato
MODERÁTO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Potrivit, nu prea vioi. ♦ (Substantivat, n.) (Parte dintr-o) compoziție muzicală executată în acest tempo. – Cuv. it.

moderator
MODERATÓR, -OÁRE, moderatori, -oare, s.m. și f., s.n., adj. 1. S.m. și f., adj. (Element) care moderează, ponderează, frânează, potolește. 2. Persoană care conduce o dezbatere, de obicei, publică, o masă rotundă, o emisiune cu mai mulți participanți. 3. S.n. Dispozitiv de reglare a vitezei de mișcare a unui mecanism. 4. S.n. Substanță folosită pentru încetinirea mișcării neutronilor. – Din fr. modérateur, lat. moderator, it. moderatore.

moderatie
MODERÁȚIE, moderații, s.f. Însușirea de a fi moderat; atitudine moderată; micșorare, reducere; cumpătare, măsură. [Var.: moderațiúne s.f.] – Din lat. moderatio, fr. modération, it. moderazione.

moderatiune
MODERAȚIÚNE s.f. v. moderație.

modern
MODÉRN, -Ă, moderni, -e, adj. Care aparține timpurilor apropiate de vorbitor; recent, actual; care este în pas cu progresul actual; care aparține unei epoci posterioare antichității. ♢ Istoria modernă = a) (în trecut) epoca de la sfârșitul evului mediu, cuprinsă între 1453 (căderea Constantinopolului) și Revoluția Franceză din 1789; b) (curent) epocă cuprinsă între Revoluția Franceză din 1789 și Unirea din 1918. Limbă modernă = limbă vie, vorbită efectiv de o populație actuală. ♦ (Despre învățământ) Care acordă importanță, preferință disciplinelor umaniste. ♦ Conform cu moda zilei. – Din fr. moderne, it. moderno.

modernism
MODERNÍSM, modernisme, s.n. 1. Însușirea de a fi modern, caracterul a ceea ce este modern; atitudine modernă; preferință (exagerată) față de tot ceea ce este nou, modern. 2. Curent sau tendință din arta și literatura sec. XX, care neagă tradiția și susține principii de creație noi. – Din fr. modernisme.

modernist
MODERNÍST, -Ă, moderniști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține modernismului, privitor la modernism, specific modernismului, 2. S.m. și f. Adept al modernismului. – Din fr. moderniste.

modernitate
MODERNITÁTE s.f. Caracterul a ceea ce este modern. – Cf. fr. m o d e r n i t é.

moderniza
MODERNIZÁ, modernizez, vb. I. Tranz. A adapta la cerințele, la exigențele prezentului, a face să corespundă acestor cerințe; a înnoi. ♦ A da unui lucru un aspect modern, conform gusturilor și cerințelor actuale. ♦ Spec. A modifica limba unui text din trecut în conformitate cu normele limbii actuale. – Din fr. moderniser.

modernizare
MODERNIZÁRE, modernizări, s.f. Acțiunea de a moderniza și rezultatul ei; înnoire. – V. moderniza.

modernizat
MODERNIZÁT, -Ă, modernizați, -te, adj. Adaptat, adus la nivelul exigențelor sau al cerințelor moderne. – V. moderniza.

modernizator
MODERNIZATÓR, -OÁRE, modernizatori, -oare, adj. (Rar) Care modernizează, care are tendința de a moderniza. – Moderniza + suf. -tor.

modest
MODÉST, -Ă, modești, -ste, adj. 1. Care este lipsit de îngâmfare; p. ext. moderat, cumpătat în purtare, în pretenții. 2. De proporții mici; de valoare sau de importanță redusă; lipsit de strălucire. – Din lat. modestus, fr. modeste, it. modesto.

modestie
MODESTÍE s.f. Însușirea de a fi modest (1); lipsă de îngâmfare. – Din lat. modestia, fr. modestie, it. modestia.

modic
MÓDIC, -Ă, modici, -ce, adj. (Livr.) De puțină valoare; neînsemnat. ♦ (Despre prețuri) Moderat, convenabil. – Din lat. modicus, fr. modique.

modicitate
MODICITÁTE s.f. (Livr.) Însușirea de a fi modic. – Din fr. modicité, lat. modicitas, -atis.

modifica
MODIFICÁ, modífic, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) schimba aspectul, forma, conținutul; a (se) preface, a (se) transforma. ♦ Tranz. Spec. A rectifica, a corecta. – Din lat. modificare.

modificabil
MODIFICÁBIL, -Ă, modificabili, -e, adj. Care poate fi modificat. – Din it. modificabile.

modificare
MODIFICÁRE, modificări, s.f. Acțiunea de a (se) modifica și rezultatul ei; prefacere, transformare, modificație. – V. modifica.

modificat
MODIFICÁT, -Ă, modificați, -te, adj. Căruia i s-a schimbat aspectul, forma, conținutul; transformat. – V. modifica.

modificator
MODIFICATÓR, -OÁRE, modificatori, -oare, adj. (Rar) Care modifică. – Din fr. modificateur, lat. modificator, it. modificatore.

modificatie
MODIFICÁȚIE, modificații, s.f. (Înv.) Modificare. – Din fr. modification, lat. modificatio.

modilion
MODILIÓN, modilioane, s.n. Ornament arhitectonic în formă de consolă, care susține un vas, un bust etc. [Pr.: -li-on] – Din it. modiglione, fr. modillon.

modista
MODÍSTĂ, modiste, s.f. Femeie care confecționează (și vinde) pălării femeiești și unele accesorii de podoabă. – Din fr. modiste.

modoran
MODORÁN, modorani, adj., s.m. (Reg.) (Om) grosolan, bădăran. [Var.: modârlán adj., s.m.] – Et. nec.

modru
MÓDRU, modre, s.n. (Reg.) Mod, chip, fel; mijloc, putință, posibilitate. ♢ Loc. adv. Cu (sau la) modru = nimerit, potrivit. ♢ Expr. A nu fi (sau a nu avea) modru = a(-i) fi imposibil să... – Din magh. mod.

modul
MODÚL, module, s.n. 1. Unitate de lungime convențională, folosită în arhitectura clasică pentru determinarea proporțiilor elementelor componente ale unei construcții, ale unui ordin arhitectonic. 2. (Mat.) Valoare absolută a unui număr real (fără a se ține seamă de semnul algebric). ♦ Număr pozitiv egal cu rădăcina pătrată a sumei pătratelor elementelor unui număr complex. 3. Fiecare dintre părțile principale (și detașabile) ale unei nave cosmice. ♢ Modul lunar = parte a vehiculului de explorare lunară. 4. Parte componentă a unui ansamblu (cu funcționalitate proprie). – Din fr. module.

modula
MODULÁ, modulez, vb. I. 1. Intranz. (Muz.) A trece de la o tonalitate la altă (după regulile armoniei). 2. Tranz. A exprima ceva prin inflexiuni ale vocii, a trece în chip melodios de la un ton la altul. 3. Refl. și tranz. A (se) modifica anumite mărimi caracteristice ale unei oscilații (spre a transmite semnale purtătoare de informații). 4. Tranz. (Înv.) A modela. – Din fr. moduler.

modulare
MODULÁRE, modulări, s.f. Acțiunea de a (se) modula și rezultatul ei. – V. modula.

modulat
MODULÁT^1, -Ă, modulați, -te, adj. 1. (Despre sunete muzicale) Care a suferit o modulație (1). 2. (Fiz.) Cu modulații (2). – V. modula.

MODULAT^2, -Ă, modulați, -te, adj. (Despre mobilă) Care este format din module. – Din modul.

modulator
MODULATÓR, -OÁRE, modulatori, -oare. adj., s.n. 1. Adj. Care modulează. 2. S.n. Aparat sau dispozitiv folosit pentru modularea unei oscilații. – Din fr. modulateur.

modulatie
MODULÁȚIE, modulații, s.f. 1. (Muz.) Trecere de la o tonalitate la alta după regulile armoniei; variație a înălțimii și intensității în emiterea unui sunet sau a unui complex de sunete; serie de sunete care își schimbă tonalitatea. 2. (Fiz.) Variație a unui parametru al semnalului purtător de informații. – Din fr. modulation, it. modulazione.

modulometru
MODULOMÉTRU, modulometre, s.n. (Tehn.) Aparat pentru măsurarea sau controlul gradului de modulație (2). – Din fr. modulomètre.

modusvivendi
MÓDUS VIVÉNDI subst. 1. Mod de existență. 2. Posibilitate de împăcare a două părți aflate în litigiu; compromis. A găsi un modus vivendi. – Expr. lat.

mofeta
MOFÉTĂ, mofete, s.f. Produs gazos, constituit în cea mai mare parte din bioxid de carbon, degajat prin crăpăturile scoarței terestre în fazele finale ale activității vulcanice. – Din it. mofeta, fr. mofette.

mofetic
MOFÉTIC, -Ă, mofetici, -ce, adj. Care aparține mofetei, privitor la mofetă. – Din it. mofetico.

mofluz
MOFLÚZ, -Ă, mofluji, -ze, s.m. și f., adj. 1. (Înv.) (Om) falit; (om) sărăcit, ruinat; (om) sărac. ♢ Expr. A ieși (sau a rămâne) mofluz = a da faliment. 2. (Om) înșelat, păgubit; p. ext. (om) nemulțumit, dezamăgit, blazat. [Pl. și: mofluzi. – Var.: muflúz, -ă s.m. și f., adj.] – Din tc. müflüz.

mofluzi
MOFLUZÍ, mofluzesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A da faliment; p. ext. a se ruina; a sărăci. – Din mofluz.

mofluzit
MOFLUZÍT, -Ă, mofluziți, -te, s.m. și f. (Înv.) Om falit; p. ext. om ruinat, sărăcit. – V. mofluzi.

moft
MOFT, mofturi, s.n. (Fam.) 1. Lucru, problemă fără valoare, fără însemnătate; fleac, nimic, bagatelă. ♢ Expr. A umbla cu mofturi = a invoca motive lipsite de temei. ♦ (Rar) Șmecherie, tertip. 2. (La pl.) Capricii, fandoseli, nazuri, fasoane. – Din tc. müft.

moftangioaica
MOFTANGIOÁICĂ, moftangioaice, s.f. (Fam.) Femeie neserioasă, flecară, palavragioaică. – Moftangiu + suf. -oaică.

moftangiu
MOFTANGÍU, moftangii, s.m. (Fam.) Om neserios pe care nu se poate conta, flecar (și șmecher); moftolog. – Moft + suf. -angiu.

moftolog
MOFTOLÓG, moftologi, s.m. (Fam.) Moftangiu. – Din moftologie (derivat regresiv).

moftologic
MOFTOLÓGIC, -Ă, moftologici, -ce, adj. (Fam.) Lipsit de seriozitate. – Moftolog + suf. -ic.

moftologie
MOFTOLOGÍE, moftologii, s.f. (Fam.) Șmecherie, tertip. – Din moft.

mofturos
MOFTURÓS, -OÁSĂ, mofturoși, -oase, adj., s.m. și f. (Persoană) care face mofturi (2); (om) capricios, năzuros. – Moft + suf. -os.

mogaldeata
MOGÂLDEÁȚĂ, mogâldețe, s.f. 1. Ființă sau lucru care apare neconturat, neclar din cauza ceții, a întunericului sau a depărtării. ♦ Om mic de statură. 2. Mică ridicătură de pământ; grămadă mică. – Et. nec.

moglan
MOGLÁN, moglani, s.m. (Reg.) Om mare, voinic și prost; om necioplit, bădăran. – Et. nec.

mogorogi
MOGOROGÍ, mogorogesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A vorbi nedeslușit, neclar (arătându-și nemulțumirea); a bombăni, a bodogăni, a mormăi. ♦ Tranz. A cicăli; a ocărî. – Et. nec.

mogorogire
MOGOROGÍRE, mogorogiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a mogorogi și rezultatul ei. – V. mogorogi.

mogul
MOGÚL, -Ă, moguli, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte din dinastia mongolă care a cucerit India. 2. Adj. Referitor la mogul (l), de mogul (1). 3. S.m. Fig. Persoană foarte importantă cu puteri discreționare. – Din engl. Mogul.

mohair
MOHAÍR, mohairuri, s.n. Păr de capră angora, folosit în industria textilă pentru stofe, covoare, fetru etc.; p. ext. postav sau stofă țesută din lână amestecată cu păr de capră angora (sau cu fire de mătase). [Pr.: -ha-ir] – Din fr. mohair.

mohican
MOHICÁN, mohicani, s.m. (La pl.) Populație de indieni răspândită de-a lungul coastei Oceanului Atlantic, în Canada și nord-estul Statelor Unite ale Americii, astăzi pe cale de dispariție; (și la sg.) persoană care face parte din această populație. – Din fr. Mohican.

mohor
MOHÓR, (2) mohoare, s.n. 1. Numele mai multor specii de plante erbacee din familia gramineelor, cu frunze liniare, ascuțite, cu flori stacojii, galbene-ruginii etc. dispuse în spice cilindrice, dintre care unele se cultivă ca plante furajere (Setaria). 2. Loc cultivat cu mohor (1) sau pe care crește mohor. – Din magh. mohar.

mohorare
MOHORẤRE, mohorâri, s.f. Faptul de a (se) mohorî; fig. posomorâre, amărăciune, întristare. – V. mohorî.

mohorat
MOHORẤT, -Ă, mohorâți, -te, adj. 1. Care are culoarea de la roșu-cărămiziu la roșu-vinețiu; p. gener. de culoare închisă; întunecat, sumbru. ♦ Lipsit de lumină, întunecos, sumbru. 2. Fig. (Despre oameni) Mâhnit, trist, posomorât. – V. mohorî.

mohoreala
MOHOREÁLĂ, mohoreli, s.f. Starea omului mohorât; posomoreală, tristețe. – Mohorî + suf. -eală.

mohori
MOHORÎ, mohorăsc, vb. IV. Tranz. și refl. 1. A (se) colora în roșu (-închis) sau, p. gener., într-o culoare închisă; a (se) închide la culoare. 2. Fig. A (se) posomorî, a (se) întrista. – Din mohor.

moima
MÓIMĂ, moime, s.f. (Înv. și reg.) Maimuță. – Din magh. majom.

moimita
MOIMÍȚĂ, moimițe, s.f. (Înv. și reg.) Maimuță. [Var.: momíță s.f.] – Moimă + suf. -iță.

moina
MOINÁ, pers. 3 moinează, vb. I. Refl. și intranz. A se face moină, a începe să se dezghețe. – Din moină.

moina
MÓINĂ, moine, s.f. 1. Timp mai călduros și umed, care urmează iarna după o perioadă de îngheț; p. gener. timp umed și cețos; moloșag. 2. Teren agricol lăsat necultivat unul sau mai mulți ani (pentru a-și spori proprietățile productive). ♦ (Pop.) Ogor. – Cf. m o a l e.

moinos
MOINÓS, -OÁSĂ, moinoși, -oase, adj. (Despre timpul iernii) Umed și relativ călduros. – Moină + suf. -os.

mojar
MOJÁR, mojare, s.n. Vas de formă semisferică cu pereții groși, de porțelan, sticlă, metal, material plastic, care servește, în farmacii și în laboratoare, la mărunțirea fină a diferitelor substanțe prin frecarea lor cu ajutorul unui pistil. ♦ (Reg.) Piuliță (pentru pisat). ♦ (Reg.) Piua unui șteamp. – Din magh. mozsár.

mojdei
MOJDÉI s.n. v. mujdei.

mojdrean
MOJDREÁN, mojdreni, s.m. Arbore sau arbust cu frunze compuse, cu flori albe, mirositoare, a cărui coajă se folosește la vopsit; urm (Fraxinus ornus). – Din bg. măždrĕan.

mojic
MOJÍC, -Ă, mojici, -ce, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. adj (Om) prost crescut, obraznic, impertinent; bădăran, mitocan. 2. S.m. și f. (Înv. și reg.) Țăran; p. gener. om de rând. 3. S.m. și f. (În forma mujic) Nume dat țăranilor ruși înainte de Marea Revoluție Socialistă din Octombrie. [Var.: mujíc, -ă s.m. și f.] – Din rus. mužik.

mojicesc
MOJICÉSC, -EÁSCĂ, mojicești, adj. (Despre purtări, atitudini etc.) De mojic (1), specific mojicului; grosolan, vulgar, mitocănesc. – Mojic + suf. -esc.

mojiceste
MOJICÉȘTE adv. Ca un mojic (1), în felul mojicilor; în mod grosolan, vulgar. – Mojic + suf. -ește.

mojicie
MOJICÍE, mojicii, s.f. Faptă, purtare sau vorbă de mojic (1); obrăznicie, grosolănie, bădărănie, mitocănie. – Mojic + suf. -ie.

mojicime
MOJICÍME s f. (Înv.) Mulțime de țărani sau de oameni simpli, de rând. – Mojic + suf. -ime.

mojicos
MOJICÓS, -OÁSĂ, mojicoși, -oase, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Grosolan, vulgar; mojicesc. – Mojic + suf. -os.

mol
MOL^1, moli, s.m. (Chim.) Moleculă-gram. – Din fr. mole, germ. Mol.

MOL^2, moluri, s.n. Dig de piatră construit spre larg, la intrarea într-un bazin portuar, pentru a micșora acțiunea valurilor sau pentru a forma cheiuri suplimentare. – Din it. molo, fr. môle.

MOL^3 subst. (Arg.) Vin. – Din țig. mol.

mola
MOLA^1 interj. Cuvânt folosit pentru a da comenzi pe vapoare; lasă! dă-i drumul! – Din tc. mola.

MOLÁ^2 s.f. (Turcism înv.) Preot musulman; judecător turc, superior cadiului, în marile orașe. [Var.: mulá s.f.] – Din tc. molla.

MOLÁ^3, molez, vb. I. Tranz. (Mar.) A da drumul complet unei parâme. – Din fr. moler.

molal
MOLÁL, -Ă, molali, -e, adj. (Chim.. Fiz.) De mol^1. Concentrație molală. – Din engl. molal.

molalitate
MOLALITÁTE, molalități, s.f. (Chim., Fiz.) Molaritate. – Din engl. molality.

molan
MOLÁN^1, molani, s.m. Pește mic din apele de munte, cu corp cilindric, cu solzi mici și rari; molete^2, grindel (Nemachilus barbatulus). – Moale + suf. -an.

MOLÁN^2 s.n. (Reg.) Vin din struguri nealtoiți. – Mol^3 + suf. -an.

molar
MOLÁR^1, molari, adj. (În sintagma) Dinte molar (și substantivat, m.) = dinte mare cu suprafața lată, cu mai multe rădăcini, care servește la sfărâmarea și măcinarea alimentelor; măsea. – Din fr. molaire.

MOLÁR^2, -Ă, molari, -e, adj. (Chim.) Care aparține molului^1, privitor la mol^1. – Din fr. molaire.

molare
MOLÁRE, molări, s.f. Acțiunea de a mola. – V. mola.

molaritate
MOLARITÁTE, molarități, s.f. (Chim., Fiz.) Număr de moli^1 dizolvați într-un kilogram de solvent; molalitate. – Din fr. molarité.

molasa
MOLÁSĂ, molase, s.f. (Geol.) Conglomerat slab consolidat alcătuit de obicei din gresie feldspatică și ciment calcaros. – Din fr. mollasse.

molasic
MOLÁSIC, -Ă, molasici, -ce, adj. (Geol.) – Din molasă. – Din fr. mollassique.

molat
MOLÁT, -Ă, molați, -te, adj. (Despre parâme) Care a fost complet derulat. – V. mola.

molatec
MOLÁTEC, -Ă adj. v. molatic.

molatic
MOLÁTIC, -Ă, molatici, -ce, adj., s.m. I. Adj. 1. (Cam) moale. 2. Cu pantă lină. 3. Lent, lin, domol; care se mișcă domol; cu mișcări leneșe. 4. Lipsit de energie, molâu. 5. Unduios. ♦ Galeș. 6. De intensitate scăzută. 7. Moleșitor; duios. II. S.m. (Iht.) Grindel. [Var.: molátec, -ă, adj.] – Moale + suf. -atic.

molalau
MOLĂLẮU, molălăi, adj. (Reg.) Molâu. – Moale + suf. -ălău.

molatate
MOLĂTÁTE, molătăți, s.f. (Rar) Lipsă de avânt și de energie în mișcări, acțiuni. – Moale + suf. -ătate.

molau
MOLẤU, -ẤIE, molâi, -âie, adj. (Adesea substantivat) 1. Lipsit de forță, de energie, de elan; încet, greoi, leneș. 2. Lipsit de voință, de hotărâre; indolent. – Moale + suf. -âu.

molcom
MÓLCOM, -Ă, molcomi, -e, adj. (Adesea adverbial) Fără violență sau intensitate; liniștit, lin, domol, potolit. ♢ Expr. (Adverbial) A tăcea molcom = a păstra tăcere completă, a nu spune nimic. A sta (sau a ședea) molcom = a sta (sau a ședea) nemișcat, liniștit. ♦ Pașnic, blând, potolit. [Var.: mólcum, -ă, múlcom, -ă, adj.] – Din bg. mŭlkom.

molcomeala
MOLCOMEÁLĂ, molcomeli, s.f. (Rar) Faptul de a fi molcom; încetineală. – Molcom + suf. -eală.

molcomi
MOLCOMÍ, molcomesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) liniști, a (se) potoli, a (se) calma. ♦ Tranz. A mângâia; a îmbuna, a împăca. [Var.: mulcomi vb. IV] – Din molcom.

molcomit
MOLCOMÍT, -Ă, molcomiți, -te, adj. (Pop.) Încet, lent, liniștit, domol. – V. molcomi.

molcomitor
MOLCOMITÓR, -OÁRE, molcomitori, -oare, adj. (Pop.) Care liniștește, potolește, calmează. – Molcomi + suf. -tor.

molcotit
MOLCOTÍT adv. (Reg.) Cu glas domol, potolit, blând. – Et. nec.

molcum
MÓLCUM, -Ă adj. v. molcom.

molcut
MOLCÚȚ, -Ă, molcuți, -e, adj. (Pop.) Diminutiv al lui moale. – Moale + suf. -cuț.

moldav
MOLDÁV, -Ă, moldavi, -e, s.m. și f., adj. (Înv.) 1. S.m. și f. Moldovean. 2. Adj. Moldovenesc. – Din fr. moldave.

moldavit
MOLDAVÍT, moldavite, s.n. Ozocherită de culoare neagră, amestecată cu sticlă de origine cosmică, care se găsește în Moldova. – Moldavia n. pr. (= Moldova) + suf. -it.

molda
MÓLDĂ, molde, s.f. (Reg.) Albie, covată. ♦ Vas în care se scurge mustul după ce au fost presați strugurii. ♦ Ladă în care curge făina la moară. – Din germ. Molde.

moldo
MOLDO- Element de compunere care însemnează „moldovean” și care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din moldovean.

moldovalah
MOLDOVALÁH, -Ă, moldovalahi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Român din Principatele Române. 2. Adj. Care aparține sau este caracteristic moldovalahilor (1), privitor la moldovalahi. [Var.: moldovláh, -ă s.m. și f., adj.] – Moldo- + valah.

moldovean
MOLDOVEÁN, -Ă, moldoveni, -e s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Moldovei sau este originară de acolo; moldav. 2. Adj. Care aparține Moldovei sau moldovenilor (1), privitor la Moldova sau la moldoveni, originar din Moldova; moldovenesc, moldav. – Moldova (n. pr.) + suf. -ean.

moldoveanca
MOLDOVEÁNCĂ, moldovence, s.f. Femeie care face parte din populația de bază a Moldovei sau este originară de acolo. – Moldovean + suf. -că.

moldovenesc
MOLDOVENÉSC, -EÁSCĂ, moldovenești, adj., s.f. 1. Adj. Care aparține moldovenilor sau Moldovei, privitor la moldoveni sau la Moldova, originar din Moldova, specific Moldovei sau moldovenilor. ♦ (Substantivat, f.) Graiul românesc vorbit de moldoveni. 2. S.f. art. Dans popular în ritm vioi, executat în cerc închis; melodie după care se execută acest dans. – Moldovean + suf. -esc.

moldoveneste
MOLDOVENÉȘTE adv. Ca moldovenii, în felul moldovenilor; în graiul moldovenesc. ♢ Expr. (Reg.) A o lua sau a (o) spune moldovenește = a acționa, a vorbi fățiș (și ferm.) – Moldovean + suf. -ește.

moldovenism
MOLDOVENÍSM, moldovenisme, s.n. Particularitate lingvistică specifică vorbirii moldovenilor. – Moldovean + suf. -ism.

moldoveniza
MOLDOVENIZÁ, moldovenizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) transforma în moldovean (1), a face să capete sau a căpăta trăsăturile caracteristice moldovenilor; a da sau a căpăta o formă corespunzătoare sistemului graiului moldovenesc. – Moldovean + suf. -iza.

moldovenizare
MOLDOVENIZÁRE, moldovenizări, s.f. Acțiunea de a (se) moldoveniza și rezultatul ei. – V. moldoveniza.

moldovenizat
MOLDOVENIZÁT, -Ă, moldovenizați, -te, adj. Care a căpătat trăsături caracteristice moldovenilor; care a căpătat o formă corespunzătoare graiului moldovenesc. – V. moldoveniza.

moldovlah
MOLDOVLÁH, -Ă s.m. și f., adj. v. moldovalah.

molecular
MOLECULÁR, -Ă, moleculari, -e, adj. Care aparține moleculei, privitor la moleculă; de natura moleculei. ♢ Greutate moleculară = număr egal cu suma greutăților atomice ale atomilor care compun o moleculă. – Din fr. moléculaire.

molecula
MOLECÚLĂ, molecule, s.f. Cea mai mică parte dintr-o substanță care mai păstrează compoziția procentuală și toate proprietățile chimice ale acelei substanțe *Moleculă-gram = cantitate dintr-o substanță a cărei greutate în grame este egală cu greutatea ei moleculară; mol^1. – Din fr. molécule

moleschin
MOLESCHÍN, moleschinuri, s.n. Țesătură rezistentă de bumbac, foarte netedă și cu aspect de piele. – Din fr. moleskine, molesquine.

molesta
MOLESTÁ, molestez, vb. I. Tranz. (Livr.) A brutaliza, a maltrata. ♦ A provoca neplăceri, a șicana, a necăji, a sâcâi. – Din lat. molestare, fr. molester, germ. molestieren.

molestare
MOLESTÁRE, molestări, s.f. Acțiunea de a molesta și rezultatul ei. – V. molesta.

moleseala
MOLEȘEÁLĂ, moleșeli, s.f. Senzație de diminuare a puterii, a energiei, adesea însoțită de somnolență; moliciune; sfârșeală; toropeală. – Moleși + suf. -eală.

molesi
MOLEȘÍ, moleșesc, vb. IV. Refl. și tranz. A-și pierde sau a face să-și piardă puterea, energia (fiind adesea cuprins de somnolență); a (se) muia, a slăbi. – Cf. m o a l e.

molesire
MOLEȘÍRE, moleșiri, s.f. Faptul de a (se) moleși și rezultatul ei; p. ext. moleșeală. – V. moleși.

molesit
MOLEȘÍT, -Ă, moleșiți, -te, adj. Cuprins de moleșeală, de slăbiciune, lipsit de vlagă; slăbit, bleg, moale. – V. moleși.

molesitor
MOLEȘITÓR, -OÁRE, moleșitori, -oare, adj. Care moleșește, care provoacă moleșeală. ♦ Care predispune la somn. – Moleși + suf. -tor.

molet
MOLÉT s.m. v. molete^1.

moleta
MOLETÁ, moletez, vb. I. Tranz. A imprima pe un obiect striuri, zimți etc. cu ajutorul moletei (1). – Din fr. moleter.

moletare
MOLETÁRE, moletări, s.f. Acțiunea de a moleta și rezultatul ei. – V. moleta.

moleta
MOLÉTĂ, molete, s.f. 1. Instrument prevăzut cu o rotiță cu muchia zimțuită, folosit la moletare. 2. Roată de cablu cu diametru mare, folosită pentru ghidare în instalațiile de extracție sau pentru întinderea cablurilor de funiculare în instalațiile de transport. – Din fr. molette, germ. Molette.

molete
MOLÉTE^1, moleți, s.m. (Pop.) 1. Larva morarului (2), de forma unui vierme solzos de culoare gălbuie sau cafenie, care trăiește în făină de grâu. 2. Boală de copii care se manifestă prin febră, diaree, vărsături și uscarea mucoasei nazale. [Var.: molét s.m.] – Din bg. molec.

MOLÉTE^2, (1, 2) moleți, s.m., (3) molete, s.n. 1. S.m. (Iht.; reg.) Molan. 2. S.m. (Reg.) Numele mai multor specii de conifere. 3. S.n. Tumoare seroasă care se formează pe glezna calului. – Moale + suf. -ete.

moletiera
MOLETIÉRĂ, moletiere, s.f. Obiect de îmbrăcăminte militară format dintr-o fâșie de stofă, cu care se înfășoară pulpa piciorului, peste pantalon, de la gleznă până sub genunchi. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. molletière.

molfai
MOLFĂÍ, mólfăi, vb. IV. Tranz. 1. A mesteca un aliment în gură cu greutate (din cauza lipsei dinților); a clefăi, a morfoli; p. ext. a mânca încet, fără poftă. ♦ A roade în dinți sau a învârti prin gură un lucru necomestibil. 2. Fig. A rosti (ceva) nedeslușit; a îngăima. [Prez. ind. și: molfăiesc] – Formație onomatopeică.

molfaiala
MOLFĂIÁLĂ, molfăieli, s.f. Molfăit. [Pr.: -fă-ia-] – Molfăi + suf. -eală.

molfaire
MOLFĂÍRE, molfăiri, s.f. Molfăit. [Pr.: -fă-i-] – V. molfăi.

molfait
MOLFĂÍT s.n. Acțiunea de a molfăi și rezultatul ei; zgomot produs de cel care molfăie; molfăială, molfăire, molfăitură. [Pr.: -fă-it] – V. molfăi.

molfaitura
MOLFĂITÚRĂ, molfăituri, s.f. Molfăit. [Pr.: -fă-i-] – Molfăi + suf. -tură.

molibdat
MOLIBDÁT, molibdați, s.m. Sare a acidului molibdenic. – Din fr. molybdate.

molibden
MOLIBDÉN s.n. Metal de culoare albă-argintie, lucios și maleabil, inoxidabil la temperatura obișnuită, întrebuințat la fabricarea unor oțeluri speciale. – Din fr. molybdène.

molibdenic
MOLIBDÉNIC adj. (În sintagma) Acid molibdenic = acid oxigenat al molibdenului. – Molibden + suf. -ic.

molibdenit
MOLIBDENÍT s.n. Sulfură naturală de molibden, de culoare plumburie, cristalizată, din care se extrage molibdenul. [Var.: molibdenítă s.f.] – Din fr. molybdénite.

molibdenita
MOLIBDENÍTĂ s.f. v. molibdenit.

molicel
MOLICÉL, -EÁ, -ÍCĂ, molicei, -ele, adj. (Pop. și fam.) Diminutiv al lui moale; molișor. – Moale + suf. -icel, -icea, -icică.

moliciune
MOLICIÚNE, moliciuni, s.f. 1. Însușirea de a fi moale sau mlădios; flexibilitate; p. ext. obiect care are această însușire. 2. Lipsă de vigoare, de putere; stare de moleșeală, de sfârșeală; lipsă de perseverență, de hotărâre; p. ext. viață ușuratică. 3. Intensitate scăzută (a sunetelor); delicatețe, grație, dulceață. 4. Stare de calm; destindere. – Moale + suf. -iciune.

molid
MOLÍD, molizi, s.m. Arbore rășinos, înalt până la 50 de metri, cu coroana piramidală, cu tulpina dreaptă și cu frunzele în patru muchii, ascuțite (Picea excelsa). [Var.: molíft, (pop.) molídv s.m.] – Cf. alb. m o l i k ë.

molidis
MOLIDÍȘ, molidișuri, s.n. Pădure de molizi (sau în care predomină molidul); loc unde cresc molizi. [Var.: (pop.) molidviș s.n.] – Molid + suf. -iș.

molidv
MOLÍDV s.m. v. molid.

molidvis
MOLIDVÍȘ s.n. v. molidiș.

molie
MÓLIE, molii, s.f. Nume generic dat mai multor specii de fluturi mici de noapte, ale căror larve rod lucrurile de origine vegetală sau animală. ♢ Compuse: molia-zidurilor sau molie-de-casă = mic crustaceu terestru cu corpul oval, cenușiu, care trăiește în locuri umede și întunecoase (Oniscus murarius); molia-stupilor = găselniță^1. – Din sl. molĩ.

molift
MOLÍFT s.m. v. molid.

molifta
MOLÍFTĂ s.f. v. molitvă.

molima
MÓLIMĂ, molime, s.f. (Pop.) Boală cu caracter epidemic; (la oameni) epidemie; (la animale) epizootie; p. ext. boală care atacă un număr mare de plante. – Din ngr. mólema.

molipseala
MOLIPSEÁLĂ, molipseli, s.f. (Rar) Molipsire. – Molipsi + suf. -eală.

molipsi
MOLIPSÍ, molipsesc, vb. IV. Refl. și tranz. 1. A (se) îmbolnăvi prin contaminare; a (se) contamina. 2. Fig. A se lăsa influențat de cineva sau a influența pe cineva (în rău). – Din ngr. mólepsa (aor. lui molévo).

molipsire
MOLIPSÍRE, molipsiri, s.f. Faptul de a (se) molipsi; contaminare. – V. molipsi.

molipsit
MOLIPSÍT, -Ă, molipsiți, -te, adj. Căruia i s-a transmis o boală molipsitoare; infectat, contaminat. – V. molipsi.

molipsitor
MOLIPSITÓR, -OÁRE, molipsitori, -oare, adj. (Adesea fig.) Care molipsește; contagios. – Molipsi + suf. -tor.

molisor
MOLIȘÓR, -OÁRĂ, molișori, -oare, adj., s.f. pl. 1. Adj. (Rar) Molicel. 2. S.f. pl. Mică plantă erbacee din familia orhideelor, cu tulpina dreaptă și cu flori verzi-gălbui, dispuse în spic la vârful tulpinii (Liparis loeselii). – Moale + suf. -ișor.

molitfelnic
MOLITFÉLNIC s.n. v. molitvelnic.

molitva
MOLÍTVĂ, molitve, s.f. 1. (În ritualul Bisericii ortodoxe) Rugăciune (citită de preot pentru iertarea păcatelor, în împrejurări speciale); p. ext. oficierea acestei rugăciuni. 2.(Înv.) Termen de reverență folosit față de clerici. [Var.: molítfă, molíftă s.f.] – Din sl. molitva.

molitvelnic
MOLITVÉLNIC, molitvelnice, s.n. Carte de ritual ortodox, care cuprinde o serie de rugăciuni. [Var.: molitvénic, molitfélnic s.n.] – Din sl. molitvĩnikŭ.

molitvenic
MOLITVÉNIC s.n. v. molitvelnic.

moloh
MOLÓH, molohi, s.m. (Livr.) Simbol al cruzimii, al lăcomiei, al rapacității; persoană, colectivitate cu astfel de însușiri. – Din n. pr. Moloh.

molon
MOLÓN, moloane, s.n. Bloc de piatră naturală prelucrat pe fețele vizibile, folosit în zidărie. – Din fr. moellon.

molos
MOLÓS, moloși, s.m. Specie de câine de talie foarte mare, cu părul lung și moale. – Din fr. molosse.

molosag
MOLOȘÁG, moloșaguri, s.n. (Reg.) Moină (1). – Moale + suf. -oșag.

molotru
MOLÓTRU, molotri, s.m. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu flori albastre și cu fructul în formă de păstaie (Trigonella besseriana). ♦ (Reg.) Molură. – Din sl. molotrĩ.

moloz
MOLÓZ, molozuri, s.n. Spărturi și pulbere de tencuială, cărămidă și mortar, provenite din dărâmarea unor ziduri sau după executarea unor lucrări de zidărie. – Din tc. moloz.

molton
MOLTÓN, moltoane, s.n. Țesătură groasă, ușoară și moale de bumbac, de obicei pufoasă pe amândouă părțile. – Din fr. molleton.

molura
MOLÚRĂ, moluri, s.f. Plantă erbacee aromatică cu flori galbene dispuse în umbele, ale cărei fructe sunt întrebuințate în medicină; molotru (Foeniculum vulgare). – Cf. m ă l u r ă.

molusca
MOLÚSCĂ, moluște, s.f. (La pl.) Încrengătură de animale cu corpul moale (adesea închis într-o cochilie) și de obicei cu un picior musculos; (și la sg.) animal care face parte din această încrengătură. – Din fr. mollusque, germ. Molluske.

momaiata
MOMÂIÁȚĂ, momâiețe, s.f. (Reg.) Mogâldeață. [Pr.: -mâ-ia-] – Et. nec.

momaie
MOMẤIE, momâi, s.f. 1. Schelet de lemn înfășurat în paie și acoperit de zdrențe, înfățișând un om, care este pus pe un teren cultivat pentru a speria și alunga păsările și animalele sălbatice dăunătoare; sperietoare, măgăoaie. 2. Fig. Epitet dat unei ființe urâte. ♦ Mogâldeață. 3. (Înv.) Semn care se pune la hotarul unei moșii; semn de aliniere. – Et. nec.

momarlan
MOMÂRLÁN^1, momârlani, s.m. (Reg.) 1. Om prost, necioplit, bădăran. 2. Numele unui dans popular. ♢ (În construcția) De-a momârlanul = numele unui joc de copii. – Et. nec. Cf. m â r l a n, m o d â r l a n.

MOMÂRLÁN^2, momârlane, s.n. (Reg.) 1. Moviliță de pământ făcută de râme. 2. Mănunchi de paie sau de zdrențe care se pune ca semn de hotar sau ca sperietoare pe un teren cultivat. – Et. nec. Cf. m o m â i e.

momeala
MOMEÁLĂ, momeli, s.f. 1. Mijloc viclean folosit pentru a ademeni, a înșela pe cineva; ceea ce ademenește pe cineva; înșelăciune. ♢ Expr. Cu șosele, cu momele = cu viclenii, cu făgăduieli mincinoase. 2. Spec. Mâncare care se aruncă peștilor sau care se pune în undiță spre a-i ademeni; hrană pe care o pune vânătorul pentru a atrage vânatul; nadă. [Pl. si: momele] – Momi + suf. -eală.

moment
MOMÉNT, momente, s.n. 1. Interval scurt de timp; clipă, secundă. ♢ Loc. adj. De moment = de scurtă durată; efemer; vremelnic. ♢ Loc. adv. Pentru moment = provizoriu, deocamdată, pentru scurt timp. Pe moment = în prima clipă, în acea clipă. În tot momentul = în permanență, tot timpul. La moment = imediat, pe loc; p. ext. la timp. Din moment în moment sau dintr – un moment în altul =imediat, chiar acum; curând, îndată. (Nici) un moment deloc, niciodată. ♢ Loc. conj. Din moment ce... = de vreme ce..., deoarece... ♦ Perioadă scurtă în desfășurarea unui proces; fază, etapă. ♢ Ultimele momente (ale unui om) = clipele dinainte de moarte. ♢ Loc. adv. În momentul de față = actualmente, în prezent. Din primul moment = chiar de la început. În ultimul moment = chiar înainte de expirarea ultimului termen, când nu mai este nici o clipă de pierdut. La un moment dat = într-un anumit timp (nedeterminat); deodată. Un moment, se spune pentru a solicita cuiva o clipă de răgaz, o întrerupere. ♦ Episod din acțiunea unei scrieri literare; (p. ext.) specie a genului epic în care este surprins un instantaneu semnificativ din viața cotidiană. ♦ Dată, termen. ♦ Mărime fizică egală cu produsul dintre valoarea unei mărimi date și una sau mai multe distanțe în raport cu un punct, cu o axă sau cu un plan. 2. Ocazie favorabilă; prilej. – Din lat. momentum, fr. moment, it. momento, germ. Moment.

momentan
MOMENTÁN, -Ă, momentani, -e, adj. 1. Care durează un moment sau puțin timp; temporar, trecător. ♦ (Gram.; despre verbe și timpuri verbale) Care exprimă acțiuni de durată scurtă. 2. Care este din momentul de față; actual. ♦ (Adverbial) Numaidecât; în clipa de față. [Var.: momentanéu, -ée adj.] – Din lat. momentaneus, it. momentaneo, fr. momentané, germ. momentan.

momentaneu
MOMENTANÉU, -ÉE adj. v. momentan.

momentos
MOMENTÓS, -OÁSĂ, momentoși, -oase, adj. (Înv.) De actualitate; p. ext. important pentru timpul de față. – Moment + suf. -os.

momi
MOMÍ, momesc, vb. IV. Tranz. A amăgi cu vorbe; a ademeni; a înșela. ♦ Spec. A ademeni cu momeală pești sau alte animale, pentru a le prinde. ♦ A liniști, a potoli, a domoli (pentru scurt timp). – Din bg. mamja, scr. mamiti.

momire
MOMÍRE, momiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a momi și rezultatul ei. – V. momi.

momitor
MOMITÓR, -OÁRE, momitori, -oare, adj. (Rar) Care momește; ademenitor. – Momi + suf. -tor.

momita
MOMÍȚĂ^1, momițe, s.f. (Pop.) Ganglion. ♦ Spec. Glandă de la pieptul și de la gâtul unor animale, din care se prepară anumite mâncăruri. – Din bg. momica.

MOMÍȚĂ^2, momițe, s.f. (Pop.; în expr.) A umbla cu chichițe și momițe = a încerca să înșele pe cineva. – Et.nec. Cf. m o m i.

MOMÍȚĂ^3 s.f. v. moimiță.

momitarie
MOMIȚĂRÍE, momițării, s.f. (Rar) Maimuțărie. – Momiță^3 + suf. -ărie.

momitoi
MOMIȚÓI, momițoi, s.m. (Reg.) Augmentativ al lui momiță; masculul maimuței. – Momiță^3 + suf. -oi.

monac
MONÁC s.m. v. monah.

monada
MONÁDĂ, monade, s.f. 1. Termen (folosit în filozofia lui Leibniz) pentru a desemna cea mai simplă unitate indivizibilă din care ar fi alcătuită lumea. 2. Organism inferior, microscopic, unicelular, care face trecerea de la plante la animalele cele mai simple. – Din fr. monade, germ. Monade.

monadelf
MONADÉLF, monadelfe, adj. (Bot.; despre androceul florii) Care are toate staminele unite prin filamentele lor, formând o coloană. – Din fr. monadelphe.

monadologie
MONADOLOGÍE s.f. (Fil.; rar) Teorie a monadelor. – Din fr. monadologie.

monah
MONÁH, monahi, s.m. Călugăr. [Var.: monác s.m.] – Din sl. monahŭ, ngr. monahós.

monahal
MONAHÁL, -Ă, monahali, -e, adj. Care aparține monahului, specific monahului sau vieții de monah; călugăresc, monahicesc. – Monah + suf. -al.

monahicesc
MONAHICÉSC, -EÁSCĂ, monahicești, adj. Monahal. – Monah + suf. -icesc.

monahie
MONAHÍE^1 s.f. (Rar) Monahism. – Monah + suf. -ie.

MONAHÍE^2, monahii, s.f. Călugăriță. – Din sl. monahija, ngr. monahi.

monahism
MONAHÍSM s.n. 1. Stare, viață, calitate de monah; călugărie, monahie^1. 2. Instituția călugăriei. – Monah + suf. -ism.

monandra
MONÁNDRĂ, monandre, adj. (Bot.; despre flori) Care are o singură stamină. – Din fr. monandre.

monarc
MONÁRC s.m. v. monarh.

monarh
MONÁRH, monarhi, s.m. Conducător suprem al unei monarhii; suveran. [Var.: (înv.) monárc s.m.] – Din ngr. monárhis, germ. Monarch.

monarhic
MONÁRHIC, -Ă, monarhici, -ce, adj. 1. Care aparține monarhului sau monarhiei, privitor la monarh sau la monarhie. 2. (Despre idei, grupări) Care acceptă și susține monarhia. – Din fr. monarchique, germ. monarchisch.

monarhie
MONARHÍE, monarhii, s.f. 1. Formă de guvernământ în care puterea supremă aparține unei singure persoane (rege, împărat, țar, șah etc.) și se transmite de obicei ereditar. ♢ Monarhie absolută = formă de conducere a statului bazată pe puterea nelimitată a monarhului. Monarhie constituțională = formă de conducere a statului monarhic în care prerogativele monarhului sunt limitate prin constituție. 2. Stat care are ca formă de guvernământ monarhia. (1) – Din ngr. monarhía, lat. monarchia, germ. Monarchie, fr. monarchie.

monarhism
MONARHÍSM s.n. Doctrină politică a partizanilor monarhiei (1). – Din fr. monarchisme.

monarhist
MONARHÍST, -Ă, monarhiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Adesea substantivat) Care aparține monarhiei (1), privitor la monarhie, care susține monarhia; care se bazează pe monarhie. 2. S.m. și f. Adept, partizan al monarhiei; regalist. – Din fr. monarchiste.

monastic
MONÁSTIC, -Ă, monastici, -ce, adj. Mănăstiresc. ♦ De călugăr, propriu călugărului; călugăresc. – Din fr. monastique.

monastire
MONASTÍRE s.f. v. mănăstire.

monastiresc
MONASTIRÉSC, -EÁSCĂ adj. v. mănăstiresc.

monazit
MONAZÍT, monazite, s.n. Fosfat natural al unor pământuri rare, de culoare galben-brună, roșie sau cafenie. – Din fr. monazite.

monden
MONDÉN, -Ă, mondeni, -e, adj. Care aparține înaltei societăți, care ține de viața de lux și de petreceri a acestei societăți; care reflectă sau privește o astfel de viață. ♦ (Adesea substantivat) Căruia îi place viața de societate, care frecventează reuniunile înaltei societăți. – Din fr. mondain.

mondenitate
MONDENITÁTE, mondenități, s.f. Eveniment, întâmplare, particularitate a vieții mondene. ♦ Faptul de a fi monden; înclinare spre viața mondenă. – Din fr. mondanité (după modern).

mondial
MONDIÁL, -Ă, mondiali, -e, adj. Care aparține lumii întregi, privitor la lumea întreagă; răspândit, cunoscut în toată lumea; care antrenează și interesează lumea întreagă. ♦ La care participă întreaga lume (sau majoritatea țărilor). [Pr.: -di-al] – Din fr. mondial.

mondializa
MONDIALIZÁ, mondializez, vb. I. Tranz. A extinde la scară mondială. [Pr.: -di-a-] – Din fr. mondialiser.

mondializare
MONDIALIZÁRE, mondializări, s.f. Acțiunea de a mondializa. [Pr.: -di-a-] – V. mondializa.

mondializat
MONDIALIZÁT, -Ă, mondializați, -te, adj. Care s-a extins la scară mondială. [Pr.: -di-a-] – V. mondializa.

mondir
MONDÍR s.n. v. mundir.

mondiras
MONDIRÁȘ s.n. v. mundiraș.

mondoeconomie
MONDOECONOMÍE s.f. Economie mondială; cosmoeconomie. – Mondo- (< fr. monde) + economie.

mondorama
MONDORÁMĂ, mondorame, s.f. Emisiune (3), rubrică (2) ce oferă o viziune de ansamblu asupra evenimentelor de pe glob. – Mondo- (< fr. monde)+ [pano]ramă.

moneda
MONÉDĂ, monede, s.f. Ban de metal (rar de hârtie) care are sau a avut curs legal pe teritoriul unui stat; p. gener. ban de metal (de valoare mică); mărunțiș. ♢ Expr. A bate (sau a tăia, a face) monedă = a emite bani de metal. A bate monedă (din sau cu ceva) = a insista, a face caz (de ceva). A plăti (cuiva) cu aceeași monedă = a răspunde (cuiva) printr-o comportare similară. (Fam.) Asta e moneda plătită, se spune despre o întâmplare neplăcută survenită în viața cuiva ca o pedeapsă pentru fapta sau faptele rele făcute; faptă și răsplată. [Pl. și: monezi. – Var.: monétă s.f.] – Din ngr. monédha.

monegasc
MONEGÁSC, -Ă, monegaști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a principatului Monaco sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține principatului Monaco sau populației lui, privitor la acest principat sau la populația lui. – Din fr. monégasque, it. monegasco.

monera
MONÉRĂ, monere, s.f. (Biol.) Protozoar ipotetic, fără nucleu, care ar face trecerea de la materia nevie la cea vie. – Din fr. monère.

monetar
MONETÁR, -Ă, monetari, -e, adj., s.n., s.m. 1. Adj. Care aparține monedei, privitor la monedă. ♢ Sistem monetar = ansamblul reglementărilor legale cu privire la moneda unui stat. 2. S.n. Inventar al banilor, sortați după valoare, pe fișicuri și monede, întocmit de un mânuitor de bani la predarea casei. 3. S.rn. Persoană care lucrează la baterea de monede. – Din fr. monétaire.

moneta
MONÉTĂ s.f. v. monedă.

monetarie
MONETĂRÍE, monetării, s.f. Întreprindere de stat prevăzută cu instalațiile necesare pentru fabricarea monedelor. ♦ (Colectiv) Monede. – Monetă + suf. -ărie.

monetiza
MONETIZÁ, monetizez, vb. I. Tranz. (Rar) A transforma metalul în monedă, a bate monedă. – Din fr. monétiser.

monetizare
MONETIZÁRE, monetizări, s.f. (Rar) Acțiunea de a monetiza și rezultatul ei. – V. monetiza.

mongol
MONGÓL, -Ă, mongoli, -e s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Mongoliei sau este originară de acolo; p. ext. persoană care face parte din una din populațiile care locuiesc în Asia centrală. 2. Adj. Care aparține Mongoliei sau mongolilor (1), privitor la Mongolia sau la mongoli; mongolic. – Din fr. mongol.

mongolic
MONGÓLIC, -Ă, mongolici, -ce, adj. Mongol (2). ♢ Limbi mongolice = familie de limbi vorbite de către mongoli (1) pe un vast teritoriu din Asia. – Din fr. mongolique.

mongolism
MONGOLÍSM s.n. Boală congenitală care se datorește prezenței unui cromozom suplimentar și care se caracterizează prin debilitate mintală și printr-un facies de tip mongoloid (2). – Din fr. mongolisme.

mongolist
MONGOLÍST, -Ă, mongoliști, -ste, s.m. și f. Specialist în mongolistică. – Din germ. Mongolist.

mongolistica
MONGOLÍSTICĂ s.f. Disciplină științifică care studiază limba, cultura și civilizația mongolă. – Din germ. Mongolistik.

mongoloid
MONGOLOÍD, -Ă, mongoloizi, -de, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La pl.) Denumirea uneia dintre cele trei mari rase omenești, răspândită în Asia centrală, Asia de est și de sud-est; (și la sg.) persoană care aparține acestei rase. 2. Adj. Care prezintă caractere fizice asemănătoare cu ale unui mongol (1); care se referă la mongoloid (1). – Din fr. mongoloïde.

monilioza
MONILIÓZĂ, monilioze, s.f. Boală a pomilor fructiferi provocată de o specie de ciuperci, care se manifestă prin apariția pe fructe a unor cercuri concentrice de mucegai, urmată de putrezirea acestora. [Pr.: -li-o-] – Din fr. moniliose.

monism
MONÍSM s.n. Concepție filosofică potrivit căreia la baza tuturor fenomenelor lumii s-ar afla un singur principiu, fie material, fie spiritual; p. gener. orice concepție care explică printr-un singur principiu multitudinea fenomenelor dintr-un domeniu determinat. – Din fr. monisme.

monist
MONÍST, -Ă, moniști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține monismului, privitor la monism. 2. S.m. șif. Adept al monismului. – Din fr. moniste.

monitor
MONITÓR^1, monitoare, s.n. Navă fluvială de război, blindată, de tonaj mic, cu tunuri protejate cu turele. – Din fr. monitor.

MONITÓR^2, -OÁRE, monitori, -oare, subst. 1. S.m. și f. (Ieșit din uz) Elev sau elevă care menținea ordinea și disciplina în clasă, în lipsa profesorului. ♦ Elev foarte bun la învățătură, care ajuta pe profesor la predare (instruind o grupă de elevi). 2. S.n. Aparat de control al unei instalații de telecomunicații, care urmărește imaginea proiectată de aparatele de luat vederi. 3. S.n. (Urmat de determinări) Titlu dat unor periodice (oficiale). – Din fr. moniteur, lat. monitor.

monitorial
MONITORIÁL adj. (În sintagma) Sistem monitorial = metodă pedagogică de predare prin monitori^2 (1). [Pr.: -ri-al] – Din engl., fr. monitorial.

monitoriza
MONITORIZÁ, monitorizez, vb. I. Tranz. A supraveghea prin intermediul monitorului^2 (2) sau al altui aparat specializat. – Monitor^2 + suf. -iza (după engl. monitor).

monitorizare
MONITORIZÁRE, monitorizări, s.f. Acțiunea de a monitoriza. – V. monitoriza.

monitorizat
MONITORIZÁT, -Ă, monitorizați, -te, adj. Care este pus sub supravegherea monitorului^2 (2) sau a altui aparat specializat. – V. monitoriza.

monitiune
MONIȚIÚNE, monițiuni, s.f. (Livr.) Avertisment dat de un reprezentant al Bisericii catolice; p. gener. observație, mustrare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. monition, it. monizione.

mono
MONO^1- Element de compunere cu sensul de „unic”, „singur”, „o dată”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. mono-.

MONO^2 adj. invar. Monofonic. – Din fr., engl. mono.

monoachena
MONOACHÉNĂ, monoachene, s.f. Fruct format dintr-o singură achenă. [Pr.: -no-a-] – Mono- + achenă.

monoacid
MONOACÍD, -Ă, monoacizi, -de, adj. (Despre acizi) Care are în moleculă un singur atom de hidrogen. [Pr.: -no-a-] – Din fr. monoacide.

monoarticular
MONOARTICULÁR, -Ă, monoarticulari, -e, adj. (Anat.) Cu o singură articulație. [Pr.: -no-ar-] – Din fr. monoarticulaire.

monoatomic
MONOATÓMIC, -Ă, monoatomici, -ce, adj. (Despre molecule) Format dintr-un singur atom; (despre corpuri) cu molecule formate dintr-un singur atom. [Pr.: -no-a-] – Din fr. monoatomique.

monoax
MONOÁX, -Ă, monoacși, -xe, adj. (Tehn.) Care are un singur ax (1). [Pr.: -no-ax] – Din fr. monoaxe.

monobazic
MONOBÁZIC, -Ă, monobazici, -ce, adj. (Despre acizi) Care are în molecula lui un singur atom de hidrogen, apt de a fi înlocuit cu un metal și formând numai o singură serie de săruri. – Din fr. monobasique.

monoblepsie
MONOBLEPSÍE, monoblepsii, s.f. Defect al vederii care constă în neputința de a vedea clar cu ambii ochi, în timp ce cu fiecare în parte bolnavul vede bine. – Din fr. monoblepsie.

monobloc
MONOBLÓC, (1) adj. invar., (2) monoblocuri, s.n. 1. Adj. invar. Care este constituit dintr-o singură piesă, dintr-o singură bucată. 2. S.n. Dispozitiv, aparat sau sistem tehnic format dintr-un singur bloc nedemontabil. – Din fr. monobloc.

monobrazdar
MONOBRĂZDÁR, monobrăzdare, adj., s.n. (Plug) cu un singur brăzdar. – Mono- + brăzdar.

monocameral
MONOCAMERÁL, -Ă, monocamerali, -e, adj. (Despre sistemul politic și legislativ din unele state) Cu o singură cameră (III) – Din fr. monocamérale.

monocameralism
MONOCAMERALÍSM s.n. Sistem politic bazat pe adunarea monocamerală. – Din fr. monocaméralisme.

monocarp
MONOCÁRP, -Ă, monocarpi, -e, adj. (Bot.; despre plante) Care înflorește și face fruct o singură dată în timpul vieții. – Din fr. monocarpe.

monocarpelar
MONOCARPELÁR, -Ă, monocarpelari, -e, adj. (Bot.; despre flori) Care are gineceul format dintr-o singură carpelă. – Din fr. monocarpellaire.

monocelular
MONOCELULÁR, -Ă, monocelulari, -e, adj. (Despre organisme) Care este format dintr-o singură celulă; unicelular. – Mono- + celular.

monocer
MONOCÉR, monoceri, s.m. Animal (fabulos) cu un singur corn. – Din fr. monocère.

monociclic
MONOCÍCLIC, -Ă, monociclici, -ce, adj. (Biol.; despre unele specii) Care prezintă o singură perioadă de înmulțire pe an. – Din fr. monocyclique.

monocilindric
MONOCILÍNDRIC, -Ă, monocilindrici, -ce, adj. (Despre motoare, compresoare) Cu un singur cilindru. – Din fr. monocylindrique.

monocinetic
MONOCINÉTIC, -Ă, monocinetici, -ce, adj. (Fiz.; despre fascicule) Care este format din particule cu aceeași viteză. – Din fr. monocinétique.

monocip
MONOCÍP, monocipuri, s.n. (Electron.) Circuit integrat cu schemă electrică la comandă, realizat după o tehnologie de proiectare tipizată. – Din engl. monochip.

monocit
MONOCÍT, monocite, s.n. Tip de globulă albă, monocelulară, de dimensiuni mari. [Var.: monocítă s.f.) – Din fr. monocyte.

monocita
MONOCÍTĂ s.f. v. monocit.

monocitoza
MONOCITÓZĂ, monocitoze, s.f. (Med.) Boală caracterizată prin creșterea monocitelor din sânge. – Din fr. monocytose.

monoclat
MONOCLÁT, -Ă, monoclați, -te, adj., s.m. (Bărbat) care poartă monoclu. – Din monoclu.

monoclinal
MONOCLINÁL, -Ă, monoclinali, -e, adj., s.n. 1. Adj. (Despre structuri geologice cutate) Care aparține unui singur flanc cutat. 2. S.n. Succesiune de straturi care prezintă aceeași înclinare și același sens. – Din fr. monoclinal.

monoclinic
MONOCLÍNIC, -Ă, monoclinici, -ce, adj. (Despre cristale) Care cristalizează în prisme oblice cu baza dreptunghiulară. ♢ Sistem monoclinic = sistem cristalografic cu simetrie inferioară, în care se încadrează cristalele definite mai sus. – Din fr. monoclinique.

monoclorurat
MONOCLORURÁT, -Ă, monoclorurați, -te, adj. (Chim.; despre substanțe, compuși, molecule) Care are un atom de clor apărut prin clorurare. – După fr. monochloré.

monoclu
MONÓCLU, monocluri, s.n. Lentilă rotundă, concavă sau convexă, care se fixează în orbita unui ochi pentru a corecta un defect de vedere. ♦ P. anal. Pansament făcut la un singur ochi. – Din fr. monocle.

monocord
MONOCÓRD, -Ă, monocorde, adj., s.n. 1. Adj. (Despre instrumente muzicale; adesea substantivat) Care are o singură coardă; care vibrează într-un singur ton. ♦ Fig. (Despre opere literare, artistice) Monoton, inexpresiv. 2. S.n. Străvechi instrument muzical cu o singură coardă. [Pl. și: (2) monocorduri] – Din fr. monocorde, lat. monochordum, germ. Monochord.

monocotiledon
MONOCOTILEDÓN, -Ă, monocotiledoni, -oane, adj., s.f. (Rar) Monocotiledonat. – Din lat. monocotyledon, fr. monocotylédone.

monocotiledonat
MONOCOTILEDONÁT, -Ă, monocotiledonați, -te, adj., s.f. 1. Adj. (Despre plante) Al cărei embrion are un singur cotiledon; monocotiledon. 2. S.f. (La pl.) Clasă de plante superioare erbacee, rar lemnoase, cu frunze care prezintă nervuri paralele, cu flori compuse din trei sau șase elemente și cu embrionul alcătuit dintr-un singur cotiledon; (și la sg.) plantă din această clasă. – Din fr. monocotylédoné.

monocristal
MONOCRISTÁL, monocristale, s.n. Cristal cu atomii și moleculele dispuse într-o rețea cristalină spațială neîntreruptă. – Din fr. monocristal.

monocrom
MONOCRÓM, -Ă, monocromi, -e, adj. 1. Care are o singură culoare; monocromatic. 2. (Despre picturi) Executat în valorile apropiate ale aceluiași ton. ♦ Fig. Plictisitor, uniform, monoton. – Din fr. monochrome.

monocromatic
MONOCROMÁTIC, -Ă, monocromatici, -ce, adj. Cu o singură culoare, monocrom (1). ♦ (Despre un fascicul de raze) Care este format din radiații cu aceeași lungime de undă. – Din fr. monochromatique.

monocromator
MONOCROMATÓR, monocromatoare, s.n. Dispozitiv optic care servește la separarea radiațiilor monocromatice dintr-un fascicul complex. ♦ Dispozitiv electromagnetic care servește la separarea unui fascicul de particule monocinetice dintr-un fascicul neomogen. – Din fr. monochromateur.

monocromie
MONOCROMÍE, monocromii, s.f. 1. Procedeu de pictură sau de tipar care constă în folosirea unei singure culori; predominare a unei culori într-un tablou. 2. Reproducere într-o singură culoare. – Din fr. monochromie.

monocular
MONOCULÁR, -Ă, monoculari, -e, adj. 1. (Med.; despre vedere) Care se realizează cu un singur ochi. 2. (Fiz.; despre sisteme optice) Cu un singur ocular. – Din fr. monoculaire.

monocultura
MONOCULTÚRĂ, monoculturi, s.f. 1. Sistem de cultivare a aceleiași plante mai mulți ani în șir pe același teren. 2. Predominare a plantațiilor de un anumit fel, în cadrul unei țări, al unei regiuni etc. – Din fr. monoculture.

monodactil
MONODACTÍL, -Ă, monodactili, -e, adj., s.n. (Picior) cu un singur deget; soliped. – Din fr. monodactyle.

monodia
MONODIÁ, monodiez, vb. I. Tranz. A cânta o monodie. [Pr.: -di-a] – Din monodie.

monodiat
MONODIÁT, -Ă, monodiați, -te, adj. (Despre opere muzicale) Care este interpretat ca monodie. – V. monodia.

monodic
MONÓDIC, -Ă, monodici, -ce, adj. (Muz.) Care este specific monodiei, de monodie. – Din fr. monodique.

monodie
MONODÍE, monodii, s.f. Cântec pe o singură voce, solo sau amplificat de un ansamblu la unison sau la octavă. – Din fr. monodie.

monodiere
MONODIÉRE, monodieri, s.f. (Muz.) Acțiunea de a monodia. – V. monodia.

monodrama
MONODRÁMĂ, monodrame, s.f. Dramă în care joacă un singur personaj. – Din germ. Monodrama, it. monodramma.

monoelectrovalent
MONOELECTROVALÉNT, -Ă, monoelectrovalenți, -te, adj. (Despre elemente chimice) Care are electrovalența egală cu unitatea. [Pr.: -no-e-] – Mono- + electrovalent.

monofag
MONOFÁG, -Ă, monofagi, -ge, adj., s.m. și f. (Organism) al cărui mod de nutriție este monofagia. – Din it. monofago.

monofagie
MONOFAGÍE s.f. Mod de nutriție bazat pe un singur tip de hrană. – Din fr. monophagie.

monofazat
MONOFAZÁT, -Ă, monofazați, -te, adj. (Fiz.; despre un circuit electric alternativ) Care este alimentat cu o singură sursă de tensiune sau cu mai multe surse având tensiunile în fază; (despre o mașină, o instalație) care folosește circuitul electric descris mai sus; monofazic. – Din fr. monophasé.

monofazic
MONOFÁZIC, -Ă, monofazici, -ce, adj. (Fiz.) Monofazat. ♦ (Despre substanțe omogene) Care prezintă, la un moment dat, o singură stare de agregare. – Din monofazat.

monofazie
MONOFAZÍE, monofazii, s.f. (Med.) Tulburare de vorbire care se manifestă prin repetarea aceluiași sunet, cuvânt etc. – Din engl. monophasia.

monofil
MONOFÍL, monofile, adj. (Bot.; despre caliciul florilor) Care este format dintr-o singură petală. – Din fr. monophylle.

monofiletic
MONOFILÉTIC, -Ă, monofiletici, -ce, adj. (Biol.; despre populații) Care descinde dintr-un strămoș comun sau dintr-o singură populație. – Din fr. monophylétique.

monofizit
MONOFIZÍT, -Ă, monofiziți, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține monofizitismului, privitor la monofizitism. 2. S.m. și f. Adept al monofizitismului. – Din fr. monophysite.

monofizitism
MONOFIZITÍSM s.n. Doctrină creștină care susține uniunea divină și umană a lui Cristos într-o singură natură. – Monofizit + suf. -ism.

monoflor
MONOFLÓR, -Ă, adj. (Despre miere, polen etc.) Care a fost cules de la o singură specie de floare. – Mono- + flor[al].

monofobie
MONOFOBÍE s.f. Stare patologică în care bolnavul se teme de singurătate. – Din fr. monophobie.

monofona
MONOFÓNĂ, monofone, adj. (Muz.; despre melodie) Care este executat de o singură voce sau de un singur instrument. – Din monofonie (derivat regresiv).

monofonematic
MONOFONEMÁTIC, -Ă, monofonematici, -ce, adj. (Lingv.; despre grupuri de sunete) Care are valoarea unui singur fonem. – Din fr. monophonématique.

monofonic
MONOFÓNIC, -Ă, monofonici, -ce, adj. (Fiz.) De monofonie, al monofoniei. – Din fr. monophonique, engl. monophonic.

monofonie
MONOFONÍE s.f. (Fiz.) Procedeu tehnic de transmitere și captare a sunetului prin intermediul unui singur canal. – Din fr. monophonie, engl. monophony.

monofoto
MONOFÓTO s.n. Monotip adaptat pentru culegerea prin fotografiere. – Din germ. Monophoto.

monoftong
MONOFTÓNG, monoftongi, s.m. Vocală provenită din reducerea unui diftong. – Din fr. monophtongue.

monoftonga
MONOFTONGÁ, pers. 3 monoftonghează, vb. I. Refl. (Despre diftongi) A se reduce la o singură vocală. – Din fr. monophtonguer.

monoftongare
MONOFTONGÁRE, monoftongări, s.f. Faptul de a se monoftonga. – V. monoftonga.

monoftongat
MONOFTONGÁT, -Ă, monoftongați, -te, adj. (Despre diftongi) Care este redus la o singură vocală. – V. monoftonga.

monogam
MONOGÁM, -Ă, monogami, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f., adj. (Bărbat) căsătorit cu o singură femeie; (femeie) căsătorită cu un singur bărbat. 2. Adj. (Despre căsătorie, familie) Bazat pe monogamie. ♦ (Despre plante) Unisexuat. – Din fr. monogame.

monogamic
MONOGÁMIC, -Ă, monogamici, -ce, adj. Monogam. – Din fr. monogamique.

monogamie
MONOGAMÍE, monogamii, s.f. Formă de căsătorie în care un bărbat are o singură soție, iar femeia un singur bărbat. ♦ Stare a unei plante monogame. – Din germ. Monogamie, fr. monogamie.

monogenetic
MONOGENÉTIC, -Ă, monogenetici, -ce, adj. Conform cu monogeneza, de monogeneză. – Mono- + genetic.

monogeneza
MONOGENÉZĂ, monogeneze, s.f. (Biol.) Reproducere directă (prin ouă sau prin ovule) cu faze de dezvoltare identice. ♦ P. ext. Punct de plecare unic al unui lucru, al unui fenomen. – Din fr. monogenèse.

monogenic
MONOGÉNIC, -Ă, monogenici, -ce, adj. (Biol.; despre un caracter) Care este condiționat de o singură genă sau de o pereche de gene. – Din fr. monogénique.

monogenie
MONOGENÍE s.f. (Biol.) Producere de către o femelă numai de descendenți masculi sau numai de descendenți femele. – Din fr. monogénie.

monogenism
MONOGENÍSM s.n. Teorie antropologică care consideră că specia umană are origine unică. – Din fr. monogénisme.

monogenist
MONOGENÍST, -Ă, monogeniști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al monogenismului. – Din fr. monogéniste.

monogenopatie
MONOGENOPATÍE, monogenopatii, s.f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiuni condiționate de o singură mutație genetică. – Probabil din fr.

monogerma
MONOGÉRMĂ, monogerme, adj. (Bot.; despre semințe) Cu un singur germen. – Din germ. monogerm.

monograf
MONOGRÁF, monografi, s.m. Autor al unei monografii. – Din fr. monographe.

monografia
MONOGRAFIÁ, monografiez, vb. I. Tranz. A trata monografic. [Pr.: -fi-a] – Din monografie.

monografic
MONOGRÁFIC, -Ă, monografici, -ce, adj. Care ține de monografie, privitor la monografie, propriu monografiei. – Din fr. monographique.

monografie
MONOGRAFÍE, monografii, s.f. Studiu științific amplu asupra unui subiect anumit, tratat detaliat și multilateral. – Din fr. monographie.

monografist
MONOGRAFÍST, -Ă, monografiști, -ste, s.m. și f. Specialist în realizarea unei monografii; monograf. – Monografie + suf. -ist.

monogram
MONOGRÁM s.n. v. monogramă.

monograma
MONOGRÁMĂ, monograme, s.f. Semn scris, gravat sau cusut, format prin alăturarea sau împletirea inițialelor numelui și prenumelui unei persoane. [Var.: monográm s.n.] – Din fr. monogramme.

monogranular
MONOGRANULÁR, -Ă, monogranulari, -e, adj. Compus din granule de aceeași mărime. – Mono- + granular.

monohibrid
MONOHIBRÍD, -Ă, monohibrizi, -de, adj., s.m. (Biol.) (Organism) provenit din monohibridare. – Din fr. monohybride.

monohibrida
MONOHIBRIDÁ, monohibridez, vb. I. Tranz. (Biol.) A încrucișa indivizi care diferă printr-un singur caracter. – Din fr. monohybrider.

monohibridare
MONOHIBRIDÁRE, monohibridări, s.f. Acțiunea de a monohibrida. – V. monohibrida.

monohibridat
MONOHIBRIDÁT, -Ă, monohibridați, -te, adj. (Despre specii, indivizi) Care a fost încrucișat cu indivizi care diferă printr-un singur caracter. – V. monohibrida.

monohibridism
MONOHIBRIDÍSM s.n. (Biol.) Încrucișare între indivizi care diferă printr-un singur caracter; monohibridare. – Din fr. monohybridisme.

monohidrat
MONOHIDRÁT, monohidrați, s.m. (Chim.) Hidrat al unei substanțe solide care conține o singură moleculă de apă. – Din fr. monohydrate.

monoic
MONÓIC, -Ă, monoici, -ce, adj. (Despre plante) Care are flori unisexuate, masculine sau feminine, dispuse pe același individ. – Din fr. monoïque.

monoideism
MONOIDEÍSM s.n. Predominare a unei singure idei în gândire. [Pr.: -no-i-] – Din fr. monoïdéisme.

monolingv
MONOLÍNGV, -Ă, monolongvi, -e, adj. (Despre dicționare, ediții etc.) Într-o singură limbă; unilingv. – Din fr. monolingue.

monolingvism
MONOLINGVÍSM s.n. Întrebuințare a unei singure limbi (cea maternă) de către același individ sau același grup social. – Din fr. monolinguisme.

monolit
MONOLÍT, -Ă, monoliți, -te, adj. Care este constituit dintr-o singură bucată, dintr-un singur bloc (1). ♦ Fig. Bine închegat, sudat; unitar, omogen; trainic, monolitic. ♦ (Substantivat, n.) Monument format dintr-un singur bloc de piatră. – Din fr. monolithe.

monolitic
MONOLÍTIC, -Ă, monolitici, -ce, adj. Privitor la monolit; de monolit. ♦ Fig. Bine închegat, unitar. – Din fr. monolithique.

monolitism
MONOLITÍSM s.n. (Rar) Însușirea de a fi monolitic. – Din fr. monolithisme.

monolitizare
MONOLITIZÁRE, monolitizări, s.f. Operație prin care elemente de construcție din beton turnate separat se solidarizează pentru a prelua împreună sarcinile exterioare. – Din monolit.

monolog
MONOLÓG, monoloage, s.n. 1. Scenă dintr-o lucrare dramatică în care un personaj, fiind singur pe scenă, își exprimă cu glas tare gândurile. ♦ Monolog interior = procedeu literar specific romanului sau nuvelei de analiză psihologică, prin care personajul supune introspecției propriile sentimente. ♦ Lucrare dramatică de proporții reduse, destinată să fie interpretată de către un singur actor. 2. Vorbire neîntreruptă a cuiva, fără a da altuia timp pentru replică; vorbire cu sine însuși. [Pl. și: monologuri] – Din fr. monologue.

monologa
MONOLOGÁ, monologhez, vb. I. Intranz. A vorbi singur, a vorbi cu sine însuși. – Din fr. monologuer.

monologic
MONOLÓGIC, -Ă, monologici, -ce, adj. (Rar) Care se bazează pe monolog (interior), de monolog. – Din fr. monologique.

monom
MONÓM, monoame, s.n. 1. Expresie algebrică în care intervin numai semnele înmulțirii și ale împărțirii. 2. Fig. Șir, succesiune neîntreruptă (unul după altul). – Din fr. monôme.

monoman
MONOMÁN, -Ă, monomani, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de monomanie. – Din fr. monomane.

monomaniac
MONOMANIÁC, -Ă, monomaniaci, -ce, adj. (Med.; rar) Monoman. [Pr.: -ni-ac] – Din fr. monomaniaque.

monomanie
MONOMANÍE, monomanii, s.f. Stare patologică în care bolnavul este obsedat de un singur gând; idee fixă. – Din fr. monomanie.

monomembra
MONOMÉMBRĂ, monomembre, adj. (Gram.; despre propoziții) Format dintr-un singur cuvânt. – Mono- + membră.

monomer
MONOMÉR, monomeri, s.m. Substanță chimică simplă, de obicei organică, cu greutate moleculară mică și cu caracter instabil, care intră în constituția unui polimer. – Din fr. monomère.

monometalism
MONOMETALÍSM s.n. Sistem monetar bazat pe un singur etalon metalic (aurul sau argintul); teorie care preconizează acest sistem. – Din fr. monométallisme.

monometalist
MONOMETALÍST, -Ă, monometaliști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Despre sisteme monetare, teorii economice) Care se bazează pe monometalism. 2. Adj., s.m. și f. (Adept) al monometalismului. – Din fr. monométaliste.

monometru
MONOMÉTRU, monometre, s.n. 1. Vers compus dintr-un singur metru. 2. Vers compus din metri de același fel. – Din fr. monomètre.

monomorfematic
MONOMORFEMÁTIC, -Ă, monomorfematici, -ce, adj. (Lingv.) Format dintr-un singur morfem. – Mono- + morfem + suf. -atic.

monomotor
MONOMOTÓR, monomotoare, adj., s.n. (Avion) care este prevăzut cu un singur motor. – Din fr. monomoteur.

mononucleara
MONONUCLEÁRĂ, mononucleare, s.f. Globulă albă a sângelui cu un singur nucleu. [Pr.: -cle-a-] – Din fr. mononucléaire.

mononucleoza
MONONUCLEÓZĂ s.f. (În sintagma) Mononucleoză infecțioasă = boală infecțioasă acută, provocată de un virus, frecventă la copii și la tineri, care se manifestă prin febră și prin creșterea numărului de limfocite și de monocite din sânge. [Pr.: -cle-o-] – Din fr. mononucléose.

monopetal
MONOPETÁL, -Ă, monopetali, -e, adj. (Despre flori) Cu o singură petală; (despre plante) care are flori cu o singură petală. – Din fr. monopétale.

monoplan
MONOPLÁN, monoplane, s.n. Avion cu o singură aripă, așezată transversal și simetric față de fuzelaj. – Din fr. monoplan.

monoplastida
MONOPLASTÍDĂ, monoplastide, s.f. Organism viu, format dintr-o singură celulă (plurinucleară sau uninucleară). – Din fr. monoplastide.

monoplegie
MONOPLEGÍE, monoplegii, s.f. Paralizie localizată la un singur membru al corpului sau la un singur mușchi. – Din fr. monoplégie.

monoploid
MONOPLOÍD, -Ă, monoploizi, -de, adj. (Biol.; despre celule sau organisme vii, adesea substantivat) Al cărui nucleu are un singur set de cromozomi. – Din engl. monoploid.

monopodial
MONOPODIÁL, -Ă, monopodiali, -e, adj. (Bot.; despre ramificațiile tulpinii) Cu un singur ax principal; monopodic. [Pr.: -di-al] – Din engl. monopodial.

monopodic
MONOPÓDIC, -Ă, monopodici, -ce, adj. (Bot.) Monopodial. – Din engl. monopodic.

monopodie
MONOPODÍE, monopodii, s.f. 1. (Lit.) Structură metrică alcătuită dintr-un singur picior. 2. (Med.) Malformație congenitală caracterizată prin existența unui singur picior. – Din fr. monopodie.

monopodiu
MONOPÓDIU, monopodii, s.n. Mod de ramificație a tulpinii în care axul principal crește continuu. – Din fr. monopode.

monopol
MONOPÓL, monopoluri, s.n. 1. Drept exclusiv al cuiva, de obicei al statului, de a dispune de ceva, de a efectua ceva; dominație într-un domeniu, într-una sau mai multe ramuri economice. ♦ (Pop.) Rachiu fabricat de o întreprindere care deține un monopol (1). 2. Privilegiu exclusiv, de drept și de fapt, pe care îl posedă un individ, o întreprindere sau un organism public de a fabrica, de a vinde sau de a exploata anumite bunuri sau servicii. ♦ Întreprindere mare sau uniune de întreprinderi care concentrează în mâna lor producția și desfacerea unor produse importante, cu scopul stabilirii unor prețuri mari și al obținerii unor profituri ridicate. 3. Fig. Drept exclusiv pe care și-l arogă cineva. – Din germ. Monopol, fr. monopole.

monopolism
MONOPOLÍSM s.n. Tendință de a organiza economia unei țări pe bază de monopol; sistem de asociere a marilor întreprinderi pentru a forma monopoluri (2). – Monopol + suf. -ism.

monopolist
MONOPOLÍST, -Ă, monopoliști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Organizat pe bază de monopol, privitor la monopol. 2. S.m. și f. Persoană care deține un monopol, participant la conducerea unui monopol. – Din fr. monopoliste.

monopoliza
MONOPOLIZÁ, monopolizez, vb. I. Tranz. 1. A exercita un monopol, a pune stăpânire, cu drept de monopol, pe o ramură de producție; a supune unui monopol. 2. Fig. A acapara, a-și aroga drepturi exclusive asupra cuiva sau a ceva; a reține întreaga atenție sau interesul cuiva. – Din fr. monopoliser.

monopolizare
MONOPOLIZÁRE, monopolizări, s.f. Acțiunea de a monopoliza și rezultatul ei. – V. monopoliza.

monopolizat
MONOPOLIZÁT, -Ă, monopolizați, -te, adj.Care ține de regimul monopolurilor, care aparține monopolurilor sau este supus unui monopol. – V. monopoliza.

monopolizator
MONOPOLIZATÓR, -OÁRE, monopolizatori, -oare, adj. Care monopolizează. – Monopoliza + suf. -tor. Cf. it. m o n o p o l i z z a t o r e.

monoproductie
MONOPRODÚCȚIE, monoproducții, s.f. Specializare îngustă a unei economii naționale care se limitează la o singură ramură economică. – Mono- + producție.

monopter
MONOPTÉR, -Ă, monopteri, -e, adj. (Mai ales despre edificiile circulare) Cu un singur rând de coloane pe care se sprijină acoperișul. – Din fr. monoptère.

monorai
MONORÁI, monoraiuri, s.n. Monoșină. – Din fr. monorail.

monorefringent
MONOREFRINGÉNT, -Ă, monorefringenți, -te, adj. (Fiz.; despre substanțe) Cu monorefringență. – Din fr. monoréfringent.

monorefringenta
MONOREFRINGÉNȚĂ s.f. (Fiz.) Proprietate a unei substanțe de a emite o singură rază refractată pentru fiecare rază incidentă. – Din fr. monoréfringence.

monorima
MONORÍMĂ, monorime, adj. (Despre poezii) Care are aceeași rimă la toate versurile. ♦ (Substantivat) Repetare a aceleiași rime într-o succesiune de versuri. – Din fr. monorime.

monoscop
MONOSCÓP, monoscoape, s.n. Tub cu fascicul electronic, folosit în televiziune pentru generarea unui semnal de imagine corespunzător unei imagini fixe. – Din fr. monoscope.

monosemantic
MONOSEMÁNTIC, -Ă, monosemantici, -ce, adj. (Despre cuvinte) Care are un singur sens. – Din fr. monosémantique.

monosemantism
MONOSEMANTÍSM s.n. (Lingv.) Caracter al cuvintelor monosemantice; monosemie. – Din fr. monosémantisme.

monosemie
MONOSEMÍE s.f. (Lingv.) Monosemantism. – Din fr. monosémie.

monosepal
MONOSEPÁL, -Ă, monosepali, -e, adj. (Bot.; despre flori) Care are o singură sepală; (despre plante) care are florile cu o singură sepală. – Din fr. monosépale.

monosilab
MONOSILÁB, -Ă, monosilabi, -e, adj., s.n. și f. (Cuvânt) format dintr-o singură silabă. – Din fr. monosyllabe.

monosilabic
MONOSILÁBIC, -Ă, monosilabici, -ce, adj. Care are o singură silabă; format din monosilabe. ♦ (Despre limbi) Format (mai ales) din cuvinte cu o singură silabă. – Din fr. monosyllabique.

monosperm
MONOSPÉRM, -Ă, monospermi, -e, adj. (Despre fructe) Care are o singură sămânță. – Din fr. monosperme.

monostih
MONOSTÍH, monostihuri, s.n. Poezie sau strofă alcătuită dintr-un singur vers. – Din fr. monostiche.

monostil
MONOSTÍL, monostiluri, s.n. (Arhit.) Coloană izolată. – Din fr. monostyle.

monostrofa
MONOSTRÓFĂ, monostrofe, s.f. Poezie formată dintr-o singură strofă. – Mono- + strofă.

monosina
MONOȘÍNĂ, monoșine, s.f. Cale de rulare pentru tracțiune terestră sau suspendată care folosește o singură șină; monorai. – Mono- + șină (după fr. monorail).

monoteism
MONOTEÍSM s.n. Sistem religios care recunoaște o singură divinitate. – Din fr. monothéisme.

monoteist
MONOTEÍST, -Ă, monoteiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de monoteism, privitor la monoteism. 2. S.m. și f. Adept al monoteismului. – Din fr. monothéiste.

monotelism
MONOTELÍSM s.n. (Rar) Doctrină religioasă care susține că Isus Cristos a întruchipat două naturi, una divină și una umană, dar o singură voință, cea divină. – Din fr. monothélisme.

monotelit
MONOTELÍT, monoteliți, s.m. (Rar) Adept al monotelismului. – Din fr. monothélite.

monotematic
MONOTEMÁTIC, -Ă, monotematici, -ce, adj. Cu o singură temă. – Din engl. monothematic.

monotip
MONOTÍP, -Ă, monotipi, -e, adj., (2) monotipuri, s.n. 1. Adj. (Rar) Făcut după un singur model, de un singur tip. 2. S.n. (Tipogr.) Mașină care culege și toarnă literele una câte una. – Din fr. monotype.

monotipist
MONOTIPÍST, -Ă, monotipiști, -ste, s.m. și f. Muncitor care lucrează la monotip (2). – Din it. monotipista.

monoton
MONOTÓN, -Ă, monotoni, -e, adj. (Despre sunete, melodii; adesea adverbial) Care are sau care păstrează mereu același ton. ♦ Fig. Care indispune, plictisește etc. prin lipsa de variație sau de varietate; uniform. – Din fr. monotone.

monotonie
MONOTONÍE, monotonii, s.f. Lipsă de varietate în ton; ceea ce este monoton. ♦ Fig. Lipsă de variație sau de varietate; uniformitate plictisitoare. – Din fr. monotonie.

monotoniza
MONOTONIZÁ, monotonizez, vb. I. Tranz. și refl. (Livr.) A (se) face monoton. – Din fr. monotoniser.

monotonizare
MONOTONIZÁRE, monotonizări, s.f. Faptul de a (se) monotoniza. – V. monotoniza.

monotonizat
MONOTONIZÁT, -Ă, monotonizați, -te, adj. Care a devenit monoton. – V. monotoniza.

monotrem
MONOTRÉM, monotreme, s.n. (La pl.) Ordin de mamifere primitive, ovipare, cu cioc și cu corpul acoperit cu păr (sau țepi), cărora le lipsesc mameloanele; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. ♢ (Adjectival) Mamifer monotrem. [Var.: monotrémă s.f.] – Din fr. monotrème.

monotrema
MONOTRÉMĂ s.f. v. monotrem.

monovalent
MONOVALÉNT, -Ă, monovalenți, -te, adj. (Despre elemente chimice sau radicali chimici) Care are valența unu. – Din fr. monovalent.

monoverb
MONOVÉRB, monoverbe, s.n. Joc distractiv care constă în a reprezenta un cuvânt prin litere combinate între ele sau prin figuri, sensul acestuia reieșind din poziția elementelor componente. – Din it. monoverbo.

monoxid
MONOXÍD, monoxizi, s.m. (Chim.) Oxid cu un singur atom de oxigen în moleculă. – Din fr. monoxyde.

monoxil
MONOXÍL, -Ă, monoxili, -e, adj., s.n. (Barcă primitivă) făcută dintr-un trunchi de copac scobit. – Din fr. monoxyle.

monozaharida
MONOZAHARÍDĂ, monozaharide, s.f. Substanță din clasa hidraților de carbon, care poate fi obținută prin hidroliza zaharurilor și care nu se poate desface în zaharide mai simple. – Din fr. monosaccharide.

monsenior
MONSENIÓR, monseniori, s.m. Titlu care se dădea în Occident principilor din familiile dominatoare, cardinalilor și altor prelați; persoană care are unul dintre aceste titluri. – Din fr. monseigneur.

monstru
MÓNSTRU, monștri, s.m. 1. Ființă mitologică cu corpul format din părți ale unor animale diferite sau din unele părți de om și altele de animal. 2. Ființă care se naște cu mari anomalii fizice; pocitanie; fig. om cu mari defecte morale, om josnic, crud, denaturat. 3. Namilă, matahală. ♦ (Fig.) (Adjectival) De proporții mari, extraordinar, neobișnuit. – Din lat. monstrum, fr. monstre.

monstruos
MONSTRUÓS, -OÁSĂ, monstruoși, -oase, adj. 1. Care are un aspect respingător, ieșit din comun, care se abate de la normal, ca un monstru, anormal, cu mari anomalii; urât, oribil, hidos; fig. neestetic, neartistic. ♦ Fig. Îngrozitor, rău, denaturat. 2. Exagerat de mare; enorm, colosal. [Pr.: -stru-os] – Din fr. monstrueux.

monstruozitate
MONSTRUOZITÁTE, monstruozități, s.f. Faptul de a fi monstruos; ceea ce este ieșit din comun și respingător ca aspect, ceea ce este monstruos. ♦ Fig. Ceea ce produce groază, repulsie; grozăvie, cruzime. [Pr.: -stru-o-] – Din fr. monstruosité.

monser
MONȘÉR s.m. (Franțuzism fam.) Termen familiar cu care o persoană se adresează unui bărbat. – Din fr. mon cher.

mont
MONT, monturi, s.n. Parte care rămâne după amputarea unei mâini sau a unui picior; ciot. ♦ Capăt proeminent al unui os sau al unei articulații; spec. proeminență patologică a unui os sau a unei articulații, îndeosebi la degetul gros de la picior. – Din bont.

monta
MONTÁ^1, montez, vb. I. Tranz. 1. A fixa la locul lor diferite piese ale unui sistem tehnic; a asambla, a îmbina. ♦ A fixa, a amplasa la locul de funcționare o parte a unui mecanism, a unui obiect. ♦ A fixa pietre prețioase într-o bijuterie. 2. A pregăti reprezentarea unui spectacol artistic, a pune în scenă. 3. Fig. A pune la cale. ♦ A întărâta pe cineva împotriva cuiva; a ațâța. – Din fr. monter.

MONTÁ^2, pers. 3 montează, vb. I. Tranz. (Despre animale masculine) A efectua o montă, a fecunda. – Din montă.

montaj
MONTÁJ, montaje, s.n. 1. Montare^1; (concr.) ansamblu, sistem rezultat în urma unei montări. 2. Reunire a unor imagini (picturale, grafice, fotografice) independente sau a unora care fac parte dintr-o compoziție pentru a obține un ansamblu; (concr.) ansamblu realizat astfel. 3. Fază finală în tehnica de lucru a unui film, care cuprinde selectarea scenelor, stabilirea ordinii și lungimii definitive a secvențelor, mixajul cu acompaniamentul sonor etc. în conformitate cu succesiunea indicată de scenariu și cu viziunea artistică a regizorului. 4. Combinarea într-o ordine succesivă logică și într-un tot unitar, a scenelor și a episoadelor caracteristice dintr-o operă literară, dintr-o compoziție muzicală etc., în vederea unei transmisiuni radiofonice, de televiziune sau pentru un spectacol. Montaj literar. – Din fr. montage.

montan
MONTÁN, -Ă, montani, -e, adj. De munte, de la munte, specific muntelui. – Din lat. montanus.

montant
MONTÁNT, -Ă, montanți, -te, adj., s.m. 1. Adj. Ridicat în sus, înălțat, înalt. 2. S.m. Bară de lemn sau de metal care se așază vertical într-o construcție și care servește ca piesă de susținere. – Din fr. montant.

montare
MONTÁRE^1, montări, s.f. Acțiunea de a monta^1 și rezultatul ei. – V. monta^1.

MONTÁRE^2 montări, s.f. Montă (1). – V. monta^2.

montat
MONTÁT, -Ă, montați, -te, adj. (Despre piese, instalații etc.) Care a fost pus, fixat, îmbinat la locul potrivit. – V. monta.

montator
MONTATÓR, -OÁRE, montatori, -oare, s.m. și f. Tehnician care montează diferite părți ale unor obiecte sau aparate; montor. – Monta^1 + suf. -tor. Cf. it. m o n t a t o r e.

monta
MÓNTĂ, monte, s.f. 1. Împreunare a două animale de sex opus în vederea reproducției; montare^2. 2. Herghelie de armăsari pentru reproducere. – Din fr. monte.

montgolfier
MONTGOLFIÉR, montgolfiere, s.n. Aerostat primitiv umplut cu aer cald. [Pr.: -fi-er. – Var.: montgolfiéră s.f.] – Din fr. montgolfière.

montgolfiera
MONTGOLFIÉRĂ s.f. v. montgolfier.

monticul
MONTÍCUL, monticuli, s.m. 1. (Geol.) Formă de relief cu aspect de movilă; munte mic, colină. 2. (Anat.) Mică proeminență. [Var.: montículă s.f.] – Din fr. monticule, lat. monticulă.

monticula
MONTÍCULĂ s.f. v. monticul.

montmorillonit
MONTMORILLONÍT, montmorillonite, s.n. Alumosilicat natural de magneziu, aluminiu și fier, din grupa mineralelor argiloase, moale, gras, absorbant, de culoare alba, folosit la purificarea diferitelor soluții, în industria textilă, a cauciucului, cosmetică, alimentară etc. [Pr.: -ri-lo-, var. (după alte surse) montmorilonit]. – Din fr. montmorillonite.

montor
MONTÓR, -OÁRE, montori, -oare, s.m. și f. Montator. – Din fr. monteur.

montura
MONTÚRĂ, monturi, s.f. Piesă sau parte a unui sistem tehnic în care se montează o altă piesă a acestuia. ♦ Spec. Mod de fixare a pietrelor prețioase într-o bijuterie; garnitură de metal care fixează o piatră prețioasă într-o bijuterie sau care adăpostește mecanismul unui ceasornic. – Din germ. Montur, fr. monture.

montian
MONȚIÁN, -Ă, monțieni, -e, s.n., adj. 1. S.n. Primul etaj al eocenului inferior, caracterizat prin faună de gasteropode, lamelibranhiate și foraminifere. 2. Adj. Care aparține monțianului (1), privitor la monțian; din monțian. [Pr.: -ți-an] – Din fr. montien, germ. Montien, engl. Montian.

monument
MONUMÉNT, monumente, s.n. 1. Operă de sculptură sau de arhitectură destinată să perpetueze amintirea unui eveniment sau a unei personalități remarcabile; p. ext. construcție arhitectonică de proporții mari sau de o deosebită valoare. ♦ Fig. Orice operă, document istoric sau creație culturală de însemnătate națională sau internațională. 2. (În sintagma) Monument al naturii = plantă, animal, formațiune naturală, teritoriu etc. de mare însemnătate științifică sau estetică, considerate bunuri naționale, ocrotite prin lege și conservate pentru posteritate. – Din fr. monument, lat. monumentum.

monumental
MONUMENTÁL, -Ă, monumentali, -e, adj. Care aparține monumentelor, privitor la monumente; grandios, măreț, impunător prin proporțiile sale. ♦ Fig. Remarcabil. – Din lat. monumentalis, fr. monumental, it. monumentale.

monumentalism
MONUMENTALÍSM s.n. Calitatea a ceea ce este monumental; grandoare, măreție, monumentalitate. – Monumental + suf. -ism.

monumentalist
MONUMENTALÍST, -Ă, monumentaliști, -ste, s.m. și f. Autor de lucrări monumentale. – Monumental + suf. -ist.

monumentalitate
MONUMENTALITÁTE s.f. Însușirea de a fi monumental; calitatea a ceea ce este monumental; grandoare, măreție. – Din fr. monumentalité.

monumentaliza
MONUMENTALIZÁ, monumentalizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A da sau a căpăta un caracter grandios, măreț. – Din fr. monumentaliser.

monumentalizare
MONUMENTALIZÁRE, monumentalizări, s.f. Acțiunea de a monumentaliza și rezultatul ei. – V. monumentaliza.

mops
MOPS, (1) mopși, s.m., (2) mopsuri, s.n. 1. S.m. Câine de statură mică, cu capul mare, pătrat, cu botul turtit, cu părul scurt și neted; buldog. ♦ Epitet dat unei persoane cu nasul turtit. 2. S.n. Clește cu fălci curbate folosit la strângerea țevilor, a vanelor etc. în cadrul operațiilor de montare. – Din germ. Mops.

mor
MOR interj. (De obicei repetat) Cuvânt care redă mormăitul ursului. – Onomatopee.

moracee
MORACÉE, moracee, s.f. (La pl.) Familie de plante lemnoase, rareori erbacee, cu frunze alterne, întregi sau lobate, cu flori dispuse în inflorescențe și fructe nucule, achene sau drupe, reunite într-un fruct compus; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – Din fr. moracées.

moral
MORÁL, -Ă, morali, -e, adj., s.n. I. Adj. 1. Care aparține moralei, conduitei admise și practicate într-o societate, care se referă la morală; etic; care este conform cu morala; cinstit, bun; moralicesc. ♦ Care conține o învățătură; moralizator. 2. Care aparține psihicului, spiritului, intelectului, care se referă la psihic, spirit sau intelect; spiritual, intelectual. II. S.n. 1. Ansamblul facultăților sufletești și spirituale. 2. Stare afectivă, dispoziție sufletească temporară care privește puterea, dorința, fermitatea de a suporta pericolele, oboseala, dificultățile. ♦ Curaj, tărie sufletească. ♢ Expr. A ridica moralul (cuiva) = a îmbărbăta (pe cineva). A(-i) scădea (cuiva) moralul = a (se) demoraliza, a (se) descuraja. – Din lat. moralis, -e, fr. moral.

morala
MORÁLĂ, morale, s.f. 1. Ansamblul normelor de conviețuire, de comportare a oamenilor unii față de alții și față de colectivitate și a căror încălcare nu este sancționată de lege, ci de opinia publică; etică. ♦ Comportare (lăudabilă); moravuri. 2. Disciplină științifică care se ocupă cu normele de comportare a oamenilor în societate; (concr.) carte care cuprinde aceste norme; etică. 3. (Fam.) Dojană, mustrare. ♦ Concluzie moralizatoare cuprinsă într-o scriere, mai ales într-o fabulă; învățătură. – Din lat. moralis, fr. morale.

moralicesc
MORALICÉSC, -EÁSCĂ, moralicești, adj. (Înv.) Moral (I 1). – Moral + suf. -icesc.

moraliceste
MORALICÉȘTE adv. 1. Moralmente. 2. (Înv.) După regulile moralei. – Moral + suf. -icește.

moralism
MORALÍSM s.n. (Rar) Predominare a moralei într-o doctrină (filozofică). – Din fr. moralisme.

moralist
MORALÍST, -Ă, moraliști, -ste, s.m. și f. 1. Filozof, gânditor, scriitor etc. care se preocupă de probleme de morală. 2. (Fam.; peior.) Persoană căreia îi place să dea sfaturi cicălitoare, să dojenească mereu. – Din fr. moraliste.

moralitate
MORALITÁTE s.f. Însușirea a ceea ce este moral (I 1); natura, caracterul, valoarea unui fapt, a conduitei unei persoane sau a unei colectivități din punct de vedere moral. ♦ Comportare, conduită, moravuri în conformitate cu principiile morale; cinste, bună purtare. – Din lat. moralitas, -atis, fr. moralité.

moraliza
MORALIZÁ, moralizez, vb. I. Tranz. 1. A da cuiva învățături morale. 2. (Fam.) A face cuiva morală; a mustra, a dojeni. – Din fr. moraliser.

moralizant
MORALIZÁNT, -Ă, moralizanți, -te, adj. (Rar) Moralizator. – Din fr. moralisant.

moralizare
MORALIZÁRE, moralizări, s.f. Acțiunea de a moraliza și rezultatul ei. – V. moraliza.

moralizator
MORALIZATÓR, -OÁRE, moralizatori, -oare, adj. Care contribuie la crearea unei atmosfere morale, la răspândirea moralei, care dă învățături morale, care moralizează pe cineva; educativ. ♦ (Și substantivat; peior.) Care propovăduiește principiile morale cu ostentație. – Din fr. moralisateur.

moralmente
MORALMÉNTE adv. Din punctul de vedere al moralei (1), sub raport moral (I 1); moralicește. – Din fr. moralement, it. moralmente.

morar
MORÁR, morari, s.m. 1. Proprietar sau conducător al unei mori; muncitor într-o moară. ♦ Muncitor într-o întreprindere în care se macină diferite materii. 2. Gândac cu aripile lucioase, brune sau negre, care trăiește prin mori; gândac de făină (Tenebrio molitor). – Moară + suf. -ar.

moratoriu
MORATÓRIU, -IE, moratorii, s.n., adj. 1. S.n. Amânare pe o anumită perioadă a plății datoriilor unui debitor, acordată de o instanță judecătorească înainte sau după ajungerea lui în stare de faliment; amânare a plății datoriilor publice și particulare scadente, stabilită prin lege, pe un anumit timp. 2. Adj. Care ține de moratoriu (1), privitor la un moratoriu; care acordă un termen de plată (amânat). ♢ Dobânzi moratorii = dobânzile pe care urmează să le plătească cineva de la data acordării moratoriului până la achitarea datoriilor. Daune moratorii = despăgubiri care se acordă creditorului în caz de întârziere de plată a unei obligații și care se calculează din momentul trimiterii somației. – Din it. moratorio, lat. moratorium, germ. Moratorium.

morav
MORÁV, -Ă, moravi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Moraviei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Moraviei sau moravilor (1), privitor la Moravia sau la moravi. – Din fr. morave. Cf. n. pr. M o r a v i a.

moravuri
MORÁVURI s.n. pl. Totalitatea obiceiurilor și deprinderilor unui popor, ale unui grup social sau ale unei persoane; conduită morală, moralitate. Bunele moravuri = decență în comportare. – Din năravuri (refăcut după lat. mos, moris).

mora
MÓRĂ, more, s.f. (În prozodia latină) Timp necesar pentru pronunțarea unei silabe scurte. – Din lat. moră.

moraras
MORĂRÁȘ, morărași, s.m. Diminutiv al lui morar; morărel. – Morar + suf. -aș.

morareasa
MORĂREÁSĂ, morărese, s.f. Morăriță. – Morar + suf. -easă.

morarel
MORĂRÉL, morărei, s.m. Morăraș. – Morar + suf. -el.

moraresc
MORĂRÉSC, -EÁSCĂ, morărești, adj. Care aparține morii sau morarului, privitor la moară sau la morar, caracteristic morii sau morarului. – Morar + suf. -esc.

morari
MORĂRÍ, morăresc, vb. IV. Intranz. (Rar) A practica meseria de morar, a fi morar. – Din morar.

morarie
MORĂRÍE s.f. (Rar) Morărit (1). – Morar + suf. -ie.

morarit
MORĂRÍT s.n. 1. Meseria morarului; morărie. 2. Operație de măcinare a cerealelor (sau a altor materiale). ♦ Ramură industrială care se ocupă cu prelucrarea prin zdrobire și mărunțire a boabelor de cereale, producând făină, crupe, griș, orez decorticat etc. 3. Impozit care se plătea odinioană în țările românești pe mori. – V. morări.

morarita
MORĂRÍȚĂ, morărițe, s.f. 1. Soție de morar; stăpâna unei mori; morăreasă. 2. (La sg. art.; reg.) Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Morar + suf. -iță.

morb
MORB, morburi, s.n. (Livr.) Boală. ♦ Morbul lui Pott = tuberculoză osoasă localizată la coloana vertebrală. – Din lat. morbus.

morbid
MORBÍD, -Ă, morbizi, -de, adj. Care indică o stare bolnăvicioasă sau rezultă dintr-o astfel de stare; nesănătos (din punct de vedere fizic sau moral). – Din lat. morbidus, fr. morbide.

morbideta
MORBIDÉȚĂ s.f. v. morbidețe.

morbidete
MORBIDÉȚE s.f. (Livr.) Rafinament bolnăvicios, moliciune, sensibilitate excesivă; lipsă de vitalitate, de energie. ♦ Delicatețe și moliciune reflectate în creații artistice (mai ales plastice). [Var.: morbidéță s.f.] – Din it. morbidezza, fr. morbidesse.

morbiditate
MORBIDITÁTE s.f. 1. Faptul de a fi bolnav. 2. Caracterul a ceea ce este morbid; predispoziție spre îmbolnăvire. 3. Raportul dintre numărul bolnavilor și întreaga populație dintr-un loc dat într-o anumită perioadă de timp. – Din fr. morbidité.

morbos
MORBÓS, -OÁSĂ, morboși, -oase, adj. (Rar) Bolnav; bolnăvicios. – Din lat. morbosus.

morcov
MÓRCOV, morcovi, s.m. 1. Plantă leguminoasă din familia umbeliferelor, cu rădăcina groasă în formă de con, de culoare galbenă-roșiatică și cu gust dulce, folosită în alimentație (Daucus carota sativa). ♢ Morcov sălbatic (sau de câmp) sau morcovul câmpului = rușinea-fetei (Daucus carota). 2. (Arg. și fam.) Fiecare dintre bornele fixate pe marginile unei șosele. – Din bg. morkov.

morcoveanca
MORCOVEÁNCĂ, morcovence, s.f. Plantă erbacee cu frunze lucitoare, cu flori albe dispuse în umbele și cu fructe ovale, care creste în regiunile muntoase (Pleurospermum austriacum). – Morcov + suf. -eancă.

morcovel
MORCOVÉL, morcovei, s.m. Diminutiv al lui morcov. – Morcov + suf. -el.

morcoviu
MORCOVÍU, -ÍE, morcovii, adj. (Rar) De culoarea morcovului; roșcat, portocaliu. – Morcov + suf. -iu.

mordace
MORDÁCE adj. invar. (Livr.) Mușcător (2). – Din lat. mordacis.

mordacitate
MORDACITÁTE s.f. (Livr.) Caracter mușcător, ironic, caustic (al unui cuvânt, al unui comentariu etc.). – Din lat. mordacitas, -atis, fr. mordacité.

mordansare
MORDANSÁRE s.f. Tratament cu substanțe chimice speciale, aplicat fibrelor textile în scopul fixării pe ele a coloranților fără afinitate sau cu afinitate foarte mică pentru fibra respectivă. – Cf. fr. m o r d a n ç a g e,  m o r d a n c e r.

mordant
MORDÁNT, -Ă, mordanți, -te, adj., s.m. 1. Adj. (Rar; despre note muzicale) Care se execută printr-un mic ornament melodic, un fel de tril neterminat. 2. S.m. Substanță chimică care fixează coloranții pe fibrele textile. [Var.: mordént s.m.] – Din fr. mordant.

mordent
MORDÉNT s.m. v. mordant.

morena
MORÉNĂ, morene, s.f. Grămadă de pietriș, nisip, sfărâmături de stânci și argilă, transportată de ghețari în alunecarea lor sau depusă de ghețari dispăruți. – Din fr. moraine.

morendo
MORENDO adv. (Muz, .; indică modul de execuție) Micșorând treptat intensitatea sunetului până la dispariția lui totală. [Pr.: -rén-] – Cuv. it.

morenic
MORÉNIC, -Ă, morenici, -ce, adj. (Geogr.) De morenă. – Din fr. morainique.

moresc
MORÉSC, -EÁSCĂ, morești, adj., s.f. 1. Adj. (Înv.) Maur. 2. S.f. (Muz.) Dans maur cu ritm vioi. – Din fr. moresque, it. moresco.

morfem
MORFÉM, morfeme, s.n. (Gram.) Element morfologic (afix, accent, desinență, alternanță fonetică, cuvânt auxiliar etc.) cu ajutorul căruia se formează, de la o rădăcină, cuvinte și forme flexionare; cea mai mică unitate din structura morfologică a cuvântului cu un sens determinat (lexical sau gramatical). – Din fr. morphème.

morfematic
MORFEMÁTIC, -Ă, morfematici, -ce, adj. Care ține de morfem, privitor la morfem. – Morfem + suf. -atic.

morfina
MORFÍNĂ s.f. Substanță alcaloidă extrasă din opiu, întrebuințată drept calmant, narcotic sau stupefiant; morfiu. – Din fr. morphine.

morfinism
MORFINÍSM s.n. Intoxicație provocată de folosirea excesivă a morfinei. – Din fr. morphinisme.

morfinoman
MORFINOMÁN, -Ă, morfinomani, -e, s.m. și f. Persoană care folosește în mod obișnuit morfină, care suferă de morfinomanie. – Din fr. morphinomane.

morfinomanie
MORFINOMANÍE s.f. Toxicomanie care constă în introducerea repetată în organism, prin injecții, a unor doze din ce în ce mai mari de morfină. – Din fr. morphinomanie.

morfiu
MÓRFIU s.n. (Reg.) Morfină. [Pr.: -fi-u] – Din germ. Morphium.

morfofiziologic
MORFOFIZIOLÓGIC, -Ă, morfofiziologici, -ce, adj. Care ține de morfofiziologie, privitor la morfofiziologie, care se referă la structura și la funcția unui organism sau a unui organ. [Pr.: -zi-o-] – Din morfofiziologie.

morfofiziologie
MORFOFIZIOLOGÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu studierea raportului dintre structura celulelor, a țesuturilor sau a organelor și funcțiile lor. [Pr.: -zi-o-] – Morfo[logic] + fiziologie.

morfogen
MORFOGÉN, -Ă, morfogeni, -e, adj. (Biol.; rar) Morfogenetic (1). – Din fr. morphogène.

morfogenetic
MORFOGENÉTIC, -Ă, morfogenetici, -ce, adj. 1. (Biol.) De morfogeneză (1); (rar) morfogen. 2. (Geol.) Care contribuie la crearea formelor de relief. – Din fr. morphogénétique.

morfogeneza
MORFOGENÉZĂ s.f. 1. Proces de formare a structurilor morfologice ale organismelor. 2. Ramură a geomorfologiei care studiază originea formelor de relief; morfogenie. – Din fr. morphogenèse.

morfogenie
MORFOGENÍE s.f. Ramură a geomorfologiei care se ocupa cu studiul originii formelor de relief. – Din fr. morphogénie.

morfognozie
MORFOGNOZÍE s.f. (Med.) Identificare a formei obiectelor numai prin pipăit. – Din fr. morphognosie.

morfoleala
MORFOLEÁLĂ, morfoleli, s.f. Acțiunea de a morfoli și rezultatul ei. – Morfoli + suf. -eală.

morfoli
MORFOLÍ, morfolesc, vb. IV. Tranz. 1. A mesteca un aliment cu gingiile, în lipsa dinților; a molfăi; p. ext. a mânca încet, cu greutate, fără poftă, a mesteca alene; a morfologi. ♢ Expr. A morfoli vorbele = a vorbi nedeslușit, a îngăima, a bolborosi. ♦ A învârti între dinți, a roade un lucru necomestibil. 2. P. anal. A suci și a răsuci un lucru pe toate părțile; a frământa, a mototoli. ♦ Fig. A degrada, a întina, a terfeli, a deteriora, a strica. – Formație onomatopeică.

morfolit
MORFOLÍT, -Ă, morfoliți, -te, adj. 1. (Despre vorbe) Îngăimat, nedeslușit. 2. (Despre obiecte) Terfelit, stricat. – V. morfoli.

morfologi
MORFOLOGÍ, morfologesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A morfoli (1). – Cf. m o r f o l i.

morfologic
MORFOLÓGIC, -Ă, morfologici, -ce, adj. 1. (Biol.) Privitor la structura organismelor plantelor și animalelor și la structura solului (terestru). 2. (Lingv.) Care privește studiul părților de vorbire și flexiunea lor, care ține de morfologie (2), privitor la morfologie. – Din fr. morphologique.

morfologie
MORFOLOGÍE s.f. 1. Complex de discipline biologice care studiază forma exterioară și structura internă a organismelor plantelor și animalelor. 2. Parte a structurii gramaticale constituită din totalitatea regulilor de modificare a formei cuvintelor în diferitele lor întrebuințări; parte a gramaticii care se ocupă cu studiul acestor reguli. – Din fr. morphologie.

morfonem
MORFONÉM, morfoneme, s.n. (Lingv.) Fonem care intră în alternanțe morfologice. – Din fr. morphonème.

morfonologic
MORFONOLÓGIC, -Ă, morfonologici, -ce, adj. (Lingv.) De morfonologie. – Din fr. morphonologique.

morfonologie
MORFONOLOGÍE s.f. Disciplină lingvistică având ca obiect studierea utilizării în morfologie a mijloacelor fonologice ale unei limbi. – Din fr. morphonologie.

morfopatolog
MORFOPATOLÓG, -Ă, morfopatologi, -ge, s.m. și f. Medic specialist în morfopatologie. – Din morfopatologie (derivat regresiv).

morfopatologie
MORFOPATOLOGÍE s.f. (Biol.) Ramură a morfologiei (1) care studiază forma și structurile diferitelor organe în condiții patologice. – Din fr. morphopathologie.

morgana
MORGÁNA adj. (În sintagma) Fata morgana = fenomen optic din regiunile tropicale, care face ca obiectele aflate la orizont sau dincolo de el să apară multiplicate sau răsturnate, ca într-o apă; apă morților. – Din it. [fata] morgana.

morganatica
MORGANÁTICĂ, morganatice, adj. (În sintagmele) Căsătorie morganatică = căsătorie între un bărbat dintr-o familie domnitoare și o femeie de rang social inferior. Soție morganatică = soție care a contractat o căsătorie morganatică și care nu beneficiază de toate drepturile acordate soțului. – Din fr. morganatique, lat. morganaticus.

morganism
MORGANÍSM s.n. (Biol.) Teorie potrivit căreia cromozomii constituie baza materială a eredității. – Din germ. Morganismus.

morganist
MORGANÍST, -Ă, morganiști, -ste. adj., s.m. și f. (Adept) al morganismului. – Din germ. Morganist.

morga
MÓRGĂ^1, morgi, s.f. Clădire special amenajată în care se depun cadavrele neidentificate și unde se fac autopsii în cazul când este necesar să se constate cauza morții. ♦ Sală specială într-un spital unde se depun morții până la înmormântare. – Din fr. morgue.

MÓRGĂ^2, morgi, s.f. (Livr.) Atitudine afectată și disprețuitoare; aroganță, trufie, îngâmfare. – Din fr. morgue.

moria
MÓRIA s.f. invar. Tulburare psihică manifestată printr-o stare de euforie, bună dispoziție exagerată și tendință de a face glume. [Pr.: -ri-a] – Din ngr. moría.

morion
MORIÓN, (1) morioane, s.n. 1. Coif metalic cu marginea răsfrântă și cu o creastă înălțată pe calotă, utilizat în sec. XVI. 2. Varietate de cuarț de culoare neagră sau bruna, utilizată ca piatră semiprețioasă la confecționarea unor bijuterii. [Pr.: -ri-on] – Din fr. morion.

morisca
MORÍȘCĂ, moriști, s.f. 1. Mașină mică de vânturat grâne. 2. Râșniță cu care se macină pesmet, cafea, piper etc. 3. Moară mică pusă în mișcare de vânt, de apă sau cu mâna. 4. Jucărie care înfățișează aripile sau roata unei mori de vânt; jucărie care se învârtește în mână și produce un sunet caracteristic (folosită și pentru a speria păsările din semănături). ♢ Morișcă de vânt = obiect de ornament, imitând aripile unei mori de vânt, pus pe acoperișul caselor, care, la bătaia vântului, se rotește în direcția acestuia. 5. (În sintagma) Morișcă hidrometrică (sau hidraulică) = instrument format dintr-un rotor, cu una sau mai multe palete, care se rotește sub acțiunea curentului de apă și servește la măsurarea vitezei unui curs de apă. – Moară + suf. -ișcă.

morman
MORMÁN, mormane, s.n. Îngrămădire de obiecte de același fel; cantitate (mare) dintr-un material strâns la un loc; grămadă, maldăr. – Et. nec.

mormai
MORMĂÍ, mórmăi, vb. IV. Intranz. 1. (Despre urși) A scoate sunete scurte și joase, caracteristice speciei; a mormorosi. ♦ P. ext. (Despre alte animale) A scoate sunete groase asemănătoare cu ale ursului. 2. Fig. (Despre oameni) A vorbi nedeslușit, pe un ton coborât sau nazal, de obicei cu intenția de a manifesta o nemulțumire; a bombăni, a mârâi. ♢ Loc. adv. Pe mormăite = mormăind (pentru a-și arăta nemulțumirea); cu nemulțumire, fără plăcere, cârtind. [Prez., ind. și: mormăiesc. = Var.: (reg.) mornăí vb. IV] – Mor + m[or] + suf. -ăi.

mormaiala
MORMĂIÁLĂ, mormăieli, s.f. Mormăit^1. [Pr.: -mă-ia-] – Mormăi + suf. -eală.

mormaire
MORMĂÍRE, mormăiri, s.f. Acțiunea de a mormăi și rezultatul ei. – V. mormăi.

mormait
MORMĂÍT^1, mormăituri, s.n. Faptul de a mormăi; mormăială, mormăitură; sunete caracteristice pe care le scoate ursul sau, p. ext., alte animale. ♦ Rostire nedeslușită, pe ton coborât, a cuvintelor (arătând nemulțumire). – V. mormăi.

MORMĂIT^2, -Ă, mormăiți, -ic, adj. (Despre cuvinte, sunete) Rostit încet și nedeslușit; îngăimat. [Var.: montait, -ă adj.] – V. mormăi.

mormaitura
MORMĂITÚRĂ, mormăituri, s.f. (Rar) Mormăit^1. [Pr.: -mă-i-] – Mormăi + suf. -tură.

mormant
MORMÂNT, morminte, s.n. Groapă săpată în pământ pentru înhumarea celor decedați; loc special amenajat unde este înmormântat cineva. ♢ Expr. A duce (pe cineva) in mormânt sau a băga (pe cineva) în mormânt = a pricinui moartea cuiva; p. ext. a necăji, a chinui foarte mult (pe cineva). A intra în mormânt = a muri. ♦ Monument funerar; cavou. [Pl. și: mormânturi] – Lat. monumentum.

mormanta
MORMÂNTÁ, mormântez, vb. I. Tranz. (Reg.) A înmormânta. – Din mormânt.

mormantal
MORMÂNTÁL, -Ă, mormântali, -e, adj. (Livr.) 1. De mormânt. ♢ Tăcere (sau liniște) mormântală = tăcere (sau liniște) deplină, absolută. 2. De înmormântare, funebru. – Mormânt + suf. -al.

mormantare
MORMÂNTÁRE, mormântări, s.f. (Reg.) Înmormântare. – V. mormânta.

mormoloc
MORMOLÓC, mormoloci, s.m. 1. Larvă cu coadă a batracienilor în prima fază de dezvoltare, având branhii în loc de plămâni. 2. Fig. (Fam.) Om molatic, lipsit de energie, încet în mișcări. ♦ Epitet glumeț dat copiilor mici. – Din scr. mrmoljak.

mormon
MORMÓN, -Ă, mormoni, -e, s.m. și f. Membru al unei secte creștine din Statele Unite ale Americii, care inițial practica poligamia. – Din fr. mormon.

mormonism
MORMONÍSM s.n. Doctrina religioasă a mormonilor. – Din fr. mormonisme.

mormorosi
MORMOROSÍ, mormorosesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A mormăi (1). – Probabil contaminare între mormăi și bolborosi.

mornai
MORNĂÍ vb. IV v. mormăi.

mornait
MORNĂÍT, -Ă adj. v. mormăit^2.

moroaica
MOROÁICĂ, moroaice, s.f. (În superstiții) Strigoaică. – Moroi + suf. -oaică.

morocaneala
MOROCĂNEÁLĂ, morocăneli, s.f. (Reg.) Acțiunea de a morocăni; mustrare, cicăleală. – Morocăni + suf. -eală.

morocani
MOROCĂNÍ, morocănesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A certa pe cineva mereu; a mustra, a cicăli. – Cf. magh. m o r o g.

morocanos
MOROCĂNÓS, -OÁSĂ, morocănoși, -oase, adj. (Despre oameni) Ursuz, posomorât, tăcut, posac; (despre înfățișarea, manifestările oamenilor) care trădează, exprimă o proastă dispoziție sufletească. – Morocăni + suf. -os.

moroi
MORÓI, moroi, s.m. (În superstiții) Strigoi, vârcolac, pricolici. – Cf. sl. m o r a.

moron
MORÓN s.m. v. morun.

moronas
MORONÁȘ s.m. v. morunaș.

morosan
MOROȘÁN, -Ă, moroșeni, -e, s.m. și f. (Reg.) Maramureșean. – Cf. m a r a m u r e ș e a n.

morsa
MÓRSĂ, morse, s.f. Mamifer carnivor din mările polare, lung de 3-4 metri, gros și greoi, cu membre scurte în formă de lopeți, cu caninii superiori foarte dezvoltați; vacă-de-mare (Odobaenus rosmarus). – Din fr. morse.

morse
MÓRSE subst, invar. (Și în sintagma alfabet Morse) Cod telegrafic în care literele alfabetului sunt reprezentate prin puncte și linii. ♦ (De obicei în sintagmele aparat sau telegraf Morse) Aparat cu care se transmit semnale telegrafice cu acest cod. – Din fr. morse.

mort
MORT, MOÁRTĂ, morți, moarte, adj., s.m. și f. I. Adj. 1. (Despre ființe) Care nu mai trăiește, care a murit. ♢ Expr. A se face mort în păpușoi sau (substantivat) a face pe mortul în păpușoi = a se face că nu știe nimic, a simula nevinovăția, a face pe prostul. A o lasa moartă (în păpușoi) = a lasa o chestiune încurcată, a renunța la ceva. A fi mort fără (sau după) cineva sau ceva = a nu putea trăi fără cineva sau ceva, a fi îndrăgostit de cineva sau de ceva; a ține mult la cineva sau la ceva. A fi mai mult mort (decât viu) = a fi istovit, epuizat (de boală, de frică etc.).Nici mort sau mort-tăiat = (în construcții negative) cu nici un preț, sub nici un motiv, în nici un caz. Mort-copt = cu orice preț, necondiționat, neapărat; vrând-nevrând, cu chiu cu vai. A umbla (sau a se ține) mort după... = a) a lupta, a se zbate pentru a obține ceva; b) a-și manifesta dragostea față de cineva străduindu-se să fie mereu în preajma lui. A fi beat mort (sau mort de beat) = a fi foarte beat. ♦ Limbă moartă = limbă care a încetat să fie învățată ca limbă maternă. Inventar mort = totalitatea uneltelor, a mașinilor, a mijloacelor de transport care aparțin unei gospodării sau unei întreprinderi. Timp mort = lipsă de activitate a forțelor de muncă sau a mașinilor; întrerupere neprevăzută a muncii. Unghi mort = loc de pe traiectoria unei arme de foc pe care nu-i poate atinge proiectilul. Punct mort = poziție a unui mecanism bielă-manivelă care corespunde momentului când biela și manivela au axele în prelungire sau suprapuse. (Expr.) A ajunge la un (sau într-un) punct mort = a ajunge la un impas, în imposibilitate de a găsi o soluție. Linie moartă = linie de cale ferată care servește numai pentru garare. (Expr.) A fi (sau a se afla, a trece) pe linie moartă = a nu mai juca un rol de seamă, a fi înlăturat dintr-un post de răspundere. Fier mort = fier de calitate inferioară. ♦ (Fam.; despre aparate, motoare etc.) Care nu mai funcționează. 2. (Despre părți ale corpului) Cu funcțiile vitale pierdute; paralizat, înțepenit. ♢ (Pop.) Carne (sau piele) moartă = carne sau piele care se formează deasupra rănilor și prin care nu trec ramificațiile nervoase. 3. (Despre plante) Uscat, veșted. 4. Fig. (Despre lucruri) Fără viață, neînsuflețit; nemișcat, încremenit. ♦ Lipsit de zgomot, de activitate, de viață; liniștit. ♦ (Despre culori, nuanțe) Fără strălucire; șters. II. S.m. și f. Persoană care a murit, defunct, decedat; trupul neînsuflețit al unei persoane așezat în coșciug sau înmormântat. ♢ Expr. Mortul de la groapă nu se mai întoarce, se spune despre un lucru pierdut definitiv, despre ceva care nu mai poate fi îndreptat. Apa morților = fata morgana, v. morgana. A scula (sau a trezi, a deștepta) și morți (sau din morți), se spune despre zgomote sau surse de zgomote foarte intense și stridente. A umbla (sau a merge) ca după mort = a merge foarte încet. Ca la mort = (în legătură cu verbe ca „a se aduna”, „a veni”) în număr (foarte) mare. – Lat. mortuus.

mortal
MORTÁL, -Ă, mortali, -e, adj. L Care provoacă moartea, aducător de moarte; ucigător. ♢ Salt mortal = figură acrobatică foarte periculoasă, constând dintr-o mișcare de rotire totală a corpului în aer. 2. Specific unui mort (II), ca de mort. 3. (Arg.) Extraordinar, nemaipomenit (de bun, de frumos etc.). – Din lat. mortalis, it. mortale.

mortalitate
MORTALITÁTE s.f. Indice rezultat din raportarea numărului de decese dintr-o populație, într-o anumită perioadă, la totalul populației respective, pe un anumit teritoriu. ♢ Mortalitate infantilă = frecvența deceselor în primul an de viață la o mie de copii născuți vii. – Din fr. mortalité, lat. mortalitas, -atis.

mortar
MORTÁR, mortare, s.n. Material de construcție constituit dintr-un amestec de var, nisip, apă, ciment sau ipsos etc., care se folosește ca element de legătură între materiale de construcție solide. – Din lat. mortarium.

mortaciune
MORTĂCIÚNE, mortăciuni, s.f. Stârv, hoit, leș de animale și de păsări; p. ext. cadavru. ♦ Fig. Ființă foarte slabă, lipsită de energie și de sănătate. – Lat. morticina.

morteza
MORTEZÁ, mortezez, vb. I. Tranz. A prelucra un metal prin așchiere cu ajutorul unei morteze. – Din fr. mortaiser.

mortezare
MORTEZÁRE, mortezări, s.f. Acțiunea de a morteza și rezultatul ei. – V. morteza.

mortezat
MORTEZÁT s.n. Mortezare. – V. morteza.

morteza
MORTÉZĂ, morteze, s.f. Mașină de prelucrare prin așchiere a suprafețelor metalice cu profil complex, cu ajutorul unor cuțite speciale. – Din fr. mortaise.

mortezor
MORTEZÓR, -OÁRE, mortezori, -oare, s.m. și f. Lucrător la morteză. – Din fr. mortaiseur.

mortier
MORTIÉR, mortiere, s.n. (Mil.) Gură de foc de calibru mare sau mijlociu, cu țeavă scurtă și cu traiectoria de curbură mare, cu care se trage asupra obiectivelor din spatele unor obstacole. [Pr.: -ti-er. – Var.: mortiéră s.f.] – Din fr. mortier.

mortiera
MORTIÉRĂ s.f. v. mortier.

mortifiant
MORTIFIÁNT, -Ă, mortifianti, -te, adj. (Franțuzism) Chinuitor. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. mortifiant.

mortifica
MORTIFICÁ, mortific, vb. I. Tranz. A supune la chinuri fizice sau morale; a tortura. – După fr. mortifier.

mortificare
MORTIFICÁRE, mortificări, s.f. Acțiunea de a mortifica și rezultatul ei; chinuire, torturare. – V. mortifica.

mortificat
MORTIFICÁT, -Ă, mortificați, -te, adj. 1. (Despre țesuturi organice) Care nu mai este viu; mort, distrus; necrozat, cangrenat. 2. (Rar) Torturat, chinuit. – V. mortifica.

mortificatie
MORTIFICÁȚIE, mortificatii, s.f. 1. Distrugere a unui țesut organic; necrozare. 2. (Rar) Chinuire, torturare; fig. (la pl.) neplăceri, vexațiuni. – Din fr. mortification.

mortinatalitate
MORTINATALITÁTE s.f. Indice rezultat din raportul dintre numărul de copii născuți morți și numărul total al copiilor născuți vii, într-o anumită perioadă, pe un anumit teritoriu. – Din fr. mortinatalité.

mortuar
MORTUÁR, -Ă, mortuari, -e, adj. Care ține de mort (II), de moarte sau de înmormântare, privitor la mort, la moarte sau la înmormântare; funerar, funebru. [Pr.: -tu-ar] – Din fr. mortuaire, lat. mortuarius.

morteste
MORȚÉȘTE adv. (Înv. și reg.) Ca la mort (II), ca după mort. – Mort + suf. -ește.

mortis
MORȚÍȘ adv. Cu orice preț, cu încăpățânare, cu insistență. – Moarte + suf. -iș.

mortiu
MORȚÍU adv. (Reg.; în expr.) A urla a morțiu = a urla lung și trist (ca o prevestire de moarte). – Moarte + suf. -iu.

morua
MORÚĂ, morue, s.f. Pește din mările arctice din al cărui ficat se extrage untura de pește; cod^2 (Gadus morrhua). – Din fr. morue.

morula
MORÚLĂ, morule, s.f. Primul stadiu în dezvoltarea embrionară a metazoarelor, în timpul căruia embrionul capătă aspectul de mură. – Din fr. morulă.

morun
MORÚN, moruni, s.m. Specie de pește din familia sturionilor, cu corpul masiv, gros, ajungând până la lungimea de 4 m, cu capul mic, cu botul triunghiular, apreciat pentru carnea și icrele lui negre (Huso huso). [Var.: morón s.m.] – Din bg. moruna.

morunas
MORUNÁȘ, morunași, s.m. Diminutiv al lui morun. ♦ Pește teleostean de ape dulci, asemănător cu crapul, de culoare cenusie-albăstrie, cu botul prelung (Vimba vimba). [Var.: moronáș s.m.] – Morun + suf. -aș.

morva
MÓRVĂ, morve, s.f. Boală contagioasă la cai sau la alte animale, caracterizată prin ulcerații pe mucoasa nazală, pe piele și pe alte organe, și care se poate transmite și la om, fiind mortală; răpciugă. – Din fr. morve.

morvos
MORVÓS, -OÁSĂ, morvoși, -oase, adj. Bolnav de morvă; răpciugos. – Din fr. morveux.

mosafir
MOSAFÍR, -Ă s.m. și f. v. musafir.

mosc
MOSC, (1) moști, s.m., (2) moscuri, s.n. 1. S.m. Mamifer rumegător de mărimea unei căprioare, lipsit de coarne, cu caninii superiori foarte lungi, originar din Asia (Moschus moschiferus). 2. S.n. Substanță cu miros pătrunzător și plăcut, secretată de masculul moscului (1), care se folosește în industria parfumurilor, în cosmetică și în medicină. ♢ Mosc sintetic = substanță chimică sintetică, al cărei miros imită pe cel al moscului natural. – Din ngr. móskos.

moscal
MOSCÁL s.m. v. muscal^2.

moscat
MOSCÁT, -Ă, moscați, -te, adj. Cu miros de mosc; parfumat cu mosc. ♢ Bou moscat = mamifer răspândit în Groenlanda și în regiunile arctice ale Americii, intermediar între oi și vitele cornute, asemănător cu boul, cu corpul acoperit cu păr des și lung, a cărui carne miroase a mosc (2) (Ovibos moschatus). – Mosc + suf. -at.

moscalesc
MOSCĂLÉSC, -EÁSCĂ adj. v. muscălesc.

moscaleste
MOSCĂLÉȘTE adv. v. muscălește.

moschee
MOSCHÉE, moschei, s.f. Templu de cult mahomedan. [Pl. și: moschee] – Din fr. mosquée.

moschicesc
MOSCHICÉSC, -EÁSCĂ, moschicești, adj. (Înv.) Rusesc; moscovit. – Mosc (înv. „Moscova”) + suf. -icesc.

moscovit
MOSCOVÍT, -Ă, moscoviți, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Moscovei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Moscovei sau moscoviților (1), privitor la Moscova sau la moscoviți; p. ext. rusesc. – Din fr. moscovite.

moslim
MOSLÍM, moslimi, s.m. (Înv.) Mahomedan. [Var.: muslím s.m.] – Din tc. müslim.

mosor
MOSÓR, mosoare, s.n. Piesă cilindrică de lemn, de metal sau de material plastic, cu capetele în formă de discuri, pe care se înfășoară ață, fire de mătase, sârmă etc.; p. ext. piesa împreuna cu firele înfășurate pe ea. – Din tc. masura, scr. mosur.

mosora
MOSORÁ, mosorez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A bobina. – Din mosor.

mosorare
MOSORÁRE, mosorări, s.f. (Tehn.) Bobinare. – V. mosora.

mosorat
MOSORÁT, -Ă, mosorați, -te, adj. (Tehn.) Bobinat. – V. mosora.

mosorel
MOSORÉL, mosorele, s.n. Diminutiv al lui mosor. – Mosor + suf. -el.

mostra
MÓSTRĂ, mostre, s.n. 1. Obiect dintr-o serie de obiecte identice sau cantitate mică dintr-o marfă, dintr-un material etc., după care se pot aprecia anumite însușiri ale acestora; probă, eșantion. ♦ Model. ♢ Târg de mostre = târg la care un stat sau diverse întreprinderi își expun mostre (1) pentru reclamă și pentru informarea cumpărătorilor. 2. Fig. Exemplu, pildă. [Var.: (reg.) mústră s.f.] – Din ngr. móstra.

mos
MOȘ, moși, s.m. I. 1. Bărbat (mai) în vârstă; unchiaș, moșneag; p. restr. apelativ cu care cineva mai tânăr se adresează unui bărbat mai în vârstă. ♢ Moș Martin sau (rar) moș Ursilă = ursul. ♢ Expr. A-i veni moș Ene pe la gene = a i se face somn, a începe să moțăie. 2. (Înv. și reg.) Bunic; (mai ales la pl.) ascendent (mai îndepărtat), înaintaș, strămoș. ♢ Expr. De când cu moș Adam = din vremurile de demult. Din (sau de la) moși-strămoși = moștenit de la strămoși, păstrat din generație în generație; de demult, din vremuri străvechi. A spune (sau a înșira, a îndruga) moși pe groși (sau moși păroși) = a îndruga nimicuri, a spune vorbe fără temei, minciuni, a povesti lucruri fanteziste. La moșii cei verzi = niciodată, la paștile cailor. De când cu moșii verzi (sau roșii) = de foarte multă vreme. ♦ (Reg.) Unchi. 3. Personaj mascat, reprezentând un bătrân, care însoțește brezaia sau care apare în diferite creații dramatice populare; moșneag. 4. (Pop.; la pl.; de obicei art.) Ființe imaginare despre care se crede că ar alunga iarna; fiecare dintre cele nouă zile din lună martie care urmează după zilele babelor. 5. (La pl.; în tradițiile populare) Nume dat mai multor sărbători religioase în care se fac slujbe și pomeni pentru morți. ♦ Bâlci tradițional organizat în sâmbăta dinaintea Rusaliilor; p. ext. târg care se ține în diverse localități și unde, pe un anumit loc, sunt amenajate și organizate o serie de distracții publice. ♢ Expr. A se strânge (sau a se aduna) lumea ca la moși = a se aduna lume multă pentru a vedea ceva neobișnuit. II. Partea cu cârlig a unei copci. ♦ Disc al unei capse, care se îmbucă în celălalt disc. – Din moașă (derivat regresiv).

moscondi
MOȘCONDÍ, moșcondesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A moșmoni (2). – Cf. m o ș c o t i, m o ș m o n d i.

moscoti
MOȘCOTÍ, moșcotesc, vb. IV. (Reg.) 1. Intranz. A dibui, a pipăi. 2. Refl. A se învârti de colo până colo, fără rost. – Cf. m o ș m o l i.

mosi
MOȘÍ, moșesc, vb. IV. 1. Tranz. A da ajutorul necesar unei femei la naștere; a da nou-născutului primele îngrijiri, a-i tăia buricul. 2. Intranz. și refl. (Fam.) A lucra încet, a se trudi mult la un lucru, a se căzni (fără succes); a se mocăi, a se mocoși. – Din moașă.

mosic
MOȘÍC, moșici, s.m. (Fam.; folosit mai ales ca apelativ) Moșuleț. – Moș + suf. -ic.

mosica
MOȘÍCĂ, moșici, s.f. Diminutiv al lui moașă. ♦ Bunică; p. ext. femeie bătrână, băbuță. – Moașă + suf. -ică.

mosie
MOȘÍE, moșii, s.f. 1. Mare proprietate (funciară) dobândită de cineva (prin cumpărare, donație etc.); proprietate (mare) de pământ cultivabil. ♦ (Înv. și pop.) Avere moștenită; p. gener. orice bun moștenit. ♦ (Fam.) Lucru de care cineva poate dispune cum vrea. 2. (Înv.) Pământ strămoșesc; patrie. – Moș + suf. -ie.

mosier
MOȘIÉR, moșieri, s.m. Mare proprietar funciar; latifundiar. [Pr.: -și-er] – Moșie + suf. -er.

mosiereasa
MOȘIEREÁSĂ, moșieresc, s.f. Mare proprietară funciară; soție de moșier; moșieriță. [Pr.: -și-e-] – Moșier + suf. -easă.

mosieresc
MOȘIERÉSC, -EÁSCĂ, moșierești, adj. Care aparține moșierului sau moșierimii, privitor la moșier sau la moșierime. [Pr.: -și-e-] – Moșier + suf. -esc.

mosierime
MOȘIERÍME s.f. Categorie socială formată din marii proprietari funciari. [Pr.: -și-e-] – Moșier + suf. -ime.

mosierita
MOȘIERÍȚĂ, moșierițe, s.f. Moșiereasă. [Pr.: -și-e-] – Moșier + suf. -iță.

mosinoi
MOȘINÓI s.n. v. mușuroi^1.

mosioara
MOȘIOÁRĂ, moșioare, s.f. Diminutiv al lui moșie. [Pr.: -și-oa-] – Moșie + suf. -oară.

mosire
MOȘÍRE, moșiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a moși (1); moșit. – V. moși.

mosiroi
MOȘIRÓI s.n. v. mușuroi^1.

mosit
MOȘÍT, moșituri, s.n. Faptul de a moși; ocupația, îndeletnicirea de moașă. – V. moși.

mosmoana
MOȘMOÁNĂ^1, moșmoane, s.f. Fructul comestibil al moșmonului, aproape sferic, moale, suculent și cu gust dulce-acrișor. – Din tc. mușmula.

MOȘMOÁNĂ^2, moșmoane, s.f. 1. (La pl.; în superstiții) Vrăji, descântece, farmece; p. ext. obiecte folosite în astfel de practici. 2. Epitet pentru un om moale, nehotărât, molâu. – Din moșmoni (derivat regresiv).

mosmoli
MOȘMOLÍ vb. IV. v. moșmoni.

mosmon
MOȘMÓN, moșmoni, s.m. Pom fructifer din familia rozaceelor, cu tulpina înaltă, cu frunze eliptice, cu flori mari, albe și cu fructe comestibile (Mespilus germanica). – Din moșmoană (derivat regresiv).

mosmondi
MOȘMONDÍ, moșmondesc, vb. IV. Intranz. A lucra încet, neîndemânatic, a migăli la ceva. – Cf. m o ș m o n.

mosmondit
MOȘMONDÍT, -Ă, moșmondiți, -te, adj. (Despre lucruri) Făcut la nimereală, fără îndemânare. ♦ (Adesea substantivat) Care lucrează încet, fără spor; neîndemânatic, mocăit, mocoșit. – V. moșmondi.

mosmoni
MOȘMONÍ, moșmonesc, vb. IV. I. Intranz. și refl. A face mișcări încete și greoaie. ♦ A lucra încet, neîndemânatic și fără spor; a se mocăi, a se mocoși. 2. Intranz. și tranz. A face ceva cu mișcări neprecise, a-și face de lucru; a moșcondi. 3. Intranz. A căuta, a dibui; a adulmeca. [Var.: moșmolí vb. IV] – Et. nec.

mosneag
MOȘNEÁG, moșnegi, s.m. 1. Bărbat în vârstă; moș. 2. Unul dintre personajele jocului popular numit capra, brezaia sau turca, reprezentând un bărbat bătrân; moș. – Cf. m o ș.

mosnean
MOȘNEÁN, moșneni, s.m. 1. (În evul mediu, în Țara Românească), Țăran liber, posesor în devălmășie al unei proprietăți de pământ moștenite de la un străbun comun; moștean, răzeș. 2. (Înv.) Moștenitor, succesor. 3. (Înv. și reg.) Băștinaș. – Cf. m o ș t e a n.

mosnegarie
MOȘNEGĂRÍE, moșnegării, s.f. 1. (Cu sens colectiv) Mulțime de moșnegi. 2. Epitet batjocoritor pentru un moșneag (1). – Moșneag + suf. -ărie.

mosnegel
MOȘNEGÉL, moșnegei, s.m. Moșneguț. – Moșneag + suf. -el.

mosnegesc
MOȘNEGÉSC, -EÁSCĂ, moșnegești, adj. De moșneag (1), specific moșnegilor. – Moșneag + suf. -esc.

mosnegeste
MOȘNEGÉȘTE adv. În felul moșnegilor, ca moșnegii, bătrânește; p. ext. domol, încet. – Moșneag + suf. -ește.

mosnegut
MOȘNEGÚȚ, moșneguți, s.m. Diminutiv al lui moșneag (1); moșnegel. – Moșneag + suf. -uț.

mosnenesc
MOȘNENÉSC, -EÁSCĂ, moșnenești, adj. (În orânduirea feudală, în Țară Românească) Care aparține moșnenilor (1), privitor la moșneni, de moșnean; răzeșesc, moștenesc. – Moșnean + suf. -esc.

mosoroi
MOȘOROÍ s.n. v. mușuroi^1.

mostean
MOȘTEÁN, moșteni, s.m. (Înv. și reg.) Moșnean (1). – Cf. m o ș n e a n.

mostenesc
MOȘTENÉSC, -EÁSCĂ, moștenești, adj. (Înv. și reg.) De moștean; moșnenesc, răzeșesc. – Moștean + suf. -esc.

mosteni
MOȘTENÍ, moștenesc, vb. IV. Tranz. 1. A primi un bun pe cale de succesiune, a dobândi prin testament. ♦ A deveni succesorul, mostenitorul cuiva. ♦ P. ext. A deține pe cale ereditară o însușire, o caracteristică etc. 2. P. gener. A obține, a dobândi. – Din moștean.

mostenire
MOȘTENÍRE, moșteniri, s.f. Faptul de a moșteni. 1. Drept de succesiune; (concr.) totalitatea bunurilor rămase de la o persoană decedată și intrate în posesiunea altcuiva; p. restr. bun obținut prin drept succesoral. 2. Fig. Patrimoniu cultural, bunuri morale, intelectuale, artistice care se transmit de la o generație la alta. ♦ P. ext. Caracter fizic, însușiri care se transmit ereditar. – V. moșteni.

mostenit
MOȘTENÍT, -Ă, moșteniți, -te, adj. Rămas de la înaintași; dobândit prin moștenire; ereditar. – V. moșteni.

mostenitor
MOȘTENITÓR, -OÁRE, moștenitori, -oare s.m. și f. 1. Persoană care moștenește bunuri materiale sau care devine, prin succesiune, beneficiarul unui drept; persoană care urmează pe cineva într-un post, într-o demnitate; succesor, urmaș. ♢ (Și adjectival) Prinț moștenitor sau moștenitorul tronului = prinț care urmează să se urce pe tron după moartea suveranului. 2. Fiu, copil (în raport cu părinții săi). – Moșteni + suf. -tor.

mosulet
MOȘULÉȚ, moșuleți, s.m. Diminutiv al lui moș (I 1); moșic, moșulică. – Moș + suf. -uleț.

mosulica
MOȘULÍCĂ, moșulici, s.m. (Fam.; folosit adesea ca apelativ) Moșuleț. – Moș + suf. -ulică.

mosuroi
MOȘURÓI s.n. v. mușuroi^1.

motan
MOTÁN, motani, s.m. Masculul pisicii; cotoi, motoc, pisoi. ♦ Epitet dat unei persoane tăcute, ascunse, ipocrite, care nu-și exteriorizează gândurile sau sentimentele. – Et. nec.

motanas
MOTĂNÁȘ, motănași, s.m. Diminutiv al lui motan; motănel. – Motan + suf. -aș.

motanel
MOTĂNÉL, motănel, s.m. Motănaș. – Motan + suf. -el.

motanime
MOTĂNÍME s.f. (Cu sens colectiv) Mulțime de motani; neamul motanilor. – Motan + suf. -ime.

motel
MOTÉL, moteluri, s.n. Hotel situat în afara orașelor, pe un (important) itinerar turistic, special amenajat pentru cazarea călătorilor și parcarea vehiculelor lor pentru o perioadă scurtă de timp. – Din fr., engl. motel.

motelier
MOTELIÉR, -Ă, motelieri, -e, adj. De motel, specific motelului. [Pr.: -li-er] – Motel + suf. -ier(după hotelier).

motet
MOTÉT, motete, s.n. Compoziție muzicală polifonică, în care fiecare voce își are melodia sa, uneori și text propriu. – Din fr. motet.

motilitate
MOTILITÁTE, motilități, s.f. (Fiziol.) Proprietate a unor organe cu musculatura netedă de a efectua mișcări de contracție și de relaxare; motricitate. – Din fr. motilité.

motiv
MOTÍV, motive, s.n. I. Cauza, rațiunea, pricina unei acțiuni; imboldul care împinge la o acțiune sau care determină o acțiune; mobil. ♢ Loc. adv. Fără motiv = nejustificat. ♢ Loc. conj. Pentru motivul că... = fiindcă, deoarece. ♦ Pretext. ♢ Loc. conj. Pe motiv că... = pretextând că..., aducând argumentul că... ♢ Expr. A da cuiva motiv să... = a provoca pe cineva să..., a da cuiva pretext să... II. 1. Cel mai mic element constitutiv al unei piese muzicale, din dezvoltarea căruia ia naștere tema muzicală; temă, melodie, intonație. 2. Element pictural sau sculptural fundamental, folosit într-o compoziție decorativă sau arhitecturală. 3. Idee fundamentală sau temă principală a unei opere literare. – Din fr. motif, it. motivo, germ. Motiv.

motiva
MOTIVÁ, motivez, vb. I. Tranz. A arăta motivele unui fapt, ale unei atitudini, ale unei acțiuni; a aduce explicații, argumente în favoarea unei acțiuni, a unei hotărâri; a justifica. ♦ Spec. (Despre elevi, studenți) A prezenta o motivare (scrisă) pentru justificarea absențelor de la cursuri. ♦ A îndreptăți o acțiune, un gest etc. – Din fr. motiver.

motivabil
MOTIVÁBIL, -Ă, motivabili, -e, adj. Care poate fi motivat. – Motiva + suf. -bil.

motivare
MOTIVÁRE, motivări, s.f. Acțiunea de a motiva și rezultatul ei; justificare. ♦ Spec. Bilet prin care se justifică absențele unui elev sau ale unui student de la cursuri. – V. motiva.

motivat
MOTIVÁT, -Ă, motivați, -te, adj. 1. Care se justifică printr-un motiv. 2. (Psih.) Care se produce în vederea unui scop. – V. motiva.

motivatie
MOTIVÁȚIE, motivații, s.f. Totalitatea motivelor sau mobilurilor (conștiente sau nu) care determină pe cineva să efectueze o anumită acțiune sau să tindă spre anumite scopuri. – Din fr. motivation.

motivational
MOTIVAȚIONÁL, -Ă, motivaționali, -e, adj. Care servește de motivație; cu motivație. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. motivational.

moto
MÓTO^2, motouri, s.n. Citat luat, de obicei, dintr-o operă consacrată sau semnată de un autor celebru, pus la începutul unei lucrări, al unui capitol etc. cu scopul de a releva ideea fundamentală a scrierii respective. – Din it. motto, germ. Motto.

MOTO^1- Element de compunere care înseamnă „pus în mișcare cu ajutorul unui motor”, „echipat cu un motor” și care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. ♢ (Folosit independent) Mijloace moto. – Din fr. moto-.

motoasca
MOTOÁȘCĂ, motoaște, s.f. (Reg.) Boccea mică, legăturică făcută dintr-o basma cu capetele înnodate, în care se țin sau se transportă obiecte mărunte. – Din ucr. motočka.

motobal
MOTOBÁL s.n. Joc sportiv de echipe, în care mingea este lovită de sportivi de pe motocicletă sau cu motocicleta și introdusă în poarta adversarului. – Din fr. motoball.

motoblindat
MOTOBLINDÁT, motoblindate, s.n. Autovehicul blindat care se mișcă pe pneuri sau pe șenile, dotat cu armament și folosit pe câmpul de luptă. – Moto^1- + blindat.

motoc
MOTÓC, motoci, s.m. (Reg.) Motan. – Cf. m o t a n.

motocel
MOTOCÉL, motocei, s.m. Ghemuleț; canaf, ciucure. – Motoc + suf. -el.

motocicleta
MOTOCICLÉTĂ, motociclete, s.f. Vehicul cu două roți în linie sau cu trei roți în triunghi isoscel, montate pe un cadru, cu motor cu ardere internă, construit pentru una sau două persoane. – Din fr. motocyclette.

motociclism
MOTOCICLÍSM s.n. Ramură sportivă care se practică pe motociclete (cu două sau cu trei roti) împărțite în clase după capacitatea cilindrică. – Din fr. motocyclisme.

motociclist
MOTOCICLÍST, -Ă, motocicliști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care conduce o motocicletă; sportiv care practică motociclismul. 2. Adj. Care aparține motocicliștilor (1) sau motociclismului, privitor la motocicliști sau la motociclism; care folosește motocicleta. – Din fr. motocycliste.

motociclu
MOTOCÍCLU, motocicluri, s.n. 1. Autovehicul cu trei roți (mai rar, cu două) care are ghidonul fixat pe roata directoare din față. 2. (Înv.) Motocicletă. – Din fr. motocycle.

motocompresor
MOTOCOMPRESÓR, motocompresoare, s.n. Agregat constituit dintr-un compresor și un motor cu benzină sau electric, montate pe un cadru cu una sau cu două osii, folosit pe șantiere și în ateliere pentru producerea aerului comprimat. – Din fr. motocompresseur, rus. motokompresor.

motocositoare
MOTOCOSITOÁRE, motocositori, s.f. Cositoare mecanică. – Moto^1- + cositoare.

motocros
MOTOCRÓS, motocrosuri, s.n. Cursă de motociclism care se desfășoară pe teren accidentat și în care plecările se dau de obicei în grup, pe clase, după capacitatea cilindrică a motocicletei. ♢ Motocros nautic = cursă care se desfășoară pe apă, cu ambarcații speciale, pe trasee în circuit sau în linie dreaptă; motonautică. – Din fr. moto-cross.

motocrosist
MOTOCROSÍST, motocrosiști, s.m. Sportiv specializat în cursele de motocros. – Motocros + suf. -ist.

motocultura
MOTOCULTÚRĂ, motoculturi, s.f. Agricultură mecanizată. – Din fr. motoculture.

motodrom
MOTODRÓM, motodromuri, s.n. Teren special amenajat pentru exerciții de conducere auto și curse; autodrom. – Moto^1- + [aero]drom.

motoflete
MOTOFLÉTE, motofleți, s.m. (Reg.) Om neîndemânatic, moale, prost, nătâng. – Cf. m o t o t o l,  n ă t ă f l e t e.

motofreza
MOTOFRÉZĂ, motofreze, s.f. Mașină agricolă echipată cu motor și un disc cu cuțite care pregătește pământul pentru cultură. – Moto^1- + freză.

motofurgonet
MOTOFURGONÉT s.n. v. motofurgonetă.

motofurgoneta
MOTOFURGONÉTĂ, motofurgonete, s.f. Furgonetă autopropulsată; autofurgonetă. [Var.: motofurgonét s.n.] – Moto^1- + furgonetă.

motolog
MOTOLÓG, -OÁGĂ, motologi, -oage, s.m. și f. (Reg.) Om greoi la minte; tont, prost. – Cf. m o t o t o l.

motomecanizare
MOTOMECANIZÁRE, motomecanizări, s.f. Mecanizare făcută cu ajutorul motoarelor. – Moto^1- + mecanizare. Cf. fr. m o t o m e c a n i s e r.

motomecanizat
MOTOMECANIZÁT, -Ă, motomecanizați, -te, adj. Prevăzut cu mijloace proprii de tracțiune auto. – Moto^1- + mecanizat. Cf. it. m o t o m é c c a n i z z a t o.

motomitraliera
MOTOMITRALIÉRĂ, motomitraliere, s.f. Autovehicul special, armat cu una sau cu mai multe mitraliere. [Pr.: -li-e-] – Moto^1- + mitralieră.

motonautica
MOTONAÚTICĂ s.f. Motocros nautic. [Pr.: -na-u-] – Din fr. motonautique.

motonava
MOTONÁVĂ, motonave, s.f. Navă pusă în mișcare de o elice, de roti cu zbaturi etc., antrenate de unul sau de mai multe motoare cu ardere internă. – Moto^1- + navă. Cf. it. m o t o n a v e.

motoplanor
MOTOPLANÓR, motoplanoare, s.n. Planor cu motor auxiliar. – Din fr. motoplaneur.

motoplug
MOTOPLÚG, motopluguri, s.n. Plug mecanic pus în mișcare de un tractor sau formând un ansamblu cu acesta. – Moto^1- + plug.

motopompa
MOTOPÓMPĂ, motopompe, s.f. Agregat constituit dintr-o pompă și un motor (cu benzină sau electric), montate pe un șasiu comun, folosit în grădinărie, la stingerea incendiilor etc. – Din fr. motopompe, rus. motopompa.

motopropulsor
MOTOPROPULSÓR, motopropulsoare, s.n. Agregat compus dintr-un motor cu ardere internă sau o turbină cu gaz, cuplat cu o elice propulsată sau portantă. – Din fr. motopropulseur.

motor
MOTÓR, -OÁRE, motori, -oare, s.n., adj. I. S.n. Mașină de forță care transformă o formă de energie oarecare în energie mecanică (pentru acționarea altei mașini, a unui vehicul etc.). (În sintagmele) Motor cu plasmă = motor cu reacție în care agentul motor este constituit dintr-un gaz ionizat aflat în stare de plasmă. Motor fotonic = motor cu reacție la care agentul motor îl constituie fotonii. Motor ionic = motor cu reacție în care agentul motor este constituit din particule încărcate cu aceeași sarcină electrică (ioni pozitivi) accelerate prin mari diferențe de potențial. Motor nuclear = motor acționat cu ajutorul energiei nucleare obținute prin fisiune. (În compusul) Motor-rachetă = sistem de propulsie folosit în atmosfera rarefiată sau în spațiul cosmic, la care combustibilul este un amestec de carburant și comburant. Motor eolian. Motor electric. Motor hidraulic. Motor pneumatic. Motor cu ardere internă. II. Adj. 1. Care pune ceva în mișcare, care produce o mișcare, care comandă o mișcare; motoriu. 2. Fig. Care stimulează, declanșează o acțiune. ♦ (Substantivat, n.) Factor, agent care dă impuls unei acțiuni; stimul, imbold. – Din fr. moteur, lat. motor, germ. Motor.

motoras
MOTORÁȘ, motorașe, s.n. Diminutiv al lui motor (I); motor mic, de mică putere. – Motor + suf. -aș.

motoreactor
MOTOREACTÓR, motoreactoare, s.n. Agregat folosit pentru propulsia avioanelor, format dintr-un motor cu ardere internă și un compresor. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. motoréacteur.

motoreta
MOTORÉTĂ, motorete, s.f. Motocicletă ușoară, pusă în mișcare de un motor cu putere mică și prevăzută cu pedale pentru acționarea auxiliară cu picioarele. – Din fr. motorette.

motoretist
MOTORETÍST, -Ă, motoretiști, -ste, s.m. și f. Conducător de motoretă. – Motoretă + suf. -ist.

motorina
MOTORÍNĂ, motorine, s.f. Lichid vâscos obținut prin distilarea petrolului, a gudroanelor cărbunilor de pământ sau a unor produse sintetice, folosit drept combustibil la anumite motoare sau ca materie primă în industria chimică. – Din germ. Motorin.

motorist
MOTORÍST, -Ă, motoriști, -ste, s.m. și f. (Rar) Specialist în mecanică; persoană care face, repară sau asigură întreținerea utilajelor, a mașinilor, a aparatelor; mecanic. – Din rus. motorist.

motoriu
MOTÓRIU, -IE, motorii, adj. (Rar) Motor (II). – Din lat. motorius.

motoriza
MOTORIZÁ, motorizez, vb. I. Tranz. A înzestra cu motor, cu tracțiune mecanică; a înlocui tracțiunea animală prin tracțiune mecanică. – Din fr. motoriser.

motorizare
MOTORIZÁRE, motorizări, s.f. Acțiunea de a motoriza și rezultatul ei. – V. motoriza.

motorizat
MOTORIZÁT, -Ă, motorizați, -te, adj. Care utilizează tracțiune mecanică; echipat cu motor. ♦ (Substantivat, n. pl.) Unitate militară care folosește mijloace mecanizate de luptă, în special tancuri. – V. motoriza.

motoscuter
MOTOSCÚTER, motoscutere, s.n. Scuter cu dubiță folosit în transportul comercial. – Din fr. motoscooter, engl. motor scooter.

mototol
MOTOTÓL, -OÁLĂ, mototoli, -oale, s.n., adj. 1. S.n. Obiect făcut cocoloș; ghem, ghemotoc. ♢ Expr. A face (pe cineva) mototol = a doborî (pe cineva) la pământ, a lăsa nemișcat, inert. A se face mototol = a se strânge, a se ghemui (de durere etc.). 2. Adj. (Adesea substantivat) Încet la lucru, bleg, moale; nătâng, prost. – Din mototoli (derivat regresiv).

mototoli
MOTOTOLÍ, mototolesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) face mototol, a (se) strânge ghem, a (se) ghemui. ♢ A (se) șifona, a (se) cocoloși; a (se) boți. – Probabil formație onomatopeică.

mototolire
MOTOTOLÍRE, mototoliri, s.f. Acțiunea de a (se) mototoli și rezultatul ei. – V. mototoli.

mototolit
MOTOTOLÍT, -Ă, mototoliți, -te, adj. Făcut mototol (1), strâns ghem; ghemuit; înghesuit. ♦ Șifonat, boțit. – V. mototoli.

mototricicleta
MOTOTRICICLÉTĂ, mototriciclete, s.f. Vehicul folosit mai ales pentru transportul mărfurilor, având roata din față directoare și cele două roți din spate motoare. – Moto^1- + tricicletă.

motrice
MOTRÍCE adj. invar. (În sintagma) Forță motrice = forță care produce o mișcare, forță care comandă o mișcare. [Acc. și: mótrice] – Din fr. motrice.

motricitate
MOTRICITÁTE s.f. Capacitate a activității nervoase superioare de a trece rapid de la un proces de excitație la altul, de la un anumit stereotip dinamic la altul; p. ext. motilitate. – Din fr. motricité.

motrosi
MOTROȘÍ, motroșesc, vb. IV. Tranz. și intranz. (Reg.) A căuta, a scotoci; a trebălui. – Et. nec. Cf. m ă t r ă ș i.

motrosire
MOTROȘÍRE, motroșiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a motroși. – V. motroși.

mot
MOȚ^1, moțuri, s.n. 1. Șuviță de păr (mai lung și mai des) din frunte sau din creștetul capului (la oameni și la animale). ♢ Expr. (Fam.) (A fi) cu moț (în frunte) sau mai cu moț = (a se socoti) cu vază, mai deosebit, mai iscusit, mai grozav. A spune lucrurile cu moț = a exagera, a înflori ceva. Moț și el = se spune când cineva intervine (nechemat) într-o discuție. A lua (pe cineva) de moț = a trage de păr. ♦ Șuviță de păr legată cu o panglică; p. ext. panglica cu care se leagă această șuviță. ♦ (Mai ales la pl., în forma moațe) Șuviță de păr răsucită pe un șiret, o hârtie, o cârpă etc. pentru a se încreți; p. ext. șiret, cârpă, hârtie etc. folosită în acest scop; bigudiu. 2. Smoc de pene de pe capul unor păsări. 3. Panaș, ciucure confecționat din diferite materiale, care se atârnă la fes, scufie, căciuliță etc. 4. Pielea roșie-albăstruie de pe capul curcanului, care atârnă în jos; creastă. ♢ Compus: moțul-curcanului = a) plantă erbacee mare cu flori roșii, roz sau albe în formă de spice care atârnă în jos (Polygonum orientale); b) plantă erbacee cu flori roșii, mici, așezate în spice lungi, care atârnă ca o coadă (Amaranthus caudatus). 5. Nume dat unor inflorescențe. 6. (Reg.) Plantă acvatică cu flori verzui, unite în spic, care ies la suprafața apei (Potamogeton perfoliatus). 7. Partea superioară, ascuțită, prelungită sau bulbucată, a unor lucruri; vârf. [Pl. și: moațe.] – Et. nec.

MOȚ^2, MOÁȚĂ, moți, moațe, s.m. și f. Român din Munții Apuseni; moțogan. – Cf. m o ț^1.

mota
MOȚÁ, moțez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) aranja moțul^1 (1); p. ext. a (se) găti, a (se) împodobi; a se împopoțona. – Din moț^1.

motare
MOȚÁRE, moțari, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) moța și rezultatul ei. – V. moța.

motat
MOȚÁT, -Ă, moțați, -te, adj. 1. (Despre oameni și animale) Care poartă moț^1 (1), cu moț. ♦ Fig. Care caută să iasă în evidență, care se crede superior; îndrăzneț, cu gura mare. 2. Cu vârf ascuțit, țuguiat. – V. moța.

motai
MOȚĂÍ, móțăi, vb. IV. Intranz. 1. A ațipi șezând; a adormi ușor și intermitent; a picoti, a dormita. 2. A da din cap (în semn de afirmație, de salut, de mustrare). [Prez. ind. și: moțăiesc] – Moț^1 + suf. -ăi.

motaiala
MOȚĂIÁLĂ, moțăieli, s.f. Faptul de a moțăi; moțăit, moțăitură. – Moțăi + suf. -eală.

motait
MOȚĂÍT, moțăituri, s.n. Moțăială. – V. moțăi.

motaitura
MOȚĂITÚRĂ, moțăituri, s.f. Moțăială. [Pr.: -ță-i-] – Moțăi + suf. -tură.

motesc
MOȚÉSC, -EÁSCĂ, moțești, adj. Care aparține Țării Moților sau moților^2, privitor la Tara Moților sau la moți^2, caracteristic moților^2. – Moț^2 + suf. -esc.

motional
MOȚIONÁL, -Ă, moționali, -e, adj. (Gram.; despre sufixe) Care servește la moțiune (2); (despre derivate) format cu un astfel de sufix. [Pr.: -ți-o-] – Moțiune + suf. -al.

motiune
MOȚIÚNE, moțiuni, s.f. 1. Hotărâre a unei adunări, aprobată prin vot, prin care aceasta își exprimă atitudinea, doleanțele sau revendicările în anumite probleme majore. 2. Procedeu de formare a substantivelor feminine de la cele masculine sau a celor masculine de la feminine prin adăugarea unui sufix, pentru a exprima deosebirea de sex la oameni și la animale. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. motion, lat. motio, -onis.

motogan
MOȚOGÁN, -Ă, moțogani, -e, s.m. și f. (Reg.) Moț^2. – Din moț^2.

motoganca
MOȚOGÁNCĂ, moțogance, s.f. (Reg.) Româncă din Munții Apuseni; moață. – Moțogan + suf. -că.

motpan
MOȚPÁN, moțpani, s.m. (Reg.) 1. (Ir.) Domn; boier. 2. Bărbat ușuratic, berbant, ștrengar; om de nimic. – Din pol. miscipan, mospan.

motpanca
MOȚPÁNCĂ, moțpance, s.f. (Reg.; ir.) Doamnă, boieroaică. – Moțpan + suf. -ca.

motpanoi
MOȚPĂNÓI, moțpănoi, s.m. (Reg.; ir.) Augmentativ al lui moțpan. – Moțpan + suf. -oi.

mov
MOV adj. invar., s.n. 1. Adj. invar. Care are culoarea violet-deschisă a florilor de stânjenel. 2. S.n. invar. Culoarea mov (1). – Din fr. mauve.

movila
MOVÍLĂ, movile, s.f. 1. Ridicătură de pământ naturală, mai mică și mai rotunjită decât dealul, care se află de obicei în regiunile de câmpie sau de podișuri joase. 2. Mică ridicătură de pământ sau de pietre, făcută de om pentru a servi ca semn de hotar, de aducere aminte pentru un mort etc. 3. Grămadă de obiecte (de același fel); morman, maldăr. – Din sl. mogyla.

movili
MOVILÍ, movilesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A așeza grămadă, în formă de movilă. – V. movilă.

movilire
MOVILÍRE, moviliri, s.f. Acțiunea de a movili și rezultatul ei. – V. movili.

movilit
MOVILÍT, -Ă, moviliți, -te, adj. (Reg.) Așezat, clădit în formă de movilă. – V. movili.

movilita
MOVILÍȚĂ, movilițe, s.f. Diminutiv al lui movilă; moviluță. – Movilă + suf. -iță.

moviloi
MOVILÓI, moviloaie, s.n. (Rar) Augmentativ al lui movilă. – Movilă + suf. -oi.

moviluta
MOVILÚȚĂ, moviluțe, s.f. (Reg.) Moviliță. – Movilă + suf. -uță.

moviola
MOVIÓLĂ, moviole, s.f. Aparat de proiecție pentru montajul filmului sonor. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. moviola.

mozaic
MOZAÍC^1, mozaicuri, s.n. 1. Lucrare de tehnică decorativă, care constă în ansamblarea artistică a unor bucăți mici de marmură, de ceramică, de sticlă, de smalț etc. de diferite culori, lipite între ele cu mortar sau cu mastic. 2. Fig. Amestec de elemente eterogene. 3. Viroză a plantelor, manifestată prin apariția unor pete decolorate pe frunze, care alternează cu porțiuni colorate normal, având aspectul de mozaic (1). – Din fr. mosaïque, it. mosaico.

MOZÁIC^2, -Ă, mozaici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de mozaism, privitor la mozaism. 2. S.m. și f. Adept al mozaismului. [Pr.: -za-ic] – Din fr. mosaïque.

mozaica
MOZAICÁ, mozaichez, vb. I. Tranz. (Rar) A împodobi cu mozaicuri^1; a face să aibă aspect de mozaic^1. [Pr.: -za-i-] – Din mozaic^1.

mozaicar
MOZAICÁR, -Ă, mozaicari, -e, s.m. și f. Lucrător specializat în tehnica mozaicului^1, care face lucrări de mozaic^1; mozaist. [Pr.: -za-i-] – Mozaic^1 + suf. -ar.

mozaicare
MOZAICÁRE, mozaicari, s.f. (Rar) Acțiunea de a mozaica. [Pr.: -za-i-] – V. mozaica.

mozaicat
MOZAICÁT, -Ă, mozaicați, -te, adj. Care a fost împodobit cu mozaicuri^1; care are aspect de mozaic^1. [Pr.: -za-i-] – V. mozaica.

mozaism
MOZAÍSM s.n. Religie monoteistă (practicată de evrei), ale cărei principii sunt cuprinse în Vechiul Testament; religie mozaică; iudaism. – Din fr. mosaïsme, it. mosaismo.

mozaist
MOZAÍST, -Ă, mozaiști, -ste, s.m. și f. Mozaicar. – Din fr. mosaïste.

mozambican
MOZAMBICÁN, -Ă, mozambicani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Mozambicului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Mozambicului sau populației lui, care se referă la Mozambic sau la populația acestuia. – Mozambic (n. pr.) + suf. -an.

mozartian
MOZARTIÁN, -Ă, mozartieni, -e, adj. De Mozart, al lui Mozart; în maniera lui Mozart. [Pr.: -țar-ti-an] – Din fr. mozartien.

mozoleala
MOZOLEÁLĂ, mozoleli, s.f. (Reg.) Faptul de a (se) mozoli. – Mozoli + suf. -eală.

mozoli
MOZOLÍ, mozolesc, vb. IV. 1. Tranz. A frământa ceva în gură cu saliva, fără a mușca sau a sfărâma cu dinții; a molfăi, a morfoli. 2. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) murdări, a (se) mânji. ♦ Tranz. A spăla prost, de mântuială, superficial. – Din magh. majszol.

mozolit
MOZOLÍT, -Ă, mozoiți, -te, adj. (Reg) Murdar; prost spălat. – V. mozoli.

mranita
MRÁNIȚĂ s.f. Îngrășământ agricol natural provenit din gunoi de grajd bine fermentat sau din resturi vegetale (în special frunze) descompuse. – Din sl. *smradŭnica.

mranitos
MRĂNIȚÓS, -OÁSĂ, mrănițoși, -oase, adj. (Despre pământ) Peste care s-a împrăștiat mraniță; îngrășat cu mraniță. – Mraniță + suf. -os.

mreaja
MREÁJĂ, mreje, s.f. 1. Unealtă de pescuit formată dintr-o plasă foarte ușoară, cu ochiuri relativ mari și împletită din ață subțire, cu ajutorul căreia se pescuiește în porțiunile liniștite ale apelor curgătoare sau în bălți. ♦ Coteț de pescuit. 2. Fig. (Mai ales la pl.) Mijloc viclean de a prinde sau a înșela pe cineva; cursă, laț; p. ext. situație în care se află o persoană ademenită. ♦ Ceea ce încătușează libertatea, independența cuiva. 3. P. anal. (Adesea la pl.) Pânză de păianjen. [Var.: mréjă s.f.] – Din sl. mrĕža.

mreana
MREÁNĂ, mrene, s.f. Pește de râu înrudit cu crapul, cu corpul alungit, cu solzi de culoare verde-cenușie pe spate și alburie pe burtă, care poate ajunge până la o greutate de 4-5 kg (Barbus barbus). – Din bg. mrĕana, scr. mrena.

mreja
MRÉJĂ s.f. v. mreajă.

mreji
MREJÍ, mrejesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A împleti mreje. ♦ Fig. A umbla cu intrigi. – Din mreajă.

mrenuta
MRENÚȚĂ, mrenuțe, s.f. Diminutiv al lui mreană. – Mreană + suf. -uță.

mu
MU interj. (Adesea repetat și cu „u” prelungit) Cuvânt care redă strigătul specific al vitelor cornute. – Onomatopee.

muabil
MUÁBIL, -Ă, muabili, -e, adj.(Livr.) Schimbător. [Pr.: mu-a-] – Din fr. muable.

muabilitate
MUABILITÁTE, s.f. (Livr.) Capacitate, posibilitate de schimbare; instabilitate. [Pr.: mu-a-] – Din fr. muabilité.

muc
MUC, (1) mucuri, s.n., (II) muci, s.m. I. S.n. 1. Vârf (înnegrit prin ardere) al unui fitil de lampă, de lumânare, de candelă; p. gener. fitilul întreg. 2. Bucățică rămasă dintr-o lumânare aproape consumată sau dintr-o țigară fumată. II. S.n. (Mai ales la pl.) Secreție (vâscoasă) produsă de glandele nazale și eliminată prin nări. ♢ Expr. (Fam.) A-i pica mucul (sau mucii) undeva (sau la cineva), se spune despre cineva care merge prea des undeva. A-i pica mucul (sau mucii) după cineva = a fi foarte îndrăgostit de cineva. Nu dai nici mucii pe el, se spune despre o persoană lipsită de orice valoare. – Refăcut din pl. muci (< lat. mucci).

mucalit
MUCALÍT, -Ă, mucaliți, -te, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Care știe să stârnească râsul, păstrând un aer serios; poznaș. – Din tc. mukallit.

mucalitlac
MUCALITLÂC, mucalitlâcuri, s.n. (Înv.) Vorbă de râs, glumă; povestire nostimă. – Din tc. mukallitlik.

mucar
MUCÁR, mucări, s.n. (Mai ales la pl.) Unealtă în formă de foarfece cu care se taie capătul ars al mucului lumânării sau al candelei, pentru a înviora flacăra; mucarniță. – Muc + suf. -ar.

mucarer
MUCARÉR, mucareruri, s.n. (În evul mediu, în Țară Românească și în Moldova) 1. Firman de confirmare a domnilor români de către Poarta Otomană. 2. Sumă de bani plătită Porții Otomane de către domnii țărilor românești, începând din sec. XVII, pentru a obține la fiecare trei ani reînnoirea domniei. – Din tc. mukarrer.

mucarnic
MUCÁRNIC, mucarnici, s.m. (Rar) Slujbaș care avea sarcina să aprindă și să stingă felinarele sau lumânările de pe străzi. – Mucar + suf. -nic.

mucarnita
MUCÁRNIȚĂ, mucarnițe, s.f. Mucar. – Muc + suf. -arniță.

mucava
MUCAVÁ, mucavale, s.f. Carton gros întrebuințat la legatul cărților, la confecționarea cutiilor, ambalajelor etc. – Din tc. mukavva.

mucari
MUCĂRÍ, mucăresc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A reteza mucul unei lumânări care fumegă. 2. A reteza vârful unor tulpini, al unor inflorescențe. – Muc + suf. -ări.

mucarit
MUCĂRÍT s.n. (Reg.) Faptul de a mucări. – V. mucări.

mucea
MÚCEA s.m. art. Copil căruia îi curg mucii (II); p. ext. copilandru; epitet dat unui tânăr care are pretenții nepotrivite cu vârsta. – Muc + suf. -ea.

muced
MÚCED, -Ă, mucezi, -de, adj. Care este acoperit, pătruns de mucegai; mucegăit, mucegăios. ♦ (Despre cărți, hârtie) îngălbenit de vreme; degradat. ♦ (Reg.) De culoarea mucegaiului; fumuriu, negru-vânăt. – Lat. mucidus.

mucegai
MUCEGÁI, mucegaiuri, s.n. Nume dat ciupercilor saprofite sau parazite care se dezvoltă pe suprafața substanțelor organice, pe ziduri, pe pietre etc. sub forma unui strat ca pâsla, cenușiu sau verzui, și care provoacă degradarea mediului pe care se dezvoltă; p. ext. igrasie; mucezeală. [Var.: mucigái s.n.] – Din muced.

mucegai
MUCEGĂÍ, pers. 3 mucegăiește, vb. IV. Intranz. și refl. A prinde mucegai, a se acoperi, a fi pătruns de mucegai; a mucezi. [Var.: mucigăí vb. IV] – Din mucegai.

mucegaiala
MUCEGĂIÁLĂ, mucegăieli, s.f. Strat de mucegai; p. ext. igrasie. – Mucegai + suf. -eală.

mucegaios
MUCEGĂIÓS, -OÁSĂ, mucegăioși, -oase, adj. (Rar) Muced. – Mucegai + suf. -os.

mucegaire
MUCEGĂÍRE, mucegăiri, s.f. Acțiunea de a (se) mucegăi; mucezire. – V. mucegăi.

mucegait
MUCEGĂÍT, -Ă, mucegăiți, -te, adj. Acoperit de mucegai; mucezit, muced. [Var.: mucigăít, -ă adj.] – V. mucegăi.

mucenic
MUCENÍC^1, mucenici, s.m. (Pop.; de obicei la pl.) Un fel de colăcel (împletit în formă de 8) preparat din aluat copt sau fiert, cu nuci și cu zahăr sau cu miere, care se mănâncă în ziua de 9 martie. – Cf. rus. m u č n i k „plăcintă de secară”.

MUCENÍC^2, -Ă, mucenici, -ce, subst. 1. S.m. și f. Martir din primele timpuri ale creștinismului; p. gener. persoană care suferă, care se sacrifică pentru ideile, convingerile sale. 2. S.m. pl. Sărbătoare creștină pentru pomenirea a patruzeci de martiri, care se prăznuiește la 9 martie. – Din sl. mučenikŭ.

mucenicie
MUCENICÍE s.f. Viața de suferință, de chin a mucenicului^2 (1); p. gener. suferință extremă, martiriu, chin. – Mucenic^2 + suf. -ie.

mucenita
MUCENÍȚĂ, mucenițe, s.f. Mucenică^2 (1). – Din sl. mučenica.

mucezeala
MUCEZEÁLĂ, mucezeli, s.f. Faptul de a mucezi; (concr.) mucegai. – Mucezi + suf. -eală.

mucezi
MUCEZÍ, mucezesc, vb. IV. Intranz. și refl. A prinde mucegai; a (se) mucegăi. ♦ Fig. A trăi inactiv, a duce o viață monotonă, a lâncezi. – Din muced.

mucezire
MUCEZÍRE, muceziri, s.f. Acțiunea de a (se) mucezi; mucegăire. – V. mucezi.

mucezit
MUCEZÍT, -Ă, muceziți, -te, adj. Mucegăit. – V. mucezi.

muche
MÚCHE s.f. v. muchie.

muchie
MÚCHIE, muchii, s.f. 1. Linie de intersecție a două fețe ale unui corp geometric. ♢ Loc. adv. Pe muchie = la limită, la extremă. 2. Margine, dungă a unui lucru, a unei suprafețe. ♢ Expr. Bătuți pe muchie = (despre o sumă de bani) din care nu lipsește nimic, care este întreagă, exactă. 3. Marginea din afară, porțiune laterală a unor obiecte. ♦ Marginea palmei dinspre degetul cel mic. ♦ Partea opusă tăișului unor unelte de tăiat. ♦ Expr. (Ca sau cât) (de) o muchie de cuțit = foarte îngust, foarte subțire; foarte puțin. Pe muchie de cuțit = într-o situație critică, în primejdie. 4. Partea cea mai înaltă, ascuțită și prelungită, a unui munte, a unui deal, a unei stânci; creastă, coamă, culme; p. ext. coastă a unui munte sau a unui deal; pantă, povârniș. [Pr.: -chi-e. – Var.: múche s.f.] – Probabil lat. *mutila (= mutulus).

muchier
MUCHIÉR, machiere, s.n. Rindea care servește la îndreptatul muchiilor scândurilor. [Pr.: -chi-er] – Muchie + suf. -ar.

mucigai
MUCIGÁI s.n v. mucegai.

mucigai
MUCIGĂÍ vb. IV v. mucegăi.

mucigait
MUCIGĂÍT, -Ă adj. v. mucegăit.

mucilaginos
MUCILAGINÓS, -OÁSĂ, mucilaginoși, -oase, adj. Ca mucilagiul; vâscos. – Din fr. mucilagineux, lat. mucilaginosus, it. mucillagginoso.

mucilagiu
MUCILÁGIU, mucilagii, s.n. 1. Substanță cleioasă care se afla în semințele de cereale, de leguminoase sau de plante uleioase, folosită, pentru proprietățile ei emoliente, în medicină, la aplicarea de cataplasme, loțiuni etc. 2. Material cleios (dăunător) rezultat prin degradarea compușilor celulozei din pasta de hârtie, sub acțiunea unor ciuperci și bacterii. ♦ Material cleios obținut prin măcinarea și hidratarea pastei de hârtie, până la pierderea caracterului ei fibros. – Din fr. mucilage, lat. mucilago.

mucina
MUCÍNĂ, mucine, s.f. Substanță semifluidă care intră în componența mucoasei gastrice și a unor mucusuri. – Din fr. mucine.

muciornita
MUCIÓRNIȚĂ s.f. Nămol rău mirositor care se găsește pe fundul lacurilor și al mlaștinilor, provenit din putrefacția plantelor acvatice plutitoare. – Et. nec.

mucles
MÚCLES interj. (Arg.)

mucoasa
MUCOÁSĂ, mucoase, s.f. (Anat.) Membrană care căptușește organele cavitare și canalele ce se deschid la exterior. – Din fr. muqueux, -euse, lat. mucosus.

mucoitina
MUCOITÍNĂ, mucoitine, s.f. Component al mucinei, obținut prin hidroliza acesteia. [Pr.: -co-i-] – Din fr. mucoïtine.

mucopolizaharida
MUCOPOLIZAHARÍDĂ, mucopolizaliaride, s.f. Substanță alcătuită din polizaharide și proteine, care se găsește în organismul animalelor, ca parte constitutivă a cartilajelor. – Din fr. mucopolysaccharide.

mucoproteida
MUCOPROTEÍDĂ, mucoproteide, s.f. Materie mucoasă care se găsește în secrețiile glandelor din corpul animalelor. – Din fr. mucoprotéide.

mucos
MUCÓS, -OÁSĂ, mucoși, -oase, adj. 1. (Adesea substantivat) Care are muci la nas, căruia îi curg mucii, plin de muci. ♦ Epitet dat unei persoane tinere obraznice, neserioase sau cu pretenții nepotrivite cu vârsta; țângău. 2. (Despre membranele unor organe) Care produce mucus. 3. (Despre secreții organice) Care are aspect cleios, gelatinos. – Muc + suf. -os.

mucozitate
MUCOZITÁTE, mucozitate, s.f. Cantitate mare de mucus. ♦ Lichid vâscos pe care îl conțin unele plante. – Din fr. mucosité, it. mucosita.

muculet
MUCULÉȚ, muculeți, s.m., muculețe, s.n. Diminutiv al lui muc; mucușor. – Muc + suf. -uleț.

mucus
MÚCUS s.n. Secreție produsă de celulele mucoase ale unor glande. – Din lat., fr. mucus.

mucusor
MUCUȘÓR, mucușori, s.m., mucușoare, s.n. Muculeț. – Muc + suf. -ușor.

mudir
MUDÍR, mudiri, s.m. (Turcism înv.) Administrator al unei unități teritoriale – Din tc. müdir.

muezin
MUEZÍN, muezini, s.m. Preot musulman care anunță din minaret ora rugăciunii. [Pr.: mu-e-] – Din tc. müezzin.

mufa
MÚFĂ, mufe, s.f. (Tehn.) 1. Cilindru de metal care servește la îmbinarea sau la ramificarea conductelor, a cablurilor etc.; manșon. 2. Partea lărgită de la capătul unui tub care servește la îmbinarea acestuia cu alt tub. – Din germ. Muffe.

mufla
MÚFLĂ, mufle, s.f. 1. Cameră a unui cuptor industrial sau de laborator, cu pereți refractari, în care materialul supus încălzirii nu vine în contact cu combustibilul sau cu gazele de ardere. 2. Dispozitiv construit din mai mulți scripeți, folosit pentru ridicarea greutăților mari. – Din fr. moufle.

muflon
MUFLÓN, mufloni, s.m. Gen de mamifere care cuprinde reprezentanți ai

mufluz
MUFLÚZ, -Ă, s.m. și f., adj. v. mofluz.

muftiu
MUFTÍU, muftii, s.m. Căpetenie religioasă a unei comunități musulmane mai mari. ♢ Marele muftiu = conducătorul cultului islamic dintr-o țară, având și atribuții judecătorești. – Din tc. müftí.

muget
MÚGET, mugete, s.n. I. Strigăt prelung, caracteristic, scos de unele animale cornute; răget. II. P. anal. 1. Strigăt puternic, sfâșietor al omului; urlet, răcnet. 2. Șuierat puternic produs de unele mașini, sirene etc. 3. Zgomot puternic produs de vânt, de furtună, de ape etc.; vuiet, vâjâit. – Mugi + suf. -et.

mugi
MUGÍ, pers. 3 mugește, vb. IV. Intranz. I. (Despre unele animale cornute) A scoate sunete prelungi, caracteristice; a zbiera, a rage. II. P. anal. 1. (Despre oameni) A striga puternic; a urla, a răcni. 2. (Despre unele instrumente muzicale, unelte etc.) A produce (prin lovire, frecare, explozie etc.) sunete puternice, supărătoare. ♦ (Despre arme de foc) A bubui puternic. 3. (Despre ape și despre vânt) A vui puternic; a urla. [Prez. ind. pers. 3 și: múge] – Lat. mugire.

mugilid
MUGILÍD, mugilide, s.n. (La pl.) Familie de pești marini care au solzi și pe cap (Mugilidae); (și la sg.) pește din această familie. – Din fr. mugilidés.

mugind
MUGÍND, -Ă, muginzi, -de, adj. Mugitor. – V. mugi.

mugire
MUGÍRE, mugiri, s.f. Acțiunea de a mugi și rezultatul ei. – V. mugi.

mugit
MUGÍT s.n. Muget. – V. mugi.

mugitor
MUGITÓR, -OÁRE, mugitori, -oare, adj. 1. (Despre unele animale) Care mugește (I); mugind. 2. P. anal. (Despre ape, furtuni) Care vuiește, care urlă cu putere. – Mugi + suf. -tor.

mugur
MÚGUR, muguri, s.m. 1. Organ al plantelor superioare, format dintr-un vârf vegetativ și din frunze tinere (nedezvoltate încă) acoperite de frunzulițe solzoase. 2. Excrescență mică, de natură patologică, pe unele organe. 3. Parte a pieptului dintre picioarele de dinainte la vitele cornute, la cerb, la căprioară și la alte animale sălbatice. [Var.: múgure s.m.] – Cf. alb. m u g u l l.

mugura
MUGURÁ vb. I v. muguri.

muguras
MUGURÁȘ, mugurași, s.m. Diminutiv al lui mugur (1); mugurel. – Mugur + suf. -aș.

mugurat
MUGURÁT, -Ă adj. v. mugurit.

mugure
MÚGURE s.m. v. mugur.

mugurel
MUGURÉL, mugurei, s.m. Muguraș. – Mugur + suf. -el.

muguri
MUGURÍ, pers. 3 mugurește, vb. IV. Intranz. (Înv. și reg.) A înmuguri. [Var.: mugurá vb. I] – Din mugur.

mugurire
MUGURÍRE, muguriri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a muguri și rezultatul ei; înmugurire. – V. muguri.

mugurit
MUGURÍT, -Ă, muguriți, -te, adj. (Înv. și reg.) Înmugurit. [Var.: mugurát, -ă adj.] – V. muguri.

muhafiz
MUHAFÍZ, muhafizi, s.m. (Turcism înv.) Comandant militar turc al unei cetăți. – Din tc. muhafiz.

muhaia
MUHAIÁ, muhaiele, s.f. (Turcism înv.; astăzi fam.) Prost, fraier; hahaleră. [Pr.: -ha-ia] – Din tc. mühayye „pregătit”, „gata”.

muhur
MUHÚR s.n. (Turcism înv.; astăzi în filatelie) Pecete, sigiliu. – Din tc. mühür.

muhurdar
MUHURDÁR, muhurdari, s.m. (Turcism înv.) Dregător însărcinat cu păstrarea sigiliului domnesc. – Din tc. mühürdar.

muia
MUIÁ, moi, vb. I. 1. Tranz. A introduce un obiect într-un lichid, a îmbiba cu lichid; a înmuia. ♦ Spec. A băga rufele în apă cu sodă sau cu săpun și a le ține câtva timp înainte de a le spăla. ♦ A întinge cu pâine sau cu mămăligă în sos, în grăsime etc. 2. Tranz. A uda, a stropi. ♦ A scălda. 3. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni mai moale, mai puțin consistent, mai puțin țeapăn. ♢ Expr. (Tranz.) A muia oasele (sau ciolanele) cuiva = a bate foarte tare pe cineva. 4. Refl. A-și pierde puterile, a slăbi, a se moleși. ♦ (Despre ger) A scădea în intensitate, a deveni mai puțin aspru. 5. Tranz. și refl. Fig. A (se) potoli, a (se) calma, a (se) liniști. ♦ A (se) îmblânzi, a (se) înduioșa; a (se) îndupleca. 6. Tranz. și refl. (Fon.) A (se) palataliza. – Din moale. Cf. fr. m o u i l l e r.

muiant
MUIÁNT, -Ă, muianți, -te, adj. (Tehn.; despre substanțe) Care face să devină elastic, moale, suplu; emolient. ♦ (Substantivat) Produs chimic folosit în industria textilă pentru înlăturarea cerurilor și a grăsimilor de pe fibre. – Din fr. mouillant.

muiat
MUIÁT^1 s.n. Muiere^2. – V. muia.

MUIÁT^2, -Ă, muiați, -te, adj. 1. Introdus într-un lichid, umezit, îmbibat cu lichid. 2. Cu hainele îmbibate cu apă; plouat, stropit, udat. 3. Fig. Stors de puteri, lipsit de energic, moleșit, vlăguit. ♦ Abătut, demoralizat, descurajat. ♦ (Despre glas, voce) Potolit, liniștit, calmat; domol, încet. 4. (Despre țesături sau obiecte de îmbrăcăminte) Întrețesut cu fir de aur; p. ext. (despre oameni) îmbrăcat cu astfel de haine; îmbrăcat frumos, împodobit. 5. (Fon.; despre consoane) Palatalizat. – V. muia.

muica
MÚICĂ, muici, s.f. (Reg.) Mamă, maică. – Cf. m a m ă.

muieratec
MUIERÁTEC, -Ă adj. v. muieratic.

muieratic
MUIERÁTIC, -Ă, muieratici, -ce, adj. 1. Afemeiat. 2. Muieresc, femeiesc. [Var.: muierátec, -ă adj.] – Muiere^1 + suf. -atic.

muierce
MUIÉRCE s.f. (Peior.) Bărbat muieratic, afemeiat; bărbat căruia îi place să se amestece în îndeletniciri specific femeiești, care se comporta ca o femeie. – Din muiere^1.

muiere
MUIÉRE^1, muieri, s.f. (Pop.) 1. Femeie. 2. Spec. Femeie căsătorită; soție. – Lat. mulier, -eris.

MUIÉRE^2, muieri, s.f. Acțiunea de a (se) muia; muiat^1. – V. muia.

muieresc
MUIERÉSC, -EÁSCĂ, muierești, adj. (Înv. și pop.) De muiere^1, femeiesc; caracteristic unei femei. – Muiere^1 + suf. -esc.

muiereste
MUIERÉȘTE adv. (Înv. și pop.; adesea depr.) Ca o muiere^1; femeiește. – Muiere^1 + suf. -ește.

muieret
MUIERÉT, muiereturi, s.n. (Înv. și pop.; azi depr.) 1. (La sg. cu sens colectiv) Mulțime, grup de femei; muierime. 2. (La pl.) Femei. – Muiere^1 + suf. -et.

muieri
MUIERÍ, muieresc, vb. IV. Refl. (Reg.; despre bărbați; depr.) A avea însușiri sau a adopta atitudini de femeie. – Din muiere^1.

muierime
MUIERÍME s.f. (Reg.; cu sens colectiv) Muieret (1). – Muiere^1 + suf. -ime.

muieros
MUIERÓS, -OÁSĂ, muiero/si, -oase, adj. 1. (Înv. și reg.; depr.) Femeiesc, muieresc. 2. (Reg.) Afemeiat. – Muiere^1 + suf. -os.

muierusa
MUIERÚȘĂ, muierușe, s.f. Muierușcă (1). – Muiere^1 + suf. -ușă.

muierusca
MUIERÚȘCĂ, muieruște, s.f. 1. Diminutiv al lui muiere^1; muierușă. 2. (Înv. și reg.) Femelă. – Muiere^1 + suf. -ușcă.

mujdei
MUJDÉI s.n. Preparat alimentar din usturoi pisat, oțet (sau apă) și sare, care servește ca adaos la unele mâncăruri. [Var.: mojdéi s.n.] – Must + de + ai („usturoi”).

mujic
MUJÍC, -Ă s.m. și f. v. mojic.

mul
MUL^1 s.n. (Geol.) Humus pământos, lin, slab acid, afânat, brun-închis sau negru, caracteristic solurilor în care descompunerea masei vegetale se face mai repede decât acumularea ei. – Din fr. mull, germ. Mull.

MUL^2, muli, s.m. (Rar) Catâr. – Din lat. mulus.

MUL^3 subst. v. mulă.

mula
MULÁ^1, mulez, vb. I. Tranz. 1. A da formă unui obiect, prin presarea materialului plastic în tipare sau în matrițe. ♦ Fig. A da forma dorită, a modela, a fasona; a transforma. 2. A scoate în relief, a contura corpul sau o parte a corpului omenesc. ♦ Refl. (Despre obiecte de îmbrăcăminte) A se lipi de corp (scoțându-i în evidență formele). – Din fr. mouler.

MULÁ^2 s.f. v. mola^2.

mulaj
MULÁJ, mulaje, s.n. Reproducere în ipsos, în ceară etc. a unui obiect, obținută prin mulare. ♦ Model executat din pânză sau din hârtie, după care se croiește un obiect de îmbrăcăminte. – Din fr. moulage.

mulare
MULÁRE, mulări, s.f. Acțiunea de a (se) mula și rezultatul ei. – V. mula^1.

mulatru
MULÁTRU, -Ă, mulatri, -e s.m. și f. Persoană născută dintr-un bărbat alb și o negresă sau dintr-o femeie albă și un negru. – Din fr. mulâtre.

mula
MÚLĂ, mule, s.f. (Rar) Mulaj; p. ext. tipar, formă [Var.: mul subst.] – Din fr. moule.

mulcom
MÚLCOM, -Ă adj. v. molcom.

mulcomi
MULCOMÍ vb. IV v. molcomi.

mulgara
MULGÁRĂ, mulgare, adj. (Pop.; despre oi, vaci) Mulgătoare. [Pl. si: mulgări] – Mulge + suf. -ar.

mulgator
MULGĂTÓR, -OÁRE, mulgători, -oare, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care mulge vacile, oile, caprele. 2. Adj. (Pop.; despre oi, vaci) Care se (poate) mulge, care are lapte; mulgară. – Mulge + suf. -ător.

mulge
MÚLGE, mulg, vb. II. Tranz. 1. A extrage, manual sau mecanic, laptele din ugerul femelelor unor animale domestice. ♢ Mașină de muls = aparat destinat mulgerii mecanice. ♢ Expr. Vacă bună de muls = persoană sau situație care poate fi exploatată, de pe urma căreia, prin abuz, se pot trage foloase. 2. Fig. Atrage foloase, a profita; a exploata pe cineva. 3. Compus: (Zool.) mulge-capre subst. = lipitoare. – Lat. mulgere.

mulgere
MÚLGERE, mulgeri, s.f. Acțiunea de a mulge și rezultatul ei: muls^1, mulsoare, mulsură. – V. mulge.

mulina
MULINÁ, mulinez, vb. I. Tranz. A răsuci două sau mai multe fire de mătase pentru a obține un fir mai uniform, cu aspect mai frumos și cu o rezistență mai mare. – Din fr. mouliner.

mulinare
MULINÁRE, mulinări, s.f. Acțiunea de a mulina și rezultatul ei. – V. mulina.

mulinet
MULINÉT s.n. v. mulinetă.

mulineta
MULINÉTĂ, mulinete, s.f. 1. Dispozitiv folosit în pescuitul sportiv cu lansetă, fixat pe vergile de pescuit și constituit dintr-o bobină cu manivelă, care servește la înfășurarea firului, și dintr-un mecanism de frânare. 2. Mică elice folosită la frânele aerodinamice de încercare. 3. Elice mică montată în partea anterioară a unei elice propulsoare de avion pentru reglarea automată a pasului acesteia. – Din fr. moulinet.

mulineu
MULINÉU, mulineuri, s.n. Fir de mătase, de bumbac sau de lână obținut prin mulinare și folosit la cusături artistice, la broderii etc.; p. ext. jurubiță din astfel de fire. – Din fr. mouliné.

mullit
MULLÍT s.n. Silicat de aluminiu foarte refractar, incolor sau roz, cu luciu sticlos, conținut în materiale aluminoase și argiloase. – Din engl. mullite.

muls
MULS^1 s.n. Mulgere. – V. mulge.

MULS^2, -Ă, mulși, -se, adj. (Despre vaci, oi etc.) Căreia i s-a extras lapte din uger; (despre lapte) care a fost extras din uger. – V. mulge.

mulsoare
MULSOÁRE, mulsori, s.f. Mulgere. – Muls^1 + suf. -oare.

mulsura
MULSÚRĂ, mulsuri, s.f. (Reg.) Mulgere. – Muls^1 + suf. -ură.

mult
MULT, -Ă, mulți, -te, adj., adv. 1. Adj. Care se află în mare număr, în cantitate mare sau în sorturi diferite; de intensitate deosebită, de proporții mari, de durată lungă. ♢ Loc. adv. De (mai) multe ori sau in (mai) multe rânduri = în mod repetat, adesea. ♢ Expr. A nu mai avea zile multe = a fi aproape de moarte. ♦ (Substantivat, n. pl.) Lucruri, fapte, întâmplări numeroase (și variate). ♢ Expr. A nu ști multe = a) a trece repede la acțiune, a lua hotărâri energice; b) a se supăra ușor. Mult cu multul sau multul cu mult = oricât de mult, foarte mult. Multe (și de) toate = lucruri de tot felul; probleme variate. Multe și mărunte = a) lucruri, probleme de tot felul; b) fleacuri, nimicuri. Și mai multe nu = neapărat, cu orice preț. 2. Adv. În cantitate însemnată, în mare măsură; în mod intens, stăruitor; cu valoare mare; pe o distanță mare; în timp îndelungat; de repetate ori. ♢ Cu mult = în foarte mare măsură. Cel mult = a) maximum; b) în cel mai bun caz. Mai mult = a) în special, mai ales, îndeosebi; b) (reg.; în construcții negative) de acum înainte, din acest moment. De mult = a) dintr-o vreme îndepărtată, de altădată; din vechime; b) de timpuriu, devreme. ♢ Loc. conj. De mult ce = din cauza, datorită cantității, duratei, intensității (extreme) etc. ♢ Expr. Mai mult sau mai puțin = oarecum, relativ. (Asta) e prea mult = (asta) întrece măsura, depășește ceea ce trebuie sau se cuvine. Mult și bine = vreme îndelungată. A nu mai avea mult = a) a fi aproape de sfârșitul unei acțiuni; b) a fi aproape de sfârșitul vieții, a nu mai avea de trăit decât puține zile. ♦ (Înv. și reg.; înaintea unui adjectiv sau a unui adverb, dă acestora valoare de superlativ) în cel mai înalt grad; foarte, extrem. [Gen.-dat. pl. m. și f. multora] – Lat. multus, -a, -um.

multi
MULTI- Element de compunere care exprimă ideea de pluralitate și care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. multi-.

multianual
MULTIANUÁL, -Ă, multianuali, -e, adj. Din mai mulți ani. [Pr.: -ti-a-nu-al] – Multi- + anual.

multicel
MULTICÉL, -ÍCĂ, multicei, -ele, adj., adv. Multișor. ♢ De multicel = cam de multă vreme. – Mult + suf. -icel, -icică.

multicelular
MULTICELULÁR, -Ă, multicelulari, -e, adj. Care este alcătuit din (mai) multe celule; pluricelular. – Din fr. multicellulaire.

multicolor
MULTICOLÓR, -Ă, multicolori, -e, adj. Colorat în culori variate; care are mai multe culori; policrom. – Din fr. multicolore, lat. multicolor.

multidimensional
MULTIDIMENSIONÁL, -Ă, multidimensionali, -e, adj. Care are mai multe dimensiuni; pluridimensional [Pr.: -si-o-] – Din fr. multidimensionnel.

multidimensionalitate
MULTIDIMENSIONALITÁTE, multidimensionalități, s.f. Caracterul a ceea ce este multidimensional; pluridimensionalitate. [Pr.: -si-o-] – Multidimensional + suf. -itate.

multidisciplinar
MULTIDISCIPLINÁR, -Ă, multidisciplinari, -e, adj. (Despre domenii ale științei) Care este fundamentat pe transferul de concepție și metodologic între două sau mai multe discipline; pluridisciplinar, interdisciplinar. – Din fr. multidisciplinaire, engl. multidisciplinary.

multidisciplinaritate
MULTIDISCIPLINARITÁTE s.f. Caracter multidisciplinar; pluridisciplinaritate, interdisciplinaritate. – Multidisciplinar + suf. -itate.

multiform
MULTIFÓRM, -Ă, multiformi, -e, adj. Care are sau poate avea mai multe forme, aspecte. – Din fr. multiforme.

multifunctional
MULTIFUNCȚIONÁL, -Ă, multifuncționali, -e, adj. (Despre obiecte) Care poate îndeplini mai multe funcțiuni, cu mai multe întrebuințări. [Pr.: -ți-o-] – Multi- + funcțional.

multifunctionalitate
MULTIFUNCȚIONALITÁTE s.f. Calitatea de a fi multifuncțional. [Pr.: -ți-o-] – Mulți- + funcționalitate.

multigrad
MULTIGRÁD, -Ă, multigrade, adj. (Despre substanțe, uleiuri etc.) A cărui viscozitate nu este influențată de variațiile de temperatură. – Din fr. multigrade.

multilateral
MULTILATERÁL, -Ă, multilaterali, -e, adj. Care îmbrățișează mai multe aspecte ale realității, care se desfășoară pe mai multe planuri, orientat în mai multe sensuri. – Din fr. multilatéral.

multilateralitate
MULTILATERALITÁTE s.f. Faptul de a fi multilateral, însușirea, starea a ceea ce este multilateral. – Multilateral + suf. -itate.

multilingv
MULTILÍNGV, -Ă, multilingvi, -e, adj. (Rar) Care este sau poate fi exprimat în mai multe limbi. – Din mulți- (după bilingv).

multilingvism
MULTILINGVÍSM s.n. (Rar) Caracterul a ceea ce este multilingv. – Din multi- (după bilingvism).

multilobat
MULTILOBÁT, -Ă, multilobați, -te, adj. (Despre frunze) Care este divizat în numeroși lobi. – Din fr. multilobé.

multimetru
MULTIMÉTRU, multimetre, s.n. Aparat electric pentru măsurarea tensiunilor, curenților și uneori a rezistențelor electrice. – Din fr. multimètre.

multimilenar
MULTIMILENÁR, -Ă, multimilenari, -e, adj. Care datează de mai multe milenii, care a dăinuit timp de mai multe milenii. ♦ P. ext. Extrem de vechi. – suf. -Multi- + milenar.

multimiliardar
MULTIMILIARDÁR, -Ă, multimiliardari, -e, s.m. și f., adj. (Persoană) a cărei avere se ridică la mai multe miliarde. [Pr.: -li-ar-] – Din fr. multimlliardaire.

multimilionar
MULTIMILIONÁR, -Ă, multimilionari, -e, s.m. și f., adj. (Persoană) a cărei avere se ridică la mai multe milioane. [Pr.: -li-o-] – Din fr. multimillionnaire.

multinational
MULTINAȚIONÁL, -Ă, multinaționali, -e, adj. (Despre state) În care trăiesc mai multe națiuni; (despre acțiuni) la care participă mai multe națiuni. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. multinațional.

multipar
MULTIPÁR, -Ă, multipari, -e, adj. (Despre animale) Care naște mai mulți pui deodată. ♦ (Despre femei; și substantivat, f.) Care a avut mai mulți copii, mai multe nașteri. – Din fr. multipare.

multiplan
MULTIPLÁN, multiplane, adj., s.n. (Avion) cu mai multe aripi suprapuse. – Din fr. multiplan.

multiplet
MULTIPLÉT, multipleți, s.m. (Fiz.) Grup de linii spectrale cu frecvențe foarte apropiate. – Din fr. multiplet.

multiplex
MULTIPLÉX adj. invar. (În sintagma) Sistem multiplex = procedeu folosit în telecomunicații pentru transmiterea simultană a mai multor mesaje pe același circuit al unei linii electrice sau prin intermediul aceleiași unde electromagnetice. – Din fr. multiplex.

multiplica
MULTIPLICÁ, multiplic, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face să fie sau a deveni mai numeros. 2. Tranz. A reproduce un obiect, un text etc. în mai multe exemplare prin diverse procedee tehnice. 3. Tranz. (Mat.) A efectua operația de înmulțire; a înmulți. – Din lat. multiplicare, fr. multiplier.

multiplicabil
MULTIPLICÁBIL, -Ă, multiplicabili, -e, adj. Care poate fi multiplicat. – Multiplica + suf. -bil (după fr. multipliable).

multiplicare
MULTIPLICÁRE, multiplicări, s.f. Acțiunea de a (se) multiplica și rezultatul ei; înmulțire, sporire, reproducere, multiplicație. – V. multiplica.

multiplicativ
MULTIPLICATÍV, -Ă, multiplicativi, -e, adj. Care multiplică. ♢ (Gram.) Numeral multiplicativ = numeral care arată în ce proporție crește o cantitate sau se desfășoară o acțiune. – Din fr. multiplicatif.

multiplicator
MULTIPLICATÓR, (1) multiplicatori, s.m., (2) multiplicatoare, s.n. 1. S.m. (Mat.) Factor al unui produs; număr sau expresie cu care se înmulțește o altă expresie matematică. 2. S.n. Aparat sau mașină de multiplicare, în special aparat care multiplică un text. – Din fr. multiplicateur, lat. multiplicator.

multiplicatie
MULTIPLICÁȚIE, multiplicații, s.f. (Rar) Multiplicare. – Din fr. multiplication, lat. multiplicatio.

multiplicitate
MULTIPLICITÁTE s.f. Faptul de a fi în număr mare; mulțime; pluralitate, diversitate. ♦ (Mat.) Număr care arată de câte ori o soluție satisface o anumită ecuație. – Din fr. multiplicité, lat. multiplicitas, -atis.

multiplu
MULTÍPLU, -Ă, multipli, -e, s.m. adj. 1. S.m. (Mat.) Număr întreg divizibil cu un număr întreg dat; produs rezultat din înmulțirea unui număr dat cu un număr întreg. 2. S.m. (Mat.) Fiecare dintre unitățile de măsură mai mari decât unitatea-tip, considerate în raport cu aceasta. 3. Adj. (La pl.) Care este în număr mai mare și de mai multe feluri; numeros, felurit. 4. Adj. (La sg.) Care are o structură complexă, care prezintă aspecte diverse; multilateral. – Din fr. multiple, lat. multiplus.

multipol
MULTIPÓL s.m. 1. Sistem de perechi de sarcini electrice, una pozitivă și una negativă, egale ca mărime. 2. Rețea electrică având mai multe borne de acces. – Mulți- + pol.

multipolar
MULTIPOLÁR, -Ă, multipolari, -e, adj. (Despre mașini electrice) Care are mai multe perechi de poli magnetici sau mai multe borne electrice de acces. – Din fr. multipolaire.

multiprogramare
MULTIPROGRAMÁRE, multiprogramiri, s.f. (Inform.) Tehnică de exploatare a unui sistem de calcul prin care două sau mai multe programe sunt rulate simultan de un calculator. – După engl. multiprogrammy.

multisecular
MULTISECULÁR, -Ă, multiseculari, -e, adj. Care durează sau care există de mai multe veacuri. – Din fr. multiséculaire.

multispot
MULTISPÓT adj. invar. (Electron.; despre tuburi catodice) Cu mai multe spoturi. – Din engl. multispot.

multisor
MULTIȘÓR, -OÁRĂ, multișori, -oare, adj., adv. Diminutiv al lui mult; destul de mult, cam mult; multicel. ♢ De multișor = a) care datează, există de mult timp; vechi; b) de o vreme destul de îndelungată. – Mult + suf. -ișor.

multitudine
MULTITÚDINE, multitudini, s.f. Mulțime (de oameni); număr mare (de lucruri); aspect variat (sub care se prezintă o problemă). – Din lat. multitudo, -inis, fr. multitude.

multivalv
MULTIVÁLV, -Ă, multivalvi, -e, adj. (Bot.; despre fructe) Cu mai multe valve. – Din fr. multivalve.

multivibrator
MULTIVIBRATÓR, multivibratoare, s.n. Circuit electronic, generator de oscilații de relaxare, folosind rezistoare, condensatoare și elemente neliniare de circuit. – Din fr. multivibrateur.

multivitaminizat
MULTIVITAMINIZÁT, -Ă, multivitaminizați, -te, adj. Cu multe vitamine. – Cf. engl. m u l t i v i t a m i n.

multam
MULȚÁM interj. (Pop.; adesea cu valoare verbală) Cuvânt cu care se răspunde la o urare sau la un salut ori prin care se exprimă cuiva mulțumirea, recunoștința etc. pentru un serviciu, un dar etc. – Din mulțămi (derivat regresiv).

multami
MULȚĂMÍ vb. IV v. mulțumi.

multamire
MULȚĂMÍRE s.f. v. mulțumire.

multamit
MULȚĂMÍT, -Ă adj. v. mulțumit.

multamitor
MULȚĂMITÓR, -OÁRE adj. v. mulțumitor.

multime
MULȚÍME, mulțimi, s.f. 1. (La sg., adesea cu determinări) Număr mare de ființe sau de lucruri, cantitate mare. 2. (La sg.) Lume multă strânsă laolaltă, grămadă de oameni; spec. masele largi ale populației; colectivitate. 3. (Mat.) Ansamblu de obiecte, numite elemente, grupate fie prin indicarea tuturor elementelor, fie prin formularea unei proprietăți caracteristice lor și numai lor. ♢ Mulțime vidă = mulțime care nu conține nici un element. Mulțimi disjuncte = mulțimi care nu au nici un element comun. Mulțimi echivalente = mulțimi între care se poate stabili o corespondență biunivocă. – Mult + suf. -ime.

multumi
MULȚUMÍ, mulțumesc, vb. IV. 1. Intranz. (La prez. ind. pers. 1 sg. și pl. este folosit adesea ca formulă stereotipă, cu valoare de interj.) A exprima (cuiva) recunoștință sau satisfacția pentru o manifestare de politețe, un dar, un bine etc. care i s-a făcut. ♦ A răspunde la un salut, la o urare. 2. Tranz. A răsplăti, a recompensa pe cineva. 3. Tranz. A satisface pe cineva, a face pe placul cuiva; a bucura. 4. Refl. A fi, a se socoti satisfăcut; a nu pretinde mai mult. ♦ (Pop.) A se lasa de ceva, a renunța la..., a se sătura de... [Prez. ind. și: (reg.) mulțám – Var.: (reg.) mulțămí vb. IV] – Din formula de urare (la) mulți ani!

multumire
MULȚUMÍRE, mulțumiri, s.f. Acțiunea de a (se) mulțumi; exprimare a recunoștinței; răsplătire. ♦ Satisfacție, plăcere, bucurie, fericire, mulțumită; cuvânt, gest prin care se mulțumește (1) cuiva pentru ceva. [Var.: (reg.) mulțămíre s.f.] – V. mulțumi.

multumit
MULȚUMÍT, -Ă, mulțumiți, -te, adj., s.f., prep. 1. Adj. Care se simte bine, căruia nu-i lipsește nimic; satisfăcut, îndestulat. ♦ Bucuros. 2. S.f. (Înv. și pop.) Recunoștință (exprimată prin cuvinte sau prin recompense materiale); (concr.) ceea ce se oferă drept răsplată. 3. S.f. (Înv. și pop.) Bucurie, satisfacție. 4. Prep. (În forma mulțumită; construit cu dativul) Datorită..., cu ajutorul..., prin intermediul... [Var.: (reg.) mulțămít, -ă adj.] – V. mulțumi.

multumitor
MULȚUMITÓR, -OÁRE, mulțumitori, -oare, adj. 1. Care corespunde cerințelor, care produce mulțumire; satisfăcător; care convinge, convingător. 2. (Astăzi rar; și substantivat) Care exprimă sau păstrează recunoștință; recunoscător. [Var.: (reg.) mulțămitór, -oáre adj.] – Mulțumi + suf. -tor.

mulura
MULÚRĂ, muluri, s.f. Profil arhitectural cu funcție ornamentală. – Din fr. moulure.

muma
MÚMĂ s.f. v. mamă.

mumbasir
MUMBAȘÍR, mumbașiri, s.m. (În evul mediu, în Țară Românească și în Moldova) Slujbaș însărcinat cu încasări și cu execuții fiscale. [Var.: bumbașír s.m.] – Din tc. mübașir.

mumetal
MUMETÁL s.n. Aliaj de nichel, crom, cupru și fier, cu permeabilitate magnetică mare, întrebuințat la fabricarea miezurilor magnetice pentru transformatoare. [Pr.: miumetal] – Din engl. mumetal.

mumie
MUMÍE, mumii, s.f. Cadavru conservat printr-o îmbălsămare specială. ♦ Fig. (Depr.) Om foarte slab, foarte palid sau lipsit de vlagă. – Din ngr. múmia, it. mummia, germ. Mumie.

mumifia
MUMIFIÁ vb. I v. mumifica.

mumifiant
MUMIFIÁNT, -Ă, mumifianti, -te, adj. Care mumifică. [Pr.: -fi-ant] – Mumifia + suf. -ant.

mumifica
MUMIFICÁ, mumífic, vb. I. 1. Tranz. A îmbălsăma; a transforma în mumie. ♦ Refl. Fig. (Rar) A încremeni, a se opri la un anumit stadiu de dezvoltare. 2. Refl. (Despre fructe) A se zbârci, a se usca ca urmare a atacului unor ciuperci. [Var.: mumifiá vb. I.] – Din it. mummificare, fr. momifier.

mumificare
MUMIFICÁRE, mumificări, s.f. Acțiunea de a (se) mumifica și rezultatul ei. [Var.: mumifiére s.f.] – V. mumifica.

mumificat
MUMIFICÁT, -Ă, mumificați, -te, adj. Transformat în mumie; p. ext. uscat, zbârcit. – V. mumifica.

mumifiere
MUMIFIÉRE s.f. v. mumificare.

munca
MÚNCĂ, munci, s.f. 1. Activitate conștientă (specifică omului) îndreptată spre un anumit scop, în procesul căreia omul efectuează, reglementează și controlează prin acțiunea sa schimbul de materii dintre el și natură pentru satisfacerea trebuințelor sale. ♦ (La pl.) Lucru la câmp, lucrul câmpului; lucrări agricole. 2. (Concr.) Folos material, bun agonisit prin lucru; agoniseală, câștig, profit. 3. Efort de a realiza ceva; strădanie; ocupație, îndeletnicire. 4. (Înv. și pop.; la pl.) Torturi, cazne. ♦ Durere, suferință (fizică sau morală); chin. ♦ Spec. (Sens curent; la pl.) Durerile nașterii. – Din sl. monka.

muncel
MUNCÉL, muncel, s.n. Munte sau deal mic, care constituie o treaptă mai coborâtă a unui lanț sau a unui masiv muntos, cu structură cutată, alcătuit din roci dure. – Din lat. monticellus.

munci
MUNCÍ, muncesc, vb. IV. 1. Intranz. A desfășura o activitate, a depune un efort fizic sau intelectual pentru a produce, a crea ceva; a avea o ocupație; a lucra. ♦ Tranz. A efectua munci agricole, a lucra pământul, câmpul. 2. Refl. A-și da osteneală; a se strădui, a se trudi. 3. Tranz. (Înv. și pop.) A supune la cazne, a tortura. 4. Refl. și intranz. (Înv. și pop.) A suporta suferințe fizice sau morale; a se chinui, a pătimi. ♦ Tranz. (Despre sentimente, gânduri etc.) A provoca suferințe (morale sau fizice), a preocupa în mod intens, a consuma. ♢ Expr. (Refl.) A se munci cu gândul = a se frământa. – Din sl. monciti.

muncire
MUNCÍRE, munciri, s.f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a (se) munci și rezultatul ei; suferință, tortură, chin. – V. munci.

muncit
MUNCÍT, -Ă, munciți, -te, adj. 1. Ostenit, trudit, istovit. 2. (Despre terenuri agricole) Lucrat, cultivat. 3. Câștigat, agonisit cu multă osteneală. ♦ Făcut, executat cu multă trudă, cu atenție, cu migală. 4. (Înv.) Torturat, chinuit. – V. munci.

muncitor
MUNCITÓR, -OÁRE, muncitori, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care muncește. (În concepția marxistă) Clasa muncitoare = (în capitalism) proletariat; (în socialism) clasă socială alcătuită din totalitatea oamenilor care muncesc în producție, folosind direct mijloacele de producție proprii mașinismului și industriei moderne, și care constituie forța conducătoare a societății. ♦ P. ext. Harnic, activ, zelos. 2. S.m. și f., adj. (Persoană) care ia parte nemijlocit în procesul obținerii bunurilor materiale, la întreținerea și la repararea acestora sau în procese de muncă similare acestora; p. gener. persoană care desfășoară o muncă fizică (în industrie) (1). 3. Adj., s.m. și f. (Înv.) Persoană care torturează, chinuiește, căznește. – Munci + suf. -tor.

muncitoresc
MUNCITORÉSC, -EÁSCĂ, muncitorești, adj. Care aparține muncitorilor (2), privitor la muncitori. – Muncitor + suf. -esc.

muncitoreste
MUNCITORÉȘTE adv. Ca muncitorii (2), în felul muncitorilor. – Muncitor + suf. -ește.

muncitorime
MUNCITORÍME s.f. Totalitatea muncitorilor (2); mulțime de muncitori. – Muncitor + suf. -ime.

munculita
MUNCULÍȚĂ, munculițe, s.f. Diminutiv al lui muncă; muncușoară. – Muncă + suf. -uliță.

muncusoara
MUNCUȘOÁRĂ, muncușoare, s.f. Munculiță. – Muncă + suf. -ușoară.

mundan
MUNDÁN, -Ă, mundani, -e, adj. (Livr.) Lumesc. – Din lat. mundanus.

mundir
MUNDÍR, mundire, s.n. (Înv.) Tunică sau, p. gener., uniformă (militară). [Var.: mondír s.n.] – Din rus. mundir, magh. mondúr, mundér.

mundiras
MUNDIRÁȘ, mindirașe, s.n. (Înv.) Diminutiv al lui mundir. [Var.: mondiráș s.n.] – Mundir + suf. -aș.

mungerie
MUNGERÍE, mungerii, s.f. (Înv.) Lumânărie. – Mungiu (înv. „lumânărar” < tc.).

mungiu
MUNGÍU, mungii, s.m. (Înv.) Lumânărar. – Din tc. munçu.

municipal
MUNICIPÁL, -Ă, municipali, -e, adj. Care aparține unui municipiu, privitor la un municipiu, de municipiu. – Din fr. municipal.

municipalitate
MUNICIPALITÁTE, municipalități, s.f. Administrația unui municipiu (1); totalitatea organelor de conducere ale unui municipiu; persoanele care alcătuiesc aceste organe; p. ext. oraș municipal; municipiu. – Din fr. municipalité.

municipaliza
MUNICIPALIZÁ, municipalizez, vb. I. Tranz. (Rar) A transforma un oraș în municipiu (1). – Din fr. municipaliser.

municipalizare
MUNICIPALIZÁRE, municipalizări, s.f. Acțiunea de a municipaliza și rezultatul ei. – V. municipaliza.

municipiu
MUNICÍPIU, municipii, s.n. 1. Oraș mare, având un rol economic, social, politic și cultural însemnat; p. ext. administrația unui astfel de oraș; municipalitate. 2. Nume dat orașelor romane (din Italia sau din imperiu) care aveau dreptul la autonomie în treburile interne. – Din lat. municipium.

munificent
MUNIFICÉNT, -Ă, munificenți, -te, adj. (Livr.) Foarte darnic; generos. – Din fr. munificent.

munificenta
MUNIFICÉNȚĂ, munificențe, s.f. (Livr.) Generozitate. – Din fr. munificence, it. munificenza.

munitie
MUNÍȚIE, muniții, s.f. Denumire generică dată cartușelor pentru armamentul de infanterie, grenadelor de tot felul, proiectilelor de artilerie, bombelor de aviație etc. – Din germ. Munition, lat. munitio, fr. munition.

munte
MÚNTE, munți, s.m. 1. Ridicătură a scoarței pământului mai mare decât dealul, de obicei stâncoasă și depășind înălțimea de 800 de metri. ♢ Expr. Prin munți și văi = peste tot, pretutindeni, pe tot întinsul. ♦ Regiune, zonă muntoasă. 2. Fig. Grămadă, cantitate mare (și înaltă) din ceva; morman. ♦ Om foarte înalt (și solid). 3. (În sintagma) Munte de pietate = întreprindere capitalistă de credit specializată în acordarea de credite pe baza amanetării obiectelor de uz personal; casă de lombard. – Din lat. mons, -tem.

muntean
MUNTEÁN, munteni, s.m. 1. Persoană care face parte din populația de bază a Munteniei ori este originară de acolo. 2. Persoană care locuiește la munte sau este originară de la munte. ♦ (Adjectival) Care aparține locuitorilor de la munte, specific locuitorilor de la munte; muntenesc. – Munte + suf. -ean.

munteanca
MUNTEÁNCĂ, muntence, s.f. 1. Femeie care face parte din populația de bază a Munteniei sau care este originară de acolo. 2. Femeie care locuiește la munte sau este originară de la munte. – Muntean + suf. -că.

muntenesc
MUNTENÉSC, -EÁSCĂ, muntenești, adj. 1. Care aparține Munteniei sau muntenilor (1), privitor la Muntenia sau la munteni, care provine din Muntenia. 2. De (la) munte. – Muntean + suf. -esc.

munteneste
MUNTENÉȘTE adv. 1. Ca muntenii (1), în graiul locuitorilor din Muntenia. 2. Ca la munte, în felul muntenilor (2). – Muntean + suf. -ește.

muntenism
MUNTENÍSM, muntenisme, s.n. Cuvânt, expresie, construcție proprie graiului din Muntenia. – Muntenia (n. pr.) + suf. -ism.

munteniza
MUNTENIZÁ, muntenizez, vb. I. Refl. A-și însuși felul de a fi sau de a vorbi al muntenilor (1). – Muntean + suf. -iza.

muntenizare
MUNTENIZÁRE, muntenizări, s.f. (Rar) Acțiunea de a se munteniza și rezultatul ei; adoptare a graiului sau a obiceiurilor din Muntenia. – V. munteniza.

muntenizat
MUNTENIZÁT, -Ă, muntenizați, -te, adj. Adaptat la specificul muntenesc (1); transformat după modelul graiului din Muntenia. – V. munteniza.

munticel
MUNTICÉL, munticei, s.m. (Rar) Diminutiv al lui munte (1); muntișor. – Munte + suf. -icel.

muntisor
MUNTIȘÓR, muntișori, s.m. (Rar) Munticel. – Munte + suf. -ișor.

muntos
MUNTÓS, -OÁSĂ, muntoși, -oase, adj. Cu munți, format din munți, bogat în munți; de munte, al muntelui. – Munte + suf. -os.

mur
MUR^1, muri, s.m. Nume dat mai multor specii de arbuști din familia rozaceelor, cu tulpina spinoasă, cu frunze palmat-compuse, cu flori albe sau roz dispuse în umbele și cu fructele comestibile (Rubus); arbust din această specie. – Lat. morus.

MUR^2, muri, s.m. (Latinism înv.) Zid. – Din lat. murus.

mura
MURÁ, murez, vb. I. Tranz. 1. A ține unele legume într-o soluție de oțet sau în saramură pentru a le face să se acrească și să se conserve. ♦ Refl. (Despre unele legume ținute în oțet sau în saramură) A deveni acru și bun de mâncat; a se acri. 2. A conserva nutrețurile în stare suculentă printr-un proces de fermentare. 3. A muia în apă plantele textile (în cursul procesului de prelucrare); apune la topit. 4. Fig. A uda tare, până la piele. – Din moare (derivat regresiv).

mural
MURÁL, -Ă, murali, -e, adj. Aflat pe un zid; destinat să stea pe un perete. ♢ Pictură murală = pictură care, datorită tehnicii folosite, aderă perfect la zidul pe care este executată. Hartă murală = hartă mare de atârnat pe perete. – Din fr. mural, lat. muralis.

muralist
MURALÍST, -Ă, muraliști, -ste, s.m. și f. Specialist în picturi murale. – Din engl. muralist.

murare
MURÁRE, murări, s.f. Acțiunea de a (se) mura și rezultatul ei. – V. mura.

murat
MURÁT, -Ă, murați, -te, adj. 1. (Despre unele legume) Fermentat, acrit (într-o soluție de oțet sau în saramură). 2. (Despre plante furajere) Conservat printr-un proces de fermentare. 3. Fig. Ud până la piele, ud leoarcă. – V. mura.

mura
MÚRĂ^1, mure, s.f. Fructul comestibil, negru și lucios, al murului^1. ♢ Expr. Mură-n gură = lucru (obținut) fără muncă, fără osteneală, de-a gata. – Lat. mora (pluralul, devenit sg., al lui morum „mură”).

MÚRĂ^2, mure, s.f. (Reg.; mai ales la pl.) Glandă, ganglion de la pieptul sau de la gâtul unor animale. – Cf. alb. m u l l ë.

MÚRĂ^3, mure, s.f. Parâmă folosită pentru a trage spre proră colțurile inferioare ale velelor pătrate. – Din it. mura.

muratura
MURĂTÚRĂ, murături, s.f. Legumă sau fruct fermentat, conservate în saramură sau în oțet. – Mura + suf. -ătură.

murdar
MURDÁR, -Ă, murdari, -e, adj. 1. Plin de pete, acoperit de praf, de murdării, îmbâcsit de necurățenie; nespălat, întinat. ♦ (Despre ființe) Care nu se spală, care nu respectă curățenia. ♦ (Despre apă, lumină etc.) Lipsit de claritate; tulbure. 2. Fig. Josnic, mârșav, ticălos, degradant. ♦ (Despre cuvinte) Necuviincios, obscen, trivial. – Din tc. murdar.

murdari
MURDĂRÍ, murdăresc, vb.IV. Tranz. și refl. 1. A (se) face murdar, a (se) umple de murdărie; a (se) păta, a (se) mânji. 2. Fig. A (se) compromite, a (se) înjosi, a (se) degrada. – Din murdar.

murdarie
MURDĂRÍE, murdării, s.f. 1. Stare a ceea ce este murdar (1); (concr.) strat de necurățenie care acoperă sau îmbâcsește ceva; resturi nefolositoare; gunoi. ♦ Excremente. 2. Fig. Caracter, comportare, faptă vrednică de dispreț, degradantă, josnică; imoralitate, mârșăvie. ♦ Vorbă necuviincioasă, obscenă. – Murdar + suf. -ie.

murdarire
MURDĂRÍRE, murdăriri, s.f. Acțiunea de a (se) murdări și rezultatul ei. – V. murdări.

muresean
MUREȘEÁN, -Ă, mureșeni, -e, s.m. și f. Persoană care locuiește în regiunea Mureșului sau este originară din această regiune. – Mureș (n. pr.) + suf. -ean.

mureseanca
MUREȘEÁNCĂ, mureșence, s.f. 1. Femeie care locuiește în regiunea Mureșului sau este originară din această regiune. 2. (Art.) Numele unui dans popular; melodic după care se execută acest dans. – Mureșean + suf. -că.

murg
MURG^1 s.n. 1. (Înv. și pop.) Amurg. 2. (Rar) Zori de zi. – Et. nec.

MURG^2, -Ă, murgi, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Despre unele animale, mai ales despre cai sau despre părul lor) Negru-roșcat, castaniu-închis sau cenușiu; p. gener. de culoare închisă. 2. S.m. și f. Cal de culoare murgă^2 (1); p. gener. cal. ♢ Expr. A intrat murga în sat = s-a înserat. – Cf. alb. m u r g.

murgi
MURGÍ^1 pers. 3 murgește, vb. IV. Intranz. (Înv. și reg.) A se însera, a amurgi. – Din murg^1.

MURGÍ^2, murgesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A căpăta o culoare închisă, întunecată. – Din murg^2.

murgit
MURGÍT s.n. (Reg.) Amurg. – V. murgi^1.

murgulet
MURGULÉȚ, murguleți, s.m. 1. Diminutiv al lui murg^2 (2); murgușor. 2. (Art.) Numele unui dans popular din Muntenia, cu ritm vioi; melodic după care se execută acest dans. – Murg^2 + suf. -uleț.

murgusor
MURGUȘÓR, murgușori, s.m. Murguleț (1). – Murg^2 + suf. -ușor.

murgut
MURGÚȚ, -Ă, murguți, -e, adj., s.m. și f. Diminutiv al lui murg^2. – Murg^2 + suf. -uț.

muri
MURÍ, mor, vb. IV. Intranz. 1. A înceta de a mai trăi, de a mai fi în viață; a răposa, a deceda, a sucomba, a expia. ♢ Expr. A muri cu zile = a deceda în urma unei boli insuficient îngrijite sau în împrejurări neprevăzute. ♦ (Prin exagerare) A suferi foarte tare, a se simți covârșit de o durere, de un sentiment etc. ♦ (Cu determinări introduse prin prep. „după”) A ține foarte mult la cineva sau la ceva, a-i plăcea nespus, a iubi cu patimă. 2. (Despre plante) A se usca, a se veșteji. 3. Fig. A înceta de a mai fi văzut sau auzit; a se pierde treptat, a se stinge. – Lat. moriri.

muribund
MURIBÚND, -Ă, muribunzi, -de, adj., s.m. și f. (Ființă) pe moarte, în agonie; p. ext. (ființă) fără vlagă, foarte slabă care nu mai are mult de trăit. – Din fr. moribond, lat. moribundus (după muri).

murid
MURÍD, muride, s.n. (La pl.) Familie de rozătoare mici, cu coadă lungă și cu bot ascuțit (Muridae); (și la sg.) animal din această familie. – Din fr. muridés.

murind
MURÍND, -Ă, murinzi, -de, adj., s.m. și f. (Înv.) 1. Adj. Care se află pe moarte; care este specific muribundului. 2. S.m. și f. Muribund. – V. muri.

murire
MURÍRE, muriri, s.f. (Înv.) Faptul de a muri (1); moarte. – V. muri.

muris
MURÍȘ, murișuri, s.n. Loc unde cresc tufe de mur^1; desiș de muri^1. – Mur^1 + suf. -iș.

murisoara
MURIȘOÁRĂ, murișoare, s.f. Diminutiv al lui mură^1. – Mură^1 + suf. -ișoară.

muritor
MURITÓR, -OÁRE, muritori, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care își termină existența prin moarte, care este în mod inevitabil supus morții. ♢ Expr. Muritor de foame = foarte sărac. 2. S.m. și f. Om (considerat ca ființă trecătoare); pământean. – Muri + suf. -tor.

murmui
MURMUÍ, murmuiesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A murmura. [Prez. ind. și múrmui] – Onomatopee.

murmuiala
MURMUIÁLĂ, murmuieli, s.f. (Rar) Murmur (1). – Murmui + suf. -eală.

murmuitor
MURMUITÓR, -OÁRE, murmuitori, -oare, adj. (Înv.) Murmurător. [Pr.: -mu-i-] – Murmui + suf. -tor.

murmur
MÚRMUR, murmure, s.n. 1. Succesiune de sunete (slab și monoton articulate), de cuvinte rostite încet și neclar; zgomot confuz de voci; rumoare, murmuială. ♦ P. anal. Zgomot surd și continuu produs de un motor sau de o mașină în acțiune; zumzet, bâzâit. ♦ Exprimare a unei nemulțumiri, a unei dezaprobări prin cuvinte rostite cu jumătate de glas; protest înfundat al unei mulțimi; cârteală, murmurare. 2. Zgomot ușor, prelung și monoton produs de o apă curgătoare, de frunzișul mișcat de vânt etc. – Din lat. murmur, fr. murmure.

murmura
MURMURÁ, múrmur, vb. I. 1. Tranz. și intranz. A rosti cuvinte sau a intona o melodie încet, nedeslușit, monoton, șoptit. ♦ Intranz. A protesta cu jumătate de glas; a se plânge, a cârti, a bombăni. 2. Intranz. (La pers. 3) A produce un zgomot ușor și continuu; a fremăta; a susura. – Din lat. murmurare, fr. murmurer.

murmurare
MURMURÁRE, murmurări, s.f. Acțiunea de a murmura și rezultaul ei. – V. murmura.

murmurator
MURMURĂTÓR, -OÁRE, murmurători, -oare, adj. Care murmură; șopotitor, susurător, murmuitor. – Murmura + suf. -ător.

murmurand
MURMURÂND, -Ă, murmurânzi, -de, adj. (Rar) Murmurător, șopotitor. – V. murmura.

mursa
MÚRSĂ^1, murse, s.f. 1. (Reg.) Băutură fermentată preparată din miere amestecată cu apă sau cu lapte; hidromel. 2. (Înv.) Suc, zeamă, must (de fructe, de flori etc.) – Lat. [aqua] mulsa.

MÚRSĂ^2, murse, s.f. (Înv.) Semn mic și negru pus pe obraz pentru a imita o aluniță; aluniță artificială. – Et. nec.

murseca
MURSECÁ, múrsec, vb. I. Tranz. 1. (Pop.) A mușca rupând, sfâșiind. 2. (Reg.) A strivi, a zdrobi oasele sau carnea unei ființe (vii); a învineți. ♦ Fig. A bate pe cineva. [Var.: mursicá vb.I] – Lat. morsicare.

mursecat
MURSECÁT, -Ă, mursecați, -te, (Pop.; despre ființe vii sau despre carnea lor) Rupt, sfâșiat cu dinții. – V. murseca.

mursica
MURSICÁ vb. I. v. murseca.

murui
MURUÍ, muruiesc, vb. IV. Tranz. 1. A acoperi pereții sau pardoseala unei case cu un strat neted de lut muiat cu apă; a lipi. ♦ A astupa crăpăturile din pereții lucrărilor subterane cu un material argilos. 2. (Reg.) A unge suprafața unui aluat cu muruială (3), înainte de a-l băga în cuptor. 3. (Reg.) A mânji, a murdări; a mâzgăli. – Cf. ucr. m u r o v a t i.

muruiala
MURUIÁLĂ, muruieli, s.f. 1. Muruire. 2. (Concr.) Lut sau alt material cu care se muruiește un perete, pardoseala etc. 3. (Reg.; concr.) Amestec de făină cu apă, ouă etc. cu care se unge pâinea, mălaiul etc., înainte de a fi băgate în cuptor. – Murui + suf. -eală.

muruire
MURUÍRE, muruiri, s.f. Acțiunea de a murui și rezultatul ei; muruială. – V. murui.

muruit
MURUÍT, -Ă, muruiți, -te, adj. 1. (Despre pereți) Acoperit, lipit cu muruială (2). 2. (Reg.) Murdar, mânjit. – V. murui.

mus
MUS, muși, s.m. Elev marinar. – Din fr. mousse.

musaca
MUSACÁ, musacale, s.f. Mâncare preparată din carne tocată și felii de pătlăgele vinete, de cartofi sau de dovlecei, așezate în straturi alternative și coaptă în cuptor. – Din tc. musakka.

musafir
MUSAFÍR, -Ă, musafiri, -e, s.m. și f. Persoană care vizitează pe cineva sau căreia i se oferă vremelnic ospitalitate; oaspete, invitat. [Var.: mosafír, -ă s.m. și f.] – Din tc. misāfir.

musafirlac
MUSAFIRLẤC, musafirlâcuri, s.n. (Înv.; azi depr.) 1. Vizită; p. ext. schimb de vizite, petrecere. 2. (Cu sens colectiv) Musafiri mulți și de tot felul. – Din tc. misafirlik.

musaget
MUSAGÉT, musageți, s.m. Conducător al muzelor în antichitatea greco-romană. – Din fr. musagète.

musai
MÚSAI adv. (Pop.) 1. Neapărat, negreșit, în mod necesar. 2. (Cu funcție predicativă) E absolut necesar, trebuie. 3. Cu insistență, cu încăpățânare, morțiș. – Din magh. muszáj.

musaip
MUSAÍP, musaipi, s.m. Înalt demnitar la curtea sultanului; confident al sultanului; consilier, sfetnic al domnitorului. – Din tc. musahip.

muscal
MUSCÁL^1, muscaluri, s.n. (Înv. și pop.) Nai. – Din tc. miskal.

MUSCÁL^2, muscali, s.m. 1. (Înv. și pop.) Locuitor din orașul Moscova sau din împrejurimi; p.gener. rus; (la pl. art.) poporul rus. 2. (Înv. și reg.) Birjar (de origine rusă). ♦ Birjă. [Var.: moscál s.m.] – Din rus., ucr., pol. moskal.

muscalagiu
MUSCALAGÍU, muscalagii, s.m. (Înv. și pop.) Cântăreț din nai; naist. – Din tc. miscalci.

muscar
MUSCÁR, muscari, s.m. 1. Pescar care prinde peștele cu undița, întrebuințând ca nadă muște. 2. Numele mai multor păsări migratoare insectivore (Muscicapa). 3. Gândăcel insectivor de formă lunguiață, cu gâtul de culoare roșie, cu o pată neagră pe partea ventrală și cu aripile negre (Catharis fusca). – Muscă + suf. -ar.

muscardina
MUSCARDÍNĂ, muscardine, s.f. Boală a viermilor de mătase, provocată de o ciupercă și manifestată prin apariția unor pete de culoare închisă. – Din fr. muscardine.

muscarina
MUSCARÍNĂ, muscarine, s.f. Alcaloid foarte toxic, puternic inhibitor cardiac, prezent în unele ciuperci otrăvitoare. – Din fr. muscarine.

muscat
MUSCÁT, -Ă, muscați, -te, adj. (Despre struguri sau vin) Tămâios. – Din fr. muscat.

musca
MÚSCĂ, muște, s.f. I. 1. Denumire dată mai multor genuri de insecte cu aparatul bucal adaptat pentru supt, dintre care cea mai cunoscută (Musca domestica) trăiește pe lângă casa omului; p. gener. (pop.) nume dat oricărei insecte mici, zburătoare, căreia nu i se cunoaște numele. ♢ Expr. Să se audă musca! = să fie tăcere deplină, să fie liniște perfectă. Rău de muscă = a) (despre cai) nărăvaș; b) (despre oameni) care nu-și poate înfrâna simțurile; senzual. A cădea (sau a se băga) ca musca-n lapte = a sosi undeva într-un moment rău ales sau interveni într-o discuție în mod nepotrivit. A fi (sau a se ști, a se simți) cu musca pe căciulă = a fi (sau a se ști, a se simți) vinovat. A se aduna (sau se strânge, a veni) ca muștele (la miere) = a se aduna undeva în număr mare. A muri ca muștele = a muri în număr foarte mare. A se speria de toate muștele = a se speria de orice fleac, de toate nimicurile. ♢ Compuse: musca-țețe = insectă din Africa ecuatorială, care transmite boală somnului (Glossina palpalis); muscă-columbacă = insectă de circa 5 mm lungime, care inoculează la vite și la oameni o substanță foarte toxică (Simulium columbaezensis); muscă-verde = insectă de culoare verde, cu reflexe metalice, care depune ouăle pe cadavre, pe alimente (mai ales pe carne) etc. (Lucilia caesar); muscă-cenușie-de-carne = insectă de culoare cenușie, care depune larvele pe alimente, pe carne etc. (Sarcophaga carnaria); muscă-de-cal = insectă de culoare brună-roșcată, parazită pe suprafața corpului unor animale (Hippobosca equina); musca-cireșelor = insectă de culoare neagră care depune ouă în cireșe în perioada coacerii (Rhagoletis cerasi); muscă-de-varză = insectă ale cărei larve atacă varza și alte plante din familia cruciferelor (Chortophila brassicae); muscă-mare (sau -albastră, -de-carne) sau musca-hoiturilor = specie de muscă mare, cu abdomenul albastru lucios, care își depune ouăle pe cadavre, pe alimente etc. (Calliphora vomitoria); muscă-bețivă = insectă foarte mică, care trăiește în roiuri și își depune ouăle în must (Drosophila funebris sau fenestrarum). ♦ Muscă artificială = imitație de insecte sau de larve, montată pe cârligul de pescuit și folosită ca momeală pentru pești. 2. (Înv. și pop.) Albină. II. P. anal. 1. (La oameni) Smoc de păr lăsat să crească sub buză inferioară. ♦ Mustață foarte mică. 2. (Reg.) Cavitate înnegrită pe care o prezintă dinții calului, după care i se poate aprecia vârsta. 3. (Pop.) Vână neagră la rădăcina nasului (evidentă la unele persoane). 4. (La tir) Punct negru situat în mijlocul panoului de tragere; (la pl.) lovituri în centrul țintei. 5. (Reg.) Punct de broderie la cusăturile cu motive naționale. 6. (Sport) Categorie de greutate în care sunt încadrați sportivii între 48 și 51 kg la box, iar la lupte juniorii până la 49 kg și seniorii până la 52 kg. – Lat. musca.

muscalesc
MUSCĂLÉSC, -EÁSCĂ, muscălești, adj. (Înv. și pop.) Care aparține muscalilor^2, privitor la muscali^2, care provine din țara muscalilor^2; rusesc. [Var.: moscălésc, -eáscă adj.] – Muscal^2 + suf. -esc.

muscaleste
MUSCĂLÉȘTE adv. (Înv.) Rusește. [Var.: moscăléște adv.] – Muscal^2 + suf. -ește.

muscalime
MUSCĂLÍME s.f. (Înv.) Mulțime de muscali^2; totalitatea muscalilor^2. – Muscal^2 + suf. -ime.

muscarie
MUSCĂRÍE, muscării, s.f. Mulțime de muște, roi de muște; muscărime. – Muscă + suf. -ărie.

muscarime
MUSCĂRÍME s.f. Muscărie. – Muscă + suf. -ărime.

muscel
MUSCÉL, muscele, s.n. Culme deluroasă prelungită, puțin înaltă și cu povârnișuri domoale, care face tranziția între regiunea de munte și cea de deal, fiind de obicei acoperită cu pășuni, fânețe și livezi cu pomi fructiferi. [Var.: mușcél s.n.] – Et. nec.

muschet
MUSCHÉT s.n. v. muschetă.

muschetar
MUSCHETÁR, muschetari, s.m. Soldat infanterist înarmat cu muschetă în timpul evului mediu; nobil care făcea parte din corpul de cavalerie în serviciu la curtea regilor Franței. – Din fr. mousquetaire.

muscheta
MUSCHÉTĂ, muschete, s.f. Armă de foc portativă din evul mediu, cu fitil, asemănătoare cu archebuza. [Var.: muschét s.n.] – Din fr. mousquet.

muschetarie
MUSCHETĂRÍE, muschetării, s.f. Mulțime de muschete, totalitatea muschetelor. – Muschetă + suf. -ărie.

muscheton
MUSCHETÓN, muschetoane, s.n. Veche armă de foc de calibru mai mare decât muscheta. – Din fr. mousqueton.

muscoi
MUSCÓI, muscoi, s.m. Augmentativ al lui muscă (I); p. restr. muscă-mare. – Muscă + suf. -oi.

muscovit
MUSCOVÍT, muscovite, s.n. Varietate de mică incoloră sau de culoare albă-gălbuie, utilizată ca izolant termic și electric. – Din fr. muscovite, rus. muskovite.

muscular
MUSCULÁR, -Ă, musculari, -e, adj. Care aparține mușchilor^2 (1), privitor la mușchi^2. [Var.: mușchiulár, -ă adj.] – Din fr. musculaire.

musculat
MUSCULÁT, -Ă, musculati, -te, adj. (Rar) Musculos. – Din lat. musculatus. Cf. fr. m u s c l é.

musculatura
MUSCULATÚRĂ, musculaturi, s.f. Totalitatea mușchilor^2 (1) corpului sau ai unui organ; sistemul muscular al corpului. [Var.: mușchiulatúră s.f.] – Din fr. musculature.

musculita
MUSCULÍȚĂ, musculițe, s.f. Diminutiv al lui muscă (1); muscă mică; muscuță. ♢ Musculiță de brânză = muscă mică, neagră, lucioasă, ale cărei larve trăiesc pe alimente, alterându-le (Piophila casei). Musculiță de oțet (sau bețivă) = gen de insectă din ordinul dipterelor, ale cărei larve trăiesc în materii care fermentează sau putrezesc (Drosophila). – Muscă + suf. -uliță.

musculos
MUSCULÓS, -OÁSĂ, musculoși, -oase, adj. Care are mușchi^2 (1) puternici; plin de mușchi^2; mușchios^2, musculat. [Var.: mușchiulós, -oásă adj.] – Din fr. musculeux, lat. musculosus.

muscuta
MUSCÚȚĂ, muscuțe, s.f. Musculiță. – Muscă + suf. -uță.

muselim
MUSELÍM, muselimi, s.m. Locțiitor de guvernator al unui district la turci. – Din tc. müsellim.

muselin
MUSELÍN s.n. v. muselină.

muselina
MUSELÍNĂ, museline, s.f. Țesătură de bumbac sau de mătase, subțire și străvezie, din care se confecționează îmbrăcăminte ușoară, perdele etc. ♦ Stofă de lână foarte fină. [Var.: muselín, muslín s.n.] – Din fr. mousseline, pol. múslin, tc. musín.

musichall
MUSIC-HALL s.n. Spectacol alcătuit din numere variate de muzică ușoară, dans etc., prezentate pe scena unui teatru, a unui restaurant etc.; p. ext. teatru sau local public în care se reprezintă astfel de spectacole. [Pr.: miúzik-hol] – Din fr., engl. music-hall.

musiu
MUSÍU s.m. (Franțuzism; azi ir.) Termen de adresare către un bărbat. – Din fr. monsieur.

muslim
MUSLÍM s.m. v. moslim.

muslin
MUSLÍN s.n. v. muselină.

muson
MUSÓN, musoni, s.m. Vânt periodic stabil, caracteristic pentru părțile sudice ale Asiei, care bate șase luni dinspre continent spre ocean (iarna) și șase luni dinspre ocean spre continent (vara). – Din fr. mousson.

musonic
MUSÓNIC, -Ă, musonici, -ce, adj. Referitor la muson, al musonilor; legat de muson. – Muson + suf. -ic.

must
MUST, musturi, s.n. 1. Suc dulce care nu a început încă să fermenteze, obținut prin zdrobirea și presarea boabelor de struguri sau, p. ext., a altor fructe ori plante. 2. Zeamă, suc pe care îl conțin unele fructe. 3. Seva arborilor. 4. (Pop.) Zeamă din gunoiul vitelor. 5. Lichid cu care este îmbibat pământul după topirea zăpezii. – Lat. mustum.

mustata
MUSTÁȚĂ, mustăți, s.f. I. 1. Părul care crește deasupra buzei superioare la bărbați. ♢ Expr. (Fam.) A-i râde (sau a-i zâmbi cuiva) mustața = a se bucura. A râde (sau a-i zâmbi) pe sub mustață = a rade (sau a zâmbi) pe ascuns sau reținut (și ironic). A trage (sau a duce) la mustață = a bea mult. ♦ (La pl.) Fire lungi de păr care cresc împrejurul botului unor animale. 2. Fiecare dintre antenele insectelor și ale crustaceelor. II. P. anal. 1. (La pl.) Fire lungi și subțiri care cresc pe spicul cerealelor. 2. (Pop.; la pl.) Mătasea porumbului. 3. (Pop.; la pl.) Rădăcinile adventive ale porumbului, cepei, viței de vie etc. 4. (La pl.) Fire de sârmă întrebuințate în construcții pentru susținerea structurii sau a tavanelor false; vergele de oțel care rămân la exterior după turnarea unei piese de beton. [Var.: (pop.) mustéață s.f.] – Lat. – V. *mustacea.

mustaci
MUSTĂCÍ, mustăcesc, vb. IV. Intranz. 1. A râde pe sub mustață, a zâmbi reținut. 2. A strâmba din nas, a fi nemulțumit de ceva. – Din mustață.

mustacioara
MUSTĂCIOÁRĂ, mustăcioare, s.f. Diminutiv al lui mustață (I). – Mustață suf. -ioară.

mustacios
MUSTĂCIÓS, -OÁSĂ, mustăcioși, -oase, adj. 1. (Adesea substantivat) Care are mustăți (I) mari și dese. 2. (Despre cereale) Cu țepi lungi și deși. 3. (Despre unele plante) Cu mustăți (II 3). [Var.: musteciós, -oásă adj.] – Mustață + suf. -ios.

mustacire
MUSTĂCÍRE, mustăciri, s.f. (Rar) Faptul de a mustăci; semn de nemulțumire, cârtire. – V. mustăci.

mustareata
MUSTĂREÁȚĂ, mustărețe, s.f. (Pop.) Sevă; spec. seva arborilor. – Must + suf. -ăreață.

mustarie
MUSTĂRÍE, mustării, s.f. Loc unde se face sau se vinde must (1). – Must + suf. -ărie.

musteata
MUSTEÁȚĂ s.f. v. mustață.

mustecios
MUSTECIÓS, -OÁSĂ adj. v. mustăcios.

mustelida
MUSTELÍDĂ, mustelide, s.f. (La pl.) Familie de mamifere carnivore mici și mijlocii, cu corpul suplu, coada lungă și cu picioarele mici, a căror blană, la unele specii, este prețioasă; (și la sg.) animal care face parte din această familie. – Din fr. mustélidés.

musti
MUSTÍ, pers. 3 mustește, vb. IV. 1. (Despre lichide) A se ivi (din abundență), a ieși la suprafață. 2. A fi plin de sevă sau de alt lichid; a fi îmbibat. – Din must.

mustimetru
MUSTIMÉTRU, multimetre, s.n. Instrument destinat măsurării densității și procentului de zahăr din must. [Var.: mustométru s.n. – Din fr. mustimètre.

mustire
MUSTÍRE, mustiri, s.f. Acțiunea de a musti și rezultatul ei. – V. musti.

mustometru
MUSTOMÉTRU s.n. v. mustimetru.

mustos
MUSTÓS, -OÁSĂ, mustoși, -oase, adj. 1. (Despre fructe) Plin de must; zemos, suculent. 2. (Despre pământ) Gras, mănos. – Must + suf. -os.

mustra
MUSTRÁ, mústru, vb. I. Tranz. și refl. (recipr.) A (se) dojeni, a(-și) imputa, a(-și) reproșa. ♢ Expr. (Tranz.) A-l mustra (pe cineva) cugetul (sau conștiința) = a avea remușcări, a se căi. – Lat. monstrare.

mustrare
MUSTRÁRE, mustrări, s.f. Acțiunea de a (se) mustra și rezultatul ei; dojană. ♦ Sancțiune disciplinară care constă în notificarea scrisă făcută unui angajat care nu și-a îndeplinit obligațiile de serviciu și căruia i se recomandă să ia măsuri de îndreptare. ♢ Mustrare de conștiință = (mai ales la pl.) părere de rău, remușcare, căință. – V. mustra.

mustra
MÚSTRĂ^2 s.f. v. mostră.

MÚSTRĂ^1, mustre, s.f. (Înv. și pop.) Exercițiu militar; instrucție; manevră. [Var.: mústru, múștru s.n.] – Din pol. musztra, magh. mustra.

mustrator
MUSTRĂTÓR, -OÁRE, mustrători, -oare, adj. (Adesea adverbial) Dojenitor; plin de reproșuri. – Mustra + suf. -ător.

mustru
MÚSTRU s.n. v. mustră^1.

mustui
MUSTUÍ, mustuiesc, vb. IV. 1. Tranz. A zdrobi și a presa strugurii pentru a obține mustul. 2. Refl. (Despre fructe) A fermenta. – Must + suf. -ui.

mustuiala
MUSTUIÁLĂ, mustuieli, s.f. (Pop.) Faptul de a mustui; (concr.) amestec de must, resturi de boabe și de ciorchini, obținut prin mustuire. – Mustui + suf. -eală.

mustuire
MUSTUÍRE, mustuiri, s.f. Acțiunea de a (se) mustui și rezultatul ei. – V. mustui.

mustuitor
MUSTUITÓR, mustuitoare, s.n. Unealtă de lemn formată dintr-un băț ramificat la capăt, cu care se zdrobesc strugurii pentru a se obține mustul. [Pr.: -tu-i-] – Mustui + suf. -tor.

mustuitura
MUSTUITÚRĂ, mustuituri, s.f. Struguri zdrobiți înainte de a fi storși; mustuială. [Pr.: -tu-i-] – Mustui + suf. -tură.

musulman
MUSULMÁN, -Ă, musulmani, -e, adj., s.m. și f. Mahomedan; p. restr. turc. – Din fr. musulman.

musama
MUȘAMÁ, mușamale, s.f. 1. Pânză impermeabilă prin lăcuire sau prin ceruire pe una dintre fețe, folosită în gospodărie, în ateliere etc. pentru protecție; obiect făcut dintr-o asemenea pânză. ♢ Expr. A face (un lucru) mușama = a ascunde, a mușamaliza. 2. (Art.) Numele unui dans popular vioi, jucat de perechi în cerc; melodie după care se execută acest dans. – Din tc. mușamba.

musamaliza
MUȘAMALIZÁ, mușamalizez, vb. I. Tranz. (Fam.) A ascunde, a acoperi o acțiune urâtă, necinstită, reprobabilă; a cocoloși. – Mușama + suf. -iza.

musamalizare
MUȘAMALIZÁRE, mușamalizări, s.f. (Fam.) Acțiunea de a mușamaliza și rezultatul ei. – V. mușamaliza.

musca
MUȘCÁ, mușc, vb. I. l. Tranz. A apuca cu dinții și a strânge tare (provocând durere, rănind sau sfâșiind). ♢ Expr. A-și mușca mâinile (sau degetele) = a) a se căi amarnic; b) a se înfuria. A-și mușca limba (sau buzele) = a-și ascunde un sentiment puternic, a se stăpâni. A-l mușca pe cineva de inimă să... = a se lăsa ispitit să..., a fi cât pe-aci să... A mușca pământul = a cădea la pământ (rănit sau mort); p. ext. a muri (1). ♦ (Despre insecte) A pișca, a înțepa; a pricinui durere, usturime. ♦ Fig. A provoca cuiva o senzație chinuitoare, neplăcută (de frig, foame etc.). 2. Intranz. și tranz. A rupe cu dinții o porțiune dintr-un aliment (pentru a mânca). 3. Tranz. Fig. A ataca cu vorbe răutăcioase, sarcastice; a înțepa. – Et. nec.

muscare
MUȘCÁRE, mușcări, s.f. Acțiunea de a mușca și rezultatul ei; mușcat. – V. mușca.

muscat
MUȘCÁT s.n. (Rar) Mușcare. – V. mușca.

muscata
MUȘCÁTĂ, mușcate, s.f. Numele mai multor plante erbacee perene, cu frunze reniforme, palmat-lobate și cu flori roșii, albe sau roz dispuse în umbele, cultivate ca plante decorative (Pelargonium). – Din bg. muškato, magh. muskáta.

muscator
MUȘCĂTÓR, -OÁRE, mușcători, -oare, adj. 1. Care mușcă; care provoacă o senzație dureroasă de arsură, de usturime. 2. Fig. (Despre persoane; p. ext. despre cuvinte) Plin de ironie; malițios, caustic, înțepător. – Mușca + suf. -ător.

muscatura
MUȘCĂTÚRĂ, mușcături, s.f. 1. Acțiunea de a mușca și rezultatul ei. ♦ Senzație dureroasă de arsură, usturime. ♦ Felul în care apropie cineva dinții pentru a mușca. ♦ Fig. Vorbă mușcătoare, ironie usturătoare; înțepătură. 2. Rană, semn produs prin mușcare. 3. Bucată dintr-un aliment atât cât poate cineva mușca o data. – Mușca + suf. -ătură.

muscel
MUȘCÉL s.n. v. muscel.

muschi
MUȘCHI^1, mușchi, s.m. (La pl.) Clasă de plante criptogame fără rădăcină, care cresc în grupuri de fire veșnic verzi în locurile umede și umbroase și au ca organe de reproducere anteridii și arhegoane; (și la sg.) plantă din această clasă. ♦ Numele unor licheni asemănători cu plantele descrise mai sus. – Lat. musculus (din musculus).

MUȘCHI^2, mușchi, s.m. 1. Organ al corpului la toate vertebratele și la majoritatea nevertebratelor, format dintr-un țesut fibros și cărnos care, datorită proprietăților lui fundamentale, contractibilitatea și elasticitatea, pune în mișcare diferite organe și parți ale corpului. 2. Bucată de carne de animal desprinsă din regiunea șirei spinării, întrebuințată în alimentație. – Lat. musculus (din mus).

muschios
MUȘCHIÓS^1, -OÁSĂ, mușchioși, -oase, adj. (Rar) Care a prins mușchi^1, acoperit cu mușchi^1, – Mușchi^1 + suf. -os.

MUȘCHIÓS^2, -OÁSĂ, mușchioși, -oase, adj. (Rar) Musculos. – Mușchi^2 + suf. -os.

muschiular
MUȘCHIULÁR, -Ă adj. v. muscular.

muschiulatura
MUȘCHIULATÚRĂ s.f. v. musculatură.

muschiulet
MUȘCHIULÉȚ, mușchiuleți, s.m. Diminutiv al lui mușchi^2 (2). – Mușchi^2 + suf. -uleț.

muschiulos
MUȘCHIULÓS, -OÁSĂ adj. v. musculos.

musetel
MUȘEȚÉL s.m. Plantă erbacee anuală, medicinală, din familia compozitelor, cu frunze divizate și cu flori albe pe margini și galbene în centru, foarte aromatice, grupate în capitule terminale; romaniță (Matricaria chamomilla). – Mușat (reg. „frumos” et. nec.) + suf. -el.

musina
MUȘINÁ, pers. 3 múșină, vb. I. Tranz. și intranz. (Reg.; despre unele animale) A adulmeca, a mirosi; a căuta. – Et. nec.

musinoi
MUȘINÓI s.n. v. mușuroi^1.

musiroi
MUȘIRÓI^1 s.n. v. mușuroi^1.

MUȘIROÍ^2 vb. IV v. mușuroi^2.

musiroit
MUȘIROÍT s.n. v. mușuroit.

musita
MÚȘIȚĂ, mușițe, s.f. 1. Nume dat îngrămădirii de insecte care se formează în jurul butoaielor cu vin, al vaselor de oțet sau al fructelor în fermentație. 2. Mulțime de larve care se dezvoltă vara pe carne sau pe cadavre din ouăle depuse de o specie de muscă. 3. (Reg.) Nume dat unor insecte parazite care atacă rădăcinile și frunzele unor plante. 4. (Reg.) Mucegai; umezeală. – Din bg. mušica.

muslui
MUȘLUÍ, pers. 3 mușiuiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre unele animale) A scotoci cu botul pentru a găsi de mâncare, a umbla adulmecând; a mușina. – Cf. m u ș i n a.

mustar
MUȘTÁR s.m., s.n. 1. S.m. Nume dat mai multor plante erbacee anuale din familia cruciferelor, cu tulpini ramificate, cu flori galbene și cu semințe mici, rotunde (Brassica, Sinapis). 2. S.n. P. restr. Sămânța muștarului (1), întrebuințată la prepararea unui condiment picant sau pentru cataplasme contra durerilor nevralgice. 3. S.n. Condiment sub formă de pastă moale, de culoare galbenă-verzuie, obținut prin prelucrarea semințelor descrise mai sus cu adaos de zahăr, sare, acid acetic, cimbru etc. ♢ Expr. (Fam.) A-i sări (cuiva) muștarul = a se înfuria, a se supăra. – Din magh. mustár.

mustariera
MUȘTARIÉRĂ, muștariere, s.f. Vas special în care se păstrează muștarul (3). [Pr.: -ri-e-] – Muștar + suf. -ieră (după fr. moutardier sau după modelul unor cuvinte ca untieră, scrumieră).

mustea
MUȘTEÁ, muștele, s.f. Ciocan de cizmărie sau de cojocărie cu care se bat cusăturile sau se netezește pielea. – Din tc. mușta.

musteriu
MUȘTERÍU, mușterii, s.m. Cumpărător, client. – Din tc. müșteri.

mustiuc
MUȘTIÚC, muștiucuri, s.n. 1. Piesă detașabilă (de ebonită, de os sau de metal) la instrumentele muzicale de suflat, prin care se suflă. 2. Capătul metalic cu care se termină un furtun și care servește la concentrarea și dirijarea jetului de lichid. 3. Piesă de metal sau de lemn căptușită cu tablă și montată la capătul de presare al preselor folosite la fasonarea cărămizilor, a țiglelor etc. – Din germ. Mundstück.

mustru
MÚȘTRU s.n. v. mustră^1.

mustrului
MUȘTRULUÍ, muștruluiesc, vb. IV. Tranz. 1. (Înv.) A deprinde soldații cu exercițiul militar; a instrui. ♦ P. ext. A instrui, a învăța cu asprime; a struni. 2. (Fam.) A mustra, a dojeni, a certa; a bate. – Mustru + suf. -ului.

mustruluiala
MUȘTRULUIÁLĂ, muștruluieli, s.f. (Înv. și fam.) Acțiunea de a muștrului și rezultatul ei; mustrare, dojană; p. ext. bătaie. – Muștrului + suf. -eală.

musunoi
MUȘUNÓI s.n. v. mușuroi^1.

musuroi
MUȘURÓI^1, mușuroaie, s.n. 1. Moviliță formată din țărâna pe care o aruncă la suprafața solului furnicile, cârtițele etc. când își sapă coridoarele subterane; p. ext. grup de furnici care locuiesc într-un furnicar; furnicar. 2. Grămadă de pământ adunată la rădăcina unor plante pentru a le sprijini, a le feri de vânt, de îngheț sau pentru ale favoriza dezvoltarea. 3. (Urmat de determinări) Grămadă (mică). 4. (Reg.) Ridicătură mică de pământ; movilă, deal. [Var.: (înv. și reg.) moșinói, moșirói, moșorói, moșurói, mușinói, mușirói, mușunói s.n.] – Lat. mus araneus.

MUȘUROÍ^2, mușuroiesc, vb. IV. Tranz. A îngrămădi pământ la rădăcina unei plante, pentru a o proteja sau pentru a favoriza dezvoltarea ei. ♦ Refl. Fig. A se aduna, a se strânge, a se grămădi. [Var.: mușiroí vb. IV] – Din mușuroi^1.

musuroire
MUȘUROÍRE, mușuroiri, s.f. Acțiunea de a (se) mușuroi^2 și rezultatul ei; mușuroit. – V. mușuroi^2.

musuroit
MUȘUROÍT s.n. Mușuroire. [Var.: mușiroít s.n.] – V. mușuroi^2.

mut
MUT, -Ă, muți, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Care nu poate vorbi, care este lipsit de facultatea vorbirii. ♢ Expr. (Substantivat; fam.) Asta să i-o spui lui mutu, se spune cuiva în afirmațiile căruia n-ai încredere, care exagerează, care minte. Unde a dus (surdul roata și) mutul iapa = foarte departe. 2. Adj. (Despre acțiuni, atitudini ale omului) Care se face, se petrece în tăcere, care nu se exprimă prin cuvinte. ♢ Cor mut = ansamblu vocal care execută o melodie fără cuvinte. Film mut = film cinematografic care înregistrează numai imagini, fără sunete sau vorbirea personajelor. Scenă mută = scenă dintr-o lucrare dramatică în care personajele nu vorbesc, ci își exprimă sentimentele prin gesturi, atitudini, mimică etc. Literă mută = literă din cadrul unui cuvânt care nu se pronunță. 3. Adj. Care nu vrea sau nu poate să vorbească la un moment dat sau în anumite împrejurări; p. ext. căruia nu-i place să vorbească (mult), care este tăcut din fire, taciturn. ♦ (Adverbial) Fără zgomot. 4. Adj. P. ext. (Despre elemente ale naturii etc.) Tăcut, liniștit. 5. S.m. și f. (Reg.) Om slut; om nepriceput, prost, nătâng. – Lat. mutus, -a, -um.

muta
MUTÁ, mut, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) mișca din locul în care se găsește și a (se) așeza în alt loc; a (se) deplasa; a (se) strămuta, a (se) transfera. ♢ Expr. (Tranz.; fam.) A-i muta (cuiva) fălcile (sau căpriorii) = a-i trage (cuiva) o palmă cu putere, a lovi peste obraz. ♦ A (se) transfera dintr-un serviciu în altul. 2. Refl. A se stabili (cu locuința) în alt loc, a-și schimba domiciliul. 3. Tranz. (Înv. și pop.) A înlocui, a schimba (cu altceva sau cu altcineva); a modifica, a transforma. ♦ A schimba cursul, direcția. ♦ Expr. A-și muta gândul = a se răzgândi, a renunța. 4. (La jocul de șah) A efectua o mutare. – Lat. mutare.

mutabil
MUTÁBIL, -Ă, mutabili, -e, adj. Care poate fi mutat, deplasat; care poate fi schimbat, transformat. – Din fr. mutable, lat. mutabilis.

mutabilitate
MUTABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi mutabil. – Din fr. mutabilité, lat. mutabilitas, -atis.

mutacism
MUTACÍSM s.n. 1. Refuz deliberat de comunicare în virtutea unei tendințe simulatorii sau datorită atitudinii de supraestimare, opoziționism etc. 2. Pronunțare a unei consoane (mai ales a lui m, b, p) în locul alteia. – Din fr. mutacisme.

mutagen
MUTAGÉN, -Ă, mutageni, -e, adj., s.m. (Biol.) (Agent) care produce o mutație (2). – Din fr. mutagene.

mutageneza
MUTAGENÉZĂ, mutageneze, s.f. (Biol.) Proces de modificare a materialului genetic datorită unui agent mutagen. – Din fr. mutagenese.

mutant
MUTÁNT, mutanți, s.m. (Biol.) Individ care provine dintr-o mutație (2). – Din fr. mutant.

mutare
MUTÁRE, mutări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) muta și rezultatul ei; mutat. 2. (Spec.) Deplasare a pieselor făcută alternativ de adversari în cursul unei partide de șah. – V. muta.

mutat
MUTÁT, mutaturi, s.n. Mutare. – V. muta.

mutativ
MUTATÍV, -Ă, mutativi, -e, adj. (Rar) Cu caracter de mutație. – Din engl. mutative.

mutator
MUTATÓR, mutătoare, s.n. Aparat sau instalație pentru transformarea energiei electromagnetice de o anumită formă în energie electromagnetică de altă formă. – Din fr. mutateur.

mutatie
MUTÁȚIE, mutații, s.f. 1. Schimbare de domiciliu sau de sediu; îndeplinire a formelor legale în legătură cu mutarea dintr-o locuință sau dintr-o localitate în altă; viză de mutare. ♦ Înregistrare a unei schimbări intervenite în statutul personal sau de serviciu al unei persoane sau în situația militară a cuiva. 2. Prefacere, transformare, schimbare, modificare (radicală). ♦ Spec. (Biol.) Apariție bruscă a unui caracter genetic nou, care reflectă o modificare ereditară corespunzătoare a materialului ereditar. ♦ Spec. (Fon.) Transformare sistematică a unei serii de sunete în altele. ♢ Mutație consonantică (sau a consoanelor) = transformare a unor consoane oclusive în limbile germanice. 3. (Jur.) Transmitere a unui bun dintr-o proprietate în altă. – Din fr. mutation, lat. mutatio.

mutationism
MUTAȚIONÍSM s.n. Teorie biologică potrivit căreia speciile noi sunt produsul mutațiilor (2), fără intervenția selecției. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. mutationnisme.

mutationist
MUTAȚIONÍST, -Ă, mutaționiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al mutaționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. mutationniste.

mutalau
MUTĂLẮU, mutălăi, s.m. (Reg.) Om tăcut, care vorbește puțin; om posac, morocănos; p. ext. om prost, nerod. – Mut + suf. -ălău.

mutator
MUTĂTÓR, -OÁRE, mutători, -oare, adj., s.f. 1. Adj. (Reg.) Care se poate mișca, care se muta dintr-un loc în altul. 2. S.f. Plantă erbacee agățătoare, veninoasă, din familia cucurbitaceelor, cu rădăcina groasă, cărnoasă, cu flori albe-gâlbui și cu fructele în formă de boabe roșii (Bryonia dioica). – Muta + suf. -ător.

mutelca
MUTÉLCĂ, mutelci, s.f. Piesă de metal de mărime variabilă care are la mijloc o gaură cu filet în care se îmbucă spirala unui șurub sau o tijă cu filet. – Din pol., ucr. muterka.

mutesc
MUTÉSC, -EÁSCĂ, mutești, adj. (Rar) Caracteristic muților; care nu se exprimă prin vorbe. [Var.: muțésc, -eáscă adj.] – Mut + suf. -esc.

muteste
MUTÉȘTE adv. Pe tăcute, fără vorbă. [Var.: muțéște adv.] – Mut + suf. -ește.

mutica
MÚTICĂ, mutici, adj. (Despre frunze) Care se termină cu un organ prelungit (spin etc.). – Din fr. mutique, lat. muticus.

mutila
MUTILÁ, mutilez, vb. I. Tranz. A tăia, a amputa (o parte a corpului), a schilodi; p. ext. a sluți, a desfigura. – Din fr. mutiler, lat. mutilare.

mutilant
MUTILÁNT, -Ă, mutilanți, -te, adj. Care mutilează. – Din fr. mutilant.

mutilare
MUTILÁRE, mutilări, s.f. Acțiunea de a mutila și rezultatul ei; schilodire; p. ext. sluțire, desfigurare. – V. mutila.

mutilat
MUTILÁT, -Ă, mutilați, -te, adj. Ciuntit, schilodit; p. ext. desfigurat. – V. mutila.

mutilator
MUTILATÓR, -OÁRE, mutilatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care mutilează; mutilant. – Din fr. mutilateur.

mutism
MUTÍSM s.n. Muțenie; p. ext. tăcere încăpățânată. – Din fr. mutisme.

mutitate
MUTITÁTE s.f. (Med.) Muțenie (1). – Din fr. mutité.

muton
MUTÓN, mutoane, s.n. Blană de oaie vopsită și prelucrată. ♦ Haină confecționată din această blană. – Din fr. mouton.

mutra
MÚTRĂ, mutre, s.f. (Fam.) Figură, obraz, față; p. ext. înfățișare, fizionomie. ♢ Expr. Nu e de mutra lui = e mai presus de ceea ce i se cuvine. După mutra cuiva = după condiția socială a cuiva. A face mutre = a face mofturi, nazuri, a nu fi de acord. ♦ P. ext. Persoană, individ. – Din ngr. mútra (pl. lui mútron).

mutrisoara
MUTRIȘÓARĂ, mutrișoare, s.f. Diminutiv al lui mutră. – Mutră + suf. -ișoară.

mutual
MUTUÁL, -Ă, mutuali, -e, adj. Care se face în mod reciproc și simultan. ♦ Inducție mutuală = inducție electromagnetică exercitată reciproc între două circuite străbătute de curenți electrici variabili. ♦ (Impr.) Care are loc reciproc și fără cuvinte. [Pr.: -tu-al] – Din fr. mutuel.

mutualism
MUTUALÍSM s.n. (Rar) 1. Sistem de solidaritate și de ajutor reciproc. 2. (Biol.) Viețuire laolaltă a mai multor organisme diferite ca specie. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. mutualité.

mutualist
MUTUALÍST, -Ă, mutualiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al mutualismului. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. mutualiste.

mutualitate
MUTUALITÁTE s.f. Caracterul a ceea ce este mutual; p. ext. mutualism. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. mutualité.

mutula
MUTÚLĂ, mutule, s.f. (Arhit.) Ornament al antablamentului în stilul doric, care corespunde cu trigliful. – Din fr. mutule.

mutulica
MUTULÍCĂ, mutulici, s.m. 1. (Fam.) Persoană tăcută, tinudă, care vorbește puțin; om prostuț, bleg. 2. (Bot.) Plantă al cărei rizom se întrebuințează ca leac împotriva durerilor abdominale (Scopalia carniolica). – Mut + suf. -ulică.

mutenie
MUȚÉNIE, muțenii, s.f. 1. Stare a celui mut, lipsă a capacității de a vorbi; mutism, muție. 2. Tăcere, liniște deplină. – Mut + suf. -enie.

mutesc
MUȚÉSC, -EÁSCĂ adj. v. mutesc.

muteste
MUȚÉȘTE adv. v. mutește.

muti
MUȚÍ, muțesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) 1. A pierde facultatea de a vorbi; a deveni mut. 2. (Despre sunete, voci etc.) A scădea în intensitate; a amuți. – Din mut.

mutie
MUȚÍE, muții, s.f. (Rar) Muțenie. – Mut + suf. -ie.

mutire
MUȚÍRE, muțiri, s.f. Faptul de a muți; muțenie, tăcere. – V. muți.

mutiu
MUȚÍU adv. (Reg.; în expr.) A lătra a muțiu = a lătra înfundat. – Probabil contaminare între mut și pustiu.

mutunache
MUȚUNÁCHE s.m. invar. Păpușă (în teatrul de marionete) care reprezintă un personaj amuzant sau grotesc; maimuțoi. ♦ Epitet dat unui tânăr spilcuit, de o eleganță exagerată și ușor ridicolă; filfizon. [Var.: muțunáchi s.m. invar.] – Cf. ngr. m u t s ú n a.

mutunachi
MUȚUNÁCHI s.m. invar. v. muțunache.

muza
MÚZĂ, muze, s.f. 1. (Mitol.) Fiecare dintre cele nouă divinități alegorice ocrotitoare și inspiratoare ale artelor și ale științelor; spec. zeiță a poeziei, care inspiră pe poeți. 2. Inspirație poetică. 3. (Livr.) Poezie, literatură. – Din lat., it. musa, fr. muse, ngr. músa, germ. Muse.

muzeal
MUZEÁL, -Ă, muzeali, -e, adj. Care aparține unui muzeu, care se referă la un muzeu, de muzeu. [Pr.: -ze-al] – Muzeu + suf. -al. Cf. germ. m u s e a l.

muzeistic
MUZEÍSTIC, -Ă, muzeistici, -ce, adj., s.f. (Livr.) 1. Adj. Care aparține muzeologiei, referitor la muzeologie. 2. S.f. Muzeologie. – Muzeu + suf. -istic.

muzeograf
MUZEOGRÁF, -Ă, muzeografi, -e s.m. și f. Specialist în muzeografie. [Pr.: -ze-o-] – Din fr. muséographe.

muzeografic
MUZEOGRÁFIC, -Ă, muzeografici, -ce, adj. Care aparține muzeografiei, privitor la muzeografie, de muzeografie. [Pr.: -ze-o-] – Din fr. muséographique.

muzeografie
MUZEOGRAFÍE s.f. Disciplină care se ocupa cu istoria, clasarea, conservarea, prezentarea și popularizarea obiectelor dintr-un muzeu. [Pr.: -ze-o-] – Din fr. muséographie, germ. Museographie.

muzeolog
MUZEOLÓG, -Ă, muzeologi, -ge, s.m. și f. Specialist în muzeologie. [Pr.: -ze-o-] – Din muzeologie (derivat regresiv).

muzeologie
MUZEOLOGÍE s.f. Știință care are ca obiect studiul organizării muzeelor, al păstrării și prezentării exponatelor dintr-un muzeu; muzeistică. [Pr.: -ze-o-] – Din fr. muséologie.

muzeotehnica
MUZEOTÉHNICĂ s.f. Ramură a muzeologiei consacrată metodelor și mijloacelor folosite aplicativ în cadrul unui muzeu. [Pr.: -ze-o-] – Muzeu + tehnică.

muzeu
MUZÉU, muzee, s.n. Instituție care se ocupă cu strângerea, păstrarea și expunerea obiectelor care prezintă interes istoric, științific, artistic etc.; clădire în care sunt păstrate și expuse astfel de obiecte. ♢ Loc. adj. De muzeu = a) rar, prețios; b) (ir.) învechit. – Din lat. museum, germ. Museum, fr. musée.

muzical
MUZICÁL, -Ă, muzicali, -e, adj. 1. Care aparține muzicii (1), privitor la muzică, de sau pentru muzică. ♦ În care se execută piese, compoziții muzicale. ♦ Înzestrat cu simț, cu talent pentru muzică. 2. (Despre sunete, voce etc.; adesea adverbial) Armonios, melodios. – Din fr. musical.

muzicalism
MUZICALÍSM s.n. Tendință în artă modernă după care muzica poate fi tradusă în pictură prin culori, arabescuri etc. – Din fr. musicalisme.

muzicalitate
MUZICALITÁTE s.f. Caracter muzical; însușirea de a fi muzical; armonie, sonoritate armonioasă. – Din fr. musicalité.

muzicaliza
MUZICALIZÁ, muzicalizez, vb. I. Tranz. (Livr.) A face să fie muzical. – Din engl. musicalize.

muzicalizare
MUZICALIZÁRE, muzicalizări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a muzicaliza. – V. muzicaliza.

muzicalizat
MUZICALIZÁT, -Ă, muzicalizați, -te, adj. (Livr.) Care a devenit muzical. – V. muzicaliza.

muzicant
MUZICÁNT, -Ă, muzicanți, -te, s.m. și f. 1. Persoană care cântă la un instrument muzical. 2. (Înv.) Persoană care cunoaște, se ocupă cu muzica, are aptitudini pentru muzică; p. ext. compozitor. – Din it. musicante, germ. Musikant.

muzica
MÚZICĂ, (4) muzici, s.f. 1. Arta de a exprima sentimente și idei cu ajutorul sunetelor combinate într-o manieră specifică. 2. Știință a sunetelor considerate sub raportul melodiei, al ritmului și al armoniei. 3. (Adesea fig.) Creație componistică, melodie, cântec; p. ext. executare sau audiere a unei compoziții muzicale. ♢ Expr. (Fam.) A-i face (cuiva) muzică = a-i face (cuiva) gălăgie, scandal. 4. Orchestră. ♢ Muzică militară = fanfară. Muzica sferelor = pretinse sunete bizare emise de vânturile solare și de pulsațiile corpurilor planetelor; cântecul planetelor. – Din lat., it. musica, fr. musique, germ. Musik.

muzician
MUZICIÁN, -Ă, muzicieni, -e, s.m. și f. Persoană care compune sau execută compoziții muzicale. ♦ Persoană care cunoaște arta muzicii (1). [Pr.: -ci-an] – Din fr. musicien.

muzicograf
MUZICOGRÁF, -Ă, muzicografi, -e, s.m. și f. Specialist în muzicografie. – Din fr. musicographe.

muzicografic
MUZICOGRÁFIC, -Ă, muzicografici, -ce, adj. De muzicografie. – Din fr. misicographigue.

muzicografie
MUZICOGRAFÍE s.f. Totalitatea studiilor consacrate muzicii. – Din fr. musicographie.

muzicolog
MUZICOLÓG, -Ă, muzicologi, -ge, s.m. și f. Specialist în muzicologie. – Din fr. musicologue.

muzicologic
MUZICOLÓGIC, -Ă, muzicologici, -ce, adj. Referitor la muzicologie, care aparține muzicologiei. – Muzicologie + suf. -ic.

muzicologie
MUZICOLOGÍE s.f. Știință care studiază muzica în toate domeniile și manifestările ei. – Din it. musicologia, fr. musicologie.

muzicoman
MUZICOMÁN, -Ă, muzicomani, -e, s.m. și f. Persoană pasionată de muzică; meloman. – Din fr. musicomane.

muzicomanie
MUZICOMANÍE s.f. Pasiune (exagerată) pentru muzică. – Din fr. musicomanie.

muzicoteca
MUZICOTÉCĂ, muzicoteci, s.f. Colecție de piese muzicale; p. ext. mobilă în care se păstrează astfel de colecții; încăpere special dotată pentru audierea muzicii. – Din fr. musicothèque.

muzicoterapie
MUZICOTERAPÍE s.f. Tratament al unor boli nervoase cu ajutorul audițiilor muzicale. – Din fr. musicothérapie.

muzicuta
MUZICÚȚĂ, muzicuțe, s.f. Mic instrument muzical de suflat; armonică de gură. ♦ (Arg.) Gură (considerată ca organ al vorbirii); p. ext. scandal, ceartă. – Muzică + suf. -uță.

n
N s.m. invar. A șaptesprezecea literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (consoană nazală (2) dentală). [Pr.: ne, en].

na
NA interj. 1. (Fam., cu valoare verbală) Poftim! ia! ține! ♢ Expr. Na-ți-o (bună) sau na-ți-o frântă (că ți-am dres-o) se spune pentru a arăta contrarietate, surpriză, decepție, sau pentru a marca lipsa de acord cu cele spuse de cineva. ♦ Exclamație care însoțește gestul unei lovituri; p. ext. (în limbajul copiilor, de obicei repetat, cu valoare de substantiv) bătaie. 2. (Exprimă nerăbdare, nemulțumire, surprindere față de un lucru neplăcut) Iată! uite! ei! 3. Strigăt cu care se cheamă sau se gonesc unele animale domestice. 4. (Adesea repetat) Strigăt de voie bună folosit ca refren în unele jocuri și cântece populare. – Cf. alb., bg., ngr., magh. n a.

nabab
NABÁB, nababi, s.m. 1. Titlu purtat de ofițerii superiori ai sultanului sau de guvernatorii musulmani din Iran, Pakistan, India; persoană care avea acest titlu. 2. Epitet pentru o persoană foarte bogată. – Din fr. nabab.

nabedernita
NABEDÉRNIȚĂ, nabedernițe, s.f. Bucată de țesătură brodată cu fir pe care este reprezentată scena Învierii, purtată la brâu de arhierei sau de unii preoți la ceremonii. [Var.: nebedérnică s.f.] – Din sl. nabedrĩnica.

nacafa
NACAFÁ, nacafale, s.f. (Înv. și reg.) 1. Pretenție; capriciu, toană. 2. Preocupare, pasiune. 3. Necaz, neajuns; belea, pacoste. [Pl. și: năcăfale] – Din tc. nafaka.

nacealnic
NACEÁLNIC, nacealnici, s.m. (Înv.) Șef al unui serviciu sau al unei instituții (civile, militare sau religioase); conducător; p. ext. comandant. – Din rus. nacealnik.

nacela
NACÉLĂ, nacele s.f. 1. Cabină (deschisă) atârnată de un balon pentru a transporta echipajul, lestul, instrumentele etc. ♦ Cabină metalică închisă în care se află echipajul și motoarele unui dirijabil. 2. Vas de laborator de formă alungită, folosit pentru calcinări. – Din fr. nacelle.

nacrit
NACRÍT s.n. Varietate de caolinit care se află în natură sub formă de cristale lamelare și se întrebuințează în industria ceramică. – Din fr. nacrite, germ. Nakrit.

nacru
NÁCRU s.n. (Livr.) Sidef. – Din fr. nacre.

nada
NÁDĂ, nade, s.f. 1. Hrană naturală sau imitație de hrană care se pune într-o unealtă de pescuit sau într-o cursă pentru a ademeni și a prinde peștii sau alte animale; momeală. ♦ Fig. Ispită, tentație; cursă. 2. Parte înnădită, adăugată la un obiect; înnăditură. [Pl. și: (2) năzi] – Din bg. nada.

nadiceanca
NADICEÁNCĂ, nadicence, s.f. (Reg.) Trăsură mică și ușoară, neacoperită; brișcă. [Var.: nadișáncă s.f.] – Din ucr. naĩtyčanka.

nadir
NADÍR s.n. (Astronom.) Punct de pe bolta cerească, opus zenitului, situat la intersecția verticalei locului la care ne referim cu emisfera cerească inferioară. – Din fr. nadir.

nadiral
NADIRÁL, -Ă, nadirali adj. (Rar) Care aparține nadirului, privitor la nadir. – Din fr. nadiral.

nadisanca
NADIȘÁNCĂ s.f. v. nadiceancă.

nadoleanca
NADOLEÁNCĂ, nadolence, adj. (Reg.; despre găini) Care aparține unei rase originare din Anatolia. – Nadolean (reg. „din Anatolia” < Anadol „Anatolia” < tc.) + suf. -că.

nadpis
NÁDPIS, nadpisuri, s.n. (Înv.) Rezoluție, apostilă (pusă pe o cerere). [Var.: nátpis s.n.] – Din rus. nadpis.

naft
NAFT s.n. (Reg.) Petrol brut; petrol lampant. – Din sl. nafta, ngr. náftha.

naftalen
NAFTALÉN s.n. (Chim.) Naftalină. – Din fr. naphtalène.

naftalina
NAFTALÍNĂ s.f. Substanță cristalizată, lucioasă, albă, cu miros pătrunzător, extrasă din gudroanele de la distilarea uscată a cărbunilor de pământ și folosită în industria chimică, ca insecticid, la conservarea blănurilor și a materialelor textile etc. ♢ Expr. (Fam.) (Parc-ar fi) scos de la naftalină = a) se spune despre ceva învechit, demodat, desuet; b) se spune despre ceva revenit în atenție după o lungă uitare. A pune (ceva) la naftalină = a nu te mai interesa ceva; a da uitării. – Din fr. naphtaline.

naftenat
NAFTENÁT, naftenați, s.m. Sare a acidului naftenic, folosită în industria săpunurilor. – Din fr. naphténate.

naftena
NAFTÉNĂ, naftene, s.f. (Chim.; înv.) Hidrocarbură ciclică saturată. – Din fr. naphtènes.

naftenic
NAFTÉNIC, naftenici, adj. (În sintagma) Acid naftenic = acid organic cu miros pătrunzător, care se extrage din petrolul distilat. – Din fr. naphténique.

naftol
NAFTÓL, naftoli, s.m. Substanță cristalizată, insolubilă în apă, cu miros caracteristic, extrasă din naftalină, întrebuințată ca materie primă în industria coloranților și farmaceutică. – Din fr. naphtol.

naftolat
NAFTOLÁT, naftolați, s.m. Sare sau ester al unui naftol. ♦ Derivat metalic al naftolului, folosit ca antiseptic. – Din fr. naphtolate.

nafura
NÁFURĂ s.f. v. anafură.

nagaica
NAGÁICĂ, nagaice, s.f. (Reg.) Cnut. [Pl. și: năgăici] – Din rus. nagaika.

nagat
NAGẤȚ, nagâți, s.m. Pasăre migratoare de baltă de mărimea unui porumbel, cu penele negre-verzui pe spate și pe piept, albe pe pântece și cu un moț negru în creștet; bibic^2 (Vanellus vanellus). ♦ Epitet glumeț dat în special copiilor. – Probabil formație onomatopeică.

nagoda
NÁGODĂ, nagode, s.f. (Reg.) 1. Ființă sau lucru ciudat, bizar; minunăție, ciudățenie. 2. (La pl.) Păreri, credințe, convingeri superstițioase. – Din ucr. nahoda „întâmplare”.

nahlap
NAHLÁP, nahlapi, s.m. (Reg.) Val sau vârtej (mare) făcut de o apă curgătoare. – Et. nec.

naht
NAHT s.n. (Înv.; în loc. adj. și adv.) În naht = cu bani gata, în numerar, peșin. ♢ (Adjectival) Bani naht. – Din ngr. náhti.

nai
NAI, naiuri, s.n. Numele a două instrumente muzicale populare de suflat: a) instrument compus dintr-un grup puțin concav de fluiere de dimensiuni diferite, așezate în ordinea mărimii lor; b) fluier de trestie cu șapte găuri. – Din tc. nay, ney.

naiada
NAIÁDĂ, naiade, s.f. (Mitol.) Nimfă a izvoarelor, a fântânilor și a apelor curgătoare. [Pr.: na-ia-] – Din fr. naïade.

naiba
NÁIBA s.f. art. (Fam.; adesea în imprecații) Dracul, diavolul. ♢ Loc. adj. și adv. Al naibii (de...) = grozav, teribil, foarte, peste măsură (de...). ♢ Expr. A da de (sau a vedea pe) naiba = a o păți, a da de bucluc, a-și găsi beleaua. A da (sau a lăsa pe cineva sau ceva) naibii (sau la naiba) = a nu se mai interesa (de cineva sau de ceva), a renunța la... A nu avea nici pe naiba = a se simți bine, a fi perfect sănătos, a nu avea absolut nimic. – Et. nec.

naica
NÁICĂ s.f. (Reg.) Termen de respect folosit la țară pentru o femeie mai în vârstă. – Din scr. najka.

nailon
NÁILON, nailoane, s.n. Fibră textilă poliamidică obținută pe cale sintetică, folosită la confecționarea țesăturilor subțiri și a multor produse tehnice; p. ext. țesătură fabricată din aceste fibre. – Din engl. nylon.

naingiu
NAINGÍU, naingii, s.m. Naist. [Pr.: na-in-] – Nai + suf. -ingiu.

naintas
NAINTÁȘ, -Ă adj. v. înaintaș.

nainte
NAÍNTE adv. v. înainte.

naisan
NAISÁN s.m. v. neisan.

naist
NAÍST, -Ă, naiști, -ste, s.m. și f. Cântăreț la nai; naingiu; neisan. – Nai + suf. -ist.

naiv
NAÍV, -Ă, naivi, -e, adj. (Despre oameni; adesea adverbial și substantivat) 1. Lipsit de experiență și de prefăcătorie, simplu, natural, credul și sincer. ♦ Care arată, denotă naivitate (1). 2. (Peior.) Lipsit de judecată matură. ♦ Care arată, denotă naivitate (2), lipsă de judecată matură. ♦ Adj., s.m. (Pictor) care face parte dintr-o grupare ce ignoră intenționat perspectiva, anatomia artistică, legile proporțiilor și ale compoziției, inspirându-se adesea din pictura populară. – Din fr. naïf.

naivitate
NAIVITÁTE, (2) naivități, s.f. 1. Însușirea de a fi naiv (1); comportare de om naiv; simplitate; nevinovăție, ingenuitate, candoare. 2. (Peior.) Lipsă de maturitate în judecată și în comportare; p. ext. vorbă, faptă, atitudine de om naiv (2). [Pr.: na-i-] – Din fr. naïveté.

nalbar
NALBÁR s.m. v. nălbar^1.

nalba
NÁLBĂ, nalbe, s.f. Nume dat mai multor specii de plante erbacee din familia malvaceelor, care cresc spontan ori se cultivă ca plante decorative și medicinale. – Lat. malva.

nalt
NALT, -Ă adj. v. înalt.

namesnic
NAMÉSNIC, namesnici, s.m. (Înv.) Locțiitor sau reprezentant al unui funcționar într-o funcție importantă (laică sau bisericească). – Din sl. namĕstĕnikŭ.

namestie
NAMÉSTIE, namestii, s.f. (Înv. și reg.) Clădire cu toate dependințele ei; p. restr. dependință, acaret. – Din sl. namĕstije.

namiaza
NAMIÁZĂ, namiezi, s.f. (Pop.) 1. Amiază. ♢ Expr. Ziua namiaza mare = în plină zi. 2. Masa care se ia în jurul amiezei; prânz. 3. Loc, punct unde ajunge soarele pe cer (aproximativ) la amiază; zenit. [Var.: (reg.) nămiáză s.f., nămiéz, nămiézi, namiéz s.n.] – În + amiază.

namibian
NAMIBIÁN, -Ă, namibieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și. f. Persoană care face parte din populația de bază a Namibiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Namibiei sau namibienilor (1), privitor la Namibia sau la namibieni. [Pr.: -bi-an] – Namibia (n. pr.) + suf. -an.

namiez
NAMIÉZ s.n. v. namiază.

namila
NÁMILĂ, namile, s.f. Ființă sau lucru foarte mare; matahală, colos. ♦ Ființă fantastică de mărime enormă și de obicei cu înfățișare îngrozitoare. – Et. nec.

nan
NAN, -Ă, nani, -e, s.m. și f. (Rar) Pitic. – Din lat. nanus, -a.

nana
NÁNĂ, nane, s.f. (Reg.) Termen de respect cu care se adresează la țară cineva unei surori mai mari sau unei femei mai în vârstă ori cu care vorbește despre acestea. – Cf. bg., scr. n a n a, alb. n a n ë.

nanchin
NÁNCHIN, nanchinuri, s.n. Țesătură de bumbac foarte deasă și rezistentă, întrebuințată la confecționarea dosului de perne. [Var.: nánghin s.n.]. – Din fr. nankin.

nandralau
NANDRALĂU, năndralăi, s.m. (Reg.) Vlăjgan; p. ext. derbedeu, pușlama. – Cf. h a n d r a l ă u.

nandu
NANDÚ s.m. invar. Gen de păsări alergătoare, asemănătoare cu struțul, cu picioare lungi și cu aripi relativ mici, care trăiește în America de Sud (Rhea); pasăre care face parte din acest gen. [Acc. și: nándu] -Din fr. nandou.

nanghin
NÁNGHIN s.n. v. nanchin.

nani
NÁNI, interj. (Adesea repetat; mai ales în cântece de leagăn) Cuvânt cu care se îndeamnă copii la somn. ♢ Expr. (În limbajul copiilor; substantivat) A face nani = a se culca, a adormi; a dormi. – Cf. ngr. n á n i,  n á n i, bg. n a n i.

nanism
NANÍSM s.n. 1. Anomalie caracterizată prin creștere insuficientă în înălțime raportată la media vârstei și a speciei sau a rasei respective. 2. Încetinire sau oprire a creșterii plantelor ca rezultat al unor condiții nefavorabile sau al acțiunii unor agenți patogeni. – Din fr. nanisme.

nanomelie
NANOMELÍE s.f. Anomalie congenitală constând din proporțiile anormal de mici ale unuia sau ale mai multor membre. – Din fr. nanomélie.

nanosecunda
NANOSECÚNDĂ, nanosecunde, s.f. (Inform.) A miliarda parte dintr-o secundă. – Din fr. nanoseconde.

nansuc
NANSÚC s.n. (Rar) Țesătură foarte subțire de bumbac sau de mătase. – Din fr. nansouk.

naos
NÁOS, naosuri, s.n. Parte principală a unei biserici, situată în mijlocul clădirii, între altar și pronaos; navă. ♦ Încăpere centrală a unui templu antic, destinată adăpostirii zeului căruia îi era închinat templul. – Din ngr. naós.

nap
NAP, napi, s.m. 1. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu frunze crescute în formă de rozetă și cu rădăcina cărnoasă, de formă aproximativ sferică, comestibilă (Brassica napus). ♢ Expr. (Gol) nap sau ca un nap, ca napul = complet dezbrăcat; p. ext. foarte sărac. 2. Plantă erbacee din familia compozitelor, cu flori galbene, având tuberculii cu un conținut nutritiv bogat, folosită ca furaj; nap porcesc (Helianthus tuberosus). – Lat. napus.

napalm
NAPÁLM s.n. Substanță cu aspect gelatinos, compusă din săruri de aluminiu, din acizi grași etc., care, în amestec cu benzina, servește la fabricarea bombelor incendiare. – Din fr., engl. napalm.

napodez
NAPODÉZ s.n. Substanță care servește la lipit. – Napo[chim] (n.pr.) + [a]dez[iv] – Denumire comercială.

napoia
NAPOIÁ vb. I. v. înapoia^2.

napoleon
NAPOLEÓN, napoleoni, s.m. 1. Veche monedă franceză de aur în valoare de 20 de franci, cu efigia lui Napoleon I și, mai târziu, cu cea a lui Napoleon al III-lea, care a circulat și la noi. 2. Varietate de mere de mărime mijlocie, cu pielița subțire și netedă, de culoare albă-gălbuie, cu pulpa albă, moale, fină, dulce și parfumată. ♦ Varietate de pere de mărime mijlocie, cu pielița subțire, netedă, de culoare verzuie sau galbenă cu puncte cafenii, cu pulpa albă, dulce și foarte mustoasă. ♦ Varietate de struguri cu boabe mari, ovale, gălbui, cu pielița groasă și miezul nu prea cărnos. [Pr.: -le-on] – Din fr. napoléon.

napoleonian
NAPOLEONIÁN, -Ă, napoleonieni, -e, adj. Care aparține lui Napoleon I sau epocii sale, privitor la Napoleon I sau la epoca sa. [Pr.: -le-o-ni-an] – Din fr. napoléonien.

napolitana
NAPOLITÁNĂ, napolitane, s.f. Produs de cofetărie preparat din straturi alternative de foi cu umplutură de cremă. – Din fr. [tranche] napolitaine.

napristan
NAPRISTÁN adv. v. năpristan.

nara
NARÁ, narez, vb. I. Tranz. (Livr.) A povesti, a istorisi. – Din lat. narrare, it. narrare, fr. narrer.

naramz
NARÁMZ, naramzi, s.m. (Înv. și reg.) Portocal. ♦ Varietate de portocal (Citrus bigaradia), ale cărui fructe au gust amar. [Var.: nerámz s.m., narámză s.f.] – Din naramză^1 (derivat regresiv).

naramzat
NARAMZÁT, -Ă, naramzați, -te, adj. (Înv. și reg.) Portocaliu; roșu-deschis. [Var.: narămzát, -ă, nerămzát,-ă, nărâmzát, -ă, nărânzát, -ă adj.] – Naramză^1 + suf. -at.

naramza
NARÁMZĂ^1, naramze, s.f. (Înv. și reg.) Fructul naramzului; portocală (amară). [Var.: nărámză s.f.] – Din ngr. nerántzi, neránzi, bg. neranza.

NARÁMZĂ^2 s.f. v. naramz.

naramziu
NARAMZÍU, -ÍE adj. v. narangiu.

narangiu
NARANGÍU, -ÍE, narangii, adj. (Înv. și reg.) Portocaliu; roșu-deschis. [Var.: naramzíu, -íe, nărâmzíu, -íe, nerâmzíu, -íe adj.] – Din tc. narenci.

narativ
NARATÍV, -Ă, narativi, -e, adj. Care aparține narațiunii, privitor la narațiune, specific narațiunii. – Din fr. narratif.

narator
NARATÓR, -OÁRE, naratori, -oare, s.m. și f. (Livr.) Povestitor. – Din lat. narrator, fr. narrateur.

naratie
NARÁȚIE s.f. v. narațiune.

naratiune
NARAȚIÚNE, narațiuni, s.f. Expunere, relatare a unui fapt, a unui eveniment sau a mai multor fapte sau evenimente într-o desfășurare gradată (și în formă literară); povestire. [Pr.: -ți-u-. – Var.: (înv.) naráție s.f.] – Din fr. narration, lat. narratio, -onis.

nara
NÁRĂ, nări, s.f. 1. Fiecare dintre cele două orificii exterioare ale cavității nazale prin care respiră și miros oamenii și unele animale. ♢ Expr. Cu nările (sau nara) în vânt = cu capul ridicat, cu o ținută semeață; p. ext. mândru, plin de sine. A se umfla în nări sau a-și umfla nările = a-și lua un aer semeț; p. ext. a-și da importanță, a se îngâmfa. 2. Piesă metalică în formă de tub amplasată pe puntea sau pe bordajul unei nave, prin care trece lanțul ancorei de pe punte în afara bordului. [Var.: (reg.) náre s.f.] – Lat. naris.

naramzat
NARĂMZÁT, -Ă adj. v. naramzat.

naramziu
NARÂMZÍU, -ÍE adj. v. narangiu.

narcis
NARCÍS^1 s.m. sg. Om încântat, îndrăgostit de propriul său aspect fizic. ♦ Tânăr deosebit de frumos. – Din fr. narcisse.

NARCIS^2 s.m. v. narcisă.

narcisa
NARCÍSĂ, narcise, s.f. Nume dat mai multor specii de plante erbacee cu frunze lungi, ușor îndoite pe nervura principală, cu flori solitare, albe sau galbene, fin parfumate (Narcissus). [Var.: (rar) narcís s.m.] – Din fr. narcisse, lat. narcissus.

narcisiac
NARCISIÁC, -Ă, narcisiaci, -ce, adj. (Livr.) Narcisic. [Pr.: -si-ac] – Narcis^1 + suf. -iac.

narcisic
NARCÍSIC, -Ă, narcisici, -ce, adj. (Livr.) Propriu unui narcis^1, de narcis^1; caracteristic celui stăpânit de narcisism; narcisiac. – Din fr. narcissique.

narcisism
NARCISÍSM s.n. Admirație și dragoste exagerată față de propria persoană fizică, care constituie adesea o stare patologică. – Din fr. narcissisme.

narcisist
NARCISÍST, -Ă, narcisiști, -ste, adj. (Livr.) Care aparține narcisismului, referitor la narcisism. – Narcis^1 + suf. -ist.

narcoanaliza
NARCOANALÍZĂ, narcoanalize, s.f. (Med.) Metodă psihanalitică de investigație a subconștientului în condiții de narcoză. [Pr.: -co-a-] – Din fr. narcoanalyse.

narcolepsie
NARCOLEPSÍE s.f. Boală provocată de tulburări ale sistemului nervos central, caracterizată prin necesitatea irezistibilă de a dormi. – Din fr. narcolepsie.

narcoleptic
NARCOLÉPTIC, -Ă, narcoleptici, -ce, adj., s.m. și f. (Med.) (Bolnav) de narcolepsie. – Din fr. narcoleptique.

narcoman
NARCOMÁN, -Ă, narcomani, -e, s.m.și f. Persoană care folosește în mod obișnuit narcotice. – Din narcomanie (derivat regresiv).

narcomanie
NARCOMANÍE, narcomanii, s.f. (Med.) Obișnuință morbidă de a lua narcotice. – Din fr. narcomanie.

narcoterapie
NARCOTERAPÍE, narcoterapii, s.f. (Med.) Somnoterapie. – Din fr. narcothérapie.

narcotic
NARCÓTIC, -Ă, narcotici, -ce, adj., s.n. 1. Adj., s.n. (Substanță, medicament) care provoacă narcoza. 2. Adj. (Rar; despre stări fizice) Provocat de un narcotic (1). – Din fr. narcotique, germ. narkotisch.

narcotina
NARCOTÍNĂ, narcotine, s.f. Substanță extrasă din opiu, folosită în farmacie ca antipiretic și tonic. – Din fr. narcotine.

narcotiza
NARCOTIZÁ, narcotizez, vb. I. Tranz. A administra cuiva un narcotic pentru a-i provoca narcoza. – Din fr. narcotiser.

narcotizare
NARCOTIZÁRE, narcotizări, s.f. Acțiunea de a narcotiza și rezultatul ei. – V. narcotiza.

narcotizator
NARCOTIZATÓR, narcotizatori, s.m. (Rar) Persoană care administrează pacientului narcoticul înaintea intervenției chirurgicale. – Narcotiza + suf. -tor.

narcoza
NARCÓZĂ, narcoze, s.f. Stare caracterizată prin pierderea cunoștinței, relaxare musculară, diminuarea sensibilității și a reflexelor, provocată artificial prin acțiunea substanțelor narcotice asupra centrilor nervoși, în special în intervențiile chirurgicale. – Din fr. narcose, germ. Narkose.

nard
NARD s.m. 1. Nume dat mai multor specii de plante erbacee originare din regiunea munților Himalaia (Nardostachys); spec. plantă cu rădăcină scurtă și groasă, fibroasă și foarte aromată, cu frunze moi și flori roșii-purpurii (Nardostachys iatamansi). 2. Esență parfumată extrasă din rădăcina de nard. – Din ngr. nárdos.

nare
NÁRE s.f. v. nară.

narghelea
NARGHELEÁ s.f. v. narghilea.

narghelegiu
NARGHELEGÍU, narghelegii, s.m. Slujbaș la curtea domnească din țările românești care pregătea domnului narghileaua. – Din tc. nargileci.

narghilea
NARGHILEÁ, narghilele, s.f. Lulea de tip oriental prevăzută cu țeavă lungă și flexibilă, al cărei capăt de jos este fixat într-un vas cu apă parfumată, prin care trece fumul înainte de a fi inspirat. [Var.: (înv.) nargheleá s.f.] – Din tc. nargile.

narodnic
NARÓDNIC, -Ă, narodnici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține narodnicismului, privitor la narodnicism; narodnicist. 2. S.m. și f. Adept al narodnicismului. – Din rus. narodnik.

narodnicism
NARODNICÍSM s.n. Mișcare social-politică din Rusia în a doua jumătate a sec. XIX, care susținea că principala forță revoluționară este țărănimea și intelectualitatea, și care acorda personalităților, eroilor rolul de creatori ai istoriei. – Narodnic + suf. -ism.

narodnicist
NARODNICÍST, -Ă, narodniciști, -ste, adj. Narodnic (1). – Narodnic + suf. -ist.

nart
NART, narturi, s.n. 1. Sumă de bani fixată în trecut de autorități ca limită maximă a impozitului pe produse, pe vite etc. 2. Preț maximal fixat în trecut de autorități pentru vânzarea anumitor mărfuri de primă necesitate; p. ext. preț al unei mărfi. 3. Normă de muncă pe care țăranii clăcăși erau obligați să o realizeze într-o zi pe moșia boierului. – Din tc. nark.

nartex
NÁRTEX, nartexuri, s.n. (în arhitectura creștină veche) Vestibul al unei bazilici; (în arhitectura bizantină) pronaos. – Din fr. narthex.

narval
NARVÁL, narvali, s.m. Mamifer cetaceu asemănător cu delfinul, lung de 5-6 m, care trăiește în mările înghețate din nord, masculul având doi dinți canini, dintre care unul cu lungimea de circa doi metri (Monodon monoceros). – Din fr. narval.

nas
NAS, nasuri, s.n. 1. Parte proeminentă a feței, situată între obraji, frunte și gură, servind ca organ al respirației și al mirosului. ♢ Loc. adv. Sub (sau, rar, în) nasul cuiva sau sub nas = în imediata apropiere, în față, sub ochii cuiva. (În legătură cu verbe ca „a vorbi”, „a cânta” etc.) pe nas = cu timbru nazal. ♢ Expr. A avea nas sau a-și ridica nasul = a îndrăzni, a cuteza. (Fam.) A-și lua nasul la purtare = a deveni prea îndrăzneț, a se obrăznici. A (nu-) și cunoaște (sau vedea, ști) lungul nasului = a (nu-) și da seama cât e în stare să facă cu puterile proprii; a (nu-) și da seama de măsura pe care trebuie s-o păstreze față de alții; a (nu) se comporta cuviincios. (Fam.) A-i cădea (sau a-i pica) nasul cuiva = a-și pierde îndrăzneala sau îngâmfarea, a rămâne rușinat, umilit. (Fam.) Nu-ți cade (sau pică) nasul dacă... = nu ți se întâmplă nimic, nu-ți pierzi demnitatea dacă... Nu-i ajungi (nici) cu prăjina la nas = e foarte încrezut. (A umbla sau a fi, a se ține) cu nasul (pe) sus = a (fi) încrezut, sfidător. A strâmba din nas = a fi nemulțumit. A da nas (cuiva) = a îngădui prea multe (cuiva). A tăia (sau a scurta) nasul (cuiva) sau a da (cuiva) peste nas = a pedepsi, a rușina, a umili, a pune la locul lui (pe cineva). A-i scoate (cuiva ceva) pe nas = a-i reproșa (cuiva ceva) (cu răutate). A (nu) fi (sau face) de nasul cuiva = a (nu) fi potrivit cu cineva, a (nu) corespunde cuiva, a (nu) fi pentru cineva, a (nu) i se cuveni cuiva. A-i veni (cuiva) muștarul la nas sau a-i tremura (cuiva) nasul = a se supăra; a se enerva, a se înfuria. A fi cu nasul de ceară = a fi foarte susceptibil. A lăsa (sau a pune) nasul în jos sau în pământ = a se rușina, a se simți vinovat. A se întoarce (de undeva) cu nasul în jos = a se întoarce rușinat. (Fam.) Să-ți fie în nas! = să-ți fie rușine! (Fam.) A-și băga (sau a-și vârî) nasul în ceva (sau undeva, în toate, unde nu-i fierbe oala) = a se amesteca într-o afacere, într-o problemă (care nu-l privește). A duce (sau a purta) de nas (pe cineva) = a) a domina, a stăpâni, a conduce (pe cineva), determinându-l să facă ceva (care nu este în interesul său); b) a amăgi, a înșela (pe cineva). A scoate panglici pe nas = a exagera; a minți. A(-i) trece (cuiva) pe la (sau pe lângă) nas = a(-i) trece pe dinaintea ochilor; a pierde un prilej favorabil. A da (cuiva) cu ceva pe la nas = a tenta (pe cineva). (Fam.) A arunca (cuiva ceva) în nas = a spune (cuiva ceva) direct, fără menajamente. A-i râde cuiva în nas = a râde cuiva în față, bătându-și joc de el. (Fam.) A-i ieși (sau a-i da) pe nas = a o păți, a i se înfunda. (Fam.) A(-i) întoarce nasul (cuiva) = a ignora ostentativ (pe cineva), a întoarce spatele (cuiva). A trânti (sau a închide cuiva) ușa în nas = a) a refuza să primească (pe cineva); b) a pleca supărat de la cineva, închizând ușa cu putere. A se împiedica de nas = avea nasul excesiv de lung. A nu vedea de nas = a fi neatent. A nu vedea mai departe decât lungul nasului = a fi mărginit. A da cu nasul (pe undeva) = a trece (pe undeva) în grabă sau întâmplător. (Fam.) A-și arăta sau a(-și) scoate nasul (la iveală) = a apărea, a se înfățișa. A da nas(ul) cu cineva = a se întâlni cu cineva pe neașteptate (și fără a dori). (A se întâlni) nas în nas (cu cineva) = (a se întâlni) față în față (cu cineva). Nu miroase a nas de om = nu e faptă de om vrednic. (Ir.) Îi curge untura (sau grăsimea) pe nas = e foarte slab. ♦ Fig. Miros dezvoltat, fin; simț de orientare în împrejurări dificile, capacitate de intuire exactă a unei situații. ♦ (Rar) Față, obraz, cap. 2. Proeminență a unei piese, care servește la fixarea piesei într-o anumită poziție sau la ghidarea, ridicarea sau distanțarea unei alte piese. 3. Partea anterioară a fuzelajului unui avion sau a corpului unei nave. – Lat. nasus.

nascornita
NASCÓRNIȚĂ, nascornițe, s.f. (Entom.; reg.) Nasicorn. – Nasicorn + suf. -iță.

nasicorn
NASICÓRN, nasicorni, s.m. Insectă coleopteră mare de culoare castanie, cu perișori roșcați pe picioare și pe pântece, al cărei mascul are la cap un corn curbat înapoi; nascorniță (Oryctes nasicornis). – Din fr. nasicorne.

nasol
NASÓL, -OÁLĂ, nasoli, -oale, adj., s.m. și f. (Arg.) 1. Adj., s.m. și f. (Om) urât sau ridicol. 2. Adj. (Despre obiecte) De proastă calitate; urât, uzat; caraghios. – Din țig. nasvalo „bolnav'”, nasul „rău, meschin”.

nastie
NASTÍE, nastii, s.f. Fiecare dintre mișcările organelor plantelor, spontane sau provocate de variațiile de lumină, temperatură etc. – Din fr. nastie.

nastratinesc
NASTRATINÉSC, -EÁSCĂ, nastratinești, adj. Ager, isteț și mucalit. – Din n. pr. Nastratin [Hogea] + suf. -esc.

nasture
NÁSTURE, nasturi, s.m. 1. Obiect de metal, sidef, os, lemn, material plastic etc., de diferite forme, care servește la încheiatul hainelor, al pernelor etc. sau ca ornament la o haină; bumb. 2. (Reg.) Tabletă, comprimat, pastilă (conținând o substanță medicamentoasă). – Et. nec.

nas
NAȘ^1 s.m. invar. Numele literei „n” din alfabetul chirilic. – Din sl. našĭ.

NAȘ^2, -Ă, nași, -e, s.m. și f. 1. Persoană care ține în brațe pruncul în timpul botezului, devenind astfel rudă cu familia respectivă. ♢ Expr. A fi nașul cuiva = a ști să potolească, să facă inofensiv pe cineva; a-i veni cuiva de hac, a învăța pe cineva minte. A-și găsi nașul = a da de o persoană care știe să pună la punct (pe cineva), să strunească (pe cineva). 2. Nun(ă). [Var.: (înv. și pop.) nănáș, -ă, (Înv. și reg.) nânáș, -ă s.m. și f.] – Nun + suf. -aș.

naste
NÁȘTE, nasc, vb. III. 1. Tranz. A aduce pe lume un copil, a da viață unui copil. ♦ A făta. 2. Refl. A căpăta viață, a veni pe lume, a începe să trăiască. ♢ Intranz. Ce naște din pisică șoareci mănâncă. 3. Tranz. Fig. A crea, a plăsmui, a produce; a provoca, a stârni. 4. Refl. Fig. A se forma, a se ivi, a se isca, a apărea. – Lat. nascere.

nastere
NÁȘTERE, nașteri, s.f. Acțiunea de a (se) naște și rezultatul ei. 1. Aducerea sau venirea pe lume a unei ființe; spec. act fiziologic prin care fătul, ajuns în stadiul de maturitate, este expulzat sau extras din cavitatea uterină; parturiție. ♢ Casă de nașteri = maternitate (din mediul rural). Zi de naștere sau ziua nașterii = zi în care s-a născut cineva; sărbătorire care are loc cu prilejul acestei zile. Nașterea Domnului (sau lui Cristos) = Crăciunul. Înainte de nașterea lui Cristos = înaintea erei noastre. După (sau de la) nașterea lui Cristos = din (sau în) era noastră. ♢ Loc. adj. și adv. Din naștere = a) (încă) de când s-a născut; b) conform unei predispoziții naturale. ♢ Loc. adv. Prin naștere = prin structură, prin înclinațiile înnăscute. 2. Origine, proveniență. ♢ Loc. adv. De (sau din) naștere = originar din...; de naționalitate sau de origine etnică... 3. Fig. Apariție, ivire, creare. ♢ Loc. vb. A lua naștere = a apărea, a se ivi. A da naștere = a crea, a produce, a cauza. – V. naște.

nat
NAT s.m. (Pop.) Om, ins, individ. ♢ Tot natul = fiecare, oricare; toată lumea. – Lat. natus.

natal
NATÁL, -Ă, natali, -e, adj. De care este legat cineva sau ceva prin naștere, în care s-a născut cineva; de baștină, de origine. ♢ Limbă natală = limbă maternă. – Din fr. natal.

natalitate
NATALITÁTE s.f. Indice rezultat din raportarea nou-născuților vii la mia de locuitori într-o anumită perioadă de timp și care indică frecvența nașterilor în cadrul unei populații date. – Din fr. natalité.

natantol
NATANTÓL, -OÁLĂ, natantoli, -oale, adj. (Reg.; adesea substantivat) Prostănac, nătâng, neghiob, neîndemânatic. [Var.: nătăntól, -oálă adj.] – Et. nec.

natatie
NATÁȚIE s.f. Înotul practicat ca sport. – Din fr. natation.

nativ
NATÍV, -Ă, nativi, -e, adj. 1. (Despre însușiri) înnăscut, natural (I 4); firesc. 2. (Chim.; despre elemente, mai ales despre metale) Care se găsește în zăcămintele din scoarța pământului în stare pură, necombinată cu alte substanțe. – Din lat. nativus, fr. natif, germ. nativ.

natpis
NÁTPIS s.n. v. nadpis.

natra
NÁTRĂ, natre, s.f. Parte a urzelii dintre ițe și sulul de dinapoi sau de dinainte al războiului de țesut; p. ext. urzeală învârtită pe sul; p. gener. toată urzeala de pe război și de pe sulul de dinapoi. – Din bg., scr. natra.

natriu
NÁTRIU s.n. (Chim.) Sodiu. – Din fr. natrium.

natural
NATURÁL, -Ă, naturali, -e, adj., adv., s.n. I. Adj. 1. Care se referă la natură (1), care aparține naturii; care se găsește în natură. ♢ Bogăție naturală = bogăție (necultivată) a solului sau a subsolului, a unei regiuni, a unei țări. Științele naturale = științele naturii, v. natură. Graniță naturală = graniță marcată de o apă sau de o formă de relief. Drept natural = (în concepția unor filozofi) drept considerat ca imuabil și universal, care ar exista în afara structurilor sociale, decurgând fie din natura sau rațiunea umană, fie din voința sau rațiunea divină. 2. Care este generat, produs, creat de natură (1), fără intervenția omului; p. ext. veritabil, curat, pur. 3. Care este lipsit de artificiu, de rafinament, de afectare, simplu; care se realizează spontan, fără efort sau constrângere. ♢ (Adverbial) Vorbește natural. 4. Care este conform cu natura cuiva, înnăscut, nativ; propriu, specific cuiva. 5. Care concordă, se potrivește cu faptele din realitatea obiectivă, cu ordinea firească a lucrurilor; normal, firesc. ♢ Moarte naturală = moarte survenită în chip firesc, moarte bună (din cauza bătrâneții). Mărime naturală = (reproducere în) mărime reală a modelului în artele plastice și în fotografie. ♦ (Despre copii) Născut în afara căsătoriei; nelegitim. II. Adv. Firește, desigur, bineînțeles. III. S.n. (Astăzi rar) Naturalețe, simplitate. – Din lat. naturalis, it. naturale, fr. naturel, germ. Naturell.

naturalete
NATURALÉȚE s.f. Lipsă de artificialitate, de afectare, comportare firească, atitudine naturală (I 3). – Din it. naturalezza.

naturalism
NATURALÍSM s.n. 1. Curent sau tendință în artă și literatură, care se caracterizează prin observarea riguroasă a faptelor din realitatea obiectivă, prin redarea lor fidelă, prin preferința pentru aspectele urâte, vulgare ale naturii omenești etc. 2. Concepție filozofică care exclude supranaturalul, ridicând natura la rangul de principiu suprem. 3. Teorie etică care întemeiază noțiunea binelui pe un principiu situat în afara moralei (evoluție biologică, plăcere etc.), viața morală fiind o prelungire a celei biologice. – Din fr. naturalisme.

naturalist
NATURALÍST, -Ă, naturaliști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care se ocupă cu studiul științelor naturii. 2. Adj. Care aparține naturalismului, privitor la naturalism; care reflectă naturalismul, caracteristic naturalismului. – Din fr. naturaliste, germ. Naturalist.

naturaliza
NATURALIZÁ, naturalizez, vb. I. 1. Tranz. A acorda unui străin cetățenia statului în care locuiește. ♦ Refl. (Despre străini) A obține dreptul de cetățean al statului în care locuiește. 2. Tranz. fact. și refl. A (se) adapta într-un mediu nou, intrând în componența obișnuită a florei sau a faunei naturale a acestuia. – Din fr. naturaliser.

naturalizare
NATURALIZÁRE, naturalizări, s.f. Acțiunea de a (se) naturaliza și rezultatul ei. – V. naturaliza.

naturalizat
NATURALIZÁT, -Ă, naturalizați, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care a obținut cetățenia noului stat în care s-a stabilit. 2. (Despre plante și animale) Care a devenit apt să trăiască într-un mediu nou. – V. naturaliza.

natura
NATÚRĂ, naturi, s.f. 1. Lumea materială; univers, fire; totalitatea ființelor și a lucrurilor din Univers; p. restr. lumea fizică înconjurătoare, cuprinzând vegetația, formele de relief, clima. ♢ Științele naturii = științe care au ca obiect fenomenele lumii înconjurătoare, lumea anorganică și organică; științele naturale. Natură moartă = grup de obiecte mărunte, neînsuflețite, de uz curent (fructe, flori, vânat etc.), natură statică; p. ext. pictură care înfățișează un astfel de grup. ♢ Loc. adj. și adv. După natură = având ca model obiectele din realitate. ♢ În natură = a) (loc. adv.) în realitate, aievea, în persoană; b) (loc. adj. și adv.) în obiecte, în produse (nu în bani). 2. Ansamblul legilor după care se dezvoltă Universul; Universul considerat ca o forță activă, creatoare, condusă după anumite legi. 3. Ansamblu de însușiri pe care o ființă le are din naștere, care rezulta din conformația sa și care o caracterizează, constituind esența sa; fel propriu de a fi al cuiva; fire, temperament. 4. Caracter specific al unui lucru, însușire caracteristică; calitate. ♢ Loc. adj. De natură să... = capabil să..., apt să..., potrivit să... ♢ Expr. Este în natura lucrurilor = este firesc, e de la sine înțeles. – Din fr. nature, lat., it. natura, germ. Natur.

naturism
NATURÍSM s.n. Curent literar-artistic sau atitudine caracterizate prin atenția acordată reflectării naturii (1), prin cultul pentru natură. ♦ Cult al naturii (1) sau al unor forțe personificate ale ei. – Din fr. naturisme.

naturist
NATURÍST, -Ă, naturiști, -ste, adj. Care aparține naturismului, privitor la naturism, bazat pe naturism. – Din fr. naturiste.

natie
NÁȚIE s.f. v. națiune.

national
NAȚIONÁL, -Ă, naționali, -e, adj. Care este propriu sau aparține unei națiuni, unui stat, care caracterizează o națiune sau un stat; care se referă la o națiune, la un stat sau le reprezintă; care este întreținut sau instituit de stat; (despre instituții de cultură) în care se vorbește limba națiunii respective. ♢ Șosea națională = șosea care leagă centrele importante ale unei țări și a cărei întreținere se află în seama administrației centrale. [Pr.: -ți-o-] – Din lat. nationalis, fr. national.

nationalism
NAȚIONALÍSM s.n. Doctrină politică bazată pe apărarea (uneori exagerată) a drepturilor și aspirațiilor naționale. [Pr.: -ți-o] – Din fr. nationalisme.

nationalist
NAȚIONALÍST, -Ă, naționaliști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care propagă naționalismul, care are la bază sau susține naționalismul, referitor la naționalism. 2. S.m. și f. Adept al naționalismului. [Pr.: -ți-o-] – Din lat. nationalista, fr. nationaliste, it. nazionalista, germ. Nationalist.

nationalitate
NAȚIONALITÁTE, naționalități, s.f. 1. Apartenență a unei persoane la o anumită națiune; cetățenie. 2. Totalitatea însușirilor specifice unei națiuni; caracter național. 3. Apartenență a unei persoane juridice, a unei nave sau aeronave la un anumit stat. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. nationalité, germ. Nationalität.

nationaliza
NAȚIONALIZÁ, naționalizez, vb. I. Tranz. 1. A trece din proprietate particulară în proprietatea statului unele întreprinderi, pământul, unele zăcăminte etc. 2. (Rar) A imprima sau a da caracter național, a adapta la specificul național. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. nationaliser.

nationalizare
NAȚIONALIZÁRE, naționalizări, s.f. Acțiunea de a naționaliza și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. naționaliza.

nationalizat
NAȚIONALIZÁT, -Ă, naționalizați, -te, adj. Trecut în proprietatea statului. [Pr.: -ți-o-] – V. naționaliza.

nationalsocialism
NAȚIONÁL-SOCIALÍSM s.n. Doctrină politică a fascismului, apărută în Germania după primul război mondial; nazism. [Pr.: na-ți-o-nal so-ci-a-lism] – Din germ. Nationalsozialismus, fr. national-socialisme.

nationalsocialist
NAȚIONÁL-SOCIALÍST, -Ă, național-socialiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține național-socialismului, privitor la național-socialism. 2. S.m. și f. Adept al național-socialismului. [Pr.: na-ți-o-nal so-ci-a-list] – Din germ. Nationalsozialist, fr. national-socialiste.

natiune
NAȚIÚNE, națiuni, s.f. Comunitate stabilă de oameni, istoricește constituită ca stat, apărută pe baza unității de limbă, de teritoriu, de viață economică și de factură psihică, care se manifestă în particularități specifice ale culturii naționale și în conștiința originii și a sorții comune. [Pr.: -ți-u-] [Var.: (înv.) náție s.f.] – Din lat. natio, -onis, it. nazione, fr. nation, rus. națiia.

naufragia
NAUFRAGIÁ, naufragiez, vb. I. Intranz. 1. (Despre nave; p. ext. despre oameni) A suferi un naufragiu. 2. Fig. A ajunge într-o situație nedorită, nepotrivită, departe de propriile aspirații. [Pr.: na-u-fra-gi-a] – Din naufragiu.

naufragiat
NAUFRAGIÁT, -Ă, naufragiați, -te, adj. (Despre nave; p. ext. despre oameni; adesea substantivat) Care a suferit un naufragiu. [Pr.: na-u-fra-gi-at] – V. naufragia.

naufragiere
NAUFRAGIÉRE, naufragieri, s.f. Faptul de a naufragia, naufragiu. [Pr.: na-u-fra-gi-e-re] – V. naufragia.

naufragiu
NAUFRÁGIU, naufragii, s.n. Accident suferit de o navă, care duce la scufundarea ei sau la imposibilitatea de a-și continua călătoria. [Pr.: na-u-] – Din lat. naufragium, it. naufragio.

naupatie
NAUPATÍE, naupatii, s.f. (Med.) Rău de mare. [Pr.: -na-u-] – Din fr. naupathie.

nauplius
NAÚPLIUS s.m. Prima formă larvară a crustaceelor, care are un ochi și trei perechi de apendice. [Pr.: na-u-pli-us] – Din fr. nauplius.

nautic
NAÚTIC, -Ă, nautici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care servește la navigație, privitor la navigație. ♦ (Despre sporturi) Care se practică pe apă. 2. S.f. Știința și tehnica de a conduce o navă (1). [Pr.: na-u-] – Din lat. nauticus, it. nautice.

nautil
NAUTÍL, nautili, s.m. Gen de animale cefalopode cu cochilia externă spiralată; spec. moluscă din mările calde, cu corpul închis într-o scoică împărțită în mai multe compartimente (Nautilus pompilius). [Pr.: na-u- – Var.: nautílus s.m.] – Din fr. nautile, lat. nautilus.

nautilus
NAUTÍLUS s.m. v. nautil.

naval
NAVÁL, -Ă, navali, -e, adj. Care ține de nave (1) sau de navigație, privitor la nave sau la navigație. – Din fr. naval.

nava
NÁVĂ, nave, s.f. 1. Vehicul construit, amenajat și echipat pentru a pluti și a se deplasa pe (și sub) apă, în scopul efectuării transporturilor de mărfuri sau de oameni, executării unor lucrări tehnice etc., vas. 2. (Adesea urmat de determinări) Aeronavă; spec. aeronavă pentru zborurile extraterestre. 3. Naos. – Din fr. nave, lat. navis, it. nave.

naveta
NAVÉTĂ^1, navete, s.f. 1. Instrument de forma unui ac lung cu care se lucrează plase, fileuri. 2. Parcurgerea de către o persoană a unui drum dus și întors, cu regularitate, de obicei între două localități (relativ apropiate). A face naveta. 3. Vehicul de transport în comun care asigură legătura între două puncte relativ apropiate, efectuând regulat drumuri dus și întors. 4. Obiect (în formă de ladă compartimentată) care servește la transportul unor produse alimentare. – Din fr. navette.

NAVÉTĂ^2, navete, s.f. Plantă oleaginoasă înrudită cu rapița, cu frunze late acoperite cu peri și cu semințe mici, de culoare castanie (Brassica rapa oleifera). – Din fr. navette.

navetist
NAVETÍST, -Ă, navetiști, -ste, adj., s.m. și f. (Fam.) (Persoană) care face naveta^1 (2) la serviciu. – Navetă^1 + suf. -ist.

naviga
NAVIGÁ, navighez, vb. I. Intranz. 1. (Despre nave; la pers. 3) A se deplasa pe apă; a pluti; (despre aeronave) a se deplasa în aer sau în cosmos; a zbura. 2. (Despre oameni) A călători cu o navă sau cu o aeronavă; a conduce mersul unei nave sau al unei aeronave. – Din lat., it. navigare, fr. naviguer.

navigabil
NAVIGÁBIL, -Ă, navigabili, -e, adj. (Despre ape) Care permite navigația. – Din fr. navigable, it. navigabile.

navigabilitate
NAVIGABILITÁTE s.f. (Rar) Însușirea unei ape de a fi navigabilă. – Din fr. navigabilité.

navigant
NAVIGÁNT, -Ă, naviganți, -te, adj. Care navighează. ♢ Personal navigant = personal care face parte din echipajul unei nave sau aeronave. – Din fr. navigant.

navigare
NAVIGÁRE s.f. Acțiunea de a naviga și rezultatul ei. – V. naviga.

navigator
NAVIGATÓR, -OÁRE, navigatori, -oare, s.m. și f. 1. Persoană care întreprinde lungi călătorii pe mari și oceane; persoană care conduce o navă (1) sau face parte din personalul unei nave; p. ext. persoană care călătorește pe apă. 2. Membru al echipajului unei aeronave care conduce efectiv zborul ei. – Din fr. navigateur, it. navigatore.

navigatie
NAVIGÁȚIE, navigații, s.f. 1. Faptul de a naviga; drum parcurs de un vehicul maritim, fluvial, aerian sau spațial (1) pe apă, călătorie facută cu o navă. 2. Știința și tehnica de a conduce o navă sau o aeronavă. 3. Transport organizat de mărfuri sau de persoane cu o navă sau o aeronavă. – Din fr. navigation, lat. navigatio, it. navigazione.

navigraf
NAVIGRÁF, navigrafe, s.n. Instrument de bord al unei aeronave, cu ajutorul căruia se determină deriva și viteza față de sol și se trasează drumul parcurs. – Din fr. navigraphe.

navlon
NAVLÓN s.n. v. navlu.

navlosi
NAVLOSÍ, navlosesc, vb. IV. Tranz. A închiria un vas de transport (aparținând unui proprietar particular). – Din ngr. enávlosa (aor. al lui navlóno).

navlosire
NAVLOSÍRE, navlosiri, s.f. Faptul de a navlosi. – V. navlosi.

navlositor
NAVLOSITÓR, navlositori, s.m. Persoană care navlosește o navă. – Navlosi + suf. -tor.

navlu
NÁVLU, navluri, s.n. Chirie plătită pentru folosirea unui vas de transport (aparținând unui proprietar particular); costul transportului pe apă al persoanelor sau al mărfurilor; spec. (în forma navlon) taxă care se percepea în țările românești pentru transportul pe Dunăre. [Var.: navlón s.n.] – Din ngr. návlon.

navomodel
NAVOMODÉL, navomodele, s.n. Macheta unei nave (1). – Navă + model.

navomodelism
NAVOMODELÍSM s.n. 1. Tehnica construirii navomodelelor. 2. Concurs sportiv de navomodele. – Navomodel + suf. -ism.

navomodelist
NAVOMODELÍST, -Ă, navomodeliști, -ste, s.m. și f. Constructor de navomodele. – Navomodel + suf. -ist.

nazal
NAZÁL, -Ă, nazali, -e, adj. 1. Care ține de nas (1), privitor la nas, al nasului. 2. (

nazalitate
NAZALITÁTE s.f. Particularitate a unui sunet de a fi pronunțat cu timbru nazal (2). – Din fr. nasalité.

nazaliza
NAZALIZÁ, nazalizez, vb. I. Tranz. A pronunța nazal (2) un sunet, a da unui sunet nuanță nazală. ♦ Refl. A căpăta un caracter nazal (2). – Din fr. nasaliser.

nazalizare
NAZALIZÁRE, nazalizări, s.f. Faptul de a (se) nazaliza. – V. nazaliza.

nazalizat
NAZALIZÁT, -Ă, nazalizați, -te, adj. (

nazar
NAZÁR, nazaruri, s.n. (Înv.) Favoare, hatâr. ♢ Expr. A avea (pe cineva) la nazar = a acorda protecție, bunăvoință (cuiva), a avea (pe cineva) în grație. – Din tc. nazar.

nazar
NAZÂR, nazâri, s.m. 1. Înalt funcționar turc, șef al unui departament în guvernul Imperiului Otoman; guvernator (turc) al unui oraș. 2. Slujbaș de rang superior în administrația țărilor românești; căpetenie peste vătafii plaiurilor; supraveghetor, administrator. 3. Vătaf de țigani (domnești). [Var.: nazír s.m] – Din tc. nāzır.

nazir
NAZÍR s.m. v. nazâr.

nazism
NAZÍSM s.n.

nazist
NAZÍST, -Ă, naziști, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține nazismului, privitor la nazism. 2. S.m. și f. Adept al nazismului, membru al Partidului Național-Socialist German creat de Hitler. – Din nazism.

nazofaringian
NAZOFARINGIÁN, -Ă, nazofaringieni, -e, adj. Care ține de nas și de faringe, referitor la nas și la faringe. [Pr.: -gi-an] – Din fr. nasopharingien.

nabadaica
NĂBĂDÁICĂ, năbădăici, s.f. (Reg.; mai ales la pl.) 1. Acces de furie, de mânie. 2. (Criză de) epilepsie. – Năbădăi^1 + suf. -aică.

nabadai
NĂBĂDĂI^1 s.f. pl. 1. (Pop. și fam.) Acces de furie, de mânie. ♢ Loc. adj. Cu năbădăi = năbădăios (1). ♢ Expr. A băga (pe cineva) în năbădăi = a) a înspăimânta; b) a face să-și piardă calmul, stăpânirea de sine. 2. (Pop.) Criză epileptică. – Et. nec.

NĂBĂDĂÍ^2, năbădăiesc, vb. IV. Refl. (Rar; despre animale) A manifesta neastâmpăr; a se frământa, a se agita. – Din năbădăi^1.

nabadaios
NĂBĂDĂIÓS, -OÁSĂ, năbădăioși, -oase, adj. (Adesea substantivat) 1. (Pop. și fam.) Care se supără ușor, care își iese repede din fire. ♦ Care se ține de glume, de farse. ♦ (Despre animale) Nărăvaș. 2. (Reg.) Epileptic. – Năbădăi^1 + suf. -os.

nabadaire
NĂBĂDĂÍRE, năbădăiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) năbădăi^2 și rezultatul ei. – V. năbădăi^2.

naboi
NĂBÓI^1, năboiuri, s.n. (Înv. și reg.) Puhoi, torent provocat de umflarea apelor (în timpul primăverii). – Cf. scr. n a b o j.

NĂBOÍ^2, năboiesc, vb. IV. Intranz. și refl. (Reg.) 1. (Despre ape; la pers. 3) A se revărsa, a inunda, a potopi. 2. (Despre ființe) A năvăli, a se năpusti. – Din năboi^1.

naboire
NĂBOÍRE, năboiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a (se) năboi^2 și rezultatul ei. – V. năboi^2.

nabuc
NĂBÚC s.n. Imitație de piele de antilopă, de obicei de culoare albă, cu aspect mat, catifelat, obținută din piele de bovine. [Var.: nubúc s.n.] – Din germ. Nubuk.

nabuseala
NĂBUȘEÁLĂ, năbușeli, s.f. (Pop.) Căldură mare; zăduf, zăpușeală. – Năbuși + suf. -eală.

nabusi
NĂBUȘÍ, nắbuș, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz. și refl. A (se) sufoca, a (se) înăbuși. ♦ Tranz. Fig. A împiedica dezvoltarea, desfășurarea sau manifestarea unei acțiuni, a unui proces, a unui sentiment etc. ♦ Tranz. Fig. A face să nu se vadă, să nu se simtă, să nu se audă. 2. Tranz. A potoli, a stinge focul. 3. Intranz. (Adesea fig.) A se revărsa, a inunda; a invada. ♦ Despre sânge, lacrimi) A podidi. – Cf. scr. n a b u š i t i.

nabusire
NĂBUȘÍRE, năbușiri, s.f. (Pop.) Faptul de a (se) năbuși. – V. năbuși.

nabusitor
NĂBUȘITÓR, -OÁRE, năbușitori, -oare, adj. (Pop.) Înăbușitor, sufocant. – Năbuși + suf. -tor.

nabuzna
NĂBÚZNA adv. (Reg.; în loc. vb.) A da năbuzna = a năvăli, a da buzna. – Din buzna.

nacaz
NĂCÁZ s.n. v. necaz.

nacaji
NĂCĂJÍ vb. IV v. necăji.

nacajit
NĂCĂJÍT, -Ă adj. v. necăjit.

naclai
NĂCLĂÍ, năclăiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) îmbiba sau a (se) acoperi cu substanțe cleioase, unsuroase, murdare; p. ext. a (se) murdări. 2. Refl. (Rar; despre sânge) A se închega, a se coagula. – Din bg. nakleja.

naclaiala
NĂCLĂIÁLĂ, năclăieli, s.f. Faptul de a (se) năclăi: (concr.) substanță cleioasă, grasă, murdară (care năclăiește). [Pr.: -clă-ia-] – Năclăi + suf. -eală.

naclaios
NĂCLĂIÓS, -OÁSĂ, năclăioși, -oase, adj. (Rar) Năclăit. [Pr.: -clă-ios] – Năclăi + suf. -os.

naclait
NĂCLĂÍT, -Ă, năclăiți, -te, adj. Îmbibat sau acoperit cu o substanță cleioasă, unsuroasă, murdară; năclăios. ♦ (Rar; despre sânge) închegat, coagulat. – V. năclăi.

nadajdui
NĂDĂJDUÍ, nădăjduiesc, vb. IV. Tranz. și intranz. A avea speranța sau convingerea că ceea ce dorești este realizabil, a crede că cele dorite se vor îndeplini; a spera. [Var.: (înv.) nădejduí vb. IV.] – Nădejde + suf. -ui.

nadajduire
NĂDĂJDUÍRE, nădăjduiri, s.f. (Rar) Speranță, nădejde (1). – V. nădăjdui.

nadejde
NĂDÉJDE, nădejdi, s.f. Încredere sau convingere că ceea ce faci ori dorești se va realiza; speranță, nădăjduire; încredere în sprijinul, în ajutorul cuiva sau a ceva, certitudine că cineva sau ceva va fi favorabil, de ajutor. ♢ Loc. adj. De nădejde = în care poți avea toată încrederea. ♢ Loc. adv. De (sau cu) nădejde = așa cum trebuie, foarte bine; solid, temeinic. ♢ Loc. vb. A trage nădejde = a spera, a nădăjdui. ♢ Expr. În nădejdea... = în speranța..., bazându-se pe... A se lăsa în nădejdea (cuiva) = a conta (pe...), a se bizui (pe...). A-și pune (sau a avea) nădejdea (în cineva) = a se baza pe sprijinul (cuiva), a se încrede (în...). Slabă nădejde = puțin probabil, nesigur. ♦ (Concr.) Ceea ce dă încredere, certitudinea că se va realiza dorința cuiva. – Din sl. nadežda.

nadejdui
NĂDEJDUÍ vb. IV v. nădăjdui.

nadrag
NĂDRÁG, nădragi, s.m. (Pop. și fam.; de obicei la pl. cu valoare de sg.) 1. Pantaloni. 2. Izmene. – Din sl. nadragy, magh. nadrág.

nadragar
NĂDRĂGÁR, nădrăgari, s.m. Nume depreciativ dat de țărani orășenilor. – Nădrag + suf. -ar.

nadragel
NĂDRĂGÉL, nădrăgei, s.m. (Pop.) Diminutiv al lui nădrag. – Nădrag + suf. -el.

naduf
NĂDÚF (3), nădufuri, s.n. (Pop.) 1. Senzație de greutate în respirație, care constituie simptomul mai multor boli; sufocare, înecăciune; spec. astmă. 2. Căldură mare, înăbușitoare; caniculă, arșiță, zăpușeală. 3. Supărare, necaz, ciudă, mânie. [Var.: (reg.) năduh s.n.] – Din sl. *naduch. .

naduh
NĂDÚH s.n. v. năduf.

naduseala
NĂDUȘEÁLĂ, nădușeli, s.f. 1. Faptul de a năduși (1) nădușire; (concr.) substanță lichidă secretată de glandele sudoripare; sudoare, transpirație. ♢ Expr. A-l trece pe cineva (toate) nădușelile = a) a munci din greu (transpirând din abundență); b) a fi cuprins de spaimă, de emoție. 2. (Pop.) Căldură mare, înăbușitoare; arșiță, zăpușeală, caniculă. – Năduși + suf. -eală.

nadusi
NĂDUȘÍ, nădușesc, vb. IV. 1. Intranz. A secreta nădușeală (1); a transpira, a asuda. 2. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) sufoca, a (se) înăbuși. – Din bg. naduša.

nadusire
NĂDUȘÍRE, nădușiri, s.f. (Rar) Faptul de a năduși (1); nădușeală. – V. năduși.

nadusit
NĂDUȘÍT, -Ă, nădușiți, -te, adj. 1. Transpirat, asudat. 2. (Pop.) Care este pe punctul de a se sufoca, de a se îneca sau care a murit sufocat. – V. năduși.

nadusitor
NĂDUȘITÓR, -OÁRE, nădușitori, -oare, adj. (Despre căldură, vreme etc.) Sufocant, apăsător. – Năduși + suf. -tor.

naframa
NĂFRÁMĂ, năframe, s.f. Bucată de pânză de in, cânepă, bumbac, borangic etc. tivită pe margini și adesea împodobită cu cusături, folosită ca basma, batistă, ștergar etc. – Din tc. mahrama.

naframioara
NĂFRĂMIOÁRĂ, năfrămioare, s.f. Diminutiv al lui năframă; năfrămiță, năfrămuță. – Năframă + suf. -ioară.

naframita
NĂFRĂMÍȚĂ, năfrămițe, s.f. Năfrămioară. – Năframă + suf. -iță.

naframuta
NĂFRĂMÚȚĂ, năfrămuțe, s.f. Năfrămioară. – Năframă + suf. -uță.

nafurica
NĂFURÍCĂ, năfurici, s.f. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu tulpina dreaptă, cu frunze penate și cu flori gălbui, dispuse în capitule mici; peliniță (Artemisia annua). – Cf. n a f u r ă.

nagara
NĂGÁRĂ s.f. 1. Plantă erbacee din familia gramineelor, caracteristică vegetației din stepe, cu paiul înalt, frunzele înguste și spicul cu fire lungi și aspre (Stipa capillata). 2. (Reg.) Colilie. 3. (Rar) Neghină. [Var.: negáră s.f.] – Et. nec.

nagarus
NĂGĂRÚȘ s.n. (Rar) Loc unde crește (multă) năgară. – Năgară + suf. -uș.

nahut
NĂHÚT s.m. v. năut.

naier
NĂIÉR, năieri, s.m. (Rar) Luntraș; corăbier. [Pr.: nă-ier] – Naie (înv. „corabie” < lat.) + suf. -ar.

naimeala
NĂIMEÁLĂ, năimeli, s.f. (Înv. și reg.) Închiriere, arendare; (concr.) chirie, arendă. [Pr.: nă-i-] – Năimi + suf. -eală.

naimi
NĂIMÍ, năimesc, vb. IV. (Înv. și pop.) 1. Tranz. și refl. A (se) angaja, a (se) tocmi pentru o muncă plătită. 2. Tranz. A închiria; a arenda. [Pr.: nă-i-. – Var.: nămí vb. IV] – Din năiem (înv. „chirie” < sl.).

naimit
NĂIMÍT, -Ă, năimiți, -te, s.m. și f., adj. (Înv. și pop.) 1. S.m. și f., adj. (Persoană) angajată cu plată pentru a efectua o muncă (temporară). 2. Adj. Care este dat sau luat cu chirie. [Pr.: nă-i-] – V. năimi.

naimitor
NĂIMITÓR, năimitori, s.m. (Reg.) Persoană care angajează pe cineva pentru o muncă (temporară). ♦ Persoană angajată cu plată pentru a efectua o muncă (temporară). [Pr.: nă-i-] – Năimi + suf. -tor.

najit
NĂJÍT s.n. (Pop.) Nume generic dat nevralgiilor, durerilor de dinți, inflamațiilor urechii etc. – Din bg. nežit.

najita
NĂJÍȚĂ s.f. v. nojiță.

nalbar
NĂLBÁR^2, nălbari, s.m. (Reg.) Veterinar. – Din nălban (înv. și reg. „veterinar” < tc.)

NĂLBÁR^1 s.m. Fluture mare cu aripile albe cu nervuri negre, ale cărui omizi distrug frunzele pomilor fructiferi, ale verzei etc. (Aporia crataegi). [Var.: nalbár s.n.] – Din alb.

nalbi
NĂLBÍ vb. IV v. înălbi.

nalbit
NĂLBÍT, -Ă adj. v. înălbit^2.

nalticel
NĂLTICÉL, -EÁ, -ÍCĂ adj. v. înălticel.

naltisor
NĂLTIȘÓR, -OÁRĂ adj. v. înăltișor.

naltut
NĂLTÚȚ, -Ă adj. v. înăltuț.

nalta
NĂLȚÁ vb. I v. înălța.

naltime
NĂLȚÍME s.f. v. înălțime.

naluca
NĂLUCĂ, năluci, s.f. 1. Ființă fantastică, imaginară; arătare, fantomă, vedenie, nălucire (1); spec. strigoi. ♦ (Adverbial, pe lângă verbe de mișcare) Foarte repede. 2. Imagine fugară și înșelătoare, închipuire deșartă; iluzie, himeră, năluceală. ♢ Expr. (Reg.) A-și face nălucă = a) a se speria, a se înspăimânta; b) a se amăgi, a se înșela; c) a i se părea că vede sau că aude ceva. 3. Imitație de peștișor, făcută din lemn sau din metal sclipitor, pe care o folosesc pescarii drept nadă artificială pentru peștii răpitori; p. gener. momeală, nadă. – Din năluci (derivat regresiv).

naluceala
NĂLUCEÁLĂ, năluceli, s.f. (Rar) Nălucă (2). – Năluci + suf. -eală.

naluci
NĂLUCÍ, nălucesc, vb. IV. 1. Refl. A i se părea cuiva că vede, că aude ceva; a i se năzări; p. ext. a-și închipui, a-și imagina. 2. Intranz. A se înfățișa, a apărea, a se ivi, vag sau fugitiv, vederii. ♦ A apărea în gând, a-i trece prin minte. 3. Tranz. (Rar) A uimi, a fermeca, a încânta (prin frumusețe, strălucire etc.). – Cf. l u c i.

nalucire
NĂLUCÍRE, năluciri, s.f. Faptul de a (se) năluci; (concr.) nălucă. – V. năluci.

nalucit
NĂLUCÍT, -Ă, năluciți, -te, adj. Care există numai în închipuirea cuiva; plăsmuit de imaginație, de minte. ♦ (Rar; despre oameni) Uluit, zăpăcit. – V. năluci.

nalucitor
NĂLUCITÓR, -OÁRE, nălucitori, -oare, adj. (Rar) Care uimește (prin frumusețe, strălucire etc.); încântător, fermecător. – Năluci + suf. -tor.

namete
NĂMÉTE, nămeți, s.m. (Mai ales la pl.) Cantitate mare de zăpadă (ninsă sau adunată de viscol); troian, noian. ♦ P. ext. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Cantitate mare din ceva; grămadă, morman. – Din bg. namet.

nametenie
NĂMETÉNIE, nămetenii, s.f. (Rar) Matahală, namilă. – Cf. n ă m e t e.

nameti
NĂMEȚÍ, pers. 3 nămețește, vb. IV. Tranz. (Pop.) A acoperi cu multă zăpadă; a troieni, a înzăpezi. [Var.: nemețí vb. IV] – Din nămete.

nametire
NĂMEȚÍRE, nămețiri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a nămeți; troienire, înzăpezire. – V. nămeți.

nametit
NĂMEȚÍT, -Ă, nămețiți, -te, adj. (Pop.) Acoperit cu multă zăpadă; troienit, înzăpezit. – V. nămeți.

nami
NĂMÍ vb.IV v. năimi.

namiaza
NĂMIÁZĂ s.f. v. namiază.

namiez
NĂMIÉZ s.n. v. namiază.

namiezi
NĂMIÉZI s.n. v. namiază.

namol
NĂMÓL, nămoluri, s.n. Sediment moale alcătuit din particule fine, de culoare închisă, cu miros caracteristic și uneori cu proprietăți radioactive, depus pe fundul bazinelor acvatice, mai ales al apelor stătătoare, sau rămas după inundație la malul unui rău; mâl; p. ext. noroi. ♢ Expr. A face (băi de) nămol = a-și unge corpul cu un strat de nămol în scopuri curative. ♦ Fig. (De obicei urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Cantitate, volum mare din ceva. [Var.: (pop.) nomól s.n.] – Din ucr. namil, -olu.

namoli
NĂMOLÍ, nămolesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) înnămoli. [Var.: (pop.) nomolí vb. IV] – Din nămol.

namolit
NĂMOLÍT, -Ă, nămoliți, -te, adj. Plin de nămol; imobilizat în nămol. [Var.: (pop.) nomolít, -ă adj.] – V. nămoli.

namolos
NĂMOLÓS, -OÁSĂ, nămoloși, -oase, adj. Plin de nămol; mâlos, mocirlos. [Var.: (pop.) nomolós, -oásă adj.] – Nămol + suf. -os.

namoloterapie
NĂMOLOTERAPÍE, nămoloterapii, s.f. Terapie prin aplicarea unui strat subțire de nămol bogat în componente organice și anorganice. – Nămol + terapie.

nanas
NĂNÁȘ, -Ă s.m. și f. v. naș^2.

napasta
NĂPÁSTĂ, năpaste, s.f. 1. Nenorocire mare; pacoste, calamitate. 2. Învinuire nedreaptă, acuzație neîntemeiată; calomnie. 3. (Înv.) Nedreptate, prigoană, persecuție. 4. (Înv.) Bir pe care îl plăteau în trecut locuitorii unui sat în contul celor fugari. 5. (Reg.) Prostovol. [Pl. și: năpăști] – Din sl. napastĩ.

napatca
NĂPÁTCĂ, năpătci, s.f. (Reg.) Crâsnic (pentru pescuit). – Din ucr. napadka.

napadi
NĂPĂDÍ, năpădesc, vb. IV, 1. Tranz. A invada, a cotropi; a cuprinde din toate părțile, a împresura; a acoperi, a umple. ♦ Fig. A copleși, a doborî, a birui. ♦ (Despre plâns, râs) A-l cuprinde, a-l apuca (pe cineva) cu putere, fără a se putea stăpâni; a podidi. 2. Intranz. A se repezi asupra cuiva sau undeva; a se năpusti, a năvăli, a tăbărî. ♦ A apărea undeva în număr sau în cantitate mare, a se înmulți peste măsură. 3. Intranz. și tranz. (Despre sânge, lacrimi) A țâșni, a izbucni (cu putere și în cantitate mare); a umple, a acoperi pe cineva sau ceva. ♦ Fig. A apărea, a se manifesta brusc, a izbucni violent. Mulțumirea îi năpădește în ochi. – Din sl. napasti, -padja.

napadire
NĂPĂDÍRE, năpădiri, s.f. Acțiunea de a năpădi și rezultatul ei; invazie, cotropire. – V. năpădi.

napadit
NĂPĂDÍT, -Ă, năpădiți, -te, adj. Cuprins din toate părțile; împresurat, invadat. – V. năpădi.

napastui
NĂPĂSTUÍ, năpăstuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A face cuiva o nedreptate, un rău; a nedreptăți, a persecuta, a asupri pe cineva. 2. A învinui pe nedrept; a ponegri, a calomnia, a defăima. – Din sl. napastovati. Cf. n ă p a s t ă.

napastuire
NĂPĂSTUÍRE, năpăstuiri, s.f. Acțiunea de a năpăstui și rezultatul ei; asuprire, împilare; ponegrire, defăimare, calomnie. – V. năpăstui.

napastuit
NĂPĂSTUÍT, -Ă, năpăstuiți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care este nedreptățit, căruia i se face un rău; asuprit, oprimat. ♦ Defăimat, calomniat. – V. năpăstui.

napastuitor
NĂPĂSTUITÓR, -OÁRE, năpăstuitori, -oare, s.m. și f (Rar) Persoană care năpăstuiește pe cineva; asupritor; calomniator. [Pr.: -tu-i-] – Năpăstui + suf. -tor.

naparca
NĂPẤRCĂ, năpârci, s.f. 1. 1. Specie de șopârlă lipsită de membre, cu corpul lung de 25-30 cm, cilindric, de culoare cenușie, acoperit cu solzi strălucitori (Anguis fragilis). ♦ P. gener. (Reg.) Șopârlă. 2. (Pop.) Viperă. ♢ Expr. Pui de năpârcă = om rău, perfid. 3. Epitet dat unei persoane foarte rele, perfide, primejdioase. II. P. anal. (Reg.) 1. Bici; fiecare dintre curelele unui gârbaci. 2. Luntre mică și îngustă. [Pl. și: (reg.) năpârce] – Cf. alb. n e p e r k e,  n e p e r t k e.

naparli
NĂPÂRLÍ, năpârlesc, vb. IV. Intranz. (Despre animale) A suferi o năpârlire; a-și schimba părul, penele sau pielea; (despre păr, pene, piele) a cădea de pe corp în cursul năpârlirii. – Din bg. napărlja.

naparlire
NĂPÂRLÍRE, năpârliri, s.f. Faptul de a năpârli; proces (periodic) de înnoire a învelișului corpului la unele animale, determinat de factori endocrini. – V. năpârli.

naparlit
NĂPÂRLÍT, -Ă, năpârliți, -te, adj. Care a suferit o năpârlire. – V. năpârli.

naparstoc
NĂPÂRSTÓC, -OÁCĂ, năpârstoci, -oace, subst, 1. S.n. (Pop.) Degetar (folosit la cusut). 2. S.m. și f. (Fam.) Epitet dat unui copil (mic). ♦ (

naprasna
NĂPRÁSNĂ, năprasne, s.f. (Înv. și reg.) Întâmplare nefericită, groaznică (ivită pe neașteptate). ♢ Loc. adv. De năprasnă = pe neașteptate, dintr-o dată, fără veste. – Din sl. naprasĩno.

naprasnic
NĂPRÁSNIC, -Ă, năprasnici, -ce, adj., subst. I. Adj. 1. (Adesea adverbial) Care survine în mod neprevăzut, dintr-o dată; care se petrece fulgerător (și neplăcut); neașteptat, subit. 2. (Adesea adverbial) Care nu poate fi stăpânit; năvalnic, impetuos. ♦ (Despre oameni) Care nu-și poate stăpâni sentimentele, care acționează cu violență; impulsiv, violent; aprig. 3. Care înspăimântă, îngrozește (prin comportare); îngrozitor, cumplit. 4. Care depășește cu mult limitele obișnuite (prin mărime, intensitate); extraordinar, cumplit. ♦ (Substantivat, m.; rar) Om voinic, vlăjgan. II. Subst. 1. S.m. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu flori galbene-albe, cu frunze rigide acoperite cu peri moi și cu tulpina dreaptă (Chrysanthemum corymbosum). 2. S.f. Plantă erbacee cu tulpina dreaptă, păroasă, cu frunze palmate și cu flori roșii-roz și miros neplăcut (Geranium robertianum). – Din sl. naprasĩnŭ.

naprasnicie
NĂPRĂSNICÍE, năprăsnicii, s.f. (Rar) Violență, cruzime. – Năprasnic + suf. -ie.

napristan
NĂPRISTÁN adv. (Înv. și reg.) Îndată, numaidecât; fără întârziere. [Var.: napristán adv.] – Din sl. neprĕstanĩno.

naprui
NĂPRÚI, -IE, năprui, adj., s.m. și f. (Reg.) (Om) prost, idiot. – Et. nec.

napusti
NĂPUSTÍ, năpustesc, vb. IV. 1. Refl. A se repezi asupra cuiva sau undeva (adesea cu intenții agresive); a năvăli, a tăbărî; a da buzna. 2. Tranz. (Înv. și reg.) A lăsa în părăsire; a abandona; a neglija. – Din sl. napustiti.

napustire
NĂPUSTÍRE, năpustiri, s.f. Acțiunea de a (se) năpusti și rezultatul ei; năvală. – V. năpusti.

napustit
NĂPUSTÍT, -Ă, năpustiți, -te, adj. (Înv. și reg.) Lăsat în părăsire; abandonat. – V. năpusti.

naramza
NĂRÁMZĂ s.f. v. naramză^1.

narav
NĂRÁV, năravuri, s.n. 1. Obicei, deprindere rea; cusur, viciu, nărăveală, nărăvie. ♢ Expr. A (se) învăța cu nărav = a (se) obișnui să ceară, să pretindă ceva ca pe un drept al său. 2. (Înv. și pop.) Deprindere, obicei; fel de a fi, comportare. ♦ Fire, temperament. – Din sl. nravŭ. Cf. bg. nărav.

naravas
NĂRĂVÁȘ, -Ă, nărăvași, -e, adj. (Despre cai sau alte animale) Care nu se lasă strunit, care mușcă, azvârle din picioare etc.; vicios, arțăgos. – Nărav + suf. -aș.

naraveala
NĂRĂVEÁLĂ, nărăveli, s.f. 1. (Pop.) Nărav (1). 2. (Reg.; în expr.) Om cu (sau de) nărăveală = om cu care te poți împăca, te poți înțelege. – Nărăvi + suf. -eală.

naravi
NĂRĂVÍ, nărăvesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A lua sau a face să ia un obicei rău; a (se) deprinde, a (se) învăța cu nărav (1). 2. Refl. și tranz. (Înv. și pop.) A (se) obișnui, a (se) deprinde. 3. Refl. recipr. (Înv. și reg.) A cădea de acord; a se înțelege, a se împăca. – Din nărav.

naravie
NĂRĂVÍE, nărăvii, s.f. (Reg.) Nărav (1). – Nărav + suf. -ie.

naravire
NĂRĂVÍRE, nărăviri, s.f. (Pop.) Faptul de a (se) nărăvi. – V. nărăvi.

naravit
NĂRĂVÍT, -Ă, nărăviți, -te, adj. (Pop.) Care are deprinderi, apucături rele: prost crescut, grosolan. ♦ Spec. (Despre cai sau alte animale) Nărăvaș. ♦ Care este deprins, obișnuit cu ceva. – V. nărăvi.

naramzat
NĂRÂMZÁT, -Ă adj. v. naramzat.

naranzat
NĂRÂNZÁT, -Ă adj. v. naramzat.

narod
NĂRÓD, -OÁDĂ adj., s.m. și f. v. nerod.

nartila
NĂRTÍLĂ s.m. sg. (Reg.) Năsăilă. – Cf. n ă r t o s.

nartos
NĂRTÓS, -OÁSĂ, nărtoși, -oase, adj. (Rar) Cu nasul mare; năsos, năsut. ♦ Fig. Mândru; arogant. – Cf. n ă r t i l ă.

narui
NĂRUÍ, nắrui, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) dărâma, a (se) surpa, a (se) prăbuși; spec. a (se) ruina. ♦ Refl. (Despre ființe) A se prăbuși cu toată greutatea corpului; p. ext. a muri (prăbușindu-se). – Et. nec.

naruire
NĂRUÍRE, năruiri, s.f. Acțiunea de a (se) nărui și rezultatul ei. ♦ (Înv.; concr.) Ruină, dărâmătură (a unei construcții). – V. nărui.

naruit
NĂRUÍT, -Ă, năruiți, -te, adj. Dărâmat, surpat, prăbușit; spec. (despre construcții) ruinat. – V. nărui.

naruitura
NĂRUITÚRĂ, năruituri, s.f. Ruină a unei construcții; dărâmătură. [Pr.: -ru-i-] – Nărui + suf. -tură.

nasada
NĂSÁDĂ, năsade, s.f. 1. (Pop.; colectiv) Snopi de cereale desfăcuți și împrăștiați pe arie pentru a fi treierați (cu vitele). ♦ (Reg.) Teanc. 2. (Reg.) Arie (unde se treieră cerealele). – Din năsădi (derivat regresiv).

nasadi
NĂSĂDÍ, năsădesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A așeza snopii de cereale pe arie pentru a fi treierați (cu vitele); p. ext. a curăța, a aranja o arie în vederea treieratului. ♦ P. gener. A risipi, a împrăștia. – Din sl. nasaditi.

nasadire
NĂSĂDÍRE, năsădiri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a năsădi și rezultatul ei. – V. năsădi.

nasadit
NĂSĂDÍT s.n. (Pop.) Faptul de a năsădi. – V. năsădi.

nasaila
NĂSĂÍLĂ s.m. sg. (Pop.) Om cu nasul mare; nărtilă. – Nas + suf. -ăilă.

nasalie
NĂSĂLÍE, năsălii, s.f. Suport de lemn (ca o targă) pe care se așază coșciugul cu mortul pentru a fi transportat (la biserică sau la cimitir). – Din sl. nosilo.

nasaudean
NĂSĂUDEÁN, -Ă, năsăudeni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în orașul Năsăud sau în județul Bistrița-Năsăud. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din orașul Năsăud sau din județul Bistrița-Năsăud. [Pr.: -să-u-] – Năsăud (n. pr.) + suf. -ean.

nasaudeanca
NĂSĂUDEÁNCĂ, năsăudence, s.f. Femeie născută și crescută în orașul Năsăud sau în județul Bistrița-Năsăud. ♦ Locuitoare din orașul Năsăud sau din județul Bistrița-Năsăud. [Pr.: -să-u-] – Năsăudean + suf. -că.

nasalnic
NĂSẤLNIC, -Ă adj. v. năsilnic.

nasalnicie
NĂSÂLNICÍE s.f. v. năsilnicie.

nascare
NĂSCÁRE, născări, s.f. (Pop.) Naștere. ♢ Loc. adj. și adv. Din născare = din naștere. – Naște + suf. -are.

nascatoare
NĂSCĂTOÁRE, născătoare, adj., s.f. 1. Adj., s.f. (Înv. și pop.) (Femeie) care naște sau a născut unul sau mai mulți copii. 2. S.f. (În Biserica creștină) Fecioara Maria, mama lui Isus. – Naște + suf. -ătoare.

nascand
NĂSCẤND, -Ă, născânzi, -de, adj. Care este pe cale să apară, să se formeze, care începe să existe, să se manifeste. – V. naște.

nascior
NĂSCIÓR, născioare, s.n. Năsuc. – Năsuc + suf. -ior.

nascoceala
NĂSCOCEÁLĂ, născoceli, s.f. (Rar) Născocire. – Născoci + suf. -eală.

nascoci
NĂSCOCÍ, născocesc, vb. IV. 1. Tranz. A face, a crea ceva (ce nu a mai existat până atunci); a descoperi, a inventa. 2. Tranz. A scorni, a plăsmui (lucruri închipuite, neexistente, neadevărate); p. ext. a minți. 3. Refl. (Rar) A se naște, a se isca, a se ivi, a se întâmpla, – Et. nec.

nascocire
NĂSCOCÍRE, născociri, s.f. Acțiunea de a (se) născoci și rezultatul ei; ceea ce născocește cineva; născoceală. – V. născoci.

nascocitor
NĂSCOCITÓR, -OÁRE, născocitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) 1. Care creează, născocește (1); inventiv. 2. Care scornește, plăsmuiește, născocește (2); p. ext. mincinos. – Născoci + suf. -tor.

nascocitura
NĂSCOCITÚRĂ, născocituri, s.f. (Rar) Ceea ce născocește cineva; plăsmuire. – Născoci + suf. -tură.

nascut
NĂSCUT^2, -Ă, născuți, -te s.m. și f., adj. (Cel) care a căpătat viață, a luat ființă, a venit pe lume. ♢ Întâiul (sau primul, al doilea, al treilea etc.) născut = copilul cel mai mare (sau al doilea, al treilea etc. copil) dintr-o familie. Nou-născut = a) copil care abia s-a născut; sugaci; b) fig. renăscut. – V. naște.

NĂSCÚT^1 s.n. (Înv. și reg.) Faptul de a (se) naște; p. ext. ziua nașterii cuiva. ♦ Spec. Nașterea lui Cristos; p. ext. sărbătoarea bisericească ținută în ziua acestei nașteri; Crăciun. – V. naște.

nasilnic
NĂSÍLNIC, -Ă, năsilnici, -ce, adj. (Înv. și reg.) 1. Violent, brutal; rău, aspru, neîndurător. 2. Nemulțumit, cârcotaș, mofturos, îndărătnic. [Var.: năsấlnic, -ă adj.] – Din sl. nasilĩnŭ.

nasilnicie
NĂSILNICÍE, nasilnicii, s.f. (Înv. și reg.) Violență, brutalitate, sălbăticie. ♦ Încăpățânare, îndărătnicie. [Var.: năsâlnicíe s.f.] – Năsilnic + suf. -ie.

nasip
NĂSÍP s.n. v. nisip.

nasipis
NĂSIPÍȘ s.n. v. nisipiș.

nasipit
NĂSIPÍT, -Ă adj. v. nisipit.

nasipos
NĂSIPÓS, -OÁSĂ adj. v. nisipos.

nasoi
NĂSÓI, năsoaie, s.n. (Rar) Augmentativ al lui nas; nas mare. – Nas + suf. -oi.

nasos
NĂSÓS, -OÁSĂ, năsoși, -oase, adj. (Adesea substantivat) Care are nasul mare; nărtos, năsut. – Nas + suf. -os.

nastasnic
NĂSTÁȘNIC, -Ă, năstașnici, -ce, adj. (Reg.) Vioi, zburdalnic, neastâmpărat. – Et. nec.

nastavi
NĂSTĂVÍ, năstăvesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A conduce, a îndruma, a sfătui, a povățui. – Din sl. nastaviti.

nastrapa
NĂSTRÁPĂ, năstrape, s.f. (Înv. și pop.) 1. Vas (de băut); cană; potir, cupă. 2. Cantitate de lichid cuprinsă într-o năstrapă (1). – Din bg. năstrap, scr. nastrap.

nastrusnic
NĂSTRÚȘNIC, -Ă, năstrușnici, -ce, adj. 1. Care iese din comun; neobișnuit, ciudat, bizar. 2. Care depășește cu mult (prin proporții, intensitate, calitate etc.) limitele obișnuite; extraordinar, strașnic, grozav. – Cf. sl. n e s t r u ž e n ŭ.

nastrusnicie
NĂSTRUȘNICÍE, năstrușnicii, s.f. Faptă, idee, comportare etc. năstrușnică (1); ciudățenie. – Năstrușnic + suf. -ie.

nasturar
NĂSTURÁR, năsturari, s.m. (Rar) Persoană care face sau vinde nasturi. – Nasture + suf. -ar.

nasturas
NĂSTURÁȘ, năsturași, s.m. Năsturel (1). – Nasture + suf. -aș.

nasturarie
NĂSTURĂRÍE, năsturării, s.f. (Rar) Atelier în care se fac nasturi; magazin în care se vând nasturi. – Nasture + suf. -ărie.

nasturel
NĂSTURÉL, năsturei, s.m. 1. Diminutiv al lui nasture; năsturaș. 2. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu tulpina târâtoare, cu flori mici. albe, grupate în inflorescențe bogate, întrebuințată ca salată și ca plantă medicinală (Nasturtium officinale). – Nasture + suf. -el.

nasuc
NĂSÚC, năsucuri, s.n. Diminutiv al lui nas; năsușor, năsuț. – Nas + suf. -uc.

nasusor
NĂSUȘÓR, năsușoare, s.n. (Rar) Năsuc. – Nas + suf. -ușor.

nasut
NĂSÚT, -Ă, năsuți, -te, adj. (Reg.) 1. Năsos. ♦ Fig. Curios; obraznic. 2. (Despre oi) De culoare neagră cu o pată albă pe bot sau de culoare albă cu o pată neagră pe bot. – Lat. nasutus, -a.

nasut
NĂSÚȚ, năsuțuri, s.n. Năsuc. – Nas + suf. -uț.

nasel
NĂȘÉL, -EÁ, nășei, -ele, s.m. și f. (Rar) Nășic. – Naș^2 + suf. -el.

nasi
NĂȘÍ, nășesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A(-i) fi (cuiva) naș^2 la un botez sau la o cununie. 2. Tranz. (Fam.) A numi pe cineva naș^2, a i se adresa cuiva cu numele de naș^2. – V. naș^2.

nasic
NĂȘÍC, -Ă, nășici, -ce, s.m. și f. Diminutiv al lui naș^2; nășel. – Naș^2 + suf. -ic.

nasicuta
NĂȘICÚȚĂ, nășicuțe, s.f. Diminutiv al lui nășică. – Nășică + suf. -uță.

nasie
NĂȘÍE s.f. Faptul de a fi naș^2 (la un botez, sau la o cununie); legătură de înrudire între naș^2 și fin; calitatea de naș^2. – Naș^2 + suf. -ie.

nasire
NĂȘÍRE, nășiri, s.f. Acțiunea de a năși și rezultatul ei. – V. năși.

nasit
NĂȘÍT s.n. Faptul de a năși. – V. năși.

nataflete
NĂTĂFLÉTE adj., s.m. v. nătăfleț.

nataflet
NĂTĂFLÉȚ, -EÁȚĂ, nătăfleți, -țe, adj., s.m. și f. (Persoană) care este lipsită de istețime, care nu știe să se descurce, pe care o înșeală cu ușurință toți; p.ext. (om) prost, tont, nătâng. [Var.: nătăfléte adj., s.m.] – Probabil contaminare între nătărău și fleț.

natantol
NĂTĂNTÓL, -OÁLĂ adj. v. natantol.

nataraie
NĂTĂRĂÍE s.f. (Înv. și reg.) Nesocotință, nechibzuință, prostie, nerozie. – Nătărău + suf. -ie.

natarau
NĂTĂRẮU, nătărăi, adj., s.m. (Om) cu mintea mărginită, care pricepe greu un lucru, care acționează fără judecată; prost, neghiob, netot, nătâng. – Netare (înv. „(om) slab, neputincios” < ne- + tare) + suf. -ău.

nataroaica
NĂTĂROÁICĂ, nătăroaice, adj., s.f. (Rar) (Femeie) prostănacă, toantă, neghioabă, idioată. – Nătărău + suf. -oaică.

natang
NĂTẤNG, -Ă, nătângi, -ge, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) fără inteligență, fără pricepere; prostănac, neghiob, nătântoc. 2. Adj. (Despre sentimente, manifestări, acțiuni ale omului) Fără sens, fără rost, lipsit de rațiune; prostesc. 3. Adj., s.m. și f. (Rar) (Om) nepriceput, naiv, neîndemânatic. 4. Adj., s.m. și f. (Om) îndărătnic, încăpățânat; (om) supărăcios, nervos. – Din sl. netengŭ „leneș”.

natangi
NĂTÂNGÍ, nătângesc, vb. IV. Refl. . 1. (Rar) A deveni nătâng (1); a se prosti, a se tâmpi. 2. (Pop.) A se încăpățâna, a se îndărătnici; a se îndârji, a se înverșuna. – V. nătâng.

natangie
NĂTÂNGÍE, nătângii, s.f. 1. Lipsă de inteligență, de pricepre; p. ext. faptă, vorbă, atitudine de om nătâng (1); neghiobie, prostie. 2. Îndărătnicie, încăpățânare. – Nătâng + suf. -ie.

natantoc
NĂTÂNTÓC, -OÁCĂ, nătântoci, -oace, adj., s.m. și f. (Înv. și reg.) Nătâng (1). – Et. nec. Cf. n ă t â n g.

nauc
NĂÚC, -Ă, năuci, -ce, adj. (Adesea substantivat) 1. Amețit, buimăcit (din cauza unei emoții puternice, a unei dureri, a unui zgomot etc.); dezorientat, zăpăcit, buimac, uluit, năucit. 2. (Înv. și pop.) Nătâng (1), prost, nepriceput. – Din sl. neukŭ.

nauceala
NĂUCEÁLĂ, năuceli, s.f. Starea omului năuc; stare de amețeală, de zăpăceală, de buimăceală. [Pr.: -nă-u-] – Năuci + suf. -eală.

nauci
NĂUCÍ, năucesc, vb. IV. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni năuc; a (se) prosti, a (se) tâmpi; a (se) ameți, a (se) zăpăci, a (se) buimăci, a (se) ului. [Pr.: nă-u-] – Din năuc.

naucie
NĂUCÍE s.f. (Rar) Faptul de a fi năuc; starea celui năuc. [Pr.: nă-u-] – Năuc + suf. -ie.

naucire
NĂUCÍRE s.f. (Rar) Faptul de a (se) năuci. [Pr.: nă-u-] – V. năuci.

naucit
NĂUCÍT, -Ă, năuciți, -te, adj. Amețit, buimăcit; dezorientat, zăpăcit, uluit, perplex; năuc (1). [Pr.: nâ-u-] – V. năuci.

naucitor
NĂUCITÓR, -OÁRE, năucitori, -oare, adj. Care năucește sau poate năuci. [Pr.: nă-u-] – Năuci + suf. -tor.

nauntru
NĂÚNTRU adv. v. înăuntru.

naut
NĂÚT s.m. Plantă din familia leguminoaselor, cu frunze compuse, flori liliachii sau albe și fructe păstăi, care conțin semințe de formă sferică neregulată (Cicer arietinum). ♦ P. restr. Semințele comestibile ale acestei plante, întrebuințate mai ales pentru a înlocui cafeaua sau pentru a se amesteca cu aceasta. [Var.: (înv.) năhút s.m.] – Din tc. nohud, bg. nahut, nohut.

nautiu
NĂUTÍU, -ÍE, năutii, adj. De culoarea semințelor de năut; gălbui. [Pr.: nă-u-. – Var.: (reg.) nohutíu, -ie adj.] – Năut + suf. -iu.

navala
NĂVÁLĂ, năvale, s.f. 1. Faptul de a se îngrămădi (cu grabă) undeva; înghesuială, îmbulzeală; (concr.) mulțime de oameni sau de obiecte (în mișcare). ♦ Loc. vb. A da năvală = a năvăli. 2. Faptul de a se repezi undeva, spre sau în ceva; mișcare impetuoasă, fugă. ♦ Grabă, iuțeală, zor. ♦ (Adverbial) în chip năvalnic, impetuos. 3. Faptul de a se repezi la cineva cu intenții agresive. 4. Izbucnire, răbufnire (extrem de violentă); revărsare abundentă (și violentă). – Din năvăli (derivat regresiv).

navalnic
NĂVÁLNIC, -Ă, navalnici, -ce, adj., s.m. 1. Adj. (Adesea adverbial) Care nu poate fi domolit, stăpânit; furtunos, impetuos, aprig, violent; strașnic, cumplit. ♦ (Despre ape curgătoare) Care curge repede. 2. S.m. Specie de ferigă cu frunze mari, lucitoare, în formă de lance, dispuse în rozete, folosită în medicina populară (Scolopendrium vulgare). – Năvală + suf. -nic.

navadi
NĂVĂDÍ, năvădesc, vb. IV. Tranz. (La războiul de țesut) A trece firele urzelii prin ițe și spată, în ordinea cerută de modelul țesăturii. [Var.: (reg.) nevedí, nividí vb. IV] – Din sl. navoditi.

navadire
NĂVĂDÍRE, năvădiri, s.f. Acțiunea de a năvădi și rezultatul ei; năvădit. – V. năvădi.

navadit
NĂVĂDÍT s.n. Năvădire. – V. năvădi.

navali
NĂVĂLÍ, năvălesc, vb. IV. Intranz. 1. A se repezi asupra cuiva sau undeva cu intenții agresive, dușmănoase, criminale etc. ♦ Spec. A se repezi asupra dușmanului sau asupra unui loc deținut de acesta. 2. A se repezi, a se năpusti undeva, spre ceva, a fugi în grabă la cineva, a da buzna. ♦ A intra sau a ieși în grabă (și pe neașteptate, în neorânduială ori în mare cantitate). 3. A reveni în mare grabă și în mare număr undeva, la cineva; a se îngrămădi, a se îmbulzi, a se înghesui. ♦ (Despre sânge) A se strânge în cantitate mare (într-un organ sau într-o parte a corpului). – Din sl. navaljati.

navalire
NĂVĂLÍRE, năvăliri, s.f. Acțiunea de a năvăli și rezultatul ei. – V. năvăli.

navalitor
NĂVĂLITÓR, -OÁRE, năvălitori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană, armată, stat etc.) care năvălește (1); agresor, invadator, cotropitor. – Năvăli + suf. -tor.

navalnicie
NĂVĂLNICÍE s.f. (Rar) Impetuozitate. – Năvalnic + suf. -ie.

navarlii
NĂVÂRLÍI s.f. pl.(Reg. și fam.) Convulsii epileptice; p. ext. toane, năbădăi, furii. – Cf. bg. n a v ă r l e i a  s e.

navarlios
NĂVÂRLIÓS, -OÁSĂ, năvârlioși, -oase, adj. (Reg.) Apucat de convulsii epileptice; p. ext. furios, năbădăios, arțăgos. [Pr.: -li-os] – Năvârlii + suf. -os.

navleg
NĂVLÉG, -EÁGĂ, năvlegi, -ge, adj., s.m. și f. (Reg.) 1. Adj., s.m. și f. Nătâng (1); (om) bădăran, necioplit. 2. Adj. (Despre părți ale corpului) Bolnav; schilod. – Et. nec.

navod
NĂVÓD, năvoade, s.n. Unealtă de pescuit formată dintr-o plasă mare prevăzută la mijloc cu un sac, cu care se înconjură și se adună peștele de pe suprafețe întinse de apă. [Var.: (reg.) nevód s.n.] – Din sl. nevodŭ.

navodar
NĂVODÁR, năvodari, s.m. 1. Pescar cu năvodul. 2. Lucrător (în industria textilă) care face sfori, frânghii, plase de pescuit etc. 3. Pasăre de baltă cu pene negre și albe, cu picioare lungi și cu ciocul încovoiat în sus (Recurviostra avocetta). – Năvod + suf. -ar.

navodi
NĂVODÍ, năvodesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A pescui cu năvodul. – Din năvod.

navodire
NĂVODÍRE, năvodiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a năvodi și rezultatul ei. – V. năvodi.

navrap
NĂVRÁP, năvrapi, s.m. Pedestraș din armata neregulată a Imperiului Otoman; p. ext. năvălitor, jefuitor. – Din sl. navrapŭ „jaf”.

nazatic
NĂZÁTIC, -Ă, năzatici, -ce, adj. (Reg.; despre cai) Sperios, fricos. – Naz[uri] + suf. -atic.

nazareala
NĂZĂREÁLĂ, năzăreli, s.f. Năzărire; sperietură. – Năzări + suf. -eală.

nazari
NĂZĂRÍ, năzăresc, vb. IV. 1. Refl. . A i se părea cuiva că vede sau că aude ceea ce nu există; a i se năluci. ♦ A-i veni cuiva deodată o idee (ciudată), o toană, un capriciu. 2. Intranz. și refl. . A se arăta vederii (pentru scurt timp); a se întrezări. ♦ Tranz. (Pop.) A vedea (nedeslușit, de departe); a zări, a observa. [Prez. ind. și: năzár] – Din sl. nazirati.

nazarire
NĂZĂRÍRE, năzăriri, s.f. Faptul de a i (se) năzări cuiva ceva; (concr.) ceea ce apare sau i se pare că apare cuiva; apariție, închipuire, năzăreală, năzăritură; vedenie, halucinație. – V. năzări.

nazaritura
NĂZĂRITÚRĂ, năzărituri, s.f. (Pop.) Năzărire. – Năzări + suf. -tură.

nazbatie
NĂZBẤTIE, năzbâtii, s.f. Faptă, vorbă, idee etc. glumeață, lipsită de seriozitate; poznă, ștrengărie, glumă, ghidușie; farsă. [Var.: năzbútie s.f.] – Cf. sl. s ŭ  b  y  t i j e „întâmplare”, ucr. n e z b u t n y ĩ, rus. n e s b â t n â i.

nazbutie
NĂZBÚTIE s.f. v. năzbâtie.

nazdravan
NĂZDRAVÁN, -Ă adj. v. năzdrăvan.

nazdravan
NĂZDRÁVĂN, -Ă adj. v. năzdrăvan.

nazdravan
NĂZDRĂVÁN, -Ă, năzdrăvani, -e, adj. 1. (În mitologia populară; adesea substantivat) Înzestrat cu puteri supranaturale; spec. care are darul de a ști și prevesti ce se va întâmpla. 2. Extrem de priceput, de iscusit, de dibaci, de deștept; admirabil, nemaipomenit, extraordinar, grozav (de frumos, de interesant etc.). 3. Care se ține de pozne, care provoacă haz prin ceea ce spune sau face; glumeț, poznaș, ghiduș. [Var.: năzdraván, -ă, năzdrávăn, -ă, nezdrávăn, -ă adj.] – Ne- + zdravăn.

nazdravanie
NĂZDRĂVĂNÍE, năzdrăvănii, s.f. 1. (În mitologia populară) Puterea, însușirea sau fapte unei ființe năzdrăvane. ♦ Faptă, ispravă, întâmplare etc. ieșită din comun, extraordinară, de necrezut; minunăție. 2. Faptă, vorbă, idee etc. glumeață, năstrușnică; glumă, poznă, năzbâtie, ștrengărie; p. ext. faptă, vorbă etc. șireată; șiretlic, vicleșug. – Năzdrăvan + suf. -ie.

nazui
NĂZUÍ, năzuiesc, vb. IV. Intranz. 1. A tinde cu străduință către ceva; a aspira, a râvni. ♦ Refl. și intranz. (Reg.) A se strădui, a se trudi; a încerca. 2. (Înv.) A se îndrepta spre cineva sau undeva după ajutor, a recurge, a apela la sprijinul, bunăvoința, îndurarea cuiva. 3. (Înv. și reg.) A se îndrepta, a se duce spre..., a ținti să ajungă la... – Et. nec. Cf. magh. n é z.

nazuinta
NĂZUÍNȚĂ, năzuințe, s.f. Dorință puternică și consecvență spre ceva; aspirație, tendință. – Năzui + suf. -ință.

nazuire
NĂZUÍRE, năzuiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) năzui și rezultatul ei. – V. năzui.

nazuros
NĂZURÓS, -OÁSĂ, năzuroși, -oase, adj. Care face nazuri, care are toane; mofturos, capricios, pretențios. – Nazuri + suf. -os.

nanas
NÂNÁȘ, -Ă s.m. și f. v. naș^2.

ne
NE- Element de compunere care indică o negație și care servește la formarea unor substantive, adjective și adverbe. – Din sl. ne-.

nea
NEA^1 interj. Strigăt cu care se îndeamnă la mers, se cheamă, se opresc sau se gonesc unele animale domestice. – Cf. n a.

NEA^2 s.f. (Înv., reg. și în limbajul poetic) Zăpadă. ♢ Loc. adj. De nea = alb strălucitor ca zăpada. [Var.: neáuă s.f.] – Lat. nix, nivis.

NEA^3 s.m. v. nene.

neabatut
NEABĂTÚT, -Ă, neabătuți, -te, adj. 1. Care nu se abate din drumul pe care a apucat. 2. Care nu se abate de la un principiu, de la o normă; dârz, consecvent, ferm, intransigent. [Pr.: ne-a-] – Ne- + abătut.

neabil
NEABÍL, -Ă, neabili, -e, adj. Neîndemânatic, stângaci; inabil. [Pr.: ne-a-] – Ne- + abil (după fr. non-habile).

neabonat
NEABONÁT, -Ă, neabonați, -te, adj. Care nu beneficiază de un abonament. [Pr.: ne-a-] – Ne + abonat (după fr. non – abonné).

neabordabil
NEABORDÁBIL, -Ă, neabordabili, -e, adj. Care nu poate fi abordat; inabordabil; p. ext. inaccesibil. [Pr.: ne-a-] – Ne- + abordabil.

neacademic
NEACADÉMIC, -Ă, neacademici, -ce, adj. 1. Care nu aparține academiei sau academismului. 2. Lipsit de solemnitate, de convenționalism. [Pr.: ne-a-] – Ne- + academic (după engl. non-academic).

neaccentuat
NEACCENTUÁT, -Ă, neaccentuați, -te, adj. 1. (Despre vocale, silabe, cuvinte) Care nu poartă accent, care nu este scos în relief. 2. Fig. Lipsit de culoare, de strălucire; șters. [Pr.: ne-ac-cen-tu-at] – Ne- + accentuat.

neacceptabil
NEACCEPTÁBIL, -Ă, neacceptabili, -e, adj. Care nu poate fi acceptat, admis; inacceptabil. [Pr.: ne-ac-] – Ne- + acceptabil.

neacceptare
NEACCEPTÁRE, neacceptări, s.f. Refuz de a accepta; respingere, inacceptare. [Pr.: ne-ac-] – Ne- + acceptare.

neaccidentat
NEACCIDENTÁT, -Ă, neaccidentati, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care a ieșit nevătămat dintr-un accident. 2. (Despre terenuri, drumuri etc.) Care nu prezintă neregularități. [Pr.: ne-ac-] – Ne- + accidentat.

neacoperit
NEACOPERÍT, -Ă, neacoperiți, -te, adj. 1. Care nu are acoperiș; care nu are capac; descoperit (1). 2. (Despre acțiuni, fapte) Care nu este justificat prin măsuri și acte normative; descoperit (2). [Pr.: ne-a-] – Ne- + acoperit.

neacordat
NEACORDÁT, -Ă, neacordați, -te, adj. 1. (Gram.; despre unele părți de propoziție) Care nu este în același caz, număr, gen și persoană cu termenul determinat. 2. (Despre premii, titluri) Care nu a fost atribuit. 3. (Despre instrumente muzicale) Care nu a fost supus acordării; care nu mai este acordat; dezacordat, discordat. [Pr.: ne-a-] – Ne- + acordat.

neactual
NEACTUÁL, -Ă, neactuali, -e, adj. Care nu este actual sau în actualitate: inactual. [Pr.: ne-ac-tu-al] – Ne- + actual.

neadaptare
NEADAPTÁRE, neadaptări, s.f. Neputință de adaptare. [Pr.: ne-a-] – Ne- + adaptare.

neadaptat
NEADAPTÁT, -Ă, neadaptați, -te, adj. Care nu s-a adaptat; inadaptat. [Pr.: ne-a-] – Ne- + adaptat.

neadecvat
NEADECVÁT, -Ă, neadecvați, -te, adj. Care nu corespunde, nu este potrivit; nepotrivit, inadecvat. [Pr.: ne-a-] – Ne- + adecvat.

neademenit
NEADEMENÍT, -Ă, neademeniți, -te, adj. (Rar) Care nu se lasă ademenit sau influențat în rău; integru. [Pr.: ne-a-] – Ne- + ademenit.

neaderent
NEADERÉNT, -Ă, neaderenți, -te, adj. Care nu aderă; inaderent. [Pr.: ne-a-] – Ne- + aderent (după engl. non-adherent).

neaderenta
NEADERÉNȚĂ, neaderențe, s.f. 1. Lipsă de aderență la un partid, la o mișcare, la o asociație etc. 2. Imposibilitate de a adera (2). [Pr.: ne-a-] – Ne- + aderență (după engl. non-adherence).

neadevar
NEADEVẮR, neadevăruri, s.n. Lipsă de conformitate cu realitatea; afirmație inexactă, falsă sau mincinoasă; neexactitate; falsitate, minciună. [Pr.: ne-a-] – Ne- + adevăr.

neadevarat
NEADEVĂRÁT, -Ă, neadevărați, -te, adj. Care nu e adevărat; fals, mincinos; inexact, neexact. [Pr.: ne-a-] – Ne- + adevărat.

neadmisibil
NEADMISÍBIL, -Ă, neadmisibili, -e, adj. Care nu poate fi admis, primit, acceptat; inadmisibil. [Pr.: ne-a-] – Ne- + admisibil.

neadormire
NEADORMÍRE, neadormiri, s.f. (Pop.) Atenție, grijă, veghe. ♢ Loc. adv. Cu neadormire = a) atent, cu grijă; b) neîncetat, continuu. [Pr.: ne-a-] – Ne- + adormire.

neadormit
NEADORMÍT, -Ă, neadormiți, -te, adj. Care nu doarme, treaz; Fig. care veghează atent; activ; neobosit. [Pr.: ne-a-] – Ne- + adormit.

neafectat
NEAFECTÁT, -Ă, neafectați, -te, adj. (Despre oameni și unele manifestări ale lor) Care nu este afectat, prefăcut, prețios, nefiresc. [Pr.: ne-a-] – Ne- + afectat.

neafiliat
NEAFILIÁT, -Ă, neafiliați, -te, adj. Care nu este afiliat unei organizații, instituții etc. [Pr.: ne-a-fi-li-at] – Ne- + afiliat (după fr. non-affilié).

neaga
NEÁGĂ s.f. sg. (Pop.) Persoană încăpățânată, rea, care contrazice mereu și care face totul numai după capul ei. ♢ Expr. A sta neagă-rea pe capul cuiva (sau în spinarea cuiva) = a nu lăsa în pace pe cineva, a nu-l slăbi din ochi. – Et. nec.

neaglutinat
NEAGLUTINÁT, -Ă, neaglutinați, -te, adj. (Despre materiale) Ale cărui particule nu sunt lipite unele de altele prin adeziune. [Pr.: ne-a-] – Ne- + aglutinat.

neagresiune
NEAGRESIÚNE, neagresiuni, s.f. Principiu fundamental de drept internațional care condamnă folosirea agresiunii în relațiile interstatale. ♢ Pact de neagresiune = pact prin care două sau mai multe state se obligă să nu întreprindă nici o acțiune armată între ele. [Pr.: ne-a-gre-si-u-ne] – Ne- + agresiune (după fr. non-agression).

neagresiv
NEAGRESÍV, -Ă, neagresivi, -e, adj. Care nu este agresiv; pașnic, blând. [Pr.: ne-a-] – Ne- + agresiv.

neagresivitate
NEAGRESIVITÁTE, neagresivități, s.f. Însușirea de a nu fi agresiv. ♦ (Rar) Neagresiune. [Pr.: ne-a-] – Ne- + agresivitate.

neagricol
NEAGRÍCOL, -Ă, neagricoli, -e, adj. 1. (Despre terenuri) Care nu ține de agricultură, care nu se folosește în agricultură. 2. (Despre o regiune, o țară) Care nu își sprijină economia în special pe agricultură. [Pr.: ne-a-] – Ne- + agricol (după fr. non-agricole).

neajungere
NEAJÚNGERE, neajungeri, s.f. (Înv. și pop.) Faptul de a nu ajunge, de a nu fi îndestulător; stare a ceea ce nu ajunge, nu este suficient. ♦ Sărăcie, lipsă, mizerie. [Pr.: ne-a-] – Ne- + ajungere.

neajuns
NEAJÚNS, neajunsuri, s.n. 1. Greutate, dificultate, neplăcere, necaz. 2. Lipsă, scădere; defect, cusur; dezavantaj. [Pr.: ne-a-] – Ne- + ajuns.

neajutator
NEAJUTĂTÓR, -OÁRE, neajutători, -oare, adj. Care nu ajută. [Pr.: ne-a-] – Ne- + ajutător.

neajutorat
NEAJUTORÁT, -Ă, neajutorați, -te, adj. 1. Lipsit de ajutor, de sprijin, de apărare. 2. Lipsit de posibilități, de resurse (materiale). 3. Care nu se descurcă singur; nepriceput, stângaci, neîndemânatic. [Pr.: ne-a-] – Ne- + ajutorat.

nealcoolic
NEALCOÓLIC, -Ă, nealcoolici, -ce, adj. 1. (Despre substanțe, mai ales despre băuturi) Care nu conține alcool (2). 2. (Despre persoane) Care nu consumă băuturi alcoolice. [Pr.: ne-al-] – Ne- + alcoolic (după fr. non-alcoolisé).

nealiniat
NEALINIÁT, -Ă, nealiniați, -te, adj. (Despre țări, state, mișcări) Care duce o politică de nealiniere. [Pr.: ne-a-li-ni-at] – Ne- + aliniat. Cf. fr. n o n - a l i g n é.

nealiniere
NEALINIÉRE, nealinieri, s.f. Neconformare la linia politică a unui partid sau la politica unui stat. [Pr.: ne-a-li-ni-e-re] – Ne- + aliniere. Cf. fr. n o n - a l i g n e m e n t.

nealtadata
NEALTĂDÁTĂ adv. (Rar; în expr.) Ca nealtădată = cum nu a mai fost, ca niciodată, ca nicicând. [Pr.: ne-al-] – Ne- + altădată.

nealterabil
NEALTERÁBIL, -Ă, nealterabili, -e, adj. (Despre materii organice) Care nu se alterează, nu se strică; inalterabil. [Pr.: ne-al-] – Ne- + alterabil.

nealterare
NEALTERÁRE, nealterări, s.f. Acțiunea de a nu (se) altera. [Pr.: ne-al-] – Ne + alterare.

nealterat
NEALTERÁT, -Ă, nealterați, -te, adj. 1. (Despre materii organice) Care nu este stricat, descompus. 2. (Despre produse alimentare, chimice etc.) Care nu este denaturat, falsificat. 3. (

nealtoit
NEALTOÍT, -Ă, nealtoiți, -te, adj. Care nu a fost supus altoirii. [Pr.: ne-al-to-it] – Ne- + altoit^2.

nealtul
NEÁLTUL, -Ă, nealții, -tele, pron. nehot. (În expr.) Ca nealtul = ca nimeni altul. [Pr.: ne-al-] – Ne- + altul.

neam
NEAM, neamuri, s.n., adv. I. S.n. 1. Popor, națiune. ♢ Loc. adv. De neam (sau de neamul lui) sau neam de... = de origine, de naționalitate. ♢ Expr. De tot neamul sau de toate neamurile = de toate naționalitățile; p. ext. de toate felurile, de toate speciile. A-și trage neamul din... = a proveni de la..., a se trage din... ♦ Seminție; trib; populație. 2. Totalitatea persoanelor înrudite între ele prin sânge sau prin alianță; persoană care face parte din aceeași familie cu cineva (în raport cu acesta); rudă. ♢ Expr. De neam (bun, mare etc) = dintr-o familie nobilă sau dintr-o familie de oameni corecți, cumsecade. Neam prost = om bădăran, mitocan. A fi neam după Adam sau a fi neam (de) a cincea (sau a șasea, a noua) spiță = a fi rudă foarte îndepărtată sau a nu fi rudă de loc cu cineva. 3. (Înv. și pop.) Rând de oameni din aceeași generație; generație. ♢ Expr. Neam de neamul meu (sau tău etc.) sau neam de neam = a) (în propoziții afirmative) din tată în fiu, din moși-strămoși, din generație în generație; b) (în propoziții negative) nimeni din familia mea (sau ta etc.). ♦ (Înv. și reg.) Partea de țarină pe care o lucrează o familie. 4. (La pl.; în evul mediu) Mulțime de boieri; clasă boierească; familie boierească; descendenți ai unor boieri mari. 5. Categorie de oameni care au aceeași profesiune sau anumite însușiri ori interese comune. 6. Specie, gen, varietate, fel, soi. ♢ Neamul omenesc = genul uman, omenirea. II. Adv. (Reg, și fam.) Deloc, câtuși de puțin, nimic. – Din magh. nem.

neamabil
NEAMÁBIL, -Ă, neamabili, -e, adj. Care nu este amabil, lipsit de bunăvoință; nepoliticos. [Pr.: ne-a-] – Ne- + amabil.

neamestec
NEAMÉSTEC s.n. Faptul de a nu se amesteca; principiu de drept internațional care interzice unui stat sau unui grup de state să se amestece în treburile interne ale altui stat. [Pr.: ne-a-] – Ne- + amestec.

neamt
NEAMȚ, nemți, s.m. (Pop.) German sau austriac. ♢ Expr. (Fam.) A lua (sau a fura) luleaua neamțului = a se îmbăta. – Din sl. nĕmĩcĩ.

neamtofil
NEAMȚOFÍL, -Ă s.m. și f., adj. v. nemțofil.

neanalizabil
NEANALIZÁBIL, -Ă, neanalizabili, -e, adj. (Despre texte, cuvinte) Care nu poate fi analizat; inanalizabil. [Pr.: ne-a-] – Ne- + analizabil (după fr. non-analysable).

neanexat
NEANEXÁT, -Ă, neanexați, -te, adj. Care nu este alipit, alăturat, adăugat, atașat la ceva; nealăturat. ♦ (Despre teritorii) Care nu este încorporat (prin violență). [Pr.: ne-a-] – Ne- + anexat.

neangajat
NEANGAJÁT, -Ă, neangajați, -te, adj. Care nu este angajat; spec. (despre state) care nu face parte din marile blocuri care domină lumea actuală. [Pr.: ne-an-] – Ne- + angajat. Cf. fr. n o n - e n g a g é.

neanimat
NEANIMÁT, -Ă, neanimați, -te, adj. Care este fără viață prin structura sau esența lui; neînsuflețit, inanimat. [Pr.: ne-a-] – Ne- + animat.

neant
NEÁNT s.n. Noțiune filozofică care desemnează vidul, neființa, inexistența, nimicul. [Pr.: ne-ant] – Din fr. néant.

neantagonic
NEANTAGÓNIC, -Ă, neantagonici, -ce, adj. Neantagonist. [Pr.: ne-an-] – Ne- + antagonic.

neantagonist
NEANTAGONÍST, -Ă, neantagoniști, -ste, adj. Care nu se află în antagonism, lipsit de caracter antagonist; neantagonic. [Pr.: ne-an-] – Ne- + antagonist.

neaos
NEÁOȘ, -Ă, neaoși, -e, adj. 1. Autentic, adevărat, veritabil; curat, sadea. 2. Care s-a născut, s-a format și s-a dezvoltat pe teritoriul pe care trăiește și în prezent; autohton, indigen, băștinaș. [Pr.: nea-oș] – Et. nec.

neaosism
NEAOȘÍSM, neaoșisme, s.n. 1. Cuvânt sau expresie care are un căutat aspect autohton, arhaic sau popular. 2. Tendință în literatură caracterizată prin abuzul de cuvinte arhaice și populare (rare). [Pr.: nea-o-] – Neaoș + suf. -ism.

neaosist
NEAOȘÍST, -Ă, neaoșiști, -ste, adj., s.m. 1. Adj. Care aparține neaoșismului (2), privitor la neaoșism; (despre stil, formă etc.) care abundă în neaoșisme (1). 2. S.m. Persoană care abuzează de neaoșisme (1) (în vorbire sau în scris). [Pr.: nea-o-] – Neaoș + suf. -ist.

neaparat
NEAPĂRÁT, -Ă, neapărați, -te, adj., adv. I. Adj. 1. De care nu te poți lipsi, care este (absolut) necesar; indispensabil. ♢ Expr. A fi de (sau a avea) neapărată nevoie (sau trebuință) = a fi de (sau a avea) absolută nevoie. 2. (Rar) Căruia nu i te poți împotrivi, care nu poate fi ocolit, evitat sau omis; fatal, inevitabil. II, Adv. În mod necesar, cu orice preț; negreșit. [Pr.: ne-a-] – Ne- + apărat.

neaplicabil
NEAPLICÁBIL, -Ă, neaplicabili, -e, adj. Care nu poate fi pus în practică; inaplicabil. [Pr.: ne-a-] – Ne- + aplicabil.

neaplicabilitate
NEAPLICABILITÁTE s.f. Lipsă de aplicabilitate sau imposibilitate de a fi pus în practică; inaplicabilitate. [Pr.: ne-a-] – Ne- + aplicabilitate.

neapreciat
NEAPRECIÁT, -Ă, neapreciați, -te, adj. Care nu este apreciat. [Pr.: ne-a-] – Ne- + apreciat.

nearanjat
NEARANJÁT, -Ă, nearanjați, -te, adj. 1. (Despre obiecte) Care nu este pus în ordine. ♦ (Despre oameni) Cu ținuta exterioară neîngrijită. 2. (Despre oameni) Care nu și-a făcut un rost în viață. [Pr.: ne-a-] – Ne- + aranjat.

nearat
NEARÁT, -Ă, nearați, -te, adj. (Despre suprafețe de pământ) Care nu a fost arat. [Pr.: ne-a-] – Ne- + arat^2.

nearmonios
NEARMONIÓS, -OÁSĂ, nearmonioși,-oase, adj. Care nu are armonie^1, ale cărui părți componente nu formează un tot bine închegat și echilibrat. [Pr.: ne-ar-mo-ni-os] – Ne- + armonios.

nearomat
NEAROMÁT, -Ă, nearomați, -te, adj. Care nu are aromă; fără aromă. [Pr.: ne-a-] – Ne- + aromat^2.

nearticulat
NEARTICULÁT, -Ă, nearticulați, -te, adj. 1. (

neartificial
NEARTIFICIÁL, -Ă, neartificiali, -e, adj. Care nu este artificial; natural, firesc. [Pr.: ne-ar-ti-fi-ci-al] – Ne- + artificial.

neartistic
NEARTÍSTIC, -Ă, neartistici, -ce, adj. Care nu aparține artei. ♦ Care nu corespunde principiilor estetice; lipsit de valoare artistică. [Pr.: ne-ar-] – Ne- + artistic.

neascultare
NEASCULTÁRE s.f. Act de nesupunere, lipsă de ascultare, indisciplină; încălcare a unei porunci. [Pr.: ne-as-] – Ne- + ascultare.

neascultator
NEASCULTĂTÓR, -OÁRE, neascultători, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care nu ascultă (de cineva sau de ceva), care nu se supune; p. ext. rău, obraznic. [Pr.: ne-as-] – Ne- + ascultător.

neascutit
NEASCUȚÍT, -Ă, neascuțiți, -te, adj. (Despre obiecte) Care nu este ascuțit; fără vârf, rotunjit. [Pr.: ne-as-] – Ne- + ascuțit.

neasemanat
NEASEMĂNÁT, -Ă, neasemănați, -te, adj. (Adesea adverbial) Care nu poate fi asemănat cu nimic; care nu are pereche deoarece depășește limitele, însușirile obișnuite; fără seamăn, incomparabil, neasemuit, unic. [Pr.: ne-a-] – Ne- + asemănat.

neasemuit
NEASEMUÍT, -Ă, neasemuiți, -te, adj. (Adesea adverbial) Neasemănat. [Pr.: ne-a-] – Ne- + asemuit.

neasigurat
NEASIGURÁT, -Ă, neasigurați, -te, adj. Care nu este asigurat; care nu este pus la adăpost de pericol. [Pr.: ne-a-] – Ne- + asigurat.

neasimilabil
NEASIMILÁBIL, -Ă, neasimilabili, -e, adj. Care nu poate fi asimilat (ușor); inasimilabil. [Pr.: ne-a-] – Ne- + asimilabil.

neasimilat
NEASIMILÁT, -Ă, neasimilați, -te, adj. 1. Care nu este asimilat prin metabolism. ♦ (Despre cunoștințe, idei) Care nu a fost însușit (corespunzător). 2. (Despre produse noi) Care nu a fost introdus în fabricație. [Pr.: ne-a-] – Ne- + asimilat.

neastampar
NEASTẤMPĂR s.n. Faptul de a fi neastâmpărat; starea celui neastâmpărat; lipsă de astâmpăr; neliniște, impaciență, agitație. [Pr.: ne-as-] – Ne- + astâmpărat.

neastamparat
NEASTÂMPĂRÁT, -Ă, neastâmpărați, -te, adj. 1. Care nu se astâmpără sau care nu poate fi astâmpărat; spec. (despre oameni, firea, temperamentul lor) care se agită continuu; agitat, neliniștit. 2. (Despre copii) (Excesiv de) vioi, zglobiu, zburdalnic, zvăpăiat; p. ext. obraznic, rău. ♦ (Despre ochi, privire etc.) Vioi, jucăuș. IPr.: ne-as-] – Ne- + astâmpărat.

neasteptat
NEAȘTEPTÁT^1 s.n. (în loc. adv.) Pe neașteptate = fără să te aștepți, deodată. [Pr.: ne-aș-] – Ne- + așteptat.

NEAȘTEPTÁT^2, -Ă, neașteptați, -te, adj. (Adesea adverbial) La care nu te aștepți, care se întâmplă sau se ivește subit, fără veste; neprevăzut, intempestiv. [Pr.: ne-aș-] – Ne- + așteptat.

neatacabil
NEATACÁBIL, -Ă, neatacabili, -e, adj. Care nu poate fi atacat, contestat; inatacabil. [Pr.: ne-a- ] – Ne- + atacabil.

neatasabil
NEATAȘÁBIL, -Ă, neatașabili, -e, adj. Care nu poate fi atașat. ♦ (Fig.) Nesociabil. [Pr.: ne-a-] – Ne- + atașabil.

neatarnare
NEATÂRNÁRE, neatârnări, s.f. (Înv.) Independență (politică). [Pr.: ne-a-] – Ne- + atârnare.

neatarnat
NEATÂRNÁT, -Ă, neatârnați, -te, adj. (Înv.) Care nu depinde de cineva sau de ceva; independent. [Pr.: ne-a-] – Ne- + atârnat.

neatent
NEATÉNT, -Ă, neatenți, -te, adj. Care nu este atent; care arată lipsă de atenție; absent, distrat. [Pr.: ne-a-] – Ne- + atent.

neatentie
NEATÉNȚIE s.f. Lipsă de atenție; atitudine, gest, vorbă etc. care vădește lipsa de atenție (față de cineva). [Pr.: ne-a-] – Ne- + atenție.

neatestat
NEATESTÁT, -Ă, neatestați, -te, adj. Care nu este atestat, confirmat. ♦ (Despre cercetători, cadre didactice) Care nu este confirmat în grad. [Pr.: ne-a-] – Ne- + atestat.

neatins
NEATÍNS, -Ă, neatinși, -se, adj. Care nu este sau nu a fost atins de nimeni sau de nimic; p. ext. intact, întreg ♦ Pe care nu-i poți atinge, impalpabil; la care nu se poate ajunge, inaccesibil. Culmi neatinse. [Pr.: ne-a-] Ne- + atins.

neaua
NEÁUĂ s.f. v. nea^2.

neautentic
NEAUTÉNTIC, -Ă, neautentici, -ce, adj. Care nu este autentic; inautentic. [Pr.: ne-a-u-] – Ne- + autentic.

neautorizat
NEAUTORIZÁT, -Ă, neautorizat, -te, adj. Care nu este autorizat, împuternicit să facă, să spună etc. ceva. [Pr.: ne-a-u-] – Ne- + autorizat.

neauzit
NEAUZÍT, -Ă, neauziți, -te, adj. (Despre sunete, zgomote etc.) Care nu se aude; imperceptibil. ♦ (Cu valoare de superlativ) De care nu s-a mai auzit; extraordinar, nemaiauzit, nemaipomenit. [Pr.: ne-a-] – Ne- + auzit.

neavenit
NEAVENÍT, -Ă, neaveniți, -te, adj. (Jur.; în sintagma) Nul și neavenit = lipsit de valabilitate, considerat ca inexistent. [Pr.: ne-a-] – Ne- + avenit (< fr. avenu).

neavere
NEAVÉRE s.f. (Înv. și pop.) Faptul de a nu avea avere, de a fi sărac; p. ext. lipsă, sărăcie. [Pr.: ne-a-] – Ne- + avere.

neavizat
NEAVIZÁT, -Ă, neavizați, -te, adj. Care nu este avizat, informat; nepregătit. [Pr.: ne-a-] – Ne- + avizat.

nebagare
NEBĂGÁRE s.f. (În expr.) (Din) nebăgare de (sau în) seamă = a) (din) lipsă de atenție; (din) neglijență; (din) imprudență; b) (din) lipsă de considerație față de cineva sau de ceva. – Ne- + băgare.

nebagat
NEBĂGÁT^1 s.n. (în expr.) Pe nebăgate de (sau în) seamă = fără a (se) observa; pe nesimțite. – Ne- + băgat.

NEBĂGÁT^2, -Ă, nebăgați, -te, adj. (în expr.) Nebăgat în seamă = a) care nu este luat în considerație, care este trecut cu vederea; b) care nu a fost văzut, observat. – Ne- + băgat.

nebanuit
NEBĂNUÍT, -Ă, nebănuiți, -te, adj. Care nu poate fi bănuit, presupus; neașteptat, neprevăzut; p. ext. foarte mare. – Ne- + bănuit.

nebaut
NEBĂÚT s.n. (în loc. adv.) pe nebăute = înainte de a fi băut ceva; fără să fi băut ceva. – Ne- + băut.

nebantuit
NEBÂNTUÍT, -Ă, nebântuiți, -te, adj. (Înv. și reg.) Liniștit, netulburat; nevătămat, teafăr, întreg. – Ne- + bântuit.

nebedernica
NEBEDÉRNICĂ s.f. v. nabederniță.

nebeligerant
NEBELIGERÁNT, -Ă, nebeligeranți, -te, adj. (Despre state, țări) Care manifestă o stare de nebeligeranță. – Ne- + beligerant. Cf. fr. n o n - b e l l i g e r a n t.

nebeligeranta
NEBELIGERÁNȚĂ s.f. Stare a unei națiuni, care, fără a manifesta o strictă neutralitate, se abține de a lua parte efectivă la un conflict armat. – Ne- + beligeranță. Cf. fr. n o n -  b e l l i g e r a n c e.

nebiruit
NEBIRUÍT, -Ă, nebiruiți, -te, adj. Care nu este sau nu poate fi biruit; invincibil. – Ne- + biruit.

nebulos
NEBULÓS, -OÁSĂ, nebuloși, -oase, s.f., adj. 1. S.f. Corp ceresc difuz alcătuit din gaze sau din pulberi, aflat în spațiile dintre stelele galaxiei noastre; sistem stelar cu lumină difuză, aflat dincolo de limitele galaxiei noastre. 2. Adj. Fig. Neclar, imprecis, confuz, neguros, incert. – Din fr. nébuleux.

nebulozitate
NEBULOZITÁTE, nebulozități, s.f. Gradul de acoperire cu nori a bolții cerului; starea cerului acoperit de nori. ♦ Fig. Lipsă de claritate (vizuală, în idei etc.); confuzie. – Din lat. nebulositas, fr. nébulosité.

nebun
NEBÚN, -Ă, nebuni, -e, adj., subst. I. 1. Adj., s.m. și f. (Om) care suferă de o boală mintală; alienat, dement. ♢ Expr. A fi (sau a umbla) nebun după cineva (sau după ceva) = a fi foarte îndrăgostit de cineva; a-i plăcea foarte mult cineva sau ceva. Ești nebun? se spune pentru a arăta dezaprobare sau mirare, surpriză față de faptele sau de afirmațiile cuiva. A (o) face pe nebunul = a-și acorda o importanță exagerată, a fi mereu mândru, cu nasul pe sus, nemulțumit. 2. Adj., s.m. și f. (Om) lipsit de judecată dreaptă, de rațiune; (om) nesocotit, necugetat, nechibzuit. 3. Adj., s.m. și f. (Ființă) neastâmpărată, zvăpăiată, vioaie. 4. Adj. Care arată, trădează nebunie. II. Adj. 1. Care nu are limite, margini, măsură; p. ext. enorm, extraordinar; groaznic, cumplit. Un lux nebun. 2. (Înv. și pop.) Care nu este bun; rău. III. S.m. 1. (Rar) Măscărici, bufon (la curțile suveranilor sau ale nobililor). 2. Piesă la jocul de șah. – Ne- + bun.

nebunarita
NEBUNÁRIȚĂ, nebunarițe, s.f. (Bot.; pop.) Măselariță. – Nebun + suf. -ariță.

nebunatic
NEBUNÁTIC, -Ă, nebunatici, -ce, adj. Vioi, zglobiu, zburdalnic; zvăpăiat. ♦ Care trădează, exprimă vioiciune, neastâmpăr, zburdălnicie. – Nebun + suf. -atic.

nebuneala
NEBUNEÁLĂ, nebuneli, s.f. (Pop.) Nebunie. – Nebun + suf. -eală.

nebunesc
NEBUNÉSC, -EÁSCĂ, nebunești, adj. Care denotă lipsă de rațiune, de minte; necugetat, nesocotit. ♦ Care depășește cu mult intensitatea, mărimea, cantitatea etc. obișnuită; excesiv, exagerat. – Nebun + suf. -esc.

nebuneste
NEBUNÉȘTE adv. 1. În mod necugetat, nesocotit; orbește. 2. În mod excesiv; foarte tare, foarte mult. – Nebun + suf. -ește.

nebuni
NEBUNÍ, nebunesc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Pop.) A înnebuni. ♢ Expr. (Tranz.; fam.) Nu mă nebuni! exclamație folosită pentru a exprima mirarea (și neîncrederea) față de cele auzite. – Din nebun.

nebunie
NEBUNÍE, nebunii, s.f. 1. Pierdere a judecății din cauza unei boli mintale; demență, alienație mintală. ♢ Loc. adv. (Fam.) La nebunie = foarte mult, enorm. 2. Lipsă de judecată dreaptă, de minte, de cumpănire; nechibzuință, nesocotință, prostie. ♦ Neastâmpăr, zburdălnicie. 3. Faptă, vorbă etc. nesocotită, extravagantă, prostie; faptă de om nebun. ♦ (Mai ales la pl.) Faptă lipsită de seriozitate; năzbâtie, ghidușie, ștrengărie, năzdrăvănie, poznă. – Nebun + suf. -ie.

nebunire
NEBUNÍRE s.f. (Rar) Acțiunea de a nebuni și rezultatul ei. – V. nebuni.

nebunit
NEBUNÍT, -Ă, nebuniți, -te, adj. (Rar) înnebunit, nebun. – V. nebuni.

necalculabil
NECALCULÁBIL, -Ă, necalculabili, -e, adj. (Rar) Care nu poate fi calculat; p. ext. imens, enorm, incalculabil. – Ne- + calculabil (după fr. incalculable).

necalificat
NECALIFICÁT, -Ă, necalificați, -te, adj. Care nu este calificat. – Ne- + calificat.

necanalizat
NECANALIZÁT, -Ă, necanalizați, -te, adj. 1. (Despre cursul unei ape) Care nu este îndreptat pe un canal (1). 2. (Despre o localitate) Care nu are canalizare. – Ne- + canalizat.

necaz
NECÁZ, necazuri, s.n. 1. Stare a celui necăjit; supărare, mâhnire, tristețe, amărăciune; suferință. ♢ Expr. La necaz = în momente de supărare; într-un moment critic, în primejdie. 2. Ceea ce provoacă cuiva o suferință fizică sau morală; neajuns, neplăcere, impas; (la pl.) încercări, greutăți. 3. Pornire împotriva cuiva; mânie, furie, ciudă, pică. ♢ Loc. prep. În necazul (cuiva) = cu intenția de a supăra (pe cineva). ♢ A avea necaz (pe cineva) = a fi supărat (pe cineva), a purta (cuiva) pică. A-i fi (cuiva) necaz = a-i fi ciudă, a-i părea rău (de ceva). A-i face (cuiva) în necaz = a supăra (pe cineva) intenționat. De necaz = ca ripostă la o nemulțumire; pentru a-și exprima ciuda, mânia. [Var.: (reg.) năcáz s.n.] – Cf. sl. n a k a z ŭ.

necacios
NECĂCIÓS, -OÁSĂ adj. v. înecăcios.

necaji
NECĂJÍ, necăjesc, vb. IV. 1. Tranz. A pricinui cuiva un necaz, o neplăcere; a face cuiva sânge rău; a mânia, a amărî, a supăra. ♦ A sâcâi, a tachina pe cineva; a agasa, a plictisi. ♦ Refl. A se enerva, a se mânia. 2. Refl. A depune eforturi (mări) pentru realizarea unui scop; a-și da osteaneala, a se trudi; a se căzni. [Var.: (reg.) năcăjí vb. IV] – Din necaz. Cf. sl. nakazati.

necajicios
NECĂJICIÓS, -OÁSĂ, necăjicioși, -oase, adj. (Înv. și reg.) Care se necăjește ușor; supărăcios, irascibil. – Necăji + suf. -cios.

necajire
NECĂJÍRE, necăjiri, s.f. Acțiunea de a (se) necăji și rezultatul ei. – V. necăji.

necajit
NECĂJÍT, -Ă, necăjiți, -te, adj. 1. Care are un necaz; supărat, amărât, trist, mâhnit. ♦ Care exprimă supărare, mâhnire, tristețe. Față necăjită. ♦ Plin de supărări, de neajunsuri. 2. Care duce o viață grea; chinuit, muncit; p. ext. sărac, sărman. 3. Nemulțumit (de ceva sau de cineva), contrariat, enervat, întărâtat. [Var.: năcăjít, -ă adj.] – V. necăji.

necalcat
NECĂLCÁT, -Ă, necălcați, -te, adj. 1. (Despre haine, rufe etc.) Care nu este călcat cu fierul; șifonat, mototolit, boțit. 2. (Despre locuri, drumuri etc.) Care nu a fost sau nu poate fi străbătut, unde nu a ajuns, pe unde nu a umblat încă nimeni; neatins de picior (de om), neumblat. – Ne- + călcat.

necasatorit
NECĂSĂTORÍT, -Ă, necăsătoriți, -te, adj. Care nu este căsătorit; celibatar. – Ne- + căsătorit.

necesar
NECESÁR, -Ă, necesari, -e, adj. 1. De care este nevoie, de care nu se poate lipsi cineva; indispensabil, trebuincios. ♢ Strictul necesar = cantitate minimă (din ceva), indispensabilă pentru un anumit scop. Muncă necesară = parte a muncii depuse de lucrător în procesul de producție, prin care se creează produsul folosit pentru întreținerea sa și a familiei sale. ♦ (Substantivat, n.) Ceea ce este (neapărat) trebuincios la ceva. Necesarul de semințe. 2. Care nu poate să nu existe sau să nu se întâmple (în condiții date). – Din fr. nécessaire, lat. necessarius, it. necessario.

necesarmente
NECESARMÉNTE adv. (Rar) în mod necesar, în mod obligatoriu; inevitabil. – Din fr. nécessairement.

necesita
NECESITÁ, pers. 3 necésită, vb. I. Tranz. (Rar) A cere (în mod imperios), a reclama (ceva necesar), a pretinde, a impune. Problema necesită o analiză specială. – Din fr. nécessiter.

necesitate
NECESITÁTE, necesități, s.f. 1. Ceea ce se cere, se impune să se facă; ceea ce este de absolută trebuință; trebuință, nevoie. ♢ Expr. De primă necesitate = absolut necesar, indispensabil (traiului). ♦ Spec. (La pl. art.) Proces fiziologic de evacuare a fecalelor și a urinei. 2. Categorie filozofică care desemnează însușirile și raporturile care au un temei intern, decurgând inevitabil din esența lucrurilor. ♢ Loc. adv. Cu necesitate = în mod imperios, obligatoriu, neapărat, inevitabil. 3. Utilitate, oportunitate. – Din lat. necessitas, -atis, fr. nécessité.

nechemat
NECHEMÁT, -Ă, nechemați, -te, adj., s.m. și f. 1. Care nu a fost chemat, poftit, invitat (undeva); care nu este dorit (undeva). 2. Adj., s.m. și f. (Cel) care nu este indicat, îndreptățit (să spună sau să facă ceva); nepriceput, incompetent, ignorant. – Ne- + chemat.

nechez
NECHÉZ, (rar) nechezuri, s.n. Nechezat^2. – Din necheza (derivat regresiv).

necheza
NECHEZÁ, pers. 3 nechează, vb. I. Intranz. 1. (Despre căi; la pers. 3) A scoate strigăte caracteristice speciei; a râncheza. 2. (Despre oameni; ir. sau depr.) A râde într-un fel asemănător cu nechezatul^2. – Cf. r â n c h e z a.

nechezare
NECHEZÁRE, nechezări, s.f. (Rar) Nechezat^2. – V. necheza.

nechezat
NECHEZÁT^1 adv. (Rar; în expr.) A râde nechezat = a râde într-un mod asemănător cu nechezatul^2. – V. necheza.

NECHEZÁT^2, nechezaturi, s.n. Faptul de a necheza; strigăt caracteristic al calului; nechezătură, nechez, nechezare. – V. necheza.

nechezator
NECHEZĂTÓR, -OÁRE, nechezători, -oare, adj. (Rar) Care nechează. – Necheza + suf. -ător.

nechezatura
NECHEZĂTÚRĂ, nechezături, s.f. (Rar) Nechezat^2. – Necheza + suf. -ătură.

nechibzuinta
NECHIBZUÍNȚĂ, nechibzuințe, s.f. Lipsă de judecată, de cumpănire; p. ext. faptă nesocotită, nesocotință, ușurință. – Ne- + chibzuință.

nechibzuit
NECHIBZUÍT, -Ă, nechibzuiți, -te, adj. Lipsit de judecată, de înțelepciune (în ceea ce face sau spune); necugetat, nechitit. ♦ Care nu a fost bine gândit, bine cumpănit; care denotă nesocotință. – Ne- + chibzuit.

nechitit
NECHITÍT, -Ă, nechitiți, -te, adj. (Reg.) Nesocotit, nechibzuit. – Ne- + chitit.

necicatrizat
NECICATRIZÁT, -Ă, necicatrizați, -te, adj. Care nu s-a cicatrizat încă. – Ne- + cicatrizat.

necinste
NECÍNSTE s.f. Lipsă de cinste, de probitate; ocară, insultă; rușine, dezonoare. – Ne- + cinste.

necinsti
NECINSTÍ, necinstesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) acoperi de rușine; a (se) dezonora, a (se) compromite. ♦ Tranz. A profana. ♦ Tranz. A viola o femeie; a batjocori. – Ne- + cinsti Cf. n e c i n s t e.

necinstire
NECINSTÍRE, necinstiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) necinsti și rezultatul ei. – V. necinsti.

necinstit
NECINSTÍT, -Ă, necinstiți, -te, adj. Lipsit de cinste, de probitate; incorect; escroc. ♦ Care vădește, trădează lipsă de cinste, de probitate. – Ne- + cinstit.

necinstitor
NECINSTITÓR, -OÁRE, necinstitori, -oare, adj. (Înv.) Care necinstește; dezonorant, infamant. – Necinsti + suf. -tor.

necioplire
NECIOPLÍRE s.f. (Rar) Grosolănie, bădărănie. – Ne- + cioplire.

necioplit
NECIOPLÍT, -Ă, neciopliți, -te, adj. 1. Care nu este cioplit, netezit. 2. Fig. Lipsit de educație (și de cultură), cu apucături grosolane; grosolan, bădăran, nedelicat. ♦ Care arată, trădează grosolănie, bădărănie. – Ne- + cioplit.

necitet
NECITÉȚ, -EÁȚĂ, neciteți, -țe, adj. 1. Care nu se poate citi sau care se citește cu greu; ilizibil, indescifrabil. – Ne- + citeț.

necivilizat
NECIVILIZÁT, -Ă, necivilizați, -te, adj. 1. (Despre popoare, societăți etc.) Care se află într-un stadiu primitiv de dezvoltare, civilizație și cultură. 2. (Despre oameni) Care nu este manierat, politicos. – Ne- + civilizat.

neclar
NECLÁR, -Ă, neclari, -e, adj. Care nu se vede, nu se distinge sau nu se înțelege bine. – Ne- + clar.

neclaritate
NECLARITÁTE, neclarități, s.f. Lipsă de claritate. ♦ Idee sau exprimare lipsită de claritate, confuză, echivocă. – Ne- + claritate.

neclatit
NECLĂTÍT, -Ă, neclătiți, -te, adj. (Înv.) Neclintit. – Ne- + clătit.

neclintire
NECLINTÍRE, neclintiri, s.f. Stare de nemișcare; imobilitate, fixitate. – Ne- + clintire.

neclintit
NECLINTÍT, -Ă, neclintiți, -te, adj. Care nu se mișcă, nu se clintește (din loc); nemișcat, imobil, neclătit. ♦ În care nu se mișcă nimic, în care nu intervine nici o schimbare. ♦ Fig. Care nu se modifică; neschimbat, statornic, stabil. ♦ Fig. Ferm, hotărât, inflexibil. – Ne- + clintit.

necombatant
NECOMBATÁNT, -Ă, necombatanți, -te, adj., s.m. (Persoană, militar) care în timp de război nu participă efectiv la lupte, îndeplinind misiuni auxiliare în spatele frontului. – Ne- + combatant (după fr. non-combattant).

necombustibil
NECOMBUSTÍBIL, -Ă, necombustibili, -e, adj. (Despre substanțe, materiale etc.) Care nu poate arde, care nu este combustibil. – Ne- + combustibil (după engl. non-combustible).

necomercial
NECOMERCIÁL, -Ă, necomerciali, -e, adj. 1. Care nu aparține comerțului; în care nu se practică comerțul. 2. (Despre produse) Care nu corespunde exigențelor comerțului. [Pr.: -ci-al] – Ne- + comercial (după engl. non-commercial).

necomestibil
NECOMESTÍBIL, -Ă, necomestibili, -e, adj. Care nu este bun de mâncat. ♦ Otrăvitor, toxic. – Ne- + comestibil.

necomparabil
NECOMPARÁBIL, -Ă, necomparabili, -e, adj. Care nu se poate compara cu nimic (prin însușiri); fără pereche, neasemănat, extraordinar, incomparabil. – Ne- + comparabil.

necompatibil
NECOMPATÍBIL, -Ă, necompatibili, -e, adj. (Rar) Incompatibil. – Ne- + compatibil.

necompatibilitate
NECOMPATIBILITÁTE s.f. 1. Incompatibilitate (1). 2. Incompatibilitate (2). 3. (Mod.) Incompatibilitate (3). – Ne- + compatibilitate (după fr. non-compatibilité).

necompetent
NECOMPETÉNT, -Ă, necompetenți, -te, adj. (Despre oameni) Care nu este competent; care nu are dreptul sau căderea de a face ceva; incompetent. – Ne- + competent.

necomplect
NECOMPLÉCT, -Ă adj. v. necomplet.

necomplet
NECOMPLÉT, -Ă, necompleți, -te, adj. Care nu este complet, întreg, căruia îi lipsesc una sau mai multe dintre părțile sale componente; cu lipsuri, incomplet. [Var.: necompléct, -ă adj.] – Ne- + complet.

necompresibil
NECOMPRESÍBIL, -Ă, necompresibili, -e, adj. (Fiz.; despre corpuri) Care nu își poate micșora volumul, care nu poate fi comprimat sub acțiunea unei presiuni exterioare; incompresibil. – Ne- + compresibil.

necompresibilitate
NECOMPRESIBILITÁTE sl. (Fiz.) însușirea unui corp de a fi necompresibil; incompresibilitate. – Ne- + compresibilitate.

necomunicativ
NECOMUNICATIV, -Ă, necomunicativi, -e, adj. (Despre oameni) Care nu intră ușor în legătură cu ceilalți; nesociabil. – Ne- + comunicativ.

neconciliabil
NECONCILIÁBIL, -Ă, neconciliabili, -e, adj. (Despre idei, concepții etc.) Care nu poate fi conciliat; de neîmpăcat, ireconciliabil. [Pr.: -li-a-] – Ne- + conciliabil.

neconcludent
NECONCLUDÉNT, -Ă, neconcludenți, -te, adj. Care nu este concludent, convingător. – Ne- + concludent.

neconcordant
NECONCORDÁNT, -Ă, neconcordanți, -te, adj. Care nu este în concordanță cu ceva, care nu se potrivește; nepotrivit. – Ne- + concordant.

neconditionat
NECONDIȚIONÁT, -Ă, necondiționați, -te, adj. Care se acceptă fără condiții, fără rezerve. [Pr.: -ți-o-] – Ne- + condiționat (după fr. inconditionné).

neconformism
NECONFORMÍSM s.n. Nonconformism. – Ne- + conformism (după fr. non-conformisme).

neconformist
NECONFORMÍST, -Ă, neconformiști, -ste, adj., s.m. și f. Nonconformist. – Ne- + conformist.

neconfortabil
NECONFORTÁBIL, -Ă, neconfortabili, -e, adj. Lipsit de confort; incomod; inconfortabil. – Ne- + confortabil.

neconsecvent
NECONSECVÉNT, -Ă, neconsecvenți, -te, adj. Lipsit de consecvență, care își schimbă ideile, concepțiile etc.; schimbător, instabil, inconstant, nestatornic, inconsecvent. – Ne- + consecvent.

neconsecventa
NECONSECVÉNȚĂ, neconsecvențe, s.f. (Rar) Inconsecvență. – Ne- + consecvență (după fr. inconséquence).

neconsistent
NECONSISTÉNT, -Ă, neconsistenți, -te, adj. Care este lipsit de consistență, de soliditate, inconsistent; fără tărie; slab, moale. – Ne- + consistent.

neconsolabil
NECONSOLÁBIL, -Ă, neconsolabili, -e, adj. Care nu poate fi consolat; nemângâiat. – Ne- + consolabil.

neconsolat
NECONSOLÁT, -Ă, neconsolați, -te, adj. Care nu este sau nu poate fi consolat; nemângâiat. – Ne- + consolat (după fr. inconsolé).

neconsumat
NECONSUMÁT, -Ă, neconsumați, -te, adj. Care nu este consumat sau întrebuințat pentru satisfacerea unor trebuințe. – Ne- + consumat.

necontenit
NECONTENÍT, -Ă, neconteniți, -te, adj., adv. (Care se întâmplă, are loc) fără întrerupere, continuu, neîncetat. – Ne- + contenit.

necontestabil
NECONTESTÁBIL, -Ă, necontestabili, -e, adj. (Rar) Incontestabil. – Ne- + contestabil.

necontestat
NECONTESTÁT, -Ă, necontestați, -te, adj. Care nu este (sau nu poate fi) contestat; incontestabil, recunoscut (ca valabil); evident. – Ne- + contestat (după fr. incontesté).

necontrolat
NECONTROLÁT, -Ă, necontrolați, -te, adj. 1. Care nu este supus controlului. 2. Care nu se află sub dominația, stăpânirea cuiva. 3, (Despre gesturi, acțiuni ale oamenilor) Care nu este sau nu poate fi dirijat. – Ne- + controlat.

neconturat
NECONTURÁT, -Ă, neconturați, -te, adj. Fără contururi precise; fig. neclar. – Ne- + conturat.

neconvenabil
NECONVENÁBIL, -Ă, neconvenabili, -e, adj. (Adesea adverbial) care nu este convenabil; inconvenabil. – Ne- + convenabil.

neconventional
NECONVENȚIONÁL, -Ă, neconvenționali, -e, adj. 1. Care nu este convențional (1). 2. (Despre artă) Care nu se supune convențiilor, canoanelor; original. ♦ (Despre caracter, fire etc.) Plin de naturalețe, spontan. 3. (Despre surse de energie) Care nu a fost impus prin folosire îndelungată, [Pr.: -ți-o-] – Ne- + convențional.

neconvertibil
NECONVERTÍBIL, -Ă, neconvertibili, -e, adj. Care nu este convertibil; inconvertibil. – Ne- + convertibil.

neconvingator
NECONVINGĂTÓR, -OÁRE, neconvingători, -oare, adj. Care nu are putere de convingere. – Ne- + convingător.

necooperativizat
NECOOPERATIVIZÁT, -Ă, necooperativizați, -te, adj. Care nu a fost integrat în sistemul de cooperativizare. [Pr.: -co-o-] – Ne- + cooperativizat.

necoordonare
NECOORDONÁRE, necoordonări, s.f. Lipsă de coordonare (1), imposibilitate de coordonare (1); incoordonare. [Pr.: -co-or-] – Ne- + coordonare.

necoordonat
NECOORDONÁT, -Ă, necoordonați, -te, adj. Care nu este pus de acord (cu celelalte părți sau în toate părțile sale). [Pr.: -co-or-] – Ne- + coordonat.

necopt
NECÓPT, NECOÁPTĂ, necopți, necoapte, adj. Care nu este bine copt; crud. ♦ (Despre fructe) Care nu a ajuns încă în stadiul de maturitate. ♦ Fig. Lipsit de maturitate, de experiență. – Ne- + copt.

necorectitudine
NECORECTITÚDINE, necorectitudini, s.f. Lipsă de corectitudine; purtare sau faptă necorectă; necinste, șarlatanie, înșelătorie, incorectitudine. – Ne- + corectitudine.

necorespunzator
NECORESPUNZĂTÓR, -OÁRE, necorespunzători, -oare, adj. Care nu este corespunzător, adecvat cu... – Ne- + corespunzător.

necovarsit
NECOVÂRȘÍT, -Ă, necovârșiți, -te, adj. (Înv. și reg.) Foarte mare, nesfârșit, imens. – Ne- + covârșit.

necredincios
NECREDINCIÓS, -OÁSĂ, necredincioși, -oase, adj., s.m. și f. 1. (Om) care își calcă cuvântul dat; (om) infidel. 2. (Om) care nu se încrede (ușor) în ceva. 3, (Om) care nu crede în nici o doctrină religioasă; ateu; (om) care se abate de la dogmele unei religii, în special de la dogmele religiei creștine; eretic. ♦ Spec. (Înv. și pop.) Mahomedan; turc. – Ne- + credincios.

necredinta
NECREDÍNȚĂ, necredințe, s.f. 1. Comportare necinstită, înșelăciune, trădare; lipsă de fidelitate; infidelitate. 2. Lipsă de credință religioasă; ateism; nerespectare a dogmelor bisericești; credință greșită, erezie. – Ne- + credință.

necrezut
NECREZUT, -Ă, necrezuți, -te, adj. Care nu este de crezut, care nu se poate crede. ♦ Nemaipomenit, extraordinar. – Ne- + crezut.

necristalizat
NECRISTALIZÁT, -Ă, necristalizați, -te, adj. (Despre substanțe) Care nu prezintă o stare cristalină regulată; care nu a luat o formă precisă, potrivită; amorf. ♦ Fig. Care nu s-a închegat, nu s-a limpezit, nu s-a clarificat. – Ne- + cristalizat.

necrobie
NECROBÍE, necrobii, s.f. Insectă coleopteră care trăiește pe cadavre (Necrobia). – Din fr. nécrobie.

necrobiotic
NECROBIÓTIC, -Ă, necrobiotici, -ce, adj. (Med.) Care se referă la necrobioză. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. nécrobiotique.

necrobioza
NECROBIÓZĂ, necrobioze, s.f. (Med.) Necroză care apare ca urmare a unor leziuni distrofice. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. nécrobiose.

necrofag
NECROFÁG, -Ă, necrofagi, -ge, adj., s.m. (Animal) care se hrănește cu cadavre. – Din fr. nécrophage.

necrofagie
NECROFAGÍE s.f. Caracteristică a unor animale de a se hrăni cu cadavre. – Necrofag + suf. -ie.

necrofil
NECROFÍL, -Ă, necrofili, -e, adj., s.m. și f. (Med.) (Bolnav) de necrofilie. – Din fr. nécrophile.

necrofilie
NECROFILÍE, necrofilii, s.f. (Med.) Perversiune constând în practicarea relațiilor sexuale cu cadavre. – Din fr. nécrophilie.

necrofob
NECROFÓB, -Ă, necrofobi, -e, adj., s.m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de necrofobie. – Din fr. nécrophobe.

necrofobie
NECROFOBÍE, necrofobii, s.f. (Med.) 1. Teamă patologică de cadavre, de morți. 2. Teamă patologică de moarte. – Din fr. nécrophobie.

necrofor
NECROFÓR, necrofori, s.m. Gen de insecte din ordinul coleopterelor, care se hrănesc cu cadavre; gropar (Necrophorus). – Din fr. nécrophore.

necrolog
NECROLÓG, necrologuri, s.n. Discurs, articol sau anunț cu caracter funebru în care de obicei sunt

necrologic
NECROLÓGIC, -Ă, necrologici, -ce, adj. Care se referă la necrologie. – Din fr. nécrologique.

necrologie
NECROLOGÍE, necrologii, s.f. Listă care cuprinde numele oamenilor de seamă morți într-o anumită perioadă de timp. – Din fr. nécrologie.

necroman
NECROMÁN, -Ă s.m. și f. v. necromant.

necromanie
NECROMANÍE, necromanii, s.f. Preocupare morbidă pentru moarte, pentru morți. – Din lat. necromania.

necromant
NECROMÁNT, -Ă, necromanți, -te, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu necromanția. [Var.: (înv.) necromán, -ă, s.m. și f.] – Din ngr. nekrómantis, fr. nécroman(t).

necromantic
NECROMÁNTIC, -Ă, necromantici, -ce, adj. (Rar) Privitor la necromanție, din domeniul necromanției. – Din fr. nécromantique.

necromantie
NECROMANȚÍE s.f. Practică ocultă care constă în

necropola
NECRÓPOLĂ, necropole, s.f. Cimitir (subteran) din antichitate; p. gener. cimitir. ♦ Criptă. – Din fr. nécropole.

necropsic
NECRÓPSIC, -Ă, necropsici, -ce, adj. (Med.) De necropsie. – Din fr. nécropsique.

necropsie
NECROPSÍE, necropsii, s.f. (Med.; rar) Autopsie. – Din fr. nécropsie.

necrospermie
NECROSPERMÍE, necrospermii, s.f. (Med.) Prezență în spermă a spermatozoizilor morți, cauză a sterilității masculine. – Din fr. nécrospermie.

necrotic
NECRÓTIC, -Ă, necrotici, -ce, adj. (Med.) Necrozat. – Din fr. nécrotique, engl. necrotic.

necrotomie
NECROTOMÍE, necrotomii, s.f. Disecție făcută pe cadavre. – Din fr. nécrotomie.

necroza
NECROZÁ, pers. 3 necrozează, vb. I. Refl. (Despre țesuturi sau organe) A suferi, a fi atins de necroză. – Din fr. nécroser.

necrozare
NECROZÁRE, necrozări, s.f. Acțiunea de a se necroza și rezultatul ei. – V. necroza.

necrozat
NECROZÁT, -Ă, necrozați, -te, adj. (Despre țesuturi sau organe) Atins de necroză. – V. necroza.

necroza
NECRÓZĂ, necroze, s.f. Distrugere a unor țesuturi sau organe vii ale plantelor sau ale animalelor, provocată de întreruperea circulației sangvine, de infecții, arsuri etc. – Din fr. nécrose.

necrutat
NECRUȚAT adv. (Înv.) Fără milă, în mod necruțător. – Ne- + cruțat.

necrutator
NECRUȚĂTÓR, -OÁRE, necruțători, -oare, adj. Care nu cruță, care nu are milă; crud, neîndurător, neînduplecat, nemilos. ♦ Înverșunat, aspru. Vânt necruțător. – Ne- + cruțător.

nectar
NECTÁR s.n. 1. Suc (dulce) secretat de glandele nectarifere ale plantelor și care, colectat de albine, este transformat în miere. 2. (În mitologia greacă) Băutură a zeilor despre care se credea că dă nemurire celor care o gustă. ♦ P. ext. Băutură minunată, delicioasă. 3. Băutură preparată pe baza sucului natural extras din fructe. Nectar de caise. – Din ngr. nektar, lat., fr. nectar, germ. Nektar.

nectarifer
NECTARIFÉR, -Ă, nectariferi, -e, adj. (Despre plante sau părți ale lor) Care secretă nectar (1). – Din fr. nectarifère.

nectarii
NECTÁRII s.f. pl. Glande nectarifere. – Din fr. nectaires (după nectar).

nectarina
NECTARÍNĂ, nectarine, s.f. Varietate de piersici cu pielița fără puf. – Din fr. nectarine.

necton
NECTÓN s.n. (Cu sens colectiv) Totalitatea viețuitoarelor acvatice care se pot mișca liber în masa apei în care trăiesc. – Din it. necton.

necugetare
NECUGETÁRE, necugetări. s.f. Acțiune, faptă necugetată; nechibzuință, nesocotință. – Ne- + cugetare.

necugetat
NECUGETÁT, -Ă, necugetați, -te, adj. Care nu este chibzuit, socotit (în acțiunile sale); nechibzuit, nesocotit. ♦ (Adverbial) Fără a cugeta, fără a chibzui; în mod ușuratic. – Ne- + cugetat.

necultivat
NECULTIVÁT, -Ă, necultivați, -te, adj. 1. (Despre plante) Care nu se cultivă. 2. (Despre oameni) Care nu este cultivat, educat, instruit. – Ne- + cultivat.

necum
NECÚM adv., conj. (Înv. și pop.) 1. Adv. Nicidecum. 2. Conj. (Și) cu atât mai puțin; darămite. ♦ (În construcții afirmative) Cu atât mai mult, dar încă. – Ne- + cum.

necumpanire
NECUMPĂNÍRE, necumpăniri, s.f. Lipsă de cumpănire. – Ne- + cumpănire.

necumpanit
NECUMPĂNÍT, -Ă, necumpăniți, -te, adj. Care nu este cumpănit; lipsit de chibzuială, fără precauție; pripit. – Ne- + cumpănit.

necumpatare
NECUMPĂTÁRE, necumpătări, s.f. Lipsă de cumpătare, nechibzuință. – Ne- + cumpătare.

necumpatat
NECUMPĂTÁT, -Ă, necumpătați, -te, adj. Lipsit de cumpătare; nechibzuit. – Ne- + cumpătat.

necunoastere
NECUNOÁȘTERE, necunoașteri, s.f. Lipsă de cunoaștere. – Ne- + cunoaștere.

necunoscator
NECUNOSCĂTÓR, -OÁRE, necunoscători, -oare, adj. Care nu este cunoscător. – Ne- + cunoscător.

necunoscut
NECUNOSCÚT, -Ă, necunoscuți, -te, adj., subst. 1. Adj. Care nu este cunoscut, despre care nu se știe nimic; p. ext. tainic, ascuns. ♦ (Despre scriitori, artiști, creatori) Extrem de puțin cunoscut (și apreciat); obscur; anonim. 2. S.n. Ceea ce nu este (încă) cunoscut, ceea ce depășește cunoștințele omului. 3. S.f. (Mat.) Mărime a cărei valoare nu este cunoscută și care trebuie aflată pe baza datelor problemei sau ale exercițiului. – Ne- + cunoscut.

necuprins
NECUPRÍNS, -Ă, necuprinși, -se, adj., s.n. 1. Adj. Care nu este sau nu poate fi cuprins între anumite limite; imens, infinit. ♦ Care nu poate fi pătruns cu mintea, înțeles. 2. S.n. Spațiu, întindere nelimitată; nemărginire, imensitate; infinit. – Ne- + cuprins.

necurat
NECURÁT, -Ă, necurați, -te, adj. 1. Murdar. ♦ Fig. Necinstit, dubios, incorect. 2. Blestemat, spurcat; diavolesc. ♢ Duh necurat = spirit rău. ♦ (Substantivat, m. art.; pop.) Dracul, diavolul. – Ne- + curat.

necuratat
NECURĂȚÁT, -Ă, necurățați, -te, adj. 1. Care este plin de murdărie, de impurități. 2. (Despre fructe, legume, ouă) Căruia nu i-a fost îndepărtată coaja. – Ne- + curățat.

necuratenie
NECURĂȚÉNIE, necurățenii, s.f. Lipsă de curățenie; (concr.) murdărie, gunoi. – Ne- + curățenie.

necuratie
NECURĂȚÍE, necurății, s.f. (Înv.) Murdărie, necurățenie. – Ne- + curăție.

necurmat
NECURMÁT, -Ă, necurmați, -te, adj., adv. (Pop.) (Care se întâmplă, are loc etc.) necontenit, neîncetat, continuu. – Ne- + curmat.

necuvantator
NECUVÂNTĂTÓR, -OÁRE, necuvântători, -oare, adj. Care nu vorbește. ♦ (Substantivat) Animal. – Ne- + cuvântător.

necuviincios
NECUVIINCIÓS, -OÁSĂ, necuviincioși, -oase, adj. Care este lipsit de bună-cuviință de respect, de politețe; care nu este cuviincios; obraznic. – Ne- + cuviincios.

necuviinta
NECUVIÍNȚĂ, necuviințe, s.f. Lipsă de respect; faptă, atitudine, vorbă lipsită de cuviință; indecență, obrăznicie; impolitețe, grosolănie, mojicie. – Ne- + cuviință.

nedecapotabil
NEDECAPOTÁBIL, -Ă, nedecapotabili, -e, adj. (Despre automobile) La care capota nu se poate strânge sau ridica după necesitate. – Ne- + decapotabil.

nedeclinabil
NEDECLINÁBIL, -Ă, nedeclinabili, -e, adj. (Gram.) Care nu se declină (1); indeclinabil. – Ne- + declinabil.

nedecolorat
NEDECOLORÁT, -Ă, nedecolorați, -te, adj. 1. Care nu și-a pierdut total sau parțial culoarea. 2. Care și-a păstrat culoarea inițială. – Ne- + decolorat.

nedefinibil
NEDEFINÍBIL, -Ă, nedefinibili, -e, adj. Care nu poate fi definit, care nu se poate explica; nedeterminat, neprecis, nelămurit, indefinibil. – Ne- + definibil.

nedefinit
NEDEFINÍT, -Ă, nedefiniți, -te, adj. l. Care nu este definit; lipsit de contur sau de precizie; vag. 2. (Gram.; despre articole, adjective, pronume, numerale) Nehotărât. 3. ♢ (Mat.; în sintagma) Integrală nedefinită (a unei funcții) = funcție a cărei derivată este funcția dată. – Ne- + definit (după fr. indéfini).

nedeformabil
NEDEFORMÁBIL, -Ă, nedeformabili, -e, adj. (Despre corpuri) Care nu se poate deforma; (rar) indeformabil. – Ne- + deformabil.

nedefrisabil
NEDEFRIȘÁBIL, -Ă, nedefrișabili, -e.adj. (Rar) Indefrișabil. – Ne- + defrișabil.

nedeie
NEDÉIE, nedei, s.f. 1. Petrecere câmpenească populară de origine pastorală organizată de obicei cu prilejul unei sărbători sau al unui hram. 2. Loc (plan) pe vârful unui munte. (Pl. și: nedeie] – Din sl. nedĕlja „duminică”.

nedelicat
NEDELICÁT, -Ă, nedelicați, -te, adj. Lipsit de delicatețe; (rar) indelicat. – Ne- + delicat.

nedelicatete
NEDELICATÉȚE, nedelicateți, s.f. Lipsă de delicatețe; gest, atitudine sau vorbă lipsită de delicatețe; impolitețe, indelicatețe. – Ne- + delicatețe (după fr. indélicatesse).

nedemn
NEDÉMN, -Ă, nedemni, -e, adj. Care nu este demn, nu este la înălțimea așteptată; nevrednic. – Ne- + demn (după fr. indigne).

nedemonstrabil
NEDEMONSTRÁBIL, -Ă, nedemonstrabili, -e, adj. Care nu poate fi demonstrat, dovedit; (rar) indemonstrabil. – Ne- + demonstrabil.

nedemontabil
NEDEMONTÁBIL, -Ă, nedemontabili, -e, adj. Care nu poate fi demontat; care nu este făcut pentru a fi demontat. – Ne- + demontabil.

nedepanusat
NEDEPĂNUȘÁT, -Ă, nedepănușați, -te, adj. (Despre știuleți de porumb) Care nu este desfăcut de pănuși. – Ne- + depănușat^2.

neder
NÉDER, nederi, s.m. (Reg.) Om nătâng; om zăpăcit, nebun. – Et. nec.

nedesavarsire
NEDESĂVÂRȘÍRE, nedesăvârșiri, s.f. (Rar) Imperfecțiune, scădere, lipsă, cusur. – Ne- + desăvârșire.

nedescifrabil
NEDESCIFRÁBIL, -Ă, nedescifrabili, -e, adj. (Despre un text sau despre scrisul cuiva) Care nu se poate descifra; de neînțeles, indescifrabil, neciteț, ilizibil. – Ne- + descifrabil.

nedeslusit
NEDESLUȘÍT, -Ă, nedeslușiți, -te, adj. Care nu este deslușit, clar, care nu se poate distinge (precis); lipsit de claritate, greu de înțeles; nelămurit, confuz. ♦ (Adverbial ) în mod neclar, cu contururi vagi. – Ne- + deslușit.

nedespartit
NEDESPĂRȚÍT, -Ă, nedespărțiți, -te, adj. Care nu este despărțit sau fragmentat, care nu poate fi despărțit, indivizibil; care sau de care nu se desparte, nu se îndepărtează niciodată, inseparabil. – Ne- + despărțit.

nedesirabil
NEDEȘIRÁBIL, -Ă, nedeșirabili, -e, adj. (Despre țesături, tricotaje etc.) Care nu se poate deșira (ușor); indeșirabil (1). – Ne- + deșirabil.

nedeterminabil
NEDETERMINÁBIL, -Ă, nedeterminabili, -e, adj. Care nu poate fi determinat; indeterminabil. – Ne- + determinabil.

nedeterminare
NEDETERMINÁRE, nedeterminări, s.f. 1. (Mat.) Imposibilitate de a putea afla în mod unic valorile necunoscutelor care intră într-o problemă. 2. Lipsă de determinare; indeterminare. ♦ Situație incertă, neclară. – Ne- + determinare.

nedeterminat
NEDETERMINÁT, -Ă, nedeterminați, -ic, adj. Care nu este precizat, stabilit; care nu este definit sau cunoscut cu precizie. – Ne- + determinat.

nedezinfectat
NEDEZINFECTÁT, -Ă, nedezinfectați, -te, adj. Care nu a fost dezinfectat. – Ne- + dezinfectat^2.

nedezlegat
NEDEZLEGÁT, -Ă, nedezlegați, -te, adj. 1. Care nu a fost desfăcut din legături. 2. Fig. A cărui rezolvare, explicație nu este găsită. – Ne- + dezlegat.

nedezlipit
NEDEZLIPÍT, -Ă, nedezlipiți, -te, adj. Care nu este sau nu poate fi dezlipit sau despărțit; care este nelipsit (de undeva). – Ne- + dezlipit.

nedezmintit
NEDEZMINȚÍT, -Ă, nedezmințiți, -te, adj. Care nu se dezminte (niciodată); consecvent. – Ne- + dezmințit.

nediferentiat
NEDIFERENȚIÁT, -Ă, nediferențiați, -te, adj. Care nu se deosebește, nu se distinge cu nimic (de altceva sau de altcineva). [Pr.: -ți-at] – Ne- + diferențiat.

nedisciplinat
NEDISCIPLINÁT, -Ă, nedisciplinați, -te, adj. Care nu se supune ordinii și disciplinei, care manifestă spirit de indisciplină; indisciplinat, nesupus. – Ne- + disciplinat.

nediseminare
NEDISEMINÁRE, nediseminări, s.f. Nerăspândire, nepropagare. – Ne- + diseminare.

nedisimulat
NEDISIMULÁT, -Ă, nedisimulați, -te, adj. Care nu este disimulat; lipsit de ipocrizie. – Ne- + disimulat.

nedispus
NEDISPÚS, -Ă, nedispuși, -se, adj. Care nu este bine dispus, care este supărat, mâhnit. – Ne- + dispus.

nedistribuit
NEDISTRIBUÍT, -Ă, nedistribuiți, -te, adj. Care nu este distribuit. [Pr.: -bu-it] – Ne- + distribuit.

nedivizat
NEDIVIZÁT, -Ă, nedivizați, -te, adj. Care nu este divizat, împărțit. – Ne- + divizat.

nedivizibil
NEDIVIZÍBIL, -Ă, nedivizibili, -e, adj. Care nu este divizibil, care nu poate fi divizat, împărțit; indivizibil. – Ne- + divizibil.

nedizolvat
NEDIZOLVÁT, -Ă, nedizolvați, -te, adj. (Despre substanțe) Care nu este dizolvat. – Ne- + dizolvat.

nedomolit
NEDOMOLÍT, -Ă, nedomoliți, -te, adj. Care nu este sau nu poate fi domolit; nepotolit; neastâmpărat. – Ne- + domolit.

nedorit
NEDORÍT, -Ă, nedoriți, -te, adj. Care nu este dorit; indezirabil. – Ne- + dorit.

nedormit
NEDORMÍT, -Ă, nedormiți, -te, adj. (Despre oameni) Care nu a dormit (destul sau deloc). ♦ (Despre timpul destinat somnului) Petrecut fără somn. – Ne- + dormit.

nedospit
NEDOSPÍT, -Ă, nedospiți, -te, adj. (Despre aluat) Care nu a dospit (1). ♦ (Despre alimente și despre unele materii organice) Care nu a fermentat. – Ne- + dospit.

nedrept
NEDRÉPT, NEDREÁPTĂ, nedrepți, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Care nu este drept, obiectiv cu cei din jur; care nu este conform cu dreptatea, cu normele stabilite; incorect, ilegal; abuziv. ♢ Loc. adv. Pe nedrept sau (substantivat) pe nedreptul = în mod silnic, samavolnic; în mod neîntemeiat, fără temei. 2. (Înv.; gram.; despre complemente sau propoziții completive) Indirect. – Ne- + drept.

nedreptate
NEDREPTÁTE, nedreptăți, s.f. Lipsă de dreptate; faptă, situație nedreaptă; inechitate; injustiție. – Ne- + dreptate.

nedreptati
NEDREPTĂȚÍ, nedreptățesc, vb. IV. Tranz. A trata pe cineva în chip nedrept, a(-i) face cuiva o nedreptate. – Din nedreptate.

nedreptatit
NEDREPTĂȚÍT, -Ă, nedreptățiți, -te, adj. Căruia i s-a făcut o nedreptate. – V. nedreptăți.

nedumeri
NEDUMERÍ, nedumeresc, vb. IV. Tranz. A face să fie nedumerit, să nu înțeleagă ceva, a pune pe cineva în încurcătură; a mira. [Var.: nedumirí vb. IV] – Din nedumerit (derivat regresiv).

nedumerire
NEDUMERÍRE, nedumeriri, s.f. Starea celui nedumerit; mirare; încurcătură. – Ne- + dumerire.

nedumerit
NEDUMERÍT, -Ă, nedumeriți, -te, adj. Care nu este dumerit, lămurit; care este mirat, încurcat în față unui fapt, a unui lucru etc.; neașteptat, neclar. [Var.: nedumirít, -ă adj. ] – Ne- + dumerit.

nedumiri
NEDUMIRÍ vb. IV. v. nedumeri.

nedumirit
NEDUMIRÍT, -Ă adj. v. nedumerit.

nedureros
NEDURERÓS, -OÁSĂ, nedureroși, -oase, adj. Care nu provoacă sau exprimă durere (fizică ori morală). ♦ (Adverbial) Fără durere. – Ne- + dureros.

neechilibrat
NEECHILIBRÁT, -Ă, neechilibrați, -te, adj. 1. Care nu se află în stare de echilibru. ♦ (Despre valori, prețuri, bugete) Care nu este just proporționat. 2. Fig. (Despre oameni) Nechibzuit, necumpătat. – Ne- + echilibrat.

neechitabil
NEECHITÁBIL, -Ă, neechitabili, -e, adj. (Adesea adverbial) Care nu este echitabil; nedrept, inechitabil. Schimburi comerciale neechitabile. – Ne- + echitabil.

neechitate
NEECHITÁTE, neechități, s.f. Nedreptate, injustețe, inechitate. – Ne- + echitate.

neeconomic
NEECONÓMIC, -Ă, neeconomici, -ce, adj. 1. Care nu aparține economiei (1). 2. Care nu corespunde principiilor economice; neeconomicos (2). 3. Care nu dovedește spirit de economie sau nu permite economii; neeconomicos (1). – Ne- + economic (după engl. non-economic).

neeconomicos
NEECONOMICÓS, -OÁSĂ, neeconomicoși, -oase, adj. 1. Care nu dovedește spirit de economie sau nu permite economii; neeconomic (3). 2. Care nu corespunde principiilor economice; neeconomic (2). – Ne- + economicos.

needificator
NEEDIFICATÓR, -OÁRE, needificatori,-oare, adj. Care nu edifică (2); neclar. – Ne- + edificator.

neefectuat
NEEFECTUÁT, -Ă, neefectuați, -te, adj. Care nu este realizat, înfăptuit; care nu este îndeplinit, executat. [Pr.: -tu-at] – Ne- + efectuat.

neeficient
NEEFICIÉNT, -Ă, neeficienți, -te, adj. Care nu este eficient; ineficace; ineficient. [Pr.: -fi-ci-ent] – Ne- + eficient.

neeficienta
NEEFICIÉNȚĂ, neeficiențe, s.f. Lipsă de eficiență, ineficacitate. [Pr.: -fi-ci-cn-] – Ne- + eficiență.

neegalabil
NEEGALÁBIL, -Ă, neegalabili, -e, adj. Care nu poate fi egalat; care nu poate fi comparat cu nimic, cu nimeni; inegalabil. – Ne- + egalabil.

neegalat
NEEGALÁT, -Ă, neegalați, -te, adj. Care nu a fost egalat, atins. – Ne- + egalat.

neegalitate
NEEGALITÁTE, neegalități, s.f. Faptul de a fi neegal, lipsă de egalitate; inegalitate, disproporție. – Ne- + egalitate.

neelegant
NEELEGÁNT, -Ă, neeleganți, -te, adj. Care nu este elegant în vorbire, în purtare etc.; inelegant. – Ne- + elegant.

neeleganta
NEELEGÁNȚĂ s.f. Lipsă de eleganță, de finețe, de tact în vorbire, în purtare; vorbă sau comportare lipsită de finețe, de tact; (rar) ineleganță. – Ne- + eleganță.

neeligibil
NEELIGÍBIL, -Ă, neeligibili, -e, adj. Care nu este eligibil, care nu are calitățile cerute de lege pentru a putea fi ales; ineligibil. – Ne- + eligibil.

neeligibilitate
NEELIGIBILITÁTE s.f. Însușirea sau starea unei persoane neeligibile; ineligibilitate. – Ne- + eligibilitate.

neepuizabil
NEEPUIZÁBIL, -Ă, neepuizabili, -e, adj. Care nu poate fi epuizat, care nu se termină niciodată; p. ext. extrem de abundent, de bogat; inepuizabil. [Pr.: -pu-i-] – Ne- + epuizabil.

neerlandez
NEERLANDÉZ, -Ă, neerlandezi, -e, adj. (Rar) Olandez. ♦ (Sustantivat, f.) Limbă vorbită de olandezi și de flamanzi. – Din fr. néerlandais.

neesential
NEESENȚIÁL, -Ă, neesențiali, -e, adj. Care nu constituie partea cea mai importantă a unei probleme sau a unui lucru, care nu ține de esență (1); (rar) inesențial. [Pr.: -ți-al] – Ne- + esențial (după engl. non-essential).

neestetic
NEESTÉTIC, -Ă, neestetici, -ce, adj. Care nu este estetic; inestetic, urât. – Ne- + estetic.

neetans
NEETÁNȘ, -Ă, neetanși, -e, adj. Care nu este etanș. – Ne- + etanș (după fr. non-étanche).

neetanseitate
NEETANȘEITÁTE, neetanșeități, s.f. Lipsă de etanșeitate. [Pr.: -șe-i-] – Ne- + etanșeitate (după fr. non-étanchéité).

neeuclidiana
NEEUCLIDIÁNĂ adj. (În sintagma) Geometrie neeuclidiană = ramură a geometriei în care se infirmă postulatul lui Euclid privitor la două drepte paralele tăiate de o secantă. [Pr.: -e-u-cli-di-a-] – Ne- + euclidian (după fr. non-eu-clidienne).

neevaluat
NEEVALUÁT, -Ă, neevaluați, -te, adj. A cărui valoare, cantitate etc. nu a fost evaluată. [Pr.: -lu-at] – Ne- + evaluat.

neevoluat
NEEVOLUÁT, -Ă, neevoluați, -te, adj. Care nu este evoluat, dezvoltat (din punct de vedere intelectual). [Pr.: -lu-at] – Ne- + evoluat.

neexact
NEEXÁCT, -Ă, neexacți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care nu este exact; inexact, neadevărat. ♦ (Rar; despre oameni) Nepunctual. [Pr.: -eg-zact] – Ne- + exact.

neexactitate
NEEXACTITÁTE, neexactități s.f. Lipsă de exactitate, inexactitate; (concr.) afirmație inexactă, greșeală, eroare, neadevăr. ♦ Lipsă de punctualitate. [Pr.: -eg-zac-] – Ne- + exactitate.

neexcitabil
NEEXCITÁBIL, -Ă, neexcitabili, -e, adj. Care nu poate fi (ușor) excitat; (rar) inexcitabil. – Ne- + excitabil.

neexcitabilitate
NEEXCITABILITÁTE s.f. Lipsă de excitabilitate; (rar) inexcitabilitate. – Ne- + excitabilitate.

neexecutare
NEEXECUTÁRE s.f. Faptul de a nu executa. [Pr.: -eg-ze-] – Ne-+ executare (după fr. non-exécution).

neexperimentat
NEEXPERIMENTÁT, -Ă, neexperimentați, -te, adj. 1. (Despre persoane) Căruia îi lipsește experiența, nedeprins cu...; care are insuficientă experiență; inexperimentat. 2. (Despre materiale, metode etc.) Care nu a fost încă experimentat. – Ne- + experimentat.

neexploatat
NEEXPLOATÁT, -Ă, neexploatați, -te, adj. 1. Care nu este exploatat (1); (rar) inexploatat (1). 2. Care nu a fost dat în exploatare (3); (rar) inexploatat (2). – Ne- + exploatat.

neexplorabil
NEEXPLORÁBIL, -Ă, neexplorabili, -e, adj. (Adesea fig.) Care nu poate fi explorat, cercetat, analizat; inexplorabil. – Ne- + explorabil.

neexplorat
NEEXPLORÁT, -Ă, neexplorați, -te, adj. (Adesea fig.) Care nu a fost explorat, cercetat, analizat; necercetat, inexplorat. – Ne- + explorat.

neexprimabil
NEEXPRIMÁBIL, -Ă, neexprimabili, -e, adj. Care nu poate fi exprimat prin cuvinte; de nespus; inefabil, inexprimabil. – Ne- + exprimabil.

nefalism
NEFALÍSM s.n. (Livr.) Abstinență totală de la orice băutură alcoolică. – Din fr. néphalisme.

nefalist
NEFALÍST, -Ă, nefaliști, -ste, adj., s.m. și f. (Livr.) (Adept) al nefalismului. – Din fr. néphaliste.

nefalsificat
NEFALSIFICÁT, -Ă, nefalsificați, -te, adj. Care nu este falsificat. – Ne- + falsificat.

nefamilist
NEFAMILÍST, -Ă, nefamiliști, -ste, adj. Care nu este căsătorit, care nu și-a întemeiat o familie. – Ne- + familist.

nefast
NEFÁST, -Ă, nefaști, -ste, adj. Care aduce nenorocire, necaz, supărare; dăunător, fatal. – Din fr. néfaste.

nefavorabil
NEFAVORÁBIL, -Ă, nefavorabili, -e, adj. Care nu este favorabil; care este în dezavantajul, în defavoarea cuiva sau a ceva; spec. (despre vreme) caracterizat prin condiții neprielnice (de temperatură, umiditate etc.). – Ne- + favorabil.

nefacut
NEFĂCUT, -Ă, nefăcuți, -te, adj. Care nu a fost făcut, creat, săvârșit. – Ne- + făcut^2.

nefatarit
NEFĂȚĂRÍT, -Ă, nefățăriți, -te, adj. (Înv.) Lipsit de prefăcătorie; sincer, deschis; obiectiv, drept. – Ne- + fățărit.

nefartat
NEFÂRTÁT, nefârtați, s.m. (Reg.) Dușman, neprieten. ♦ (Art.) Diavolul. – Ne- + fârtat.

nefelomantie
NEFELOMANȚÍE s.f. (Livr.) Ghicitul viitorului prin observarea norilor. – Din fr. néphélomancie.

nefelometrie
NEFELOMETRÍE s.f. (Chim.) Procedeu de analiză constând în măsurarea concentrației unei emulsii, comparându-i transparența cu un preparat etalon. – Din fr. néphélométrie.

nefelometru
NEFELOMÉTRU, nefelometre, s.n. (Chim.) Aparat pentru determinarea concentrației emulsiilor prin metode optice. – Din germ. Nephelometer.

nefer
NEFÉR, neferi, s.m. 1. Soldat din vechea armată turcă. 2. Soldat pământean din corpul arnăuților; soldat care făcea parte dintr-o poteră, poteraș. – Din tc. nefer.

neferici
NEFERICÍ, nefericesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A aduce cuiva nefericire. – Din nefericit (derivat regresiv).

nefericire
NEFERICÍRE, nefericiri, s.f. Starea, situația celui nefericit; nenorocire; întâmplare, împrejurare care aduce cuiva suferință, necaz, nenorocire. ♢ Loc. adv. Din nefericire = din nenorocire, din păcate. – Ne- + fericire.

nefericit
NEFERICÍT, -Ă, nefericiți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care nu este fericit, care îndură suferințe (morale); cuprins de durere; nenorocit. ♦ Nefast. Zi nefericită. ♦ Care este într-o stare proastă, neprielnică, care provoacă neplăceri. Climă nefericită. – Ne- + fericit.

neferos
NEFERÓS, -OÁSĂ, neferoși, -oase, adj. Care nu conține fier. ♦ Care prelucrează materiale ce nu conțin fier. Industrie neferoasă. – Ne- + feros.

nefertil
NEFERTÍL, -Ă, nefertili, e-, adj. Lipsit de fertilitate. – Ne- + fertil.

nefertilizat
NEFERTILIZÁT, -Ă, neferilizați, -te, adj. (Agric.; despre sol) Căruia nu i s-a mărit fertilitatea (prin îngrășăminte, irigații etc.). – Ne- + fertilizat.

nefidel
NEFIDÉL, -Ă, nefideli, -e, adj. 1. (Despre oameni) Care nu este fidel; nestatornic, necredincios în sentimente, în angajamente; infidel (1); (despre soți) care întreține relații extraconjugale; infidel (1). 2. Care nu exprimă sau nu respectă adevărul, realitatea; inexact, infidel (2). – Ne- + fidel.

nefiert
NEFIÉRT, NEFIÁRTĂ, nefierți, nefierte, adj. Care nu este (destul de) fiert; încă crud. – Ne- + fiert.

nefiinta
NEFIÍNȚĂ s.f. 1. (Poetic) Faptul de a nu exista, de a nu fi; inexistență; stare a ceea ce nu există; p. ext. neant. 2. (Înv.) Absență, lipsă dintr-un anumit loc (a unei persoane). – Ne- + ființă.

nefinalizat
NEFINALIZÁT, -Ă, nefinalizați, -te, adj. Care nu este realizat până la sfârșit; neterminat. – Ne- + finalizat.

nefiresc
NEFIRÉSC, -EÁSCĂ, nefirești, adj. (Adesea adverbial) Care nu e în firea lucrurilor, care nu e normal, natural; anormal. – Ne- + firesc.

nefla
NÉFLĂ, nefle, s.f. (La unele jocuri de cărți) Carte de mică valoare sau fără valoare. – Din fr. nèfle.

neflexibil
NEFLEXÍBIL, -Ă, neflexibili, -e, adj. Care nu este flexibil; inflexibil. ♦ (Gram.; despre cuvinte sau forma lor) Care este lipsit de flexiune. – Ne- + flexibil (după fr. inflexible).

neflexibilitate
NEFLEXIBILITÁTE s.f. Însușirea a ceea ce este neflexibil; inflexibilitate. ♦ Fig. Fermitate, tărie, intransigență. – Ne- + flexibilitate.

nefolosit
NEFOLOSÍT, -Ă, nefolosiți, -te, adj. Care nu este folosit, întrebuințat; care nu este degradat, deteriorat (prin folosire îndelungată); neîntrebuințat, neuzat. – Ne- + folosit.

nefolositor
NEFOLOSITÓR, -OÁRE, nefolositori, -oare, adj. Care nu este folositor, care nu folosește la nimic; inutil. – Ne- + folositor.

nefondat
NEFONDÁT, -Ă adj. v. nefundat.

nefoscop
NEFOSCÓP, nefoscoape, s.n. (Met.) Instrument cu care se determină viteza și direcția de deplasare a norilor. – Din fr. néphoscope.

nefralgie
NEFRALGÍE, nefralgii, s.f. (Med.) Durere de rinichi. – Din fr. néphralgie.

nefrectomie
NEFRECTOMÍE, nefrectomii, s.f. (Med.) Extirpare a unui rinichi. – Din fr. néphrectomie.

nefridie
NEFRÍDIE, nefridii, s.f. Organ de excreție la unele animale nevertebrate. – Din fr. néphridie.

nefript
NEFRÍPT, -Ă, nefripți, -te, adj. Care nu este (destul de) fript; încă crud. – Ne- + fript.

nefrit
NEFRÍT s.n. Rocă metamorfică compactă, de culoare verzuie, folosită ca piatră semiprețioasă. – Din fr. néphrite, germ. Nephrit.

nefrita
NEFRÍTĂ, nefrite, s.f. Boală care constă în inflamarea rinichilor. – Din ngr. nefrítis, fr. néphrite.

nefritic
NEFRÍTIC, -Ă, nefritici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Despre boli) Care este localizat la rinichi; renal. ♦ Care este folosit în bolile de rinichi. 2. S.m. și f., adj. (Persoană) care suferă de nefrită. – Din ngr. nefritikós, lat. nephriticus, fr. néphrétique.

nefrografie
NEFROGRAFÍE, nefrografii, s.f. (Med.) Radiografie a rinichiului făcută cu ajutorul unei substanțe de contrast. – Din fr. néphrographie.

nefrolitotomie
NEFROLITOTOMÍE, nefrolitotomii, s.f. (Med.) Extragere chirurgicală a unui calcul renal. – Din fr. néphrolithotomie.

nefrologic
NEFROLÓGIC, -Ă, nefrologici, -ce, adj. (Med.) De nefrologie. – Din fr. nephrologique.

nefrologie
NEFROLOGÍE s.f. Ramură a medicinei care se ocupă cu studiul rinichiului. – Din fr. néphrologie.

nefron
NEFRÓN, nefroane, s.n. (Med.) Unitate morfologică și funcțională a rinichiului. – Din fr. néphron.

nefropat
NEFROPÁT, -Ă, nefropați, -te, adj., s.m. și f. (Med.) (Bolnav) de rinichi. – Din fr. néphropathe.

nefropatie
NEFROPATÍE, nefropatii, s.f. (Med.) Denumire generică a bolilor de rinichi. – Din fr. néphropathie.

nefropexie
NEFROPEXÍE, nefropexii, s.f. (Med.) Fixare chirurgicală a unui rinichi deplasat. – Din fr. néphropexie.

nefroptoza
NEFROPTÓZĂ, nefroptoze, s.f. (Med.) Boală caracterizată prin deplasarea rinichiului. – Din fr. néphroptôse.

nefrosclerotic
NEFROSCLERÓTIC, -Ă, nefrosclerotici, -ce, adj. (Med.) Care se referă la nefroscleroză. – Din fr. néphrosclérotique.

nefroscleroza
NEFROSCLERÓZĂ, nefroscleroze, s.f. (Med.) Scleroză renală. – Din fr. néphrosclérose.

nefrotic
NEFRÓTIC, -Ă, nefrotici, -ce, adj. (Med.) De natura nefrozei. – Din fr. néphrotique.

nefroza
NEFRÓZĂ, nefroze, s.f. (Med.) Afecțiune cronică a rinichiului pricinuită de tulburări metabolice. – Din fr. néphrose.

nefructuos
NEFRUCTUÓS, -OÁSĂ, nefructuoși, -oase, adj. Care nu dă rezultatele așteptate, care nu dă roade; zadarnic, inutil, infructuos. [Pr.: -tu-os] – Ne- + fructuos.

nefunctional
NEFUNCȚIONÁL, -Ă, nefuncționali, -e, adj. 1. Care nu este funcțional. 2. Care nu îndeplinește condițiile pentru a funcționa. ♦ Nefolositor. [Pr.: -ți-o-] – Ne- + funcțional (după fr. non-fonctionnel).

nefundat
NEFUNDÁT, -Ă, nefundați, -te, adj. Care nu este bazat, întemeiat pe ceva. [Var.: nefondát, -ă adj.] – Ne- + fundat.

neg
NEG, negi, s.m. Tumoare mică, rotundă, nedureroasă, care apare pe piele din cauza unei hipertrofii a papilelor. – Lat. naevus.

nega
NEGÁ, neg, vb. I. Tranz. A contesta existența, necesitatea, obligativitatea unui lucru, a unui fenomen etc.; a nu recunoaște, a nu admite un fapt; a tăgădui. – Din lat. negare.

negara
NEGÁRĂ s.f. v. năgară.

negare
NEGÁRE, negări, s.f. 1. Acțiunea de a nega și rezultatul ei; contestare, tăgăduire. 2. (Fil.) Negație (2). ♢ Negarea negației = una dintre cele trei legi dialectice principale, potrivit căreia dezvoltarea se prezintă ca o înlănțuire de negații dialectice. – V. nega.

negativ
NEGATÍV, -Ă, negativi, -e, adj., s.n. I. Adj. 1. Care exprimă o negare sau un refuz, care neagă ceva. 2. Lipsit de însușiri bune, de calități, rău; care produce rău, care este periculos. 3. (Despre numere, mărimi scalare etc.) Care este mai mic decât zero (sau egal cu zero); care se notează în scris cu semnul minus. 4. (Despre electricitate, sarcini electrice) Care apare la anodul unui element generator electrochimic. II. S.n. Imagine fotografică obținută pe un material (film, hârtie etc.), la care distribuția luminii și a umbrei este inversă în raport cu cea reală; p. ext. placă, film, sau hârtie fotografică pe care s-a obținut o asemenea imagine. – Din it. negativo, lat. negativus, fr. negatif, germ. negativ.

negativa
NEGATIVÁ, negativez, vb. I. Tranz. A încărca, a polariza cu electricitate negativă. – Din negativ.

negativare
NEGATIVÁRE, negativări, s.f. Acțiunea de a negativa și rezultatul ei. – V. negativa.

negativat
NEGATIVÁT, -Ă, negativați, -te, adj. Care a fost încărcat cu electricitate negativă. – V. negativa.

negativism
NEGATIVÍSM s.n. 1. Atitudine de ignorare voită sau de respingere sistematică și fără discernământ a ceva care de fapt are și elemente pozitive. 2. Simptom care apare în unele boli mintale și care se caracterizează prin tendința bolnavului de a se împotrivi oricăror solicitări din exterior. – Din fr. négativisme.

negativist
NEGATIVÍST, -Ă, negativiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de negativism (1), caracteristic negativismului. 2. S.m. și f. Persoană care are o atitudine negativistă (1), care manifestă negativism. – Negativ + suf. -ist.

negativitate
NEGATIVITÁTE s.f. (Livr.) Însușirea de a fi negativ. – Din fr. négativité.

negator
NEGATÓR, -OÁRE, negatori, -oare, adj., s.m. și f. (Livr.) (Persoană) care neagă, combate, contestă (ceva sau pe cineva). – Din fr. négateur.

negatoscop
NEGATOSCÓP, negatoscoape, s.n. Ecran luminos pentru examinarea prin transparență a negativelor fotografice și a radiografiilor. – Din fr. négatoscope.

negatie
NEGÁȚIE, negații, s.f. 1. Faptul de a nega. ♦ Cuvânt, gest, fapt etc. care neagă, contrazice, contestă (ceva sau pe cineva). ♦ Functor logic pe baza căruia se contestă valoarea de adevăr susținută într-o afirmație. ♦ Cuvânt cu ajutorul căruia se neagă ideea exprimată de o propoziție sau de una dintre părțile ei. 2. (Fil.) Proces obiectiv de înlocuire a unor calități ale obiectelor prin altele, care asigură dezvoltării un sens ascendent; negare (2). – Din fr. négation, lat. negatio.

negandit
NEGÂNDÍT^2, -Ă, negândiți, te, adj. Care ne este gândit suficient. ♦ Care apare, se produce pe neașteptate; neprevăzut, neașteptat. – Ne- + gândit.

NEGÂNDIT^1 s.n. (În loc. adv.) Pe negândite = în mod neașteptat, deodată; prin surprindere. – Ne- + gândit.

negel
NEGÉL, negei, s.m. Diminutiv al lui neg. – Neg + suf. -el.

negelarita
NEGELÁRIȚĂ, negelarițe, s.f. (Bot.; reg.) Rostopască. – Negel + suf. -ariță.

neghina
NEGHÍNĂ, neghine, s.f. Plantă erbacee cu tulpina și cu frunzele păroase, cu flori roșii-purpurii, cu sămânța măruntă, de culoare neagră, răspândită mai ales în culturile de grâu; năgară (Agrostemma githago); p. restr. sămânța acestei plante care, măcinată împreună cu grâul, dă făinii un gust neplăcut și toxicitate. ♢ Expr. A alege neghina din grâu (sau grâul din neghină) = a despărți ceea ce este bun de ceea ce este rău. A semăna neghină = a produce discordie, ceartă. ♦ Fig. Ceea ce este rău, vătămător, primejdios; ceea ce trebuie înlăturat. [Pl. și: neghíni] – Et. nec.

neghinita
NEGHINÍȚĂ, neghinițe, s.f. Diminutiv al lui neghină; neghinuță. – Neghină + suf. -iță.

neghinos
NEGHINÓS, -OÁSĂ, neghinoși, -oase, adj. (Rar) Care conține neghină, cu neghină. – Neghină + suf. -os.

neghinuta
NEGHINÚȚĂ, neghinuțe, s.f. Neghiniță. – Neghină + suf. -uță.

neghiob
NEGHIÓB, -OÁBĂ, neghiobi, -oabe, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) cu mintea mărginită, care pricepe greu un lucru, care acționează fără judecată; (om) neîndemânatic, nepriceput, nătărău, nerod, prost. 2. Adj. (Despre fapte, vorbe etc.) Care arată îngustimea la minte, prostia, stupiditatea neghiobului (1); prostesc, neghiobesc, stupid. – Et. nec.

neghiobesc
NEGHIOBÉSC, -EÁSCĂ, neghiobești, adj. Neghiob (2). – Neghiob + suf. -esc.

neghiobeste
NEGHIOBÉȘTE adv. (Rar) În felul neghiobului, ca neghiobii; prostește. – Neghiob + suf. -ește.

neghiobie
NEGHIOBÍE, neghiobii, s.f. Calitatea de a fi neghiob; faptă sau vorbă prostească, de neghiob; prostie, nerozie. ♦ (Fam.) Lucrare lipsită de orice merit, stupidă, banală. – Neghiob + suf. -ie.

neglasnica
NEGLÁSNICĂ, neglasnice, adj. (Înv.; în sintagma) Slovă neglasnică (și substantivat, f.) = consoană. – Ne- + glasnică.

neglija
NEGLIJÁ, neglijez, vb. I. Tranz. A nu avea grijă de cineva sau de ceva, a nu da atenția cuvenită; a trece cu vederea, a lăsa la o parte, a omite. ♦ Refl. A nu avea grijă de propria sa persoană; a se lăsa. – Din fr. négliger.

neglijabil
NEGLIJÁBIL, -Ă, neglijabili, -e, adj. Care poate fi lăsat la o parte sau trecut cu vederea (fără nici o pierdere); care nu trebuie luat neapărat în seamă; fără însemnătate. – Din fr. négligeable.

neglijare
NEGLIJÁRE s.f. Acțiunea de a (se) neglija și rezultatul ei. – V. neglija.

neglijat
NEGLIJÁT, -Ă, neglijați, -te, adj. Căruia nu i s-a dat atenția cuvenită; neîngrijit. – V. neglija.

neglijent
NEGLIJÉNT, -Ă, neglijenți, -te, adj. 1. Care nu-și îndeplinește îndatoririle cu destulă grijă; indolent, nepăsător. 2. Care nu se îngrijește de ținuta sa, care are o ținută dezordonată, murdară etc.; neîngrijit. 3. (Despre acțiuni, atitudini etc. ale oamenilor) Care denotă lipsă de atenție, de grijă, de interes (față de ceva, de cineva sau de sine). – Din fr. négligent.

neglijenta
NEGLIJÉNȚĂ, neglijențe, s.f. Faptul de a fi neglijent; atitudine de nepăsare, de delăsare în îndeplinirea unei datorii; faptă, atitudine care denotă lipsă de grijă, de atenție, de interes (față de ceva, de cineva sau de sine). – Din fr. négligence.

neglijeu
NEGLIJÉU, neglijeuri, s.n. (Astăzi rar) Îmbrăcăminte comodă de casă pe care o poartă femeile dimineața. ♢ Expr. A fi în neglijeu = a fi îmbrăcat sumar. – Din fr. négligé.

negocia
NEGOCIÁ, negociez, vb. I. Tranz. 1. A trata cu cineva încheierea unei convenții economice, politice, culturale etc. ♦ A intermedia, a mijloci o afacere, o căsătorie. 2. A efectua diverse operații comerciale (de vânzări de titluri, de rente etc.). [Pr.: -ci-a] – Din fr. négocier.

negociabil
NEGOCIÁBIL, -Ă, negociabili, -e, adj. Care poate fi negociat. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. négociable.

negociabilitate
NEGOCIABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi negociabil. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. négociabilité.

negociator
NEGOCIATÓR, -OÁRE, negociatori, -oare, s.m. și f. Persoană care negociază (1) (în numele său sau al altuia). [Pr.: -ci-a-] – Din fr. négociateur.

negociatie
NEGOCIÁȚIE, negociații, s.f. (Înv.) Negociere. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. négociation.

negociere
NEGOCIÉRE, negocieri, s.f. Acțiunea de a negocia și rezultatul ei; negociație. [Pr.: -ci-e-] – V. negocia.

negos
NEGÓS, -OÁSĂ, negoși, -oase, adj. (Rar) Plin de negi, cu negi mulți. – Neg + suf. -os.

negot
NEGÓȚ, (rar) negoțuri, s.n. 1. Activitate economică (în domeniul particular) privind circulația mărfurilor, vânzarea și cumpărarea lor; schimb de produse sub formă de vânzare-cumpărare; negustorie, comerț (particular). ♦ Tranzacție comercială; târg, învoială. 2. (Înv. și pop.; concr.) Marfă. – Lat. negotium.

negrait
NEGRĂÍT, -Ă, negrăiți, -te, adj. Care nu poate fi spus, exprimat (în cuvinte), inexprimabil; p. ext. excepțional, nemaipomenit, extraordinar. – Ne- + grăit.

negreala
NEGREÁLĂ, negreli, s.f. Însușirea de a fi negru; culoare neagră, întunecată pe care o are un obiect sau o ființă. ♦ Materie colorantă de culoare neagră; vopsea neagră. ♦ (Pop.) Cerneală. ♦ (Reg.) Funingine. ♦ (Reg.) Murdărie. – Negru + suf. -eală Cf. n e g r i.

negreata
NEGREÁȚĂ, negreți, s.f. Însușirea de a fi negru; culoare neagră; pată neagră. – Lat. nigritia sau negru + suf. -eață.

negresa
NEGRÉSĂ, negrese, s.f. Femeie care aparține rasei negride. – Din fr. négresse.

negresit
NEGREȘÍT adv. Fără nici o îndoială; fără doar și poate, desigur, sigur; în mod neapărat. – Ne- + greșit.

negri
NEGRÍ, negresc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv. și pop.) A (se) înnegri. – Din negru.

negricios
NEGRICIÓS, -OÁSĂ, negricioși, -oase, adj. De o culoare care se apropie de negru, care bate în negru; negriu, negruț. ♦ (Despre oameni) Cu pielea, părul, ochii de culoare închisă; brunet, oacheș. – Negru + suf. -icios.

negrid
NEGRÍD, -Ă, negrizi, -de s.m. și f. (La m. pl.) Una dintre rasele umane răspândită în Africa de Sud, Sahara, în Melanezia, Noua Guinee și America; (și la sg.) persoană care face parte din această rasă umană. ♢ (Adjectival) Populație negridă – Din fr. négroïde.

negrilica
NEGRILÍCĂ, negrilici, s.f. Plantă erbacee din familia ranunculaceelor, cu flori albe sau albe-albăstrui și cu fructul o capsulă conținând numeroase semințe negre, întrebuințate drept condiment (Nigella sativa). – Din negru.

negrior
NEGRIÓR, -OÁRĂ, negriori, -oare, adj. (Pop.) Negrișor. [Pr.: -gri-or] – Negru + suf. -ior.

negrisor
NEGRIȘÓR, -OÁRĂ, negrișori, -oare, adj. Diminutiv al lui negru; care bate în negru, cam negru; negrior. – Negru + suf. -ișor.

negritura
NEGRITÚRĂ s.f. (Rar) Înnegrire; (concr.) substanță care se folosește la vopsit în negru. – Negru + suf. -itură.

negriu
NEGRÍU, -ÍE, negrii, adj. (Pop.) Negricios. – Negru + suf. -iu.

negrizutos
NEGRIZUTÓS, -OÁSĂ, negrizutoși, -oase, adj. Care nu conține grizu. – Ne- + grizutos.

negru
NÉGRU, NEÁGRĂ, negri, -e, adj., s.n., s.m. I. Adj. 1. (Despre obiecte, ființe etc.) Care nu reflectă lumina, care are culoarea cea mai închisă; de culoarea funinginii, a cărbunelui; (despre culori) ca funinginea, ca penele corbului, cu cea mai închisă nuanță. ♢ Pâine neagră = pâine mai închisă la culoare, făcută din făină integrală. Vin negru = vin de culoare roșu-închis. Cutie neagră = a) aparatură protejată instalată în avioane, care înregistrează parametrii de zbor și convorbirile echipajului în vederea elucidării cauzelor unui eventual accident; b) termen folosit pentru un sistem a cărui structură internă este necunoscută. Principiul cutiei negre = renunțare la cunoașterea structurii interne a unui sistem, stabilind, pe cale experimentală, doar corelațiile între ieșiri și intrări, pentru a descrie comportamentul sistemului față de exterior. ♢ Expr. Ba e albă, ba e neagră, se zice despre spusele cuiva care se contrazice. ♦ (Despre oameni) Care aparține rasei

negrusca
NEGRÚȘCĂ, negruște, s.f. Plantă erbacee meliferă cu frunze penate, cu flori albe-albăstrui și cu fructe capsule cu numeroase semințe negre (Nigella arvensis). – Negru + suf. -ușcă.

negrut
NEGRÚȚ, -Ă, negruți, -e, adj. Negricios. – Negru + suf. -uț.

negurat
NEGURÁT, -Ă, negurați, -te, adj. (Reg.) Înnegurat; posomorât, mohorât, trist. – Din negură.

negura
NÉGURĂ, neguri, s.f. 1. Ceață densă care se formează îndeosebi dimineața și seara, reducând mult vizibilitatea; negureală. ♦ Întuneric, beznă; obscuritate. 2. Fig. (Rar) Mulțime, cantitate, număr mare, imens de ființe sau de lucruri. O negură de lăcuste. – Din lat. nebula.

negureala
NEGUREÁLĂ, negureli, s.f. (Pop.) Negură (1), pâclă. – Negură + suf. -eală.

neguriu
NEGURÍU, -ÍE, negurii, adj. (Rar) Neguros (1). – Negură + suf. -iu.

neguros
NEGURÓS, -OÁSĂ, neguroși, -oase, adj. 1. Acoperit, învăluit de negură (1); cețos, pâclos, neguriu. ♦ Întunecat, obscur; mohorât, posomorât. 2. Fig. (Despre oameni și despre ochii, privirea etc. lor) Mohorât, trist, posomorât, încruntat. 3. Fig. Imprecis, confuz, neclar. – Negură + suf. -os.

negus
NEGÚS, neguși, s.m. Titlu purtat în perioada monarhiei de suveranii Etiopiei; persoană care avea acest titlu. – Din fr. négous, germ. Negus.

negustor
NEGUSTÓR, negustori, s.m. Persoană care se ocupă cu comerțul (particular); comerciant. [Var.: (înv. și reg.) neguțătór s.m.] – Lat. negotiatorius sau – neguța + suf. -tor.

negustoras
NEGUSTORÁȘ, negustorași, s.m. Diminutiv al lui negustor. – Negustor + suf. -aș.

negustoreasa
NEGUSTOREÁSĂ, negustorese, s.f. Femeie care se ocupă cu comerțul (particular); soție de negustor; negustoriță. [Var.: (înv. și reg.) neguțătoreásă s.f.] – Negustor + suf. -easă.

negustoresc
NEGUSTORÉSC, -EÁSCĂ, negustorești, adj. 1. Care se referă la negustori, care este alcătuit din negustori, specific negustorilor, de negustor. 2. Care ține de comerț, privitor la comerț; comercial. – Negustor + suf. -esc.

negustoreste
NEGUSTORÉȘTE adv. Ca un negustor, în felul negustorilor. – Negustor + suf. -ește.

negustori
NEGUSTORÍ, negustoresc, vb. IV. Intranz. și refl. (Înv. și pop.) A cumpăra și a vinde o marfă pentru a realiza un profit; a practica meseria de negustor. ♦ Tranz. A comercializa; a trafica, a specula. [Var.: (înv. și reg.) neguțătorí vb. IV] – Din negustor.

negustorie
NEGUSTORÍE, negustorii, s.f. 1. (La sg.) Activitate economică (particulară) privind circulația mărfurilor, vânzarea și cumpărarea lor; schimb de produse sub formă de vânzare-cumpărare; negoț, comerț (particular). 2. Afacere, întreprindere comercială. [Var.: (înv. și reg.) neguțătoríe s.f.] – Negustor + suf. -ie.

negustorime
NEGUSTORÍME s.f. Mulțime de negustori; tagma, breasla negustorilor. – Negustor + suf. -ime.

negustorita
NEGUSTORÍȚĂ, negustorițe, s.f. (Rar) Negustoreasă. – Negustor + suf. -iță.

negustoros
NEGUSTORÓS, -OÁSĂ, negustoroși, -oase, adj. Priceput în afaceri (comerciale); p. ext. înzestrat cu simț practic. – Negustor + suf. -os.

neguta
NEGUȚÁ, neguțez, vb. I. Tranz. (Înv. și pop.) 1. A face negoț. ♦ Refl. recipr. A se tocmi, a se târgui; fig. a duce tratative cu cineva pentru a-i smulge o favoare, oferindu-i în schimb altceva. 2. A cumpăra. – Lat. negotiari sau din negoț.

negutator
NEGUȚĂTÓR s.m. v. negustor.

negutatoreasa
NEGUȚĂTOREÁSĂ s.f. v. negustoreasă.

negutatori
NEGUȚĂTORÍ vb. IV v. negustori.

negutatorie
NEGUȚĂTORÍE s.f. v. negustorie.

neguvernamental
NEGUVERNAMENTÁL, -Ă, neguvernamentali, -e, adj. (Despre organizații, instituții etc.) Care nu aparține și nu reprezintă un guvern. – Ne- + guvernamental (după fr. non-gouvernemental, engl. non-governmental).

nehotarare
NEHOTĂRẤRE s.f. Lipsă de hotărâre; ezitare, șovăială, îndoială. – Ne- + hotărâre.

nehotarat
NEHOTĂRẤT, -Ă, nehotărâți, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Care nu este hotărât, care este lipsit de hotărâre; șovăitor, nesigur; lipsit de claritate, de precizie; neclar, confuz, vag. 2. (Gram.; în sintagmele) Adjectiv nehotărât = adjectiv pronominal care însoțește substantivul fără să individualizeze obiectul denumit de acesta. Pronume nehotărât = pronume care dă indicații imprecise asupra obiectului al cărui nume îl înlocuiește. Articol nehotărât = articol care indică obiectul desemnat de substantiv drept reprezentant al speciei. Numeral nehotărât = numeral care exprimă un număr nedeterminat de obiecte sau de ființe. – Ne- + hotărât.

neica
NÉICĂ s.m. (Pop.) Nene (1). ♦ Termen afectiv cu care, la țară, o fată se adresează flăcăului iubit sau pe care flăcăul îl întrebuințează când vorbește despre sine cu fata iubită. – Nene + suf. -ică.

neiculean
NEICULEÁN s.m. (Rar) Neiculiță. – Neică + suf. -ulean.

neiculita
NEICULÍȚĂ s.m. (Pop.) Diminutiv al lui neică; neiculean, neicuță, neicușor. – Neică + suf. -uliță.

neicusor
NEICUȘÓR, neicușori, s.m. (Pop.) Neiculiță. – Neică + suf. -ușor.

neicuta
NEICÚȚĂ s.m (Pop.) Neiculiță. – Neică + suf. -uță.

neidentificat
NEIDENTIFICÁT, -Ă, neidentificați, -te, adj. Care nu a fost identificat, recunoscut, stabilit, constatat. – Ne- + identificat (după fr. non-identifié).

neiertat
NEIERTÁT, -Ă, neiertați, -te, adj. Care nu este sau nu poate fi iertat sau îngăduit. – Ne- + iertat.

neiertator
NEIERTĂTÓR, -OÁRE, neiertători, -oare, adj. Care nu iartă (ușor), care nu cruță; aspru, sever, nemilos. [Pr.: ne-ier-] – Ne- + iertător.

neimaginabil
NEIMAGINÁBIL, -Ă, neimaginabili, -e, adj. Care întrece orice închipuire, care nu se poate imagina; de neînchipuit, extraordinar, inimaginabil. – Ne- + imaginabil.

neimitabil
NEIMITÁBIL, -Ă, neimitabili, -e, adj. (Rar) Inimitabil. – Ne- + imitabil (după fr. inimitable).

neimplicat
NEIMPLICÁT, -Ă, neimplicați, -te, adj. Care nu este implicat, amestecat într-o acțiune. – Ne- + implicat.

neimportant
NEIMPORTÁNT, -Ă, neimportanți, -te, adj. Lipsit de importanță (ca mărime, cantitate, valoare); neînsemnat. – Ne- + important.

neimpozabil
NEIMPOZÁBIL, -Ă, neimpozabili, -e, adj. Care este scutit de impozite. – Ne- + impozabil.

neinflamabil
NEINFLAMÁBIL, -Ă, neinflamabili, -e, adj. Care nu se aprinde (ușor). – Ne- + inflamabil.

neinformat
NEINFORMÁT, -Ă, neinformați, -te, adj. Care nu a primit sau nu și-a procurat informații; care nu s-a documentat prin cercetări amănunțite. – Ne- + informat.

neinspirat
NEINSPIRÁT, -Ă, neinspirați, -te, adj. Care nu este inspirat, prost inspirat. – Ne- + inspirat.

neinstruit
NEINSTRUÍT, -Ă, neinstruiți, -te, adj. 1. Care nu a urmat o formă de învățământ pentru a se instrui, care nu posedă cunoștințe temeinice (în general). 2. (Despre ostași) Care nu și-a îndeplinit stagiul militar (deși a împlinit vârsta legală). – Ne- + instruit.

neintegrabil
NEINTEGRÁBIL, -Ă, neintegrabili, -e, adj. Care nu poate fi inclus, înglobat (armonios) într-un tot. – Ne- + integrabil.

neinteligent
NEINTELIGÉNT, -Ă, neinteligenți, -te, adj. Care nu este inteligent. – Ne- + inteligent.

neinteligibil
NEINTELIGÍBIL, -Ă, neinteligibili, -e, adj. Care nu este inteligibil; de neînțeles. – Ne- + inteligibil.

neintentionat
NEINTENȚIONÁT, -Ă, neintenționați, -te, adj. (Adesea adverbial) Care este făcut fără intenție, fără să vrea. [Pr.: -ți-o-] – Ne- + intenționat.

neinteresant
NEINTERESÁNT, -Ă, neinteresanți, -te, adj. Care nu trezește interes, care nu este demn de atenție; obișnuit, banal. – Ne- + interesant.

neinterventie
NEINTERVÉNȚIE, neintervenții, s.f. Lipsă de intervenție. ♦ Principiu de drept internațional potrivit căruia nici un stat nu are dreptul de a se amesteca în treburile interne sau externe ale altui stat. – Ne- + intervenție.

neinterventionist
NEINTERVENȚIONÍST, -Ă, neintervenționiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al atitudinii, al politicii de neintervenție. [Pr.: -ți-o-] – Ne- + intervenționist (după fr. non-interventionniste).

neios
NEIÓS, -OÁSĂ, neioși, -oase, adj. (Înv. și reg.) Acoperit cu (multă) zăpadă; în care a nins mult. – Nea^2 + suf. -os.

neirigat
NEIRIGÁT, -Ă, neirigați, -te, adj. 1. (Despre terenuri agricole) Pe care nu s-au amenajat lucrări de irigație. 2. (Despre organe, țesuturi) Prin care nu (mai) circulă sânge. – Ne- + irigat.

neisan
NEISÁN, neisani, s.m. (Înv.) Naist. [Var.: naisán s.m.] – Din tc. neyzen.

neispravit
NEISPRĂVÍT, -Ă, neisprăviți, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care este lăsat neterminat, care nu are capăt sau sfârșit. 2. Adj., s.m. și f. (Persoană) care nu are nici o situație, nici un rost, care este fără căpătâi, de nimic; (om) incapabil. – Ne- + isprăvit.

neistovit
NEISTOVÍT, -Ă, neistoviți, -te, adj. Care este mereu activ, care nu obosește (niciodată): p. ext. inepuizabil, nesfârșit. – Ne- + istovit.

neizbanda
NEIZBẤNDĂ s.f. Eșec, insucces, nereușită. – Ne- + izbândă.

neizbutit
NEIZBUTÍT, -Ă, neizbutiți, -te, adj. Care nu este izbutit; nereușit. – Ne- + izbutit.

neimblanzit
NEÎMBLÂNZÍT, -Ă, neîmblânziți, -te, adj. (Despre animale) Sălbatic. ♦ (Despre oameni și manifestările lor) Care nu este sau nu poate fi îmblânzit, potolit, îmbunat; neînduplecat, aprig. – Ne- + îmblânzit.

neimpacat
NEÎMPĂCÁT, -Ă, neîmpăcați, -te, adj. 1. Care nu este sau nu poate fi împăcat sau mulțumit. 2. Neînduplecat, aprig; crunt, înverșunat. – Ne- + împăcat.

neimpadurit
NEÎMPĂDURÍT, -Ă, neîmpăduriți, -te, adj. Care nu este împădurit; fără păduri. – Ne- + împădurit.

neimplinit
NEÎMPLINÍT, -Ă, neîmpliniți, -te, adj. Care nu a ajuns la deplina dezvoltare. – Ne- + împlinit.

neimprejmuit
NEÎMPREJMUÍT, -Ă, neîmprejmuiți, -te, adj. Care nu este delimitat de rest; care nu este îngrădit. – Ne- + împrejmuit^2.

neincadrabil
NEÎNCADRÁBIL, -Ă, neîncadrabili, -e, adj. Care nu este încadrabil. – Ne- + încadrabil.

neincapator
NEÎNCĂPĂTÓR, -OÁRE, neîncăpători, -oare, adj. Care nu are volum utilizabil mare; în care nu încape mult. – Ne- + încăpător.

neinceput
NEÎNCEPÚT, -Ă, neîncepuți, -te, adj. Care nu este (încă) început, folosit. ♢ Apă neîncepută = apă luată din fântână sau de la izvor dimineața, înainte de a mai fi luat și alții în ziua aceea, căreia în descântece i se atribuie puteri miraculoase. – Ne- + început.

neincetat
NEÎNCETÁT, -Ă, neîncetați, -te, adj., adv. (Care are loc, se desfășoară sau se repetă) fără oprire, fără întrerupere; necontenit, continuu. – Ne- + încetat.

neinchipuit
NEÎNCHIPUÍT, -Ă, neînchipuiți, -te, adj. Care (prin înfățișarea sa neobișnuită, prin caracterul aparte) întrece puterea de închipuire, care nu poate fi închipuit; inimaginabil. ♢ De neînchipuit = a) loc. adj. care întrece puterea închipuirii, care nu poate fi închipuit; b) loc. adv. foarte, grozav de..., extrem de... ♦ (Adverbial) Extrem de..., foarte. – Ne- + închipuit.

neincredere
NEÎNCRÉDERE s.f. Lipsă de încredere; îndoială, suspiciune. – Ne- + încredere.

neincrezator
NEÎNCREZĂTÓR, -OÁRE, neîncrezători, -oare, adj. Care nu se încrede (ușor), care are îndoieli, bănuitor. – Ne- + încrezător.

neindemanare
NEÎNDEMÂNÁRE s.f. Lipsă de îndemânare; stângăcie. – Ne- + îndemânare.

neindemanatic
NEÎNDEMÂNÁTIC, -Ă, neîndemânatici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Care nu are îndemânare, abilitate, pricepere, siguranță; nepriceput; care trădează lipsă de îndemânare, de pricepere sau de siguranță; stângaci. – Ne- + îndemânatic.

neindemana
NEÎNDEMẤNĂ s.f. (Înv.) Situație grea, împrejurare nefavorabilă. – Ne- + îndemână.

neindestulator
NEÎNDESTULĂTÓR, -OÁRE, neîndestulători, -oare, adj. Care nu este în cantitate suficientă, care nu îndestulează. – Ne- + îndestulător.

neindoielnic
NEÎNDOIÉLNIC, -Ă, neîndoielnici, -ce, adj. Care nu provoacă îndoială, care nu poate stârni obiecții; indiscutabil, incontestabil. [Pr.: -do-iel-] – Ne- + îndoielnic.

neindoios
NEÎNDOIÓS, -OÁSĂ, neîndoioși, -oase, adj., adv. (În mod sigur) sigur, hotărât, cert. [Pr.: -do-ios] – Ne- + îndoios.

neinduplecare
NEÎNDUPLECÁRE s.f. Însușirea celui neînduplecat; inflexibilitate, hotărâre, fermitate; p. ext. cruzime. – Ne- + înduplecare.

neinduplecat
NEÎNDUPLECÁT, -Ă, neînduplecați, -te, adj. Care nu se înduplecă sau nu poate fi înduplecat (ușor); inflexibil, hotărât, ferm; p. ext. crud, necruțător, implacabil. – Ne- + înduplecat.

neindurare
NEÎNDURÁRE s.f. Lipsă de îndurare, de milă; cruzime, asprime. ♢ Loc. adv. Cu neîndurare = crud, aspru, fără milă. – Ne- + îndurare.

neindurat
NEÎNDURÁT, -Ă, neîndurați, -te, adj. (Rar) Neîndurător. ♢ Loc. adj. De neîndurat = insuportabil. – Ne- + îndurat.

neindurator
NEÎNDURĂTÓR, -OÁRE, neîndurători, -oare, adj. Care nu iartă; fără milă; nemilos, necruțător, neîndurat. ♦ (Adverbial) Extrem de..., foarte. – Ne- + îndurător.

neinfranat
NEÎNFRÂNÁT, -Ă, neînfrânați, -te, adj. Ale cărui porniri nu pot fi stăvilite, domolite. ♦ Care denotă lipsă de reținere, de stăpânire. – Ne- + înfrânat.

neinfrant
NEÎNFRẤNT, -Ă, neînfrânți, -te, adj. Care nu este sau nu poate fi înfrânt (ușor); invincibil. – Ne- + înfrânt.

neinfricare
NEÎNFRICÁRE s.f. Lipsă de teamă; vitejie, curaj, îndrăzneală. – Ne- + înfricare (rar „frică” < înfrica).

neinfricat
NEÎNFRICÁT, -Ă, neînfricați, -te, adj. Care nu se înfricoșează, care nu se teme (de nimic); curajos, viteaz, neînfricoșat. – Ne- + înfricat.

neinfricosat
NEÎNFRICOȘÁT, -Ă, neînfricoșați, -te, adj. (Înv.) Neînfricat. – Ne- + înfricoșat.

neingaduitor
NEÎNGĂDUITÓR, -OÁRE, neîngăduitori, -oare, adj. Care nu îngăduie (1); p. ext. care nu iartă ușor; intransigent. [Pr.: -du-i-] – Ne- + îngăduitor.

neingradit
NEÎNGRĂDÍT, -Ă, neîngrădiți, -te, adj. Care nu este îngrădit. ♦ Fig. Care nu este limitat, restrâns. – Ne- + îngrădit.

neingriji
NEÎNGRIJÍ, neîngrijesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A neglija. – Din neîngrijit (derivat regresiv).

neingrijire
NEÎNGRIJÍRE s.f. 1. Stare de paragină. 2. Lipsă de grijă, de atenție; neglijență, neatenție. – Ne- + îngrijire.

neingrijit
NEÎNGRIJÍT, -Ă, neîngrijiți, -te, adj. 1. Care este lăsat în stare de delăsare, de paragină; părăginit. 2. Care nu se îngrijește de ținuta sa; care nu este îngrijit, curat, dichisit; neglijent, dezordonat. – Ne- + îngrijit.

neinsemnat
NEÎNSEMNÁT, -Ă, neînsemnați, -te, adj. Care este lipsit de însemnătate (ca mărime, cantitate, valoare); neimportant. – Ne- + însemnat.

neinsufletit
NEÎNSUFLEȚÍT, -Ă, neînsuflețiți, -te, adj. Mort sau cu aspect de mort. – Ne- + însuflețit.

neintarziat
NEÎNTÂRZIÁT, -Ă, neîntârziați, -te, adj. (Adesea adverbial) Care nu întârzie; care trebuie executat imediat, care nu suportă amânare. [Pr.: -zi-at] – Ne- + întârziat.

neintemeiat
NEÎNTEMEIÁT, -Ă, neîntemeiați, -te, adj. Care nu este bine argumentat, justificat; fără temei. – Ne- + întemeiat.

neintinat
NEÎNTINÁT, -Ă, neîntinați, -te, adj. Care și-a păstrat curățenia morală, puritatea; curat. – Ne- + întinat.

neintors
NEÎNTORS, -OÁRSĂ, neîntorși, -oarse, adj. Care nu s-a întors sau nu a fost întors, răsucit sau schimbat în altă poziție sau pe altă parte. ♢ Expr. A dormi neîntors = a dormi liniștit, adânc. A se duce pe drum neîntors (sau pe cale neîntoarsă) = a muri. – Ne- + întors.

neintrebuintat
NEÎNTREBUINȚÁT, -Ă, neîntrebuințați, -te, adj. Care nu a fost întrebuințat, folosit; care nu este degradat, deteriorat (prin folosire îndelungată); ncfolosit, neuzat. [Pr.: -bu-in-] – Ne- + întrebuințat.

neintrecut
NEÎNTRECÚT, -Ă, neîntrecuți, -te, adj. Care nu este sau nu poate fi întrecut; p. ext. grozav, extraordinar, excepțional. – Ne- + întrecut.

neintrerupt
NEÎNTRERÚPT, -Ă, neîntrerupți, -te, adj., adv. (Care are loc, se desfășoară etc.) fără întrerupere, fără oprire, continuu; necontenit. – Ne- + întrerupt.

neintelegator
NEÎNȚELEGĂTÓR, -OÁRE, neînțelegători, -oare, adj. Care nu înțelege, care refuză să înțeleagă, să accepte ceva. – Ne- + înțelegător.

neintelegere
NEÎNȚELÉGERE, neînțelegeri, s.f. Faptul de a nu (se) înțelege, lipsă de înțelegere. ♦ Dezacord; conflict, diferend; discordie, ceartă. ♦ Confuzie creată datorită interpretării greșite a unei afirmații, a unei situații etc. – Ne- + înțelegere.

neinteles
NEÎNȚELES, -EÁSĂ, neînțeleși, -se, adj. Care nu este sau nu poate fi înțeles, priceput, explicat; greu de priceput, de explicat; care nu poate fi cuprins de mintea omenească; inexplicabil; tainic, misterios. – Ne- + înțeles.

neinvins
NEÎNVÍNS, -Ă, neînvinși, -se, adj. Care nu este sau nu poate fi învins, invincibil; p. ext. neînduplecat, neclintit. – Ne- + învins.

nejust
NEJÚST, -Ă, nejuști, -ste, adj. Care nu este conform cu adevărul sau cu echitatea. – Ne- + just.

nejustificabil
NEJUSTIFICÁBIL, -Ă, nejustificabili, -e, adj. Care nu se poate justifica. – Ne- + justificabil.

nejustificat
NEJUSTIFICÁT, -Ă, nejustificați, -te, adj. Care nu este justificat. – Ne- + justificat.

nelalocul
NELALÓCUL adj., adv. (Urmat de un adj. pos.) (Care este, se desfășoară etc.) în mod nepotrivit, altfel de cum ar fi normal. – Ne- + la + loc.

nelamurire
NELĂMURÍRE, nelămuriri, s.f. Fapt insuficient lămurit, chestiune neclară. – Ne- + lămurire.

nelamurit
NELĂMURÍT, -Ă, nelămuriți, -te, adj. Care nu este lămurit, care nu se poate distinge (precis); cu contururi incerte; nedeslușit, confuz, vag. ♦ Greu de precizat (în cuvinte), de explicat, de definit, de lămurit; neînțeles. – Ne- + lămurit.

nelegal
NELEGÁL, -Ă, nelegali, -e, adj. Care nu se face în temeiul unei legi, care nu este prevăzut de lege. – Ne- + legal.

nelegitim
NELEGÍTIM, -Ă, nelegitimi, -e, adj. (Despre copii) Care s-a născut în afara căsătoriei; natural, bastard. – Ne- + legitim (după fr. illégitime).

nelegiuire
NELEGIUÍRE, nelegiuiri, s.f. Faptă care contravine legilor juridice sau preceptelor morale; fărădelege, infamie, crimă. – Din nelegiuit.

nelegiuit
NELEGIUÍT, -Ă, nelegiuiți, -te, adj. (Despre oameni) Care comite nelegiuiri; (despre acțiuni, atitudini etc. ale oamenilor) care constituie, reprezintă o nelegiuire; ticălos, infam. – Ne- + legiuit.

nelimitat
NELIMITÁT, -Ă, nelimitați, -te, adj. Care nu are limite; imens, nemăsurat. – Ne- + limitat.

neliniste
NELÍNIȘTE, neliniști, s.f. Stare de agitație, de frământare, de neastâmpăr; tulburare, îngrijorare, teamă, panică (nelămurită). ♦ Mișcare, acțiune continuă; neastâmpăr. – Ne- + liniște.

nelinisti
NELINIȘTÍ, neliniștesc, vb. IV. Refl. și tranz. A-și pierde sau a face să-și piardă liniștea sufletească, a (se) umple de neliniște; a (se) tulbura, a (se) frământa, a (se) îngrijora. – Din neliniștit (derivat regresiv).

nelinistit
NELINIȘTÍT, -Ă, neliniștiți, -te, adj. Care nu este liniștit; care se mișcă, se agită, se frământă (continuu), care nu stă locului; cuprins de agitație, de frământare, de neastâmpăr; agitat, tulburat. – Ne- + liniștit.

nelinistitor
NELINIȘTITÓR, -OÁRE, neliniștitori, -oare, adj. Care neliniștește, îngrijorează; îngrijorător. – Ne- + liniștitor.

nelipit
NELIPÍT, -Ă, nelipiți, -te, adj. Care nu a fost lipit cu sau de ceva. – Ne- + lipit^2.

nelipsit
NELIPSÍT, -Ă, nelipsiți, -te, adj. Care este întotdeauna prezent, care nu lipsește niciodată; care nu se desparte de cineva. – Ne- + lipsit.

neloaial
NELOAIÁL, -Ă adj. v. neloial.

nelocuibil
NELOCUÍBIL, -Ă, nelocuibili, -e, adj. Care nu este bun, adecvat pentru locuit. – Ne- + locuibil.

neloial
NELOIÁL, -Ă, neloiali, -e, adj. Care nu își îndeplinește obligațiile asumate; nesincer, necinstit. [Pr.: -lo-ial. – Var.: neloaiál, -ă adj.] – Ne- + loial.

nelucrare
NELUCRÁRE s.f. (Înv.) Inactivitate. – Ne- + lucrare.

nelucrat
NELUCRÁT, -Ă, nelucrați, -te, adj. (Despre materiale bune) Care nu a fost încă prelucrat; (despre pământ) pe care nu au fost executate lucrări agrotehnice. – Ne- + lucrat.

nelume
NELÚME s.f. (în loc. adj. și adv.) Ca nelumea = (care este) cum nu trebuie, cum nu se cade. – Ne- + lume.

neluminat
NELUMINÁT, -Ă, neluminați, -te, adj. (Adesea fig.) Care nu este luminat, lipsit de lumină. – Ne- + luminat.

nemachiat
NEMACHIÁT, -Ă, nemachiați, -te, adj. Care nu este machiat; fără fard. [Pr.: -chi-at] – Ne- + machiat.

nemaiauzit
NEMAIAUZÍT, -Ă, nemaiauziți, -te, adj. Care este atât de ieșit din comun încât nimeni nu a auzit până acum de ceva asemănător; nemaipomenit. [Pr.: -mai-a-u-] – Ne- + mai^1 + auzit.

nemaicunoscut
NEMAICUNOSCÚT, -Ă, nemaicunoscuți, -te, adj. (Rar) Care nu a mai fost cunoscut, întâlnit de nimeni, niciodată; p. ext. extraordinar. – Ne- + mai^1 + cunoscut.

nemaiintalnit
NEMAIÎNTÂLNÍT, -Ă, nemaiîntâlniți, -te, adj. Care nu a mai fost întâlnit, cunoscut sau auzit de nimeni niciodată; p. ext. extraordinar. [Pr.: -mai-în- ] – Ne- + mai^1 + întâlnit.

nemaipomenit
NEMAIPOMENÍT, -Ă, nemaipomeniți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care sau cum nu s-a mai pomenit (de nimeni, niciodată); p. ext. nemaiauzit; formidabil, extraordinar. – Ne- + mai^1 + pomenit.

nemaivazut
NEMAIVĂZÚT, -Ă, nemaivăzuți, -te, adj.Care este atât de ieșit din comun încât nimeni nu a văzut vreodată ceva asemănător; p. ext. extraordinar. – Ne- + mai^1 + văzut.

nemargine
NEMÁRGINE, nemargini, s.f. (Rar) Nemărginire. – Ne- + margine.

nematelmint
NEMATELMÍNT, nematelminți, s.m. (Zool.; la pl.) Încrengătură care cuprinde viermi cilindrici neîmpărțiți în segmente (Nemathelmintes); (și la sg.) vierme care face parte din această încrengătură. – Din fr. némathelminthes.

nematocist
NEMATOCÍST, nematociste, s.n. (Zool.) Organ urzicător la celenterate. – Din fr. nématocyste.

nematod
NEMATÓD, nematozi, s.m. (Zool.; la pl.) Clasă de viermi cilindrici din încrengătura nematelmințitor, cu corpul lung și subțire (Nematoda); (și la sg.) vierme care face parte din această clasă. – Din fr. nématodes.

nemarginire
NEMĂRGINÍRE, nemărginiri, s.f. Calitatea a ceea ce este nemărginit; imensitate, infinit; (concr.) întindere fără margini, spațiu nemărginit, nemargine; p. ext. timp nelimitat. – Ne- + mărginire.

nemarginit
NEMĂRGINÍT, -Ă, nemărginiți, -te, adj. 1. Care nu are margini, care se întinde, se continuă la infinit; necuprins, nelimitat, infinit; p. ext. foarte lung, foarte mare, foarte numeros. 2. Care nu cunoaște limite în intensitate; nețărmurit, imens, extrem. – Ne- + mărginit.

nemarturisit
NEMĂRTURISÍT, -Ă, nemărturisiți, -te, adj. Care nu este declarat, relatat; care nu este spus deschis, pe față. – Ne- + mărturisit.

nemasurat
NEMĂSURÁT, -Ă, nemăsurați, -te, adj. 1. Care nu poate fi măsurat, calculat (fiind foarte mare sau foarte numeros); p. ext. foarte mare, foarte numeros, imens, enorm; foarte intens, foarte puternic. 2. (Rar; despre oameni) Care arată lipsă de stăpânire, de cumpătare în comportări; impulsiv. – Ne- + măsurat.

nemancare
NEMÂNCÁRE s.f. Faptul de a nu mânca, de a nu fi mâncat; p. ext. foame. – Ne- + mâncare.

nemancat
NEMÂNCAT^1 s.n. (În loc. adj. și adv.) Pe nemâncate = (care se face, are loc etc.) înainte de a fi mâncat ceva; fără să fi mâncat, cu stomacul gol. – Ne- + mâncat.

NEMÂNCAT^2, -Ă, nemâncați, -te, adj. Flămând. – Ne- + mâncat.

nemangaiat
NEMÂNGÂIÁT, -Ă, nemângâiați, -te, adj. Care nu-și poate găsi mângâiere în urma unei dureri, pierderi etc. suferite; neconsolat, inconsolabil; p. ext. nenorocit. ♦ (Despre dureri, necazuri etc.) Care nu poate fi liniștit, potolit, domolit, alinat. [Pr.: -gâ-iat] – Ne- + mângâiat.

nemeri
NEMERÍ vb. IV v. nimeri.

nemerit
NEMERÍT, -Ă adj. v. nimerit.

nemernic
NEMÉRNIC, -Ă, nemernici, -ce, adj., s.m. și f. 1. (Om) ticălos, infam, mârșav. ♦ (Om) de nimic, fără valoare; nevrednic, neputincios. 2. (Pop.) (Om) vrednic de milă, sărman. 3. (Înv.) (Om) străin, pribeag, pripășit. – Din sl. namĕrĩnŭ „care vine”.

nemernici
NEMERNICÍ, nemernicesc, vb. IV. 1. Intranz. (Înv. și reg.) A pribegi, a rătăci. 2. Tranz. (Rar) A aduce pe cineva într-o stare jalnică, nefericită, mizeră. – Din nemernic.

nemernicie
NEMERNICÍE, (1) nemernicii, s.f. 1. Faptă nedemnă, comportare mârșavă; josnicie, ticăloșie, infamie. 2. (Pop.) Starea celui nemernic (2); mizerie, neputință. – Nemernic + suf. -ie.

nemes
NÉMEȘ, -Ă, nemeși, -e, s.m. și f. (Adesea adjectival) 1. Denumire dată în Moldova, în evul mediu, stăpânilor de pământ fără titluri nobiliare. 2. Denumire dată în Transilvania, în evul mediu, nobililor mici și mijlocii; p. ext. denumire dată membrilor clasei stăpânitoare. – Din magh. nemes.

nemesesc
NEMEȘÉSC, -EÁSCĂ, nemeșești, adj. Care ține de nemeși, propriu, caracteristic nemeșilor; de nemeș; p. ext. nobil, boieresc. – Nemeș + suf. -esc.

nemesie
NEMEȘÍE s.f. 1. Stare, calitate, rang de nemeș. 2. (Rar; colectiv) Clasa nemeșilor; totalitatea nemeșilor. – Nemeș + suf. -ie.

nemet
NEMÉT, nemeturi, s.n. (Rar; colectiv) Totalitatea neamurilor cuiva; rude. – Neam + suf.-et.

nemetal
NEMETÁL, nemetale, s.n. (Chim.) Metaloid. – Ne- + metal.

nemeti
NEMEȚÍ vb. IV v. nămeți.

nemica
NEMÍCA pron. neg., adv., s.f. v. nimic.

nemica
NEMÍCĂ pron. neg., adv., s.f. v. nimic.

nemijlocit
NEMIJLOCÍT, -Ă, nemijlociți, -te, adj., adv. (Care se face) fără mijlocirea vreunei persoane, fără interpunerea vreunei fapte, întâmplări etc. din afară, pe o cale neocolită, direct. – Ne- + mijlocit.

nemila
NEMÍLĂ s.f. (Rar) Lipsă de milă^1; cruzime; p. ext. caracter al celui nemilos; duritate, asprime. – Ne- + milă^1.

nemilos
NEMILÓS, -OÁSĂ, nemiloși, -oase, adj. (Adesea adverbial) Care nu cunoaște mila; neîndurător, aspru, crud, nemilostiv. ♦ Fig. (Despre boli) Incurabil. – Ne- + milos.

nemilostiv
NEMILOSTÍV, -Ă, nemilostivi, -e, adj. Nemilos. – Ne- + milostiv.

nemiluit
NEMILUÍT, -Ă, nemiluiți, -te, adj. (Rar) 1. Care se află în cantitate mare, fără măsură, mult. ♢ Loc. adv. (Curent; substantivat, f.) Cu nemiluita = în cantitate foarte mare, din belșug; fără socoteală, fără măsură; cu ghiotura. 2. (Adesea adverbial) Fără milă^1, fără cruțare; p. ext. îndârjit, înverșunat. – Cf. m i l ă 1.

nemiscare
NEMIȘCÁRE s.f. Stare a ceea ce nu se mișcă; imobilitate, neclintire; absență a oricărei mișcări; liniște. ♦ Lipsă de acțiune, de activitate; inactivitate; pasivitate, inerție. – Ne- + mișcare.

nemiscat
NEMIȘCÁT, -Ă, nemișcați, -te, adj. Care nu se mișcă sau care nu poate fi mișcat din loc; neclintit, imobil; p. ext. imobilizat. ♦ Țeapăn, rigid, încremenit; fără viață, inert. – Ne- + mișcat.

nemiscator
NEMIȘCĂTÓR, -OÁRE, nemișcători, -oare, adj. Nemișcat, imobil. ♢ Avere nemișcătoare, bun nemișcător etc. = avere imobilă, bun imobil etc. – Ne- + mișcător.

nemite
NÉMITE adv. (Rar) Cu atât mai puțin; darămite. [Acc. și: nemíte] – Ne- + [dară]mite.

nemotivat
NEMOTIVÁT, -Ă, nemotivați, -te, adj. Care nu are sau nu-și găsește motivare. – Ne- + motivat (după fr. non-motivé).

nemtean
NEMȚEÁN, -Ă, nemțeni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în județul Neamț. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din județul Neamț. – Neamț (n. pr.) + suf. -ean.

nemteanca
NEMȚEÁNCĂ, nemțence, s.f. Femeie născută și crescută în județul Neamț. ♦ Locuitoare din județul Neamț. – Nemțean + suf. -că.

nemtesc
NEMȚÉSC, -EÁSCĂ, nemțești, adj., s.f. 1. Adj.Care aparține poporului german, privitor la poporul german. ♢ Expr. (Glumeț) Cald nemțesc = frig. ♦ (Rar; substantivat, f.) Limba germană. 2. Adj. (Despre îmbrăcăminte) Care este făcut după moda occidentală; p. ext. (pop.) orășenesc. 3. S.f. art. (Reg.) Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Neamț + suf. -esc.

nemteste
NEMȚÉȘTE adv. 1. Ca nemții, în felul nemților; în limba germană. ♦ (Substantivat) Limba germană. 2. (În legătură cu verbul „a se îmbrăca”) După moda occidentală; p. ext. (pop.) orășenește. – Neamț + suf. -ește.

nemti
NEMȚÍ, nemțesc, vb. IV. Refl. (Rar) 1. A se asimila cu populația de limbă germană, a adopta modul de viață nemțesc; p. ext. a se occidentaliza. 2. A adopta moda vestimentară occidentală; a se îmbrăca orășenește. – Din neamț.

nemtie
NEMȚÍE s.f. 1. (Reg.; în construcții prepoziționale) Limba germană. 2. (Rar) Nemțime. – Neamț + suf. -ie.

nemtime
NEMȚÍME s.f. (Rar; colectiv) Mulțime de nemți; totalitatea nemților; nemție (2). – Neamț + suf. -ime.

nemtisor
NEMȚIȘÓR, nemțisori, s.m. Nume dat mai multor specii de plante erbacee din familia ranunculaceelor, cu frunze divizate și cu flori de obicei albastre, prevăzute cu un pinten (Delphinium); plantă care aparține uneia dintre aceste specii. – Neamț + suf. -ișor.

nemtoaica
NEMȚOÁICĂ, nemțoaice, s.f. Femeie care face parte din populația de bază a Germaniei sau este originară de acolo; germană. – Neamț + suf. -oaică.

nemtofil
NEMȚOFÍL, -Ă, nemțofili, -e, s.m. și f., adj. (Rar) Germanofil. [Var.: neamțofíl, -ă s.m. și f., adj.] – Neamț[o] + fil[o]-.

nemtoicuta
NEMȚOICÚȚĂ, nemțoicuțe, s.f. 1. Diminutiv al lui nemțoaică. 2. (Bot.; reg.) Condurul-doamnei. – Nemțoaică + suf. -uță.

nemultami
NEMULȚĂMÍ vb. IV. v. nemulțumi.

nemultamire
NEMULȚĂMÍRE s.f. v. nemulțumire.

nemultamit
NEMULȚĂMÍT, -Ă adj. v. nemulțumit.

nemultamitor
NEMULȚĂMITÓR, -OÁRE adj. v. nemulțumitor.

nemultumi
NEMULȚUMÍ, nemulțumesc, vb. IV. Tranz. A produce cuiva o nemulțumire; a indispune, a supăra pe cineva. [Var.: (înv. și reg.) nemulțămí vb. IV] – Ne- + mulțumi.

nemultumire
NEMULȚUMÍRE, nemulțumiri, s.f. Faptul de a fi nemulțumit; stare a celui nemulțumit; supărare, mâhnire; insatisfacție, contrarietate. ♦ Neajuns, neplăcere, necaz. [Var.: (reg.) nemulțămíre s.f.] – Ne- + mulțumire.

nemultumit
NEMULȚUMÍT, -Ă, nemulțumiți, -te, adj. (Adesea adverbial și substantivat) Care nu este mulțumit; care are o nemulțumire; supărat, mâhnit; contrariat. ♦ Care exprimă nemulțumire. [Var.: (reg.) nemulțămít, -ă adj.] – Ne- + mulțumit.

nemultumitor
NEMULȚUMITÓR, -OÁRE, nemulțumitori, -oare, adj. (Reg.) Nerecunoscător; nemulțumit. [Var.: nemulțămitór, -oáre adj.] – Ne- + mulțumi + suf. -tor.

nemuri
NEMURÍ, nemuresc, vb. IV. Tranz. (Rar) A face să trăiască veșnic în amintirea oamenilor, a face să reziste timpului, să devină nemuritor (2) (slăvind, preamărind, cântând); a imortaliza. – Din nemuritor (derivat regresiv).

nemurire
NEMURÍRE s.f. 1. Calitatea de a fi nemuritor (1); faptul de a trăi veșnic; stare a celui ce este nemuritor; (în limbajul bisericesc) viață veșnică. ♢ Loc. adv. (Fam.) La nemurire = a) fără sfârșit, veșnic; b) extrem de tare, de intens, de mult. 2. Amintire menită să reziste timpului, destinată să trăiască veșnic; glorie veșnică. ♢ Loc. vb. (Rar) A trece la nemurire = a nemuri, a imortaliza. – Din nemuritor (derivat regresiv).

nemuritor
NEMURITÓR, -OÁRE, nemuritori, -oare, adj., subst. 1. Adj., s.m. și f. (În unele concepții religioase și în basme) (Ființă, suflet) care nu moare niciodată, care trăiește veșnic. 2. S.m. Spec. Zeu, Dumnezeu. 3. Adj. Care este menit să reziste timpului, care este destinat să trăiască veșnic în amintirea oamenilor; care este destinat gloriei, celebrității eterne; nepieritor. – Ne- + muritor.

nenatural
NENATURÁL, -Ă, nenaturali, -e, adj. Care nu este natural; lipsit de naturalețe; artificial, nefiresc; afectat. – Ne- + natural.

nenavigabil
NENAVIGÁBIL, -Ă, nenavigabili, -e, adj. (Despre ape) Care nu permite navigația. – Ne- + navigabil.

nene
NÉNE s.m. 1. (Pop. și fam.) Termen de respect cu care se adresează un copil sau o persoană mai tânără unui bărbat mai în vârstă sau unui frate mai mare; neică. ♦ (Reg.) Termen de respect folosit de nepoți pentru a vorbi cu (sau despre) un unchi. 2. (Fam.) Termen de adresare prin care se exprimă o dezaprobare, o surprindere plăcută. 3. (Fam.) Termen întrebuințat în cursul unei povestiri sau conversații și care, fără a fi adresat unei persoane anumite, exprimă mirare, satisfacție etc. [Var.: nea s.m.] – Cf. bg. nenja, scr. nena.

neneaca
NENEÁCĂ s.f. (Reg. și fam.) Mamă. [Var.: nineácă s.f.] – Cf. tc. n i n e.

nenecuta
NENECÚȚĂ s.f. (Reg.) Diminutiv al lui neneacă. – Neneacă + suf. -uță.

nenic
NENÍC s.m. (Rar) Nenișor. – Nene + suf. -ic.

nenisor
NENIȘÓR, nenișori, s.m. (Fam.) Diminutiv al lui nene; nenic. – Nene + suf. -ișor.

nenormat
NENORMÁT, -Ă, nenormați, -te, adj. Care nu se efectuează după norme (3). – Ne- + normat.

nenoroc
NENORÓC s.n. Lipsă de noroc, neșansă, ghinion; lipsă de succes (în acțiuni), insucces:; p. ext. stare a celui fără noroc. – Ne- + noroc.

nenoroci
NENOROCÍ, nenorocesc, vb. IV. Tranz. și refl. A face pe cineva nenorocit sau a deveni nenorocit, a(-și) pricinui un mare rău, o mare suferință, un mare necaz; a(-și) distruge viața. – Din nenoroc.

nenorocire
NENOROCÍRE, nenorociri, s.f. 1. Stare a celui nenorocit; nefericire, durere, suferință mare. 2. Întâmplare care are efecte dezastruoase, care face pe cineva nenorocit; necaz mare; p. ext. dezastru. ♢ Loc. adv. Din nenorocire = a) din cauza unor împrejurări regretabile; b) spre regretul cuiva, din păcate. – V. nenoroci.

nenorocit
NENOROCÍT, -Ă, nenorociți, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care se găsește într-o situație vrednică de plâns, care este lipsită de noroc, de fericire, care are de îndurat un mare necaz, o mare suferință; (om) nefericit. 2. Adj. (Despre situații) Care inspiră milă, tristețe; vrednic de plâns, dureros, trist, jalnic. ♦ (Despre starea, mediul în care se află cineva) Care denotă o situație foarte proastă, vrednică de plâns; p. ext. sărac, sărăcăcios. 3. Adj. Care aduce sau constituie o nenorocire (2); dezastruos, funest, nefast, tragic. 4. Adj., s.m. și f. (Om) ticălos, de nimic. – V. nenoroci.

nenorocos
NENOROCÓS, -OÁSĂ, nenorocoși, -oase, adj. Care nu are noroc, care nu are succes în ceea ce întreprinde, ghinionist, păgubaș; p. ext. care aduce nenorocire (2), nefast. – Ne- + norocos.

nenufar
NENUFÁR, nenufari, s.m. (Bot.; livr.) Nufăr. – Din fr. nénuphar.

nenumarat
NENUMĂRÁT, -Ă, nenumărați, -te, adj. Care este în cantitate atât de mare încât nu poate fi numărat; fără număr, imens. ♢ Loc. adv. De nenumărate ori sau în nenumărate rânduri = de foarte multe ori, foarte des. – Ne- + numărat.

neo
NEO- Element de compunere care înseamnă „nou”, „recent” și care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. [Pr.: ne-o] – Din fr. néo-.

neoanacreontic
NEOANACREÓNTIC, -Ă, neoanacreontici, -ce, adj. Care se inspiră din poezia lirică cultivată de imitatori târzii ai lui Anacreon; care aparține acestei poezii. [Pr.: ne-o-a-na-cre-on-] – Din fr. néo-anacréontique.

neoartroza
NEOARTRÓZĂ, neoartroze, s.f. (Med.) Articulație nou creată între două extremități osoase aliate în raporturi anatomice anormale. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néoarthrose.

neobaroc
NEOBARÓC s.n. Curent și stil artistic (manifestate îndeosebi la începutul sec. XIX) care încearcă să reînvie barocul. [Pr.: ne-o-] – Din engl. neobaroque.

neobedient
NEOBEDIÉNT, -Ă, neobedienți, -te, adj. (Livr.) Care nu este supus, ascultător. [Pr.: ne-o-be-di-ent] – Ne- + obedient.

neobisnuinta
NEOBIȘNUÍNȚĂ s.f. (Rar) Faptul de a nu fi obișnuit cu ceva; lipsă de obișnuință. [Pr.: ne-o-] – Ne- + obișnuință.

neobisnuit
NEOBIȘNUÍT, -Ă, neobișnuiți, -te, adj. Care iese din comun, care are un caracter aparte, unic; p. ext. extraordinar. ♦ Straniu, bizar, curios, ciudat. [Pr.: ne-o-] – Ne- + obișnuit.

neobligatoriu
NEOBLIGATÓRIU, -IE, neobligatorii, adj. Care nu trebuie urmat întocmai; care nu este impus. [Pr.: ne-o-] – Ne- + obligatoriu.

neobliterat
NEOBLITERÁT, -Ă, neobliterate, adj. (Despre mărci poștale) Neștampilat. [Pr.: ne-o-] – Ne- + obliterat.

neoboseala
NEOBOSEÁLĂ s.f. (Rar) Hărnicie (deosebită), zel (susținut). [Pr.: ne-o-] – Ne- + oboseală.

neobosit
NEOBOSÍT, -Ă, neobosiți, -te, adj. 1. Care nu simte oboseală, care nu obosește (niciodată); infatigabil; p. ext. care este în continuă mișcare, în continuă activitate, foarte harnic, foarte activ. 2. (Despre activități, eforturi etc.) Care nu se întrerupe; susținut, continuu. ♦ (Adverbial) Neîncetat. [Pr.: ne-o-] – Ne- + obosit.

neobrazare
NEOBRĂZÁRE s.f. Vorbă, faptă, atitudine, purtare lipsită de cuviință; lipsă de cuviință, obrăznicie, nerușinare, impertinență. [Pr.: ne-o-] – Cf. n e o b r ă z a t.

neobrazat
NEOBRĂZÁT, -Ă, neobrăzați, -te, adj. Care este lipsit de bună-cuviință; nerușinat, obraznic, impertinent. [Pr.: ne-o-] – Ne- + obrăzat.

neobservat
NEOBSERVÁT, -Ă, neobservați, -te, adj. Care nu este observat, văzut; fig. care nu este apreciat, prețuit, remarcat. [Pr.: ne-ob-] – Ne- + observat.

neocapitalism
NEOCAPITALÍSM s.n. Stadiu al capitalismului caracterizat prin intervenția mărită a statului în economie, prin concentrarea societăților pe acțiuni și dezvoltarea unei societăți de consum. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néocapitalisme.

neocapitalist
NEOCAPITALÍST, -Ă, neocapitaliști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept, partizan) al neocapitalismului. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néocapitaliste.

neocatharsis
NEOCÁTHARSIS s.n. (Med.) Metodă psihanalitică prin care se provoacă reactualizarea evenimentelor din copilărie ale pacientului în scopul descărcării unor tensiuni. [Scris și: neocatarsis. – Pr.: ne-o-ca-tar-sis] – Din fr. néo-catharsis.

neocatolic
NEOCATÓLIC, -Ă, neocatolici, -ce, adj., s.m. și f. (Adept) al neocatolicismului. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-catholique.

neocatolicism
NEOCATOLICÍSM s.n. Doctrină a catolicismului care încearcă să apropie și să adapteze vechile principii și teorii ale catolicismului la problemele lumii contemporane. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-catholicisme.

neoclasic
NEOCLÁSIC, -Ă, neoclasici, -ce, adj. Care aparține neoclasicismului, privitor la neoclasicism, specific neoclasicismului. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-classique.

neoclasicism
NEOCLASICÍSM s.n. Curent în artă, litcraratură și arhitectură apărut în sec. XVIII care își ia ca model arta, literatura și arhitectura clasică (antică). [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-classicisme.

neocolonialism
NEOCOLONIALÍSM s.n. Formă nouă a colonialismului care urmărește să domine din punct de vedere economic fostele colonii, declarate state independente. [Pr.: ne-o-co-lo-ni-a-] – Din fr. néo-colonialisme.

neocolonialist
NEOCOLONIALÍST, -Ă, neocolonialiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține neocolonialismului, privitor la neocolonialism. 2. S.m. și f. Adept al neocolonialismului. [Pr.: ne-o-co-lo-ni-a-] – Din fr. néo-colonialiste.

neocortex
NEOCÓRTEX, neocortexuri, s.n. (Anat.) Porțiune din creier care filogenetic este cea mai recentă și constituie la om cea mai mare parte a scoarței cerebrale. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-cortex, engl. neocortex.

neocritic
NEOCRÍTIC, -Ă, neocritici, -ce, adj., s.m. și f. Neocriticist. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-critique.

neocriticism
NEOCRITICÍSM s.n. Curent filozofic francez care încearcă să restabilească doctrina kantiană potrivit datelor și speculațiilor științifice moderne. [Pr.: ne-o-] – Din fr. neo-criticisme.

neocriticist
NEOCRITICÍST, -Ă, neocriticiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al neocriticismului; neocritic. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-criticiste.

neocupat
NEOCUPÁT, -Ă, neocupați, -te, adj. 1. (Despre un teritoriu, oraș etc.) Care nu este cucerit de o armată străină, care nu este stăpânit de o putere străină. 2. (Despre bunuri mobile sau imobile) Care nu este deținut temporar de cineva. ♦ (Despre posturi) Care nu este încă luat în primire, care nu este deținut de cineva. 3, (Despre persoane) Care nu este angajat într-o întreprindere, instituție. ♦ Care nu are mult de lucru, care nu are treburi multe; liber. [Pr.: ne-o-] – Ne- + ocupat (după fr. non-occupé).

neodarwinism
NEODARWINÍSM s.n. Teorie de tradiție darwinistă după care evoluția este un proces gradat, care are loc în condițiile mutațiilor genetice și ale selecției naturale. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-darwinisme.

neodarwinist
NEODARWINÍST, -Ă, neodarwiniști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al neodarwinismului. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-darwiniste.

neodihnit
NEODIHNÍT, -Ă, neodihniți, -te, adj. Care nu se odihnește, nu stă (niciodată); p. ext. care este oricând gata de lucru, de acțiune; neobosit. ♦ (Înv.) Neliniștit, agitat. [Pr.: ne-o-] – Ne- + odihnit.

neodim
NEODÍM s.n. Element chimic din grupa pământurilor rare. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néodyme.

neofalina
NEOFALÍNĂ s.f. Produs obținut la distilarea țițeiului, constituind un amestec de benzen cu benzină ușoară, întrebuințat la curățarea materialelor textile, a parchetului etc. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néophaline.

neofascism
NEOFASCÍSM s.n. Curent politic de extremă dreaptă apărut după cel de-al doilea război mondial în diverse țări ale lumii și care preia elemente ale doctrinei fasciste, adaptându-le la condițiile existente. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-fascisme.

neofascist
NEOFASCÍST, -Ă, neofasciști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține neofascismului, privitor la neofascism, specific neofascismului, 2. S.m. și f. Adept al neofascismului. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-fasciste.

neoficial
NEOFICIÁL, -Ă, neoficiali, -e, adj. Care nu este oficial, care are un caracter particular. [Pr.: ne-o-fi-ci-al] – Ne- + oficial.

neofit
NEOFÍT, -Ă, neofiți, -te, s.m. și f. Persoană care a îmbrățișat de curând o nouă religie, abandonând credința veche; p. ext. persoană care a aderat de curând la o cauză sau care a intrat de curând într-o grupare, într-o colectivitate etc. și este încă neinițiată deplin. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néophyte.

neofobie
NEOFOBÍE s.f. Fobie față de tot ceea ce este nou. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néophobie.

neoformatie
NEOFORMÁȚIE, neoformații, s.f. (Med.) Tumoare malignă. [Pr.: ne-o-. – Var.: neoformațiúne s.f.] – Din fr. néoformation.

neoformatiune
NEOFORMAȚIÚNE s.f. v. neoformație.

neofreudism
NEOFREUDÍSM s.n. Denumire germanică pentru curentele psihanalitice apărute după 1930 care acceptă importanța factorilor sociali și culturali în apariția nevrozelor; neopsihanaliză. [Pr.: ne-o-froi-] – Din fr. néo-freudisme.

neogen
NEOGÉN, -Ă, neogeni, -e, s.n., adj. 1. S.n. A doua perioadă a erei neozoice, caracterizată prin existența unor specii de plante și de animale din paleogen, precum și a altora care trăiesc și astăzi. 2. Adj. Care aparține neogenului (1), care se referă la neogen. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néogène.

neogoit
NEOGOÍT, -Ă, neogoiți, -te, adj. (Pop.) Nemângâiat.[Pr.: ne-o-] – Ne- + ogoit.

neogotic
NEOGÓTIC, -Ă, neogotici, -ce, adj., s.n. (Stil în arhitectura și artă) care reevaluează goticul și prelucrează formal elementele lui decorative. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-gothique.

neogramatic
NEOGRAMÁTIC, -Ă, neogramatici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. (În sintagmele) Școala neogramatică sau curentul neogramatic = curent lingvistic care susține principiul regularității schimbărilor fonetice (considerând analogia drept factor principal în apariția formelor noi) și promovează studiul limbilor moderne. 2. S.m. și f. Adept al curentului neogramatic (1). [Pr.: ne-o-] – Neo- + gramatic (după germ. Junggrammatiker, fr. néo-grammairien, it. neogrammatici).

neogrec
NEOGRÉC, -EÁCĂ, neogreci, -ce, adj. 1. (În sintagma) Limba neogreacă (și substantivat, f.) = limba greacă din perioada modernă, începând din sec. XVI până în zilele noastre; greaca modernă. 2. Care se referă la limba neogreacă (1), care ține de limba neogreacă, propriu limbii neogrecești sau, p. ext., poporului grec modern sau Greciei moderne; neogrecesc. Influența neogreacă. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-grec.

neogrecesc
NEOGRECÉSC, -EÁSCĂ, neogrecești, adj. Neogrec (2). [Pr.: ne-o-] – Neo- + grecesc.

neohegelian
NEOHEGELIÁN, -Ă, neohegelieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al neohegelianismului. 2. Adj. Care ține de neohegelianism, propriu, caracteristic neohegelianismului. [Pr.: ne-o-he-ghe-li-an] – Din fr. néo-hégélien.

neohegelianism
NEOHEGELIANÍSM s.n. Curent fiiozofic contemporan apărut în Anglia în a doua jumătate a sec. XIX, care dezvoltă studiul filozofiei lui Hegel. Sau: care preia anumite elemente ale filozofiei lui Hegel. [Pr.: ne-o-he-ghe-li-a-] – Din fr. néo-hégélianisme.

neoimpresionism
NEOIMPRESIONÍSM s.n. Direcție modernistă în pictură care recurge la culorile complementare, aplicând procedeul contrastului simultan în vederea obținerii unei forme distincte. [Pr.: ne-o-im-pre-si-o-] – Din fr. néo-impressionnisme.

neoimpresionist
NEOIMPRESIONÍST, -Ă, neoimpresioniști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al neoimpresionismului. 2. Adj. Care ține de neoimpresionism, propriu, caracteristic neoimpresionismului. [Pr.: ne-o-im-pre-si-o-] – Din fr. néo-impressionniste.

neojunimism
NEOJUNIMÍSM s.n. Școală estetică existentă între cele două războaie mondiale care reactualizează principiile junimiste. [Pr.: ne-o-] – Neo- + junimism.

neojunimist
NEOJUNIMÍST, -Ă, neojunimiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al neojunimismului. [Pr.: ne-o-] – Neo- + junimist.

neokantian
NEOKANTIÁN, -Ă, neokantieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al neokantianismului. 2. Adj. Care ține de neokantianism, caracteristic, propriu neokantianismului. [Pr.: ne-o-kan-ti-an] – Din fr. néo-kantien.

neokantianism
NEOKANTIANÍSM s.n. Curent filozofic de la sfârșitul sec. XIX, care reluând unele teze din filozofia lui Kant a căutat să asimileze noile rezultate ale științelor. [Pr.: ne-o-kan-ti-a-] – Neo- + kantianism (după fr. néo-kantisme).

neolatin
NEOLATÍN, -Ă, neolatini, -e, adj. (Despre limbi) Care continuă limba latină; romanic; (despre popoare) care descinde din romani, de origine latină. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-latin.

neoliberalism
NEOLIBERALÍSM s.n. Curent al economiei politice contemporane care susține intervenția limitată a statului în economie în vederea stabilirii cadrului juridic care să permită organizarea concurenței, funcționarea armonioasă a prețurilor etc. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-libéralisme.

neolimpic
NEOLÍMPIC, -Ă, neolimpici, -ce, adj. (Despre sporturi) Care nu este inclus în programul olimpic. [Pr.: ne-o-] – Ne- + olimpic.

neolingvist
NEOLINGVÍST, -Ă, neolingviști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al neolingvisticii. [Pr.: ne-o-] – Din it. neolinguista.

neolingvistic
NEOLINGVÍSTIC, -Ă, neolingvistici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Curent lingvistic caracterizat prin importanța acordată împrumuturilor, prin negarea legilor lingvistice și prin explicarea cu ajutorul ariilor lingvistice a deosebirilor dintre limbi înrudite. 2. Adj. De neolingvistică. Școala neolingvistică. [Pr.: ne-o-] – Din it. neolinguistica.

neolitic
NEOLÍTIC, -Ă, neolitici, -ce, adj. 1. S.n. Perioadă din istoria omenirii care a urmat după mezolitic și a precedat epoca metalelor, caracterizată prin folosirea uneltelor de piatră lustruită și de bronz, prin apariția agriculturii primitive, a creșterii vitelor și a olăriei; epoca pietrei lustruite. 2. Adj. Care aparține neoliticului (1), care se referă la neolitic. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néolithique.

neolog
NEOLÓG, neologi, s.m. (Rar) Adept al introducerii și folosirii neologismelor în limba proprie; neologist. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néologue.

neologic
NEOLÓGIC, -Ă, neologici, -ce, adj. (Despre cuvinte, expresii) Care a fost împrumutat recent dintr-o limbă străină; care constituie o formație lingvistică nouă; propriu neologismelor; neologistic. Formație neologică. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néologique.

neologism
NEOLOGÍSM, neologisme, s.n. Cuvânt împrumutat de curând din altă limbă sau creat recent într-o limbă prin mijloace proprii. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néologisme.

neologist
NEOLOGÍST, neologiști, s.m. (Înv.) Neolog. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néologiste.

neologistic
NEOLOGÍSTIC, -Ă, neologistici, -ce, adj. (Rar) Neologic. [Pr.: ne-o-] – Din neologism. Cf. germ. n e o l o g i s t i s c h.

neom
NEÓM, neoameni, s.m. Persoană lipsită de însușirile proprii unui om normal; persoană lipsită de omenie. ♢ Loc. adv. Ca neoameni = altfel decât ar fi normal. ♢ Expr. A face pe cineva (din om) neom = a aduce pe cineva într-o stare de plâns, distrugându-l fizicește sau sufletește. [Pr.: ne-om] – Ne- + om.

neomalthusian
NEOMALTHUSIÁN, -Ă, neomalthusieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al neomalthusianismului; neomalthusianist (1). 2. Adj. Care ține de neomalthusianism, relativ la neomalthusianism, caracteristic, propriu pentru neomalthusianism; neomalthusianist (2). [Pr.: ne-o-mal-tu-si-an] – Din fr. néo-malthusien.

neomalthusianism
NEOMALTHUSIANÍSM s.n. Teorie contemporană care reia teoria lui Malthus, potrivit căreia populația globului crește mult mai repede decât mijloacele de subzistență. [Pr.: ne-o-mal-tu-si-a-] – Din fr. néo-malthusianisme.

neomalthusianist
NEOMALTHUSIANÍST, -Ă, neomaltusianiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Neomalthusian (1). 2. Adj. Neomalthusian (2). [Pr.: ne-o-mal-tu-si-a-] – Neomalthusian + suf. -ist.

neomenesc
NEOMENÉSC, -EÁSCĂ, neomenești, adj. Lipsit de omenie; inuman, sălbatic. [Pr.: ne-o-] – Ne- + omenesc.

neomeneste
NEOMENÉȘTE adv. În chip neomenesc, cu cruzime. [Pr.: ne-o-] – Ne- + omenește.

neomenie
NEOMENÍE, neomenii, s.f. Lipsă de omenie; faptă de om neomenos; cruzime, sălbăticie. [Pr.: ne-o-] – Ne- + omenie.

neomenit
NEOMENÍT, -Ă, neomeniți, -te, adj. (Înv.) Neomenos. [Pr.: ne-o-] – Ne- + omenit.

neomenos
NEOMENÓS, -OÁSĂ, neomenoși, -oase, adj. Lipsit de omenie, fără milă; rău; crud, neomenit. [Pr.: ne-o-] – Ne- + omenos.

neomicina
NEOMICÍNĂ, neomicine, s.f. Medicament realizat dintr-un grup de antibiotice extrase din ciuperca Streptomyces fradiae, care are acțiune mai ales asupra stafilococilor patogeni. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néomycine.

neon
NEÓN s.n. Element chimic, gaz nobil neinflamabil, fără miros și fără culoare, folosit la umplerea unor lămpi electrice. [Pr.: ne-on] – Din fr. néon.

neonazism
NEONAZÍSM s.n. Curent care încearcă să reînvie nazismul. [Pr.: ne-o-] – Neo- + nazism.

neonazist
NEONAZÍST, -Ă, neonaziști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține neonazismului, privitor la neonazism. 2. S.m. și f. Adept al neonazismului. [Pr.: ne-o-] – Neonaz[ism] + suf. -ist.

neoperabil
NEOPERÁBIL, -Ă, neoperabili, -e, adj. Care nu poate fi operat. [Pr.: ne-o-] – Ne- + operabil.

neoplasm
NEOPLÁSM, neoplasme, s.n. Formă de cancer caracterizată prin invazia țesuturilor învecinate, recidivă după o intervenție chirurgicală; p. gener. cancer. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néoplasme.

neoplatonic
NEOPLATÓNIC, -Ă, neoplatonici, -ce, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al neoplatonismului; neoplatonician (1). 2. Adj. Care ține de neoplatonism, privitor la neoplatonism; neoplatonician (2). [Pr.: ne-o-] – Neoplaton[ism] + suf. -ic. Cf. it. n e o p l a t o n i c o.

neoplatonician
NEOPLATONICIÁN, -Ă, neoplatonicieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Neoplatonic (1). 2. Adj. Neoplatonic (2). [Pr.: ne-o-pla-to-ni-ci-an] – Din fr. néo-platonicien.

neoplatonism
NEOPLATONÍSM s.n. Doctrină filozofică din sec. III-VI ai cărei adepți reluau filozofia lui Platon, încercând s-o concilieze cu concepțiile mistice-religioase din Orient. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-platonisme.

neoplazic
NEOPLÁZIC, -Ă, neoplazici, -ce, adj. (Med.) Care se referă la neoplazie sau la neoplasm, caracteristic, propriu pentru neoplazie. Țesut neoplazic. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néoplasique.

neoplazie
NEOPLAZÍE, neoplazii, s.f. (Med.) Proces patologic de formare a unui țesut nou, tumoral, prin înmulțirea exagerată a celulelor și uneori prin modificarea structurii caracteristice a țesutului din care a luat naștere. ♦ Cancer. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néoplasie.

neoportun
NEOPORTÚN, -Ă, neoportuni, -e, adj. Care nu este oportun; nepotrivit, inoportun. [Pr.: ne-o-] – Ne- + oportun.

neopozabil
NEOPOZÁBIL, -Ă, neopozabili, -e, adj. (Despre un act judiciar) Care nu poate fi invocat față de alte persoane și în alte cazuri decât în cele determinate de lege; inopozabil. [Pr.: ne-o-] – Ne- + opozabil (după fr. non-opposable).

neopozitivism
NEOPOZITIVÍSM s.n. Curent filozofic contemporan care acordă o atenție deosebită cunoașterii raționale și logicii, precum și analizei logice a limbajului științei. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-positivisme.

neopozitivist
NEOPOZITIVÍST, -Ă, neopozitiviști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al neopozitivismului. 2. Adj. Care ține de neopozitivism. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-positiviste.

neopsihanaliza
NEOPSIHANALÍZĂ s.f. (Psih.) Neofreudism. [Pr.: ne-o-] – Neo- + psihanaliză.

neoranduiala
NEORÂNDUIÁLĂ, neorânduieli, s.f. 1. Lipsă de organizare sau de disciplină; dezordine, debandadă; p. ext. agitație, revoltă, răscoală; (faptă care constituie o) încălcare a legii, neregulă, abuz. 2. Lipsă de ordine; dezordine, deranj, neordine. ♢ – Loc. adj. și adv. In neorânduială = dezordonat. [Pr.: ne-o-rân-du-ia-] – Ne- + orânduială.

neoranduit
NEORÂNDUÍT, -Ă, neorânduiți, -te, adj. (Rar) Care nu este orânduit, organizat sau ordonat; dezordonat. [Pr.: ne-o-] – Ne- + orânduit.

neordine
NEÓRDINE s.f. (Rar) Dezordine, deranj, neorânduială (2). [Pr.: ne-or-] – Ne- + ordine.

neorealism
NEOREALÍSM s.n. 1. Curent filozofic contemporan care identifică conștiința cu existența, redusă la un complex de senzații independente. 2. Curent în literatura, artele plastice și cinematografia italiană contemporană, care se manifestă printr-o tendință de apropiere de faptul real, de viața cotidiană a oamenilor obișnuiți. [Pr.: ne-o-re-a-] – Din fr. néo-réalisme.

neorealist
NEOREALÍST, -Ă, neorealiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al neorealismului. 2. Adj. Care aparține neorealismului, privitor la neorealism. [Pr.: ne-o-re-a-] – Din fr. néo-réaliste.

neorganic
NEORGÁNIC, -Ă, neorganici, -ce, adj. (Biol., Chim.) Anorganic. [Pr.: ne-or-] – Ne- + organic (după fr. anorganique).

neorganizat
NEORGANIZÁT, -Ă, neorganizați, -te, adj. Care nu este organizat (în prealabil); spontan. ♦ Care și-a pierdut organizarea, funcționarea normală; dezorganizat. [Pr.: ne-or-] – Ne- + organizat.

neorientat
NEORIENTÁT, -Ă, neorientați, -te, adj. Care nu cunoaște locul unde se află, care nu știe în ce direcție trebuie să se îndrepte, dezorientat; p. ext. neinformat, nelămurit. [Pr.: ne-o-ri-en-tat] – Ne- + orientat.

neoromantic
NEOROMÁNTIC, -Ă, neoromantici, -ce, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al neoromantismului. 2. Adj. Care ține de neoromantism, caracteristic, propriu neoromantismului, care se referă la neoromantism. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-romantique.

neoromantism
NEOROMANTÍSM s.n. Curent în literatura modernă și contemporană apărut ca o reacție de tip romantic împotriva naturalismului. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-romantisme.

neosalvarsan
NEOSALVARSÁN s.n. Produs farmaceutic care se prezintă sub formă de pulbere de culoare galben-deschis solubilă în apă, folosit în tratamentul sifilisului. [Pr.: ne-o-]. – Din germ. Neosalvarsan.

neosandit
NEOSÂNDÍT, -Ă, neosândiți, -te, adj. (Pop.) Care nu este pedepsit. [Pr.: ne-o-] – Ne- + osândit.

neosificat
NEOSIFICÁT, -Ă, neosificați, -te, adj. (Despre părțile membranoase și cartilaginoase ale corpului) Care nu s-a transformat în os, care nu s-a întărit ca un os. [Pr.: ne-o-] – Ne- + osificat.

neostenit
NEOSTENÍT, -Ă, neosteniți, -te, adj. 1. Care nu obosește niciodată; p. ext. care este în continuă mișcare, în continuă activitate; foarte harnic, foarte activ; neobosit, neodihnit. 2. Care nu slăbește nici o clipă; susținut, perseverent. [Pr.: ne-os-] – Ne- + ostenit.

neostoit
NEOSTOÍT, -Ă, neostoiți, -te, adj. (Pop.; adesea adverbial) Neastâmpărat, nedomolit, nepotolit. ♦ Neîntrerupt, continuu. ♦ (Rar; despre copii) Neastâmpărat (2). [Pr.: ne-o-] – Ne- + ostoit (înv. „potolit” < ostoi).

neotectonic
NEOTECTÓNIC, -Ă, neotectonici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Parte a geologiei care studiază mișcările mai recente de deformare a scoarței terestre. 2. Adj. Care ține de neotectonică, relativ la neotectonică. [Pr.: ne-o-] – Neo- + tectonică.

neotenie
NEOTENÍE s.f. Capacitate a unor organisme de a atinge maturitatea sexuală și de a se reproduce în stadii larvare. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néoténie.

neotomism
NEOTOMÍSM s.n. Curent filozofic contemporan care reînvie sistemul scolastic al lui Toma d' Aquino, având ca scop concilierea științei cu religia. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-thomisme.

neotomist
NEOTOMÍST, -Ă, neotomiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al neotomismului. 2. Adj. Care se referă la neotomism, care aparține neotomismului, propriu neotomismului. [Pr.: ne-o-] – Din fr. néo-thomiste.

neotetit
NEOȚETÍT, neoțetite, adj. (Despre vinuri) Care nu s-a transformat în oțet. [Pr.: ne-o-] – Ne- + oțetit.

neoxidabil
NEOXIDÁBIL, -Ă, neoxidabili, -e, adj. (Rar) Inoxidabil. [Pr.: ne-o-] – Ne- + oxidabil. (după engl. non-oxidable).

neoxidat
NEOXIDÁT, -Ă, neoxidați, -te, adj. (Despre metale) Care nu este oxidat. [Pr.: ne-o-] – Ne- + oxidat.

neoxigenat
NEOXIGENÁT, -Ă, neoxigenați, -te, adj. (Despre păr) Care nu a fost decolorat prin tratare cu apă oxigenată; p. ext. nevopsit. ♦ (Despre persoane) Cu părul blond natural. [Pr.: ne-o-] – Ne- + oxigenat.

neozeelandez
NEOZEELANDÉZ, -Ă, neozeelandezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Noii Zeelande sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține neozeelandezilor (1) sau Noii Zeelande, privitor la neozeelandezi sau la Noua Zeelandă. [Pr.: ne-o-ze-e-] – Din fr. néo-zélandais.

neozoic
NEOZÓIC, -Ă, neozoici, -ce, s.n., adj. 1. S.n. Ultima eră geologică, care cuprinde timpul scurs de la sfârșitul mezozoicului până în zilele noastre. 2. Adj. Care se referă la neozoic (1), care aparține neozoicului. [Pr.: ne-o-zo-ic] – Din fr. néozoíque.

neozonizat
NEOZONIZÁT, -Ă, neozonizați, -te, adj. Care nu (mai) conține ozon. [Pr.: ne-o-] – Ne- + ozonizat.

nepalez
NEPALÉZ, -Ă, nepalezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Nepalului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține nepalezilor (1) sau Nepalului, privitor la nepalezi sau la Nepal. – Din fr. népalais.

nepamantean
NEPĂMÂNTEÁN, -Ă, nepământeni, -e, adj. (Adesea substantivat) Care nu este de pe pământ, care nu are caracterul lucrurilor de pe pământ; nepământesc; fig. care pare din altă lume. – Ne- + pământean.

nepamantesc
NEPĂMÂNTÉSC, -EÁSCĂ, nepământești, adj. Nepământean. – Ne- + pământesc.

nepartinire
NEPĂRTINÍRE s.f. (Pop.) Imparțialitate, obiectivitate. – Ne- + părtinire.

nepartinitor
NEPĂRTINITÓR, -OÁRE, nepărtinitori, -oare, adj. (Pop.) Imparțial, drept, obiectiv. – Ne- + părtinitor.

nepasare
NEPĂSÁRE s.f. 1. Lipsă de griji, de frământări; situație, stare în care se află cel lipsit de griji, de frământări. ♢ Loc. adv. (Pop.) În nepăsare = nepăsător, vesel. 2. Lipsă de interes față de ceea ce se petrece în jur; indiferență, indolență, apatie; pasivitate. – Ne- + păsare.

nepasator
NEPĂSĂTÓR, -OÁRE, nepăsători, -oare, adj. Care nu-și face griji, necazuri; calm, senin; (curent) care nu manifestă nici un fel de interes față de ceea ce se petrece în jurul său; indolent, apatic; indiferent. – Ne- + păsător (înv. „grijuliu” < păsa).

nepatat
NEPĂTÁT, -Ă, nepătați, -te, adj. Care nu este pătat; fig. curat, neprihănit: nevinovat. – Ne- + pătat.

nepatruns
NEPĂTRÚNS, -Ă, nepătrunși, -se, adj. 1. Care nu este sau nu poate fi pătruns, străbătut; impenetrabil; spec. prin care nu răzbate lumina; întunecat, întunecos; p. ext. des. ♦ (Despre figură, ochi) Care nu trădează gândurile, sentimentele; impenetrabil. 2. Fig. Care nu poate fi pătruns cu mintea, de neînțeles; tainic, misterios, necunoscut. – Ne- + pătruns.

neper
NEPÉR, neperi, s.m. Unitate de măsură a nivelului de transmisiune al unui semnal electric sau acustic. – Din fr. néper.

nepereche
NEPERÉCHE adj. invar. (Despre numere întregi) Impar. – Ne- + pereche.

neperisabil
NEPERISÁBIL, -Ă, neperisabili, -e, adj. Care nu este perisabil. – Ne- + perisabil.

nepermanent
NEPERMANÉNT, -Ă, nepermanenți, -te, adj. Care nu are caracter permanent; care funcționează o perioadă de timp determinată. – Ne- + permanent (după fr. non-permanent).

nepermetru
NEPERMÉTRU, nepermetre, s.n. Instrument de măsură a atenuării unei mărimi fizice, gradat în neperi. – Din fr. népermètre.

nepieritor
NEPIERITÓR, -OÁRE, nepieritori, -oare, adj. Care este menit să reziste timpului; care este destinat să trăiască veșnic în amintirea oamenilor; care este destinat gloriei, celebrității eterne; nemuritor. – Ne- + pieritor.

nepilduit
NEPILDUÍT, -Ă, nepilduiți, -te, adj. (Înv.) Pentru care nu există asemănare sau precedent, fără precedent, unic; excepțional, extraordinar. – Ne- + pilduit (înv. „exemplificat” < pildui).

nepipait
NEPIPĂÍT, -Ă, nepipăiți, -te, adj. (Rar) Care nu poate fi pipăit; impalpabil. – Ne- + pipăit (după fr. impalpable).

neplata
NEPLÁTĂ s.f. Faptul de a nu achita la timp o obligație bănească. – Ne- + plată.

neplacere
NEPLĂCÉRE, (2) neplăceri, s.f. 1. Stare sufletească sau fiziologică produsă de ceva neplăcut; lipsă de plăcere, p. ext. de simpatie pentru ceva sau pentru cineva; silă, dezgust. 2. Necaz, supărare, nemulțumire îndurate de cineva. – Ne- + plăcere.

neplacut
NEPLĂCÚT, -Ă, neplăcuți, -te, adj. Care nu este pe placul cuiva, care nu este convenabil, care nu corespunde gusturilor sau preferințelor cuiva, care cauzează o neplăcere; dezagreabil; p. ext. jenant, supărător. – Ne- + plăcut.

nepoftit
NEPOFTÍT, -Ă, nepoftiți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care nu este chemat, invitat, poftit sau dorit. – Ne- + poftit.

nepolar
NEPOLÁR, -Ă, nepolari, -e, adj. (Despre molecule sau grupări de atomi) Lipsit de moment electric permanent. – Ne- + polar.

nepolitic
NEPOLÍTIC, -Ă, nepolitici, -ce, adj. Care nu are caracter politic; din afara politicii. – Ne- + politic (după fr. non-politique).

nepoliticos
NEPOLITICÓS, -OÁSĂ, nepoliticoși, -oase, adj. Care nu este politicos, lipsit de politețe. – Ne- + politicos.

nepoluant
NEPOLUÁNT, -Ă, nepoluanți, -te, adj. Care nu este poluant. [Pr.: -lu-ant] – Ne- + poluant (după fr. non-polluant).

nepoluat
NEPOLUÁT, -Ă, nepoluați, -te, adj. 1. (Despre aer, ape, mediu de viață) Care nu este poluat. 2. Fig. Care nu este corupt, viciat. [Pr.: -lu-at] – Ne- + poluat (după fr. non-pollué).

nepomenit
NEPOMENÍT, -Ă, nepomeniți, -te, adj. 1. Despre care nu se (mai) vorbește, nu-și (mai) amintește nimeni, uitat; p. ext. care datează de multă vreme, vechi, străvechi. 2. (Adesea adverbial) Nemaipomenit. – Ne- + pomenit.

nepot
NEPÓT, -OÁTĂ, nepoți, -oate, s.m. și f. 1. Persoană considerată în raport cu bunicii săi ori cu unchii și mătușile sale. 2. (Fam.; mai ales la voc.) Cuvânt cu care o persoană mai în vârstă se adresează unui tânăr, unei tinere sau unui copil. 3. (De obicei la pl.) Descendent, urmaș. – Lat. nepos, -tis.

nepotism
NEPOTÍSM s.n. Faptul de a uza de autoritatea sau de influența personală în favoarea rudelor sau a prietenilor; promovare prin protecția rudelor și a prietenilor influenți. – Din fr. népotisme.

nepotolit
NEPOTOLÍT, -Ă, nepotoliți, -te, adj. Care nu este sau nu poate fi potolit; nestăpânit; p. ext. neîmpăcat, aprig, înverșunat. – Ne- + potolit.

nepotrivire
NEPOTRIVÍRE, nepotriviri, s.f. Lipsă de potrivire, de concordanță, de conformitate; dezacord, discrepanță. – Ne- + potrivire.

nepotrivit
NEPOTRIVÍT, -Ă, nepotriviți, -te, adj. Care nu se potrivește, nu se justifică, nu se recomandă, nu este indicat (într-o anumită împrejurare); inoportun; deplasat. – Ne- + potrivit.

nepotel
NEPOȚÉL, -EÁ ,-ÍCĂ, nepoței, -ele, s.m. și f. Diminutiv al lui nepot. – Nepot + suf. -el, -ea, -ică.

nepovestit
NEPOVESTÍT, -Ă, nepovestiți, -te, adj. 1. Care nu a fost (încă) povestit. 2. (Pop.) Care nu poate fi exprimat prin cuvinte; nespus. – Ne- + povestit.

neprecizare
NEPRECIZÁRE, neprecizări, s.f. Lipsă de precizare. – Ne- + precizare.

neprecugetat
NEPRECUGETÁT, -Ă, neprecugetați, -te, adj. (Rar) Care nu a fost bine gândit, bine cumpănit, care denotă nesocotință; nechibzuit. – Ne- + precugetat.

neprecupetit
NEPRECUPEȚÍT, -Ă, neprecupețiți, -te, adj. Care este fără rezerve, fără condiții; necondiționat. – Ne- + precupețit.

neprecurmat
NEPRECURMÁT, -Ă, neprecurmați, -te, adj. (Înv.; adesea adverbial) Neîncetat, neîntrerupt, continuu, permanent. – Ne- + precurmat.

nepredicativ
NEPREDICATÍV, -Ă, nepredicativi, -e, adj. (Despre verbe) Care nu poate forma (singur) predicatul. – Ne- + predicativ.

nepregatit
NEPREGĂTÍT, -Ă, nepregătiți, -te, adj. Căruia îi lipsește pregătirea, calificarea sau informația necesară (într-un domeniu); care nu are nivelul cerut. – Ne- + pregătit.

nepreget
NEPRÉGET s.n. (Înv.) Râvnă, ardoare, zel; fermitate, hotărâre. ♢ Loc. adv. Cu nepreget = fără întârziere; fără șovăire. – Ne- + preget.

nepregetat
NEPREGETÁT, -Ă, nepregetați, -te, adj. (Înv.) 1. (Despre oameni) Care nu pregetă să facă ceva, care nu are preget; harnic, neobosit. 2. (Despre acțiuni) Neîntrerupt, continuu, susținut; perseverent; p. ext. neprecupețit. – Ne- + pregetat.

neprelucrat
NEPRELUCRÁT, -Ă, neprelucrați, -te, adj. (Despre materiale) Care nu și-a modificat forma, dimensiunile, constituția etc. prin prelucrare. – Ne- + prelucrat.

nepretentios
NEPRETENȚIÓS, -OÁSĂ, nepretențioși, -oase, adj. Care este lipsit de pretenții; modest, moderat, simplu. [Pr.: -ți-os] – Ne- + pretențios.

nepretuit
NEPREȚUÍT, -Ă, neprețuiți, -te, adj. 1. Care nu este sau nu poate fi prețuit, calculat, apreciat; incalculabil; p. ext. foarte prețios, foarte valoros; inestimabil. 2. Față de care cineva simte o afecțiune deosebită; foarte scump, foarte drag. – Ne- + prețuit.

neprevazator
NEPREVĂZĂTÓR, -OÁRE, neprevăzători, -oare, adj. Care nu este prevăzător, care este lipsit de prudență; imprudent. – Ne- + prevăzător.

neprevazut
NEPREVĂZÚT, -Ă, neprevăzuți, -te, adj. Care nu a fost prevăzut, scontat; p. ext. care nu poate fi prevăzut; imprevizibil, nebănuit; care se ivește sau se produce pe neașteptate; neașteptat, negândit, fortuit. ♦ (Substantivat, n.) Fapt, eveniment etc. care survine pe neașteptate. – Ne- + prevăzut.

nepricepere
NEPRICÉPERE, nepriceperi, s.f. 1. Lipsă de iscusință, de îndemânare, de destoinicie, de competență; incapacitate. 2. Lipsă de înțelegere. – Ne- + pricepere.

nepriceput
NEPRICEPÚT, -Ă, nepricepuți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care nu se pricepe să facă ceva, care este lipsit de iscusință, de îndemânare sau de competență într-o acțiune; neîndemânatic, stângaci. ♦ Care demonstrează, arată, trădează lipsă de pricepere, de iscusință. 2. (Adesea substantivat) Care nu pricepe, nu înțelege sau înțelege greu ceva; p. ext. lipsit de minte, de judecată; prost, neștiutor. 3. Care nu poate fi priceput, care este deasupra priceperii omenești; neînțeles; enigmatic. – Ne- + priceput.

nepricopsit
NEPRICOPSÍT, -Ă, nepricopsiți, -te, adj. 1. (Pop. și fam.; adesea substantivat) Sărac, nevoiaș; p. ext. care nu este bun de nimic; neisprăvit. 2. (Înv.) Lipsit de învățătură, de instrucție, de cultură. [Var.: (reg.) neprocopsít, -ă adj.] – Ne- + pricopsit.

neprielnic
NEPRIÉLNIC, -Ă, neprielnici, -ce, adj. Care nu este prielnic, favorabil pentru cineva sau pentru ceva; nefavorabil; p. ext. potrivnic, ostil. [Pr.: -pri-el-] – Ne- + prielnic.

neprieten
NEPRIÉTEN, neprieteni, s.m. (Înv.) Dușman, inamic. [Pr.: -pri-e-] – Ne- + prieten.

neprietenesc
NEPRIETENÉSC, -EÁSCĂ, neprietenești, adj. Neprietenos. [Pr.: -pri-e-] – Ne- + prietenesc.

neprietenos
NEPRIETENÓS, -OÁSĂ, neprietenoși, -oase, adj. 1. Lipsit de prietenie, de bunăvoință; dușmănos, ostil, neprietenesc; p. ext. care nu este sociabil, comunicativ; morocănos. ♦ Care exprimă, trădează dușmănie, ostilitate, lipsă de prietenie. 2. Fig. (Despre încăperi, interioare etc.) Lipsit de confort, de intimitate; rece, neprietenesc. [Pr.: -pri-e-] – Ne- + prietenos.

neprihanire
NEPRIHĂNÍRE s.f. Calitate a ceea ce este fără prihană, fără păcat, fără vină, pur; curățenie, puritate; spec. castitate. – Ne- + prihănire (înv. „păcat, vină” < prihană).

neprihanit
NEPRIHĂNÍT, -Ă, neprihăniți, -te, adj. Care este fără prihană, fără păcat, fără vină, pur, curat, nepătat, imaculat; spec. cast. – Ne- + prihănit (înv. „păcătos, vinovat” < prihană).

nepriincios
NEPRIINCIÓS, -OÁSĂ, nepriincioși, -oase, adj. (Rar) Neprielnic. [Pr.: -pri-in-] – Ne- + priincios.

neprimitor
NEPRIMITÓR, -OÁRE, neprimitori, -oare, adj. Care nu este primitor, ospitalier; inospitalier. – Ne- + primitor.

neprincipial
NEPRINCIPIÁL, -Ă, neprincipiali, -e, adj. Care este lipsit de principialitate; p. ext. subiectiv; abuziv. [Pr.: -pi-al] – Ne- + principial.

neprocopsit
NEPROCOPSÍT, -Ă adj. v. nepricopsit.

neproducator
NEPRODUCĂTÓR, -OÁRE, neproducători, -oare, adj. Care nu produce, care nu dă naștere la ceva. – Ne- + producător.

neproductiv
NEPRODUCTÍV, -Ă, neproductivi, -e, adj. (Despre terenuri, soluri) Care nu rodește, neroditor; care rodește puțin, sărac. – Ne- + productiv.

neprofesionist
NEPROFESIONÍST, -Ă, neprofesioniști, -ste, adj., s.m. și f. (Persoană) care nu este profesionist; amator, diletant. [Pr.: -si-o-] – Ne- + profesionist.

neproliferare
NEPROLIFERÁRE s.f. Faptul de a nu mai crea, de a nu mai răspândi ceva. Neproliferarea armelor atomice. – Ne- + proliferare.

neptunian
NEPTUNIÁN, -Ă, neptunieni, -e, adj. (Geol.) Neptunic. [Pr.: -ni-an] – Din fr. neptunien.

neptunic
NEPTÚNIC, -Ă, neptunici, -ce, adj. (Despre terenuri, roci) Format prin sedimentare sub acțiunea apei; neptunian. – Din germ. neptunisch.

neptunism
NEPTUNÍSM s.n. Concepție în geologie care susține că toate rocile s-ar fi format pe cale sedimentară. – Din fr. neptunisme.

neptuniu
NEPTÚNIU s.n. Element chimic transuranic obținut pe cale sintetică, prin reacții nucleare. – Din fr. neptunium.

nepunctual
NEPUNCTUÁL, -Ă, nepunctuali, -e, adj. (Despre oameni) Care nu este punctual; (rar) neexact. [Pr.: -tu-al] – Ne- + punctual.

nepusa
NEPÚSĂ adj. (Pop. și fam.; în expr.) Pe (sau cu) nepusă masă = repede, fără întârziere; pe neașteptate, în mod surprinzător. – Ne- + pus.

neputincios
NEPUTINCIÓS, -OÁSĂ, neputincioși, -oase, adj. 1. Care este lipsit de puterea de a face ceva, care nu are posibilitatea, capacitatea sau libertatea de a realiza ceva sau de a acționa; incapabil. ♦ (Despre sentimente) Care se consumă inutil, care nu duce la nimic; steril. 2. (Adesea substantivat) Lipsit de putere fizică, de forță; slab, nevolnic; p. ext. bolnav, infirm, schilod. – Ne- + putincios.

neputinta
NEPUTÍNȚĂ, neputințe, s.f. 1. Faptul de a nu avea forța, posibilitatea, capacitatea, libertatea de a realiza ceva, de a acționa; incapacitate; imposibilitate. ♢ Loc. adj. și adv. Cu neputință = a) imposibil; irealizabil; b) (în mod) imaginar, ireal. 2. Lipsă de putere fizică, de forță, de energie; slăbiciune, nevolnicie; spec. stare proastă, suferință provocată de boală sau de bătrânețe; p. ext. (mai ales la pl.) bătrânețe; boală; infirmitate. ♢ Expr. (Fam.) A-l trece (pe cineva) neputința = a se scăpa pe el. – Ne- + putință.

nerambursabil
NERAMBURSÁBIL, -Ă, nerambursabili, -e, adj. Care nu poate sau nu trebuie să fie rambursat. – Ne- + rambursabil.

neramz
NERÁMZ s.m. v. naramz.

neras
NERÁS, -Ă, nerași, -se, adj. Care nu este ras; căruia i-a crescut barbă. – Ne- + ras^1.

nerational
NERAȚIONÁL, -Ă, neraționali, -e, adj. 1. Care nu este conform cu principiile și cerințele rațiunii, care nu poate fi înțeles cu ajutorul rațiunii; irațional (1). 2. (Despre oameni) Lipsit de judecată, de înțelepciune (în ceea ce face sau ce spune); necugetat, nechibzuit. 3. Care nu a fost bine gândit, bine chibzuit, care denotă nesocotință. [Pr.: -ți-o-] – Ne- + rațional.

nerabdare
NERĂBDÁRE s.f. Lipsă de răbdare; impaciență; starea celui nerăbdător; neastâmpăr (provocat de așteptare), încordare, înfrigurare; dorință arzătoare, grabă de a începe, de a întreprinde, de a termina ceva. ♢ Loc. adv. Cu nerăbdare = în mod nerăbdător; cu înfrigurare. ♦ Enervare, iritare; nervozitate. – Ne- + răbdare.

nerabdator
NERĂBDĂTÓR, -OÁRE, nerăbdători, -oare, adj. 1. Care nu are răbdare: impacient; p. ext. care nu poate să se stăpânească; iritabil, nervos. 2. Care este cuprins de nerăbdare să facă sau să termine ceva, care dorește, așteaptă cu înfrigurare ceva sau pe cineva. ♦ Care exprimă nerăbdare. – Ne- + răbdător.

neramzat
NERĂMZÁT, -Ă adj. v. naramzat.

neramziu
NERĂMZÍU, -ÍE adj. v. narangiu.

nerapitor
NERĂPITÓR, -OÁRE, nerăpitori, -oare, adj. (Despre animale) Care nu prinde și nu se hrănește cu animale, de obicei vii. ♦ Care nu aparține ordinelor de păsări de pradă. – Ne- + răpitor.

nerasuflat
NERĂSUFLÁT s.n. (În loc. adv.) Pe nerăsuflate = dintr-o răsuflare; foarte repede, fără oprire. – Ne- + răsuflat.

nerazbatut
NERĂZBĂTUT, -Ă, nerăzbătuți, -te, adj. Care nu poate fi răzbătut, pătruns, străpuns. ♦ Fig. Care nu poate fi învins, depășit, rezolvat. – Ne- + răzbătut.

nerazbit
NERĂZBÍT, -Ă, nerăzbiți, -te, adj. (Rar) Care nu poate fi răzbit, prin care nu se poate străbate, peste care nu se poate trece; de nepătruns. – Ne- + răzbit.

nerealist
NEREALÍST, -Ă, nerealiști, -ste, adj. Care nu este realist. [Pr.: -re-a-] – Ne- + realist.

nereceptiv
NERECEPTÍV, -Ă, nereceptivi, -e, adj. Care nu este receptiv la impresii din afară și nu le privește cu interes. ♦ Care învață, asimilează greu. – Ne- + receptiv (după fr. non-réceptif).

nereceptionat
NERECEPȚIONÁT, -Ă, nerecepționați, -te, adj. 1. Care nu a fost luat în primire verificându-i-se calitatea. 2. Care nu a fost recepționat prin aparatură radio. [Pr.: -ți-o-] – Ne- + recepționat.

nerecoltat
NERECOLTÁT, -Ă, nerecoltați, -te, adj. (Despre cereale, fructe etc.) Care nu este recoltat. – Ne- + recoltat.

nereconciliabil
NERECONCILIÁBIL, -Ă, nereconciliabili, -e, adj. (Livr.) Care nu se poate pune de acord, concilia, împăca, care este de neîmpăcat; ireconciliabil. [Pr.: -li-a-] – Ne- + reconciliabil.

nerecunoscator
NERECUNOSCĂTÓR, -OÁRE, nerecunoscători, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care nu-și manifestă recunoștința, lipsită de recunoștință; (om) ingrat. – Ne- + recunoscător.

nerecunostinta
NERECUNOȘTÍNȚĂ s.f. Lipsă de recunoștință; faptul, însușirea de a fi nerecunoscător; ingratitudine. – Ne- + recunoștință.

nerecuperabil
NERECUPERÁBIL, -Ă, nerecuperabili, -e, adj. l.Care nu poate sau nu trebuie să fie recuperat; irecuperabil. 2. (Despre ființe) Care suferă de o boală nevindecabilă, p. ext. de un defect moral ce nu (mai) poate fi vindecat; irecuperabil, incurabil. – Ne-+ recuperabil (după fr. non-récupérable).

neregularitate
NEREGULARITÁTE, neregularități, s.f. Abatere de la normă, de la forma obișnuită; deviere. ♦ (Concr.) Lucru neregulat, parte neregulată a unui lucru. ♦ Accident de teren. – Ne- + regularitate (după fr. irrégularité).

neregulat
NEREGULÁT, -Ă, neregulați, -te, adj. 1. Care constituie o abatere de la normă, de la forma obișnuită. ♢ Verb neregulat = verb care se abate de la flexiunea obișnuită, având forme proprii, specific. ♦ (Despre terenuri, drumuri) Accidentat. 2. Care este lipsit de regularitate, de simetrie, de uniformitate, de omogenitate. ♦ (Despre armate, trupe) Care este format din ostași cu instrucție neomogenă, nesistematică, constituiți în unități ocazionale, de luptă. ♦ (Despre climă, factori climaterici etc.) Variabil, instabil. – Ne- + regulat.

neregula
NERÉGULĂ, nereguli, s.f. 1. Lipsă de regulă, de rânduială; dezordine. 2. (De obicei la pl.) Lipsă de exactitate, nerespectare a regulilor; încălcare a legii; spec. incorectitudine în administrarea unei gestiuni. – Ne- + regulă.

nereida
NEREÍDĂ, nereide, s.f. Fiecare dintre cele cincizeci de nimfe ale mării în mitologia greacă, despre care se credea că se iveau printre talazuri la chemarea corăbierilor în primejdie pentru a le da ajutor. – Din lat. Nereides, fr. néréide.

nereligios
NERELIGIÓS, -OÁSĂ, nereligioși, -oase, adj. l. Care nu are o religie. 2. Care nu respectă religia. [Pr.: -gi-os] – Ne- + religios.

nereparabil
NEREPARÁBIL, -Ă, nereparabili, -e, adj. Care nu (mai) poate fi reparat, dres; fig. care nu (mai) poate fi îndreptat, corectat. – Ne- + reparabil.

nereparat
NEREPARÁT, -Ă, nereparați, -te, adj. l. Care nu este refăcut, readus în stare bună, care nu este repus în stare de funcționare. 2. Fig. Care nu a fost îndreptat, corectat. ♦ (Jur.; despre pagube) Care nu este acoperit; (despre stricăciuni, insulte etc.) pentru care nu s-au plătit daune. – Ne- + reparat.

nerespectuos
NERESPECTUÓS, -OÁSĂ, nerespectuoși, -oase, adj. Care este lipsit de respect, de bună-cuviință; necuviincios, nereverențios, ireverențios. [Pr.: -tu-os] – Ne- + respectuos.

nereusit
NEREUȘÍT, -Ă, nereușiți, -te, adj. Care nu este reușit; neizbutit. ♦ (Substantivat, f.) Eșec, insucces. [Pr.: -re-u-] – Ne- + reușit.

nereverentios
NEREVERENȚIÓS, -OÁSĂ, nereverențioși, -oase, adj. Nerespectuos, necuviincios, ireverențios. [Pr.: -ți-os] – Ne- + reverențios.

nerezolvat
NEREZOLVÁT, -Ă, nerezolvați, -te, adj. Care nu este rezolvat, pentru care nu s-a găsit o soluție. – Ne- + rezolvat.

neritic
NERÍTIC, -Ă, neritici, -ce, adj. 1. (În sintagma) Regiune (sau zonă) neritică = zonă a fundului mării situată în apropierea țărmului continental, caracterizată prin adâncimi ale apei mai mici de 200 de metri. 2. Care provine din regiunea neritică (l), care este specific, propriu acestei regiuni. – Din fr. néritique.

nerod
NERÓD, -OÁDĂ, nerozi, -oáde, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care are mintea mărginită, care pricepe greu un lucru, care acționează fără să judece; (om) prost, netot, neghiob, nătărău. 2. Adj. Care aparține nerodului (1), care caracterizează pe nerod, nerozesc; care denotă, trădează prostie, prostesc; p. ext. lipsit de sens, de rațiune; stupid. [Var.: (reg.) năród, -oádă adj., s.m. și f. – Din bg. neroda.

neroditor
NERODITÓR, -OÁRE, neroditori, -oare, adj. Care nu este roditor, care nu rodește; sterp. – Ne- + roditor.

neromanesc
NEROMÂNÉSC, -EÁSCĂ, neromânești, adj. (Despre modul de exprimare, de pronunțare al cuiva) Care este greșit din punctul de vedere al limbii române. Construcție neromânească. – Ne- + românesc.

nerotunjit
NEROTUNJÍT, -Ă, nerotunjiți, -te, adj. 1. Care nu este rotunjit. 2. (Despre vocale) Care se pronunță fără participarea buzelor. – Ne- + rotunjit.

nerozesc
NEROZÉSC, -EÁSCĂ, nerozești, adj. (Rar) De nerod (1); prostesc. – Nerod + suf. -esc.

nerozeste
NEROZÉȘTE adv. Ca nerozii (1), în felul nerozilor; prostește. – Nerod + suf. -ește.

nerozie
NEROZÍE, (2) nerozii, s.f. 1. Faptul de a fi nerod (1); prostie, neghiobie, stupiditate. 2. Vorbă sau faptă de nerod (1); faptă prostească; neghiobie (2); (cu sens atenuat) lucru lipsit de seriozitate, de importanță; fleac; p. ext. aberație, absurditate. – Nerod + suf. -ie.

nerumegat
NERUMEGÁT, -Ă, nerumegați, -te, adj. (Fam.; despre cunoștințe, idei etc.) Care nu a fost asimilat sau aprofundat. – Ne- + rumegat.

nerusinare
NERUȘINÁRE s.f. Lipsă de rușine; p. ext. comportare, afirmație, faptă lipsită de bună-cuviință; necuviință, impertinență, neobrăzare. – Ne- + rușinare.

nerusinat
NERUȘINÁT, -Ă, nerușinați, -te, adj. (Adesea substantivat) Care este lipsit de rușine, de bună-cuviință; obraznic, impertinent, neobrăzat; p. ext. imoral, depravat, stricat. – Ne- + rușinat.

nerv
NERV, nervi, s.m. 1. Organ de transmisiune a impulsului nervos, care unește sistemul nervos central cu periferia organismului (piele, organe de simț, mușchi, glande etc.) și care este format din mănunchiuri de fibre reprezentând prelungirile neuronului înconjurate de o teacă constituită din mielină. ♢ Boală de nervi = boală nervoasă. Bolnav de nervi = persoană care suferă de o boală nervoasă. ♢ Expr. A avea (sau a fi în) nervi = a fi irascibil, iritabil, predispus la ceartă, nervos. A-l apuca nervii = a avea o criză nervoasă, un acces de nervi. A avea nervii slabi = a fi ușor iritabil sau impresionabil. ♦ (La pl.; rar) (Stare de) surescitare, enervare, nervozitate. 2. (Bot.; rar) Nervură (1). 3. Fig. (La sg.) Putere, vigoare; energie; ritm susținut. – Din lat. nervus, it. nervo.

nervatura
NERVATÚRĂ, nervaturi, s.f. (Tehn.) Ansamblul nervurilor de pe suprafața unui obiect, a unui sistem tehnic; nervație (2). – Din it. nervatura.

nervatie
NERVÁȚIE, nervații, s.f. 1. (Bot.) Ansamblul nervurilor (1) de pe o frunză. ♦ Mod în care sunt dispuse nervurile (1) la o frunză. 2. (Tehn.) Nervatură: 3. (Zool.) Ansamblul nervurilor (2) de pe aripa unei insecte. ♦ Mod de dispunere a nervurilor (2). [Var.: nervațiúne s.f.] – Din fr. nervation.

nervatiune
NERVAȚIÚNE s.f. v. nervație.

nervism
NERVÍSM s.n. Concepție fiziologică care extinde influența sistemului nervos asupra unui număr foarte mare de activități ale organismului – Din fr. nervisme.

nervist
NERVÍST, -Ă, nerviști, -ste, s.m. și f., adj. l. S.m. și f. Adept al nervismului. 2. Adj. Care aparține nervismului, privitor la nervism. – Nerv[ism] + suf. -ist.

nervos
NERVÓS, -OÁSĂ, nervoși, -oase, adj. 1. Care se referă la nervi (1), care aparține nervilor (1); alcătuit din nervi (1); care este provocat de nervi (1); p. ext. de natură nevrotică. ♢ Sistem nervos = totalitatea centrilor nervoși și a căilor de transmisiune centripetă și centrifugă din organism. Sistem nervos central = ansamblu anatomic alcătuit din creier, cerebel, bulb și măduva spinării. Boală nervoasă = boală care afectează psihicul (fără a fi cauzată de vreo leziune organică cunoscută); boală de nervi. 2. Care nu-și poate păstra calmul, care se enervează ușor; iritabil, mânios, nevricos; p. ext. emotiv. ♦ Care se găsește într-o stare de încordare, de surescitare; enervat, iritat. ♦ (Despre gesturi, manifestări) Care trădează nervozitate, enervare, iritare, nerăbdare. ♦ (Adverbial) Cu nervozitate. 3. Care are nervi (3), musculos, vânos; fig. puternic, viguros, plin de nerv (4), energic. – Din lat. nervosus, fr. nerveux, it. nervoso.

nervozitate
NERVOZITÁTE s.f. Stare de enervare, de încordare nervoasă; iritare, surescitare; p. ext. nerăbdare. ♢ Loc. adv. Cu nervozitate = a) în mod nervos, crispat; b) cu nerăbdare, precipitat. – Din fr. nervosité.

nervurat
NERVURÁT, -Ă, nervurați, -te, adj. (Rar) care este străbătut de nervuri, cu nervuri. – Din fr. nervuré.

nervuratie
NERVURÁȚIE, nervurații, s.f. (Rar) Ansamblu de nervuri; mod de dispunere a nervurilor. – Nervură + suf. -ație.

nervura
NERVÚRĂ, nervuri, s.f. 1. Fiecare dintre fasciculele conducătoare liberiene lemnoase care străbat limbul frunzelor și prin care circulă sevă. P. anal. (Rar) Fiecare dintre ramificațiile cele mai subțiri ale rădăcinii unui copac. 2. Fiecare dintre fibrele cornoase, ramificate în formă de rețea, care străbat membrana aripii unor insecte. 3. (La pl.) Rețea de dungi de altă culoare decât fondul, care dau un aspect marmorat unei suprafețe; (și la sg.) fiecare dintre dungile care formează această rețea. 4. Proeminență pe suprafața interioară sau exterioară a unei piese, a unui organ de mașină etc., care servește la mărirea rezistenței sau a rigidității piesei, la mărirea suprafeței de schimb de căldură etc. 5. (Arhit.) Fiecare dintre mulurile care formează osatura unei bolți (gotice sau romanice); mulură care conturează și decorează muchiile unei bolți, marginile unei nișe etc. 6. Grindă de beton armat turnată o dată cu planșeul și servind la întărirea acestuia. 7. Fiecare dintre piesele așezate pe axa unei aripi de avion pentru a asigura profilul aripii, a împiedica deformarea ei și a mări rezistență scheletului acesteia. 8. (De obicei la pl.) Cută foarte îngustă, cusută ca garnitură pe un obiect de îmbrăcăminte; cerculeț. – Din fr. nervure.

nes
NES, nesuri, s.n. Nescafe. – Din nes[cafe].

nesatisfacator
NESATISFĂCĂTÓR, -OÁRE, nesatisfăcători, -oare, adj. Care nu satisface o dorință, o necesitate, o exigență. ♦ Care nu corespunde unor norme, criterii, exigențe. – Ne- + satisfăcător.

nesatisfacut
NESATISFĂCÚT, -Ă, nesatisfăcuți, -te, adj. Care nu este satisfăcut; nemulțumit. – Ne- + satisfăcut.

nesaturat
NESATURÁT, -Ă, nesaturați, -ie, adj. (Despre un sistem fizico-chimic) Care conține în unul dintre constituenții săi o cantitate mai mică decât cantitatea corespunzătoare stării de saturație. ♢ (Despre combinații chimice organice) Care conține în moleculă legături duble sau triple. – Ne- + saturat.

nesat
NESÁȚ s.n. Dorință puternică, poftă, aviditate, lăcomie. [Var.: nesáțiu s.n.] – Ne- + saț.

nesatiu
NESÁȚIU s.n. v. nesaț.

nesabuinta
NESĂBUÍNȚĂ, nesăbuințe, s.f. (Rar) Nesăbuire. – Nesăbuit + suf. -ință.

nesabuire
NESĂBUÍRE s.f. Lipsă de judecată, de chibzuință într-o împrejurare dată, nesocotință, nechibzuință, nesăbuință; (concr.) faptă nesocotită, nechibzuită. – Din nesăbuit.

nesabuit
NESĂBUÍT, -Ă, nesăbuiți, -te, adj. (Despre oameni) Care este lipsit de judecată, de chibzuință în acțiuni; nechibzuit, nesocotit. ♦ (Despre acțiunile, faptele etc. oamenilor) Care dovedește, exprimă, trădează nesăbuință; p. ext. lipsit de sens, de rațiune; cu totul exagerat, deplasat. – Cf. magh. s z a b a d n i.

nesanatos
NESĂNĂTÓS, -OÁSĂ, nesănătoși, -oase, adj. 1. Care dăunează sănătății, vătămător; spec. (despre locuințe, încăperi etc.) insalubru. 2. Care arată, trădează o stare maladivă, anormală. 3. Fig. Care denotă o orientare greșită. – Ne- + sănătos.

nesarat
NESĂRÁT, -Ă, nesărați, -te, adj. 1. Care nu conține (în cantitate suficientă) sare. 2. Fig. (Despre oameni sau despre manifestări ale lor; spec. despre vorbe, glume) Fără spirit, fără haz, fără farmec, anost, fad, searbăd; p. ext. (despre manifestările oamenilor) fără conținut, fără sens, prostesc. – Ne- + sărat.

nesaratura
NESĂRĂTÚRĂ, nesărături, s.i. (Rar) Vorbă, glumă, faptă etc. lipsită de spirit, de haz. – Ne- + sărătură.

nesatul
NESĂTÚL, -Ă, nesătui, -Ie, adj. 1. Care nu s-a săturat; care nu se simte sătul niciodată; flămând. 2. Fig. Care nu se satură cu ce are, care caută să obțină, să acapareze tot mai mult; lacom, avid, nesățios (1). – Ne- + sătul.

nesatios
NESĂȚIÓS, -OÁSĂ, nesățioși, -oase. adj. 1. (Adesea substantivat) Care nu se mulțumește cu ce are, care caută să obțină, să acapareze tot mai mult; lacom, avid, nesătul (2). 2. Care nu se simte niciodată sătul; care nu are saț la mâncare, la băutură; p. ext. lacom, + (Reg.; despre mâncăruri) Care nu satură. 3. Fig. Care nu poate fi astâmpărat, potolit, stăpânit; p. ext. mistuitor, devorant. ♦ (Adverbial) Cu nesaț, cu plăcere, cu voluptate. [Pr.: -ți-os] – Ne- + sățios.

nescafe
NESCAFÉ s.n. Praf de cafea solubil, care se prepară prin simpla dizolvare în apă; nes. ♦ Băutură preparată cu astfel de cafea; nes. – Cuv.fr.

nescaiva
NESCAIVÁ adj. nehot, invar. v. niscaiva.

nescareva
NESCAREVÁ adj. nehot. invar. v. niscaiva.

neschimbat
NESCHIMBÁT, -Ă, neschimbați, -te, adj. Care își păstrează conținutul, forma, aspectul de dinainte; invariabil. – Ne- + schimbat.

neschimbator
NESCHIMBĂTÓR, -OÁRE, neschimbători, -oare, adj. Care nu se schimbă sau nu poate fi schimbat; imuabil. – Ne- + schimbător.

nescriptic
NESCRÍPTIC, nescriptice, adj. (în sintagma) Fond nescriptic = fond destinat pentru plata personalului angajat în afara schemei (și temporar) într-o întreprindere sau într-o instituție. – Ne- + scriptic.

nescris
NESCRÍS, -Ă, nescriși, -se, adj. Care nu este sau nu a fost scris; care se păstrează prin tradiție orală. – Ne- + scris.

nesecat
NESECÁT, -Ă, nesecați, -te, adj. (Adesea fig.) Care nu seacă sau nu poate seca; fără sfârșit, mereu viu; inepuizabil; nesecătuit. – Ne- + secat.

nesecatuit
NESECĂTUÍT, -Ă, nesecătuiți, -te, adj. (Rar) Nesecat. – Ne- + secătuit.

nesemnificativ
NESEMNIFICATÍV, -Ă, nesemnificativi, -e, adj. Care este lipsit de semnificație, de importanță. – Ne- + semnificativ.

nesentimental
NESENTIMENTÁL, -Ă, nesentimentali, -e, adj. Care nu este sentimental. – Ne- + sentimental.

neserios
NESERIÓS, -OÁSĂ, neserioși, -oase, adj. Care nu este serios; lipsit de seriozitate. [Pr.: -ri-os] – Ne- + serios.

neseriozitate
NESERIOZITÁTE s.f. Lipsă de seriozitate; p. ext. comportare, ținută neserioasă. [Pr.: -ri-o-] – Ne- + seriozitate.

neseser
NESESÉR, neseseruri, s.n. Mică trusă de călătorie care cuprinde cele necesare pentru îngrijirea corpului (săpun, perii, foarfece etc.). – Din fr. nécessaire.

nesfarsire
NESFÂRȘÍRE s.f. Întindere sau cantitate fără limite sau care pare că nu are limite. – Ne- + sfârșire.

nesfarsit
NESFÂRȘÍT^1, nesfârșituri. s.n. Ceea ce nu are (sau pare că nu are) limită în spațiu sau în timp; nemărginire, infinit. ♢ Loc. adv. La nesfârșit = continuu, întruna, necontenit, ♢ Eternitate, veșnicie. – Ne- + sfârșit.

NESFÂRȘÍT^2, -Ă, nesfârșiți, -te, adj. 1. Care nu se sfârșește, nu are limite (în timp sau spațiu), nu încetează, nu se consumă, care nu are sfârșit; fără sfârșit; fără margini: etern, veșnic; infinit. 2. Foarte mare, foarte întins, foarte numeros, foarc intens. ♦ (Adverbial) Extrem de..., foarte. – Ne- + sfârșit.

nesfie
NÉSFIE s.f. v. nisfia.

nesigur
NESÍGUR, -Ă, nesiguri, -e, adj. 1. Care nu oferă siguranță, pe care nu se poate conta; incert, îndoielnic. ♦ Spec. Lipsit de stabilitate, de rezistență. ♦ Spec. Primejdios, expus. 2. (Despre oameni) Care este lipsit de convingere, de încredere (în sine), de fermitate; nehotărât, șovăielnic; p. ext. timid, stângaci. ♦ (Despre acțiunile și manifestările oamenilor) Care arată, exprimă, trădează lipsă de convingere, de hotărâre, de încredere, de fermitate; p. ext. care trădează, exprimă stângăcie, timiditate. 3. Care nu se vede, nu se distinge bine, lipsit de claritate; neclar, confuz; p. ext. care se află încă în formare, care nu s-a format, nu s-a definitivat încă. – Ne- + sigur.

nesiguranta
NESIGURÁNȚĂ s.f. 1. Stare a ceea ce este nesigur, lipsit de siguranță; incertitudine, îndoială; p. ext. lucru, situații nesigure, îndoielnice, supuse hazardului; lipsă de securitate (personală). 2. Șovăială, ezitare; îndoială, dubiu; p. ext. stare de agitație, de frământare, neliniște. – Ne- + siguranță.

nesilit
NESILÍT, -Ă, nesiliți, -Ie, adj. 1. (Despre gesturi, mișcări; despre stil, limbă) Natural, spontan, degajat. 2. Care este făcut de bunăvoie, fără constrângere. – Ne- + silit.

nesimtire
NESIMȚÍRE s.f. 1. Pierdere a cunoștinței; leșin. 2. Lipsă de bun-simț: purtare a celui nesimțit^2 (1). 3. Indiferență, răceală; lipsă de sensibilitate. – Ne- + simțire.

nesimtit
NESIMȚÍT^1 s.n. (în loc. adv.) Pe nesimțite = încetul cu încetul, fără a putea fi perceput. – Ne- + simțit.

NESIMȚÍT^2, -Ă, nesimțiți, -te, adj. 1. Care este lipsit de bun-simț, de bună creștere, de cuviință, de delicatețe. ♦ Care denotă, trădează nesimțire (2). 2. Care nu este simțit, perceput; care scapă simțurilor sau trece neobservat; p. ext. insesizabil, imperceptibil. ♦ (Adverbial) Fără a putea fi perceput; încetul cu încetul; fără zgomot. tiptil; pe furiș. – Ne- + simțit.

nesimtitor
NESIMȚITÓR, -OÁRE, nesimțitori, -oare, adj. 1. Căruia îi lipsește facultatea de a simți; care nu este înzestrat cu simțuri; p. ext. insensibil, nepăsător. ♦ Care nu mai simte, care se găsește în stare de nesimțire (1), de inconștiență; p. ext. mort. 2. Nesimțit^2 (1);- Ne- + simțitor.

nesmintit
NESMINTÍT, -Ă, nesmintiți, -te, adj., adv. (Înv. și reg.) 1. Adj. Care nu poate fi mișcat din loc, care nu poate fi schimbat ori abătut. 2. Adv. Fără abatere, fără schimbare; p. ext. în mod regulat, constant. 3. Adv. Neapărat, negreșit; desigur. – Ne- + smintit.

nesociabil
NESOCIÁBIL, -Ă, nesociabili, -e, adj. Căruia nu-i plac relațiile cu semenii săi, care leagă greu prietenii; necomunicativ. [Pr.: -ci-a-] – Ne- + sociabil.

nesocoti
NESOCOTÍ, nesocotesc, vb. IV. Tranz. A nu respecta, a nu prețui (la valoarea cuvenită); a desconsidera, a disprețui; a nu ține seamă de..., a ignora, a neglija; a trece peste...; spec. a încălca o lege, o dispoziție. – Ne- + socoti.

nesocotinta
NESOCOTÍNȚĂ, nesocotințe, s.f. 1. Lipsă de judecată, de înțelepciune, de chibzuință (în acțiuni); p. ext. ușurință, imprudență (în acțiuni). 2. Faptă sau vorbă de om nesocotit (1); nechibzuință, nesăbuință, prostie. – Ne- + socotință.

nesocotire
NESOCOTÍRE s.f. Faptul de a nesocoti; ignorare, desconsiderare. – V. nesocoti.

nesocotit
NESOCOTÍT, -Ă, nesocotiți, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care este lipsit de judecată, de socotință, de chibzuință în acțiuni; nechibzuit, nesăbuit; p. ext. ușuratic, imprudent. ♦ (Despre manifestările oamenilor) Care dovedește nesocotință; nechibzuit, absurd, prostesc. 2. Care nu este luat în seamă; ignorat, desconsiderat. – Ne- + socotit.

nesofisticat
NESOFISTICÁT, -Ă, nesofisticați, -te, adj. Care nu este sofisticat, lipsit de artificialitate, plin de naturalețe; lipsit de rafinament. – Ne- + sofisticat.

nesolutionat
NESOLUȚIONÁT, -Ă, nesoluționați, -te, adj. Care nu este încă soluționat. [Pr.: -ți-o-] – Ne- + soluționat.

nesomn
NESÓMN s.n. Lipsă de somn, insomnie; p. ext. oboseală pricinuită de starea de veghe. – Ne- + somn.

nespalat
NESPĂLÁT, -Ă, nespălați, -te, adj. Care nu a fost spălat, care nu s-a spălat (încă) sau care nu s-a spălat bine; care în mod obișnuit nu se spală. ♦ (Substantivat) Om care nu este bun de nimic, om fără rost, fără căpătâi; neisprăvit. – Ne- + spălat.

nespectaculos
NESPECTACULÓS, -OÁSĂ, nespectaculoși, -oase, adj. Care este lipsit de spectaculozitate. – Ne- + spectaculos.

nesperat
NESPERÁT, -Ă, nesperați, -te, adj. (Despre un eveniment fericit) Care nu a fost sperat (dar s-a realizat); p. ext. care întrece așteptările. – Ne- + sperat (după fr. inespéré).

nesportiv
NESPORTÍV, -Ă, nesportivi, -e, adj. Care se abate de la regulile disciplinei sportive, care încalcă sportivitatea. – Ne- + sportiv.

nespus
NESPÚS, -Ă, nespuși, -se, adj. Care nu poate fi spus, exprimat, descris, evaluat (atât este de mare, de intens, de tare etc.), inexprimabil, indescriptibil; p. ext. nemaipomenit, extraordinar. – Ne- + spus.

nestabil
NESTABÍL, -Ă, nestabili, -e, adj. Care nu are stabilitate; instabil. ♦ (Despre un corp chimic) Care se descompune sau se transformă cu ușurință. – Ne- + stabil.

nestabilitate
NESTABILITÁTE s.f. Proprietatea de a fi nestabil; instabilitate. – Ne- + stabilitate.

nestatornic
NESTATÓRNIC, -Ă, nestatornici, -ce, adj. Care nu este statornic; schimbător, inconstant. – Ne- + statornic.

nestatornicie
NESTATORNICÍE s.f. Lipsă de statornicie; inconstanță. – Ne- + statornicie.

nestapanit
NESTĂPÂNÍT, -Ă, nestăpâniți, -te, adj. Care nu poale fi oprit; care nu se poate stăpâni; nestăvilit, nedomolit, năvalnic. – Ne- + stăpânit.

nestavilit
NESTĂVILÍT, -Ă, nestăviliți, -te, adj. Care nu este sau nu poate fi (ușor) stăvilit, oprit; nestăpânit, năvalnic, impetuos; p. ext. irezistibil. – Ne- + stăvilit.

nestemata
NESTEMÁTĂ, nestemate, adj. (în sintagma) Piatră nestemată (și substantivat, f.) = mineral rar, cu aspect atrăgător și duritate mare, folosit mai ales pentru podoabe; piatră prețioasă, piatră scumpă. ♦ P. ext. (Rar) De piatră scumpă. [Var.: nestimátă adj.] – Cf. lat. a e s t i m a t u s.

nesterilizat
NESTERILIZÁT, -Ă, nesterilizați, -te, adj. Care nu a fost supus sterilizării. – Ne- + sterilizat.

nestimat
NESTIMÁT, -Ă, nestimați, -te, adj. (Înv.) Neprețuit (1), inestimabil. – Cf. lat. i n a e s t i m a b i l i s, fr. i n e s t i m a b l e.

nestimata
NESTIMÁTĂ adj. v. nestemată.

nestingherit
NESTINGHERÍT, -Ă, nestingheriți, -te, adj. Care nu este stingherit; liber să acționeze în bune condiții. – Ne- + stingherit.

nestingibil
NESTINGÍBIL, -Ă, nestingibili, -e, adj. (Rar) Care nu poate fi stins, oprit, potolit. – După fr. inextinguible.

nestins
NESTÍNS, -Ă, nestinși, -se, adj. Care (mai) arde (cu putere), care nu poate fi stins; (despre foc) viu, iute. ♦ Var nestins = var în forma în care iese din cuptorul de calcinare a pietrei de var. ♦ Fig. (Despre sentimente, senzații) Care nu se curmă, nu încetează sau nu poate fi atenuat, domolit, potolit; care durează etern, veșnic (cu aceeași intensitate). – Ne- + stins.

nestrabatut
NESTRĂBĂTÚT, -Ă, nestrăbătuți, -te, adj. Care nu este (încă) sau nu poate fi străbătut. – Ne- + străbătut.

nestramutat
NESTRĂMUTÁT, -Ă, nestrămutați, -te, adj. 1. Care nu se clintește sau nu poate fi mutat din loc, care rămâne fix, stabil; p. ext. trainic, durabil. 2. Fig. (Despre oameni și acțiunile lor, despre întâmplări etc.) Care nu poate fi clintit, schimbat; statornic, ferm, hotărât. – Ne- + strămutat.

nestricat
NESTRICÁT, -Ă, nestricați, -te, adj. (Pop.) Întreg, intact; nevătămat. ♦ Neatins de vicii. – Ne- + stricat.

nestructurat
NESTRUCTURÁT, -Ă, nestructurați, -te, adj. Care nu are (încă) o structură bine definită. – Ne- + structurat.

nesuferire
NESUFERÍRE s.f. (Rar) Aversiune; dușmănie. – Ne- + suferire.

nesuferit
NESUFERÍT, -Ă, nesuferiți, -te, adj. 1. Care este greu de suportat sau care depășește puterile, rezistența cuiva, care nu poate fi suferit; insuportabil; p. ext. cumplit. 2. (Adesea substantivat) Care displace, care repugnă; p. ext. urâcios; detestabil, odios. – Ne- + suferit.

nesupravegheat
NESUPRAVEGHEÁT, -Ă, nesupravegheați, -te, adj. Care nu se află sub supraveghere, sub control. – Ne- + supravegheat.

nesupunere
NESUPÚNERE, nesupuneri, s.f. Lipsă de supunere; atitudine, faptă etc. care contravine legii, unor dispoziții etc. – Ne- + supunere.

nesupus
NESUPÚS, -Ă, nesupuși, -se, adj. Care refuză să se supună, să respecte o lege, o dispoziție; care se răzvrătește. – Ne- + supus.

nesansa
NEȘÁNSĂ, neșanse, s.f. Întâmplare nefavorabilă; nenoroc, ghinion. – Ne- + șansă.

nesifonabil
NEȘIFONÁBIL, -Ă, neșifonabili, -e, adj. (Despre țesături, confecții) Care nu se șifonează (ușor). – Ne- + șifonabil.

nestampilat
NEȘTAMPILÁT, -Ă, neștampilați, -te, adj. (Despre mărci poștale) Care nu este ștampilat; neobliterat. – Ne- + ștampilat.

neste
NEȘTE art. nehot. v. niște.

nesters
NEȘTÉRS, -EÁRSĂ, neșterși, -se, adj. Care nu poate fi șters, distrus, înlăturat. ♦ Fig. Care nu poate fi uitat, care rămâne veșnic în amintire. – Ne- + șters.

nestiinta
NEȘTIÍNȚĂ s.f. 1. Faptul de a nu ști, de a nu avea știință de ceva; situație în care se află cel care nu știe ceva, nu are știință de ceva. ♢ Neștiință de carte = analfabetism. 2. Lipsă de cultură, ignoranță; p. ext. obscurantism. – suf. -Ne-- + știință.

nestiintific
NEȘTIINȚÍFIC, -Ă, neștiințifici, -ce, adj. Care nu aparține științei, care nu are caracter științific. – Ne- + științific (după fr. non-scientifique).

nestine
NEȘTÍNE pron. nehot. (Înv. și reg.) Cineva, careva; oricare, fiecare. – Lat. nescio + qui + ne.

nestirbit
NEȘTIRBÍT, -Ă, neștirbiți, -te, adj. (Adesea fig.) Neatins, intact. – Ne- + știrbit.

nestire
NEȘTÍRE s.f. (în loc. adv.) În neștire = a) fără să-și dea seama, fără a ști cum sau de ce; la întâmplare; absent, distrat; p. ext. involuntar; b) fără rost, fără sens, în mod inutil; c) fără măsură, fără socoteală; la nesfârșit. (Rar) Din neștire = din nebăgare de seamă; involuntar. – Ne- + știre.

nestiut
NEȘTIÚT, -Ă, neștiuți, -te, adj. Care nu este (încă) știut, cunoscut, cercetat, descoperit; necunoscut; p. ext. tainic, ascuns, nepătruns; spec. anonim. [Pr.: -ști-ut] – Ne- + știut.

nestiutor
NEȘTIUTÓR, -OÁRE, neștiutori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care nu știe (nimic); ignorant, nepriceput; lipsit de cultură. ♦ (Substantivat) Neștiutor de carte = analfabet. ♦ Inocent, candid, naiv; p. ext. inofensiv. [Pr.: -ști-u-] – Ne- + știutor.

net
NET, -Ă, neți, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Clar, deslușit, precis; hotărât, categoric. 2. (Despre venituri) Din care s-au scăzut cheltuielile, impozitele; curat; (despre greutatea mărfurilor) din care s-a scăzut daraua, ambalajul. – Din fr. net.

netalentat
NETALENTÁT, -Ă, netalentați, -te, adj. Lipsit de talent. – Ne- + talentat.

netamnesam
NETÁM-NESÁM adv. v.

netamnisam
NETÁM-NISÁM adv. v.

netagaduit
NETĂGĂDUÍT, -Ă, netăgăduiți, -te, adj. Care nu se (poate) pune la îndoială, care nu se mai discută (atât este de evident); neîndoios, indiscutabil, incontestabil, necontestat; p. ext. cert, categoric. – Ne- + tăgăduit.

neted
NÉTED, -Ă, netezi, -de, adj. 1. Care are suprafața dreaptă, fără asperități; p. ext. lucios, alunecos. ♦ Mușchi neted sau musculatură, fibră (musculară) netedă = mușchi sau musculatură, fibră (musculară) care nu prezintă striații. ♦ (Despre piele; p. ext. despre părți ale corpului) Fără crețuri, fără zbârcituri, întins, catifelat, mătăsos. ♦ (Despre păr) Lins, întins. 2. (Despre suprafețe, locuri, terenuri) Care este drept, fără asperități, care este lipsit de denivelări, de accidente: întins, plan, șes. ♦ (Despre drumuri) Fără hopuri sau făgașuri; plat, drept, uniform; lin. ♦ Expr. (Adverbial) A-i veni (sau a-i fi) neted = a-i fi ușor, comod să facă ceva, a-i veni la îndemână. 3. Fig. Clar, precis, limpede, deslușit; p. ext. deschis, fățiș, direct. – Lat. nitidus, -a.

netemeinicie
NETEMEINICÍE, netemeinicii, s.f. Lipsă de temeinicie; spec. viciu al unei hotărâri date de un organ de jurisdicție, care constă fie în greșita sau incompleta stabilire a faptelor, fie în lipsa de motivare, fie într-o motivare contradictorie sau în nefondarea ei pe un articol de lege. – Ne- + temeinicie.

netemperat
NETEMPERÁT, -Ă, netemperați, -te, adj. 1. (Despre oameni și manifestările lor) Lipsit de moderație, de cumpătare. 2. (Muz.; despre sisteme de intonație) Care nu este temperat. – Ne- + temperat (după fr. intempéré).

neterminat
NETERMINÁT, -Ă, neterminați, -te, adj. Care nu este realizat până la sfârșit; nefinalizat. – Ne- + terminat^2.

netezi
NETEZÍ, netezesc, vb. IV. Tranz. 1. A face neted; a nivela. ♢ Expr. A(-i) netezi cuiva calea = a înlesni, a ușura cuiva ceva. 2. A călca ușor (cu fierul de călcat) rufe, haine etc. 3. A aranja, a îndrepta părul, penele; p. ext. a mângâia, a dezmierda. ♢ (Glumeț) A lovi, a bate. – Din neted.

netezime
NETEZÍME s.f. 1. Însușire a unui obiect de a fi neted (1); însușire a unei suprafețe. a unui loc, teren de a fi neted (2). 2. (Concr.) Suprafață dreaptă, netedă sau lipsită de accidente; neteziș. – Neted + suf. -ime.

netezire
NETEZÍRE s.f. Acțiunea de a netezi și rezultatul ei. – V. netezi.

netezis
NETEZÍȘ, netezișuri, s.n. (Rar) Netezime (2). – Neted + suf. -iș.

netezit
NETEZÍT, -Ă, neteziți, -te, adj. 1. Care a fost făcut neted. 2. (Reg.; despre păr, barbă etc.) Potrivit, aranjat, bine pieptănat. – V. netezi.

netezitoare
NETEZITOÁRE, netezitori, s.f. 1. Mistrie specială de metal, cu paleta îndoită, folosită pentru a netezi tencuiala la muchiile sau la unghiul dintre zidurile unei construcții. 2. Unealtă agricolă formată din mai multe bare paralele, legate între ele cu lanțuri, folosită la nivelarea pământului (după arat). – Netezi + suf. -toare.

netezitor
NETEZITÓR, netezitoare, s.n. 1. Unealtă folosită pentru îndreptarea și netezirea muchiilor formelor de turnătorie. 2. Mașină formată din doi cilindri între care se trece un material pentru a fi netezit. – Netezi + suf. -tor.

neto
NÉTO adv. (Și adjectival) Fără impozite, rețineri sau alte cheltuieli; fără dara. – Din it., germ. netto.

netot
NETÓT, NETOÁTĂ, netoți, netoate, adj., s.m. și f. (Persoană) cu mintea mărginită, care pricepe greu un lucru, care acționează fără judecată; (om) redus la minte; prost, nătărău, neghiob, prostănac. – Ne- + tot.

netransferabil
NETRANSFERÁBIL, -Ă, netransferabili, -e, adj. Care nu poate fi transferat. – Ne- + transferabil.

netrebnic
NETRÉBNIC, -Ă, netrebnici, -ce, adj. 1. (Adesea substantivat) Ticălos, mizerabil, păcătos. 2. Care este lipsit de valoare, de folos, de utilitate sau de însemnătate; nefolositor, inutil. 3. (Înv.), Vrednic de milă, mizerabil; umil, modest; p. ext. (curent) incapabil, nevrednic. – Din sl. netrĕbĩnŭ.

netrebnicie
NETREBNICÍE, netrebnicii, s.f. Faptă, atitudine, comportare de om netrebnic; ticăloșie, mârșăvie, josnicie. – Netrebnic + suf. -ie.

netrebuincios
NETREBUINCIÓS, -OÁSĂ, netrebuincioși, -oase, adj. Care nu este trebuincios; nefolositor, inutil. [Pr.: -bu-in-] – Ne- + trebuincios.

netropicalizat
NETROPICALIZÁT, -Ă, netropicalizați, -te, adj. (Despre piese, aparate, instalații etc.) Căruia nu i s-au aplicat operații de tropicalizare. – Ne- + tropicalizat.

netrucat
NETRUCÁT, -Ă, netrucați, -te, adj. (Despre scene din filme, din piese de teatru etc.) în care nu s-au folosit trucaje. – Ne- + trucat.

netrunchiat
NETRUNCHIÁT, -Ă, netrunchiați, -te, adj. (Adesea fig.) Care nu este trunchiat. [Pr.: -chi-at] – Ne- + trunchiat.

netulburat
NETULBURÁT, -Ă, netulburați, -te, adj. Care nu este tulburat. – Ne- + tulburat.

net
NEȚ, nețuri, s.n. (La tenis) Lovitură în care mingea trece în terenul advers atingând marginea de sus a plasei. – Din germ. Netz, engl. net.

netarmurit
NEȚĂRMURÍT, -Ă, nețărmuriți, -te, adj. Care nu cunoaște limite (în spațiu, în intensitate); nemărginit, imens. – Ne- + țărmurit.

netesalat
NEȚESĂLÁT, -Ă, nețesălați, -te, adj. (Despre vite) Care nu a fost curățat cu țesala; p. anal. (depr.; despre oameni) cu părul încâlcit, zbârlit, nepieptănat; (despre păr) care nu este pieptănăt, care este încâlcit, zbârlit; p. ext. neîngrijit, murdar. – Ne- + țesălat.

neuitat
NEUITÁT, -Ă, neuitați, -te, adj. Care nu se poate uita; a cărui amintire a rămas neștearsă; vrednic de aducere aminte, memorabil; p. ext. veșnic, etern. [Pr.: ne-ui-] – Ne- + uitat.

neuma
NÉUMĂ, neume, s.f. Semn de notație muzicală fără portativ, folosit în evul mediu în cântarea liturgică. ♦ Parte dintr-o frază muzicală religioasă care constă în prelungirea melodiei pe ultima silabă a unui cuvânt sau care se executa fără cuvinte, prin vocalizare. – Din fr. neume.

neumblat
NEUMBLÁT, -Ă, neumblați, -te, adj. 1. (Despre drumuri, locuri) Care este puțin umblat, pe care se trece rareori; pe unde nu au trecut niciodată oamenii; p. ext. care nu este populat; pustiu. 2. (Despre oameni) Care a călătorit puțin. [Pr.: ne-um-] – Ne- + umblat.

neunire
NEUNÍRE, neuniri, s.f. (Rar) Lipsă de unire, de înțelegere (între mai multe persoane, colectivități etc.); neînțelegere. [Pr.: ne-u-] – Ne- + unire.

neural
NEURÁL, -Ă, neurali, -e, adj. Care face parte din sistemul nervos, care este în legătură cu sistemul nervos. ♦ Canal neural = șanț care brăzdează ectodermul embrionului, din pereții căruia ia naștere sistemul nervos. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neural.

neurastenic
NEURASTÉNIC, -Ă, neurastenici, -ce, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f., adj. (Persoană) bolnavă de neurastenie. 2. Adj. Privitor la neurastenic; specific neurasteniei. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurasthénique.

neurastenie
NEURASTENÍE, neurastenii, s.f. Boală caracterizată prin tulburări funcționale ale scoarței cerebrale, care se manifestă prin dureri de cap, insomnie, oboseală, depresiune psihică, anxietate, palpitații, sufocări etc. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurasthénie.

neurasteniza
NEURASTENIZÁ, neurastenizez., vb. I. Refl. și tranz. A (se) îmbolnăvi de neurastenie. [Pr.: ne-u-] – Din neurastenie.

neurastenizant
NEURASTENIZÁNT, -Ă, neurastenizanți, -te, adj.(Rar) Care produce neurastenie. [Pr.: ne-u-] – Neurasteniza + suf. -ant.

neurastenizat
NEURASTENIZÁT, -Ă, neurastenizați, -te, adj. Bolnav de neurastenie; p. ext. cu nervii slăbiți, sensibilizați. [Pr.: ne-u-] – V. neurasteniza.

neurina
NEURÍNĂ, neurine, s.f. Substanță organică toxică care se găsește de obicei în materiile intrate în putrefacție. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurine.

neurochirurgie
NEUROCHIRURGÍE s.f. Ramură a chirurgiei având ca obiect bolile sistemului nervos care necesită o intervenție chirurgicală. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurochirurgie.

neurocit
NEUROCÍT, neurocite. s.n. (Anat.) Neuron. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurocyte.

neuroendocrin
NEUROENDOCRÍN, -Ă, neuroendocrini, -e, adj. (Med.) Care se referă la relațiile dintre sistemul nervos și cel endocrin. [Pr.: ne-u-] – Din engl. neuroendocrine.

neurofibromatoza
NEUROFIBROMATÓZĂ, neurofibromatoze, s.f. Boală caracterizată prin apariția pe piele a unor pete pigmentare sau a unor tumori care își au originea în țesutul fibros al tecilor nervilor. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurofibromatose.

neuroleptic
NEUROLÉPTIC, -Ă, neuroleptici, -ce, adj., s.n. (Medicament, substanță) cu efect sedativ asupra sistemului nervos. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neuroleptique.

neurolimfa
NEUROLÍMFĂ, neurolimfe, s.f. (Anat.) Lichid cefalorahidian. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurolymphe.

neurolog
NEUROLÓG, -Ă, neurologi, -ge, s.m. și f. Medic specialist în boli ale sistemului nervos. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurologue.

neurologic
NEUROLÓGIC, -Ă, neurologici, -ce, adj. Care aparține neurologiei, privitor la neurologie. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurologique.

neurologie
NEUROLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care studiază formarea, structura, funcțiile și bolile sistemului nervos. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurologie.

neurom
NEUROM s.n. v. nevrom.

neuromuscular
NEUROMUSCULÁR, -Ă, neuromusculari, -e, adj. Care aparține nervilor sistemului muscular, privitor la acești nervi. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neuromusculaire.

neuron
NEURÓN, neuroni, s.m. Element structural și funcțional de bază al sistemului nervos compus dintr-un corp celular protoplasmatic, care conține un nucleu, și din prelungiri protoplasmatice; neurocit. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurone.

neuropatologie
NEUROPATOLOGÍE s.f. Ramură a neurologiei care se ocupă cu studierea bolilor sistemului nervos. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neuropathologie.

neuroplegic
NEUROPLÉGIC, -Ă, neuroplegici, -ce, adj., s.n. (Medicament, substanță) care are o acțiune deconectantă asupra sistemului nervos central, provocând o reducere a stării de tensiune psihică, fără să producă somn. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neuroplégique.

neuropsihiatrie
NEUROPSIHIATRÍE s.f. Ramură a medicinii care studiază în ansamblu afecțiunile sistemului nervos, incluzând și bolile psihice. [Pr.: ne-u-ro-psi-hi-a-] – Din fr. neuropsychiatrie.

neuropsihic
NEUROPSÍHIC, -Ă, neuropsihici, -ce, adj. De neuropsihiatrie. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neuropsychique.

neuropsihologic
NEUROPSIHOLÓGIC, -Ă, neuropsihologici, -ce, adj. De neuropsihologie. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neuropsychologique.

neuropsihologie
NEUROPSIHOLOGÍE s.f. Disciplină care studiază fenomenele psihice în legătură cu sistemul nervos central. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neuropsychologie.

neurosimpatic
NEUROSIMPÁTIC, -Ă, neurosimpatici, -ce, adj. Privitor la sistemul nervos al marelui simpatic, care aparține acestui sistem. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurosympathique.

neurotomie
NEUROTOMÍE s.f. v. nevrotomie.

neurotrop
NEUROTRÓP, -Ă, neurotropi, -e, adj., s.m. (Microorganism, virus) care se fixează și provoacă modificări în special în sistemul nervos. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurotrope.

neurovegetativ
NEUROVEGETATÍV, -Ă, neurovegetativi, -e, adj. 1. (În sintagmă) Sistem nervos neurovegetativ = totalitatea organelor nervoase de transmisiune ale organismului care reglează funcțiile de nutriție. 2. Care ține de sistemul nervos neurovegetativ, care aparține sau este propriu, caracteristic acestui sistem. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neurovégétatif.

neutil
NEUTÍL, -Ă, neutili, -e, adj. Care nu este folositor, care nu sevește la nimic; inutil. [Pr.: ne-u-] – Ne- + util.

neutral
NEUTRÁL, -Ă, neutrali, -e, adj. 1. (Rar) Neutru (1). 2. (Despre sensul cuvintelor) Care este indiferent față de genul (feminin sau masculin) indicat de forma cuvântului; care se poate referi la obiecte de orice gen. 3. (Chim.; rar) Neutru (4). [Pr.: ne-u-] – Din lat. neutralis, it. neutrale.

neutralitate
NEUTRALITÁTE s.f. Situație, atitudine a unui stat care nu se amestecă în conflictul dintre două sau mai multe state, care nu participă la pacte sau la alianțe militare și întreține relații pașnice cu fiecare stat beligerant în parte; p. ext. stare, atitudine neutră (1) a unei persoane sau a unui grup social. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neutralité.

neutraliza
NEUTRALIZÁ, neutralizez, vb. I. 1. Tranz. A pune în imposibilitate de a se manifesta, a face inofensiv, a reduce la pasivitate, a paraliza; a anihila acțiunea unei forțe prin altă forță contrară, a contracara, a zădărnici. ♦ Tranz. și refl. (Lingv.) A determina sau a suferi o neutralizare. 2. Tranz. fact. și refl. (Chim.) A (se) face neutru (4). 3. Tranz. (Fiz.) A compensa cuplajul dintre circuitul electric de intrare și cel de ieșire al unui amplificator electric. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neutraliser.

neutralizant
NEUTRALIZÁNT, -Ă, neutralizanți, -te, adj. Care neutralizează. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neutralisant.

neutralizare
NEUTRALIZÁRE, neutralizări, s.f. Acțiunea de a (se) neutraliza. ♦ (Lingv.) Suprimarea, în condiții determinate, a unei opoziții existente între două unități. [Pr.: ne-u-] – V. neutraliza.

neutralizat
NEUTRALIZÁT, -Ă, neutralizați, -te, adj. Făcut sau devenit neutru. [Pr.: ne-u-] – V. neutraliza.

neutrino
NEUTRÍNO s.m. (Fiz.) Particulă elementară neutră, stabilă, cu masa foarte mică. [Pr.: ne-u-] – Din fr., engl. neutrino, germ. Neutrino.

neutrodinare
NEUTRODINÁRE, neutrodinări, s.f. (Elt.) Compensare a unei reacții existente între ieșirea și intrarea unui etaj amplificator cu circuite acordate. – După fr. neutrodynation.

neutron
NEUTRÓN, neutroni, s.m. (Fiz.) Particulă elementară neutră din nucleul atomului lipsită de sarcină electrică, cu masa puțin mai mare decât cea a protonului. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neutron.

neutronic
NEUTRÓNIC, -Ă, neutronici, -ce, adj. Care aparține neutronilor, care se referă la neutroni; alcătuit din neutroni. [Pr.: ne-u-] – Din fr. neutronique.

neutru
NEÚTRU, -Ă, neutri, -e, adj. 1. (Despre state, popoare etc.) Care este în stare de neutralitate, care nu face parte din beligeranți sau dintre părțile adverse; neutral (1). ♢ Zonă neutră sau teritoriu neutru = teritoriu situat între granițele a două țări pe care nu staționează forțe armate. ♦ P. ext. (Despre oameni sau grupuri sociale) Care nu se încadrează în nici un partid, în nici un curent etc.; care se abține de la a se pronunța pro sau contra, păstrând o atitudine rezervată, pasivă. 2. Care nu poate fi calificat nici în sens pozitiv și nici în sens negativ, care nu trezește nici un interes deosebit, care este nesemnificativ, indiferent; care manifestă indiferență, lipsă de participare: spec. lipsit de valoare afectivă sau stilistică. ♦ (Fon.) Care nu participă la o anumită opoziție fonologică. 3. (Gram.; în sintagmele) Gen neutru (și substantivat, n.) = formă a unor părți de vorbire (substantivul, adjectivul etc.) atribuită numelor de lucruri. Substantiv neutru (și substantivat, n.) = substantiv de genul neutru. Vocală neutră = vocală medială. ♦ (Despre sensul cuvintelor) Care este indiferent față de genul (feminin sau masculin) indicat de forma cuvântului; care se poate referi la obiecte de orice gen; neutral (2). 4. (Chim.) Care nu are nici caracter acid, nici caracter bazic; neutral (3). ♦ La care ionii de hidrogen ai acidului au fost înlocuiți cu metale. 5. (Fiz.) Care nu are sarcină electrică; care posedă în cantități egale sarcină electrică pozitivă și negativă. – Din fr. neutre, lat. neuter, -tra, it. neutro.

neuzat
NEUZÁT, -Ă, neuzați, -te, adj. Care nu este degradat, deteriorat, stricat (prin folosire îndelungată). [Pr.: ne-u-] – Ne- + uzat (după fr. non-usé).

neuzitat
NEUZITÁT, -Ă, neuzitați, -te, adj. Care nu se folosește în mod curent; (rar) neobișnuit. [Pr.: ne-u-] – Ne- + uzitat.

nev
NEV, nevi, s.m. Tumoare benignă a pielii, uneori colorată în brun, cenușiu sau albastru. – Din lat. naevus.

nevalorificat
NEVALORIFICÁT, -Ă, nevalorificați, -te, adj. Care nu este pus în valoare, pentru care nu s-a făcut ceva spre a primi o anumită valoare, a cărui valoare nu este scoasă în evidență. ♦ (În special despre surse de energie, materii prime) Care nu este folosit în procesul de producție spre rentabilizare. – Ne- + valorificat.

nevasta
NEVÁSTĂ, neveste, s.f. Femeie măritată; spec. soție; p. gener. (pop.) femeie. – Din sl. nevĕsta „mireasă”.

nevastuica
NEVĂSTÚICĂ, nevăstuici, s.f. 1. (Reg.) Nevestică. 2. Mic animal mamifer carnivor, cu corpul lung, suplu și subțire, acoperit cu blană moale, deasă, roșcată văra și albicioasă iarna, cu picioarele scurte și cu botul ascuțit (Mustela nivalis). – Nevastă + suf. -uică.

nevatamat
NEVĂTĂMÁT, -Ă, nevătămați, -te, adj. Care nu este lovit sau rănit, fără nici o vătămătură; neatins, întreg, teafăr. ♦ P. anal. (Despre obiecte) Fără nici o lovitură sau stricăciune; intact. – Ne- + vătămat.

nevazator
NEVĂZĂTÓR, -OÁRE, nevăzători, -oare, adj., s.m. și f. (Om) lipsit de vedere, orb. – Ne- + văzător.

nevazut
NEVĂZÚT^1 s.n. (În loc. adv.) Pe nevăzute = fără a vedea, fără a controla. – Ne- + văzut.

NEVĂZÚT^2, -Ă, nevăzuți, -te, adj. Care nu se vede sau nu se poate vedea, invizibil; p. ext. care nu se poate aprecia, constata, sesiza. ♢ Expr. A se face nevăzut = a pleca brusc, a dispărea. ♦ (Rar) Care nu este băgat în seamă, observat, luat în considerație. – Ne- + văzut.

nevarstnic
NEVẤRSTNIC, -Ă, nevârstnici, -ce, adj. (Adesea substantivat) Care este încă la vârsta copilăriei; care nu a ajuns încă matur; (foarte) tânăr; mic. – Ne- + vârstnic.

nevedi
NEVEDÍ vb. IV v. năvădi.

neverosimil
NEVEROSÍMIL, -Ă, neverosimili, -e, adj. Care nu pare adevărat; de necrezut, fără credibilitate. – Ne- + verosimil.

nevertebrat
NEVERTEBRÁT, -Ă, nevertebrați, -te, adj., s.m. și f. (Animal) caracterizat prin lipsa coloanei vertebrale și a unui schelet osos intern. – Ne- + vertebrat (după fr. invertébré).

nevestica
NEVESTÍCĂ, nevestici, s.f. Diminutiv al lui nevastă; nevăstuică. [Pl. și: nevestele] – Nevastă + suf. -ică.

nevestejit
NEVEȘTEJÍT, -Ă, neveștejiți, -te, adj. Care nu s-a veștejit; p. ext. (fig.) veșnic, etern. – Ne- + veștejit.

neviabil
NEVIÁBIL, -Ă, neviabili, -e, adj. (Livr.) Care nu prezintă condițiile necesare pentru a dura, care nu se poate menține în viață. [Pr.: -vi-a-] – Ne- + viabil (după fr. non-viable).

neviciat
NEVICIÁT, -Ă, neviciați, -te, adj. Care nu este viciat, poluat. ♦ Fig. Care nu este corupt, vicios. [Pr.: -ci-at] – Ne- + viciat.

nevindecabil
NEVINDECÁBIL, -Ă, nevindecabili, -e, adj. (Despre boli) Incurabil. – Ne- + vindecabil.

nevindecat
NEVINDECÁT, -Ă, nevindecați, -te, adj. (Despre ființe) Care nu s-a vindecat de o boală, care este încă bolnav; (despre răni, tăieturi etc.) deschis, necicatrizat. – Ne- + vindecat.

nevinovat
NEVINOVÁT, -Ă, nevinovați, -te, adj. (Adesea substantivat) 1. Care nu este vinovat, care nu are nici o vină; fără vină. 2. Care nu e atins de rău, care ignoră răul, care este incapabil de a comite un rău; curat la suflet; inocent, candid; p. ext. lipsit de experiență, de artificialitate și de prefăcătorie; naiv. ♦ Care denotă, exprimă inocență, candoare, naivitate. ♦ Care nu ascunde nimic rău; inofensiv. – Ne- + vinovat.

nevinovatie
NEVINOVĂȚÍE, nevinovății, s.f. 1. Lipsă de vinovăție; calitatea celui nevinovat (1). 2. Inocență, candoare; naivitate. ♢ Loc. adv. Cu nevinovăție = în mod nevinovat (2), cu candoare; în mod naiv. – Ne- + vinovăție.

nevod
NEVÓD s.n. v. năvod.

nevoi
NEVOÍ, nevoiesc, vb. IV. 1. Tranz. (Numai la diateza pasivă) A fi silit sau constrâns să acționeze într-un anumit fel; a fi obligat, dator. 2. Refl. (Înv. și pop.) A face eforturi; a se strădui, a se căzni. – Din nevoie.

nevoias
NEVOIÁȘ, -Ă, nevoiași, -e, adj. 1. Care este lipsit de mijloace materiale, care nu are nici cele necesare traiului; sărman, sărac; p. ext. care duce o viață grea; necăjit, muncit, trudit, nenorocit. 2. (Pop.) Care este lipsit de vlagă, de putere, slab; incapabil de a face ceva (bun), becisnic, neputincios. [Pr.: -vo-iaș] – Nevoie + suf. -aș.

nevoie
NEVÓIE, nevoi, s.f. 1. Ceea ce se cere, se impune să se facă; trebuință, necesitate, cerință; spec. chestiune, situație, afacere a cărei rezolvare are caracter urgent, presant. ♢ Loc. adj. și adv. (Astăzi rar) De nevoie = (strict) necesar, trebuincios, util. ♢ Loc. adv. La nevoie = în caz de trebuință; când trebuie, când este necesar. ♢ Expr. De voie, de nevoie = vrând-nevrând, silit. A avea (sau a fi) nevoie de cineva (sau de ceva) = a(-i) fi necesar, trebuincios, util cineva (sau ceva). A avea (sau a fi) nevoie să... = a considera sau a fi necesar să... A-și face nevoile = a defeca (și a urina). (Pop. și fam.) Zor-nevoie = cu orice preț, neapărat. ♦ (Înv.; la pl.) Treburi, afaceri. ♢ Expr. A-și căuta de nevoi = a se îngriji de propriile sale interese și obligații, fără a se amesteca în lucruri care nu-i privesc; a-și vedea de treabă. 2. Stare de sărăcie, de lipsă, de mizerie în care se află cineva; stare de jena financiară. ♦ (Pop.) Epitet dat unui om sărac, neajutorat sau care nu știe să se descurce; sărăcie. 3. Ceea ce provoacă cuiva o suferință materială sau morală, un necaz, o nenorocire; (la pl.) greutăți, încercări, vicisitudini pe care le are de suportat cineva. ♢ Loc. adj. (Pop.) De nevoie = care provoacă neplăceri, necazuri; dificil, buclucaș. ♢ Expr. A ieși (sau a scăpa) din nevoie sau a scăpa (ori a se ridica) deasupra nevoii = a scăpa de griji, de necazuri, de sărăcie. A fi mâncat de nevoi = a suferi multe necazuri, lipsuri. (Pop.) A fi de nevoie sau a face cuiva nevoie = a pricinui cuiva necazuri. La (vreme de) nevoie = în împrejurări grele; la necaz.. În nevoie (de ceva) = lipsit (de ceva); în lipsă, în suferință. ♦ Primejdie, pericol. ♢ Expr. Cu vai-nevoie = cu mare greutate. 4. (Înv.) Constrângere. ♢ Loc. adv. (Curent) De nevoie = fără voie, constrâns, silit (de împrejurări). (Înv.) De (sau din) nevoia cuiva (sau a ceva) = din cauza... 5. (Pop.) Lucru, fapt ieșit din comun, care miră, uimește; ciudățenie, minunăție; drăcovenie, drăcie. ♢ Loc. adv. (Fam.) Nevoie mare = (exprimând ideea de superlativ) strașnic, grozav. ♦ (Fam., art.; în exclamații și imprecații) Dracul, naiba. [Pr.: -vo-ie] – Din sl. nevolja.

nevointa
NEVOÍNȚĂ, nevoințe, s.f. (Înv.) 1. Necesitate, nevoie (1). 2. Greutate, dificultate. – Nevoi + suf. -ință.

nevolnic
NEVÓLNIC, -Ă, nevolnici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Pop.) (Om) care este lipsit de putere fizică, de forță; (om) slab, neputincios; p. ext. (om) incapabil, neajutorat. 2. S.m. și f. (Înv.) Supus; iobag, șerb. – Din sl. nevolĩnŭ sau ne- + volnic.

nevolnicie
NEVOLNICÍE s.f. (Pop.) Stare acelui nevolnic (1); lipsă de putere fizică, de forță, de energie; slăbiciune, neputință (2); incapacitate. – Nevolnic + suf. -ie.

nevralgic
NEVRÁLGIC, -Ă, nevralgici, -ce, adj. Privitor la nevralgie, provocat de nevralgie. ♢ Expr. Punct sau centru nevralgic = a) parte a corpului în care este localizată o nevralgie; punct sensibil, dureros; b) parte dificilă, greu de rezolvat a unei situații, a unei discuții, a unei probleme; partea cea mai spinoasă (a unei probleme în discuție). – Din fr. névralgique.

nevralgie
NEVRALGÍE, nevralgii, s.f. Durere (acută) localizată pe traiectul unui nerv. – Din fr. nevralgie.

nevrax
NEVRÁX, s.n. (Anat.) Sistem nervos central. – Din fr. névraxe

nevrectomie
NEVRECTOMÍE, nevectomii, s.f. Operație care constă din tăierea și îndepărtarea unui nerv bolnav sau a unei porțiuni bolnave dintr-un nerv. – Din fr. névrectomie.

nevrednic
NEVRÉDNIC, -Ă, nevrednici, -ce, adj. Care nu este vrednic, capabil de ceva; care nu merită ceva. – Ne- + vrednic.

nevrednicie
NEVREDNICÍE s.f. Faptul de a fi nevrednic de ceva, de a nu merita ceva. – Nevrednic + suf. -ie.

nevrica
NEVRICÁ, nevricale, s.f. (Fam.; mai ales la pl.) Criză de nervi sau de isterie. – Din ngr. nevriká.

nevricos
NEVRICÓS, -OÁSĂ, nevricoși, -oase, adj. (Fam.) Nervos, iritabil; isteric. – Din ngr. nevricós.

nevrita
NEVRÍTĂ, nevrite, s.f. Leziune inflamatorie sau degenerativă a unui nerv. – Din fr. névrite.

nevroglie
NEVROGLÍE s.f. Țesut conjunctiv situat între neuroni. – Din fr. névroglie.

nevrom
NEVRÓM, nevroame, s.n. Tumoare benignă foarte dureroasă, care se dezvoltă în țesutul sau pe traiectul unui nerv. [Var.: neuróm s.n.] – Din fr. névrome.

nevropat
NEVROPÁT, -Ă, nevropați, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de o boală de nervi; spec. (persoană) care suferă de nevropatie; p. ext. (om) dezechilibrat, exaltat. – Din fr. névropathe.

nevropatic
NEVROPÁTIC, -Ă, nevropatici, -ce, adj. (Rar) Care aparține nevropatiei sau nevropatului, privitor la nevropatie sau la nevropat. – Din fr. névropathique.

nevropatie
NEVROPATÍE s.f. Denumire generală pentru diferite tulburări ale sistemului nervos; spec. boală a sistemului nervos central caracterizată prin tulburări ale funcțiilor psihice. – Din fr. névropathie.

nevropter
NEVROPTÉR, nevroptere, s.n. (La pl.) Ordin de insecte cu aripile membranoase, străbătute de o rețea deasă de nervuri; (și la sg.) insectă care face parte din acest ordin. ♢ (Adjectival) Insectă nevropteră. – Din fr. névroptère.

nevrotic
NEVRÓTIC, -Ă, nevrotici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de nevroză. 2. Adj. Care aparține nevrozei, privitor la nevroză, care are caracterul unei nevroze. ♦ Care provoacă nevroză. – Din fr. névrotique.

nevrotomie
NEVROTOMÍE s.f. Secționare chirurgicală a unui nerv. [Var.: neurotomíe s.f.] – Din fr. névrotomie.

nevrozat
NEVROZÁT, -Ă, nevrozați, -te, adj. Bolnav de nevroză; p. ext. dezechilibrat, exaltat. – După fr. névrosé.

nevroza
NEVRÓZĂ, nevroze, s.f. Nume generic dat afecțiunilor sistemului nervos provocate de tulburarea dinamicii normale a proceselor nervoase în urma unor solicitări psihice excesive. – Din fr. névrose.

newton
NEWTON, newtoni, s.m. Unitate de măsură pentru forță în sistemul de unități metru-kilogram-secundă, egală cu forța care imprimă unui corp de 1 kg o accelerație de 1 m pe secundă. [Pr.: nĩúton] – Din fr. newton, germ. Newton.

newtonian
NEWTONIÁN, -Ă, newtonieni, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Referitor la teoriile lui Newton. 2. Partizan al teoriilor lui Newton. [Pr.: nĩu-to-ni-an] – Din fr. newtonien.

nex
NEX, nexuri, s.n. 1. (Livr.) Legătură, înlănțuire (între lucruri, fenomene etc.); relație, raport. ♢ Nex cauzal = raport cauzal, legătură de la cauză la efect. 2. (Jur.) Contract de vânzare, de cesiune; drept de a aliena ceva. – Din lat. nexus.

nezdravan
NEZDRÁVĂN, -Ă adj. v. năzdrăvan.

nezdruncinat
NEZDRUNCINÁT, -Ă, nezdruncinați, -te, adj. Care nu poate fi zdruncinat sau abătut; neclintit; ferm, statornic. – Ne- + zdruncinat.

ni
NI interj. 1. (Pop.) Cuvânt cu care se îndeamnă la mers, se cheamă sau se gonesc unele animale. 2. (Reg.; exprimă ideea de uimire, de admirație) Uite, vezi. – Cf. magh. n e.

nicaraguan
NICARAGUÁN, -Ă, nicaraguani, -e, s.m. și f., adj. 1. Locuitor al statului Nicaragua. 2. Adj. Care aparține statului Nicaragua sau populației lui, care se referă la Nicaragua sau la populația lui. [Pr.: -gu-an] – Nicaragua (n. pr.) + suf. -an.

nicaierea
NICĂIÉREA adv. v. nicăieri.

nicaieri
NICĂIÉRI adv. (În propoziții negative) În nici un loc; în nici o altă parte; în nici un alt caz; la nimeni, niciunde. [Var.; (reg.) nicăiérea, nicăírea, nicăíri, nicăiúrea adv.] – Lat. nec aliubi.

nicairea
NICĂÍREA adv. v. nicăieri.

nicairi
NICĂÍRI adv. v. nicăieri.

nicaiurea
NICĂIÚREA adv. v. nicăieri.

nichel
NÍCHEL s.n. Element chimic, metal feromagnetic, alb-cenușiu, lucios, puțin oxidabil, maleabil și ductil, cu numeroase întrebuințări tehnice. – Din fr. nickel, germ. Nickel.

nichela
NICHELÁ, nichelez, vb. I. Tranz. A acoperi suprafața unei piese metalice cu un strat subțire de nichel. – Din fr. nickeler.

nichelaj
NICHELÁJ, nichelajuri, s.n. 1. Nichelare. 2. (Concr.) Strat depus prin nichelare pe suprafața unei piese metalice. – Din fr. nickelage.

nichelare
NICHELÁRE, nichelări, s.f. Acțiunea de a nichela și rezultatul ei; nichelaj (1). – V. nichela.

nichelat
NICHELÁT, -Ă, nichelați, -te, adj. (Despre obiecte de metal sau despre suprafața unor obiecte de metal) Care este acoperit cu un strat de nichel. – V. nichela.

nichelator
NICHELATÓR, nichelatori, s.m. Persoană care are ca profesiune nichelarea obiectelor. – Nichela + suf. -tor.

nichelina
NICHELÍNĂ, nicheline, s.f. 1. Aliaj de nichel, cupru și zinc din care se execută sârma întrebuințată la fabricarea rezistențelor electrice și unele piese de precizie. 2. Mineral de culoare roșie-arămie care conține nichel și arsen. – Din fr. nickéline.

nichipercea
NICHIPERCEA s.m. art. (Pop.) Dracul. – Et. nec.

nici
NICI adv., conj. I. Adv. 1. (Precedă cuvântul sau cuvintele care poartă accentul frazei, exprimând o negație mai categorică decât „nu” și fiind de obicei dublat de „nu”) Nici nu s-a clintit. 2. (În expr.) Nici că = deloc nu... 3. (Împreună cu pron. nehot. „unul”, „una” formează pronume negative) Nu mai e nici unul. ♢ (Adjectival; urmat de art. nehot., „un”, „o”) Nici un zgomot, nici o adiere de vânt nu se simte. II. Conj. (De obicei urmat de „nu”; leagă două sau mai multe propoziții, stabilind un raport de coordonare copulativă și purtând accentul în frază; repetat, arată excluderea, pe rând, a ideilor exprimate prin propozițiile sau prin cuvintele pe care le precedă) Nu are timp, nici nu dorește. Nici nu vede, nici nu aude. ♢ (Leagă două sau mai multe părți ale unei propoziții negative) A fost furtună mare, nu vedeai nici înainte, nici înapoi. ♢ Expr. Nici una, nici două sau nici una, nici alta = îndată, numaidecât; brusc, pe neașteptate. ♢ (Între „nici” și cuvântul negat se intercalează pron. pers. „tu”, iar verbul se omite) Nici tu casă, nici tu masă. – Lat. neque.

nicicacum
NICICACÚM adv. (Reg.) Nicidecum. – Nici + ca + cum.

nicicand
NICICẤND adv. Niciodată. – Nici + când.

nicicum
NICICÚM adv. (Pop.) Nicidecum. – Nici + cum.

nicidecat
NICIDECÂT adv. (Reg.) Nicidecum. – Nici + de + cât.

nicidecum
NICIDECÚM adv. În nici un chip, în nici un caz; defel, deloc; nicicum, nicicacum, nicidecât. – Nici + de + cum.

niciodata
NICIODÁTĂ adv. În nici un moment, în nici o împrejurare, cu nici un (alt) prilej; nicicând, niciodinioară. ♢ Ca niciodată = așa cum nu s-a mai întâmplat vreodată. [Pr.: nici-o-] – Nici + odată.

niciodinioara
NICIODINIOÁRĂ adv. (Înv.) Niciodată. [Pr.: nici-o-di-ni-oa-] – Nici + odinioară.

niciunde
NICIÚNDE adv. (Pop.) Nicăieri. – Nici + unde.

nicochera
NICOCHERÁ, nicocherale, s.f. (Înv.) Stăpână a casei; p. ext. doamnă, cucoană. ♦ Amantă. – Din ngr. nikokerá.

nicorete
NICORÉTE, nicoreți, s.m. (Mai ales la pl.) Numele a două specii de ciuperci comestibile de culoare gălbuie sau albă-cenușie, cu pălărie cărnoasă (Tricholoma georgii și Clitopilus prunulus). – Et. nec.

nicotina
NICOTÍNĂ s.f. Substanță alcaloidă incoloră, lichidă și toxică, care se găsește în frunzele de tutun. – Din fr. nicotine, germ. Nikotin.

nicotinic
NICOTÍNIC, -Ă, nicotinici, -ce, adj. Care se referă la nicotină; care este produs din nicotină. ♢ Acid nicotinic = compus organic, cristalizat, incolor, obținut pe cale sintetică și folosit la prepararea vitaminei PP. ♦ (Substantivat; f. pl.) Grupă de substanțe care acționează asupra neuronilor din ganglionii vegetativi și asupra receptorilor din sistemul nervos central. – Din fr. nicotinique.

nicotinism
NICOTINÍSM s.n. (Med.) Tabagism. – Din fr. nicotinisme.

nicotinizat
NICOTINIZÁT, -Ă, nicotinizați, -te, adj. (Rar) Impregnat cu nicotină. – Din nicotină.

nicovala
NICOVÁLĂ, nicovale, s.f. 1. Unealtă de oțel sau de fontă folosită în atelierele de forjă pentru sprijinirea pieselor de metal supuse prelucrării, în operațiile de deformare plastică prin batere cu ciocanul; ilău. ♦ Unealtă de oțel pe care se bate tăișul coasei. 2. Unul dintre cele patru oscioare ale urechii medii, de formă asemănătoare cu cea a unei nicovale (1). – Din sl. nakovalo.

nicrom
NICRÓM s.n. Aliaj de nichel și crom (uneori combinat cu fier și mangan), care se întrebuințează mai ales la fabricarea rezistențelor electrice. – Din fr. nichrome.

nictaginacee
NICTAGINACÉE, nictaginacee, s.f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate cu frunze simple, ale căror flori se deschid numai în timpul nopții; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. nyctaginacées.

nictalfobie
NICTALFOBÍE, nictalfobii, s.f. (Med.) Teamă de întuneric (nocturn). – Din fr. nyctalphobie.

nictalgie
NICTALGÍE, nictalgii, s.f. (Med.) Durere de cap care apare noaptea în timpul somnului. – Din fr. nyctalgie.

nictalop
NICTALÓP, -Ă, nictalopi, -e, adj., s.m. și f. (Persoană sau animal) care suferă de nictalopie. – Din fr. nyctalope.

nictalopie
NICTALOPÍE s.f. Tulburare de vedere datorită căreia omul ori animalul bolnav vede normal numai noaptea sau în prezența unei lumini slabe. – Din fr. nyctalopie.

nictemer
NICTEMÉR s.n. (Med.) Interval de timp de 24 de ore (o zi și o noapte) folosit pentru a urmări variațiile unor funcții biologice. – Din fr. nycthémère.

nife
NÍFE s.n. (Geol.) Barisferă, centrosferă. – Din fr. nife.

nifoblepsie
NIFOBLEPSÍE, nifoblepsii, s.f. (Med.) Orbire provocată de strălucirea zăpezii. – Din fr. niphoblepsie.

nigerian
NIGERIÁN, -Ă, nigerieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Nigeriei sau este originară de acolo; (la m. pl.) popor, națiune care locuiește în Nigeria. 2. Adj. Care aparține Nigeriei sau nigerienilor (1), privitor la Nigeria sau la nigerieni. [Pr.: -ri-an] – Nigeria (n. pr.) + suf. -an.

nigrozina
NIGROZÍNĂ, nigrozine, s.f. Amestec de coloranți negri obținut din anilină și întrebuințat la fabricarea cremei de ghete, la îmbibarea panglicilor pentru mașinile de scris etc. – Din fr. nigrosine.

nihilism
NIHILÍSM s.n. Atitudine, tendință, concepție sau manifestare care neagă rânduielile, instituțiile, morala, tradițiile culturale existente într-o societate dată, fără să le opună, în schimb, altele superioare; atitudine de negare absolută. – Din fr. nihilisme.

nihilist
NIHILÍST, -Ă, nihiliști, -ste s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al nihilismului. 2. Adj. Care aparține nihilismului, privitor la nihilism; care dă dovadă de nihilism. – Din fr. nihiliste.

nilgau
NILGÁU s.m. Specie de antilopă de talie mare care trăiește prin sudul Asiei (Boselaphus tragocamelus). – Din fr. nilgaut.

nimb
NIMB, nimburi, s.n. 1. Cerc (luminos) convențional cu care sunt înconjurate, în pictura bisericească, capetele sfinților și, în general, în artele plastice capetele unor personaje importante; aureolă; p. gener. cerc luminos; zonă luminoasă, strălucitoare. 2. Fig. (Aspect, semn, manifestare care marchează) prestigiu, măreție, glorie, slavă. – Din fr. nimbe.

nimbostratus
NIMBOSTRÁTUS s.m. Tip de nori inferiori, situați în medie la 800 m înălțime, de culoare cenușiu-închis, care se prezintă ca o pânză întinsă, producând precipitații de lungă durată; nimbus. – Din fr. nimbo-stratus.

nimbus
NÍMBUS, (rar) nimbuși, s.m. (Met.) Nimbostratus. – Din fr. nimbus.

nime
NÍME pron. neg. v. nimeni.

nimene
NÍMENE pron. neg. v. nimeni.

nimenea
NÍMENEA pron. neg. v. nimeni.

nimeni
NÍMENI pron. neg. Nici un om; nici o ființă. [Gen.-dat.: nimănui – Var.: nímenea, (reg.) níme, nímene pron. neg.] – Lat. nemo, neminem.

nimereala
NIMEREÁLĂ s.f. Faptul de a nimeri. ♢ Loc. adv. La nimereală = la întâmplare, fără a socoti, a gândi, a aprecia; după cum se nimerește, fără alegere. – Nimeri + suf. -eală.

nimeri
NIMERÍ, nimeresc, vb. IV. 1. Tranz. A atinge pe cineva sau ceva cu un obiect aruncat, cu un proiectil etc. ♦ A lovi în țintă. 2. Intranz. A sosi (pe neașteptate, din întâmplare) într-un anumit loc, într-un moment anume etc. ♦ Refl. A se afla prezent undeva (din întâmplare). 3. Tranz. A găsi pe cineva sau ceva (din întâmplare sau alegând între mai multe posibilități). 4. Intranz. A găsi calea potrivită pentru o anumită situație sau împrejurare; a izbuti să realizeze scopul propus. ♦ A ghici. 5. Refl. A se întâmpla ca ceva sau cineva să fie într-un anumit fel; a se potrivi, a se brodi; p. gener. a surveni, a se întâmpla (incidental). ♢ Loc. adv. Pe nimerite = la nimereală, la întâmplare; pe dibuite. [Var.: (reg.) nemerí vb. IV] – Din bg. nameria.

nimerit
NIMERÍT, -Ă, nimeriți, -te, adj. 1. Care este bine găsit, bine ales, care este adecvat situației, scopului; corespunzător, indicat, potrivit. ♦ (Adverbial) Potrivit; judicios. 2. Bun, reușit, izbutit. [Var.: (reg.) nemerít, -ă adj.] – V. nimeri.

nimfa
NÍMFĂ, nimfe, s.f. 1. (În mitologia greacă) Fiecare dintre zeițele apelor, ale pomilor, ale crângurilor și ale munților, personificând forțele naturii. ♦ Fig. Fată tânără și frumoasă, plină de grație. 2. Formă de metamorfoză prin care trec unele insecte după stadiul de larvă și înainte de a se transforma în insecte adulte; pupă. – Din fr. nymphe, lat. nympha.

nimfomana
NIMFOMÁNĂ, nimfomane, adj., s.f. (Femeie) care suferă de nimfomanie. – Din fr. nymphomane.

nimfomanie
NIMFOMANÍE s.f. (Med.) Stare patologică la femei și la animalele femele, manifestată printr-o excitație sexuală exagerată. – Din fr. nymphomanie.

nimic
NIMÍC, (I) pron. neg., adv., (II) nimicuri, s.n. I. 1. Pron. neg. Nici un lucru; spec. nici un cuvânt, nici un sunet, nici un zgomot; nici un lucru rău, defavorabil, primejdios. ♢ Loc. adj. De nimic = a) care este fără nici o valoare, fără importanță, mărunt; b) (despre oameni) lipsit de orice merit; lipsit de caracter; ticălos, necinstit. ♢ Loc. adv. Pe nimic = (aproape) gratuit, degeaba. Întru (sau cu) nimic = în nici un fel, deloc. 2. Adv. (Înv. și pop.) Defel, deloc, nicidecum; câtuși de puțin, în nici un fel. ♢ Expr. A nu avea nimic a face = a nu avea nici o legătură (unul cu altul). II. S.n. 1. (Adesea la pl.) Lucru, ființă, faptă sau vorbă fără valoare; fleac. ♢ Loc. adv. (Reg.) Pe o nimică pe ceas = într-o clipă, repede. ♢ Expr. O nimica toată = ceva de foarte mică importanță sau valoare, fără nici o însemnătate. ♦ Fig. Lipsă de merit; nimicnicie, zădărnicie. 2. Fig. (Mai ales art.) Neant, neființă; haos. [Var.: nimíca, (reg.) nimícă, nemíca, nemícă pron. neg., adv., s.f.] – Lat. nemica.

nimica
NIMÍCA pron. neg., adv., s.f. v. nimic.

nimica
NIMÍCĂ pron. neg., adv., s.f. v. nimic.

nimici
NIMICÍ, nimicesc, vb. IV. Tranz. A face să nu mai existe, a reduce la nimic (omorând, distrugând, lichidând); a distruge, a desființa, a prăpădi, a extermina, a lichida, a nimicnici. – Din nimic.

nimicie
NIMICÍE s.f. (Înv.) Nimicnicie (2). – Nimic + suf. -ie.

nimicire
NIMICÍRE, nimiciri, s.f. Acțiunea de a nimici; distrugere, nimicnicire. ♦ Fig. Moarte. – V. nimici.

nimicit
NIMICÍT, -Ă, nimiciți, -te, adj. Care a fost redus la nimic; distrus. – V. nimici.

nimicitor
NIMICITÓR, -OÁRE, nimicitori, -oare, adj. (Adesea fig.) Care nimicește; distrugător. – Nimic + suf. -tor.

nimicnici
NIMICNICÍ, nimicnicesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A nimici, ♢ Fig. A înlătura, a spulbera. – Nimic + suf. -nici.

nimicnicie
NIMICNICÍE, nimicnicii, s.f. 1. Deșertăciune, zădărnicie. 2. Lipsă de însemnătate, de valoare; nimicie. – Nimicnici + suf. -ie.

nimicnicire
NIMICNICÍRE, nimicniciri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a nimicnici și rezultatul ei; nimicire, distrugere. – V. nimicnici.

nimicuta
NIMICÚȚA pron. neg. Diminutiv al lui nimic. [Var.: nimicúță pron. neg.] – Nimic + suf. -uța.

nimicuta
NIMICÚȚĂ pron. neg. v. nimicuța.

nimitez
NIMITÉZ, nimitezuri, s.n. (Reg.) Țesătură de lână sau de mătase subțire ca un văl, cu care femeile își acoperă capul. – Cf. rus. n a m e t k a.

nineaca
NINEÁCĂ s.f. v. neneacă.

ningau
NINGĂU s.n. (Reg.) 1. Ninsoare mare, bogată. 2. Luna decembrie. – Ninge + suf. -ău.

ninge
NÍNGE, pers. 3 ninge, vb. III. Intranz., impers. 1. A cădea zăpadă. ♢ Expr. (Parcă) îi tot ninge și-i plouă (întruna), se spune despre o persoană veșnic nemulțumită, posomorâtă. A-i ninge în barbă (sau pe cap, în păr) = a încărunți, + Tranz. A acoperi ceva cu zăpadă. 2. A cădea ca fulgii de zăpadă; a cerne, + Tranz. A lăsa să cadă (ca fulgii de zăpadă). – Lat. ningere.

nins
NINS, -Ă, ninși, -se, adj. Acoperit de zăpadă. ♢ Expr. (A fi) nins de ani (sau de vreme) = (a fi) bătrân, cu părul alb. ♦ Fig. Cărunt. – V. ninge.

ninsoare
NINSOÁRE, ninsori, s.f. 1. Faptul de a ninge; cădere a zăpezii. ♢ Loc. adv. Pe ninsoare = în timp ce ninge. 2. (Concr.) Zăpadă, ♢ Fig. Căruntețe. – Nins + suf. -oare.

ninsoriu
NINSORÍU, -ÍE, ninsorii, adj. (Rar) Alb ca zăpada. [Var.: ninsuríu, -ie adj.] – Ninsoare + suf. -iu.

ninsuriu
NINSURÍU, -ÍE adj. v. ninsoriu.

niobiu
NIÓBIU s.n. Element chimic, metal rar alb-cenușiu, dur, lucios, foarte rezistent la aer și la acțiunea agenților chimici. [Pr.: ni-o-] – Din fr. niobium, germ. Niobium.

niplu
NÍPLU, nipluri, s.n. Piesă în formă de tub, cu ajutorul căreia se realizează asamblarea a două conducte, țevi, cabluri etc. – Din engl. nipple.

nipon
NIPÓN, -Ă, niponi, -e, s.m. și f., adj. (Livr.) 1. S.m. și f. Japonez (1). 2. Adj. Japonez (2). – Din fr. nippon.

niprala
NIPRÁLĂ, niprale, s.f. Plantă erbacee cu flori galbene, având fructele alcătuite din păstăi cu semințe puțin turtite, pestrițe, cu pete purpurii-negricioase (Lupinus luteus). – Et. nec.

nirvana
NIRVÁNA s.f. art. (În religia budistă, în filozofia indiană etc.) Stare de fericire realizată prin eliberarea de grijile vieții, de suferințe și prin contopirea sufletului individual cu esența divină, cu ajutorul contemplației și al ascezei. – Din fr. nirvâna.

niscai
NÍSCAI adj. nehot, invar. (Pop.) Care este, se află într-o cantitate nedeterminată, într-un număr oarecare; niscaiva. [Acc. și: niscái] – Lat. nescio qualis.

niscaiva
NISCAIVÁ adj. nehot, invar. (Pop.) Niscai. [Var.: nescaivá, niscarevá, nescarevá adj. nehot, invar.] – Niscai + va.

niscareva
NISCAREVÁ adj. nehot, invar. v. niscaiva.

nisetru
NISÉTRU, nisetri, s.m. Pește mare, răpitor, cu corpul alungit și îndesat, având pe laturi și pe spate plăci cornoase, cu capul mic și botul scurt, lat și rotunjit, prețuit pentru carnea și pentru icrele lui (negre). (Acipenser güldenstaedti). – Din bg. nesetăr, esetăr.

nisfea
NISFEÁ s.f. v. nisfia.

nisfia
NISFIÁ, nisfiele, s.f. Monedă turcească de aur sau de argint, care a circulat și în țările române. [Pr.: -fi-a. – Var.: nisfeá, nésfie s.f.] – Din tc. nısfiye.

nisip
NISÍP, nisipuri, s.n. l. Rocă sedimentară neconsolidată, provenită din sfărâmarea unor minerale, roci sau organisme și care se prezintă sub forma unei acumulări de granule fine; p. ext. (mai ales la pl.) loc, teren, întindere alcătuită din asemenea rocă și, de obicei, lipsită de vegetație. ♢ Expr. Ca (sau cât) nisipul (mării) = în număr foarte mare. A clădi (sau a funda) pe nisip = a întreprinde o acțiune sortită eșecului, pieirii. 2. Depunere patologică de granule fine de oxalați, urați, silicați etc., care se formează într-un rinichi, în vezica urinară sau în vezicula biliară. [Var.: (reg.) năsíp s.n.] – Din bg. nasip.

nisipar
NISIPÁR, (1) nisipari, s.m., (2) nisipare, s.n. 1. S.m. Persoană care scoate, cară (și vinde) nisip (1). 2. S.n. Dispozitiv montat pe o locomotivă, pe un tramvai etc. care servește la distribuirea nisipului (1) la roți pentru a împiedica patinarea acestora. – Nisip + suf. -ar.

nisiparita
NISIPÁRIȚĂ, nisiparițe, s.f. Mic pește din apele de munte, asemănător cu zvârluga (Cobitis caspia romanica). – Nisip + suf. -ariță.

nisiparnita
NISIPÁRNIȚĂ, nisiparnițe, s.f. 1. Vas mic umplut cu nisip fin care se presăra peste o hârtie proaspăt scrisă pentru a usca cerneala. 2. Aparat format din două recipiente de sticlă suprapuse care comunică între ele printr-un mic tub de sticlă și umplut cu o anumită cantitate de nisip, care servea, în trecut, pentru măsurarea timpului după durata de scurgere a nisipului dintr-un recipient într-altul: clepsidră. [Var.: nisipérniță s.f.] – Nisip + suf. -arniță.

nisiparie
NISIPĂRÍE, nisipării, s.f. 1. Carieră de nisip (1). 2. (Colectiv) Nisip mult (îngrămădit de ape sau de vânt); loc cu asemenea nisip. – Nisip + suf. -ărie.

nisipernita
NISIPÉRNIȚĂ s.f. v. nisiparniță.

nisipis
NISIPÍȘ, nisipișuri, s.n. Loc acoperit cu nisip (1); (colectiv) cantitate mare de nisip îngrămădit într-un loc. [Var.: (reg.) năsipíș s.n.] – Nisip + suf. -iș.

nisipiste
NISIPÍȘTE, nisipiști, s.f. Aluviune depusă pe fundul apelor (stătătoare), formată dintr-un strat subțire de mâl acoperit cu nisip (1). – Nisip + suf. -iște.

nisipit
NISIPÍT, -Ă, nisipiți, -te, adj. (Rar) Nisipos. [Var.: (reg.) năsipít, -ă adj.] – Din nisip.

nisipiu
NISIPÍU, -IE, nisipit, adj. (Rar) Gălbui (ca nisipul^1). – Nisip + suf. -iu.

nisipos
NISIPÓS, -OÁSĂ, nisiposi, -oase, adj. Care este plin de nisip (1), care conține mult nisip, acoperit cu nisip; nisipit. [Var.: (reg.) năsipós, -oásă adj.] – Nisip + suf. -os.

nistagmus
NISTÁGMUS s.n. Stare patologică manifestată prin mișcări oscilatorii ritmice ale globilor oculari în toate direcțiile, din cauza contracțiilor mușchilor ochilor. – Din fr. nystagmus.

nisangiu
NIȘANGÍU, nișangii, s.m. Demnitar din Imperiul Otoman însărcinat cu redactarea actelor oficiale, precum și cu executarea și aplicarea parafei imperiale. – Din tc. nișancı.

nisa
NÍȘĂ, nișe, s.f. 1. Adâncitură (dreptunghiulară, în formă de arcadă etc.) anume lăsată într-un zid, în peretele unei sobe, la o mobilă etc., în care de obicei se așază obiecte decorative, obiecte de uz casnic etc.; firidă. 2. Intrând amenajat pe o latură a unei încăperi, care servește ca anexă a unei camere de locuit. 3. Intrând amenajat în peretele unei galerii de mină sau al unui tunel, care servește pentru adăpostirca lucrătorilor în timpul execuției unor lucrări periculoase sau la trecerea trenului, precum și pentru depozitarea unor materiale. ♦ Fiecare dintre adânciturile amenajate în pereții unei ecluze pentru a adăposti canaturile porților când acestea sunt deschise. 4. Construcție specială în formă de dulap sau de cameră, cu pereții de sticlă, legată de un coș de evacuare și folosită în laboratoare pentru lucrul cu substanțe care emană gaze (vătămătoare). 5. (În sintagmă) Nișă de abraziune = formă de relief cu aspect de firidă alungită, formată la baza unei faleze alcătuite din roci rezistente la eroziune, din cauza acțiunii valurilor puternice. 6. (Med.) Ulcerație adâncă până la perforare a unor organe interne (stomac, plămâni etc.). – Din fr. niche.

niste
NÍȘTE art. nehot. (Precedă substantive la pl. pentru a arăta un număr, o cantitate nedeterminată) Niște cărți. ♢ (Înaintea unui substantiv care redă o idee de calitate negativă, accentuează valoarea peiorativă a substantivului) Sunt niște răi! ♢ (Precedă substantive, nume de materie la sg. sau substantive cu sens colectiv) Frige niște carne. [Var.: (reg.) néște art. nehot.] – Lat. nescio quid „nu știu ce”.

nit
NIT^1, nituri, s.n. Tijă de metal (cilindrică) prevăzută cu un cap de diametru mai mare decât corpul, folosită la îmbinarea pieselor metalice, de piele sau de carton. – Din germ. Niet.

NIT^2, niți, s.m. (Fiz.) Unitate de măsură a luminației. [Abr.: nt] – Din fr., engl. nit.

nitamnisam
NITÁM-NISÁM adv. (Pop. și fam.) Pe neașteptate, deodată (și în mod nepotrivit); nici una, nici alta; pe nepusă masă; tam-nisam. [Var.: netám-nesám, (rar) netám-nisám adv.] – Din bg. ni tam, ni sam „nici aici, nici acolo”; „nicăieri”.

nitmetru
NITMÉTRU, nitmetre, s.n. (Fiz.) Fotometru pentru măsurarea luminației unei suprafețe. – Cf. fr. n i t o m è t r e.

nitra
NITRÁ, nitrez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A introduce o grupare alcătuită din azot și oxigen în molecula unei substanțe organice. – Din fr. nitrer.

nitragin
NITRAGÍN s.n. Îngrășământ bacterian pentru culturile de plante leguminoase. – Din fr. nitragine.

nitrare
NITRÁRE, nitrări, s.f. Acțiunea de a nitra și rezultatul ei. – V. nitra.

nitrat
NITRÁT, nitrați, s.m. (Chim.) Azotat. ♢ Nitrat de argint = compus al azotului, folosit în medicină și în industria cernelurilor; azotat de argint. Nitrat de celuloză = nitroceluloză. – Din fr. nitrate.

nitratie
NITRÁȚIE, nitrații, s.f. Tratament chimic cu acid nitric. – Din fr. nitration.

nitric
NÍTRIC, -Ă, nitrici, -ce, adj. (Chim.) Azotic. ♢ Acid nitric = acid azotic. – Din fr. nitrique.

nitrifica
NITRIFICÁ, pers. 3 nitrifică, vb. I. Refl. (Despre amoniacul din sol) A se transforma prin oxidare, sub acțiunea unor bacterii, în azotați folosiți de plante la sinteza materiei organice. – După fr. nitrifier.

nitrificare
NITRIFICÁRE, nitrificări, s.f. Acțiunea de a se nitrifica și rezultatul ei. – V. nitrifica.

nitrificator
NITRIFICATÓR, -OÁRE, nitrificatori, -oare, adj. (Chim.) Care produce o nitrificare. – Din fr. nitrificateur.

nitrificatie
NITRIFICÁȚIE, nitrifîcații, s.f. Nitrificare. – Din fr. nitrification.

nitril
NITRÍL, nitrili, s.m. Substanță organică, ester al acidului cianhidric, folosită în sinteza organică. – Din fr. nitrile, germ. Nitril.

nitrit
NITRÍT, nitriți, s.m. (Chim.) Azotit. – Din fr. nitrite.

nitrobacterie
NITROBACTÉRIE, nitrobacterii, s.f. Bacterie care oxidează acidul azotos format în sol, transformându-I în acid azotic. – Din fr. nitrobactérie.

nitrobenzen
NITROBENZÉN s.m. Lichid uleios, gălbui, insolubil în apă, otrăvitor, cu miros de migdale amare, preparat prin nitrare din benzen și întrebuințat mai ales la fabricarea anilinei și a unor produse intermediare pentru industria coloranților. – Din fr. nitrobenzène.

nitroceluloza
NITROCELULÓZĂ, nitroceluloze, s.f. Substanță solidă inflamabilă, de culoare albă, cu aspect fibros, asemănătoare cu bumbacul, obținută prin tratarea celulozei cu un amestec de acid azotic și acid sulfuric, întrebuințată ca exploziv, la fabricarea celuloidului, a unor lacuri etc.; azotat de celuloză. – Din fr. nitrocellulose.

nitroderivat
NITRODERIVÁT, nitroderivați, s.m. Substanță organică a cărei moleculă conține o grupare alcătuită din azot și oxigen, legată direct de atomul de carbon. – Din germ. Nitroderivat.

nitrogen
NITROGEN s.m. (Chim.) Azot. – Din fr. nitrogène.

nitroglicerina
NITROGLICERINĂ s.f. Substanță lichidă, uleioasă, gălbuie sau incoloră, foarte toxică, obținută prin tratarea glicerinei cu un amestec de acid azotic și acid sulfuric și întrebuințată la fabricarea dinamitei și, în doze mici, ca medicament în unele boli de inimă. – Din fr. nitroglycérine.

nitronatrit
NITRONATRÍT, nitronatriți, s.m. Nitrat de sodiu care formează componentul principal al salpetrului de Chile. – Din fr. nitronatrite.

nitros
NITRÓS, -OÁSĂ, nitroși, -oase, adj. (Chim.) Azotos. – Din fr. nitreux, it. nitroso.

nitrotoluen
NITROTOLUÉN s.n. Substanță de culoare gălbuie cu miros caracteristic derivată din toluen, folosită mai ales pentru obținerea unor amine. [Pr.: -lu-en] – Din fr. nitrotoluène.

nitrura
NITRURÁ, nitrurez, vb. I. Tranz. A trata termochimic anumite oțeluri pentru a le mări duritatea la suprafață, prin încălzirea lor într-o atmosferă de amoniac și prin răcire lentă. – Din fr. nitrurer.

nitrurare
NITRURÁRE, nitrurări, s.f. Acțiunea de a nitrura și rezultatul ei. – V. nitrura.

nitrurat
NITRURÁT, -Ă, nitrurați, -ie, adj. (Despre anumite oțeluri) Tratat prin nitrurare. – V. nitrura.

nitui
NITUÍ, nituiesc, vb. IV. Tranz. 1. A forma un al doilea cap al unui nit după ce acesta a fost trecut prin găurile pieselor care trebuie împreunate. 2. A împreuna, a fixa două sau mai multe piese cu ajutorul niturilor. – Nit + suf. -ui.

nituire
NITUÍRE, nituiri, s.f. Acțiunea de a nitui și rezultatul ei; nituit^1, nituitură. [Pr.: -tu-i-] – V. nitui.

nituit
NITUÍT^1 s.n. Nituire. – V. nitui.

NITUÍT^2, -Ă, nituiți, -te, adj. Prins, împreunat, fixat cu ajutorul niturilor. ♦ Ferecat, țintuit, bătut cu... Cordon nituit. – V. nitui.

nituitor
NITUITÓR, -OÁRE, nituitori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Lucrător calificat care lucrează la nituire. 2. S.f. Mașină cu care se nituiește. [Pr.: -tu-i-] – Nitui + suf. -tor.

nituitura
NITUITÚRĂ, nituituri, s.f. Nituire; (concr.) loc unde s-a realizat o nituire. [Pr.: -tu-i-] – Nitui + suf. -tură.

nitel
NIȚÉL, -ÍCĂ, niței, -ele, adj. (Fam.) Care reprezintă o parte redusă (din total); de proporții reduse; puțin. ♦ (Adverbial) În mică măsură sau într-o oarecare măsură; întrucâtva; numai puțin timp. ♢ Expr. Nițel câte nițel = încetul cu încetul, puțin câte puțin, treptat. – Et. nec.

nitelus
NIȚELÚȘ, -Ă, nițeluși, -e, adj. (Adesea adverbial) Diminutiv al lui nițel. – Nițel + suf. -uș.

nivatie
NIVÁȚIE, nivații, s.f. Acțiunea de modelare a reliefului făcută de înghețurile și dezghețurile succesive în zonele înalte ale munților. – Din fr. nivation.

nivel
NIVÉL, (1, 3) niveluri, (2) nivele, s.n. 1. Înălțimea la care se găsește un punct, o linie sau o suprafață a unui loc, a unui obiect etc. în raport cu un plan orizontal dat. ♢ Nivelul mării = punct situat la înălțimea mijlocie a mărilor și a oceanelor care comunică între ele, în raport cu care se măsoară toate altitudinile. Curbă (sau linie) de nivel = linie care unește punctele suprafeței terestre cu aceeași altitudine față de o suprafață de referință; punct, suprafață care corespunde acestei linii. Pasaj de nivel = loc unde se încrucișează (la aceeași altitudine) o cale ferată cu o șosea. ♢ Loc. prep. La nivelul... = în regiunea..., în dreptul... ♦ Etaj, cat. ♦ Zonă geologică, subdiviziune stratigrafică a etajelor și a subetajelor, care se distinge după fosilele caracteristice pe care le conține. ♦ (Fiz., Chim.) Valoarea intensivă a unei mărimi în raport cu o valoare de referință. 2. Nume dat mai multor unelte, instrumente, dispozitive care servesc la determinarea liniei (sau a poziției, a suprafețelor) orizontale sau cu care se măsoară pe teren diferențele de înălțime dintre două sau mai multe puncte de pe suprafața terestră. ♢ Nivelă cu (sau de) apă = instrument construit pe principiul vaselor comunicante, care servește la determinarea planului orizontal după înălțimea la care se ridică apa în două tuburi gradate. 3. Fig. Stadiu, grad (de pregătire, de dezvoltare), treaptă (a calității), indice (al cantității). ♢ Nivel de trai = gradul de satisfacere a nevoilor materiale și spirituale ale populației unei țări, ale unor clase sau ale unei persoane în condiții istorice date. [Var.: (2) nivélă s.f.] – Din nivela (derivat regresiv).

nivela
NIVELÁ, nivelez, vb. I. Tranz. A face să fie la același nivel; a realiza o suprafață plană. ♦ Fig. A pune pe același plan, a face să dispară diferențele; a egaliza. ♦ A măsura cu ajutorul unor instrumente speciale diferența de nivel dintre două sau mai multe puncte. – Din fr. niveler.

nivelare
NIVELÁRE, nivelări, s.f. Acțiunea de a nivela și rezultatul ei. – V. nivela.

nivelat
NIVELÁT, -Ă, nivelați, -te, adj. Supus nivelării; netezit, îndreptat; neted, egal, uniform. – V. nivela.

nivelator
NIVELATÓR, -OÁRE, nivelatori, -oare, adj. Care nivelează. – Nivela + suf. -tor.

nivela
NIVÉLĂ s.f. v. nivel.

nivelment
NIVELMÉNT, nivelmente, s.n. (Top.) Totalitatea metodelor, procedeelor și operațiilor prin care se determină altitudinea unor puncte terestre în scopul reprezentării lor pe o hartă sau pe un plan. – Din fr. nivellement.

nivelmetric
NIVELMÉTRIC, -Ă, nivelmetrici, -ce, adj. Care aparține nivelmentului, privitor la nivelment. – Nivelmetru + suf. -ic.

nivelmetru
NIVELMÉTRU, nivelmetre, s.n. Instrument care servește la efectuarea lucrărilor de nivelment. – Nivel + metru.

nividi
NIVIDÍ vb. IV v. năvădi.

nivometric
NIVOMÉTRIC, -Ă, nivometrici, -ce, adj. Referitor la măsurători făcute cu nivometrul. – Din fr. nivométrique.

nivometru
NIVOMÉTRU, nivometre, s.n. Instrument folosit pentru măsurarea cantității de zăpadă căzute pe o suprafață, într-un anumit interval de timp. – Din fr. nivomètre.

nivopluvial
NIVOPLUVIÁL, -Ă, nivopluviali, -e, adj. (Met.; în sintagma) Regim nivopluvial = regim al cursurilor de apă alimentate de zăpezi și ploi. [Pr.: -vi-al] – Din fr. nivo-pluvial.

nivoza
NIVÓZĂ s.f. (Livr.) A patra lună a calendarului republican francez (21 decembrie – 19 ianuarie). – Din fr. nivôse.

nixis
NÍXIS, nixisuri, s.n. (Grecism) Supărare; plictiseală. ♦ Înțepătură, junghi. – Din ngr. níxis.

nizam
NIZÁM, (I) nizamuri, s.n., (II) nizami, s.m. I. S.n. (în evul mediu, în țările române). 1. Denumire dată statutului unei bresle în care se specificau drepturile și îndatoririle membrilor acesteia. 2. Normă de lucru fixată printr-un regulament. II. S.m. Soldat turc în termen. – Din tc. nizam.

niznai
NIZNÁI adv. (Pop. și fam.) Ca și cum nu s-ar fi întâmplat nimic, n-ar ști nimic, simulând indiferență, nepăsare, dezinteres. ♢ Expr. A se face niznai sau (substantivat) a face pe niznaiul = a se preface că nu știe nimic. – Din rus. ne znaju „nu știu”.

no
NO interj. (Reg.) Ei! hei! ia! – Din magh. na.

noada
NOÁDĂ, noade, s.f. (Anat.; pop.) Coccis; p. ext. regiune situată în jurul coccisului; (la animale) (regiunea de la) rădăcina cozii; (la păsări) târtiță. – Lat. *noda.

noapte
NOÁPTE, nopți, s.f., adv. I. S.f. 1. Interval de timp cuprins între apusul soarelui și răsăritul lui, când este întuneric. ♢ Loc. adj. De noapte = a) care lucrează, e de serviciu în timpul nopții; b) (despre păsări, insecte, animale etc.) care își desfășoară activitatea în timpul nopții și doarme ziua. ♢ Loc. adv. Azi – (sau astă-) noapte = noaptea trecută. La noapte = în timpul nopții următoare. Peste (sau pe) noapte = în timpul nopții. Noapte de noapte = în fiecare noapte; mereu. Zi(ua) și noapte(a) sau zi, noapte, zile, nopți, toată ziua (și) toată noaptea, din zori până-n noapte, nopți și zile etc. = tot timpul, neîntrerupt, continuu. Cu noaptea în cap = dis-de-dimineață, în zori. De (cu) noapte(a) = foarte devreme, dis-de-dimineață. Expr. Noapte bună! = urare făcută cuiva înainte de culcare. 2. Fig. Lipsă de lumină; întuneric, întunecime. În pivniță era noapte. ♦ Lipsă de cultură, de civilizație, stare de înapoiere. ♢ Expr. Prost ca noaptea = foarte prost. 3. Stare de tristețe, de suferință morală, de apăsare. II. Adv. (în forma noaptea sau nopțile) În (tot) timpul nopții (I 1); în fiecare noapte. – Lat. nox, noctis.

noaten
NOÁTEN, -Ă, noateni, -e, s.m. și f. 1. (Pop.) Miel sau mioară de la înțărcare până la doi ani. ♢ (Adjectival) Miel noaten. 2. (Reg.) Mânz a cărui limită de vârstă variază de la șase luni până la doi sau trei ani. 3. (Reg.) Lână (neagră) de miel sau de mioară tunsă în al doilea an. [Var.: noátin, -ă s.m. și f.] – Lat. annotinus, -a, -um „în vârstă de un an”.

noatin
NOÁTIN, -Ă s.m. și f. v. noaten.

nobeliu
NOBÉLIU s.n. Element chimic transuranic obținut pe cale artificială. – Din fr. nobelium.

nobil
NÓBIL, -Ă, nobili, -e, adj., s.m. și f. I. Adj. 1. Care dă dovadă de generozitate, de cinste, de spirit de abnegație; capabil de sentimente înalte; generos, ales. Om nobil. ♦ Care face cinste, care onorează, care pune într-o lumină favorabilă pe cineva. O acțiune nobilă. 2. Distins, elegant, desăvârșit; grațios. 3. Care se distinge prin anumite caracteristici de superioritate. ♢ Metal nobil = metal prețios, v. prețios. Gaz nobil = nume dat fiecăruia dintre gazele inerte, incolore și inodore care se găsesc în atmosferă în mici cantități. II. S.m. și f., adj. (Persoană) care face parte din nobilime (1). – Din lat. nobilis, germ. nobel, it. nobile, fr. noble.

nobiliar
NOBILIÁR, -Ă, nobiliari, -e, adj. Care aparține nobilimii (1) sau nobililor (II), privitor la nobilime sau la nobili, specific nobilimii; nobilitar. [Pr.: -li-ar] – Din fr. nobiliaire.

nobilime
NOBILÍME s.f. (În unele țări, și în epoca modernă.) 1. Categorie socială cuprinzând (în societatea medievală) pe posesorii de feude și de titluri ereditare sau pe foștii feudali și pe descendenții lor, care au păstrat unele privilegii de castă; aristocrație, noblețe (2). ♦ Nobilii dintr-o epocă, dintr-o regiune, dintr-o localitate. 2. (Rar) Noblețe (1). – Nobil + suf. -ime.

nobilitar
NOBILITÁR, -Ă, nobilitari, -e, adj. (Înv.) Nobiliar. – Cf. fr. n o b i l i a i r e.

nobilitate
NOBILITÁTE, nobilități, s.f. (Înv.) 1. Noblețe (1). 2. Noblețe (3). – Din lat. nobilitas, -atis.

nobleta
NOBLÉȚĂ s.f. v. noblețe.

noblete
NOBLÉȚE s.f. 1. Calitatea de nobil (II); rangul sau titlul de nobil; nobilime (2), nobilitate (1). 2. (Rar) Nobilime (1). 3. Atitudine, însușire morală superioară; caracter nobil (I 1); nobilitate (2). 4. Distincție, eleganță. [Var.: nobléță s.f.] – Din fr. noblesse.

nociv
NOCÍV, -Ă, nocivi, -e, adj. Vătămător, distrugător (pentru sănătatea, viața, dezvoltarea cuiva). Substanță nocivă. – Din fr. nocif, lat. nocivus.

nocivitate
NOCIVITÁTE s.f. Faptul de a fi nociv, caracter nociv. – Din fr. nocivité.

noctambul
NOCTAMBÚL, -Ă, noctambuli, -e, s.m. și f. (Med.) Somnambul. ♦ Fig. (Fam.) Persoană care își pierde nopțile în petreceri. – Din fr. noctambule.

noctambulism
NOCTAMBULÍSM s.n. (Med.; rar) Somnambulism. – Din fr. noctambulisme.

nocturn
NOCTÚRN, -Ă, nocturni, -e, adj., s.f. 1. Adj. Care se face sau se întâmplă noaptea; de noapte, din timpul nopții. ♢ Loc. adj. și adv. În nocturnă = (despre competiții sportive) (care se desfășoară) în timpul serii. ♦ (Despre păsări răpitoare, animale, insecte) Care își desfășoară activitatea în cursul nopții și doarme ziua. 2. S.f. Competiție sportivă care are loc în timpul serii. 3. S.f. Piesă muzicală, vocală sau instrumentală cu caracter liric, visător și melancolic. – Din fr. nocturne, lat. nocturnus.

nod
NOD, noduri, s.n. 1. Loc în care se leagă două fire, două sfori, două fâșii de pânză etc. ca să se țină strâns împreună; loc în lungul sau la capătul unui fir, al unei sfori, al unei fâșii de pânză etc. unde s-a făcut un ochi prin care s-a petrecut unul dintre capete și s-a strâns tare; legătură obținută astfel. ♢ Loc. adj. (Rar) În noduri = încâlcit, încurcat. ♢ Expr. A lega paraua cu zece noduri = a fi foarte zgârcit. ♦ Loc de intersecție a două sau a mai multor căi de comunicație având direcții diferite. ♢ Nod de cale ferată = punct de intersecție a cel puțin trei linii principale de cale ferată, prevăzut cu instalații speciale pentru a asigura tranzitul trenurilor, desfacerea sau cuplarea unor vagoane, încărcarea și descărcarea mărfurilor, deservirea călătorilor etc. ♦ Loc de legătură, de întretăiere, de întâlnire a două sau a mai multor elemente ale unui mecanism, ale unei construcții etc. 2. Proeminență pe trunchiul unui arbore, pe tulpina unei plante sau la încheietura unui cotor; punct de unde încep să crească crengile pe tulpină sau frunzele pe lujer. ♢ Expr. A căuta (sau a găsi) (cuiva) nod în papură = a căuta sau a găsi cu orice preț greșeli, cusururi acolo unde ele nu sunt; a învinovăți pe nedrept. ♦ Porțiune mică, rotundă, compactă, foarte tare dintr-o bucată de lemn, într-o scândură reprezentând locul de ramificație a crengilor pe trunchi. ♦ Aglomerare locală de material în masa unui corp, cu o structură mai compactă sau de culoare diferită față de rest. 3. (Înv. și pop.) Articulație, încheietură (a degetelor). 4. (În sintagmele) Nodul gâtului (sau gâtlejului, beregatei etc.) = mărul lui Adam. Nod vital = punct situat în bulbul rahidian corespunzând centrului respirator și a cărui lezare are ca urmare moartea imediată prin oprirea respirației. 5. Umflătură, tumoare, nodozitate, gâlcă rezultată dintr-o stare patologică. 6. Punct dublu al unei curbe în care aceeași ramură a curbei se intersectează pe ea însăși. 7. Fiecare dintre punctele în care sunt dispuși atomii, moleculele unei rețele cristaline. ♦ Punct dintr-un sistem de unde staționare în care amplitudinea oscilației are mereu o valoare nulă. 8. Fiecare dintre cele două puncte în care orbita unui astru intersectează planul eclipticei. 9. Loc sau centru geografic sau geologic cu anumite caracteristici, deosebite față de împrejurimi. ♢ Nod hidroenergetic = centru geografic pe a cărui suprafață sunt așezate o centrală hidroelectrică și construcțiile hidrotehnice aferente. 10. Fig. Senzație de sufocare pe care de obicei o are cineva cuprins de o emoție sau de o enervare puternică. ♢ Expr. A înghiți (cu sau la) noduri = a) a suporta cu necaz, cu amărăciune o durere, o umilință (fără a putea spune nimic); b) a mânca în silă, cu mare greutate. 11. Fig. Punct esențial de care depinde soluționarea unei probleme; dificultate, greutate care trebuie învinsă pentru soluționarea unei probleme. Nod gordian = problemă foarte grea sau cu neputință de rezolvat. ♢ Expr. A tăia nodul gordian = a recurge la un mijloc extrem în rezolvarea unei situații căreia nu i se poate găsi o soluție. ♦ Moment culminant în desfășurarea acțiunii unei opere literare. 12. Unitate de măsură pentru viteza navelor, egală cu viteza unei nave care se deplasează cu o milă marină (1852 m) pe oră. – Lat. nodus.

nodal
NODÁL, -Ă, nodali, -e, adj. Care se referă la locul de intersecție a mai multor căi de comunicație, artere, ligamente etc. ♦ Fig. Esențial, fundamental. – Din fr. nodal.

nodoros
NODORÓS, -OÁSĂ adj. v. noduros.

nodos
NODÓS, nodoase, adj. (În sintagma) Eritem nodos = simptom al mai multor boli (contagioase), caracterizat prin apariția pe pielea corpului a unor noduli tari sau a unor bășicuțe seroase. – Nod + suf. -os.

nodozitate
NODOZITÁTE, nodozități, s.f. 1. Formație patologică rezultată din înmulțirea celulelor rădăcinilor de leguminoase în urma infecției cu anumite bacterii. 2. Proeminență la articulațiile corpului sau a unei părți a lui. ♦ Nodul (1). 3. Ridicătură mică, rotunjită pe suprafața unui obiect. – Din fr. nodosité.

nodul
NODÚL, noduli, s.m. 1. Umflătură de mici dimensiuni și bine circumscrisă, care apare în diverse părți ale corpului, însoțind adesea unele boli cronice. 2. (Geol.) Mică masă de piatră cuprinsă într-o zonă mai puțin dură. [Pl. și: (n.) nodule] – Din fr. nodule, lat. nodulus.

nodulet
NODULÉȚ, nodulețe, s.n. Diminutiv al lui nod. – Nod + suf. -uleț.

nodurar
NODURÁR, nodurare, s.n. Parte a războiului de țesut alcătuită dintr-un fuscel gros legat de fusul sau sulul dindărăt și de care se prind capetele urzelii când se învelește pânza. – Nod + suf. -urar.

noduros
NODURÓS, -OÁSĂ, noduroși, -oase, adj. 1. (Despre sfori, ațe, țesături) Care are (multe) noduri (1). 2. (Despre arbori, lemne, diverse plante) Cu noduri (2), plin de noduri. 3. (Despre ființe sau părți ale corpului lor) Cu articulații proeminente sau cu proeminențe; ciolănos. [Var.: (pop. nodorós, -oásă adj.] – Nod + suf. -uros.

noetic
NOÉTIC, -Ă, noetici, -ce, adj. (Fil.) Care se referă la procesul de gândire. [Pr.: no-e-] – Din fr. noétique.

nogai
NOGÁI, -ÁIE, nogai, -aie, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La m. pl.) Populație mongolă turcizată răspândită în diverse regiuni dintre Marea Caspică, Marea Neagră și Marea Azov; (și la sg.) persoană care aparține acestei populații. 2. Adj. Care aparține nogailor (1), privitor la nogai. – Din n. pr. Nogai.

nohutiu
NOHUTÍU, -ÍE adj. v. năutiu.

noi
NOI pron. pers. 1 pl. 1. (Desemnează pe cel care vorbește și persoana sau persoanele pe care acesta și le asociază în vorbire) S-a înserat și noi tot pe loc stăm. ♢ Loc. adv. (La acuzativ) La noi = acasă; în țară, în regiunea etc. de baștină. 2. (La dativ, în formele ne, ni, cu valoare posesivă) Casa ne e frumoasă. (Cu valoare de dativ etic) Ne ești departe. 3. (La dativ sau la acuzativ, în forma ne, cu valoare de pronume reflexiv) Ne povesteam multe. 4. (În stilul oticial-administrativ) Eu. Noi, directorul școlii, am hotărât. ♢ (Ca plural al modestiei) Noi credem că una dintre caracteristicile muzicii este melodia. Mulțumim celor care ne-au ajutat. [Dat.: nouă, ne, ni; acuz.: (pe) noi, ne] – Lat. nos.

noian
NOIÁN, noiane, s.n. 1. Cantitate, volum mare din ceva; belșug. ♦ Mulțime, număr mare de ființe, de lucruri, de fenomene. 2. Întindere mare de apă; nemărginire, imensitate. 3. Genune, abis, hău. [Pr.: no-ian. – Pl. și: noianuri] – Et. nec.

noiembrie
NOIÉMBRIE s.m. A unsprezecea lună a anului, care urmează după octombrie; brumar. [Pr.: no-iem-. – Var.: noiémvrie, (înv. și reg.) novémbre s.m. invar.] – Din sl. nojenbrĩ, nojemvri.

noiemvrie
NOIÉMVRIE s.m. v. noiembrie.

noima
NÓIMĂ, noime, s.f. 1. Înțeles, sens, conținut (al unui cuvânt sau enunț); rost. ♢ Loc. adj. și adv. Cu noimă = logic, cu judecată; înțelept, cuminte. Fără (nici o) noimă = fără sens, fără judecată; prostesc, absurd. ♢ Expr. A nu avea (nici o) noimă = a fi fără sens, absurd. 2. (Pop.) Menire, țel, scop; motiv, cauză. 3. (Rar) Simbol, convenție. – Din ngr. nóima.

noime
NOÍME, noimi, s.f. A noua parte dintr-un întreg împărțit în părți egale. [Pr.: no-i-] – Nouă + suf. -ime.

noita
NOÍȚĂ, noițe, s.f. Pată mică albă care apare uneori pe unghiile degetelor de la mână. [Pr.: no-i-] – Nou + suf. -iță.

nojita
NOJÍȚĂ, nojițe, s.f. 1. Curelușă sau șiret cu care se leagă opincile de picior. 2. (Reg.) Fiecare dintre găurile opincii, prin care se petrece nojița (1). [Var.: năjíță s.f.] – Din bg. nojiță.

nomad
NOMÁD, -Ă, nomazi, -de, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană, grup social) care nu are așezare statornică într-un loc, care se mută dintr-un loc în altul, care rătăcește. 2. Adj. Caracteristic nomadismului. Viață nomadă. – Din fr. nomade.

nomadism
NOMADÍSM s.n. Mod de viață al unei colectivități umane, caracterizat prin lipsa unei așezări stabile. – Din fr. nomadisme.

nomarh
NOMÁRH, nomarhi, s.m. Guvernator al unei nome^2. – Din fr. nomarque.

noma
NÓMĂ^1, nome, s.f. (Med.) Stomatită cangrenoasă, specifică copiilor subalimentați și oamenilor slăbiți. – Din fr. noma.

NOMĂ^2, nome, s.f. Diviziune administrativă în vechiul Egipt și în Grecia actuală. – Din fr. nome.

nomenclator
NOMENCLATÓR, nomenclatoare, s.n. Listă, broșură, carte care cuprinde nomenclatura (1) dintr-un anumit domeniu al științei, al tehnicii etc., sau enumerarea sortimentelor produselor sau a grupurilor de produse, clasificate după un anumit criteriu. – Din fr. nomenclateur, lat. nomenclator.

nomenclatoric
NOMENCLATÓRIC, -Ă, nomenclatorici, -ce, adj. (Livr.) Nomenclaturistic. – Nomenclator + suf. -ic.

nomenclatura
NOMENCLATÚRĂ, nomenclaturi, s.f. 1. Totalitatea termenilor întrebuințați într-o anumită specialitate sau într-un anumit domeniu de activitate, de obicei organizați metodic. 2. Listă, catalog etc. conținând titluri de opere, nume proprii, denumiri ale obiectelor dintr-un domeniu (organizate într-un anumit fel). 3. Spec. Schemă de organizare a unei instituții conținând enumerarea posturilor sau a instituțiilor care se află în subordine, sub tutela sa. – Din fr. nomenclature, lat. nomenclatura.

nomenclaturistic
NOMENCLATURÍSTIC, -Ă, nomenclaturistici, -ce, adj. (Rar) Privitor la nomenclatură, de nomenclatură; nomenclatoric. – Nomenclatură + suf. -istic.

nominal
NOMINÁL, -Ă, nominali, -e, adj. 1. Care conține nume, care indica un nume, de nume; după nume; pe nume. ♢ Valoare nominală = valoare indicată pe o acțiune, pe o hârtie-monedă (care uneori nu corespunde cu valoarea reală; valoare oficială. Putere (sau valoare) nominală = putere pentru care a fost conceput un anumit sistem tehnic. ♦ Care figurează (numai) cu numele; care este de formă. ♦ Care este calculat în bani. 2. (Gram.) Care face parte din categoria numelui, care ține de categoria numelui, care se adaugă la nume, care formează un nume. ♢ Flexiune nominală = declinare. Predicat nominal = predicat alcătuit dintr-un nume predicativ și un verb copulativ la un mod personal. – Din fr. nominal, lat. nominalis.

nominalism
NOMINALÍSM s.n. Curent în filozofia medievală care susținea că numai lucrurile individuale au existență reală, în timp ce noțiunile generale sunt simple cuvinte, nume ale acestor lucruri. – Din fr. nominalisme.

nominalist
NOMINALÍST, -Ă, nominaliști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al nominalismului. 2. Adj. Care aparține nominalismului, privitor la nominalism. – Din fr. nominaliste.

nominaliza
NOMINALIZÁ, nominalizez, vb. I. Tranz. A indica, a denumi, a specifica ceva în mod concret, pe nume. – Nominal + suf. -iza.

nominativ
NOMINATÍV, -Ă, nominativi, -e, s.n., adj. 1. S.n. Caz al flexiunii nominale a cărui funcție specifica este aceea de subiect și care este considerat forma de bază a substantivului. 2. Adj. (Fin.; în sintagma) Obligație nominativă = obligație care poartă înscris numele creditorului. – Din lat. nominativus, fr. nominatif.

nomocanon
NOMOCANÓN, nomocanoane, s.n. Colecție de legi imperiale bizantine și de canoane ale sinoadelor bisericești. – Din ngr. nomokánon.

nomograf
NOMOGRÁF, nomografi, s.n. Autor al unei culegeri de legi sau al unui tratat despre legi. – Din fr. nomographe.

nomografic
NOMOGRÁFIC, -Ă, nomografici, -ce, adj. Care se refera la nomograme, care aparține nomogramelor. – Din fr. nomographique.

nomografie
NOMOGRAFÍE s.f. Disciplină matematică având ca obiect întocmirea și folosirea nomogramelor. – Din fr. nomographie.

nomograma
NOMOGRÁMĂ, nomograme, s.f. (Mat.) Reprezentare grafică în plan, folosind linii sau puncte cotate, a unei relații dintre două sau mai multe mărimi variabile, cu ajutorul căreia se pot determina rapid valorile unei mărimi în funcție de valorile cunoscute ale celorlalte mărimi care intră în relația considerată. – Din fr. nomogramme.

nomol
NOMÓL s.n. v. nămol.

nomoli
NOMOLÍ vb. IV v. nămoli.

nomolit
NOMOLÍT, -Ă adj. v. nămolit.

nomolos
NOMOLÓS, -OÁSĂ adj. v. nămolos.

non
NON- Element de compunere care însemnează „nu” și care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din lat., fr. non-.

nonagenar
NONAGENÁR, -Ă, nonagenari, -e s.m. și f., adj. (Persoană) care a atins (sau a depășit) vârsta de nouăzeci de ani. – Din fr. nonagénaire, lat. nonagenarius.

nona
NÓNĂ^1, none, s.f. (Muz.) Interval cuprins între două sunete ale gamei aflate la distanță de nouă trepte; treapta a nouă de la o treaptă dată. – Din lat. nonă. Cf. it. n o n o.

NÓNĂ^2, none, s.f. Prestație față de stăpânul feudal, care reprezenta a noua parte din produsele obținute de țăran. – Din lat. nona.

NÓNĂ^3, none, s.f. (În calendarul roman; la pl.) Denumire dată celei de-a șaptea zile a lunilor martie, mai, iulie și octombrie și a celei de-a cincea zile a celorlalte luni. – Din lat. nonae.

nonconformism
NONCONFORMÍSM s.n. Tendința de a nu accepta moravurile, mentalitatea, tradițiile unui anumit mediu; neconformism. – Din fr. non-conformisme.

nonconformist
NONCONFORMÍST, -Ă, nonconformiști, -ste, adj., s.m. și f. (Persoană) care nu acceptă, nu se conformează uzanțelor stabilite, care are convingeri proprii; persoană care dovedește originalitate; neconformist. – Din fr. non-conformiste.

noncontradictie
NONCONTRADÍCȚIE, noncontradicții, s.f. Principiu fundamental al gândirii potrivit căruia despre un subiect este imposibil a afirma și a nega același predicat în același timp și sub același raport. – Din fr. non-contradiction.

nonet
NONÉT, nonete, s.n. Formație alcătuită din nouă persoane (instrumentiști sau cântăreți) care execută împreună o compoziție muzicală; p. ext. compoziție muzicală compusă pentru o astfel de formație. – Din it. nonetto.

noneu
NONÉU s.n. (Fil.) Ceea ce există în afara eului; ceea ce nu este eu. – Non + eu (după fr. non-moi).

nonexistenta
NONEXISTÉNȚĂ s.f. Ceea ce nu este existență; inexistență. – Non + existență. Cf. fr. n o n - e x i s t e n c e.

nonfigurativ
NONFIGURATÍV, -Ă, nonfigurativi, -e, adj. (În sintagma) Artă nonfigurativă = artă abstractă. – Non + figurativ.

nonius
NÓNIUS s.m. Rasă de cai autohtonă caracterizată prin talie mare și culoare dominantă neagră. [Pr.: -ni-us] – Din magh. nónius.

nonpareil
NONPARÉIL s.n. Corp de literă având mărimea de șase puncte tipografice, folosit de obicei pentru tipărirea tabelelor, adnotațiilor etc. [Pr.: nonparei. – Var.: nonparél s.n. ] – Din fr. nonpareille.

nonparel
NONPARÉL s.n. v. nonpareil.

nonsens
NONSÉNS, nonsensuri, s.n. Ceea ce este lipsit de înțeles; vorbă, faptă fără rost; absurditate. – Din fr. non-sens.

nonstop
NONSTÓP adj. invar., adv. (Care este) fără întrerupere; continuu. – Din engl., fr. non-stop.

nonsalant
NONȘALÁNT, -Ă, nonșalanți, -te, adj. (Livr.) Lipsit de grijă; degajat (în comportări); care trădează nonșalanță; leneș. – Din fr. nonchalant, germ. nonschalant.

nonsalanta
NONȘALÁNȚĂ s.f. (Livr.) Indiferență; degajare (ostentativă). – Din fr. nonchalance.

nontroppo
NON TRÓPPO loc. adv. (Indică modul de executare a unei compoziții muzicale) Nu prea mult. – Loc. it.

nonvaloare
NONVALOÁRE, nonvalori, s.f. Lipsă de valoare. – Non- + valoare (după fr. non-valeur).

nonviolenta
NONVIOLÉNȚĂ s.f. Doctrină social-politică care neagă necesitatea violenței ca mijloc de acțiune politică. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. non-violence.

noosfera
NOOSFÉRĂ s.f. (Fil.) Ansamblu al sistemelor de informație, cunoaștere și valorizare specifice ființei umane. [Pr.: no-o-] – Din fr. noosphère.

nopal
NOPÁL s.m. Plantă erbacee originară din America, cu frunze cărnoase și flori roșii, cultivată și la noi ca plantă ornamentală (Opuntia coccinelifera). – Din. fr., it. nopal.

noptatec
NOPTÁTEC, -Ă adj. v. noptatic.

noptatic
NOPTÁTIC, -Ă, noptatici, -ce, adj. Care are loc noaptea, de noapte; nocturn. ♦ Întunecat, întunecos. [Var.: noptátec, -ă adj.] – Noapte + suf. -atic.

nopticica
NOPTICÍCĂ s.f. Diminutiv al lui noapte; noptiță. – Noapte + suf. -icică.

nopticoasa
NOPTICOÁSĂ, nopticoase, s.f. Plantă erbacee cruciferă cu frunze dințate, cu flori purpurii-violete sau albe, cultivată ca plantă meliferă sau pentru mirosul puternic pe care îl răspândesc seara florile ei; mirodenie (1) (Hesperis matronalis). – Noapte + suf. -icoasă.

noptiera
NOPTIÉRĂ, noptiere, s.f. Dulăpior sau măsuță care se așază lângă pat pentru a se ține la îndemână diverse obiecte necesare noaptea; măsuță de noapte. [Pr.: -ti-e-] – Noapte + suf. -ieră.

noptita
NOPTÍȚĂ, noptițe, s.f. 1. (Rar) Nopticică. 2. (Bot.) Barba-împăratului. – Noapte + suf. -iță.

noptos
NOPTÓS, -OÁSĂ, noptoși, -oase, adj. (Rar) Întunecos, întunecat. – Noapte + suf. -os.

nor
NOR, nori, s.m. 1. (Mai ales la pl.) Masă (delimitată) de vapori sau de picături de apă, de cristale de gheață aflate în suspensie în atmosferă. ♦ Loc. adj. și adv. Până la (sau în) nori = (care se înalță) foarte sus. ♦ Loc. vb. A fi nor = a fi înnorat. ♦ Expr. Trăiește sau e (cu capul) în nori sau parc-ar fi căzut din nori, se spune despre o persoană străină de cele ce se petrec în jurul ei. ♦ Nor arzător = masă de gaze și de cenușă vulcanică cu temperatură ridicată care este expulzată în atmosferă în timpul erupției unui vulcan. Nor de stele = grupare de stele, cu limite neregulate, aflată în diverse galaxii. Norii lui Magellan = numele a două sisteme stelare aflate în afara galaxiei noastre. 2. Masă densă și mobilă de praf, de fum etc. 3. Fig. Mulțime compactă (și mobilă) de ființe (care întunecă zarea). [Var.; (reg.) nóur, núor, s.m.] – Lat nubilum.

noradrenalina
NORADRENALÍNĂ s.f. (Biol.) Hormon analog adrenalinei care se găsește în glanda suprarenală și în terminațiile nervilor simpatici. – Din fr. noradrénaline.

nora
NÓRĂ, nurori, s.f. Soția cuiva considerată în raport cu părinții soțului ei. ♢ Expr. A intrat nora-n blide, se spune despre o femeie neîndemânatică la treburile gospodărești. – Lat. nurus.

nord
NORD s.n. sg. 1. Unul dintre cele patru puncte cardinale aflat în direcția stelei polare; miazănoapte. (Adjectival) Polul Nord. ♦ Nord magnetic = direcție în care se îndreaptă întotdeauna vârful unui ac magnetic. ♢ Loc. adj. De nord = nordic. 2. Parte a globului pământesc, a unui continent, a unei țări etc. așezată spre nord (1); ținut nordic. ♦ Popoarele, lumea etc. din aceste regiuni. – Din fr. nord, germ. Nord.

nordamerican
NORD-AMERICÁN, -Ă, nord-americani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Americii de Nord sau, p. restr., a Statelor Unite ale Americii sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Americii de Nord sau populației ei, privitor la America de Nord sau la populația ei; p. restr. care aparține Statelor Unite ale Americii sau populației lor, privitor la Statele Unite ale Americii sau la populația lor; originar din aceste ținuturi. – Nord + american. Cf. fr. n o r d - a m é r i c a i n, germ. n o r d - a m e r i k a n i s c h.

nordcoreean
NORD-COREEÁN, -Ă, nord-coreeni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Republicii Populare Democrate Coreene sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține nord-coreenilor (1) sau statului lor, privitor la nord-coreeni sau la statul lor. – Nord + coreean. Cf. fr. n o r d  –  c o r é e n.

norddunarean
NORD-DUNĂREÁN, -EÁNĂ, nord-dunăreni, -e, adj. Care aparține teritoriilor situate în nordul Dunării sau popoarelor de acolo, privitor la aceste teritorii sau la popoarele lor; originar din nordul Dunării. – Nord + dunărean.

nordest
NORD-ÉST s.n. Punct cardinal secundar situat pe direcția bisectoarei unghiului format de direcțiile nord și est; parte a globului pământesc, a unui continent, a unei țări etc. așezată între nord și est. – Din fr. nord-est.

nordestic
NORD-ÉSTIC, -Ă, nord-estici, -ce, adj. De (la) sau dinspre nord-est, spre nord-est. – Nord-est + suf. -ic.

nordic
NÓRDIC, -Ă, nordici, -ce, adj. Care este situat în (sau la, spre) nord, care provine (sau este originar) din nord; care aparține nordului. ♦ (Substantivat) Persoană care face parte dintr-o populație care trăiește în regiunile de nord ale globului ori ale Europei sau care are înfățișare ori însușiri specifice omului de la nord. – Din fr. nordique, germ. nordisch, it. nordico.

nordvest
NORD-VÉST s.n. Punct cardinal secundar situat pe direcția bisectoarei unghiului format de direcțiile nord și vest; parte a globului pământesc, a unui continent, a unei țări etc. așezată între nord și vest. – Din germ. Nordwest.

nordvestic
NORD-VÉSTIC, -Ă, nord-vestici, -ce, adj. De (la) sau dinspre nord-vest, spre nord-vest. – Nord-vest + suf. -ic.

nordvietnamez
NORD-VIETNAMÉZ, -Ă, nord-vietnamezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte din populația de bază a Republicii Democrate Vietnam sau era originară de acolo. 2. Adj. Care aparținea nord-vietnamezilor (1) sau statului lor, privitor la nord-vietnamezi sau la statul lor. [Pr.: -vi-et-] – Nord + vietnamez.

norea
NOREÁ, norele, s.f. (Bot.; pop.) Barba-împăratului. – Et. nec.

norisor
NORIȘÓR, norișori, s.m. Diminutiv al lui nor; noruț, noruleț, nouraș. – Nor + suf. -ișor.

norita
NORÍȚĂ, norițe, s.f. (Zool.) Nurcă. – Nor + suf. -iță.

norma
NORMÁ, normez, vb. I. Tranz. 1. A determina cantitatea de muncă necesară pentru efectuarea unui produs, pentru executarea unei operații sau o cantitate de produse care trebuie să fie obținută într-o unitate de timp în anumite condiții tehnico-organizatorice. ♦ A stabili cantitatea de materie primă, de combustibil etc. necesară pentru obținerea unui produs. 2. A supune unei norme (1), a stabili ceva prin norme. – Din normă.

normal
NORMÁL, -Ă, normali, -e, adj. 1. (Adesea adverbial) Care este așa cum trebuie să fie, potrivit cu starea firească, obișnuit, firesc, natural. ♢ Plan normal = plan perpendicular pe tangenta dusă într-un punct al unei curbe. Linie normală (și substantivat, f.) = a) dreaptă perpendiculară pe planul tangent la o suprafață, în punctul de contact; b) dreaptă perpendiculară pe tangenta la o curbă, în plan sau în spațiu, în punctul de contact. ♦ Spec. Sănătos (din punct de vedere fizic și psihic). 2. Care este conform cu o normă (1). ♦ (Despre mărimi) A cărei valoare este apropiată de valoarea întâlnită cel mai des.3. (Înv.; în sintagma) Școală normală (și substantivat, f.) = școală pedagogică. – Din fr. normal, lat. normalis, it. normale.

normalist
NORMALÍST, -Ă, normaliști, -ste, s.m. și f. Elev al unei școli normale. – Normal + suf. -ist.

normaliza
NORMALIZÁ, normalizez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni normal, a (se) aduce sau a reveni în starea normală. 2. Tranz. A supune unei norme, a face să se conformeze unei norme. 3. Tranz. A elabora norme interne. ♦ A standardiza. – Din fr. normaliser.

normalizare
NORMALIZÁRE, normalizări, s.f. Acțiunea de a (se) normaliza și rezultatul ei. ♦ Tratament termic aplicat pieselor de oțel cu scopul de a obține o structură normală cu granulație fină. – V. normaliza.

normand
NORMÁND, -Ă, normanzi, -de, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La m. pl.) Nume sub care erau cunoscute neamurile germanice care locuiau în Peninsula Scandinavă, Irlanda și în insulele vecine; vikingi, varegi; (și la sg.) persoană care făcea parte din aceste neamuri sau populații. 2. Locuitor al Normandiei. 3. Adj. Care aparține normanzilor (1) sau locuitorilor Normandiei, privitor la normanzi sau la locuitorii Normandiei. – Din fr. normand.

normare
NORMÁRE, normări, s.f. Acțiunea de a norma și rezultatul ei. – V. norma.

normat
NORMÁT, -Ă, normați, -te, adj. 1. Care se efectuează după norme (3) stabilite, care este corespunzător unor astfel de norme; (despre consum) care este corespunzător unor cantități dinainte stabilite. ♢ Contabilitate normată = sistem de contabilitate în care conturile poartă numere simbolice, aceleași în toate întreprinderile și instituțiile. 2. Care se conformează unei norme (1), unor reguli obligatorii. – V. norma.

normativ
NORMATÍV, -Ă, normativi, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care servește ca normă sau stabilește o normă, care are caracterul unei norme. 2. S.n. Îndrumare, dispoziție (sau ansamblu de îndrumări) cu caracter de normă. – Din (1) fr. normatif, (2) rus. normativ.

normator
NORMATÓR, -OÁRE, normatori, -oare s.m. și f. Persoană calificată în stabilirea și calcularea normelor de muncă într-o întreprindere. – Norma + suf. -tor.

norma
NÓRMĂ, norme, s.f. 1. Regulă, dispoziție etc. obligatorie, fixată prin lege sau prin uz; ordine recunoscută ca obligatorie sau recomandabilă. ♢ Normă morală (sau etică) = regulă privitoare la modul de comportare a omului în societate, la obligațiile sale față de ceilalți oameni și față de societate. Normă juridică = regulă de conduită cu caracter general și impersonal, emisă de organele de stat competente, a cărei respectare poate fi asigurată prin constrângere. ♦ Totalitatea condițiilor minimale pe care trebuie să le îndeplinească un sportiv pentru a putea obține un titlu, o calificare etc. 2. Criteriu de apreciere, de reglementare. 3. Cantitate de muncă pe care cineva trebuie să o presteze într-o unitate de timp; (concr.) produs realizat în acest timp. ♢ Normă de timp = timpul necesar pentru efectuarea unei lucrări în condiții specifice date. Normă tehnică = normă stabilită prin mijloace științifice, pe baza unor condiții tehnice date, pentru efectuarea unui proces tehnologic. – Din fr. norme, lat. norma, rus. norma.

noroc
NORÓC, (pop.) noroace, s.n. 1. Soartă, ursită, destin (favorabil). ♢ Cu sau fără (de) noroc = a) loc. adj. și adv. (care este) cu (sau fără) succes; b) loc. adj. care exprimă, arată (ne)fericire, (in)succes. ♢ Loc. adv. La (sau într-un) noroc = la întâmplare, fără a fi sigur de reușită. ♢ Expr. (Pop.) La cât mi-a sta norocul = în ce măsură voi fi favorizat de soartă. A-i fi scris în noroc să... = a-i fi sortit să... 2. Întâmplare neașteptată sau concurs de împrejurări favorabile care asigură reușita unei acțiuni, îndeplinirea unei dorințe etc.; șansă, baftă. ♢ Joc de noroc = nume generic dat jocurilor în care câștigul depinde (aproape exclusiv) de întâmplare. ♢ Expr. A avea noroc sau a fi cu noroc = a avea succes sau a fi favorizat de împrejurări în acțiunile întreprinse. Noroc că... = bine că..., din fericire... A avea norocul să.... = a se ivi prilejul favorabil pentru... A avea noroc de cineva (sau de ceva) = a avea avantajul de a da peste cineva (sau ceva) folositor; a se putea sluji cu folos de cineva sau de ceva. Unde-i norocul să... = ce bine ar fi să... A da noroc = a) a saluta; b) a închina, a ciocni, a ura. Noroc! = formulă de salut sau de urare. 3. Stare sufletească sau situație în care omul se simte fericit; fericire, bine. ♦ Bunăstare. – Din sl. naroku.

norocel
NOROCÉL, norocele, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui noroc. – Noroc + suf. -el.

noroci
NOROCÍ, norocesc, vb. IV. Tranz. 1. (Pop. și fam.) A face pe cineva fericit, a aduce cuiva noroc; a ferici. ♦ Refl. A deveni fericit, a avea norocul, fericirea să... 2. (Pop.) A ursi, a meni, a hărăzi, a sorti cuiva ceva. – Din noroc.

norocire
NOROCÍRE, norociri, s.f. (Pop.) Faptul de a noroci; p. ext. noroc. – V. noroci.

norocit
NOROCÍT, -Ă, norociți, -te, adj. 1. (Înv.) Norocos (1). 2. (Înv.) Norocos (2). 3. (Pop.) Mulțumit, fericit. – V. noroci.

norocos
NOROCÓS, -OÁSĂ, norocoși, -oase, adj. 1. (Despre oameni) Care are noroc (2), căruia îi reușesc toate; norocit (1). 2. (Despre acțiuni) Care decurge sau se încheie în mod favorabil; norocit (2). ♦ Care aduce cuiva noroc. – Noroc + suf. -os.

norod
NORÓD, noroade, s.n. 1. (Pop.) Popor, națiune, neam; persoană sau grup de oameni care face parte dintr-un anumit popor, dintr-o anumită națiune. ♦ (Înv. și pop.) Totalitatea credincioșilor care aparțin unui cult creștin, unei eparhii etc. 2. Număr mare, mulțime, masă de oameni. 3. Grosul populației; spec. țărănimea. – Din sl. narodŭ.

noroi
NORÓI^1, noroaie, s.n. 1. Pământ amestecat cu apă și muiat; glod, tină; loc, teren cu un asemenea pământ. ♢ Noroi de sapă (sau de foraj, de sondă) = fluid constituit dintr-un amestec de argilă sau marnă și apă, folosit în timpul săpării găurii de sondă. 2. Fig. Ceea ce murdărește și trebuie înlăturat; caracter, atitudine josnică, nedemnă; decădere morală; mediu decăzut, viciat. ♢ Expr. A împroșca pe cineva cu noroi sau a zvârli cu noroi în cineva = a calomnia, a defăima pe cineva. – Din bg. naroj.

NOROÍ^2, noroiesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) afunda în noroi^1, a (se) împotmoli în noroi^1; a (se) murdări cu noroi^1. – Din noroi^1.

noroios
NOROIÓS, -OÁSĂ, noroioși, -oase, adj.Cu noroi^1, plin de noroi^1; mânjit cu noroi^1, murdar de noroi^1; noroit. [Pr.: -ro-ios] – Noroi^1 + suf. -os.

noroit
NOROÍT, -Ă, noroiți, -te, adj. (Rar) Noroios. – V. noroi^2.

noros
NORÓS, -OÁSĂ, noroși, -oase, adj. (Despre cer; p. ext. despre zile, despre vreme) Cu nori, plin de nori; înnorat. ♦ Fig. (Despre oameni) Întunecat, posomorât, întristat; (despre față, privire, ochi) care arată posomorâre, tristețe. ♦ (Rar) Neclar, confuz, obscur. [Var.: nourós, -oásă adj.] – Nor + suf. -os.

norulet
NORULÉȚ, noruleți, s.m. Norișor. – Nor + suf. -uleț.

norut
NORÚȚ, noruți, s.m. Norișor. – Nor + suf. -uț.

norvegian
NORVEGIÁN, -Ă, norvegieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Norvegiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Norvegiei sau populației ei, privitor la Norvegia sau la populația ei. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de norvegieni (1). [Pr.: -gi-an] – Din fr. norvégien.

norvegianca
NORVEGIÁNCĂ, norvegience, s.f. Femeie care face parte din populația de bază a Norvegiei sau este originară de acolo. [Pr.: -gi-an-] – Norvegian + suf. -că.

nosfita
NÓSFIȚĂ s.f. v. nostiță.

nosofobie
NOSOFOBÍE s.f. (Rar) Stare patologică manifestată printr-o teamă exagerată de boli. – Din fr. nosophobie.

nost
NOST, NOÁSTĂ pron. pos., adj. pos. v. nostru.

nostalgic
NOSTÁLGIC, -Ă, nostalgici, -ce, adj. Plin de nostalgie, care predispune la nostalgie. – Din fr. nostalgique.

nostalgie
NOSTALGÍE, nostalgii, s.f. Sentiment de tristețe, de melancolie provocat de dorința de a revedea un loc iubit, o persoană apropiată sau de a retrăi un episod din trecut. ♦ Dorință (plină de regrete) pentru ceva greu de realizat. – Din fr. nostalgie.

nostim
NÓSTIM, -Ă, nostimi, -e, adj. 1. Plin de haz; spiritual, amuzant. ♦ Caraghios, ridicol. 2. Atrăgător, plăcut, simpatic, grațios. – Din ngr. nóstimos.

nostimada
NOSTIMÁDĂ, nostimade, s.f. Lucru, întâmplare, glumă etc. plină de haz sau caraghioasă. ♢ Loc. adj. De toată nostimada = foarte nostim, plin de haz. – Din ngr. nostimádha.

nostimior
NOSTIMIÓR, -OÁRĂ, nostimiori, -oare. adj. Diminutiv al lui nostim. – Nostim + suf. -ior.

nostita
NÓSTIȚĂ, nostițe, s.f. Cegă mică (până la l kg). [Var.: nósfiță s.f.] – Din scr. nostvica, nosvica.

nostrom
NOSTRÓM, nostromi, s.m. Șef de echipaj al unei nave comerciale care răspunde de buna întreținere a navei, a utilajului și a inventarului ei. – Din it. nostromo.

nostru
NÓSTRU, NOÁSTRĂ, noștri, noastre, pron. pos., adj. pos. (De obicei precedat de art. „al”, „a”, „ai”, „ale”) I. Pron. pos. 1. (Înlocuiește numele obiectului posedat de vorbitor și de un grup din care vorbitorul face parte, precum și numele acestora) Are o casă ca a noastră. 2. (Pop.; mai ales la m. pl.; indică soțul, soția, familia, rudele vorbitorului și ale persoanelor din același grup cu ei, înlocuind și numele acestora) Când vin ai noștri acasă? 3. (Indică lucrurile personale, proprietatea, preocupările etc. vorbitorului și ale persoanelor din același grup cu el, înlocuind și numele acestora) Mă întorc la ale noastre. II. Adj. pos. 1. Care se află în posesiunea vorbitorului și a unui grup din care face parte acesta, care este legat printr-o relație de proprietate cu vorbitorul și cu grupul din care face parte acesta. Casa noastră. 2. Care este legat printr-o relație de apartenență cu vorbitorul și cu grupul din care acesta face parte. Picioarele noastre. 3. Care este legat printr-o relație de dependență cu vorbitorul și cu grupul din care acesta face parte. Gazda noastră. Strămoșii noștri. 4. Care este spus, săvârșit de vorbitor și de grupul din care acesta face parte. Acțiunea noastră. ♦ (Ca plural al modestiei) Meu. Cartea noastră. 5. (Cu valoare obiectivă) Vine în ajutorul nostru. [Var.: (reg.) nost, noástă pron. pos., adj. pos.] – Lat. noster, nostra.

nota
NOTÁ, notez, vb. I. Tranz. 1. A însemna, a consemna ceva în scris. ♦ A însemna, a marca ceva prin semne, simboluri etc. ♦ A transcrie o melodie cu ajutorul notelor și a altor semne convenționale. 2. A aprecia pe cineva sau rezultatele cuiva prin note, calificative. ♦ A însemna pe cineva undeva în vederea sancționării lui. 3. A semnala, a sublinia ceva; a reține, a memora. – Din fr. noter, lat. notare.

notabil
NOTÁBIL, -Ă, notabili, -e, adj. Vrednic de a fi luat în seamă, de a fi reținut; remarcabil, însemnat, important. ♢ (Substantivat, m.) Notabilitate. – Din fr. notable, lat. notabilis.

notabilitate
NOTABILITÁTE, notabilități, s.f. (Mai ales la pl.) Personalitate de seamă, cu o situație politică ori socială importantă, personaj important, cu prestigiu, cu vază; notabil. – Din fr. notabilité.

notar
NOTÁR, notari, s.m. 1. Funcționar public învestit cu atribuția de a autentifica acte juridice, de a legaliza semnături, de a elibera copii legalizate, certificate etc. 2. (În vechea organizare administrativă a României) Reprezentant al puterii centrale în comune, exercitând de obicei atribuții de șef al poliției și de secretar comunal. – Din fr. notaire, lat. notarius, germ. Notar.

notare
NOTÁRE, notări, s.f. 1. Acțiunea de a nota și rezultatul ei. 2. Mențiune care se trece în cartea funciară referitoare la drepturile reale imobiliare înscrise în acea carte. – V. nota.

notarial
NOTARIÁL, -Ă, notariali, -e, adj. Care este făcut de un notar sau de notariat, care se referă la notar sau la notariat. [Pr.: -ri-al] – Din fr. notarial.

notariat
NOTARIÁT, notariate, s.n. Instituție publică în care se redactează, se legalizează și se autentifică acte; funcția și activitatea notarului sau a autorității însărcinate cu autentificarea și legalizarea actelor. ♢ Acte de notariat = acte autentice sau care urmează să fie autentificate, legalizate. [Pr.: -ri-at] – Din fr. notariat, germ. Notariat.

notatie
NOTÁȚIE, notații, s.f. 1. Însemnare, consemnare; text scris care conține scurte însemnări, observații. 2. Reprezentare prin semne convenționale, simboluri etc.; p. ext. semn grafic, simbol etc. prin care se reprezintă ceva. ♦ Spec. Sistem de reprezentare grafică a sunetelor muzicale și a diferitelor raporturi dintre ele. 3. Calificare, apreciere a cunoștințelor cuiva cu ajutorul notelor sau al calificativelor. [Var.: notațiúne s.f.] – Din fr. notation, lat. notatio, -onis.

notatiune
NOTAȚIÚNE s.f. v. notație.

nota
NÓTĂ, note, s.f. 1. Însemnare, înregistrare în scris a unei observații referitoare la o anumită chestiune; text scris care conține o scurtă însemnare, un comentariu. ♢ Expr. A lua notă (de ceva) = a lua cunoștință (de ceva); a ține seamă (de ceva), a reține (ceva). ♦ (La pl.) Notițe (luate la o oră de școală, de curs etc.). ♦ (La pl.) Însemnări sau reflecții literare scrise cu privire la o călătorie, la un eveniment istoric sau social, la un fapt etnografic etc. 2. (Mai ales la pl.) Fiecare dintre adnotările la un text literar sau științific, cuprinzând informații suplimentare de amănunt, referințe bibliografice etc., trecute în josul paginii respective ori la sfârșitul sau la începutul volumului adnotat. 3. Comunicare (scrisă) prin care guvernul unui stat informează guvernul altui stat asupra unor probleme, face anumite propuneri, protestează asupra lezării unor interese etc. ♦ Comunicare scurtă făcută de obicei în scris de o instituție; adresă, înștiințare. 4. Socoteală scrisă, document cuprinzând sumele pe care cineva trebuie să le achite pentru obiecte cumpărate, pentru consumații; document prin care se dispune livrarea unor sume, bunuri, care servește la înregistrarea unor operații contabile etc. 5. Calificativ care reprezintă, printr-o cifră sau o mențiune specială, aprecierea cunoștințelor sau a comportării unui elev, a unui student, a unui candidat, notat de către profesor, de către membrii unui juriu etc. 6. Semn convențional pentru reprezentarea grafică a sunetelor muzicale, indicând înălțimea și durata lor; sunet care corespunde acestui semn. ♢ Expr. Notă discordantă (sau falsă) = afirmație, atitudine care nu se potrivește într-un caz dat. A forța (sau a exagera) nota = a trece dincolo de limitele obișnuite, a întrece măsura. A fi în notă = a fi în concordanță cu o situație dată. Ca pe note = bine, așa cum trebuie. ♦ (La pl.) Caiet care cuprinde piese muzicale transcrise. 7. Fig. Nuanță, însușire, trăsătură caracteristică, semn distinctiv; particularitate. – Din fr. note, lat., it. nota.

notareasa
NOTĂREÁSĂ, notărese, s.f. (Reg.) Soție de notar. – Notar + suf. -easă.

notatita
NOTĂTÍȚĂ, notătițe, si. Gen de păsări din ordinul picioroangelor, din regiunile nordice, care seamănă cu niște rațe mici (Phalaropus); pasăre din acest gen. – Et. nec.

notatoare
NOTĂTOÁRE, notătoare, s.f. (Bot.) Broscariță. – [Î]nota + suf. -oare.

notes
NÓTES, notesuri, s.n. Carnet de însemnări; blocnotes. – Din fr. [bloc]notes.

notifica
NOTIFICÁ, notífic, vb. I. Tranz. A aduce la cunoștință (în mod oficial); a înștiința (în scris); a trimite o notificare. ♦ A nota. – Din fr. notifier, lat. notificare.

notificare
NOTIFICÁRE, notificări, s.f. Acțiunea de a notifica și rezultatul ei. ♦ Comunicare scrisă adresată unei persoane, prin organul competent, în scopul de a o informa că un fapt sau un act juridic a fost îndeplinit sau urmează să fie îndeplinit; notificație. ♦ Înștiințare oficială făcută de un stat altor state, printr-o notă diplomatică, cu privire la poziția sa într-o anumită problemă internațională. – V. notifica.

notificatie
NOTIFICÁȚIE, notificații, s.f. Act, document prin care se notifică ceva. ♦ Înștiințare oficială scrisă adresată unei persoane, prin organul competent, cu scopul de a o informa că un fapt sau un act juridic a fost îndeplinit sau urmează să fie îndeplinit; notificare. [Var.: notificațiúne s.f.] – Din fr. notification.

notificatiune
NOTIFICAȚIÚNE s.f. v. notificație.

notist
NOTÍST, -Ă, notiști, -ste, s.m. și f. (Fam.) Persoană care știe să cânte după note. – Notă + suf. -ist.

notita
NOTÍȚĂ, notițe, s.f. Diminutiv al lui notă. ♦ Informație, știre (de proporții reduse), de obicei publicată undeva. ♦ (La pl.) Însemnări rezumative după un curs, o lecție etc.; note. – Din fr. notice.

notitie
NOTÍȚIE, notiții, s.f. (Înv.) Informație, știre. – Din it. notizia, lat. notitia.

notocord
NOTOCÓRD s.n. v. notocordă.

notocorda
NOTOCÓRDĂ, notocorde, s.f. Organ elastic în formă de nuia, situat în axa corpului unor animale, sub sistemul nervos și deasupra tubului digestiv, din care derivă coloana vertebrală. [Var.: notocórd s.n.] – Din fr. notochorde.

notorietate
NOTORIETÁTE s.f. Însușirea de a fi notoriu, faptul de a fi cunoscut de multă lume; reputație, faimă. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. notoriété.

notoriu
NOTÓRIU, -IE, notorii, adj. Cunoscut de multă lume, știut de toți; p. ext. remarcabil, renumit. – Din fr. notoire, lat. notorius.

notional
NOȚIONÁL, -Ă, noționali, -e, adj. Care exprimă o noțiune (1), care se referă la o noțiune, de noțiune. [Pr.: -ți-o] – Din fr. notionnel.

notiune
NOȚIÚNE, noțiuni, s.f. 1. Formă logică fundamentală a gândirii omenești, care reflectă caracterele generale, esențiale și necesare ale unei clase de obiecte; concept. 2. Cunoștință generală despre valoarea, sensul, însemnătatea unui lucru; idee, concepție despre ceva. 3. (La pl.) Cunoștințe, principii generale de bază într-un anumit domeniu. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. notion, lat. notio, -onis.

nou
NOU, NÓUĂ, noi, adj. I. 1. Făcut sau creat (relativ) de curând; care apare pentru prima dată. ♢ Lună nouă = fază a Lunii când aceasta este în conjuncție și când fața dinspre Pământ, nefiind luminată, este invizibilă; timpul când Lună este în această fază. Crai nou = nume popular dat Lunii în prima ei fază (când are forma unei seceri subțiri). (Azi rar) Lumea nouă = America. ♢ Expr. Ce mai (e) nou? = ce s-a mai întâmplat în ultima vreme? ♦ (Despre produse agricole, viticole etc.) Din recolta anului în curs sau a anului imediat anterior. 2. Care apare în locul unui lucru, al unei ființe etc. mai vechi; de azi,

nouar
NOUÁR, nouari, s.m. (Fam.) Carte de joc de nouă puncte. [Pr.: no-uar] – Nouă + suf. -ar.

noua
NÓUĂ num. card., s.m. 1. Num. card. Numărul care are în numărătoare locul între opt și zece; se indică prin cifra 9 (sau IX). ♢ (Adjectival) Are nouă ani. ♢ Expr. A avea nouă vieți (sau suflete) = a fi foarte rezistent sau foarte viteaz. A avea nouă băieri la pungă = a fi foarte zgârcit. (Peste) nouă mări și (nouă) țări = foarte departe. ♢ (Substantivat) Veneau nouă. (Cu valoare de num. ord.) Volumul nouă. ♢ (Intră în componența num. adverbial) De nouă ori. ♢ (Precedat de „câte”, intră în componența num. distributiv) Cumpără câte nouă (mere). 2. S.m. Semn grafic care reprezintă numărul nouă (1); p. ext. desen, figură în forma acestui semn. ♦ Nota nouă (1). – Lat. novem.

noualea
NÓUĂLEA, NÓUA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei cu valoare adjectivală) Care se află între al optulea și al zecelea. ♢ Expr. A fi în al nouălea cer = a fi în culmea fericirii. Pe planul al nouălea, se spune despre ceva considerat neimportant, lăsat la o parte. – Nouă + le + a.

nouasprezece
NÓUĂSPREZECE num. card. Numărul care are în numărătoare locul între optsprezece și douăzeci; se indică prin cifra 19 (sau XIX). ♢ (Adjectival) Nouăsprezece zile. ♢ (Substantivat) Au plecat nouăsprezece. ♢ (Cu valoare de num. ord.) Apartamentul nouăsprezece. ♢ (Intră în componența num. adverbial) De nouăsprezece ori. ♢ (Precedat de „câte”, intră în componența num. distributiv) Pleacă câte nouăsprezece. – Nouă + spre + zece.

nouasprezecelea
NÓUĂSPREZECELEA, -CEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei cu valoare adjectivală) Care se află între al optsprezecelea și al douăzecilea. ♢ Expr. (Rar) Al nouăsprezecelea cer = culmea fericirii, a măririi, a prețuirii. – Nouăsprezece + le + a.

nouazeci
NOUĂZÉCI num. card. Număr care are în numărătoare locul între optzeci și nouă și nouăzeci și unu; se indică prin cifra 90 (sau XC). ♢ (Adjectival) Are nouăzeci de ani. ♢ (Substantivat) Erau nouăzeci. ♢ (Cu valoare de num. ord.) Rândul nouăzeci. v (Intră în componența num. adverbial) De nouăzeci de ori. ♢ (Precedat de „câte”, intră în componența num. distributiv) Câte nouăzeci de lei. – Nouă + zeci.

nouazecilea
NOUĂZÉCILEA, -CEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei cu valoare adjectivală) Care se află între al optzeci și nouălea și al nouăzeci și unulea. – Nouăzeci + le + a.

nour
NÓUR s.m. v. nor.

nouras
NOURÁȘ, nourași, s.m. Norișor. [Pr.: no-u-] – Nour + suf. -aș.

nourel
NOURÉL, nourei, s.m. (Pop.) Norișor. [Pr.: no-u-] – Nour + suf. -el.

nouros
NOURÓS, -OÁSĂ adj. v. noros.

noutate
NOUTÁTE, noutăți, s.f. 1. Însușirea de a fi nou. 2. (Concr.) Lucru nou, de curând pus în circulație, de-abia descoperit etc. 3. Veste, știre recentă (și interesantă); novita, nuvelă. [Pr.: no-u-] – Din lat. novitas, -atem, fr. nouvelle (după nou).

nout
NOÚȚ, -Ă, nouți, -e, adj. Diminutiv al lui nou. ♢ Nou-nouț = foarte nou, abia făcut, cumpărat, primit etc. – Nou + suf. -uț.

nova
NOVÁ, novez, vb. I. Tranz. (Jur.) A face, a încheia o novație (1). – Din fr. nover, lat. novare.

novac
NOVÁC, novaci, s.m. Nume dat în mitologia populară unui personaj închipuit ca un om puternic și voinic. – Din n. pr. Novac.

novat
NOVÁT, -Ă, novați, -te, adj. (Jur.) Care este sau a făcut obiectul unei novații. – V. nova.

novator
NOVATÓR, -OÁRE, novatori, -oare, s.m. și f., adj. (Livr.) 1. S.m. și f. Persoană cu idei și concepții noi; persoană care introduce o noutate (utilă). 2. S.m. și f. (Peior.) Persoană care vrea să inoveze cu orice preț. 3. Adj. Care aduce, cuprinde idei noi; înnoitor. Acțiune novatoare. – Din fr. novateur, lat. novator.

novatie
NOVÁȚIE, novații, s.f. 1. Act juridic prin care o obligație nouă și cu alt conținut se substituie unei obligații vechi (ce se stinge). 2. (Rar) Inovație. – Din fr. novation, lat. novatio.

nova
NÓVĂ, nove, s.f. Stea variabilă a cărei strălucire crește puternic și relativ brusc, pentru a reveni apoi treptat la strălucirea inițială. – Din fr. nova.

novacesc
NOVĂCÉSC, -EÁSCĂ, novăcești, adj. (Pop.) Care aparține novacilor, care se referă la novaci; de uriaș, de voinic. – Novac + suf. -esc.

novela
NOVÉLĂ^1, novele, s.f. Dispoziție suplimentară care se adaugă la o lege cuprinsă într-o codificare anterioară (în dreptul roman). – Din lat. novellae.

NOVÉLĂ^2 s.f. v. nuvelă.

noveleta
NOVELÉTĂ s.f. v. nuveletă.

novembre
NOVÉMBRE s.m. v. noiembrie.

novice
NOVÍCE, novici, -ce, s.m. și f. 1. Persoană care abia a început să învețe ceva sau care a început de curând să activeze într-un domeniu; începător. ♦ (Adjectival) Care nu are experiența vieții. 2. Persoană care a intrat de curând într-o mănăstire și are de făcut un stagiu până la călugărie. 3. Spec. Marinar care face ucenicie. – Din fr. novice.

noviciat
NOVICIÁT, noviciate, s.n. Situația, starea, condiția de novice (2); timpul cât durează această stare. [Pr.: -ci-at] – Din fr. noviciat.

novita
NOVITÁ, novitale, s.f. (Înv.) Noutate (3). – Din it. novitá.

novocaina
NOVOCAÍNĂ, novocaine, s.f. Substanță chimică în formă de ace incolore, inodore, cu gust ușor amar, puțin solubile în apă, solubile în alcool, întrebuințată ca anestezic local. [Pr.: -ca-i-] – Din fr. novocaïne.

novocilina
NOVOCILÍNĂ, novociline, s.f. Antibiotic format dintr-un amestec de penicilină și novocaină. – Contaminare între novocaină + penicilină.

novolac
NOVOLÁC, novolacuri, s.n. Răsină sintetică obținută prin condensarea fenolului cu formaldehidă în prezența acizilor și întrebuințată în industria lacurilor. – Din fr. novolaque.

noxa
NÓXĂ, noxe, s.f. Agent, factor sau împrejurare cu acțiune dăunătoare asupra organismului, care se răspândește în atmosferă de obicei în timpul diferitelor procese tehnologice. – Din lat. noxa.

nu
NU adv. I. (Servește la formarea formei negative a verbului, de obicei precedându-l nemijlocit). 1. (Neagă predicatul și dă întregii propoziții un caracter negativ) Nu l-am cunoscut niciodată. ♢ (În propoziții interogative) Nu ai primit scrisorile mele? 2. (Neagă predicatul, fără a modifica logic caracterul propoziției) Nu încape nici o îndoială. 3. (Neagă predicatul în propoziții cu aspect negativ și cu înțeles pozitiv, de obicei interogative sau exclamative) Nu făcea parte și el dintre noi? II. (Neagă altă parte de propoziție decât predicatul) A plecat repede, nu așa cum a venit. III. (Modifică sensul cuvântului pe care îl precedă, altul decât predicatul, atenuându-i înțelesul ori dându-i un înțeles contrar) O casă mare, nu lipsită de eleganță. ♢ Expr. Nu altceva sau nu glumă, (reg.) nu șagă, formulă care confirmă sau întărește cele enunțate anterior. Nu mai departe = chiar în cazul... Nu o (singură) dată = de multe ori, adesea. IV. (Înlocuiește forma negativă a unui verb enunțat anterior sau dedus, îndeplinind funcția de predicat) Cine poate oase roade; cine nu, nici carne moale. ♢ Expr. nu și nu, formulă care exprimă împotrivirea, refuzul categoric. De (sau dacă) nu... = in caz contrar..., altfel... V. (Cu valoare de propoziție independentă cu caracter negativ) Ai prieteni? – Nu! – Lat. non.

nuanta
NUANȚÁ, nuanțez, vb. I. Tranz. 1. A reproduce, a da nuanțele unei culori, ale unui ton etc.; a reda ceva în diverse nuanțe. 2. Fig. A pune în evidență (prin treceri subtile, gradate), a reliefa prin mijloace expresive; a colora, a da expresie. [Pr.: nu-an-] – Din fr. nuancer.

nuantare
NUANȚÁRE, nuanțări, s.f. Acțiunea de a nuanța și rezultatul ei. [Pr.: nu-an-] – V. nuanța

nuantat
NUANȚÁT, -Ă, nuanțați, -te, adj. 1. Cu varietăți de tonuri, de culori; bogat în nuanțe. ♦ (Despre culori) Combinat în chip armonios. 2. Fig. Care prezintă variații marcate prin treceri subtile, gradate. ♦ (Despre stil, limbă etc.) Expresiv, colorat. [Pr.: nu-an-] – V. nuanța.

nuanta
NUÁNȚĂ, nuanțe, s.f. 1. Fiecare dintre varietățile unei culori, determinată de compoziția sa cromatică. ♦ P. gener. Culoare. 2. Fig. Diferență foarte mică între aspecte sau lucruri de același gen; varietate de manifestare a unei acțiuni, a unui sunet, a unei senzații etc. ♦ Aspect ușor deosebit al sensului de bază al unui cuvânt. ♦ Ceea ce se adaugă esențialului, modificându-l ușor; caracter, notă particulară. [Pr.: nu-an-] – Din fr. nuance.

nubil
NUBÍL, -Ă, nubili, -e, adj. (Livr.) Care a atins vârsta la care se poate căsători. ♦ P. ext. (Rar; despre unele părți ale corpului) Ajuns la deplină dezvoltare; format. – Din fr. nubile, lat. nubilis.

nubilitate
NUBILITÁTE s.f. (Livr.) Perioadă finală a adolescenței, a pubertății: stare a unei persoane nubile. – Din fr. nubilité.

nubuc
NUBÚC s.n. v. năbuc.

nuc
NUC, nuci, s.m. 1. Pom fructifer originar din Asia, cu coroană bogată, cu frunze penat-compuse, având un miros pătrunzător și din care se extrag substanțe tonante și coloranți, cu fructe drupe cu semințe comestibile și cu lemn de calitate superioară folosit la fabricarea mobilelor (Juglans regia). 2. Lemn de nuc (1) folosit pentru fabricarea mobilei. – Din nucă (derivat regresiv).

nuca
NÚCĂ, nuci, s.f. 1. Fructul nucului (1.). ♢ Expr. A se potrivi (sau a se lovi, a se nimeri) ca nuca-n perete = a nu se potrivi deloc. ♦ Miezul comestibil de nucă (1). 2. Compuse: nucă-de-cocos = fructul comestibil al cocotierului. Nucă vomică = nume dat semințelor mature ale unui arbust tropical, care conțin stricnină. 3. Piesă formată dintr-o tijă metalică teminată cu un cap sferic, servind la realizarea unor articulații la mașini. – Lat. nux, -cis.

nucarie
NUCĂRÍE, nucării, s.f. (Reg.) Cantitate mare de nuci (1), mulțime de nuci. – Nucă + suf. -ărie.

nucela
NUCÉLĂ, nucele, s.f. Partea centrală din ovulul unei plante fanerogame, în care se găsește sacul embrionar. – Din fr. nucelle.

nucet
NUCÉT, nuceturi, s.n. Livadă de nuci (1). – Lat. nucetum.

nucifer
NUCIFÉR, -Ă, nuciferi, -e, adj. (Despre plante) Care produce nuci (1). – Din fr. nucifère.

nuciform
NUCIFÓRM, -Ă, nuciformi, -e, adj. Care are forma (și mărimea) unei nuci (1). ♦ Structură nuciformă = structură a solului care se prezintă sub formă de agregate puțin alungite, cu colțuri și muchii rotunjite. – Din fr. nuciforme.

nuclear
NUCLEÁR, -Ă, nucleari, -e, adj. 1. Care aparține nucleului atomic, privitor la nucleul atomic. ♢ Fizică nucleară = ramură a fizicii care se ocupă cu studiul nucleului atomic și al fenomenelor în care nucleul are rolul principal. Chimie nucleară = ramură a chimiei care se ocupă cu studiul nucleului atomic. Reacție nucleară = fenomen de interacțiune între două sau mai multe nuclee atomice (ori constituenți ai lor), în urma căruia se modifică natura, structura, numărul etc. particulelor participante și se dezvoltă o mare cantitate de energie. Energie nucleară = energie obținută prin dezintegrarea atomului în urma unor reacții nucleare; energie atomică. 2. Care se bazează pe energia atomică, pe degajarea de energie atomică sau pe arme atomice. [Pr.: -cle-ar] – Din fr. nucléaire.

nucleariza
NUCLEARIZÁ, nuclearizez, vb. I. Tranz. (Despre state, uzine etc.) A introduce, a folosi energia nucleară. [Pr.: -cle-a-] – Nuclear + suf. -iza.

nucleic
NUCLÉIC, nucleici, adj. (În sintagma) Acid nucleic = acid organic complex care conține în moleculă baze azotate de tip special, acid fosforic etc., având un rol fundamental în sinteza proteinelor din organism și în transmiterea caracterelor ereditare; acid nucleinic. [Pr.: -cle-ic] – Din fr. nucléique.

nucleina
NUCLEÍNĂ, nucleine, s.f. Substanță organică bogată în fosfor, pe care o conține nucleul proteinelor. [Pr.: -cle-i-] – Din fr. nucleíne.

nucleinic
NUCLEÍNIC, nucleinici, adj. (În sintagma) Acid nucleinic = acid nucleic. [Pr.: -cle-i-] – Nucleină + suf. -ic. Cf. fr. n u c l é i n i q u e.

nucleol
NUCLEÓL, nucleoli, s.m. Corpuscul sferic constituit din proteine, enzime și acizi nucleici, care se găsește în nucleul unei celule organice. [Pr.: -cle-ol] – Din fr. nucléole.

nucleon
NUCLEÓN, nucleoni, s.m. Denumire generică pentru cele două particule elementare (protonul și neutronul) care alcătuiesc nucleele atomilor. [Pr.: -cle-on] – Din fr. nucléon.

nucleonica
NUCLEÓNICĂ s.f. Disciplină al cărei scop este aplicarea energiei nucleare in știință și în industrie. [Pr.: -cle-o-] – Din fr. nucléonique.

nucleoplasma
NUCLEOPLÁSMĂ, nucleoplasme, s.f. (Biol.) Substanță fundamentală a nucleului (3) formată din proteine, enzime si acizi ribonucleici. [Pr.: -cle-o-] – Din fr. nucléoplasme.

nucleoproteida
NUCLEOPROTEÍDĂ, nucleoproteide, s.f. Compus organic alcătuit din acizi nucleici și din proteine bazice, care intră în structura tuturor celulelor animale și vegetale. [Pr.: -cle-o-pro-te-i-] – Din fr. nucléoprotéide.

nucleosinteza
NUCLEOSINTÉZĂ, nucleosinteze, s.f. (Astron.) Formare a nucleelor de elemente chimice în urma reacțiilor termonucleare din stadiile inițiale ale expansiunii universului sau din interiorul stelelor. [Pr.: -cle-o-] – Din fr. nucléosynthèse.

nucleu
NUCLÉU, nuclee, s.n. 1. (Fiz.) Particulă centrală a unui atom alcătuită din protoni și neutroni, purtătoare de sarcini electrice pozitive, în care este concentrată aproape toată masa atomului. ♢ Nucleu cristalin = cristal de dimensiuni foarte mici, care servește ca centru de depunere în cursul cristalizării unei soluții sau topituri. (Astron.) Nucleu de cometă = parte a capului unei comete formată dintr-un conglomerat de bucăți de gheață și materie solidificată. Nucleu de galaxie = porțiune centrală a unei galaxii, cu aspect compact. 2. (Chim.) Ciclu de atomi sau ansamblu de cicluri de atomi alipite, care formează scheletul moleculelor unei substanțe și care rămâne neschimbat la toți derivații substanței respective. 3. (Biol.) Element constitutiv al celulei organice, de formă sferică sau ovoidală, situat în plasmă, având o structură proprie și îndeplinind funcții însemnate în viața celulei. ♦ Grupare de celule nervoase din axul nervos, care constituie centri nervoși sau regiunea de origine a unor nervi. 4. Fig. Element esențial, central al unui lucru, al unei acțiuni. ♦ Grup restrâns de persoane care acționează în mod organizat și în jurul căruia se formează sau tinde să se formeze o grupare mai mare. [Pl. și: (m.) nuclei] – Din fr. nucléus, lat. nucleus.

nucsoara
NUCȘOÁRĂ, nucșoare, s.f. 1. Diminutiv al lui nucă (1). 2. Sămânța aromată a nucșorului (2), folosită drept condiment. [Var.: nucușoáră s.f.] – Nuc + suf. -șoară.

nucsor
NUCȘÓR, nucșori, s.m. 1. Nuculeț. 2. Arbore tropical ale cărui semințe aromate sunt folosite drept condiment. (Myristica fragrans). – Nuc + suf. șor.

nucula
NUCÚLĂ, nucule, s.f. Tip de fruct de forma unei nuci (1) mici. – Din fr. nucule.

nuculet
NUCULÉȚ, nuculeți, s.m. Diminutiv al lui nuc (1): nucșor, nucuț. – Nuc + suf. -uleț.

nucusoara
NUCUȘOÁRĂ s.f. v. nucșoară.

nucut
NUCÚȚ, nucuți, s.m. (Rar) Nuculeț. – Nuc + suf. -uț.

nud
NUD, -Ă, (1, 3, 4) nuzi, -de, adj., (2) nuduri, s.n. 1. Adj. (Despre oameni sau despre corpul lor) Fără nici un veșmânt, complet dezbrăcat, gol. ♢ Floare nudă = floare fără petale, care are numai stamine și pistil sau numai unul dintre aceste două elemente. 2. S.n. Persoană sau corp omenesc complet dezbrăcat: spec. reprezentare în artele plastice a omului complet dezbrăcat. 3. Adj. Fără ornamente; simplu; neted. ♦ Fig. Fără artificii, fără complicații; simplu; curat, pur. 4. Adj. (În sintagma) Proprietate nudă = proprietate pe care o stăpânește cineva fără a se bucura (vremelnic) de uzufructul ei. – Din lat. nudus, it.nudo.

nudism
NUDÍSM s.n. Expunere (în scop terapeutic) a corpului uman gol la razele solare. ♦ Doctrină care preconizează viața în aer liber, practicarea sporturilor complet dezbrăcat. – Din fr. nudisme.

nudist
NUDÍST, -Ă, nudiști, -e, s.m. și f. Persoană care practică nudismul. – Din fr. nudiste.

nuditate
NUDITÁTE, nudități, s.f. 1. Starea, înfățișarea unei persoane nude; goliciune. 2. Lipsă de podoabe; simplitate. ♦ Fig. Ceea ce se prezintă fără artificii, fără rezerve, fără ascunzișuri, direct. – Din fr. nudité.

nufar
NUFĂR, nuferi s.m. Numele a două plante erbacee acvatice cu pețiolul foarte lung, cu frunze late care plutesc la suprafața apei, una având flori mari albe, cu miros plăcut (Nymphaea alba), cealaltă flori galbene (Nuphar luteum); p.restr. floarea acestor plante. – din ngr. núfaró.

nufaris
NUFĂRÍȘ, nufărișuri, s.n. (Rar) Loc acoperit cu nuferi; mulțime de nuferi.- Nufăr + suf. -iș.

nuga
NUGÁ, nugale, s.f. Preparat de cofetărie făcut din albuș de ou, zahăr (sau miere) și nuci (sau alune), pus de obicei între două vafele. – Din fr. nougat.

nuia
NUIÁ, nuiele, s.f. 1. Vergea lungă, subțire și flexibilă, obținută dintr-o tulpină sau dintr-o ramură tânără de copac; vargă. 2. Lovitură dată cu nuiaua (1). [Pr.: nu-ia] – Lat. novella.

nuielusa
NUIELÚȘĂ, nuielușe, s.f. Diminutiv al lui nuia; nuieluță. [Pr.: nu-ie-] – Nuia + suf. -ușă.

nuieluta
NUIELÚȚĂ, nuieluțe, s.f. Nuielușă.[Pr.: nu-ie-] – Nuia + suf. -uță.

nul
NUL, -Ă, nuli, -e, adj. 1. Care se reduce la nimic, care nu valorează nimic sau nu se manifestă in nici un fel; inexistent. ♦ (Mat.) Care reprezintă valoarea zero. ♦ (Despre meciuri) Care se termină la egalitate. 2. (Despre acte juridice) Fără valoare legală, considerat ca inexistent. ♢ Loc. vb. A declara nul = a anula. 3. (Despre oameni și despre acțiunile lor) Lipsit de orice valoare, fără nici un merit; total incapabil. ♢ Expr. A fi nul la... = a nu ști absolut nimic (într-un domeniu). – Din fr. nul, germ. null.

nula
NÚLĂ, nule, s.f. 1. (Cifra) zero; semn grafic care reprezintă această cifră. 2. (Rar) Lipsă de orice merit; incapacitate totală. – Din ngr. nula, lat. nulla, germ. Null.

nuligesta
NULIGÉSTĂ, nuligeste, s.f. (Adesea adjectival) Femeie care nu a fost niciodată gravidă. – Et. nec.

nulipara
NULIPÁRĂ, nulipare, s.f. (Adesea adjectival) Femeie care nu a născut niciodată un făt viabil. – Din fr. nullipaire.

nulitate
NULITÁTE, nulități, s.f. 1. Însușirea, caracterul lucrului nul (1). 2. Sancțiune a actului juridic care suprimă, în principiu și pentru trecut, acele efecte ale actului care sunt potrivnice dispozițiilor legale. 3. Lipsă totală de valoare, de capacitate, de merit a cuiva. ♦ Persoană nulă. (3). – Din fr. nullité, lat. nullitas.

numa
NÚMA adv. v. numai.

numai
NÚMAI adv. 1. (Indică restricția sau exclusivitatea) Nu mai mult de(cât)..., nu altceva sau altcineva decât..., nimeni sau nimic în afară de..., nu altfel decât..., nu altă dată sau în altă împrejurare decât..., nu în alt loc decât..., nu în alt scop sau din altă cauză decât...; doar; exclusiv. ♢ Loc. conj. numai să... (sau de..., dacă...) = doar dacă, cu condiția să... ♢ Expr. nu numai că... = în afară de faptul că..., pe lângă faptul că... Numai așa = a) în mod simplu, fără complicații; b) fără motiv, fără sens; c) în mod dezinteresat. ♦ (Adesea prin exagerare) În întregime, cu totul, complet; peste tot, cât vezi cu ochii. 2. (Indică modul) Pe punctul de a..., gata-gata să...; chiar, tocmai. ♢ (Înv. și reg.) Numai cât... (sau ce...) = îndată ce..., imediat ce... 3. (Înv. și pop.; indică timpul) Brusc, pe neașteptate; imediat, numaidecât. 4. (Adversativ; adesea cu valoare de conjuncție) Însă, dar; totuși; (după construcții negative) ci. ♢ Loc. conj. Numai că = doar (atâtă) că... [Var.: (pop.) núma adv.] – Nu + mai^1 sau lat. non magis.

numaidecat
NUMAIDECÂT adv. 1. Imediat, fără întârziere. 2. (Poartă accentul în frază) Negreșit, neapărat. – Numai + de + cât.

numar
NÚMĂR, numere, s.n. I. 1. Cantitate de elemente de același fel care intră într-o înșiruire, cantitate care arată de câte ori o mărime se cuprinde în alta de aceeași natură; ceea ce reprezintă rezultatul unei măsurări; semn grafic sau grup de semne grafice care indică o asemenea cantitate, un asemenea rezultat. ♢ Număr atomic = număr de ordine pe care îl poartă elementele chimice așezate în ordinea tabloului lui Mendeleev și care exprimă numărul de protoni din nucleul atomului respectiv. ♢ Loc. adj. și adv. Fără (de) număr = nenumărat; p.ext. imens. Cu număr = socotit^2; p.ext. limitat. ♢ Loc. adv. În număr = cu socoteală; complet. ♢ Loc. prep. În (sau din) numărul = printre, dintre. ♢ Expr. A nu (mai) avea număr = a fi peste măsură de numeros. Un număr de = câțiva. La număr sau în număr de... = în total. ♦ Mulțime. ♦ Ceată, grup. 2. Categorie gramaticală prin care se exprimă deosebirea dintre un singur exemplar și două sau mai multe exemplare ale aceluiași obiect. II. 1. Cifră sau succesiune de cifre servind la identificarea unui obiect dintr-o mulțime de obiecte sau de clase de obiecte organizate într-un anumit fel, ca indice de mărime, de valoare etc.; p.ext. obiect care corespunde acestei cifre ori succesiunii de cifre, care poartă pe el o asemenea indicație. ♦ Spec. Reversul unei monede. ♦ Spec. Fiecare dintre exemplarele unei publicații periodice care face parte din aceeași serie, din același tiraj etc. 2. Bucată sau parte din programul unui concert, al unui spectacol de estradă, de circ etc.; parte distinctă dintr-o operă (duet, arie etc.). III. (Fam., în expr.) Numărul unu = de prima calitate, fără pereche; strașnic, excelent. – Lat. numerus.

numara
NUMĂRÁ, númăr, vb. I. Tranz. 1. A socoti câte unități sunt într-un șir, într-o serie, într-un grup etc.; a determina numărul de elemente dintr-o mulțime; a afla, a înregistra, a verifica numărul unui șir de obiecte etc.; p. ext. (pop.) a socoti, a calcula. ♢ Expr. A-i număra (cuiva) îmbucăturile (sau înghițiturile) = a ține cuiva socoteală de cât mănâncă, a da cuiva mâncarea cu zgârcenie. A număra pe degete = a fi în număr foarte redus. 2. A enunța pe rând un șir de numere în ordine crescândă sau descrescândă. ♢ Expr. până numeri la trei = imediat, într-o clipă. 3. A da ceva cu număr, socotind; p.ext. a plăti(în bani). 4. A considera, a pune ceva sau pe cineva în același număr, în același grup; a cuprinde, a îngloba, a reuni un anumit număr. ♢ Expr. A nu număra zile multe = a mai avea puțin de trăit. ♦ Refl. A face parte din..., a intra în categoria..., a se socoti printre... – Lat. numerare.

numarare
NUMĂRÁRE, numărări, s.f. Acțiunea de a (se) număra și rezultatul ei; numărat^1, numărătură, numărătoare; numerație. – V. număra.

numarat
NUMĂRÁT^1 s.n. Numărare. – V. număra.

NUMĂRÁT^2, -Ă, numărați, -e, adj. Evaluat numeric, socotit, calculat, verificat; p.ext. care se află în număr exact, fără nici o aproximație. ♢ Expr. Bani numărați = bani numerar, gheață, peșin. Bob numărat = exact, până la capăt, totul. ♦ Limitat, redus ca număr. – V. număra.

numaratoare
NUMĂRĂTOÁRE, numărători, s.f. 1. Numărare; socoteală, calcul. ♢ Numărătoare inversă = program de operații prevăzute a se desfășura în intervalul de timp ce desparte momentul curent de momentul lansării unei nave spațiale sau de debutul unei activități (de importanță majoră). 2. Abac. – Număra + suf. -ătoare.

numarator
NUMĂRĂTÓR, -OÁRE, numărători, -oare, subst. 1. S.n. Aparat care servește la numărare. 2. S.m. și f. (Rar) Persoană care numără, care socotește, care calculează ceva, care are profesiunea de a număra. 3. S.m. Termen al unei fracții ordinare, scris deasupra liniei de fracție și reprezentând deîmpărțitul operației de împarțire. – Număra + suf. -ător.

numaratura
NUMĂRĂTÚRĂ, numărături, s.f. (Pop.) Numărare. – Număra + suf. -ătură.

numauita
NU-MĂ-UITÁ s.f. Plantă erbacee cu flori mici, albastre, roșii sau albe, care crește prin locuri umede și umbroase, la margini de păduri și prin fânețe sau care este cultivată ca plantă decorativă; miozotis (Myosotis silvatica); p.restr. floarea acestei plante. – Nu + mă + uita (după germ. Vergissmeinnicht).

nume
NÚME, nume, s.n. 1. Cuvânt sau grup de cuvinte prin care numim, arătăm cum se cheamă o ființă sau un lucru, o acțiune, o noțiune etc. și prin care acestea se individualizează. ♢ Nume de botez (sau mic) = prenume. Nume de familie = nume pe care îl poartă toți membrii aceleiași familii și care se transmite de la părinți la copii. Ziua numelui = zi în care cineva își sărbătorește onomastica. ♢ Loc. adj. Fără (de) nume = a) care nu este știut, cunoscut; anonim, obscur; b) care impresionează puternic. ♢ Loc. adv. Pe nume = a) spunându-i numele, adresându-se cu numele; b) direct, răspicat. ♢ Loc. prep. în numele = a) în locul cuiva, din partea, din însărcinarea cuiva (sau a ceva); b) invocând puterea, autoritatea cuiva. ♢ Expr. Zi-i pe nume! = a) spune-mi numele lui, amintește-mi numele lui (de care nu-mi aduc aminte momentan); b) se spune când nu-ți amintești momentan numele unui obiect, al unei ființe. A lovi (sau a păli, a-i trage cuiva una) în numele tatălui = a lovi, a-i trage (cuiva una) drept în frunte. (Fam.) Să nu-mi (mai) zici pe nume dacă = să mă desconsideri dacă, să nu mă mai recunoști dacă A cunoaște (pe cineva) numai după (sau din) nume sau a auzi de numele cuiva = a cunoaște (pe cineva) din auzite, fără să-l fi văzut vreodată. A nu-i (mai) ști (sau auzi) cuiva de nume = a nu mai ști nimic despre cineva. A (nu) lua (cuiva ceva) în nume de rău = a (nu) se supăra, a (nu) interpreta în mod greșit cele spuse de cineva. A lua în nume de bine (pe cineva) = a aprecia (pe cineva), a ține(la cineva). Pentru numele lui Dumnezeu! formulă exclamativă care însoțește o rugăminte sau care exprimă iritare, indignare, nedumerire. Pe numele (cuiva) = (despre un act, o proprietate etc.) înscris ca proprietate legală (a cuiva). (În imprecații) Veni-ți-ar (sau pieri-ți-ar) numele sau să nu(-ți) mai aud de nume, nu ți-aș mai auzi de nume, acolo sa-ți rămână numele, se spune cuiva pe care nu-l poți suferi, pe care dorești să nu-l mai vezi niciodată, a cărui moarte o dorești. ♦ (Fiz.) Sens. 2. Calificativ, atribut; poreclă; p.ext. titlu, rang. ♢ Loc. adv. Cu (sau sub) nume de = a) cu titlul de, sub formă de, în chip de; b) sub pretext că, pe motiv că, spunând că; ♢ Expr. (Numai) cu numele = de formă, fără să corespundă realității. 3. Reputație, faimă. ♢ Expr. A scoate (sau a-i ieși, a scorni etc. cuiva) nume (rău) = a face cuiva sau a căpăta faimă, reputație rea, a (se) vorbi de rău despre cineva. A-și face (un) nume = a ajunge cunoscut, vestit prin acțiuni pozitive. A-i merge (cuiva) numele că = a se spune despre cineva că 4. (Reg.) Pretext, motiv. 5. Termen generic pentru părțile de vorbire care se declină; spec. substantiv. ♢ Nume de agent = substantiv sau adjectiv care derivă dintr-un verb și care denumește pe cel ce săvârșește acțiunea, pe autorul acțiunii. Nume predicativ = cuvânt care, împreună cu un verb copulativ, formează predicatul unei propoziții. – Lat. nomen.

numen
NÚMEN s.n. Lucru în sine, cunoscut numai prin rațiune, în opoziție cu fenomenul, cunoscut senzorial. – Din fr. noumène.

numenal
NUMENÁL, -Ă, numenali, -e, adj. Care se referă la numen, al numenului. – Din fr. noumènal.

numerabil
NUMERÁBIL, -Ă, numerabili, -e, adj. Care se poate socoti, calcula. – Din lat. numerabilis, it. numerabile.

numerabilitate
NUMERABILITÁTE s.f (Rar) Calitatea de a se putea socoti, calcula. – Numerabil + suf. -itate.

numeral
NUMERÁL, -Ă, numerali, -e, s.n., adj. 1. S.n. Parte de vorbire flexibilă care exprimă, sub diferite aspecte, un număr, o determinare numerică a obiectelor sau ordinea obiectelor prin numărare. 2. Adj. (Înv.) Care se referă la numere, care se indică prin numere. Termeni numerali. Litere numerale. – Din fr. numeral, lat. numeralis.

numerar
NUMERÁR s.n. Valoare bănească în monede sau în hârtie-monedă, care poate servi direct pentru plată; bani lichizi, bani gheață. – Din fr. numeraire, lat. numerarius.

numeratie
NUMERÁȚIE, numerații, s.f. Numărare; spec. sistem de simboluri grafice și de reguli cu ajutorul cărora se pot reprezenta numerele întregi. – Din fr. numeration, lat. numeratio.

numeric
NUMÉRIC, -Ă, numerici, -e, adj. Care aparține numerelor, privitor la numere; exprimat prin numere. – Din fr. numerique, it. numerico.

numericeste
NUMERICÉȘTE adv. În ce privește numărul, din punctul de vedere al numărului pe care îl reprezintă. – Numeric + suf. -ește.

numeros
NUMERÓS, -OÁSĂ, numeroși, -oase, adj. Care se află în număr, în cantitate mare; mult. – Din lat. numerosus, it. numeroso.

numerota
NUMEROTÁ, numerotez, vb. I. Tranz. A însemna o serie de obiecte sau de ființe cu numere în ordine succesivă (pentru a le putea identifica și a le deosebi între ele). – Din fr. numeroter.

numerotare
NUMEROTÁRE, numerotări, s.f. Acțiunea de a numerota și rezultatul ei; numerotație, numerotat (1). – V. numerota.

numerotat
NUMEROTÁT^1 s.n. Numerotare. – V. numerota.

NUMEROTÁT^2, -Ă, numerotați, -te, adj. Care poartă un număr de ordine (pentru a putea fi identificat și deosebit); înregistrat sub un anumit număr; spec. paginat. – V. numerota.

numerotator
NUMEROTATÓR, numerotatoare, s.n. Aparat cu care se numerotează ceva. – Numerota + suf. -tor.

numerotatie
NUMEROTÁȚIE, numerotații, s.f. Numerotare. – Din fr. numerotation.

numi
NUMÍ, numesc, vb. IV. 1. Tranz. A pune, a da cuiva un nume sau un calificativ, o poreclă drept nume; a denumi, a intitula, a chema, a boteza. ♦ Refl. A purta numele de, a se chema; a căpăta o anumită denumire, poreclă sau un anumit calificativ. 2. Tranz. A pomeni de cineva sau de ceva, a aduce în discuție; a aminti, a invoca. 3. Refl. A se socoti (sau a fi socotit) drept, a se considera (sau a fi considerat) ca fiind 4. Tranz. A pune pe cineva într-o funcție; a angaja; a da cuiva o însărcinare, a conferi cuiva un titlu, un grad. – Din nume.

numire
NUMÍRE, numiri, s.f. Faptul de a numi sau de a fi numit; p.ext. nume (1). ♦ (Concr.) Act prin care se comunică cuiva încadrarea într-o funcție. – V. numi.

numismat
NUMISMÁT, -Ă, numismați, -te, s.m. și f. Persoană care colecționează (și studiază) monede și medalii vechi; specialist în numismatică. – Din fr. numismate.

numismatic
NUMISMÁTIC, -Ă, numismatici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Disciplină auxiliară a istoriei, care se ocupă cu istoricul monedelor, al medaliilor vechi etc., studiind evoluția acestora din punctul de vedere al formei, al gravurii, al baterii, al circulației etc., precum și documentele conținând date referitoare la monede. 2. Adj. Care aparține numismaticii (1), privitor la numismatică. – Din fr. numismatique.

numit
NUMÍT, -Ă, numiți, -te, adj. 1. Care poartă numele sau porecla de..., cu numele de..., al cărui nume este... ♦ Care a fost citat mai înainte, al cărui nume s-a pomenit mai înainte. 2. (Înv.) Cunoscut, renumit, celebru. – V. numi.

numitor
NUMITÓR, numitori, s.m. Termen al unei fracții ordinare, scris sub linia de fracție, care reprezintă împărțitorul operației de împărțire. ♢ Expr. A aduce la același numitor = a) a face ca două sau mai multe fracții ordinare să aibă același numitor; b) a împăca puncte de vedere deosebite sau a uniformiza (fără temei) păreri, tendințe, concepții diferite. – Numi + suf. -tor.

numulit
NUMULÍT, numuliți, s.m. (La pl.) Gen fosil de foraminifere perforate, care cuprinde specii în formă de lentilă ale căror cochilii sunt constituite dintr-o lamă în spirală; (și la sg.) animal care face parte din acest gen. – Din fr. nummulite.

numulitic
NUMULÍTIC, -Ă, numulitici, -ce, s.n., adj. 1. (Geol.) Paleogen. 2. Adj. (despre terenuri) Care conține fosile de numuliți, format din numuliți. ♦ Care aparține numuliticului (1), privitor la numulitic. – Din fr. nummulitique.

nun
NUN, -Ă, nuni, -e, s.m. și f. Nume dat, în ziua căsătoriei, fiecăreia dintre persoanele care asistă pe miri la cununia religioasă și care sunt solicitate să îndeplinească obligațiile cerute de ritualul creștin; (la pl.) bărbatul și femeia care îndeplinesc aceste forme; naș. – Lat. nonnus.

nunciatura
NUNCIATÚRĂ s.f. v. nunțiatură.

nunciu
NÚNCIU s.m. v. nunțiu.

nuneasca
NUNEÁSCĂ s.f. (De obicei art.) Numele unei hore care se joacă la nuntă după cununie; melodie după care se execută această horă. – Nun + suf. -ească.

nuntas
NUNTÁȘ, -Ă, nuntași, -e, s.m. și f. Persoană care participă la o nuntă, care face parte din alaiul unei nunți. ♦ (Reg.) Vornicel la nuntă. – Nuntă + suf. -aș.

nunta
NÚNTĂ, nunți, s.f. 1. Căsătorie (religioasă); ceremonial și petrecere organizate cu prilejul unei căsătorii (religioase). ♦ Fig. Scandal, zarvă, tămbălău. 2. Persoanele care iau parte la o nuntă (1); alai, cortegiu de nuntă. 3. (Reg.) Datină de sărbătorile Crăciunului, care constă într-un fel de reprezentație imitând nunta (1). – Sg. refăcut după pl. nunți (< lat. nuptiae).

nunti
NUNTÍ, nuntesc, vb. IV. Tranz., intranz. si refl. recipr. (Pop.) 1. A face nuntă (1), a (se) căsători, a (se) cununa; p.ext. a petrece la nuntă. – Din nuntă.

nuntire
NUNTÍRE, nuntiri, s.f. (Rar) Faptul de a (se) nunti; nuntit^1. – V. nunti.

nuntit
NUNTÍT^1 s.n. (Rar) Nuntire. – V. nunti.

NUNTÍT^2, -Ă, nuntiți, -te, adj. (Rar) Care s-a căsătorit, care a făcut nuntă (1). – V. nunti.

nuntitor
NUNTITÓR, -OARE, nuntitori, -oare, adj. (Rar) Nupțial. – Nunti + suf. -tor.

nuntial
NUNȚIÁL, -Ă, nunțiali, -e, adj. (Înv.) Nupțial. [Pr.: -ți-al] – Nuntă + suf. -ial.

nuntiatura
NUNȚIATÚRĂ, nunțiaturi, s.f. 1. Reprezentanță diplomatică a Vaticanului într-o țară străină, condusă de un nunțiu. ♦ Local unde funcționează această reprezentanță. 2. Funcția de nunțiu. [Pr.: -ți-a Var.: nunciatură s.f.] – Din it. nunziatura.

nuntiu
NÚNȚIU, nunții, s.m. Reprezentant diplomatic permanent al Vaticanului într-o țară străină, asimilat ca rang ambasadorilor. [Var.: núnciu s.m.] – Din it. nunzio, lat. nuntius.

nuor
NÚOR s.m. v. nor.

nuptial
NUPȚIÁL, -Ă, nupțiali, -e, adj. Privitor la nuntă, de nuntă; nuntitor, nunțial. ♦ (Despre oameni) Care se referă la perioada împerecherii, de împerechere. [Pr.: -ți-al] – Din fr. nuptial, lat. nuptialis.

nuptialitate
NUPȚIALITÁTE s.f. (Rar) Actul căsătoriei; numărul de căsătorii pe o perioadă dată. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. nuptialite.

nur
NUR, nuri, s.m. (Pop. și fam.) Calitate a unei femei de a atrage, de a plăcea (unei persoane de sex opus) prin farmecul, drăgălășenia, grația ei; p.ext. aspect atrăgător al unei femei; vino-ncoace. – Din tc. nur.

nurca
NÚRCĂ, nurci, s.f. Mic animal mamifer semiacvatic, cu blana de culoare cafenie-roșcată, deasă, mătăsoasă, foarte apreciată, cu botul ascuțit și cu degetele unite prin membrane înotătoare (Lutreola lutreola). ♦ Blana acestui animal. – Din pol., ucr. nurka.

nurita
NURÍȚĂ, nurițe, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui nur. – Nur + suf. -iță.

nurliu
NURLÍU, -IE, nurlii, adj. (Pop. și fam.) Cu nuri; atrăgător, fermecător, grațios. – Din tc. nurlu.

nursa
NÚRSĂ, nurse, s.f. (Rar) Dădacă, doică, bonă. – Din fr., engl. nurse.

nut
NUT, nuturi, s.n. 1. Canelură. 2. Uluc, șanț făcut într-o piesă de lemn. ♢ Nut și feder = sistem de îmbinare a două piese (din lemn) care constă în introducerea unei proeminențe fasonate, aflată pe una din fețele primei piese, în ulucul de pe fața corespunzătoare a celei de-a doua piese. – Din germ. Nut.

nutatie
NUTÁȚIE, nutații, s.f. 1. Mișcare oscilatorie periodică a axei polilor Pământului, determinată de atracția variabilă pe care o exercită Soarele și Luna asupra ecuatorului. 2. (Fiz.) Una dintre cele trei componente ale mișcării unui corp rigid care are un punct fix și face să oscileze axa de rotație proprie a corpului, apropiind-o și depărtând-o de axa fixă. 3. Mișcare a unor organe ale plantelor, constând în oscilații laterale și în rotiri ale vârfului organului respectiv în jurul axei sale. – Din fr. nutation, it. nutazione.

nutret
NUTRÉȚ, nutrețuri, s.n. Nume dat plantelor recoltate care servesc ca hrană animalelor domestice erbivore; hrana animalelor erbivore constituită din aceste plante; furaj. ♦ P.gener. (Pop.) Hrană pentru animale. – Lat. nutricium.

nutri
NUTRÍ, nutresc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A da de mâncare sau a mânca; a (se) hrăni, a (se) alimenta. ♦ Tranz. A procura cuiva hrană (și alte mijloace de existență); a întreține pe cineva (cu mâncare). 2. Tranz. Fig. A întreține, a cultiva o idee, un sentiment. – Din lat. nutrire.

nutria
NÚTRIA, nutrii, s.f. Animal mamifer rozător acvatic, originar din America de Sud, cu blana brună-cenușie foarte apreciată (Myocastor coypus). ♦ Blana acestui animal. [Pr.: -tri-a] – Din fr. nutria, germ. Nutria.

nutriet
NUTRIÉT s.n. Denumire dată blănițelor de miel special prelucrate, care imită blana de nutria. [Pr.: -tri-et] – Nutria + suf. -et.

nutriment
NUTRIMÉNT, nutrimente, s.n. (Rar) Hrană; alimentație; mijloace de trai, cele necesare traiului. – Din fr. nutriment, lat. nutrimentum.

nutrire
NUTRÍRE, nutriri, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) nutri și rezultatul ei. – V. nutri.

nutrit
NUTRÍT, -Ă, nutriți, -te, adj. 1. Care a fost alimentat, hrănit. 2. Fig. (Despre sentimente, idei) Care a fost intreținut, cultivat, purtat în suflet sau în minte. – V. nutri.

nutritiv
NUTRITÍV, -Ă, nutritivi, -e, adj. Care nutrește; bogat în substanțe hrănitoare. ♦ Care aparține nutriției, privitor la nutriție, de nutriție. Schimburi nutritive. – Din fr. nutritif, lat. nutritivus.

nutritie
NUTRÍȚIE, nutriții, s.f. Totalitatea proceselor fiziologice prin care organismele își procură hrana necesară creșterii și dezvoltării, obținerii energiei pentru desfășurarea proceselor vitale, refacerii țesuturilor etc.; p.ext. hrănire, alimentare; hrană. – Din fr. nutrition, lat. nutritio.

nutui
NUTUÍ, nutuiesc, vb. IV. Tranz. A executa nuturi într-o piesă (de lemn). – Nut + suf. -ui.

nutuire
NUTUÍRE, nutuiri, s.f. Acțiunea de a nutui. [Pr.: -tu-i-]. – V. nutui.

nuvela
NUVÉLĂ, nuvele, s.f. 1. Specie literară a genului epic, mai amplă și mai complexă decât schița, mai scurtă și mai simplă decât romanul, care înfățișează un episod semnificativ din viața unuia sau mai multor personaje (prezentate în mediul lor social). 2. (Înv.) Noutate (3). [Var.: (rar) novélă s.f.] – Din fr. nouvelle, it. novella.

nuveleta
NUVELÉTĂ, nuvelete, s.f. (Rar.) Nuvelă (1) de proporții mai reduse. [Var.: (rar) noveletă s.f.] – Din it. novelletta (după nuvelă).

nuvelica
NUVELÍCĂ, nuvelici, s.f. (Rar; ir.) Diminutiv al lui nuvelă (1). – Nuvelă + suf. -ică.

nuvelist
NUVELÍST, -Ă, nuveliști, -ste, s.m. și f. Autor de nuvele (1). – Din fr. nouvelliste.

nuvelistic
NUVELÍSTIC, -Ă, nuvelistici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care aparține nuvelei (1), privitor la nuvelă; de nuvelă. 2. S.f. Totalitatea nuvelelor (1.) unui scriitor, ale unei epoci, ale unei literaturi etc. – Nuvelist + suf. -ic.

nuvistor
NUVISTÓR, nuvistoare, s.n. Tub electronic miniatural construit din metal și ceramică, folosit în domeniul frecvențelor înalte. – Din fr., engl. nouvistor.

o
O^1 s.m. invar. A optsprezecea literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (vocală cu deschidere (4) mijlocie, rotunjită (2), din seria posterioară).

O^2 interj. 1. Exclamație (emfatică) folosită în invocații și în apostrofe. 2. Exclamație care exprimă diverse stări emotive: mirare, admirație, mulțumire, dorință, mâhnire etc. 3. Exclamație care precedă și întărește o afirmație, o constatare. – Onomatopee.

O^3 art. nehot. V. un.

O^4 num. card. V. unu.

O^5 adj. nehot. V. un^2.

o unitate de limbaj ce simbolizeaza (substituie) obiecte

oac
OAC interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită strigătul broaștelor. [Var.: oácaca interj.] – Onomatopee.

oacaca
OÁCACA interj. v. oac.

oacar
OÁCĂR, -Ă, oacări, -e, adj. (Înv. și reg.; despre oi) Cu pete (negre) pe bot. – Et. nec.

oaches
OÁCHEȘ, -Ă, oacheși, -e, adj. 1. Cu pielea feței de culoare închisă și cu ochii, părul și sprâncenele negre; brunet, brun; p. ext. (despre pielea, tenul, capul omului) de culoare închisă, care bate în negru. ♦ (Rar; despre lucruri) De culoare închisă, care bate în negru. 2. (Despre oi) Cu pete negre în jurul ochilor. – Probabil ochi^1 + suf. -eș.

oaie
OÁIE, oi, s.f. 1. Animal domestic rumegător, crescut pentru lână, lapte și carne; spec. femela acestei specii (Ovis aries). ♢ Expr. Ca oile = cu grămada, grămadă; în dezordine. A umbla să iei (sau să scoți) două piei de pe o oaie = a urmări un câștig exagerat. A suge (de) la două oi = a trage concomitent foloase din două părți. A o face de oaie = a proceda neîndemânatic, a face o mare prostie, o gafă. A fi deștept (sau șiret) ca oaia, se spune ironic despre un om naiv sau prost. (Prea) e de oaie, se spune despre vorbe sau acțiuni cu totul nepotrivite, lipsite de tact, de măsură. ♦ Carne de oaie (1). ♦ Blană de oaie (1). 2. (În limbajul bisericesc; mai ales la pl.) Credincios, considerat în raport cu preotul; creștin, drept-credincios. [Pr.: oa-ie] – Lat. ovis.

oala
OÁLĂ, oale, s.f. 1. Vas de lut ars, de metal, de porțelan etc., de obicei cu gura largă și cu înălțimea mai mare decât lărgimea, folosit în gospodărie pentru pregătirea, păstrarea etc. bucatelor. ♢ Expr. Cât o oală de praznic = foarte mare. A prinde (sau a lua etc.) pe cineva ca din oală = a prinde pe cineva ușor, fără nici o greutate (sau pe neașteptate). A se face (sau a fi) oale și ulcele (sau urcioare) = a fi mort de mult. A pune (toate) în aceeași oală = a amesteca lucruri, probleme diferite, producând confuzii, încurcături. A plăti oalele sparte = a suferi pentru faptele altuia. A-i pune (cuiva) oala = a face (cuiva) farmece, a(-l) fermeca. Ajunge un ciomag (sau o măciucă) la un car de (sau cu) oale = nu e necesar un efort mare pentru a distruge ceva; ajunge ce s-a spus, ce s-a făcut. Mustăți pe oală = mustăți cu vârfurile lăsate în jos. Tuns pe oală = cu părul lung până pe gât și retezat. ♦ Conținutul vasului descris mai sus. ♢ Expr. A se amesteca (sau a-și băga nasul) unde nu-i fierbe oala = a interveni fără rost, nechemat într-o discuție, acțiune etc. care nu-l privește. ♦ Vas, ghiveci, glastră de flori. ♦ (Adesea cu determinarea „de noapte”) Vas întrebuințat (noaptea) pentru necesitățile omenești; țucal. 2. Vas de construcție specială, asemănător cu oala (1), folosit în diverse operații tehnice, industriale, de laborator etc. 3. (Reg.) Țiglă, olan. [Var.: (pop.) ol s.n.] – Lat. olla.

oara
OÁRĂ^1, ori, s.f. 1. (La sg.; precedat de un num. ord. sau un echivalent al lui) Timpul sau momentul în care are loc un fapt. 2. (La pl.; folosit la formarea numeralului adverbial, adesea cumulând valoarea de numeral multiplicativ) Va construi un bloc de trei ori mai mare decât cel construit anul trecut. ♢ Loc. adv. De multe ori sau (exclamativ) de câte ori! = în repetate rânduri, adesea. De puține ori = rareori. De câte ori = de fiecare dată. ♢ Loc. conj. Ori de câte ori = în toate rândurile, în toate cazurile când..., de fiecare dată. – Lat. hora.

OÁRĂ^2, oare, s.f. (Reg.) Orătanie. – Lat. ovaria „ouătoare”.

OÁRĂ^3 s.f. v. oră.

oarda
OÁRDĂ, oarde, s.f. v. hoardă.

oare
OÁRE adv. interog. (De obicei întărește valoarea interogativă sau dubitativă a unei propoziții) Oare nu cumva a venit pe la d-ta pe-acasă? – Lat. volet. Cf. alb. v a l l ë.

oarecare
OARECÁRE, oarecare, adj. nehot., pron. nehot. I. Adj. nehot. 1. Care nu a fost identificat sau precizat mai îndeaproape; oareșicare. ♦ Anumit. 2. Indiferent care; careva. 3. Fără importanță, neînsemnat; care nu iese din comun. II. Pron. nehot. (Înv. și reg.) Cineva, unul; careva. – Oare + care.

oarecand
OARECẤND adv. (Înv. și reg.) 1. Cândva (în viitor), vreodată; oareșicând. 2. Cândva (în trecut), odinioară. – Oare + când.

oarecat
OARECẤT adv. (Rar) Într-o anumită măsură, întrucâtva. – Oare + cât.

oarece
OARECÉ pron. nehot. (Înv. și reg.) Un lucru oarecare, neidentificat sau neprecizat mai îndeaproape; ceva, oareceva; oareșice. ♦ (Adverbial) Puțin, câtva. – Oare + ce.

oareceva
OARECEVÁ pron. nehot. (Înv. și reg.) Ceva, oarece. – Oare + ceva.

oarecica
OARECÍCĂ s.f. (Reg.) Un lucru oarecare. – Oarece + suf. -ică.

oarecine
OARECÍNE pron. nehot. (Înv. și reg.) Cineva, unul; careva; oareșicine. – Oare + cine.

oarecum
OARECÚM adv. Într-o măsură oarecare; întrucâtva; aproximativ, oareșicum. ♢ Expr. (Reg.) A-i fi (cuiva) oarecum = a-i fi cuiva greu, neplăcut, a-i fi rușine; a se jena. – Oare + cum.

oaresicare
OAREȘICÁRE adj. nehot. (Pop.) Oarecare (I 1). – Oare + și + care.

oaresicand
OAREȘICẤND adv. (Pop.) Oarecând. – Oare + și + când.

oaresice
OAREȘICÉ pron. nehot. (Înv.) Ceva, oarece. – Oare + și + ce.

oaresicine
OAREȘICÍNE pron. nehot. (Pop.) Oarecine. – Oare + și + cine.

oaresicum
OAREȘICÚM adv. (Pop.) Oarecum. – Oare + și + cum.

oareunde
OAREÚNDE adv. (Înv. și reg.) Undeva. – Oare + unde.

oarzan
OÁRZĂN, -Ă, oarzăni, -e, adj. (Reg.) Care se coace mai de timpuriu decât alt fruct din aceeași specie; văratic; p. ext. care face fructe timpurii, văratice. – Et. nec.

oaspat
OÁSPĂT s.m. v. oaspete.

oaspe
OÁSPE s.m. v. oaspete.

oaspete
OÁSPETE, oaspeți, s.m. 1. Persoană care vizitează pe cineva în casa acestuia; cel căruia i se oferă ospitalitate; musafir, invitat. ♦ Persoană (oficială) care vizitează o țară, o instituție sau asistă (ca invitat, ca reprezentant) la o solemnitate, la un spectacol etc. 2. (Reg.) Nuntaș. [Var.: oáspe, oáspăt s.m.] – Lat. hospes, -itis.

oaste
OÁSTE, oști, s.f. 1. (Înv. și pop.) Armată. ♦ Serviciu militar. ♦ (Rar) Oșteni, soldați. ♦ Fig. Mulțime. 2. (Înv.) Război^1; luptă, bătălie. – Lat. hostis, -em „dușman”.

oaza
OÁZĂ, oaze, s.f. 1. Loc cu izvoare de apă și cu vegetație bogată în mijlocul unui pustiu nisipos. ♦ Fig. Tot ceea ce oferă destindere, repaus. 2. Loc neacoperit cu gheață în zona interioară a Antarcticii. – Din germ. Oase, it. oasi, fr. oasis.

obada
OBÁDĂ, obezi, s.f. 1. Fiecare dintre bucățile de lemn încovoiat care, împreunate, alcătuiesc partea circulară a unei roți de lemn (la car, la căruță, la moară etc.); p. gener. partea circulară a unei roți de lemn (peste care se montează șina. ♦ Partea periferică a roții unui autovehicul, peste care se montează cauciucul. 2. (La pl.) Instrument de tortură în evul mediu, alcătuit din două bucăți de lemn având fiecare câte o scobitură în formă de semicerc și care, închizându-se, imobilizau picioarele sau mâinile osândiților sau ale robilor; p. ext. cătușe, fiare. ♢ Expr. A pune (în) obezi = a subjuga. [Var.: (înv. și reg.) obeádă s.f.] – Din sl. obedŭ.

obada
OBĂDÁ, obădez, vb. I. Tranz. A monta în obezi spițele unei roți. – Din obadă.

obadar
OBĂDÁR, obădare, s.n. (Reg.) Sfredel folosit pentru a face găuri în obezi. – Obadă + suf. -ar.

obar
ÓBĂR s.m. v. ober.

obarchelner
ÓBĂRCHELNER s.m. v. oberchelner.

obarsi
OBÂRȘÍ, obârșesc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se trage, a-și avea originea, a proveni. – Din obârșie (derivat regresiv).

obarsie
OBẤRȘIE, obârșii, s.f. 1. Punct de plecare, început, origine. 2. Locul unde s-a născut cineva; familia, neamul din care se trage cineva; origine (socială). 3. Locul de unde începe să se formeze albia unui râu; izvor. 4. Culme, muchie, vârf. – Din sl. obrŭšije.

obcina
ÓBCINĂ, obcini, s.f. Culme, coamă prelungită de deal sau de munte care unește două piscuri, versant comun care formează hotarul dintre două proprietăți; p. ext. (reg.) înălțime acoperită de pădure. [Pl. și obcine] – Din sl. občina.

obconic
OBCÓNIC, -Ă, obconici, -ce, adj. De forma unui con inversat. – Din germ. obkonisch.

obeada
OBEÁDĂ s.f. v. obadă.

obedient
OBEDIÉNT, -Ă, obedienți, -te, adj. (Livr.) Supus, ascultător. [Pr.: -di-ent] – Din lat. obediens, -ntis, it. obbediente.

obedienta
OBEDIÉNȚĂ, obediențe, s.f. (Livr.) Supunere, ascultare. [Pr.: -di-en-] – Din fr. obédience, lat. obedientia.

obela
OBÉLĂ, obele, s.f. Semn care servea la marcarea pasajelor interpolate pe manuscrisele vechi. – Din fr. obèle.

obelisc
OBELÍSC, obeliscuri, s.n. Monument comemorativ de origine egipteană, de forma unui stâlp înalt și ascuțit la vârf, alcătuit de obicei dintr-un singur bloc de piatră și acoperit cu inscripții. ♦ Stâlp sau piesă de lemn, de piatră etc. de forma monumentului descris mai sus, folosit ca element de arhitectură. – Din fr. obélisque.

ober
ÓBER, oberi, s.m. (Ieșit din uz) Chelner-șef, oberchelner. [Var.: óbăr s.m.] – Din germ. Ober.

oberchelner
ÓBERCHELNER, oberchelneri, s.m. (Ieșit din uz) Chelner-șef; ober. [Var.: óbărchelner s.m.] – Ober + chelner.

oberec
ÓBEREC, oberecuri, s.n. Numele unui dans popular polonez cu ritm vioi; melodie după care se execută acest dans. – Din pol. oberek.

oberliht
ÓBERLIHT, oberlihturi, s.n. Porțiune dintr-o fereastră sau dintr-o ușă situată deasupra cercevelelor sau a canaturilor mobile și având deschidere separată, servind la iluminarea sau la aerisirea unei încăperi. ♦ Luminator. – Din germ. Oberlicht.

obertal
ÓBERȚAL, oberțali, s.m. (Ieșit din uz) Chelner care făcea încasările de la clienți. – Ober + țal.

obez
OBÉZ, -Ă, obezi, -e, adj. Care suferă de obezitate; foarte gras. – Din fr. obèse.

obezic
OBÉZIC, -Ă, obezici, -ce, adj. De obezitate, care produce obezitate. – Din fr. obésique.

obezitate
OBEZITÁTE s.f. Creștere exagerată a greutății corporale printr-o îngrășare anormală, ca urmare a acumulării de grăsime în diferite organe și țesuturi. – Din fr. obésité.

obiala
OBIÁLĂ, obiele, s.f. Bucată de pânză sau de postav cu care țăranii (uneori și militarii) își înfășoară laba piciorului, în loc de ciorap sau peste ciorap; p. ext. zdreanță, cârpă. Expr. A-i curge (cuiva) obielele sau a curge obielele de pe (sau după) cineva = a fi îmbrăcat în zdrențe, a fi zdrențos, zdrențăros. – Din bg. obijalo.

obicei
OBICÉI, obiceiuri, s.n. 1. Deprindere individuală câștigată prin repetarea frecventă a aceleiași acțiuni; fel particular de a se purta sau de a face ceva; obișnuință, învăț. ♢ Loc. adv. De obicei = de regulă, în mod obișnuit, în genere. ♢ Loc. vb. A avea obicei (sau obiceiul, de obicei) = a obișnui. 2. Deprindere consacrată; mod de a se purta, de a se îmbrăca, rânduială, uz etc. comune unui popor sau unei comunități omenești; datină, tradiție, uzanță, uz, rânduială. 3. (Înv.) Lege nescrisă, drept sau obligație statornicite prin tradiție; cutumă. ♢ Obiceiul pământului = denumire specifică dată cutumei în țările românești în timpul orânduirii feudale. [Pl. și: obiceie] – Din bg. običaj.

obicinui
OBICINUÍ vb. IV v. obișnui.

obicinuinta
OBICINUÍNȚĂ s.f. v. obișnuință.

obicinuit
OBICINUÍT, -Ă adj. v. obișnuit.

obida
OBÍDĂ, obide, s.f. 1. (Pop.) Întristare adâncă, durere sufletească; mâhnire, amărăciune, jale; necaz; ciudă, mânie. 2. (Înv.) Nedreptate, asuprire; jignire, insultă, umilire. – Din sl. obida.

obidi
OBIDÍ, obidesc, vb. IV. 1. Refl. (Înv. și pop.) A se lăsa pradă deznădejdii sau durerii; a se necăji, a se amărî, a deznădăjdui. 2. Tranz. (Înv.) A deplânge, a jeli. 3. Tranz. (Înv.) A asupri, a împila, a oprima. – Din obidă.

obidire
OBIDÍRE, obidiri, s.f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a (se) obidi și rezultatul ei; suferință, chin, amar; asuprire, împilare. – V. obidi.

obidit
OBIDÍT, -Ă, obidiți, -te, adj. (Înv. și pop.) 1. Amărât, mâhnit, necăjit, chinuit; zdrobit de durere. Care exprimă mâhnire, obidă. 2. (Adesea substantivat) Nedreptățit, oprimat, asuprit. – V. obidi.

obidos
OBIDÓS, -OÁSĂ, obidoși, -oase, adj. (Înv.) Îndurerat, amărât; sensibil. – Obidă + suf. -os.

obiect
OBIÉCT, obiecte, s.n. 1. Corp solid, de obicei prelucrat, care are o anumită întrebuințare. ♢ Obiect al muncii = lucru sau complex de lucruri asupra cărora acționează omul în cadrul procesului de producție, direct sau cu ajutorul mijloacelor de muncă, pentru a le modifica potrivit nevoilor sale. Obiect de inventar = tot ceea ce este sau poate fi inventariat. 2. Element, materie asupra căreia e îndreptată gândirea, activitatea intelectuală a omului. ♢ Loc. adj. și adv. La obiect = (despre discursuri, expuneri etc.) în temă, fără divagații inutile. ♦ (Fil.) Ceea ce se află în afara eului; lucru care afectează simțurile noastre sau asupra căruia se îndreaptă gândirea noastră. ♦ Conținutul asupra căruia se îndreaptă cunoașterea; ceea ce este cunoscut. 3. Ceea ce formează materia unei discipline, disciplină de studiu; materie. 4. Scop, țintă, țel; obiectiv. 5. (Gram.; în sintagmele) Obiect direct = complement direct. Obiect indirect = complement indirect. – Din lat. obiectum, germ. Objekt.

obiecta
OBIECTÁ, obiectez, vb. I. Tranz. A face o obiecție; a arăta argumentele pentru care se contestă ceea ce susține altcineva; a contesta, a invoca motive, a găsi pricină. – Din obiecție.

obiectiv
OBIECTÍV, -Ă, obiectivi, -e, adj., s.n. I. Adj. 1. (Fil.) Care există în afara conștiinței omenești și independent de ea. ♢ Idealism obiectiv = aspect al idealismului care susține existența unei idei absolute, mistice, independente de conștiința omenească și prin a cărei dezvoltare ia naștere lumea materială. 2. Care are însușirea de a reda realitatea în chip nefalsificat, detașat de impresii subiective; nepărtinitor, imparțial; obiectivist (2). 3. (Gram.) Care se referă la obiectul direct sau indirect. Reflexiv obiectiv. II. S.n. 1. Sistem optic convergent, format din una sau mai multe lentile care intră în construcția unui aparat optic (de fotografiat, microscop, lunetă etc.), fiind îndreptat spre obiectul studiat. 2. Porțiune de teren, localitate, fortăreață etc. care prezintă interes în timp de război. ♦ Țintă asupra căreia se execută o tragere sau se lansează bombe. 3. Fig. Scop, țintă, țel. ♦ (Concr.) Ceea ce urmează să fie realizat, construit etc. – Din fr. objectif.

obiectiva
OBIECTIVÁ, obiectivez, vb. I. Tranz. (Rar) A considera un lucru ca obiectiv (I 1); a transforma în valori cu existență obiectivă. ♦ Refl. A deveni obiectiv (I 1). – Din fr. objectiver.

obiectivare
OBIECTIVÁRE, obiectivări, s.f. Faptul de a (se) obiectiva. – V. obiectiva.

obiectivat
OBIECTIVÁT, -Ă, obiectivați, -te, adj. Concretizat, materializat. Imagini obiectivate. – V. obiectiva.

obiectivism
OBIECTIVÍSM s.n. 1. Atitudine de falsă obiectivitate, de pretinsă nepărtinire, de renunțare la orice luare de poziție, la orice apreciere critică în domeniul cunoștințelor sociale. 2. (Ieșit din uz) Obiectivitate (2). – Obiectiv + suf. -ism. Cf. germ. O b j e k t i v i s m u s, rus. o b ĩ e k t i v i z m.

obiectivist
OBIECTIVÍST, -Ă, obiectiviști, -ste, adj. 1. Care aparține obiectivismului (1), privitor la obiectivism, care manifestă obiectivism. 2. (Ieșit din uz) Obiectiv (I 2). – Obiectiv + suf. -ist. Cf. germ. O b j e k t i v i s t.

obiectivitate
OBIECTIVITÁTE s.f. 1. Însușirea a ceea ce este obiectiv (I 1). 2. Nepărtinire, imparțialitate. – Din fr. objectivité (după obiectiv).

obiectiviza
OBIECTIVIZÁ, pers. 3 obiectivizează, vb. I. Refl. (Rar) A căpăta un caracter obiectiv. – Obiectiv + suf. -iza.

obiectivizare
OBIECTIVIZÁRE, obiectivizări, s.f. (Rar) Faptul de a se obiectiviza. – V. obiectiviza.

obiectual
OBIECTUÁL, -Ă, obiectuali, -e, adj. (Livr.) 1. Care are natura unui obiect, care există independent de subiect; obiectiv (I 1), material. 2. Care aparține lucrurilor, obiectelor. [Pr.: -tu-al] – Din obiect.

obiectie
OBIÉCȚIE, obiecții, s.f. Argument pe care îl invocă cineva împotriva unei teze, a unei popuneri sau a unei pretenții; observație prin care cineva își manifestă dezacordul față de ceva. [Var.: obiecțiúne s.f.] – Din fr. objection.

obiectiune
OBIECȚIÚNE s.f. v. obiecție.

obieluta
OBIELÚȚĂ, obieluțe, s.f. Diminutiv al lui obială. – Obială + suf. -uță.

obijdui
OBIJDUÍ, obijduiesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A asupri, a împila. ♦ A nedreptăți, a jigni, a ofensa. – Din sl. obiždon (prez. ind. al lui obidĕti).

obijduire
OBIJDUÍRE, obijduiri, s.f. (Înv.) Faptul de a obijdui; asuprire, împilare. Ofensă, jignire. – V. obijdui.

obijduit
OBIJDUÍT, -Ă, obijduiți, -te, adj. (Înv.; adesea substantivat) Nedreptățit, asuprit, împilat; exploatat, năpăstuit. – V. obijdui.

obijduitor
OBIJDUITÓR, -OÁRE, obijduitori, -oare, s.m. și f. (Înv.) Asupritor, împilător. [Pr.: -du-i-] – Obijdui + suf. -tor.

obisnui
OBIȘNUÍ, obișnuiesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A câștiga sau a face să câștige o anumită deprindere prin repetarea frecventă a aceleiași acțiuni; a (se) deprinde, a (se) familiariza, a (se) învăța. 2. Tranz. A practica un anumit obicei, a avea o anumită deprindere. 3. Tranz. și refl. A (se) folosi (des), a (se) întrebuința. [Var.: (înv.) obicinuí vb. IV] – Din obicină (înv. „obicei” < bg.).

obisnuinta
OBIȘNUÍNȚĂ, obișnuințe, s.f. Faptul de a fi obișnuit cu ceva, de a avea un anumit obicei; deprindere, obicei; datină. ♢ Loc. adv. Din obișnuință = în virtutea deprinderii, potrivit obiceiului. ♦ (Rar) întrebuințare. [Var.: (înv.) obicinuínță s.f.] – Obișnui + suf. -ință.

obisnuit
OBIȘNUÍT, -Ă, obișnuiți, -te, adj. 1. Care a devenit obicei, care a intrat în obișnuința cuiva, caracteristic cuiva. 2. Care se face, se întâmplă, sau se întâlnește în mod regulat; care se folosește adesea; curent. ♦ (Substantivat) Persoană întâlnită în mod frecvent într-o casă, într-un loc etc. ♦ (Adverbial) În mod regulat, de obicei. 3. Care nu se distinge prin nimic în mod deosebit; comun, simplu, banal, de rând. [Var.: (înv.) obicinuít, -ă adj.] – V. obișnui.

oblanic
OBLÁNIC, oblanice, s.n. (Reg.) Suport făcut dintr-o bucată de pânza încolăcită, pe care femeile îl pun pe creștet când poartă greutăți pe cap. – Din scr. oglavnik.

obladui
OBLĂDUÍ, oblăduiesc, vb. IV. (Înv. și pop.) 1. Tranz. și refl. A (se) conduce, a (se) administra, a (se) guverna. ♦ Intranz. A domni. 2. Tranz. A proteja, a ocroti, a apăra. – Din sl. obladovati.

obladuire
OBLĂDUÍRE, oblăduiri, s.f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a (se) oblădui și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Organ de conducere, autoritate (de stat), stăpânire. – V. oblădui.

obladuitor
OBLĂDUITÓR, -OÁRE, oblăduitori, -oare, adj. (Înv. și pop.; adesea substantivat) Care oblăduiește, guvernează, conduce, cârmuiește; protector. [Pr.: -du-i-] – Oblădui + suf. -tor.

oblanc
OBLẤNC, oblâncuri, s.n. Partea de dinainte a șeii, mai ridicată și încovoiată. – Din sl. oblonkŭ.

oblete
OBLÉTE s.m. v. obleț.

oblet
OBLÉȚ, obleți, s.m. Pește mic, zvelt, de culoare albă-argintie, cu gura oblică, fără mustăți, care trăiește în apele dulci; albișoară, albiță, sorean (Alburnus alburnus) ♢ Obleț mare = pește migrator, asemănător cu oblețul, lung, cu carnea grasă și gustoasă; țușcov (Chalcalburnus chalcoides) [Var.: obléte s.m.] – Oblu + suf. -eț.

oblic
ÓBLIC, -Ă, oblici, -ce, adj. 1. Înclinat față de o dreaptă sau față de un plan; pieziș, plecat, aplecat. ♦ (Substantivat, f.) Dreaptă care face un unghi diferit de 0° sau de 90° cu o altă dreaptă sau cu un plan. ♦ (Despre cilindri și prisme) Care are generatoarele (respectiv muchiile) înclinate față de bază; (despre conuri și piramide) cu dreapta care unește vârful cu centrul bazei înclinată față de bază. ♦ (Despre ochi) Cu colțurile exterioare ridicate spre tâmple; codat. ♦ Fig. (Despre priviri) Bănuitor, iscoditor. 2. (Lingv.; în sintagma) Caz oblic = nume dat uneori în gramatica română cazurilor genitiv și dativ, iar în gramatica altor limbi, în mod curent, tuturor cazurilor, cu excepția nominativului și a vocativului. – Din lat. obliquus, fr. oblique.

oblica
OBLICÁ, oblichez, vb. I. Intranz. (Rar) A ocoli, a coti. – Din fr. obliquer.

oblici
OBLICÍ, oblicesc, vb. IV. (Înv. și pop.) 1. Tranz. A dibui, a descoperi, a găsi. 2. Tranz. și intranz. A alia, a prinde de veste, a auzi. – Din sl. obličiti.

oblicitate
OBLICITÁTE s.f. Proprietate a unei linii sau a unei suprafețe de a fi înclinată față de o altă linie sau suprafață; poziție oblică. – Din fr. oblicité.

obliga
OBLIGÁ, oblíg, vb. I. 1. Tranz. A constrânge, a sili (pe cineva la ceva); a impune. 2. Tranz. și refl. A (se) îndatora. 3. Refl. A se angaja, a-și lua o sarcină, o răspundere. – Din lat. obligare, fr. obliger.

obligare
OBLIGÁRE, obligări, s.f. Faptul de a obliga. – V. obliga.

obligat
OBLIGÁT, -Ă, obligați, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care este îndatorat sau recunoscător cuiva pentru un serviciu făcut. 2. (Rar) Care nu poate lipsi; obligatoriu. 3. Care este constrâns, silit să facă un anumit lucru. – V. obliga.

obligativitate
OBLIGATIVITÁTE s.f. Caracter a ceea ce este obligatoriu. – Din obliga.

obligator
OBLIGATÓR, -OÁRE adj. v. obligatoriu.

obligatoriu
OBLIGATÓRIU, -IE, obligatorii, adj. Care trebuie urmat întocmai, care trebuie făcut, îndeplinit; impus. ♦ (Rar) Care nu poate lipsi; indispensabil. [Var.: obligatór, -oáre adj.] – Din lat. obligatorius, fr. obligatoire.

obligatie
OBLIGÁȚIE, obligații, s.f. 1. Datorie, sarcină, îndatorire. 2. Raport juridic civil prin care una sau mai multe persoane au dreptul de a pretinde altor persoane, care le sunt îndatorate, să dea, să facă sau să nu facă ceva. 3. Hârtie de valoare care conferă posesorului ei calitatea de creditor și-i dă dreptul de a primi, pentru suma împrumutată, un anumit venit fix sub formă de dobândă. [Var.: obligațiúne s.f.] – Din fr. obligation, lat. obligatio, -onis.

obligatiune
OBLIGAȚIÚNE s.f. v. obligație.

obliga
ÓBLIGĂ, obligi, s.f. (Înv.) Cambie, poliță^2. – Din it. obbligo.

obligeana
OBLIGEÁNĂ, obligene, s.f. Plantă erbacee perenă, originară din India, cu miros aromatic, cu rizom cărnos, cu frunze liniare lungi și cu flori gălbui, care crește pe marginea apelor ori este cultivată, fiind folosită în medicină și în parfumerie (Acorus calamus). – Et. nec.

oblitera
OBLITERÁ, obliterez, vb. I. 1. Refl. și tranz. (Livr.; despre inscripții, manuscrise etc.) A (se) șterge treptat, a deveni sau a face să devină neciteț. 2. Tranz. A anula o marcă poștală sau un timbru prin aplicarea unei ștampile. 3. Tranz. (Med.) A astupa, a închide. – Din fr. obliterer, lat. obliterare.

obliterant
OBLITERÁNT, -Ă, obliteranți, -te, adj. (Med.) Care obliterează. – Din fr. oblitérant.

obliterare
OBLITERÁRE, obliterări, s.f. Acțiunea de a (se) oblitera și rezultatul ei; obliterație. – V. oblitera.

obliterat
OBLITERÁT, -Ă, obliterate, adj. 1. (Despre mărci poștale) Ștampilat. 2. (Med.) Astupat, închis, obturat. – V. oblitera.

obliteratie
OBLITERÁȚIE, obliterații, s.f. 1. Obliterare. 2. (Med.) Obstrucție. – Din fr. oblitération, lat. obliteratio.

oblojeala
OBLOJEÁLĂ, oblojeli, s.f. (Pop.) Cataplasmă, compresă; pansament. [Pl. și: oblojele] – Obloji + suf. -eală.

obloji
OBLOJÍ, oblojesc, vb. IV. (Înv. și pop.) 1. Tranz. A trata (o rană, un organ bolnav sau un om bolnav) cu mijloace băbești, a lecui prin oblojeli; a pansa o rană. ♦ Fig. A purta cuiva de grijă; a îngriji. 2. Tran. și refl. A (se) înveli, a (se) acoperi; a (se) înfofoli, a (se) încotoșmăna. – Din sl. oblojiti „a pune, a aplica”.

oblojire
OBLOJÍRE, oblojiri, s.f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a (se) obloji și rezultatul ei. – V. obloji.

oblojit
OBLOJÍT, -Ă, oblojiți, -te, adj. (Înv. și pop.) Înfășurat în oblojeli; pansat. – V. obloji.

oblomovism
OBLOMOVÍSM s.n. Atitudine de apatic; spirit de stagnare. – Oblomov (n. pr.) + suf. -ism.

oblon
OBLÓN, obloane, s.n. 1. Dispozitiv format din unul sau din mai multe panouri de metal, de lemn sau de material plastic, așezat în fața sau în spatele unei ferestre, al unei uși sau al unei deschideri și servind pentru protecție sau pentru reglarea luminii care intră în camera respectivă. 2. (Reg.) Deschizătură în formă de fereastră într-un perete, în special în peretele podului; tăblie de lemn care închide această deschizătură. 3. (Înv.) Ușă la trăsură; portieră a unui cupeu. – Et. nec.

oblonas
OBLONÁȘ, oblonașe, s.n. Diminutiv al lui oblon. – Oblon + suf. -aș.

oblong
OBLÓNG, -Ă, oblongi, -ge, adj. Care este mai mult lung decât lat; lunguieț, alungit. – Din fr. oblong, lat. oblongus.

obloni
OBLONÍ, oblonesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A închide cu obloane. – Din oblon.

oblonit
OBLONÍT, -Ă, obloniți, -te, adj. Închis cu obloane. – V. obloni.

oblu
ÓBLU, OÁBLĂ, obli, oable, adj., adv. I. Adj. 1. (Pop.) Care se prezintă ca o linie dreaptă; fără cotituri, drept. ♦ (Despre câmpii) Plan, neted. ♦ (Despre înălțimi, urcușuri) Aproape vertical; abrupt. 2. (Despre mers) Încet și uniform. II. Adv. (Pop.) În linie dreaptă; drept; p. ext. (în legătură cu verbe de mișcare) fară înconjur, fără ocol, direct. – Din sl. oblŭ.

obnubila
OBNUBILÁ, pers. 3 obnubilează, vb. I. Refl. (Rar; despre vedere, memorie) A se întuneca, a slăbi, a se umbri. – Din lat. obnubilare, fr. obnubiler.

obnubilare
OBNUBILÁRE, obnubilări, s.f. Acțiunea de a se obnubila și rezultatul ei. ♦ Stare de întunecare parțială a conștiinței, stare generală proastă, cauzată de unele boli ale sistemului nervos sau cardiovascular; obnubilație. – V. obnubila.

obnubilat
OBNUBILÁT, -Ă, obnubilați, -te, adj. (Rar; despre vedere, memorie etc.) Umbrit, întunecat, slăbit. – V. obnubila.

obnubilatie
OBNUBILÁȚIE, obnubilații, s.f. (Rar) Obnubilare. – Din fr. obnubilation.

oboi
OBÓI, oboaie, s.n. Instrument muzical de suflat în formă de tub, cu ancie dublă, construit din lemn special, cu găuri și cu clape, folosit mai ales în orchestră. – Din it. oboe, germ. Oboe.

oboist
OBOÍST, -Ă, oboiști, -ste, s.m. și f. Persoană care cântă la oboi. – Din fr. hautboïste, germ. Hoboist.

obol
OBÓL, (1) oboluri, s.n., (2) oboli, s.m. 1. S.n. Sumă modestă cu care cineva contribuie la o acțiune; p. gener. contribuție de orice natură. ♢ Expr. A-și da obolul = a contribui cu un mic ajutor în scop de binefacere. 2. S.m. Veche monedă grecească, egală cu a șasea parte dintr-o drahmă. – Din fr. obole, lat. obolus.

obor
OBÓR^1, oboare, s.n. 1. (Reg.) Loc (împrejmuit) unde se ține un târg de vite, de fân, de lemne; târg de vite; p. ext. piață. 2. (Pop.) Împrejmuire pentru vite; țarc, ocol, staul. ♦ Loc îngrădit în jurul casei sau în apropierea ei, parte a curții unde se țin unelte agricole, nutreț pentru vite etc. – Din bg., scr. obor.

OBÓR^2, oboare, s.n. Împrejmuire de nuiele sau de stuf făcută într-o apă curgătoare pentru a prinde și a păstra peștele viu; spațiul din interiorul acestei împrejmuiri. – Din rus. obor „șnur”.

oborean
OBOREÁN, -Ă, oboreni, -e, s.m. și f. (Rar) Persoană care locuiește în apropierea oborului^1 (1). – Obor^1 + suf. -ean.

obori
OBORÎ́, obór, vb. IV. Tranz. (Reg.) A doborî ceva sau a pune pe cineva la pământ; a omorî; fig. a scoate pe cineva dintr-un post, dintr-o demnitate prin diverse uneltiri. – Din sl. oboriti.

oboroc
OBORÓC, oboroace, s.n. 1. (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Danie. 2. Măsură de capacitate de 44 sau de 22 de ocale, folosită în trecut. ♦ Vas mare de formă cilindrică, larg la gură, făcut de obicei din scoarță de tei, care servește ca unitate de măsură pentru cereale sau pentru păstrarea și transportul acestora; conținutul acestui vas. ♢ Expr. A pune (sau a ascunde, a ține etc.) ceva sub obroc = a feri ceva de văzul lumii, a ține ascuns, a ascunde bine ceva. 3. Coș de nuiele fără fund cu care se prind peștii. [Var.: obróc s.n.] – Din ucr. uborok.

oboseala
OBOSEÁLĂ, oboseli, s.f. Stare de slăbiciune generală datorată unui efort fizic sau intelectual intens; obosire, osteneală. ♦ P. anal. (Tehn.) Scădere a rezistenței unui material sau a unei piese din cauza unei folosiri îndelungate sau a defectelor de elaborare, de prelucrare etc. – Obosi + suf. -eală.

obosi
OBOSÍ, obosesc, vb. IV. Intranz. și refl. A pierde puterile (fizice sau intelectuale) în urma unui efort îndelungat; a osteni. ♢ Tranz. M-au obosit drumurile. ♦ Refl. A depune eforturi (intense) pentru a face ceva. – Din bg. oboseja, scr. obositi.

obosire
OBOSÍRE, obosiri, s.f. (Rar) Faptul de a (se) obosi; oboseală. – V. obosi.

obosit
OBOSÍT, -Ă, obosiți, -te, adj. Care simte oboseală; sleit de puteri, ostenit, istovit. – V. obosi.

obositor
OBOSITÓR, -OÁRE, obositori, -oare, adj. Care obosește, care provoacă oboseală; ostenitor, istovitor; p. ext. plictisitor. – Obosi + suf. -tor.

obot
ÓBOT, obote, s.n. Scândură care leagă în față tălpile săniei. – Cf. bg. h o b o t.

oboval
OBOVÁL, -Ă, obovali, -e, adj. În formă de ou; obovat. – Din fr. obovale, germ. oboval.

obovat
OBOVÁT, -Ă, obovați, -te, adj. (Despre frunze, petale, sepale etc.) Care are lățimea cea mai mare în treimea superioară. – Din fr. obové.

obrat
OBRÁȚ, obrațe, s.n. (Înv. și reg.) Veche unitate de lungime, egală cu 26,76 metri; (astăzi) măsură de lungime (nedeterminată), de obicei mică. – Din sl. obratŭ „hotar”.

obraz
OBRÁZ, (1) obraji, s.m., (2, 3, 4) obraze, s.n. 1. S.m. Fiecare dintre cele două părți laterale ale feței; pielea care acoperă aceste părți. ♢ Expr. Să-ți fie rușine obrazului! sau să-ți fie în obraz!, se spune cuiva care a făcut ceva necuviincios. A-i plesni (sau a-i crăpa) cuiva obrazul de rușine = a-i fi cuiva foarte rușine, a se rușina foarte tare. A fi gros de obraz = a fi fără rușine, îndrăzneț. (A fi) fără (de) obraz = (a fi) nerușinat, necuviincios. A avea obraz subțire = a fi bine crescut, a avea purtări frumoase. Obrazul subțire cu cheltuială se ține = pentru a putea face față unor pretenții mari trebuie să dispui de mijloace corespunzătoare. 2. S.n. Partea anterioară a capului omenesc; față, figură, chip. ♢ Expr. A ieși (sau a scăpa, a o scoate) cu obraz curat = a ieși cu bine, onorabil dintr-o situație dificilă. A-i spune sau a-i zice cuiva (un lucru) de la obraz = a-i spune cuiva (un lucru) fără înconjur, direct, fără menajamente. A orbi sau a prosti (pe cineva) de la obraz = a-i spune (cuiva) minciuni vădite, a căuta să înșeli (pe cineva) în chip grosolan. A-și scoate obrazul în lume = a apărea în societate, a se arăta printre oameni. A face (cuiva) pe obraz = a se purta cu cineva după cum merită, a se răzbuna pe cineva. A (nu) da obraz = a (nu) da ochi cu cineva, a (nu) se înfățișa la cineva. A-și pune obrazul (pentru cineva) = a garanta (pentru cineva) cu cinstea, cu autoritatea, cu reputația proprie. A da (cuiva) obraz = a îngădui (cuiva) prea multe; a da (cuiva) nas. Cu ce obraz? = cu ce îndrăzneală? A (nu) (mai) avea obraz (să...) = a (nu) (mai) avea îndrăzneală (să...). ♦ Fig. Valoare morală a unei persoane; cinste, reputație; renume; demnitate. 3. S.n. (Înv.; adesea urmat de determinări adjectivale) Persoană, ins. Obraz subțire = persoană fină, pretențioasă, care trăiește în lux. 4. S.n. (Înv.; de obicei la sg.) Rang, condiție, stare socială. [Pl. și: (2, 3) obrazuri] – Din sl. obrazŭ.

obraznic
OBRÁZNIC, -Ă, obraznici, -ce, adj. (Adesea substantivat) Lipsit de respect, de rușine; nerușinat, impertinent, insolent, arogant; (cu sens atenuat) neascultător, neastâmpărat. – Obraz + suf. -nic.

obrajel
OBRĂJÉL, obrăjei, s.m. Obrăjor. – Obraz + suf. -el.

obrajor
OBRĂJÓR, obrăjori, s.m. Diminutiv al lui obraz; obrăjel. – Obraz + suf. -ior.

obrazar
OBRĂZÁR, obrăzare, s.n. 1. Plasă deasă de sârmă sau sac de pânză cu care stuparul își acoperă fața pentru a o acoperi de înțepăturile albinelor. 2. Mască metalică cu care se acoperă fața pentru a o proteja în unele sporturi (lupte, sabie, floretă etc.). 3. (Reg.) Țesătură albă, subțire și rară, cu care se acoperă fața (uneori și trupul) mortului. 4. (Pop.) Mască. – Obraz + suf. -ar.

obrazat
OBRĂZÁT, -Ă, obrăzați, -te, adj. (Reg.) Cu obrajii mari. – Obraz + suf. -at.

obraznicatura
OBRĂZNICĂTÚRĂ, obrăznicături, s.f. (Fam.) Ființă obraznică. – Obraznic + suf. -ătură.

obrazniceste
OBRĂZNICÉȘTE adv. (Înv.) În mod obraznic, cu obrăznicie. – Obraznic + suf. -ește.

obraznici
OBRĂZNICÍ, obrăznicesc, vb. IV. 1. Refl. A deveni obraznic, necuviincios, impertinent; a-și lua nasul la purtare. 2. Tranz. (Fam.) A certa cu vorbe aspre, a ocărî pentru o obrăznicie. – Din obraznic.

obraznicie
OBRĂZNICÍE, obrăznicii, s.f. Atitudine, purtare, vorbă obraznică; necuviință, insolență, impertinență; (cu sens atenuat) neascultare, neastâmpăr. – Obraznic + suf. -ie.

obraznicut
OBRĂZNICÚȚ, -Ă, obrăznicuți, -e, adj. Diminutiv al lui obraznic. – Obraznic + suf. -uț.

obrazui
OBRĂZUÍ, obrăzuiesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A reprezenta, a înfățișa; a schița. – Obraz + suf. -ui.

obranteala
OBRÂNTEÁLĂ s.f. v. obrinteală.

obranti
OBRÂNTÍ vb. IV v. obrinti.

obrinteala
OBRINTEÁLĂ, obrinteli, s.f. (Pop.) Inflamație, umflătură a unei răni (din cauza infecției, a frigului etc.); obrintitură. [Var.: obrânteálă s.f.] – Obrinti + suf. -eală.

obrinti
OBRINTÍ, obrintesc, vb. IV. Refl. și intranz. (Pop.; despre răni, bube sau, p.ext., despre părți ale corpului) A se inflama, a se umfla (din cauza unei infecții, a frigului etc.). [Var.: obrântí vb. IV] – Din sl. obŭjentriti.

obrintire
OBRINTÍRE, obrintiri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) obrinti și rezultatul ei. – V. obrinti.

obrintitura
OBRINTITÚRĂ, obrintituri, s.f. (Pop.) Obrinteală. – Obrinti + suf. -tură.

obroc
OBRÓC s.n. v. oboroc.

obroci
OBROCÍ, obrocesc, vb. IV. Tranz. (În basme) A face cuiva vrăji; a fermeca. – Din obroc.

obscen
OBSCÉN, -Ă, obsceni, -e, adj. (Despre gesturi, cuvinte, atitudini etc.) Nerușinat, trivial, indecent; vulgar, pornografic. – Din fr. obscène, lat. obscenus.

obscenitate
OBSCENITÁTE, obscenități, s.f. Ceea ce este obscen; nerușinare, trivialitate, indecență, pornografie; vorbă sau faptă obscenă. – Din fr. obscénité, lat. obscenitas, -atis.

obscur
OBSCÚR, -Ă, obscuri, -e, adj. 1. Care nu este străbătut de lumină, lipsit de lumină; întunecos. 2. Fig. Nedeslușit, nelămurit, neclar, greu de priceput, neînțeles. 3. Fig. Necunoscut sau puțin cunoscut; de mică importanță; fără merite sau calități deosebite, mediocru. – Din fr. obscur, lat. obscurus.

obscura
OBSCURÁ, obscurez, vb. I. Tranz. 1. A face să devină obscur (1); a întuneca. 2. A face să devină neclar, greu de priceput, de neînțeles. – Din fr. obscur.

obscurantism
OBSCURANTÍSM s.n. Stare de înapoiere culturală; atitudine ostilă, refractară față de tot ce reprezintă progres. – Din fr. obscurantisme.

obscurantist
OBSCURANTÍST, -Ă , obscutantiști, -ste, adj., s.m. și f. 1.Adj. Care aparține obscurantismului, care oglindește sau susține obscurantismul. 2. S.m. și f. Adept al obscurantismului. – Din fr. obscurantiste.

obscurare
OBSCURÁRE, obscurări, s.f. Acțiunea de a obscura. – V. obscura.

obscurat
OBSCURÁT, -Ă, obscurați, -te adj. Care a devenit obscur; obscurizat. – V. obscura.

obscuritate
OBSCURITÁTE, obscurități s.f. 1. Lipsă de lumină; întuneric, întunecime. 2. Fig. Lipsă de claritate (în idei, în stil etc.); nelămurire, confuzie. 3. Fig. Lipsă de renume, de vază, de faimă etc.; mediocritate. – Din fr. obscurité, lat. obscuritas, -atis.

obscuriza
OBSCURIZÁ, obscurizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) face obscur – V. obscuriza.

obscurizare
OBSCURIZÁRE, obscurizări, s.f. Faptul de a (se) face obscur. – V. obscuriza.

obscurizat
OBSCURIZÁT, -Ă, obscurizați, -te, adj. Care a devenit obscur; obscurat. – V. obscur.

obsecratie
OBSECRÁȚIE, obsecrații, s.f. Figură retorică prin care oratorul imploră ajutorul zeilor sau al oamenilor. [Var: obsecrațiúne s.f.] – Din fr. obsecration, lat. obsecratio, -onis.

obsecratiune
OBSECRAȚIÚNE s.f. v. obsecrație.

obsecvent
OBSECVÉNT, -Ă, obsecvenți, -te, adj. (Despre o vale) Care are o direcție de curgere contrară direcției de înclinare a straturilor. – Din fr. obséquent.

obsecvios
OBSECVIÓS, -OÁSĂ, obsecvioși, -oase, adj. (Livr.) Care este excesiv de politicos, de respectuos; servil, slugarnic, smerit, umil, plecat. [Pr.: -vi-os] – Din fr. obséquieux, lat. obsequiosus.

obsecviozitate
OBSECVIOZITÁTE s.f. (Livr.) Însușirea de a fi obsecvios; servilism, slugărnicie. [Pr.: -vi-o-] -Din fr. obséquiosité.

obseda
OBSEDÁ, obsedez, vb. I. Tranz. (Despre imagini, idei, sentimente etc.) A urmări, a preocupa intens și permanent pe cineva, a stărui în mintea cuiva; a persecuta, a chinui. – Din fr. obséder.

obsedant
OBSEDÁNT, -Ă, obsedanți, -te, adj. Care obsedează. – Din fr. obsédant.

obsedare
OBSEDÁRE, obsedări, s.f. Acțiunea de a obseda și rezultatul ei; obsesie. – V. obseda.

obsedat
OBSEDÁT, -Ă, obsedați, -te, adj., s.m. și f. (Om) preocupat, urmărit, chinuit neîncetat de o idee, de un sentiment, de o manie etc. – V. obseda.

observa
OBSERVÁ, obsérv, vb. I. Tranz. 1. A băga de seamă, a remarca. ♦ A exprima o observație, a constata. ♦ A atrage cuiva atenția; p.ext. a dojeni, a reproșa. 2. A examina cu atenție, a studia, a cerceta; a scruta. 3. A spiona, a iscodi, a pândi. 4. (Rar) A respecta legile, obiceiurile etc. – Din fr. observer, lat. observare.

observabil
OBSERVÁBIL, -Ă, observabili, -e, adj. Care poate fi observat. – Din fr. observable, lat. observabilis.

observare
OBSERVÁRE, observări, s.f. 1. Acțiunea de a observa și rezultatul ei. ♦ (Rar) Observație (3). 2. (Mil.) Cercetare, supraveghere executată asupra inamicului și a obiectivelor lui, cu ochiul liber sau cu aparate optice, în scopul obținerii unor date. 3. Prima fază a cercetării statistice, care constă în înregistrarea unitară a datelor privind caracteristicile unităților unei colectivități statistice. – V. observa.

observator
OBSERVATÓR^1, observatoare, s.n. 1. (Mai ales în sintagma observator astronomic) Clădire special amenajată pentru observații științifice asupra corpurilor cerești, fenomenelor astronomice, meteorologice etc.; instituția aflată în această clădire. 2. Loc, amplasament special amenajat de unde se pot observa cele ce se află sau se întâmplă pe o mare distanță în jur și unde se pot adăposti oamenii și instrumentele necesare observației. – Din lat. observatorium, fr. observatoire, germ. Observatorium.

OBSERVATÓR^2, -OÁRE, observatori, -oare, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care observă, cercetează sau studiază ceva. ♦ Persoană cu spirit de observație. ♦ Reprezentant al unui stat sau al unei organizații internaționale care participă la lucrările unor conferințe sau organisme internaționale, fără drept de vot și de semnătură a documentelor întocmite de acestea, dar uneori cu dreptul de a participa la discuții. ♦ Militar care execută observarea asupra inamicului. 2. Adj. Care observă, scrutează; pătrunzător, perspicace. 3. Adj. Prin care se atrage cuiva atenția asupra unui abuz de serviciu, asupra unei greșeli etc. săvârșite. Notă observatoare. – Din fr. observateur, lat. observator.

observatie
OBSERVÁȚIE, observații, s.f. 1. Procedeu al cunoașterii științifice care constă în contemplarea metodică și intenționată a unui obiect sau a unui proces; observare, cercetare, examinare; studiu. ♦ Supraveghere, urmărire; spec. supraveghere medicală (a unui bolnav). Bolnav ținut sub observație. ♢ Foaie de observație = formular în care se notează istoricul și descrierea bolii, rezultatele examenului clinic și al analizelor de laborator, evoluția bolii și fazele tratamentului urmat de bolnav în timpul spitalizării acestuia. 2. Remarcă, constatare. 3. Obiecție critică; p. ext. mustrare, dojană, reproș. – Din germ. Observation, fr. observation, lat. observatio.

observational
OBSERVAȚIONÁL, -Ă, observaționali, -e, adj. (Rar) Cu caracter de observație. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. observational.

obsesie
OBSÉSIE, obsesii, s.f. Tulburare a voinței care se manifestă prin idei fixe, prin dorința irezistibilă de a face un act determinat, bolnavul fiind conștient de caracterul anormal al acțiunilor sale. ♦ Imagine sau idee inadecvată care revine neîncetat în câmpul conștiinței, stăruitor și anormal; preocupare chinuitoare. [Var.: (înv.) obsesiúne s.f.] – Din fr. obsession.

obsesional
OBSESIONÁL, -Ă, obsesionali, -e, adj. De obsesie; obsesiv. [Pr.: -si-o-] – Din fr. obsessionnel.

obsesiune
OBSESIÚNE s.f. v. obsesie.

obsesiv
OBSESÍV, -Ă, obsesivi, -e, adj. Care ține de obsesie, privitor la obsesie, de obsesie. ♦ (Adverbial) Ca o obsesie; obsedant. – Din obsesie. Cf. fr. o b s e s s i f.

obsidian
OBSIDIÁN, obsidiane, s.n. Rocă vulcanică de culoare neagră sau brună-cenușie, cu înfățișarea sticlei topite, care a fost folosită în epoca de piatră pentru confecționarea armelor și a uneltelor. [Pr.: -di-an] – Din fr. obsidiane, obsidienne, lat. obsidiana [petra].

obsiga
OBSÍGĂ s.f. Numele mai multor specii de plante erbacee asemănătoare cu ovăzul, cultivate pentru nutreț (Bromus și Brachypodium). – Din bg. obsila, scr. ovsika.

obstacol
OBSTÁCOL, obstacole, s.n. 1. Piedică, stavilă care închide drumul, care oprește vederea, trecerea etc. ♦ Fig. Ceea ce împiedică săvârșirea unei acțiuni; greutate, dificultate; opoziție. 2. (Sport) Piedică naturală sau amenajată care mărește dificultatea parcurgerii unui traseu, utilizată în atletism, hipism, ciclocros, motocros etc. [Var.: obstácul s.n.] – Din fr. obstacle, lat. obstaculum, it. obstacolo.

obstacul
OBSTÁCUL s.n. v. obstacol.

obstetric
OBSTÉTRIC, -Ă, obstetrici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care aparține obstetricii, privitor la obstetrică, de obstetrică; obstetrical. 2. S.f. Ramură a chirurgiei care se ocupă cu fiziologia și patologia sarcinii și a nașterii, precum și cu asistența în timpul nașterii și în perioada de lăuzie. – Din fr. obstétrique.

obstetrical
OBSTETRICÁL, -Ă, obstetricali, -e, adj. Obstetric (1). – Din fr. obstétrical.

obstetrician
OBSTETRICIÁN, -Ă, obstetricieni, -e, s.m. și f. Specialist în obstetrică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. obstétricien.

obstina
OBSTINÁ, obstinez, vb. I. Refl. (Livr.) A se încăpățâna, a se îndârji. – Din fr. obstiner.

obstinat
OBSTINÁT, -Ă, obstinați, -te, adj. (Livr.) Încăpățânat, îndărătnic. – V. obstina.

obstinatie
OBSTINÁȚIE, obstinații, s.f. (Livr.) Încăpățânare, îndărătnicie. – Din lat. obstinatio, fr. obstination.

obstrua
OBSTRUÁ, obstruez, vb. I. Tranz. (Med.) A astupa (un canal, un vas de sânge). [Pr.: -stru-a] – Din fr. obstruer.

obstruant
OBSTRUÁNT, -Ă, obstruanți, -te, adj. (Med.) Care obstruează; obstructiv, obstructor. [Pr.: -stru-ant] – Obstrua + suf. -ant.

obstruare
OBSTRUÁRE, obstruări, s.f. (Med.) Acțiunea de a obstrua. [Pr.: -stru-a-] – V. obstrua.

obstruat
OBSTRUÁT, -Ă, obstruați, -te, adj. (Med.; despre canale, vase de sânge) Care este astupat, prin care nu mai poate circula sângele în mod normal. [Pr.: -stru-at] – V. obstrua.

obstructiv
OBSTRUCTÍV, -Ă, obstructivi, -e, adj. (Med.) Care astupă, care oprește circulația normală în organism; care produce o obstrucție. – Din fr. obstructif.

obstructor
OBSTRUCTÓR, -OÁRE, obstructori, -oare, adj. (Rar) Care obstruează, obstruant. – Din fr. obstructeur.

obstructie
OBSTRÚCȚIE, obstrucții, s.f. 1. (Med.) Astupare a lumenului unui organ tubular (trahee, bronhie, intestin, ureter etc.) ca urmare a unui proces, a unui obstacol situat în interiorul organului sau a unei compresiuni exagerate exercitate din afară; ocluzie, obliterare, obliterație. ♢ Obstrucție intestinală = ocluzie intestinală. 2. Tactică folosită în unele parlamente pentru a împiedica, prin prelungirea artificială a discuțiilor, desfășurarea unei dezbateri, a unei acțiuni, a unui proces sau luarea unei hotărâri; p. ext. opoziție înverșunată. ♦ Act nereglementar comis în unele discipline sportive (fotbal, handbal etc.), prin care un apărător încearcă să împiedice pe atacantul advers să ajungă mingea, fără ca el însuși să încerce sa o joace. ♦ Acțiune nereglementară prin care un boxer încearcă să-și împiedice adversarul să lovească. – Din fr. obstruction, lat. obstructio.

obstructiona
OBSTRUCȚIONÁ, obstrucționez, vb. I. 1. Refl. (Med.; despre lumenul organelor tabulare) A suferi o obstrucție (1). 2. Intranz. A face obstrucție (2) la... 3. Tranz. (La fotbal, handbal etc.) A împiedica pe atacantul advers să ajungă la minge, fără a juca. [Pr.: -ți-o-] – De la obstrucție.

obstructionism
OBSTRUCȚIONÍSM s.n. Atitudine a celor care folosesc sistematic obstrucția (2). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. obstructionnisme.

obstructionist
OBSTRUCȚIONÍST, -Ă, obstrucționiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține obstrucționismului, privitor la obstrucționism. 2. S.m. și f. Persoană care practică obstrucționismul. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. obstructionniste.

obste
ÓBȘTE, obști, s.f. 1. (Înv. și pop.) Colectivitate, comunitate, populație, popor; p. ext. masă mare de oameni, gloată, mulțime; obștime. ♢ De obște = a) loc. adj. care privește sau interesează pe toți, care aparține tuturor; comun, general, public; b) loc. adv. împreună, fără excepție, deopotrivă; c) loc. adv. în mod obișnuit, de obicei; d) loc. adv. pretutindeni, peste tot. 2. (Înv.) Spec. Comunitate a călugărilor de la o mănăstire; p. ext. chinovie. 3. (Înv.) Obștească adunare; p. ext. adunare, consiliu. 4. Formă de organizare socială specifică orânduirii feudale, care face legătura între aceasta și orânduirile anterioare și care se caracterizează prin munca în comun și prin îmbinarea proprietății private cu cea colectivă. ♦ Asociație, întovărășire. [Var.: óbștie s.f.] – Din sl. obĩštije.

obstesc
OBȘTÉSC, -EÁSCĂ, obștești, adj. Care privește poporul, care aparține poporului; p. ext. comun, general, colectiv, public. ♢ (Înv.) Obștească Adunare = organ legislativ suprem în țările românești, Adunare Naționala; p. ext. consiliu consultativ. ♢ Expr. A-și da obștescul sfârșit = a muri. ♦ (Înv.) Unanim. – Obște + suf. -esc.

obsteste
OBȘTÉȘTE adv. (Înv.) Din punct de vedere obștesc; având în vedere interesul comun, colectiv; în general; îndeobște. – Obște + suf. -ește.

obsti
OBȘTÍ, obștesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A vesti, a înștiința, a anunța tuturor. – Din sl. obĩštiti sau din obște.

obstie
ÓBȘTIE s.f. v. obște.

obstime
OBȘTÍME s.f. (Înv.) Obște (1). – Obște + suf. -ime.

obstire
OBȘTÍRE, obștiri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a obști și rezultatul ei; înștiințare, anunțare. – V. obști.

obtura
OBTURÁ, obturez, vb. I. Tranz. A astupa (temporar), a înfunda, a închide (o deschizătură, un tub, un vas, o arteră sangvină etc.). – Din fr. obturer.

obturant
OBTURÁNT, -Ă, obturanți, -te, adj. Care obturează. – Obtura + suf. -ant.

obturare
OBTURÁRE, obturări, s.f. Acțiunea de a obtura și rezultatul ei; astupare, închidere, obturație. – V. obtura.

obturat
OBTURÁT, -Ă, obturați, -te, adj. (Despre deschizături, tuburi, p. ext. vase sangvine) Care este astupat (temporar); înfundat. – V. obtura.

obturator
OBTURATÓR, obturatoare, s.n. Dispozitiv utilizat în scopul micșorării secțiunii de trecere a unui material fluid sau pulverulent, a unui fascicul de lumină printr-o deschidere etc. ♢ Obturator fotografic = dispozitiv mecanic montat pe un aparat fotografic, având drept scop să oprească sau să permită căderea luminii pe placa sau pe filmul fotografic. – Din fr. obturateur.

obturatie
OBTURÁȚIE, obturații, s.f. Obturare. ♦ (Med.) Închidere, astupare a unui orificiu sau a unei cavități. ♢ Obturație dentară = astuparea terapeutică a cavității unui dinte cariat. – Din fr. obturation.

obtuz
OBTÚZ, -Ă, obtuzi, -e, adj. 1. (În sintagma) Unghi obtuz = unghi mai mare de 90 de grade. 2. Fig. (Despre minte; p. ext. despre oameni) Care pricepe greu; redus, mărginit. – Din fr. obtus.

obtuzitate
OBTUZITÁTE, obtuzități, s.f. Lipsă de înțelegere sau de pătrundere, îngustime de vederi, mărginire spirituală; prostie, tâmpenie, obtuziune. – Obtuz + suf. -itate.

obtuziune
OBTUZIÚNE, obtuziuni, s.f. (Rar) Obtuzitate. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. obtusion.

obtuzunghi
OBTUZÚNGHI, obtuzunghiuri, adj. (În sintagma) Triunghi obtuzunghi = triunghi care are un unghi obtuz. – Obtuz + unghi (după fr. obtusangle).

obtine
OBȚÍNE, obțín, vb. III. Tranz. A dobândi, a primi, a căpăta (ceva); a reuși să ajungă la..., a realiza ceva. – Din fr. obtenir, lat. obtinere (după ține).

obtinere
OBȚÍNERE, obțineri, s.f. Acțiunea de a obține și rezultatul ei; dobândire, primire; repurtare. – V. obține.

obuz
OBÚZ, obuze, s.n. Proiectil de artilerie. [Pl. și: (înv.) obuzuri] – Din fr. obus.

obuzier
OBUZIÉR, obuziere, s.n. Gură de foc de artilerie asemănătoare cu tunul, care trage cu traiectorii foarte curbe pentru a lovi obiective situate înapoia unor obstacole înalte. [Pr.: -zi-er] – Din fr. obusier.

obversiune
OBVERSIÚNE, obversiuni, s.f. Operație logică prin care dintr-o judecată, prin schimbarea calității și înlocuirea predicatului cu contradictoriul său, obținem o nouă judecată echivalentă cu prima. [Pr.: -si-u-] – Din fr. obversion.

oca
OCÁ, ocale, s.f. Veche unitate de măsură pentru capacități și greutăți, egală cu circa un litru (sau un kilogram) și un sfert; p. ext. cantitate de marfă, de obiecte etc. egală cu această unitate de măsură; vasul cu care se măsoară. ♢ Oca mică = măsură falsă, mai mică decât cea legală. ♢ Expr. A prinde (pe cineva) cu ocaua mică = a prinde (pe cineva) cu o minciună, cu o faptă necinstită. [Pl. și: oca, ocă. – Var.: (înv. și reg.) ócă s.f.] – Din tc. okka.

ocara
OCÁRĂ, ocări, s.f. (Pop.) Vorbă sau faptă care mustră, ceartă, rușinează pe cineva; ocărâre; umilire, înfruntare; defăimare, jignire, insultă; situație rușinoasă, dezonorantă în care se află cineva; rușine, dezonoare. ♢ Loc. adj. De ocară = compromițător, jignitor, rușinos. ♢ Expr. A ajunge sau a (se) face, a fi, a (se) lăsa, a rămâne de râs și de ocară = a ajunge (sau a se face, a fi etc.) demn de dispreț, de batjocură; a (se) compromite. (Rar) A da de ocară cu... = a (se) face de râs cu... – Din ocărî (derivat regresiv).

ocarina
OCARÍNĂ, ocarine, s.f. Instrument muzical popular de suflat, de dimensiuni mici, din argilă arsă, în formă ovală și cu mai multe găuri, care emite sunete asemănătoare cu cele ale fluierului. – Din it., fr. ocarina.

ocazie
OCÁZIE, ocazii, s.f. 1. Situație, împrejurare care provoacă, permite sau ușurează săvârșirea unei acțiuni; prilej, moment favorabil. ♢ De ocazie = a) loc. adj. potrivit numai pentru o anumită împrejurare; deosebii, de circumstanță; b) loc. adj. și adv. (ivit) întâmplător; cumpărat sau vândut din întâmplare (și de obicei avantajos). ♢ Loc. vb. A da ocazie la (sau, înv., de)... = a da loc, a ocaziona, a prilejui. ♢ Expr. Cu altă ocazie = cu alt prilej, altă dată. ♦ Eveniment deosebit, festivitate. 2. (Concr.) Mijloc de locomoție, de obicei găsit din întâmplare. [Var.: (înv.) ocaziúne s.f.] – Din fr. occasion, germ. Okasion, lat. occasio, -onis.

ocaziona
OCAZIONÁ, ocazionez, vb. I. Tranz. (Rar) A pricinui, a prilejui, a cauza, a provoca (ceva cuiva). [Pr.: -zi-o-] – Din fr. occasionner.

ocazional
OCAZIONÁL, -Ă, ocazionali, -e, adj. 1. Care are loc cu prilejul unui anumit eveniment. 2. Care se ivește întâmplător; accidental, de ocazie. ♢ (Adverbial) L-a întâlnit ocazional. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. occasionnel.

ocazionalism
OCAZIONALÍSM s.n. Doctrină teologică care consideră că singura cauză reală a modificărilor corporale și sufletești este voința divinității. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. occasionnalisme.

ocaziune
OCAZIÚNE s.f. v. ocazie.

oca
ÓCĂ s.f. v. oca.

ocai
OCĂÍ, pers. 3 ócăie, vb. IV. Intranz. (Rar) A măcăi. – Formație onomatopeică.

ocait
OCĂÍT s.n. (Rar) Măcăit. – V. ocăi.

ocarare
OCĂRẤRE, ocărâri, s.f. (Rar) Acțiunea de a ocărî și rezultatul ei; ocară, mustrare, dojană. – V. ocărî.

ocarator
OCĂRÂTÓR, -OÁRE, ocărâtori, -oare, adj. (Înv.) Care jignește, insultă, ofensează. – Ocărî + suf. -tor.

ocari
OCĂRÍ vb. IV v. ocărî.

ocari
OCĂRÎ́, ocărăsc, vb. IV. Tranz. 1. (Pop.) A mustra, a certa, a dojeni. 2. (Înv. și pop.) A vorbi de rău, a defăima, a denigra. [Var.: (înv. și pop.) ocărí vb. IV] – Din sl. ocarjati.

ocarmui
OCÂRMUÍ, ocârmuiesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A cârmui, a conduce, a guverna; a administra. [Var.: otcârmuí vb. IV.] – Cf. sl. o c r ŭ m i t i.

ocarmuire
OCÂRMUÍRE, ocârmuiri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a ocârmui și rezultatul ei; cârmuire, conducere, guvernare; administrare. ♦ P. ext. Organ de conducere, de administrație; guvern. – V. ocârmui.

ocarmuit
OCÂRMUÍT, -Ă, ocârmuiți, -te, adj. (Rar) Care este condus, guvernat, administrat (de cineva). – V. ocârmui.

ocarmuitor
OCÂRMUITÓR, -OÁRE, ocârmuitori, -oare, adj., s.m. și f. (Înv.) (Persoană) care conduce un stat, o instituție etc., cârmuitor. [Pr.: -mu-i-] – Ocârmui + suf. -tor.

occident
OCCIDÉNT s.n. Apus^1 (2), vest; spațiul geografic situat la apus de un punct de referință. – Din fr. occident, lat. occidens, -ntis.

occidental
OCCIDENTÁL, -Ă, occidentali, -e, adj. Care ține de apus^1 (2), mai ales de apusul Europei și de America, care are caracteristicile vieții de acolo; apusean, vestic. ♦ (Substantivat) Persoană care face parte din populația de bază a unei țări din Occident; (la pl.) popoarele din Occident. – Din fr. occidental, lat. occidentalis.

occidentaliza
OCCIDENTALIZÁ, occidentalizez, vb. I. Tranz. și refl. A da sau a căpăta caracter occidental. – Din fr. occidentaliser.

occidentalizare
OCCIDENTALIZÁRE, occidentalizări, s.f. Acțiunea de a (se) occidentaliza. – V. occidentaliza.

occidentalizat
OCCIDENTALIZÁT, -Ă, occidentalizați, -te, adj. Care a căpătat caracter occidental. – V. occidentaliza.

occipital
OCCIPITÁL, -Ă, occipitali, -e, s.n., adj. 1. S.n. Os nepereche lat, care formează partea de dinapoi și de jos a cutiei craniene. 2. Adj. Care aparține occipitalului (1), care se referă la occipital. ♢ Lobul occipital = lobul posterior al creierului, unde sunt localizați centrii vederii. Orificiul occipital = orificiul circular din osul occipital, prin care trec măduva spinării și nervii spinali. – Din fr. occipital.

occiput
OCCIPÚT, occiputuri, s.n. Proeminență osoasă situată în partea posterioară și inferioară a craniului, care este legată de vertebrele gâtului. – Din fr., lat. occiput.

ocean
OCEÁN, oceane, s.n. Vastă întindere de apă sărată de pe suprafața globului, delimitată de continente. ♢ Oceanul planetar (sau mondial) = totalitatea oceanelor și a mărilor, cu legătură între ele, formând o singură masă lichidă. ♦ Fig. Întindere nemărginită, noian, imensitate; mulțime nemărginită. – Din lat. oceanus, germ. Ozean, fr. océan.

oceanic
OCEÁNIC, -Ă, oceanici, -ce, adj. 1. Care aparține oceanului, privitor la ocean; care trăiește în ocean. 2. Asemănător cu oceanul, ca de ocean. – Din fr. océanique, lat. oceanicus.

oceanicultura
OCEANICULTÚRĂ, oceaniculturi, s.f. Maricultură. – Ocean + [mari]cultură.

oceanida
OCEANÍDĂ, oceanide, s.f. Nimfă a mării, în mitologia greacă. – Din fr. océanide.

oceanograf
OCEANOGRÁF, -Ă, oceanografi, -e, s.m. și f. Specialist în oceanografie. – Din fr. océanographe.

oceanografic
OCEANOGRÁFIC, -Ă, oceanografici, -ce, adj. Care aparține oceanografiei, privitor la oceanografie. – V. océanographique.

oceanografie
OCEANOGRAFÍE s.f. Ramură a hidrologiei care se ocupă cu studiul fenomenelor fizice și chimice din oceane și din mări și al reliefului și structurii fundului oceanelor și al mărilor; oceanologie. ♦ Știință care se ocupă cu studiul influenței mediului marin asupra florei și a faunei marine de la diferite adâncimi. – Din fr. océanographie.

oceanolog
OCEANOLÓG, -Ă, oceanologi, -ge, s.m. și f. Specialist în oceanologie. – Din germ. Ozeanolog.

oceanologic
OCEANOLÓGIC, -Ă, oceanologici, -ce, adj. Referitor la oceanologie, de oceanologie. – Din fr. océanologique.

oceanologie
OCEANOLOGÍE s.f. Oceanografie. – Cf. o c e a n o g r a f i e.

ocel
OCÉL, oceli, s.m. Ochi^1 simplu, pe care îl au anumite artropode și viermii. – Din fr. ocelle, lat. ocellus.

ocelot
OCELÓT, oceloți, s.m. Mamifer carnivor din familia felidelor, răspândit în America de Sud, având blana gri cu puncte roșcate, foarte apreciată (Felix sau Leopardus pardalis). – Din fr. ocelot.

ocenas
OCENÁȘ s.n. v. ocinaș.

ocheada
OCHEÁDĂ, ocheade, s.f. Privire (semnificativă) aruncată cuiva pe furiș; închidere intenționată a ochilor pentru a atrage atenția asupra celor spuse sau sugerate; semn cu ochiul. – Din ochi^2 (după fr. oeillade).

ochean
OCHEÁN^1, ocheane, s.n. Nume dat unor instrumente optice portative care măresc unghiul sub care se văd obiectele depărtate de pe suprafața pământului, permițând o mai bună distingere a detaliilor. – Din it. occhiale, adaptat la cuvintele românești terminate în -an.

OCHEÁN^2 s.m. v. ocheană.

ocheana
OCHEÁNĂ, ochene, s.f. Pește lung de 20-30 cm, cu capul mic, cu partea dorsală cenușie-albăstrie, iar cea ventrală albă și cu aripioarele roșii; babușcă (Rutilus rutilus). ♦ Roșioară. [Var.: (reg.) ocheán s.m.] – Ochi^1 + suf. -ean.

ochelari
OCHELÁRI s.m. pl. Dispozitiv optic medical sau de protecție format din două lentile (fixate într-o ramă), care se pune la ochi (sprijinit pe rădăcina nasului) cu scopul de a corecta un defect de vedere, de a apăra ochii de praf, de o lumină prea puternică etc. ♦ P. ext. Dispozitiv format din două bucăți de piele prinse de curelele laterale ale căpețelei și așezate în dreptul ochilor cailor pentru a-i împiedica să vadă lateral. ♢ Expr. A avea ochelari de cal, se spune despre persoane mărginite, care văd lucrurile printr-o prismă prea îngustă. – Din ochi^1 (după lat. ocularis).

ochelarist
OCHELARÍST, -Ă, ochelariști, -ste, s.m. și f. (Fam.) Persoană care poartă ochelari. – Ochelari + suf. -ist.

ochelarita
OCHELÁRIȚĂ, ochelarițe, s.f. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu frunzele bazale dispuse în rozetă, cu flori galbene și cu fructele în formă de ochelari (Biscutella laevigata). – Ochelari + suf. -iță.

ochenita
OCHENÍȚĂ, ochenițe, s.f. (Iht.; reg.) Diminutiv al lui ocheană. – Ocheană + suf. -iță.

ochesel
OCHEȘÉL, -EÁ, -ÍCĂ, ocheșei, -ele, adj. Diminutiv al lui oacheș. ♦ (Substantivat, f. pl.; Bot.) Crăiță. [Var.: ochișél, -eá, -ícă adj.] – Oacheș + suf. -el, -ea, -ică.

ochete
OCHÉTE s.m. v. ocheț.

ochet
OCHÉȚ, ocheți, s.m. Inel metalic care întărește o gaură făcută într-o pânză de navă, într-o foaie de cort etc. pentru a nu se destrăma. ♦ (Reg.) Ochi^1 (II 4). [Var.: ochéte s.m.] – Ochi^1 + suf. -eț.

ochi
OCHÍ^2, ochesc, vb. IV. 1. Intranz. A potrivi o armă la ochi pentru ca proiectilul să nimerească ținta; a fixa linia de ochire a unei arme; a lua ținta, a ținti. ♦ Tranz. A ținti pe cineva sau ceva cu o armă; p. ext. a lovi ținta cu un proiectil. 2. Tranz. A urmări, a fixa cu privirea, a descoperi pe cineva (printre mai multe persoane) cu o anumită intenție; a(-și) pune ochii pe cineva. ♦ A remarca, a observa (dintr-un grup mai mare) un obiect necesar (pentru a și-l însuși sau a se folosi de el); a-și fixa privirea asupra unui obiect. ♦ A privi cu insistență, cu atenție, cu interes; a cerceta. ♦ A distinge cu privirea, a zări, a observa. ♦ A cerceta cu privirea, a scruta. 3. Refl. unipers. (Reg., despre întinderi acoperite de zăpadă) A face din loc în loc pete, ochiuri (negre sau de verdeață) prin topirea zăpezii. – Din ochi^1.

ÓCHI^1, (I, II 4, 7, 11, 12, III) ochi, s.m. (II 1, 2, 3, 4, 5, 6, 8, 9, 10, 13) ochiuri, s.n. I. S.m. 1. Fiecare dintre cele două organe ale vederii, de formă globulară, sticloase, așezate simetric în partea din față a capului omului și a unor animale; globul împreună cu orbita, pleoapele, genele; irisul colorat al acestui organ; organul vederii unui animal sau al unei insecte, indiferent de structura lui. ♢ Loc. adv. Văzând cu ochii = repede. Ochi în ochi = privindu-se unul pe altul. Cu ochii închiși = a) fără discernământ; b) pe dinafară, pe de rost; foarte ușor, fără dificultăți. ♢ Expr. (A fi) numai ochi (și urechi) = (a privi) foarte atent (la ceva). A dormi numai cu un ochi = a dormi ușor, neliniștit; a dormi iepurește. Cât vezi cu ochii (sau cu ochiul) = cât cuprinzi cu privirea, până la depărtări foarte mari. A vedea cu ochii lui = a vedea el însuși, a fi de față la o întâmplare. A vedea cu ochii altuia = a nu avea păreri proprii, a judeca prin prisma altuia. A păzi (sau a îngriji) pe cineva ca ochii din cap = a păzi, a îngriji etc. pe cineva cu cea mai mare atenție. A arăta (pe cineva sau ceva) din ochi = a semnala cuiva în mod discret (pe cineva sau ceva), făcând o mișcare ușoară a ochilor în direcția voită. A iubi pe cineva (sau a-i fi drag cuiva) ca lumina ochilor (sau mai mult decât ochii din cap) = a iubi (sau a fi iubit) din tot sufletul. A i se scurge (sau a-i curge) cuiva ochii după cineva (sau după ceva) = a se uita cu mult drag la cineva sau la ceva, a-i plăcea foarte mult cineva sau ceva, a ține mult la cineva sau la ceva. A nu avea ochi să vezi pe cineva = a fi mânios pe cineva, a nu putea suferi pe cineva. A privi pe cineva cu (sau a avea pe cineva la) ochi buni (sau răi) = a (nu) simpatiza pe cineva. A nu vedea (lumea) înaintea ochilor = a fi foarte supărat, a fierbe de mânie. A da ochii (sau ochi) cu cineva = a întâlni pe cineva (pe neașteptate). A da cu ochii de cineva (sau de ceva) = a vedea ceva sau pe cineva care îți iese întâmplător în cale; a zări. A-și vedea visul cu ochii = a-și vedea realizată o dorință. E cu ochi și cu sprâncene = e evident, e clar. A i se întoarce (cuiva) ochii în cap (sau pe dos), se zice când cineva este în agonie, când moare. A(-și) da ochii peste cap = a) a cocheta, a afecta^2; a face fasoane; b) (a fi pe punctul de) a muri. A privi cu ochii mari = a privi atent, a fi uimit de ceea ce vede. A pune (o armă) la ochi sau a lua la ochi = a ținti, a ochi. A lua (pe cineva) la ochi = a avea bănuieli asupra cuiva, a suspecta. A pune ochii (pe cineva sau pe ceva) = a-i plăcea cineva sau ceva; a pune sub observație, a urmări. A face un lucru cu ochii închiși = a face un lucru foarte ușor, fără dificultate, fără ezitare. Între patru ochi = fără martori, în intimitate. Plin ochi = foarte plin. (Fam.) Cu un ochi la făină și cu altul la slănină, se spune despre cel care: a) se uită cruciș sau b) râvnește la două lucruri deodată. (Muncește, lucrează, aleargă, se ferește, fuge etc. de ceva) de-și scoate ochii = (muncește, lucrează etc.) cât poate, din răsputeri. 2. Facultatea de a vedea, simțul văzului, vedere; privire, uitătură. ♢ Loc. adv. Cu ochi pierduți = cu privirea neconcentrată, privind în gol; în extaz. Sub ochii noștri = a) sub privirea noastră; b) acum, în prezent. În ochii cuiva = după părerea cuiva, după aprecierea cuiva, în conștiința cuiva; în fața cuiva. De (sau pentru) ochii lumii = de formă, pentru a salva aparențele. ♢ Expr. A privi cu ochi de piatră = a privi nepăsător, rece, înmărmurit. A avea ochi = a se arăta priceput în a aprecia un lucru dintr-o privire. A măsura (sau a judeca, a prețui etc.) din ochi = a aprecia cu aproximație, cu privirea, însușirea unui obiect sau a unei ființe; a studia, a cerceta, a analiza cu privirea ceva sau pe cineva. A vinde (sau a da, a cumpăra) pe ochi = a vinde (sau a cumpăra) apreciind cantitatea cu privirea. A sorbi pe cineva din ochi = a ține foarte mult la cineva, a-l privi cu drag. A mânca (sau a înghiți) cu ochii = a mânca cu mare poftă; a pofti. Încotro vede cu ochii sau unde îl duc ochii = indiferent unde, în orice direcție, fără țintă, aiurea. ♦ Fig. Putere de pătrundere, discernământ; judecată, rațiune. 3. (La pl.) Obraz, față. ♢ Loc. adv. De la ochi sau (verde) în ochi = cu îndrăzneală, fățiș, fără cruțare. II. P.anal. 1. S.n. Fiecare dintre spațiile libere ale unei ferestre, în care se montează geamurile; panou de sticlă care închide fiecare dintre aceste spații. ♦ Mică deschizătură închisă cu sticlă, făcută într-un perete exterior, folosind la aerisirea sau la iluminarea unei încăperi. ♢ Ochi de bou = nume dat ferestrelor rotunde de mici dimensiuni folosite pentru iluminarea și aerisirea podurilor, a mansardelor sau a încăperilor de serviciu ale unui edificiu. 2. S.n. Porțiune de loc, în formă circulară, acoperită cu altceva (apă, nisip, zăpadă etc.) decât mediul înconjurător. 3. S.n. Întindere de apă în formă circulară, în regiuni mlăștinoase, mărginită cu papură; loc unde se adună și stagnează apa. ♦ Vârtej de apă, bulboană; copcă. 4. S.n. și m. Orificiu făcut într-o pânză de navă, plasă, foaie de cort, prin care se poate petrece o sfoară, o frânghie, un cablu; ocheț. ♦ Buclă formată prin îndoirea unei sfori, a unei frânghii etc., petrecută cu un capăt prin îndoitură; laț. ♦ Fiecare dintre golurile (simetrice) aflate între firele unei împletituri, ale unor țesături, ale unor plase etc.; golul împreună cu firele care îl mărginesc. ♦ Fiecare dintre verigile din care se compune un lanț; za. 5. S.n. Orificiu circular situat pe partea superioară a unei mașini de gătit, pe care se așază vasele pentru a le pune în contact direct cu flacăra. 6. S.n. (Mai ales la pl.) Mâncare făcută din ouă prăjite în tigaie sau fierte fără coajă, astfel ca gălbenușul să rămână întreg (cu albușul coagulat în jurul lui). 7. S.m. Complex de muguri existent pe nod la vița de vie sau la subsuoara frunzelor unor plante. 8. S.n. Despărțitură într-o magazie, într-un hambar etc.; boxă. 9. S.n. Fiecare dintre petele colorate de pe coada păunului. 10. S.n. Particulă rotundă de grăsime care plutește pe suprafața unui lichid. 11. S.m. (În sintagmele) Ochi magic = tub electronic cu ecran fluorescent, care se folosește în special la aparatele de recepție radiofonică sau radiotelegrafică, ca să arate în ce măsură este realizat acordul pe lungimea de undă dorită; indicator de acord.12. S.m. Fiecare dintre punctele de pe zaruri, cărți de joc etc. 13. S.n. Fig. Pată de lumină, licărire, punct strălucitor. III. S.m. Compuse: ochi-de-pisică = a) disc de sticlă sau de material plastic (montat într-o garnitură de metal) care reflectă razele de lumină proiectate asupra lui și care este folosit ca piesă de semnalizare la vehicule sau la panourile fixe de pe șosele; b) varietate de minerale care, șlefuite într-un anumit mod, capătă o luminozitate neobișnuită; ochi-de-ciclop = fereastră specială care separă acustic încăperile unui studio, permițând însă o vizibilitate bună; ochiul-boului = a) (Bot.) nume dat mai multor plante din familia compozeelor, cu inflorescențe mari, albe sau viu colorate; b) (Ornit.) pitulice; ochiul-lupului = a) plantă erbacee cu flori mici albastre și cu fructe nucule (Lycopsis arvensis); b) plantă erbacee cu tulpina ramificată și cu florile dispuse în formă de spice (Plantago indica); ochii-păsăruicii = plantă erbacee cu frunze lanceolate și cu flori albastre, albe sau roșii (Myosotis palustris); b) nu-mă-uita; ochiul-șarpelui = a) plantă erbacee cu frunze mici în formă de rozetă, acoperite cu peri albi mătăsoși, cu flori albastre, rar albe, plăcut mirositoare (Eritrichium nanum); b) mică plantă erbacee cu frunze păroase și cu flori mici, albastre închis (Myosotis arvensis); ochii-șoricelului = a) mică plantă erbacee cu tulpini roșietice, cu frunzele bazale dispuse în rozetă, cu flori alburii, rareori liliachii (Saxifraga adscendens); b) nu-mă-uita; ochiul-soarelui = vanilie sălbatică; ochiul-păunului = fluture de noapte care are pe aripi pete rotunde, colorate, asemănătoare cu cele de pe coada păunului (Saturnia pyri); Ochiul-Taurului = numele unei stele din constelația Taurului. – Lat. oc(u)lus.

ochios
OCHIÓS, -OÁSĂ, ochioși, -oase, adj. (Despre persoane) Cu ochi^1 mari, frumoși. ♦ (Reg.) Frumos, chipeș, arătos. – Ochi^1 + suf. -os.

ochire
OCHÍRE, ochiri, s.f. Acțiunea de a ochi^2 și rezultatul ei; cercetare rapidă, sumară; privire, ocheadă, ochit. ♦ Totalitatea operațiilor care se execută pentru a aduce țeava unei guri de foc într-o poziție care să permită trimiterea proiectilului la țintă. – V. ochi^2.

ochisel
OCHIȘÉL, -EÁ, -ÍCĂ adj. v. ocheșel.

ochisor
OCHIȘÓR, ochișori, s.m. 1. Diminutiv al lui ochi^1 (I 1). 2. (Bot.) Scânteiuță. – Ochi^1 + suf. -ișor.

ochit
OCHÍT, ochituri, s.n. Ochire. – V. ochi^2.

ochitor
OCHITÓR, ochitori, s.m. Persoană care ochește cu arma; țintaș. ♦ Militar care execută ochirea la gurile de foc de artilerie. – Ochi^2 + suf. -tor.

ochitura
OCHITÚRĂ, ochituri, s.f. (Rar) Privire, căutătură din ochi^1. – Ochi^2 + suf. -tură.

ochiulet
OCHIULÉȚ, ochiulețe, s.n. Diminutiv al lui ochi^1. – Ochi^1 + suf. -uleț.

ocinas
OCÍNÁȘ, ocinașe, s.n. (Înv. și reg.) Rugăciunea „Tatăl nostru”; p. gener. (la pl.) rugăciune (care se spune dimineața sau seara). [Var.: ocenáș s.n.] – Din sl. otĩcĩ našĩ.

ocina
ÓCINĂ, ocini, s.f. (Înv. și pop.) Bucată de pământ moștenită; moștenire, proprietate. – Din sl. otĩcina.

ocitocic
OCITÓCIC, -Ă, ocitocici, -ce, adj., s.n. (Farm.) (Substanță) care are acțiune stimulatorie asupra contracției musculaturii uterine. – Din fr. ocytocique.

ocitocina
OCITOCÍNĂ, ocitocine, s.f. Substanță cu acțiune stimulentă asupra contracției musculaturii uterine, secretată ca hormon de lobul hipofizar posterior. – Din fr. ocytocine.

oclusiva
OCLUSÍVĂ, oclusive, adj.f. (În sintagma) Consoană oclusivă (și substantivat, f.) = consoană care se articulează printr-o ocluziune a canalului fonator, urmată de o explozie; consoană explozivă. [Var.: ocluzívă adj.f.] – Din fr. occlusive.

ocluzie
OCLÚZIE s.f. v. ocluziune.

ocluziune
OCLUZIÚNE, ocluziuni, s.f. 1. Închidere, astupare a unui orificiu, a unei conducte etc. în scopul opririi unui fluid care trece prin conducta respectivă. 2. Bulă de gaz rămasă în interiorul unei piese metalice după turnarea acesteia. 3. (Med.; în sintagma) Ocluzie intestinală = boală care constă în oprirea sau întreruperea circulației materiilor fecale într-un punct oarecare al intestinului; obstrucție intestinală, încurcătură de mațe. 4. (Fon.) Mișcare articulatorie care constă din închiderea canalului fonator (prin apropierea buzelor, a limbii de palat etc.) și care are ca rezultat întreruperea scurgerii curentului de aer. [Pr.: -zi-u-. – Var.: oclúzie s.f.] – Din fr. occlusion.

ocluziva
OCLUZÍVĂ, ocluzive, adj. V. oclusivă.

ocnas
OCNÁȘ, ocnași, s.m. Condamnat la muncă silnică într-o ocnă; p. gener. pușcăriaș. – Ocnă + suf. -aș.

ocna
ÓCNĂ, ocne, s.f. 1. Mină (mai ales de sare); salină. ♢ Expr. (Adverbial) Sărat ocnă = foarte sărat, prea sărat. 2. Închisoare pentru cei condamnați la muncă silnică în saline; p. gener. închisoare, pușcărie. ♦ Pedeapsă executată într-o astfel de închisoare. – Din sl. okno „fereastră”.

ocnire
OCNÍRE, ocniri, s.f. Formare accidentală, în cursul săpăturii unor găuri de sondă, a unei cavități neregulate, ca urmare a dezagregării rocii în contact cu fluidul. – Din ocnă.

ocnita
ÓCNIȚĂ, ocnițe, s.f. (Pop.) 1. Diminutiv al lui ocnă (1). 2. Adâncitură într-o sobă de zid, în cuptorul sau în pereții caselor țărănești, în care se păstrează diferite obiecte; firidă, nișă. ♦ Firidă mică făcută ca element decorativ în partea exterioară a zidului unei clădiri. 3. Groapă adâncă; hrubă. 4. (Reg.) Schelet de pari în formă de prismă triunghiulară cu două laturi deschise, pe care se întind cerealele cosite sau secerate ca să se usuce; acoperiș de scânduri sprijinit pe țăruș, sub care se întind snopii de cereale în același scop. [Pl. și: ocniți] – Ocnă + suf. -iță.

ocol
OCÓL, (1) ocoluri, (2, 3, 4, 5, 6) ocoale, s.n. 1. Mișcare în jurul unui punct fix sau de jur-împrejurul unui loc; deplasare în spațiu care nu urmează calea cea mai dreaptă; înconjur, ocolire, ocoleală, ocoliș. ♢ Loc. adj. De ocol = care ocolește; ocolit, indirect. ♢ Loc. vb. A da (cuiva sau la ceva) ocol = a ocoli (pe cineva sau ceva), a merge de jur-împrejur. ♦ Fig. Digresiune. ♢ Loc. adv. Fără ocol = fără ezitare, fără menajamente; direct. ♦ (Concr.) Cotitură, cot. 2. (Înv.) Linie care delimitează un spațiu; p. ext. spațiul delimitat, cuprins. ♦ Perimetru, circumferință. 3. (Concr.) Gard făcut în jurul unui loc; împrejmuire, îngrăditură; p. ext. loc îngrădit (uneori acoperit), unde se închid vitele, oile etc.; obor, țarc. 4. (Reg.) Curte, ogradă. 5. (Rar) Spațiu, loc liber. 6. (Înv.) Unitate administrativă (judiciară, agricolă) de județ sau de ținut, de oraș sau de sat; sediul ei; p. ext. instituție care conducea una dintre aceste forme de împărțire administrativă. ♢ Ocol silvic = unitate silvică administrativă, împărțită pe brigăzi și cantoane, prin care se organizează și se execută lucrările de cultură, de refacere, de protecție și de pază a pădurilor, ocrotirea și valorificarea vânatului și a peștelui din apele de munte. – Din bg., rus. okol.

ocolas
OCOLÁȘ, (1) ocolașe, s.n., (2) ocolași, s.m. 1. S.n. (Rar) Diminutiv al lui ocol. 2. S.m. (Înv.) Conducătorul administrativ al unui ocol (6). – Ocol + suf. -aș.

ocoleala
OCOLEÁLĂ, ocoleli, s.f. (Rar) Ocol, ocolire. – Ocoli + suf. -eală.

ocoli
OCOLÍ, ocolesc, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. A străbate o distanță făcând un ocol; a merge de jur-împrejur, a înconjura. ♦ (Pop.) A cutreiera, a colinda. ♦ Tranz. A evita să atingi sau să lovești pe cineva sau ceva, ferindu-te într-o parte, făcând un mic ocol. ♦ Intranz. Fig. A spune ceva cu înconjur, a divaga. ♢ Loc. adv. Pe ocolite = pe departe, indirect. ♦ Tranz. A evita să întâlnești pe cineva sau ceva. ♦ Tranz. Fig. A lăsa ceva (în mod intenționat) deoparte; a ignora. 2. Tranz. (Înv. și pop.) A pune gard împrejurul unui loc; a împrejmui, a îngrădi. ♦ Fig. (Înv. și reg.) A apăra, a proteja, a ocroti. ♦ (Înv. și reg.) A încercui din toate părțile, a împresura, a asedia. – Din ocol.

ocolire
OCOLÍRE, ocoliri, s.f. Acțiunea de a ocoli și rezultatul ei; ocol, ocoleală. – V. ocoli.

ocolis
OCOLÍȘ, ocolișuri, s.n. 1. Ocol (1), înconjur. ♦ Fig. Divagație. ♢ Loc. adv. Cu ocolișuri = pe ocolite, vag, indirect. Fără ocoliș (sau ocolișuri) = direct, pe față. 2. (Înv.) Perimetru, circumferință. – Ocol + suf. -iș.

ocolit
OCOLÍT, -Ă, ocoliți, -te, adj. Care se abate din drumul drept, care face ocoluri sau cotituri; care înconjură. ♦ Fig. Care este făcut sau spus cu înconjur, pe departe. ♢ Expr. Pe căi ocolite = prin mijloace indirecte, nerecomandabile, prin subterfugii. – V. ocoli.

ocroti
OCROTÍ, ocrotesc, vb. IV. Tranz. A lua sub paza sa; a apăra, a proteja; a ajuta, a sprijini. – Din sl. okrotiti „a îmblânzi”.

ocrotire
OCROTÍRE, ocrotiri, s.f. Acțiunea de a ocroti și rezultatul ei; apărare, protejare, sprijin, ajutor. ♢ Ocrotirea sănătății = complex de măsuri luate de stat pentru prevenirea bolilor, întărirea și refacerea sănătății, prelungirea vieții și a capacității de muncă a oamenilor. Ocrotirea naturii = acțiune organizată de stat, de o instituție științifică națională sau internațională în scopul utilizării raționale, al conservării și al reproducerii resurselor naturale. ♦ Adăpost, azil. – V. ocroti.

ocrotitor
OCROTITÓR, -OÁRE, ocrotitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care ocrotește, apără, protejează, ajută; protector. – Ocroti + suf. -tor.

ocru
ÓCRU s.n. 1. Varietate de argilă de culoare galbenă, roșie, brună etc., formată din hidroxizi de fier și folosită ca pigment la fabricarea unor vopsele. 2. Vopsea preparată din ocru (1). 3. (Adesea adjectival) Culoare galbenă-brună. – Din fr. ocre.

octacord
OCTACÓRD, -Ă, octacorzi, -de, adj., s.n. (Muz.) 1. Adj. Care are opt coarde. 2. S.n. Liră cu opt coarde. – Din fr. octacorde.

octaedric
OCTAÉDRIC, -Ă, octaedrici, -ce, adj. Care are formă de octaedru. – Din fr. octaédrique.

octaedru
OCTAÉDRU, octaedre, s.n. Poliedru cu opt fețe. – Din fr. octaèdre.

octal
OCTÁL adj.n. (În sintagma) Sistem de numerație octal = sistem de numerație a cărei bază este cifra opt. – Din fr. octale.

octan
OCTÁN, octani, s.m. Hidrocarbură saturată din seria parafinelor, care există în mai multe forme izomere. – Din fr. octane, germ. Oktan.

octanic
OCTÁNIC, -Ă, octanici, -ce, adj. (Despre parametri) Care caracterizează rezistența la detonație a benzinelor. Cifră octanică = cifră care indică rezistența la explozie a unui combustibil lichid folosit în unele motoare cu ardere internă. – Octan + suf. -ic.

octant
OCTÁNT, octante, s.n. 1. Instrument de navigație maritimă și aeriană sau care servește la măsurarea înălțimii aștrilor, a distanțelor lor unghiulare etc. 2. A opta parte din circumferința unui cerc sau dintr-o suprafață circulară. ♦ Fiecare dintre cele opt porțiuni din suprafața unui corp sferic, determinate de trei planuri perpendiculare care se intersectează în centrul corpului. – Din fr. octant.

octatlon
OCTATLÓN, octatloane, s.n. Probă combinată de atletism pentru juniori, alcătuită din opt probe de alergări, sărituri și aruncări. – Octet + [penta]tlon.

octatlonist
OCTATLONÍST, -Ă, octatloniști, -ste, s.m. și f. Sportiv care participă la probele de octatlon. – Octatlon + suf. -ist.

octava
OCTÁVĂ, octave, s.f. Interval între două sunete ale gamei la distanță de opt trepte. ♦ Strofă alcătuită din opt versuri endecasilabice, dintre care primele șase cu rimă încrucișată, iar ultimele două cu rimă împerecheată, folosită, mai ales în poezia italiană, spaniolă și portugheză. – Din fr. octave.

octavin
OCTAVÍN, octavine, s.n. Flaut mic care emite sunete cu o octavă mai sus decât cele obișnuite. – Din fr. octavin.

octet
OCTÉT, octete, s.n. octeți, s.m. 1. S.n. Formație compusă din opt persoane (instrumentiști sau cântăreți) care execută împreună o lucrare muzicală; lucrare muzicală scrisă pentru această formație. 2. S.n. (Chim.) Ansamblu format din opt electroni în stratul periferic al unui atom. 3. S.m. (Inform.) Grup de opt biți folosit pentru exprimarea capacității de memorie. – Din germ. Oktett, fr. octet.

octocoralier
OCTOCORALIÉR, octocoralieri, s.m. (La pl.) Subclasă de celenterate antozoare marine coloniale cu opt tentacule; (și la sg.) animal din această subclasă. [Pr.: -li-er] – Din fr. octocoralliaires.

octoda
OCTÓDĂ, octode, s.f. Tub electronic cu un anod, un catod și șase grile, folosit de obicei ca schimbător de frecvență în radioreceptoare. – Din fr. octode.

octofor
OCTOFÓR, octofori, s.m. (În antichitate) Purtător de litieră. – Din lat. octophoros.

octogenar
OCTOGENÁR, -Ă, octogenari, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care a atins (sau a depășit) vârsta de optzeci de ani. – Din fr. octogénaire.

octogon
OCTOGÓN, -Ă, octogoni, -e, s.n., adj. 1. S.n. Poligon cu opt laturi. 2. Adj. Octogonal. – Din fr. octogone.

octogonal
OCTOGONÁL, -Ă, octogonali, -e, adj. (Despre poligoane) Care are opt laturi; octogon (2). – Din fr. octogonal.

octoih
OCTOÍH, octoihuri, s.n. Carte bisericească destinată cultului ortodox în care sunt cuprinse cântările din fiecare zi a săptămânii (cântate succesiv pe opt glasuri); fiecare dintre cântările cuprinse în această carte. [Acc. și: octóih. – Var.: ohtoíc s.n.] – Din sl. octoihŭ.

octombrie
OCTÓMBRIE s.m. A zecea lună a anului, care urmează după septembrie; brumar, brumărel. [Var.: octómvrie, (pop.) octómvre s.m.] – Din sl. oktovrii.

octomvre
OCTÓMVRE s.m. v. octombrie.

octomvrie
OCTÓMVRIE s.m. v. octombrie.

octopod
OCTOPÓD, -Ă, octopozi, -de, adj., s.n. 1. Adj. (Despre animale) Care are opt picioare. 2. S.n. (La pl.) Ordin de moluște cefalopode, care cuprinde animale cu opt tentacule în jurul capului, purtătoare de ventuze; (și la sg.) animal din acest ordin. – Din fr. octopode.

octosilab
OCTOSILÁB, octosilabe, s.n. (Rar) Vers de opt silabe. – Din fr. octosyllabe.

octosilabic
OCTOSILÁBIC, -Ă, octosilabici, -ce, adj. Care are opt silabe. – Din fr. octosyllabique.

octuplet
OCTUPLÉT, octupleți, s.m. Fiecare dintre cei opt gemeni. – Octuplu + suf. -et.

octuplu
OCTÚPLU, -Ă, octupli, -e, adj., s.n. 1. Adj. De opt ori mai mare sau mai mult în raport cu cantitatea dată. 2. S.n. Mulțime, grup compus din opt unități. – Din fr. octuple.

ocular
OCULÁR, -Ă, oculari, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care ține de ochi^1, privitor la ochi^1, al ochiului^1. ♢ Martor ocular = persoană care a văzut cum s-a petrecut un fapt. 2. S.n. Sistem optic convergent sau divergent alcătuit dintr-o lentilă sau dintr-un grup de lentile ale unui instrument optic, care servește la observarea imaginii date de obiectivul microscopului, al lunetei etc. – Din fr. oculaire, lat. ocularius.

oculatie
OCULÁȚIE, oculații, s.f. Sistem de altoire printr-un singur mugur, scos cu o porțiune de lemn și de coajă, care se introduce sub scoarța portaltoiului. – Din germ. Okulation.

oculist
OCULÍST, -Ă, oculiști, -ste, s.m. și f. Oftalmolog. – Din fr. oculiste.

oculistic
OCULÍSTIC, -Ă, oculistici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. (Neobișnuit) De ochi^1. 2. S.f. (Fam.) Oftalmologie. – Din fr. oculistique.

oculomotor
OCULOMOTÓR, -OÁRE, oculomotori, -oare, adj., s.m. (Anat.) (Mușchi, nerv) care controlează mișcarea globului ocular. – Din fr. oculomoteur.

ocult
OCÚLT, -Ă, oculți, -te adj. 1. Care aparține ocultismului, privitor la ocultism, de ocultism; ocultist (2), ocultistic (1). ♦ Științe oculte = doctrine și practici secrete care au ca obiect fenomene tainice, inaccesibile cunoașterii obișnuite. 2. Ascuns^2, tainic, misterios. ♦ (Adverbial) Pe ascuns^1, în taină. – Din fr. occulte.

ocultatie
OCULTÁȚIE, ocultații, s.f. 1. Dispariție temporară a unui astru datorită interpunerii între el și observator a unui alt corp ceresc. 2. (Mar.) Acoperire temporară a luminii unui far prin interpunerea unui ecran. ♦ (În sintagma) Lumină de ocultație = lumină intermitentă (a farului, a geamandurii). – Din fr. occultation.

ocultism
OCULTÍSM s.n. Ansamblul științelor și al practicilor oculte; p.ext. concepțiile care stau la baza științelor oculte. – Din fr. occultisme.

ocultist
OCULTÍST, -Ă, ocultiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care practică ocultismul. 2. Adj. Ocult (1). – Din fr. occultiste.

ocultistic
OCULTÍSTIC, -Ă, ocultistici, -ce, adj., s.f. (Rar) 1. Adj. Ocult (1). 2. S.f. Ocultism. – Ocult + suf. -istic.

ocupa
OCUPÁ, ocúp, vb. I. I. Tranz. 1. A pune stăpânire pe..., a lua în stăpânire cu forța armată un teritoriu, un oraș etc.; a cuceri. 2. A lua (temporar) în stăpânire, a avea în folosință un imobil, un spațiu locativ. ♦ A se întinde pe o suprafață, a se situa. ♦ A reține, a rezerva. 3. A lua în primire, a deține un post, o funcție etc. ♦ Fig. A deține un loc într-o ierarhie. II. Refl. 1. A lucra într-un anumit domeniu, a avea drept ocupație sau profesiune; a se îndeletnici cu... ♦ (Cu determinări introduse prin prep. „de”) A se consacra unei preocupări temporare. ♦ Tranz. (Înv.) A preocupa, a absorbi. 2. A se interesa, a se îngriji de cineva sau de ceva; a acorda atenție deosebită. – Din lat. occupare, fr. occuper.

ocupant
OCUPÁNT, -Ă, ocupanți, -te, s.m. și f. (Adesea adjectival) Stat care (prin forțele sale armate) ia în stăpânire un teritoriu, un oraș străin etc. ♦ P. ext. Persoană care are sau ia (temporar) în posesiune ceva; ocupator. – Din fr. occupant.

ocupare
OCUPÁRE, ocupări, s.f. Acțiunea de a (se) ocupa și rezultatul ei. – V. ocupa.

ocuparisi
OCUPARISÍ, ocuparisesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) ocupa. – Ocupa + suf. -arisi.

ocupat
OCUPÁT, -Ă, ocupați, -te, adj. 1. (Despre un teritoriu; un oraș etc.) Cucerit de o armată străină; stăpânit de o putere străină; 2. (Despre bunuri mobile sau imobile) Stăpânit, deținut (temporar) de cineva; pe (sau în) care stă cineva. ♦ (Despre posturi) Luat în primire, deținut de cineva. 3. (Despre persoane) Care are mult de lucru, cu multe treburi; preocupat, absorbit; prins. – V. ocupa.

ocupator
OCUPATÓR, -OÁRE, ocupatori, -oare, s.m. și f. (Neobișnuit) Ocupant. – Ocupa + suf. -tor.

ocupatie
OCUPÁȚIE, ocupații, s.f. 1. (Luare temporară în) stăpânire de către forțele armate ale unui stat a unei părți sau a totalității teritoriului unui alt stat; cucerire. ♢ Loc. adj. De ocupație = (despre forțe armate) care ocupă temporar un teritoriu, o localitate străină. ♦ (Jur.) Luare în stăpânire, în posesiune; dobândire a unei proprietăți. 2. Îndeletnicire, treabă, activitate; preocupare. ♦ Profesiune, slujbă, post. [Var.: (înv.) ocupațiúne s.f.] – Din fr. occupation, lat. occupatio, -onis.

ocupational
OCUPAȚIONÁL, -Ă, ocupaționali, -e, adj. 1. Care se referă la ocupație (2). 2. Care este generat de ocupație (2). Risc ocupațional. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. occupational, fr. occupationnel.

ocupatiune
OCUPAȚIÚNE s.f. v. ocupație.

ocurent
OCURÉNT, -Ă, ocurenți, -te, adj. 1. (Înv.) Care se întâmplă, care survine. 2. (Despre unități lingvistice) Care se întâlnește într-un text. – Din fr. occurrent.

ocurenta
OCURÉNȚĂ, ocurențe, s.f. 1. (Rar) Împrejurare, circumstanță, întâmplare, conjunctură. 2. Prezență a unei unități lingvistice într-un text. 3. Mod de prezentare a unui mineral sau a unei roci într-un zăcământ. – Din fr. occurrence.

ocurge
OCÚRGE, pers. 3 ocúrge, vb. III. Intranz. (Înv.) A se întâmpla, a surveni. – Din lat. occurrere (după curge).

odagaci
ODAGÁCI s.m. 1. Plantă erbacee cu flori trandafirii, mai rar albe, ale cărei rădăcini se utilizează la scoaterea petelor de pe stofe; ciuin, săpunariță (Saponaria officinalis). 2. Numele a doi arbuști exotici, cu ramuri brune și păroase, cu frunze ovale, a căror scoarță aromatică se întrebuințează în medicină (Croton). ♦ Scoarța acestor arbuști, care răspândește (prin ardere) un miros plăcut; p. ext. substanță aromatică, parfum extrase din această scoarță. [Var.: odogáci s.m.] – Din tc. ödağacı.

odaie
ODÁIE, odăi, s.f. 1. (Pop.) Cameră, încăpere. ♦ (Înv.) Locuință, apartament, casă. 2. (Înv. și reg.) Așezare gospodărească izolată de sat; fermă mică, târlă de vite etc. 3. Colibă servind de adăpost provizoriu pescarilor, ciobanilor sau muncitorilor agricoli în timpul lucrului; otac. [Pr.: -da-ie] – Din tc. oda, bg. odaia.

odalisca
ODALÍSCĂ, odalisce, s.f. Femeie de serviciu în haremul unui sultan; p. ext. cadână. – Din fr. odalisque.

odata
ODÁTĂ adv., adj. invar. 1. Adv. Într-un timp nedeterminat, cândva; a) (în legătură cu verbe la trecut) odinioară, mai de mult; b) (în legătură cu verbe la viitor sau cu valoare de viitor) de acum înainte, într-o bună zi, cândva. ♢ Expr. Odată și odată = a) de mult de tot, de foarte multă vreme; b) într-o bună zi, cândva, mai curând sau mai târziu. 2. Adv. (Pop.) Îndată, imediat; fără întârziere, brusc; deodată. 3. Adv. În sfârșit, în cele din urmă. 4. Adj. invar. În toată puterea cuvântului, întreg; p. ext. foarte reușit, foarte bun, excelent. – O^3 + dată.

oda
ÓDĂ, ode, s.f. Specie a poeziei lirice (formată din strofe cu aceeași formă și cu aceeași structură metrică), în care se exprimă elogiul, entuziasmul sau admirația față de persoane, de fapte eroice, idealuri etc. ♦ (În antichitate) Poezie sau poem (cu subiect eroic) cântate sau recitate cu acompaniament de liră. ♦ Compoziție muzicală cu caracter eroic, solemn. – Din fr. ode.

odaias
ODĂIÁȘ, odăiași, s.m. 1. (Ieșit din uz) Om de serviciu la tribunal, prefectură etc.; camerist. 2. (Înv. și reg.) Om care locuiește afară din sat, într-o odaie (2). [Pr.: -dă-iaș] – Odaie + suf. -aș.

odaita
ODĂÍȚĂ, odăițe, s.f. Diminutiv al lui odaie; cămăruță. – Odaie + suf. -iță.

odajdii
ODẮJDII s.f. pl. Veșminte bisericești pe care le îmbracă preoții la oficierea slujbei religioase sau în împrejurări solemne. – Din sl. odežda.

odeon
ODEÓN, odeoane, s.n. Tip de edificiu specific antichității greco-romane, destinat manifestărilor culturale. [Pr.: -de-on] – Din fr. odéon.

odgon
ODGÓN, odgoane, s.n. Funie groasă și lungă, îmbibată, de obicei, cu gudron și întrebuințată în marină, la pescuit, în transporturi etc.; cablu, parâmă, pălămar^2; p. gener. orice funie groasă. [Var.: otgón s.n.] – Et. nec.

odicolon
ODICOLÓN, odicolonuri, s.n. (Pop.) Apă de colonie. – Din fr. eau de Cologne.

odihna
ODÍHNĂ, (3) odihne, s.f. 1. Întrerupere temporară a unei activități în scopul refacerii și al întăririi forțelor; (stare sau timp de) repaus; odihnire. ♢ Casă de odihnă = clădire în localitățile balneare sau climaterice în care oamenii își petrec concediul de odihnă. Odihnă activă = repaus realizat prin practicarea unei activități sportive în limitele în care nu provoacă oboseală. ♢ Fără odihnă = a) loc. adj. care este în continuă mișcare, în veșnic neastâmpăr; neastâmpărat; b) loc. adv. mereu, neîncetat. ♢ Expr. (Înv.) A pune (cuiva) odihnă sau a lăsa (ceva) în odihnă = a înceta de a mai întrebuința (un obiect); a întrerupe (o acțiune). ♦ Somn^2. 2. Calm desăvârșit, pace, liniște sufletească; tihnă, răgaz. ♦ (Adesea determinat prin „de veci” sau „veșnică”) Moarte; p. ext. mormânt. 3. (Concr.) Platformă orizontală plasată după o serie de trepte ale unei scări, fie pentru odihnă (1), fie pentru intrarea în apartamentele unui etaj; palier. [Var.: (reg.) hodínă, odínă s.f.] – Din odihni (derivat regresiv).

odihni
ODIHNÍ, odihnesc, vb. IV. 1. Refl. și (rar) intranz. A întrerupe temporar o activitate pentru a-și recâștiga energia, pentru a se reface; a se afla, a fi în repaus. ♢ Loc. adv. Pe odihnit(e) = a) după un interval de odihnă, fără oboseală; fără zor, comod; b) în liniște, în tihnă. ♦ Tranz. A lăsa să stea la odihnă (1); a pune la repaus; a da, a oferi cuiva odihnă; p. ext. a adăposti, a găzdui. 2. Refl. și (rar) intranz. A se reface prin somn; a dormi. 3. Intranz. și refl. A fi mort; a zăcea în mormânt. ♢ Expr. (Tranz.) Domnul (sau Dumnezeu) să-l odihnească (în pace), formulă prin care se invocă îndurarea lui Dumnezeu pentru cei morți. 4. Refl. (Înv.) A se potoli, a se calma, a se liniști. 5. Refl. și tranz. A (se) sprijini, a (se) rezema. 6. Refl. și intranz. Fig. A sta undeva, a-și avea locul, a fi situat undeva. [Formă gramaticală (în loc.): odihnite. – Var.: (reg.) hodiní, odiní vb. IV.] – Din bg. otdihna.

odihnire
ODIHNÍRE, odihniri, s.f. (Rar) Faptul de a (se) odihni; odihnă, repaus. – V. odihni.

odihnit
ODIHNÍT, -Ă, odihniți, -te, adj. 1. Care și-a refăcut și și-a întărit puterile (prin somn^2 sau prin întreruperea temporară a activității). 2. (Înv.) Liniștit, calm; mulțumit, satisfăcut. [Var.: (reg.) hodinít, -ă adj.] – V. odihni.

odihnitor
ODIHNITÓR, -OÁRE, odihnitori, -oare, adj. Care reface energia, puterile; reconfortant; care liniștește, calmează; calmant, liniștitor. – Odihni + suf. -tor.

odina
ODÍNĂ, (3) odine, s.f. (Reg.) V. odihnă.

odini
ODINÍ, odinesc, vb. IV. Refl., intranz. și tranz. (Reg.) V. odihni.

odinioara
ODINIOÁRĂ adv. 1. Pe vremuri, altădată, înainte vreme, odată. 2. (Înv.) Cândva, vreodată, într-o bună zi (în viitor), odată și odată. [Pr.: -ni-oa-] – O^3 + dinioară (înv. „cândva” < lat.).

odios
ODIÓS, -OÁSĂ, odioși, -oase, adj. Care provoacă aversiune, indignare, dezgust; demn de ură; dezgustător, respingător; detestabil. [Pr.: -di-os] – Din lat. odiosus, it. odioso, fr. odieux.

odiozitate
ODIOZITÁTE s.f. (Rar) Faptul de a fi odios. [Pr.: -di-o-] – Odios + suf. -itate. Cf. it. o d i o s i t a.

odisee
ODISÉE s.f. Călătorie lungă și plină de aventuri; șir de întâmplări neprevăzute; viață plină de peripeții. [Pr.: -se-e] – Din fr. odyssée.

odiu
ÓDIU s.n. (Latinism înv.) Ură^1, dezgust, scârbă. – Din lat. odium.

odivoi
ODIVÓI, odivoi, s.m. (Înv.) Infanterist. – Din rus. hodovoĩ.

odoare
ODOÁRE s.f. v. odor^2.

odogaci
ODOGÁCI s.m. v. odagaci.

odograf
ODOGRÁF, odografe, s.n. Traseu al unui drum. – Din fr. odographe.

odografie
ODOGRAFÍE, odografii, s.f. Descriere a drumurilor dintr-o anumită regiune. – Din fr. odographie.

odolean
ODOLEÁN, odoleni, s.m. Nume dat mai multor specii de plante erbacee cu flori mari, trandafirii sau albe (Valeriana), dintre care una servește la prepararea unor produse farmaceutice cu proprietăți sedative; valeriană (Valeriana officinalis). [Var.: odoleánă s.f., hodoleán s.m.] – Din ucr. odoljan.

odoleana
ODOLEÁNĂ, odolene, s.f. V. odolean.

odometric
ODOMÉTRIC, -Ă, odometrici, -ce, adj. De odometrie. – Din fr. hodométrique.

odometrie
ODOMETRÍE s.f. Tehnică a măsurării distanțelor parcurse (pe jos). – Din fr. hodométrie.

odometru
ODOMÉTRU, odometre, s.n. Podometru. – Din fr. odomètre.

odonat
ODONÁT, odonate, s.n. (La pl.) Ordin de insecte din care face parte libelula; (și la sg.) insectă din acest ordin. – Din fr. odonates.

odontalgic
ODONTÁLGIC, -Ă, odontalgici, -ce, adj. Referitor la durerile de dinți. – Din fr. odontalgique.

odontalgie
ODONTALGÍE, odontalgii, s.f. Durere de dinți. – Din fr. odontalgie.

odontoblast
ODONTOBLÁST, odontoblaste, s.n. Fiecare dintre celulele conjunctive dispuse într-unul sau în mai multe rânduri la limita dintre pulpa dentară și dentină, având rol important în formarea dentinei. – Din fr. odontoblaste.

odontocie
ODONTOCÍE, odontocii, s.f. Proces de decalcifiere a dinților, care provoacă carierea lor. – Din fr. odontocie.

odontogenie
ODONTOGENÍE, odontogenii, s.f. (Med.) Procesul de dezvoltare a dinților. – Din fr. odontogénie.

odontolit
ODONTOLÍT, odontolite, s.n. Tartru dentar. – Din fr. odontolite.

odontolog
ODONTOLÓG, -Ă, odontologi, -ge, s.m. și f. Specialist în odontologie. – Din fr. odontologue.

odontologic
ODONTOLÓGIC, -Ă, odontologici, -ce, adj. Care aparține odontologiei, referitor la odontologie. – Din fr. odontologique.

odontologie
ODONTOLOGÍE s.f. Parte a anatomiei care se ocupă cu studiul dinților. – Din fr. odontologie.

odontometru
ODONTOMÉTRU, odontometre, s.n. Mic instrument din metal, celuloid, material plastic sau carton, care servește la măsurarea dantelurii unei mărci poștale. – Din fr. odontomètre, germ. Odontometer.

odontoragie
ODONTORAGÍE, odontoragii, s.f. Scurgere de sânge din alveolele dinților. – Din fr. odontorragie.

odontotehnica
ODONTOTÉHNICĂ s.f. Operație de conservare și de întreținere a sănătății dinților prin plombarea, înlocuirea, controlarea lor. Cf. fr. o d o n t o t e c h n i e.

odor
ODÓR^1, (1) odoare, s.n. 1. Obiect lucrat dintr-un metal prețios (împodobit cu pietre scumpe); obiect de (mare) preț; giuvaer. (La pl.) Veșminte scumpe și alte obiecte prețioase folosite la serviciile religioase. 2. Fig. Ființă iubită, prețuită; spec. copil. – Din scr. odor „pradă”.

ODÓR^2, odoruri, s.n. (Înv.) Miros, mireasmă, parfum. [Var.: odoáre s.f.] – Din lat. odor, it. odore, fr. odeur.

odorant
ODORÁNT, -Ă, odoranți, te, adj. Care răspândește un miros plăcut; parfumat, mirositor, odorifer, odoriferant. ♦ (Tehn.; despre unele substanțe) Care conține odorizanți. – Din fr. odorant.

odoras
ODORÁȘ, odorașe, s.n. Diminutiv al lui odor^1 (2); termen de alintare întrebuințat de părinți pentru copiii mici. – Odor^1 + suf. -aș.

odorat
ODORÁT, (rar) odoraturi, s.n. (Înv.) Miros. – Din fr. odorat.

odorifer
ODORIFÉR, -Ă, odoriferi, -e, adj. (Rar) Odorant. – Din it. odorifero.

odoriferant
ODORIFERÁNT, -Ă, odoriferanți, -te, adj. (Înv.) Odorant. – Din fr. odoriférant.

odorific
ODORÍFIC, -Ă, odorifici, -ce, adj. Mirositor. – Din fr. odorifique.

odoriza
ODORIZÁ, odorizez, vb. I. Tranz. A face ca un gaz combustibil inodor să exale un miros prin amestecarea lui cu un odorizant. – Din odorizant (derivat regresiv).

odorizant
ODORIZÁNT, odorizanți, s.m. Compus chimic cu miros puternic, folosit pentru a da miros gazelor combustibile (inodore) în scopul detectării pierderilor accidentale de gaze din conducte, din recipiente etc. – Din fr. odorisant.

odorizare
ODORIZÁRE, odorizări, s.f. Acțiunea de a odoriza și rezultatul ei. – V. odoriza.

odorob
ODORÓB, odoroabe, s.n. (Reg.) Coș de nuiele în forma unui trunchi de con, fără fund, care servește la pescuit. – Din rus. udoroba „oală spartă”.

odorogit
ODOROGÍT, -Ă, odorogiți, -te, adj. V. hodorogit.

odorologie
ODOROLOGÍE s.f. (În sintagma) Odorologie judiciară = domeniu al criminalisticii care elaborează metodologia de căutare, descoperire și examinare a urmei de miros lăsate de infractor. – Din fr. odorologie.

odos
ODÓS s.m. (Reg.) Numele a două specii de plante erbacee din familia gramineelor, asemănătoare cu ovăzul, răspândite în culturi ca buruiană (Avena factua și stigosa). – Din magh. vadósz.

odrasla
ODRÁSLĂ, odrasle, s.f. 1. Copil, descendent, urmaș; progenitură. ♦ (La animale) Pui, prăsilă. 2. (Înv. și pop.) Ramură tânără, lăstar, mlădiță, vlăstar. – Din sl. otraslŭ, odraslŭ.

odrasli
ODRĂSLÍ, odrăslesc, vb. IV. Intranz. 1. A se naște, a se ivi; a crește, a se dezvolta. 2. (Înv. și pop.; despre plante; la pers. 3) A da mlădițe, a lăstări; p. ext. a înmuguri, a înverzi. – Din odraslă.

odraslire
ODRĂSLÍRE, odrăsliri, s.f. Faptul de a odrăsli. – V. odrăsli.

odraslit
ODRĂSLÍT, -Ă, odrăsliți, -te, adj. 1. Născut, zămislit, ivit; crescut, dezvoltat. 2. (Înv. și pop; despre plante) Care a dat lăstari; p. ext. înmugurit, înverzit. – V. odrăsli.

odraslitor
ODRĂSLITÓR, -OÁRE, odrăslitori, -oare, adj. (Înv.) Care dă lăstari, care odrăslește. – Odrăsli + suf. -tor.

odrasluta
ODRĂSLÚȚĂ, odrăsluțe, s.f. Diminutiv al lui odraslă. – Odraslă + suf. -uță.

oecologie
OECOLOGÍE s.f. v. ecologie.

oenochoe
OENOCHOÉ s.n. Tip de vas grecesc din ceramică, de dimensiuni mici, cu deschidere trilobată și cu un singur mâner. [Pr.: enocoé] – Din fr. oenochoé.

oenologie
OENOLOGÍE s.f. v. enologie.

oersted
OERSTÉD, oerstezi, s.m. Unitate de măsură a intensității câmpului magnetic. [Pr.: örsted] – Din fr. oersted.

oerstedmetru
OERSTEDMÉTRU, oerstedmetre, s.n. (Fiz.) Aparat pentru măsurarea intensității câmpului magnetic. [Pr.: ör-] – Din fr. oerstedmètre.

of
OF, (1) interj., (2) ofuri, s.n. 1. Interj. Exclamație care exprimă: a) durere, amărăciune, regret; deznădejde; necaz, ciudă; b) scârbă, dezgust; c) admirație, entuziasm; d) o dorință, o rugăminte; e) mirare, surprindere. 2. S.n. Oftat, suspin; p. ext. durere, amărăciune, tristețe, mâhnire, regret; suferință; deznădejde. ♦ Dorință neîmplinită. [Var.: oh interj.] – Onomatopee.

ofensa
OFENSÁ, ofensez, vb. I. Tranz. A aduce cuiva o ofensă; a insulta, a jigni, a vexa. ♦ Refl. (Fam.) A se supăra, a reacționa ca un om jignit, căruia i s-a adus o ofensă; a se ofusca. – Din fr. offenser.

ofensant
OFENSÁNT, -Ă, ofensanți, -te, adj. (Rar) Ofensator. – Din fr. offensant.

ofensare
OFENSÁRE, ofensări, s.f. (Rar) Faptul de a (se) ofensa; insultare, jignire; supărare. – V. ofensa.

ofensat
OFENSÁT, -Ă, ofensați, -te, adj. Care a suferit o ofensă; insultat, jignit; supărat. – V. ofensa.

ofensator
OFENSATÓR, -OÁRE, ofensatori, -oare, adj. Care ofensează, care constituie o jignire; insultător, jignitor; injurios. – Ofensa + suf. -tor.

ofensa
OFÉNSĂ, ofense, s.f. Cuvânt, comportare, faptă jignitoare; insultă, jignire; injurie. – Din fr. offense.

ofensiv
OFENSÍV, -Ă, ofensivi, -e, adj. Care atacă sau cu care se atacă; cu caracter de ofensivă; agresiv. – Din fr. offensif.

ofensiva
OFENSÍVĂ, ofensive, s.f. Formă principală a acțiunilor de luptă ale armatei, constând în luarea inițiativei operațiilor prin care se urmărește distrugerea forței inamicului și cucerirea terenului pe care îl ocupă. ♦ (Sport; mai ales la jocurile cu mingea) Atac susținut al unei echipe împotriva echipei adverse. ♦ Fig. Acțiune puternică, concentrată, întreprinsă în vederea înfrângerii unei dificultăți, lichidării unei situații neconvenabile, cuceririi unui nou obiectiv sau unei noi victorii. – Din fr. offensive, germ. Offensive.

oferi
OFERÍ, ofér, vb. IV. Tranz. 1. A propune cuiva (în semn de atenție, de bunăvoință etc.) să primească un lucru necerut; a da în dar, a pune la dispoziție. ♦ Refl A se declara dispus să facă un serviciu, a se pune la dispoziția cuiva. 2. A propune spre cumpărare o marfă, un bun etc. ♦ A propune un preț pentru o marfă, pentru un bun etc. 3. Fig. A înfățișa, a arăta, a etala, a prezenta ceva. – Din it. offerire.

oferire
OFERÍRE, oferiri, s.f. Acțiunea de a (se) oferi și rezultatul ei. – V. oferi.

oferta
OFERTÁ, ofertez, vb. I. Intranz. (Rar) A face o ofertă (1). – Din ofertă.

ofertant
OFERTÁNT, -Ă, ofertanți, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care face o ofertă. – Oferta + suf. -ant.

oferta
OFÉRTĂ, oferte, s.f. 1. Propunere făcută de o persoană altei persoane pentru vânzarea-cumpărarea unor mărfuri, pentru angajarea într-o slujbă, participarea la o acțiune, prestarea unor servicii etc.; (concr.) act, document scris prin care se face o astfel de propunere. 2. Totalitatea mărfurilor destinate consumului, aflate în circulație. – Din it. offerta, germ. Offerte.

oficia
OFICIÁ, oficiez, vb. I. Tranz. A face o slujbă bisericească; a sluji în biserică. ♦ A săvârși un act public sau privat, în special o căsătorie (cu solemnitatea unei ceremonii); a celebra. [Pr.: -ci-a] – Din fr. officier.

oficial
OFICIÁL, -Ă, oficiali, -e, adj. 1. Care emană de la o autoritate, de la un guvern, de la un stat; care este declarat, stabilit prin lege; care reprezintă o autoritate, un guvern, un stat. Buletinul oficial = periodic în care se publică legile, regulamentele, decretele etc. autorităților de stat. ♦ Propriu actelor guvernamentale, documentelor administrației de stat; în stilul, în maniera actelor, a documentelor autorităților, ale statului. 2. Care se conformează legilor, regulilor, formalităților, tradițiilor (unui stat); aprobat, convenit între autorități. 3. Fig. De o politețe rece, calculată; solemn, formal, stereotip. [Pr.: -ci-al] – Din lat. officialis, fr. officiel.

oficialitate
OFICIALITÁTE, (1) oficialități, s.f. 1. Persoană oficială; (la pl.) autoritățile dintr-o țară, dintr-un oraș; reprezentanții oficiali ai autorității. 2. (Jur.; în sintagma) Principiul oficialității = principiu de bază al dreptului procesual penal, potrivit căruia procurorul și organele de urmărire penală, precum și instanțele penale pot să săvârșească din oficiu orice act care intră în competența lor. 3. Caracter oficial, calitate, ținută, atitudine oficială. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. officialité.

oficializa
OFICIALIZÁ, oficializez, vb. I. Tranz. A da sau a face să dobândească un caracter oficial; a consfinți (prin lege). [Pr.: -ci-a-] – Din fr. officialiser.

oficializare
OFICIALIZÁRE, oficializări, s.f. Acțiunea de a oficializa și rezultatul ei. [Pr.: -ci-a-] – V. oficializa.

oficialmente
OFICIALMÉNTE adv. (Înv.) În mod oficial. [Pr.: -ci-al-] – După fr. officiellement.

oficiant
OFICIÁNT, -Ă, oficianți, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care oficiază (slujba bisericească). 2. S.m. și f. (Grad de) funcționar în unele instituții sau întreprinderi de stat. [Pr.: -ci-ant] – Din fr. officiant.

oficiere
OFICIÉRE, oficieri, s.f. Acțiunea de a oficia și rezultatul ei; celebrare. [Pr.: -ci-e-] – V. oficia.

oficinal
OFICINÁL, -Ă, oficinali, -e, adj. Din domeniul farmaciei; farmaceutic. ♢ Plante oficinale = plante care servesc la prepararea unor medicamente. – Din lat. officinalis, fr. officinal.

oficina
OFICÍNĂ, oficine, s.f. (Livr) Laborator al unei farmacii, al unei instituții de cercetări, etc. ♦ Fig. Loc unde se urzesc intrigi, calomnii, comploturi. – Din lat. officina, fr. officine.

oficios
OFICIÓS, -OÁSĂ, oficioși, -oase, adj., s.n. (Publicație) care reprezintă, reflectă, susține punctul de vedere al unui guvern, al unui partid, al unei grupări etc. fără a avea un caracter oficial. [Pr.: -ci-os] – Din lat. officiosus, fr. officieux.

oficiu
OFÍCIU, oficii, s.n. 1. Denumire dată unor servicii ale unor întreprinderi sau instituții; serviciu (administrativ); local, birou al acestui serviciu. 2. Îndatorire (specială), funcție, slujbă. ♢ Loc. adj. și adv. Din oficiu = (care este) în conformitate cu o dispoziție dată de o autoritate (și nu la cererea cuiva); fig. în mod automat. ♦ (Înv.) Decizie, decret domnesc. 3. (La pl.) Ajutor, serviciu, înlesnire. ♢ Bune oficii = intervenție binevoitoare în scopul unei concilieri; servicii făcute cuiva. ♦ Rol, funcție. 4. Slujbă bisericească, serviciu religios. 5. (Rar) Încăpere anexă a sufrageriei, în care se pregătesc cele necesare pentru servirea mesei. [Var.: (înv.) ofís s.n.] – Din lat. officium, germ. Offizium, fr. office.

oficleid
OFICLEÍD, oficleide, s.n. Instrument muzical de suflat din alamă, cu timbru de bas. – Din fr. ophicléide.

ofidian
OFIDIÁN, ofidieni, s.m. (La pl.) Ordin de reptile care cuprinde șerpii; (și la sg.) reptilă care face parte din acest ordin. [Pr.: -di-an] – Din fr. ophidien.

ofidism
OFIDÍSM s.n. (Med.) Otrăvire cu venin de șarpe. – Din fr. ophidisme.

ofili
OFILÍ, ofilesc, vb. IV. Refl. 1. (Despre plante) A se veșteji, a păli; a se îngălbeni. ♢ Tranz. Seceta ofilește plantele. 2. Fig. (Despre persoane) A-și pierde culoarea, prospețimea feței; a se fana, a se trece; a-și pierde puterea, vigoarea, a se vlăgui. [Var.: (înv. și reg.) ovilí vb. IV] – Din rus. ohilet' „a se pipernici”.

ofilire
OFILÍRE, ofiliri, s.f. Faptul de a (se) ofili și rezultatul ei. – V. ofili.

ofilit
OFILÍT, -Ă, ofiliți, -te, adj. 1. (Despre plante) Veștejit, pălit, îngălbenit. 2. Fig. Palid, tras, trecut; slab, uscat; lipsit de vigoare, istovit. [Var.: (înv. și reg.) ovilít, -ă adj.] – V. ofili.

ofiofag
OFIOFÁG, -Ă, ofiofagi, -ge, adj. (Despre animale, păsări etc.) Care se hrănește cu șerpi. [Pr.: -fi-o-] – Din ofiofagie (derivat regresiv).

ofiofagie
OFIOFAGÍE, ofiofagii, s.f. Folosire a șerpilor ca hrană de către unele animale, păsări etc. [Pr.: -fi-o-] – Din fr. ophiophagie.

ofiografie
OFIOGRAFÍE s.f. Ofiologie. [Pr.: -fi-o-] – Din fr. ophiographie.

ofiolatrie
OFIOLATRÍE s.f. Adorare, cult al șerpilor (la unele popoare). [Pr.: -fi-o-] – Din fr. ophiolâtrie.

ofiolatru
OFIOLÁTRU, -Ă, ofiolatri, -e, s.m. și f. Adorator al șerpilor. [Pr.: -fi-o-] – Din fr. ophiolâtre.

ofiolit
OFIOLÍT, ofiolite, s.n. Rocă eruptivă care apare ca rezultat al activității de scufundare și de oscilații ale magmei. [Pr.: -fi-o-] – Din fr. ophiolite.

ofiologic
OFIOLÓGIC, -Ă, ofiologici, -ce, adj. Referitor la ofiologie, de ofiologie. [Pr.: -fi-o-] – Din fr. ophiologique.

ofiologie
OFIOLOGÍE s.f. Ramură a zoologiei care studiază șerpii; ofiografie. [Pr.: -fi-o-] – Din fr. ophiologie.

ofis
OFÍS s.n. v. oficiu.

ofit
OFÍT s.n. Varietate de marmură de culoare verde-închis cu vinișoare galbene. – Din fr. ophite, germ. Ophit.

ofitic
OFÍTIC, -Ă, ofitici, -ce, adj. (Rar) Care aparține ofitului, privitor la ofit. – Din fr. ophitique.

ofiter
OFIȚÉR, ofițeri, s.m. I. 1. Nume generic pentru gradele militare de la sublocotenent până la general; persoană care poartă unul dintre aceste grade. 2. Titlu dat unor funcționari cu atribuții sau cu însărcinări speciale; persoană având acest titlu. ♢ Ofițer al stării civile = persoană însărcinată cu încheierea actelor de stare civilă și cu oficierea căsătoriei civile. 3. (Ieșit din uz) Grad (mai mare decât cel de cavaler) conferit prin anumite decorații; persoană care a primit acest grad. II. (Pop.) Varietate de crap lung și subțire, cu capul mare și osos, cu carnea tare și puțin gustoasă, care trăiește în bălțile din Delta Dunării (Cyprinus carpio oblongus). – Din pol. oficer, rus. ofițer, fr. officier.

ofiteras
OFIȚERÁȘ, ofițerași, s.m. (Depr.) Diminutiv al lui ofițer. – Ofițer + suf. -aș.

ofitereasa
OFIȚEREÁSĂ, ofițerese, s.f. 1. (Fam.) Soție de ofițer (I 1). 2. Femeie care are gradul de ofițer (I 1). – Ofițer + suf. -easă.

ofiteresc
OFIȚERÉSC, -EÁSCĂ, ofițerești, adj. Care aparține unui ofițer (I 1), privitor la ofițer, de ofițer, ca al ofițerilor. – Ofițer + suf. -esc.

ofitereste
OFIȚERÉȘTE adv. Ca un ofițer (I 1), în felul ofițerilor. – Ofițer + suf. -ește.

ofiterime
OFIȚERÍME s.f. (Cu sens colectiv) Corpul ofițeresc; mulțime, număr mare de ofițeri (I 1); totalitatea ofițerilor. – Ofițer + suf. -ime.

ofiteroi
OFIȚERÓI, ofițeroi, s.m. (Depr.) Augmentativ al lui ofițer (I 1). – Ofițer + suf. -oi.

ofiurid
OFIURÍD s.m. v. ofiuridă.

ofiurida
OFIURÍDĂ, ofiuride, s.f. (La pl.) Clasă de echinoderme asemănătoare cu stelele de mare, cu cinci brațe, însă mai lungi, foarte mobile, bine delimitate de discul central (Ophiuroidea); (și la sg.) animal care face parte din această clasă. [Pr.: -fi-u-. – Var.: ofiuríd s.m.] – Din fr. ophiurides.

ofranda
OFRÁNDĂ, ofrande, s.f. Jertfă adusă unei divinități; prinos; dar făcut bisericii. ♦ Fig. Dar oferit unei persoane în semn de devotament, de respect, de recunoștință; omagiu. ♦ Fig. Contribuție la o operă de binefacere; ajutor material dat celor săraci. – Din fr. offrande.

ofsaid
ÓFSAID, ofsaiduri, s.n. (Sport) Împrejurare, penalizată de arbitru, în care un jucător aflat în posesia mingii se găsește în zona pe care o formează linia ultimului jucător al echipei adverse și linia porții adverse. – Din engl. off-side.

ofset
ÓFSET, ofseturi, s.n. Procedeu de reproducere și de multiplicare a tipăriturilor cu ajutorul formelor de tipar plane din metal, la care hârtia nu ajunge în contact cu clișeul metalic, ci cu un cilindru de cauciuc care preia imaginea de pe forma de tipar și o aplică pe hârtie. – Din fr. offset.

oft
OFT, ofturi, s.n. (Înv. și reg.) Oftat, suspin; p. ext. amărăciune, regret, durere, suferință, deznădejde. – Din aht.

ofta
OFTÁ, oftez, vb. I. Intranz. A scoate un oftat (în semn de dor, de supărare, de regret etc.); a suspina. ♢ Expr. A ofta după cineva (sau ceva) = a regreta mult pierderea cuiva (sau a ceva); a dori din tot sufletul pe cineva (sau ceva), a tânji după cineva (sau ceva). – Din oft.

oftalmic
OFTÁLMIC, -Ă, oftalmici, -ce, adj. Care aparține ochiului sau bolilor ochiului, privitor la ochi sau la bolile ochiului. – Din fr. ophtalmique.

oftalmie
OFTALMÍE, oftalmii, s.f. 1. Conjunctivită gravă, adesea purulentă. 2. Termen generic pentru afecțiunile inflamatorii grave ale structurilor profunde ale globuiui ocular. – Din fr. ophtalmie.

oftalmografie
OFTALMOGRAFÍE, oftalmografii, s.f. Descriere anatomică a ochiului. – Din fr. ophtalmographie.

oftalmolog
OFTALMOLÓG, -Ă, oftalmologi, -ge, s.m. și f. Medic specializat în oftalmologie; oculist. – Din fr. ophtalmologue.

oftalmologic
OFTALMOLOGÍC, -Ă, oftalmologici, -ce, adj. Care aparține oftalmologiei, privitor la oftalmologie. – Din fr. ophtalmologique.

oftalmologie
OFTALMOLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care se ocupă cu fiziologia și cu patologia ochilor și a anexelor acestora. – Din fr. ophtalmologie.

oftalmometric
OFTALMOMÉTRIC, -Ă, oftalmometrici, -ce, adj. (Med.) Referitor la oftalmometrie, de oftalmometrie. – Din fr. ophtalmométrique.

oftalmometrie
OFTALMOMETRÍE, oftalmometrii, s.f. (Med.) Determinare a viciilor de curbură ale corneei cu ajutorul oftalmometrului. – Din fr. ophtalmométrie.

oftalmometru
OFTALMOMÉTRU, oftalmometre, s.n. 1. Instrument care servește la măsurarea razelor de curbură a corneei în diferite direcții, folosit în special pentru determinarea astigmatismului. 2. Instrument folosit pentru determinarea distanței vizibilității distincte a ochiului. – Din fr. ophtalmomètre.

oftalmopatie
OFTALMOPATÍE, oftalmopatii, s.f. (Med.) Denumire generică pentru bolile de ochi. – Din fr. ophtalmopathie.

oftalmoplegie
OFTALMOPLEGÍE, oftalmoplegii, s.f. (Med.) Paralizie a mușchilor motori ai ochiului. – Din fr. ophtalmoplégie.

oftalmoragie
OFTALMORAGÍE, oftalmoragii, s.f. (Med.) Hemoragie oculară. – Din fr. ophtalmorragie.

oftalmoscop
OFTALMOSCÓP, oftalmoscoape, s.n. Instrument folosit pentru examinarea interiorului globului ocular și a fundului de ochi. [Pl. și: oftalmoscopuri] – Din fr. ophtalmoscope.

oftalmoscopic
OFTALMOSCÓPIC, -Ă, oftalmoscopici, -ce, adj. Referitor la oftalmoscopie, care aparține oftalmoscopiei. – Din fr. ophtalmoscopique.

oftalmoscopie
OFTALMOSCOPÍE, oftalmoscopii, s.f. Examinare a interiorului globului ocular cu ajutorul oftalmoscopului. – Din fr. ophtalmoscopie.

oftalmotomie
OFTALMOTOMÍE, oftalmotomii, s.f. Extirpare a unui glob ocular bolnav. – Din fr. ophtalmotomie.

oftare
OFTÁRE, oftări, s.f. Faptul de a ofta; oftat, suspin. – V. ofta.

oftat
OFTÁT, oftaturi, s.n. Respirație puternică, profundă și prelungă, însoțită în expirație de un zgomot caracteristic care întrerupe ritmul respirator normal, pricinuită de o durere morală (sau fizică); suspin, oftătură, aht, oft, oftare. – V. ofta.

oftatura
OFTĂTÚRĂ, oftături, s.f. (Rar) Oftat. – Ofta + suf. -ătură.

oftica
OFTICÁ, oftíc, vb. I. 1. Refl. (Pop.) A se îmbolnăvi de tuberculoză pulmonară. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) chinui, a(-și) învenina viața, a (se) supăra, a (se) amărî tare. – Din oftică.

ofticare
OFTICÁRE, ofticări, s.f. (Pop.) Faptul de a (se) oftica. – V. oftica.

ofticat
OFTICÁT, -Ă, ofticați, -te, adj. (Pop.) Tuberculos. Fig. Amărât, chinuit. – V. oftica.

oftica
ÓFTICĂ, oftici, s.f. (Pop.) Tuberculoză pulmonară; ftizie. ♢ Expr. (Fam.) A avea oftică (pe cineva) = a-i fi necaz (pe cineva), a nu-l putea suferi. A-i face (cuiva) oftică = a-i face (cuiva) în necaz, a supăra (pe cineva). [Var.: óftigă s.f.] – Din ngr. óhtikas.

ofticos
OFTICÓS, -OÁSĂ, ofticoși, -oase, adj. 1. (Adesea substantivat) Tuberculos, ftizic, atacat. ♢ Fig. Fără putere; slab, pipernicit, anemic. 2. (Fam.) Invidios. [Var.: oftigós, -oásă adj.] – Oftică + suf. -os.

oftiga
ÓFTIGĂ s.f. v. oftică.

oftigos
OFTIGÓS, -OÁSĂ adj. v. ofticos.

ofusca
OFUSCÁ, ofuschez, vb. I. Refl. (Fam.) A se simți jignit; a se supăra, a se ofensa. – Din fr. offusquer, it. offuscare.

ofuscat
OFUSCÁT, -Ă, ofuscați, -te, adj. (Fam.) Jignit, supărat, ofensat. – V. ofusca.

ogar
OGÁR, ogari, s.m. Câine de vânătoare cu botul lung, cu corpul înalt, subțire și zvelt, cu picioare lungi, foarte iute la fugă. ♢ Expr. Nici câine, nici ogar, se spune despre cel care nu aparține în mod clar unei specii sau unei grupări, unei tagme, care se găsește într-o poziție (socială, profesională etc.) confuză. (Slab) ca un ogar = foarte slab (și lipsit de vlagă). – Din magh. agár.

ogarca
OGÁRCĂ, ogarce, s.f. (Pop.) Femela ogarului. – Ogar + suf. -că.

ogarnic
OGÁRNIC, -Ă, ogarnici, -ce, adj. (Rar) Ca ogarul; cu însușiri de ogar; sprinten. – Ogar + suf. -nic.

ogaratic
OGĂRÁTIC, -Ă, ogăratici, -ce, adj. (Rar) Cu trupul zvelt și subțire ca al ogarului; slab. – Ogar + suf. -atic.

ogareste
OGĂRÉȘTE adv. (Rar) Ca un ogar, foarte iute. – Ogar + suf. -ește.

ogarime
OGĂRÍME s.f. (Rar) (Mulțime de) ogari. – Ogar + suf. -ime.

ogarji
OGÂRJÍ, ogârjesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A slăbi foarte tare. – Cf. bg. g r č a.

ogarjit
OGÂRJÍT, -Ă, ogârjiți, -te, adj. (Reg.) Slab, pipernicit, sfrijit. – V. ogârji.

ogeac
OGEÁC, ogeacuri, s.n. V. hogeag.

ogheal
OGHEÁL, oghealuri, s.n. (Reg.) Cuvertură; plapumă. ♢ Expr. A privi de sub ogheal = a privi cu indiferență. – Din sl. odĕjalo.

ogival
OGIVÁL, -Ă, ogivali, -e, adj. În formă de ogivă, ca o ogivă. ♢ Stil ogival = stil gotic. – Din fr. ogival.

ogiva
OGÍVĂ, ogive, s.f. 1. Sistem de construcție caracteristic arhitecturii gotice, format din intersecția a două arcuri de cerc dispuse diagonal, care formează osatura unei bolți. 2. Partea anterioară a unui proiectil de artilerie, a unei bombe sau a unei rachete, având formă aerodinamică. – Din fr. ogive.

oglinda
OGLINDÁ vb. I v. oglindi.

oglinda
OGLÍNDĂ, oglinzi, s.f. 1. Un obiect cu o suprafață netedă și lucioasă de diferite forme, făcut din metal sau din sticlă, acoperit pe o față cu un strat metalic și având proprietatea de a reflecta razele de lumină și de a forma astfel, pe partea lucioasă, imaginea obiectelor. 2. P. anal. (De obicei urmat de determinări) Suprafață netedă și lucioasă (în special a unei ape), care are proprietatea de a reflecta lumina. 3. Fig. Ceea ce înfățișează, reprezintă, simbolizează ceva; icoană, imagine, tablou. 4. (În sintagma) Oglinda laptelui (sau ugerului) = porțiune de piele, netedă și lucioasă, la femelele bovinelor și ale altor animale, în dreptul perineului și al feselor, în care sensul firelor de păr este îndreptat de jos în sus. 5. (Geol.; în sintagmele) Oglindă de falie (sau de fricțiune, de alunecare) = suprafață lustruită în roci, care ia naștere prin frecarea acestora sub acțiunea mișcărilor tectonice. – Din oglindi (derivat regresiv).

oglindi
OGLINDÍ, oglindesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) reflecta, a (se) proiecta pe o suprafață lucioasă sau într-o oglindă. ♦ Refl. (Despre oameni) A se privi în oglindă; a se admira (privindu-se în oglindă). ♦ Refl. Fig. (Despre stări, fenomene, secțiuni etc.) A apărea ca un reflex al anumitor împrejurări; a se răsfrânge. ♦ tranz. A înfățișa, a reprezenta. [Var.: (înv. și reg.) oglindá vb. I.] – Din sl. oglendati.

oglindire
OGLINDÍRE, oglindiri, s.f. Acțiunea de a (se) oglindi și rezultatul ei; reflectare. – V. oglindi.

oglinditor
OGLINDITÓR, -OÁRE, oglinditori, -oare, adj. (Rar) Care înfățișează, reprezintă, manifestă o idee, un principiu etc. – Oglindi + suf. -tor.

oglindos
OGLINDÓS, -OÁSĂ, oglindoși, -oase, adj. (Neobișnuit) Care are însușirile unei oglinzi; (luciu, neted) ca o oglindă. – Oglindă + suf. -os.

oglinduta
OGLINDÚȚĂ, oglinduțe, s.f. Oglinjoară. – Oglindă + suf. -uță.

oglingioara
OGLINGIOÁRĂ s.f. v. oglinjoară.

oglinjoara
OGLINJOÁRĂ, oglinjoare, s.f. Diminutiv al lui oglindă; oglinduță. [Var.: (înv.) oglingioáră s.f.] – Oglindă + suf. -ioară.

ogoi
OGÓI^1, ogoaie, s.n. (Reg.) Loc în care se joacă copiii cu mingea sau loc delimitat (îngrădit) pentru jocuri de copii. – Et. nec.

OGOÍ^2, ogoiesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Pop.) A (se) liniști, a (se) potoli, a (se) domoli, a (se) calma. ♦ Tranz. A menaja, a cruța. [Var.: ogoiá vb. I] – Din scr. ugojiti. Cf. sl. g o ĩ „pace”.

ogoia
OGOIÁ vb. I v. ogoi^2.

ogoire
OGOÍRE, ogoiri, s.f. Acțiunea de a (se) ogoi^2 și rezultatul ei; alinare. – V. ogoi^2.

ogoit
OGOÍT, -Ă, ogoiți, -te, adj. Potolit, liniștit. – V. ogoi^2.

ogor
OGÓR, ogoare, s.n. Bucată de pământ cultivată sau cultivabilă; țarină. ♦ Câmp semănat cu același fel de plante (de obicei cereale); lan. ♦ Teren agricol, proprietate agricolă. ♦ Teren arabil folosit ca pășune timp de un an, pentru a fi mai fertil în anii următori; pârloagă. ♢ Ogor negru = teren arat, grăpat etc., dar nesemănat timp de un an pentru a se reface. Arătură care se face cu mult înainte de lucrările de însămânțare. – Din bg., scr. ugar.

ogoras
OGORÁȘ, ogorașe, s.n. (Pop.) Diminutiv al lui ogor. – Ogor + suf. -aș.

ogorat
OGORẤT, ogorâturi, s.n. Acțiunea de a ogorî și rezultatul ei; arat. [Var.: ogorít s.n.] – V. ogorî.

ogorit
OGORÍT s.n. v. ogorât.

ogori
OGORÎ́, ogorăsc, vb. IV. Tranz. A pregăti un ogor sau un teren agricol pentru cultivare; spec. a ara (adânc). – Din ogor.

ograda
OGRÁDĂ, ogrăzi, s.f. 1. Curte, bătătură. 2. (Reg.) Grădină cu pomi fructiferi; livadă. 3. Gospodărie (alcătuită din casă și acareturi) a unui boier; curte boierească. ♦ Totalitatea persoanelor care se află în serviciul unei curți boierești. – Din sl. ograda.

ogradas
OGRĂDÁȘ, ogrădași, s.m. (Înv.) Persoană care slujea la o curte boierească. – Ogradă + suf. -aș.

ograjoara
OGRĂJOÁRĂ, ogrăjoare, s.f. Diminutiv al lui ogradă. – Ogradă + suf. -ioară.

ogrinji
OGRÍNJI s.m. pl. Resturi de paie, de fân etc. nemâncate de vite; cotoare, tulpini ale plantelor de nutreț. – Din scr. ogrizine.

ogur
OGÚR, ogururi, s.n. (Înv.; în superstiții) Prevestire, semn (bun); noroc. – Din tc. oğur.

ogurliu
OGURLÍU, -ÍE, ogurlii, adj. (Înv.; în superstiții) Care aduce noroc, de bun augur. – Din tc. oğurlu.

oh
OH interj. v. of.

ohaba
OHÁBĂ, ohabe, s.f. (Înv.) 1. Moșie (ereditară) inalienabilă, scutită de impozite și de prestații. 2. Denumire a imunității boierești și mănăstirești în evul mediu, în Țara Românească. – Din sl. ohaba.

ohabnic
OHÁBNIC, -Ă, ohabnici, -ce, adj. (Înv. și pop.; despre proprietate) 1. Care nu poate fi înstrăinat; inalienabil, de veci; scutit de impozite și de prestații. 2. (Despre proprietari) Care stăpânește o moșie ohabnică (1). (Despre robi, slugi etc.) Legat pe viață de ohabă (1). [Var.: ohávnic, -ă adj.] – Din sl. ohabĩnŭ.

ohavnic
OHÁVNIC, -Ă adj. v. ohabnic.

ohm
OHM, ohmi, s.m. Unitate de măsură a rezistenței electrice, în sistemul de unități metru-kilogram-secundă-amper, egală cu rezistența pe care o opune un conductor electric străbătut de un curent de un amper la tensiunea de un volt. [Pr.: om] – Din fr. ohm.

ohmic
ÓHMIC, -Ă, ohmici, -ce, adj. Referitor la rezistența circuitelor electrice fără reactanțe inductive. [Pr.: ómic] – Din fr. ohmique.

ohmmetru
OHMMÉTRU, ohmmetre, s.n. Instrument electric portativ pentru măsurarea rezistențelor electrice. [Pr.: om-me-] – Din fr. ohmmètre.

oho
OHÓ interj. Exclamație care exprimă surprindere, neîncredere etc. față de cele spuse de cineva. – O^2 + ho.

ohrana
OHRÁNĂ s.f. Poliție secretă în Rusia țaristă. – Din rus. ohrana.

ohtoic
OHTOÍC s.n. v. octoih.

oi
OI interj. (Pop.) Ah, vai, of; ehei. – Onomatopee.

oicumena
OICUMÉNA s.f. Denumire generică a suprafețelor populate de pe uscat, care reprezintă, în prezent, peste 90% din suprafața acestuia. – Cuv. gr.

oidium
OÍDIUM s.n. 1. Nume dat unui stadiu al ciupercilor parazite, care formează pete cenușii-fumurii pe suprafața organelor plantelor atacate. 2. Boală a viței de vie și a altor plante de cultură provocată de aceste ciuperci; făinare. [Pr.: -di-um] – Din fr. oïdium.

oier
OIÉR, oieri, s.m. 1. Crescător, proprietar sau negustor de oi; p. ext. păstor, cioban. 2. (Înv.) Slujbaș însărcinat cu încasarea oieritului^1. 3. (Astron.; art., rar) Lira^1. [Pr.: o-ier] – Oaie + suf. -ar.

oierie
OIERÍE^1, oierii, s.f. Stână, târlă, adăpost pentru oi. [Pr.: o-ie-] – Oaie + suf. -ărie.

OIERÍE^2, oierii, s.f. (Rar) Oierit^2. [Pr.: o-ie-] – Oier + suf. -ie.

oierit
OIERÍT^2 s.n. Creșterea oilor; p. ext. păstorit; oierie^2. [Pr.: o-ie-] – Oier + suf. -it.

OIERÍT^1 s.n. Dare în natură sau în bani percepută în evul mediu, în Țara Românească asupra oilor; impozit plătit pentru pășunatul oilor. [Pr.: o-ie-] – Oaie + suf. -ărit.

oiesc
OIÉSC, OIÁSCĂ, oiești, adj. (Pop.) Care aparține oilor, privitor la oi, ca al oilor, de oaie. [Pr.: o-iesc] – Oaie + suf. -esc.

oina
ÓINĂ s.f. Joc sportiv care se dispută între două echipe compuse din câte 11 jucători fiecare, o echipă aflându-se „la bătaie”, pe linia de așteptare, și cealaltă „la prindere”, în câmpul de joc, tehnica constând în lovirea unei mingi cu un baston de lemn de către fiecare jucător, pentru a o trimite în terenul adversarului. – Et. nec.

oinist
OINÍST, oiniști, s.m. Jucător de oină. – Oină + suf. -ist.

oisoara
OIȘOÁRĂ, oișoare, s.f. (Pop.) Oiță (1). [Pr.: o-i-] – Oaie + suf. -ișoară.

oiste
ÓIȘTE, oiști, s.f. 1. Bară lungă de lemn fixată în crucea carului, a căruței, a trăsurii etc., de care se înhamă caii (sau se înjugă boii). ♢ Expr. A (o) nimeri (sau a da) (ca Irimia) cu oiștea-n gard = a face sau a spune ceva cu totul nepotrivit, a face o prostie. ♦ Parte a constelației Carul-Mare, alcătuită din trei stele așezate în prelungirea careului care seamănă cu un car. 2. Parte componentă a morii de vânt, cu ajutorul căreia aceasta se întoarce în bătaia vântului. [Pr.: o-iș-] – Din bg. oište.

oita
OÍȚĂ, oițe, s.f. 1. Diminutiv al lui oaie; oișoară, oițică. 2. (La pl.) Numele a trei plante erbacee: a) plantă cu flori mari, albe sau trandafirii, mătăsoase și cu fructele argintii, păroase (Anemone silvestris); b) plantă cu flori albe pe dinăuntru și trandafirii pe dinafară (Anemone narcissiflora); c) floarea-Paștelui. – Oaie + suf. -iță.

oitica
OIȚÍCĂ, oițici, s.f. (Pop.) Oiță (1). [Pr.: o-i-] – Oiță + suf. -ică.

oja
ÓJĂ, oje, s.f. Lac de unghii. – Cf. tc. o ğ m a k „a lustrui”.

ojoc
OJÓC s.n. v. ojog.

ojog
OJÓG, (1) ojoage, s.n., (2) ojogi, s.m. (Reg.) 1. S.n. Băț (cu o cârpă udă la un capăt) folosit pentru a curăța cuptorul de spuză, pentru a mișca jarul etc. 2. S.m. Fig. Om înalt și subțire. [Var.: ojóc s.n.] – Din magh. azsag.

ol
OL s.n. v. oală.

olac
OLÁC, (1) olaci, s.m., (2) olace, s.n. (Înv.) 1. S.m. Curier special (călare) care ducea vești sau corespondență în țară și peste hotare; sol, ștafetă, mesager. ♢ Lipcan de olac = curier poștal călare. 2. S.n. Serviciu de transport pentru călători și pentru corespondență, folosit înainte de introducerea căilor ferate; poștă. ♦ Căruță de poștă; poștalion, diligență. ♢ Cal de olac = a) cal de poștalion; b) fig. om sau cal pus să muncească peste măsură; c) cal datorat de săteni trimișilor domnești în țară (ca prestație temporară, în sec. XV-XVIII). ♢ De olac = a) loc. adj. care aparține poștei sau poștalionului, folosit pentru transportul călătorilor și al corespondenței; b) loc. adj. și adv. iute, repede, grabnic. – Din tc. ulak.

olalta
OLÁLTĂ adv. Împreună, la un loc, laolaltă. ♢ Loc. adv. Între olaltă = unul cu altul; reciproc. După olaltă = unul după altul (fără întrerupere). (Pe) lângă olaltă = unul (pe) lângă altul; alături. De olaltă = unul de altul, unul de celălalt. De la olaltă = laolaltă, împreună. Pe (sau peste) olalta = unul peste altul. Înspre olaltă = unul către altul. – O^3 + alaltă (= aialaltă).

olan
OLÁN^1, olani, s.m. Monedă de aur olandeză care a circulat până în sec. XIX și în țările românești. – Et. nec. Cf. O l a n [ d a ].

OLÁN^2, olane, s.n. 1. Piesă de argilă arsă, de obicei de formă semicilindrică, folosită pentru executarea învelitorilor la acoperișurile unor clădiri. 2. Tub de argilă arsă, din care se fac canale de scurgere a apei, coșuri pentru fum etc. [Var.: olánă s.f.] – Ol + suf. -an.

olana
OLÁNĂ s.f. v. olan^2.

olanda
OLÁNDĂ s.f. Țesătură deasă și fină, făcută din fire de in de bună calitate, folosită la confecționarea lenjeriei de pat, de corp etc. – Din fr. hollande, it. olanda.

olandez
OLANDÉZ, -Ă, olandezi, -e, subst., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Olandei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Olandei sau populației ei, privitor la Olanda sau la populația ei. ♦ (Substantivat, f.) Limba olandeză. 3. S.f. Numele unei figuri de patinaj. 4. S.f. Rasă de vaci creată în Olanda și crescută pentru producția de lapte. – Olanda (n. pr.) + suf. -ez. Cf. it. o l a n d e s e, fr. h o l l a n d a i s.

olandina
OLANDÍNĂ s.f. Țesătură de bumbac în amestec cu celofibră, care imită olanda, folosită la confecționarea lenjeriei de pat, de corp etc. – Olandă + suf. -ină.

olar
OLÁR, olari, s.m. Meșteșugar care face și vinde oale și alte obiecte din lut ars. – Oală + suf. -ar.

olat
OLÁT, olaturi, s.n. (Înv.) 1. Provincie, regiune, ținut, teritoriu; p. ext. (la pl.) împrejurime, parte (a locului). 2. Moșie; gospodărie (mare); clădire, acareturi. [Pl. și: olate] – Et. nec.

olacar
OLĂCÁR, olăcari, s.m. 1. (Înv. și reg.) Olac (1), curier. ♦ Îngrijitor al cailor de poștă. 2. (Înv.) Slujbaș însărcinat cu strângerea cailor de olac. – Olac + suf. -ar.

olacai
OLĂCĂÍ vb. IV v. olecăi.

olarie
OLĂRÍE^1, (2) olării, s.f. 1. Meșteșugul olarului; olărit. 2. Atelierul sau prăvălia olarului. – Olar + suf. -ie.

OLĂRÍE^2 s.f. (Colectiv) Produse ceramice executate de olar. – Oală + suf. -ărie.

olarit
OLĂRÍT s.n. Meșteșugul olarului; olărie (1). – Olar + suf. -it.

olarita
OLĂRÍȚĂ, olărițe, s.f. (Rar) Soție de olar. – Olar + suf. -iță.

olcuta
OLCÚȚĂ, olcuțe, s.f. (Reg.) Oliță. – Din oală.

ole
OLÉ s.n. Dans spaniol cu mișcare moderată, executat de o singură persoană care se acompaniază cu castaniete. – Cuv. sp.

oleaca
OLEÁCĂ adv. (Pop.) Puțin, nițel. ♢ Loc. adv. Nici oleacă = nici un pic, deloc. Oleacă de... = puțin, într-o măsură oarecare, întrucâtva. [Var.: (înv. și reg.) leácă adv.] – Din ngr. oligháki.

oleacee
OLEACÉE, oleacee, s.f. (La pl.) Familie de plante lemnoase dicotiledonate, cu frunze opuse, care cuprinde specii ca măslinul, liliacul, frasinul etc.; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: -le-a-ce-e] – Din fr. oléacées.

oleaginos
OLEAGINÓS, -OÁSĂ, oleaginoși, -oase, adj. (Despre plante și semințele lor) Care conține ulei; din care se poate extrage ulei. [Pr.: -le-a-] – Din fr. oléagineux.

oleandru
OLEÁNDRU s.m. v. leandru.

oleat
OLEÁT, oleați, s.m. Sare sau ester al acidului oleic. [Pr.: -le-at] – Din fr. oléate.

oleata
OLEÁTĂ, oleate, s.f. Desen executat pe hârtie de calc, pe care sunt trasate detaliile unui teren și cadrul secțiunii topografice la care se referă. [Pr.: -le-a-] – Cf. engl. o i l e d [paper].

olecai
OLECĂÍ, olécăi, vb. IV. Refl. (Înv. și reg.) A se văita, a se văicări, a se tângui. [Prez. ind. și: olecăiesc. – Var.: olăcăí, olicăí vb. IV] – Din oleo.

olecsoara
OLECȘOÁRĂ adv v. olecușoară.

olecusoara
OLECUȘOÁRĂ adv. (Reg.) Olecuță. [Var.: olecșoáră adv.] – Oleacă + suf. -ușoară.

olecuta
OLECÚȚĂ adv. Diminutiv al lui oleacă; puțin de tot, olecuțică, olecușoară. – Oleacă + suf. -uță.

olecutica
OLECUȚÍCĂ adv. (Reg.) Olecuță. – Olecuță + suf. -ică.

olefina
OLEFÍNĂ, olefine, s.f. (Chim.) Alchenă. – Din fr. oléfines.

oleia
OLEIÁ vb. I v. uleia.

oleiat
OLEIÁT, -Ă adj. v. uleiat.

oleic
OLÉIC, -Ă, oleici, -ce, adj. Care provine din (sau se referă la) grăsimi și uleiuri naturale. ♢ Acid oleic = acid gras, nesaturat, care se găsește în numeroase grăsimi naturale, având întrebuințări în industrie la obținerea săpunurilor moi, a plastifianților etc. – Din fr. oléique.

oleifer
OLEIFÉR, -Ă, oleiferi, -e, adj. Care conține ulei, bogat în ulei. [Pr.: -le-i-] – Din fr. oleifère.

oleiform
OLEIFÓRM, -Ă, oleiformi, -e, adj. (Rar) Ca uleiul. [Pr.: -le-i-] – Din fr. oléiforme.

oleina
OLEÍNĂ, oleine, s.f. (Chim.) 1. Substanță lichidă incoloră, uleioasă, răspândită mai ales în grăsimile vegetale. 2. Denumire dată acidului oleic care rezultă la scindarea grăsimilor prin hidroliză. – Din fr. oléine.

oleios
OLEIÓS, -OÁSĂ adj. v. uleios.

oleo
OLEÓ interj. v. aoleu.

oleofil
OLEOFÍL, -Ă, oleofili, -e, adj. (Chim.) Care absoarbe ulei. [Pr.: -le-o-] – Din fr. oléophile.

oleografie
OLEOGRAFÍE, oleografii, s.f. Cromolitografie care reproduce o pictură în ulei, executată pe hârtie cu nervuri, imitând pânza, cu ajutorul unor coloranți speciali. [Pr.: -le-o-] – Din fr. oléographie.

oleoleo
OLEOLEÓ interj, v. aoleu.

oleomargarina
OLEOMARGARÍNĂ s.f. Grăsime animală obținută din seu de calitate superioară, folosită la fabricarea margarinei animale sau mixte. [Pr.: -le-o-] – Din fr. oléomargarine.

oleometru
OLEOMÉTRU, oleometre, s.n. Aparat folosit pentru determinarea densității uleiurilor grase. ♦ Aparat folosit pentru dozarea uleiurilor și a grăsimilor provenite din semințe. [Pr.: -le-o-] – Din fr. oléomètre.

oleu
OLÉU, oleuri, s.n. (Înv. și reg.) Ulei. – Din lat. oleum.

oleum
OLÉUM, s.n. Amestec de acid sulfuric concentrat și anhidridă sulfurică. [Pr.: -le-um]. – Din fr. oléum

olfactiv
OLFACTÍV, -Ă, olfactivi, -e, adj. Care se referă la simțul mirosului. ♢ Mucoasă (sau membrană) olfactivă = mucoasă care căptușește pereții cavităților nazale. Nervi olfactivi = prima pereche de nervi cranieni. – Din fr. olfactif.

olfactometrie
OLFACTOMETRÍE, olfactometrii, s.f. (Med.) Determinare a gradului de sensibilitate olfactivă. – Din fr. olfactométrie.

olfactometru
OLFACTOMÉTRU, olfactometre, s.n. (Med.) Aparat pentru măsurarea acuității olfactive. – Din fr. olfactomètre.

olfactie
OLFÁCȚIE, olfacții, s.f. (Fiziol.) Miros. [Var.: olfacțiúne s.f.] – Din fr. olfaction, lat. olfactio, -onis.

olfactiune
OLFACȚIÚNE s.f. v. olfacție.

olicai
OLICĂÍ vb. IV v. olecăi.

olicica
OLICÍCĂ, olicele, s.f. Oliță. – Oală + suf. -icică.

oligant
OLIGÁNT, -Ă, oliganți, -te, adj. (Bot.; despre plante) Care are puține flori. – Din fr. oliganthe.

oligantropie
OLIGANTROPÍE, ologantropii, s.f. (Livr.) Scădere a populației unei țări, a unui oraș etc. – Din fr. oliganthropie.

oligarh
OLIGÁRH, oligarhi, s.m. Membru al unei oligarhii; partizan al oligarhiei. – Din oligarhie (derivat regresiv).

oligarhic
OLIGÁRHIC, -Ă, oligarhici, -ce, adj. Care aparține oligarhiei, privitor la oligarhie, propriu oligarhiei. – Din fr. oligarchique.

oligarhie
OLIGARHÍE, oligarhii, s.f. 1. Formă de conducere a statului, în care puterea politică și economică este deținută de un număr restrâns de persoane. ♦ Grup de persoane care exercită puterea într-o astfel de formă de guvernământ. 2. (În sintagma) Oligarhie financiară = grup restrâns de mari posesori ai capitalului financiar, care domină viața economică a unui stat. – Din ngr. oligarhía, fr. oligarchie.

oligist
OLIGÍST s.n. Varietate de hematit cu luciu metalic puternic. – Din fr. oligiste.

oligocen
OLIGOCÉN, -Ă, oligoceni, -e s.n., adj. 1. S.n. Epocă geologică aparținând perioadei superioare a paleogenului, caracterizată prin numuliți, lamelibranhiate, gasteropode, echinide, mamifere etc. 2. Adj. Care se referă la oligocen (1) sau la formațiile din această epocă. – Din fr. oligocène.

oligochet
OLIGOCHÉT, oligochete, s.n. (La pl.) Clasă de anelide terestre și dulcicole, lipsite de parapode și cu puțini peri (Oligochaeta); (și la sg.) vierme din această clasă. – Din fr. oligochètes.

oligocitemie
OLIGOCITEMÍE, oligocitemii, s.f. Scădere a numărului de globule sangvine, întâlnită în hemoragii, în unele boli de sânge etc. – Din fr. oligocytémie.

oligoelement
OLIGOELEMÉNT, oligoelemente, s.n. Element care se găsește în organism în cantități foarte mici, îndeplinind, în unele procese biologice, rolul de catalizator. – Din fr. oligo-élément.

oligofagie
OLIGOFAGÍE, oligofagii, s.f. 1. Regim alimentar lipsit de varietate. 2. (Med.) Scădere a poftei de mâncare. – Din fr. oligophagie.

oligofren
OLIGOFRÉN, -Ă, oligofreni, -e, adj., s.m. și f. (Med.) (Bolnav) de oligofrenie. – Din fr. oligophrène.

oligofrenie
OLIGOFRENÍE s.f. Stare patologică caracterizată prin rămânerea în urmă a dezvoltării facultăților psihice, însoțită uneori de tulburări ale dezvoltării fizice și de leziuni ale sistemului nervos central, ca urmare a unor suferințe cerebrale, survenite în perioada intrauterină, în cursul nașterii sau în perioada copilăriei. – Din fr. oligophrénie.

oligofrenopedagogie
OLIGOFRENOPEDAGOGÍE s.f. Ramură a pedagogiei speciale care se ocupă de instruirea, educarea și recuperarea socială a copiilor cu deficiență mintală. – Din fr. oligophrénopédagogie.

oligomenoree
OLIGOMENORÉE, oligomenoree, s.f. Reducere a frecvenței menstruației, întâlnită înainte de menopauză, în unele boli endocrine. [Pr.: -re-e] – Din fr. oligoménorrhée.

oligopol
OLIGOPÓL, oligopoluri, s.n. Piață a mărfurilor monopolizată de un număr redus de mari producători. – Din fr. oligopole.

oligopot
OLIGOPÓT, -Ă, oligopoți, -te, s.m. și f. Persoană care bea foarte puțin. – Din fr. oligopote.

oligosperm
OLIGOSPÉRM, oligosperme, s.n. Fruct care nu conține decât un număr mic de semințe. – Din fr. oligosperme.

oligotrof
OLIGOTRÓF, -Ă, oligotrofi, -e, adj. 1. (Despre soluri) Sărac în substanțe minerale și nutritive. 2. (Despre plante) Care crește pe soluri oligotrofe (1). – Din fr. oligotrophe.

oligotrofie
OLIGOTROFÍE, oligotrofii, s.f. Însușire a plantelor oligotrofe. ♦ (Med.) Nutriție deficitară. – Din fr. oligotrophie.

oligozaharida
OLIGOZAHARÍDĂ, oligozaharide, s.f. Hidrat de carbon care are molecula compusă din două până la șase molecule de monozaharide. – Din engl. oligozaharide.

oligurie
OLIGURÍE, oligurii, s.f. Scădere a cantității de urină eliminată în timp de 24 de ore. – Din fr. oligurie.

olimpiada
OLIMPIÁDĂ, olimpiade, s.f. 1. (În Grecia antică) Interval de patru ani dintre două serbări succesive ale jocurilor olimpice, devenit unitate cronologică convențională. 2. Competiție sportivă internațională cu caracter complex, care are loc o dată la patru ani; jocuri olimpice. 3. Concurs pe specialități organizat anual pe plan local și național pentru elevi. [Pr.: -pi-a-] – Din ngr. olimpiada, fr. olympiade, germ. Olympiade.

olimpian
OLIMPIÁN, -Ă, olimpieni, -e, adj. 1. Care aparține lumii zeilor din antichitatea greacă; din Olimp. ♦ Fig. Maiestuos, măreț, impunător. 2. (Fig.; despre oameni, despre expresia figurii lor, despre manifestările lor) Senin (2). [Pr.: -pi-an] – Din fr. olympien.

olimpianism
OLIMPIANÍSM s.n. (Livr.) Caracter olimpian, atitudine olimpiană. [Pr.: -pi-a-] – Olimpian + suf. -ism.

olimpic
OLÍMPIC, -Ă, olimpici, -ce, adj., s.m. 1. Adj. (În sintagma) Jocuri olimpice = competiții sportive cu caracter periodic, practicate în Grecia antică și reluate în timpurile moderne sub formă de concursuri internaționale complexe; olimpiadă (2). 2. Adj. Care aparține jocurilor desfășurate în cadrul unei olimpiade. 3. Adj. Fig. (Rar) Olimpian, maiestuos. 4. S.m. Participant la o olimpiadă. – Din fr. olympique.

olita
OLÍȚĂ, olițe, s.f. Diminutiv al lui oală; olcuță, olicică. ♦ (Fam.) Oală de noapte. – Oală + suf. -iță.

oliv
OLÍV adj. invar. Care are o culoare galbenă-verzuie; măsliniu. – Din fr. olive.

oliva
OLÍVĂ, olive, s.f. 1. (Înv. și reg.) Măslină. 2. Mică piesă de sticlă de forma unui tub îngroșat la un capăt, folosită în fonetica experimentală pentru înregistrarea suflului nazal. – Din lat. oliva, germ. Olive, fr. olive.

olivina
OLIVÍNĂ, olivine, s.f. Silicat natural de magneziu și fier, cristalizat în sistemul rombic, de culoare verde-măslinie și cu luciu sticlos, care se întrebuințează ca materie primă pentru produse refractare. – Din fr. olivine.

olm
OLM, olmuri, s.n. (Înv.) Miros, mireasmă. – Et. nec.

olmaz
OLMÁZ, olmazuri, s.n. (Înv.) Diamant de culoare trandafirie. – Cf. ucr., rus. a l m a z.

olocaust
OLOCÁUST, olocausturi, s.n. V. holocaust.

olog
OLÓG, OLOÁGĂ, ologi, oloage, adj. (Adesea substantivat) 1. Căruia îi lipsește un picior sau amândouă; care nu poate umbla (bine); paralizat de picioare. ♢ Loc. vb. A lăsa (pe cineva) olog = a ologi. 2. Fig. (Despre plante) Care nu are cârcei cu care să se agațe pe arac. Fasole oloagă. – Cf. alb. u l o k.

ologeala
OLOGEÁLĂ, ologeli, s.f. Faptul de a (se) ologi; neputința de a umbla; paralizie a picioarelor; ologire. – Ologi + suf. -eală.

ologi
OLOGÍ, ologesc, vb. IV. Tranz., intranz. și refl. A face pe cineva să devină olog (1) (lovindu-l, rănindu-l etc.) sau a rămâne, a deveni olog (în urma unui accident sau a unei boli). – Din olog.

ologire
OLOGÍRE, ologiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) ologi și rezultatul ei; ologeală. – V. ologi.

ologit
OLOGÍT, -Ă, ologiți, -te, adj. Care a rămas olog (1); paralizat de picioare. – V. ologi.

olograf
OLOGRÁF, -Ă, olografi, -e, adj. (Despre un testament) Scris în întregime de mâna persoanei care lasă o moștenire; p. ext. (despre acte, scrisori etc.) scris de mâna autorului; autograf. – Din fr. olographe.

oloi
OLÓI^1, oloaie, s.n. Augmentativ al lui oală. – Oală + suf. -oi.

OLÓI^2, oloiuri, s.n. (Înv. și pop.) Ulei. ♦ (Rar) Vopsea de ulei. – Din magh. olaj.

OLOÍ^3, oloiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A uleia. – V. oloi^2.

oloinita
OLÓINIȚĂ, oloinițe, s.f. (Reg.) Presă primitivă de ulei. – Oloi^2 + suf. -niță.

oloios
OLOIÓS, -OÁSĂ, oloioși, -oase, adj. (Reg.) Uleios. – Oloi^2 + suf. -os.

oloisa
OLOÍSĂ, oloise, s.f. (Reg.) Numele mai multor specii de plante erbacee cu flori galbene sau albe, cu frunzele ovale și cărnoase, care cresc prin locuri pietroase și nisipoase (Sedum album și acrum, maximum, neglectum). – Et. nec.

olonom
OLONÓM, -Ă, olonomi, -e, adj. (Fiz.; despre legăturile sistemelor de puncte materiale) A cărei variație în timp nu depinde de viteze și de accelerații. – Cf. fr. h o l o n o m i e, engl. h o l o n o m y.

oltar
OLTÁR, oltare, s.n. (Înv. și pop.) Altar. – Din sl. olŭtari.

oltean
OLTEÁN, -Ă, olteni, -e, s.m., adj. I. S.m. 1. Persoană care face parte din populația de bază a Olteniei sau este originară de acolo; (la pl.) populație care locuiește în Oltenia. 2. (Ieșit din uz) Precupeț (originar din Oltenia) care făcea comerț ambulant cu fructe, legume etc. II. Adj. Care aparține Olteniei sau oltenilor (I), privitor la Oltenia sau la olteni, originar din Oltenia; oltenesc. – Olt (n. pr.) + suf. -ean.

olteanca
OLTEÁNCĂ, oltence, s.f. Femeie care face parte din populația de bază a Olteniei sau care este originară de acolo. – Oltean + suf. -că.

oltenesc
OLTENÉSC, -EÁSCĂ, oltenești, adj. Care aparține Olteniei sau populației ei, privitor la Oltenia sau la populația ei; oltean. – Oltean + suf. -esc.

olteneste
OLTENÉȘTE adv. Așa cum se obișnuiește în Oltenia, ca în Oltenia; în graiul oltenesc. – Oltean + suf. -ește.

olum
OLÚM, olumuri, s.n (Reg.) Adăpost pentru animale; îngrăditură, țarc. – Din tc. olum „vad”.

olut
OLÚȚ, oluțe, s.n. Diminutiv al lui ol; ulcică. – Ol + suf. -uț.

om
OM, oameni, s.m. 1. Ființă superioară, socială, care se caracterizează prin gândire, inteligență și limbaj articulat, iar din punct de vedere morfologic prin poziția verticală a corpului și structura piciorului adaptată la aceasta, mâinile libere și apte de a efectua mișcări fine și creierul deosebit de dezvoltat. ♢ Loc. adv. Din om în om = de la unul la altul. Ca de la om la om = în mod sincer, deschis, prietenește. ♢ Expr. (A fi) la mintea omului = (a fi) evident, clar. (Nu-i) nici picior de om sau nu-i (nici) picior de om = (nu-i) nimeni. Om ca (toți) oamenii = om obișnuit, care nu se deosebește prin nimic esențial de alții. Ca omul = cum se întâmplă sau s-ar putea întâmpla oricui. Ca oamenii = cu manifestări obișnuite oamenilor; cum trebuie, cum se cuvine. Om bun! = răspuns pe care îl dă o persoană care bate la ușă pentru a-l asigura pe stăpânul casei că vine cu intenții bune. ♦ Persoană integră, care întrunește calități morale deosebite, care se remarcă prin cinste și corectitudine. ♢ Expr. (A fi) un om (o dată) și jumătate = (a fi) persoană de încredere înzestrată cu însușiri (morale) deosebite. A face (pe cineva) om = a) a educa, a instrui (pe cineva) dezvoltându-i însușirile umane caracteristice; a asigura învățătura cuiva calificându-l într-o profesiune; b) a da, a oferi (cuiva) o situație materială sau socială bună. A se face om = a) a se înstări, a se căpătui, a se îmbogăți; b) a se îndrepta. 2. (Cu determinări care indică un raport de dependență) Persoană care se află în slujba cuiva; persoană de încredere. ♢ Expr. (A fi) omul (sau om al) lui Dumnezeu = (a fi) om bun, cinstit, de treabă. (A fi) omul (sau om al) dracului = (a fi) om rău, viclean. 3. Persoană de vază, de seamă. ♦ Persoană matură. 4. Bărbat. ♦ (Determinat de „meu”, „tău” etc.) Soț. ♦ (La vocativ) Apelativ familiar (explicativ, dojenitor etc.) cu care ne adresăm unei persoane (de sex masculin). 5. (La sg.) Persoană oarecare, cineva, oricine. 6. (Art.) Numele popular al constelației boreale Hercule. [Gen.-dat.: omului; voc.: omule] – Din lat. homo.

omag
OMÁG s.m. Gen de plante erbacee din familia ranunculaceelor, otrăvitoare, cu flori albastre-violacee sau galbene, întrebuințate în medicină datorită unui alcaloid pe care îl conține rizomul (Aconitum); plantă din acest gen. – Din sl. omĕgŭ.

omagia
OMAGIÁ, omagiez, vb. I. Tranz. A aduce cuiva un omagiu (1), a exprima stima, respectul față de cineva. [Pr.: -gi-a] – Din omagiu.

omagial
OMAGIÁL, -Ă, omagiali, -e, adj. Care are caracter de omagiu, care este, se face în semn de omagiu, drept omagiu. [Pr.: -gi-al] – Din fr. hommagial.

omagiere
OMAGIÉRE, omagieri, s.f. Acțiunea de a omagia și rezultatul ei. [Pr.: -gi-e-] – V. omagia.

omagiu
OMÁGIU, omagii, s.n. 1. (În evul mediu) Ceremonie care cuprindea jurământul de credință și de supunere al unui vasal față de suzeranul său. 2. Manifestare (prin cuvinte, gesturi etc.) a credinței, respectului, admirației sau recunoștinței față de cineva; ofrandă, prinos. ♢ Expr. Omagiile mele = formulă de salut respectuos. – Din it. omaggio.

omatidie
OMATIDÍE, omatidii, s.f. Fiecare dintre elementele care constituie ochiul compus al insectelor. – Din fr. ommatidie.

omat
OMẮT, omături, s.n. (Pop.) Zăpadă, nea. ♦ (Reg.) Nămete, troian. [Pl. și (m.): omeți] – Din sl. ometŭ „măturare; pospai”.

omatute
OMĂTÚȚE s.f. pl. Numele a două specii de ghiocei, cu flori albe mirositoare, care cresc în lunile februarie-mai prin păduri, livezi și fânețe (Leucojum aestivum și vernum). – Omăt + suf. -uță.

ombilic
OMBILÍC, ombilicuri, s.n. Orificiu abdominal prin care trece cordonul ombilical la fetus; buric. – Din fr. ombilic.

ombilical
OMBILICÁL, -Ă, ombilicali, -e, adj. Care aparține ombilicului, privitor la ombilic. ♢ Cordon ombilical = formație anatomică în formă de tub care conține vase sangvine și care leagă placenta fătului de mamă, asigurând schimburile nutritive dintre mamă și făt. – Din fr. ombilical.

omega
OMÉGA s.m. sg. Numele ultimei litere a alfabetului grecesc, corespunzând sunetului o. – Din ngr. o méga.

omegatron
OMEGATRÓN, omegatroane, s.n. Spectometru de masă, care funcționează după sistemul ciclotronului. – Din fr. omégatron.

omenesc
OMENÉSC, -EÁSCĂ, omenești, adj. 1. Care aparține omului sau genului uman, privitor la om sau la genul uman, propriu înfățișării sau firii omului; de om; uman. ♢ (Substantivat, n.) Omenescul unei situații. ♢ Așezare omenească = denumire pentru sat, comună, oraș. 2. Care aparține omului de rând. 3. (Înv. și pop.) Prietenos, binevoitor; blând. ♦ Convenabil, rezonabil. ♦ (Despre limbă) Inteligibil, clar. – Om + suf. -esc.

omeneste
OMENÉȘTE adv. 1. Din punct de vedere omenesc, în mod omenesc; cât poate un om. 2. În condiții omenești, ca oamenii; p. ext. cu omenie, cumsecade, cum se cuvine. – Om + suf. -ește.

omeni
OMENÍ, omenesc, vb. IV. Tranz. 1. (Pop.) A primi pe cineva în mod ospitalier; a ospăta, a cinsti. ♦ Refl. A se ospăta. 2. A cinsti, a onora, a slăvi. – Din om.

omenie
OMENÍE s.f. Complex de calități alese, proprii unei persoane; purtare blândă, înțelegătoare; atitudine cuviincioasă, respectuoasă. ♢ Loc. adj. De omenie = bun, cumsecade; ospitalier; cinstit. ♢ Loc. adj. și adv. Fără (de) omenie = lipsit de onestitate; (în mod) inuman, (în mod) nemilos. Cu omenie = binevoitor, afabil, cu bunăvoință; (în mod) cinstit, corect. ♢ Expr. (Reg.) A învăța (pe cineva) omenie = a pedepsi sau a certa (pe cineva) pentru a cuminți. A ști (la) omenie sau a ști ce-i omenia = a se arăta blând și înțelegător (față de cineva). ♦ Reputație bună; renume, cinste. – Om + suf. -ie.

omenime
OMENÍME s.f. (Înv. și reg.) Omenire (1). – Om + suf. -ime.

omenire
OMENÍRE s.f. 1. Întreaga populație a globului, totalitatea oamenilor de pe Pământ, neamul omenesc; umanitatea; omenime. ♦ Mulțime de oameni; lume, public. 2. (Înv.) Omenie; umanitarism. – Din om. Pentru 2, cf. o m e n i.

omenit
OMENÍT, -Ă, omeniți, -te, adj. (Înv.) Blând, binevoitor, amabil. – V. omeni.

omenos
OMENÓS, -OÁSĂ, omenoși, -oase, adj. Plin de omenie; blând, bun, cumsecade, îngăduitor, înțelegător. – Om + suf. -os.

omeomorfism
OMEOMORFÍSM s.n. V. homeomorfism.

omeric
OMÉRIC, -Ă, omerici, -ce, adj. V. homeric.

omet
OMÉT s.n. (Înv. și reg.) Mulțime mare de oameni, lume, popor. – Om + suf. -et.

ometita
OMÉTIȚĂ s.f. (Reg.) 1. Zăpadă fină (spulberată de vânt). 2. Partea cea mai fină a făinii, care se depune sub formă de praf în timpul măcinatului; pospai. – Din ucr. obmetycja.

ometi
OMEȚÍ, pers. 3 omețește, vb. IV. (Reg.) 1. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu omăt, a (se) înzăpezi. 2. Intranz. A viscoli. – Din omăt.

omfalocel
OMFALOCÉL, omfalocele, s.n. (Med.) Hernie ombilicală. – Din fr. omphalocèle.

omfalotomie
OMFALOTOMÍE, omfalotomii, s.f. (Med.) Secționare a cordonului ombilical. – Din fr. omphalotomie.

omida
OMÍDĂ, omizi, s.f. Larva fluturilor, dăunătoare pomilor, cu corpul alcătuit din segmente, uneori acoperit cu peri. ♢ Expr. A mânca ca omizile = a mânca foarte mult. ♦ Epitet dat unui om lacom, hrăpăreț. – Din ngr. o mídas.

omiletic
OMILÉTIC, -Ă, omiletici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care se referă la elocvența bisericească. 2. S.f. Disciplină teologică privitoare la principiile și la regulile oratoriei (predicilor) bisericești. – Din it. omiletico, lat. homileticus, fr. homilétique.

omiliar
OMILIÁR, omiliare, s.n. Carte bisericească care conține omilii. [Pr.: -li-ar] – Omilie + suf. -ar. Cf. fr. h o m i l i a i r e.

omilie
OMILÍE, omilii, s.f. Cuvântare bisericească; predică. – Din ngr. omilía.

omis
OMÍS, -Ă, omiși, -se, adj. Care a fost lăsat la o parte, trecut cu vederea; neamintit. – V. omite.

omisiune
OMISIÚNE, omisiuni, s.f. Faptul de a omite; trecere cu vederea, neglijare; lucru omis, lipsă, scăpare, lacună; omitere. [Pr.: -si-u-] – Din fr. omission, lat. omissio, -onis.

omisiv
OMISÍV, -Ă, omisivi, -e, adj. Cu omisiuni. – Din engl. omissive.

omite
OMÍTE, omít, vb. III. Tranz. A lăsa (intenționat) la o parte, a neglija; a trece cu vederea, a uita (ceva ce trebuia amintit, făcut, spus etc.). – Din lat. omittere.

omitere
OMÍTERE, omiteri, s.f. Acțiunea de a omite și rezultatul ei; omisiune. – V. omite.

omleta
OMLÉTĂ, omlete, s.f. Mâncare făcută din ouă bătute și prăjite în grăsime, uneori cu o umplutură de șuncă, brânză, spanac etc. – Din fr. omelette.

omneputinta
OMNEPUTÍNȚĂ s.f. v. omnipotență.

omni
OMNI- Element de compunere cu sensul „(a) tot, (a) toate”, care servește la formarea unor adjective și a unor substantive. – Din fr. omni-.

omnibuz
OMNIBÚZ, omnibuze, s.n. 1. (Înv.) Un fel de trăsură asemănătoare cu diligența, care servea pentru transportul în comun al călătorilor, pe rute fixe. 2. Autobuz (cu etaj) pentru transportul în comun al călătorilor, folosit pe un anumit itinerar în interiorul unei localități sau între două localități apropiate. [Pl. și: omnibuzuri] – Din fr., it. omnibus.

omnidirectional
OMNIDIRECȚIONÁL, -Ă, omnidirecționali, -e, adj. (Despre surse sau receptoare de radiații) Care nu are o direcție precisă. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. omnidirectionnel.

omnilateral
OMNILATERÁL, -Ă, omnilaterali, -e, adj. Care îmbrățișează toate aspectele, care se face din toate punctele vedere. – Omni- + lateral.

omnilateralitate
OMNILATERALITÁTE s.f. (Rar) Însușirea de a fi omnilateral. – Omnilateral + suf. -itate.

omnipotent
OMNIPOTÉNT, -Ă, omnipotenți, -te, adj. (Livr.) Cu putere nelimitată; atotputernic. – Din fr. omnipotent, it. omnipotente, lat. omnipotens, -ntis.

omnipotenta
OMNIPOTÉNȚĂ s.f. (Livr.) Putere nelimitată, autoritate absolută; atotputernicie. [Var.: (înv.) omneputínță s.f.] – Din fr. omnipotence.

omniprezent
OMNIPREZÉNT, -Ă, omniprezenți, -te, adj. Care este prezent, activ pretutindeni. – Din fr. omniprésent.

omniprezenta
OMNIPREZÉNȚĂ, omniprezențe, s.f. Facultatea de a fi prezent pretutindeni; prezență a cuiva peste tot. – Din fr. omniprésence.

omniscient
OMNISCIÉNT, -Ă, omniscienți, -te, adj. (Livr.) Atotștiutor. [Pr.: -sci-ent] – Din fr. omniscient, lat. omnisicens, -ntis.

omniscienta
OMNISCIÉNȚĂ s.f. (Livr.) Însușirea de a ști totul. [Pr.: -sci-en-] – Din fr. omniscience, lat. omniscientia.

omnivor
OMNIVÓR, -Ă, omnivori, -e, adj., s.m. și f. (Animal) care se hrănește atât cu substanțe vegetale, cât și cu substanțe animale; (animal) care mănâncă de toate. – Din fr. omnivore.

omocentric
OMOCÉNTRIC, -Ă, omocentrici, -ce, adj. V. homocentric.

omocentru
OMOCÉNTRU, omocentre, s.n. V. homocentru.

omofag
OMOFÁG, -Ă, omofagi, -ge, adj. Care se hrănește cu carne crudă. – Din fr. omophage.

omofon
OMOFÓN, -Ă, omofoni, -e, adj. (Despre cuvinte, grupuri de cuvinte, silabe etc) Care se pronunță la fel cu alt cuvânt, grup de cuvinte, silabe etc., fără a se scrie identic. – Din fr. homophone.

omofonic
OMOFÓNIC, -Ă, omofonici, -ce, adj. Care se referă la omofonie, care ține de omofonie. – Omofon + suf. -ic.

omofonie
OMOFONÍE, omofonii, s.f. 1. Însușirea de a fi omofon. 2. Factură a unei piese muzicale caracterizată prin predominarea unei voci sau a unei melodii asupra celorlalte (care formează acompaniamentul). – Din fr. homophonie.

omofor
OMOFÓR, omofoare, s.n. Veșmânt bisericesc în forma unei eșarfe, pe care arhiereul îl poartă pe umeri în timpul serviciului bisericesc. – Din sl. omoforŭ.

omoform
OMOFÓRM, -Ă, omoformi, -e, adj. (Despre forme ale unor părți de vorbire diferite) Care coincide ca pronunțare. – Din fr. homoforme.

omogen
OMOGÉN, -Ă, omogeni, -e, adj. 1. Care are o alcătuire sau o structură unitară, care prezintă omogenitate; nediferențiat. 2. (Mat.; despre funcții cu mai multe variabile) A cărei valoare rămâne proporțională pentru variabile proporționale. – Din fr. homogène, germ. homogen.

omogeneitate
OMOGENEITÁTE s.f. v. omogenitate.

omogeneiza
OMOGENEIZÁ vb. I v. omogeniza.

omogeneizare
OMOGENEIZÁRE s.f. v. omogenizare.

omogeneizator
OMOGENEIZATÓR s.n. v. omogenizator.

omogenitate
OMOGENITÁTE s.f. Însușirea de a fi omogen. ♦ Însușire a unui obiect, a unui grup, a unui sistem fizico-chimic de a avea aceleași proprietăți în toate punctele sale. ♦ Proprietate a unei formule (fizice) de a avea aceleași dimensiuni în cei doi membri ai săi. [Var.: omogeneitáte s.f.] – Din fr. homogénéité, lat. homogeneitas. Cf. o m o g e n.

omogeniza
OMOGENIZÁ, omogenizez, vb. I. Tranz. A face (să fie) omogen, a aduce în stare de omogenitate; p. ext. a egaliza, a uniformiza. [Var.: omogeneizá vb. I] – Omogen + suf. -iza. Cf. fr. h o m o g é n é i s e r.

omogenizare
OMOGENIZÁRE, omogenizări, s.f. Acțiunea de a omogeniza și rezultatul ei. ♦ Operație de amestecare a componenților unui sistem eterogen pentru a se obține un amestec care să aibă aceeași compoziție mijlocie în toată masa lui. ♦ Încălzire prelungită, la temperaturi înalte, a oțelurilor, pentru a obține difuzarea în toată masa lor a părticelelor de altă compoziție; tratament termic aplicat anumitor aliaje în scopul realizării omogenității lor fizice, chimice, structurale. ♦ Concordanță, unitate a sonorității vocilor într-un cor. [Var.: omogeneizáre s.f.] – V. omogeniza.

omogenizator
OMOGENIZATÓR, omogenizatoare, s.n. Aparat folosit pentru obținerea pe cale mecanică a unei emulsii. [Var.: omogeneizatór s.n.] – Omogeniza + suf. -tor. Cf. fr. h o m o g é n é i s a t e u r.

omograf
OMOGRÁF, -Ă, omografi, -e, adj., s.n. (Cuvânt) care se scrie la fel cu alt cuvânt, dar diferă de acesta (de obicei) din punct de vedere fonetic. – Din fr. homographe.

omografic
OMOGRÁFIC, -Ă, omografici, -ce, adj. Referitor la omografie, de omograf. – Din fr. homographique.

omografie
OMOGRAFÍE, s.f. Faptul sau însușirea de a fi omograf; situația în care se află două cuvinte omografe. – Din fr. homographie.

omoi
OMÓI, -OÁIE, omoi, -oaie, s.m. și f. Augmentativ al lui om. – Om + suf. -oi.

omolog
OMOLÓG, -OÁGĂ, omologi, -oage, adj., s.m. 1. Adj. (Despre două elemente aparținând unor figuri geometrice între care există o corespondență determinată) Care corespunde, care se află în corespondență. Laturi omoloage. 2. Adj. (Despre o substanță organică) Care are o structură chimică diferită de structura altei substanțe prin prezența unei grupe în care carbonul se află în combinație cu doi atomi de hidrogen. Hidrocarburi omoloage. 3. Adj. (Biol.; despre unele organe) Care are structură asemănătoare și origine comună, dar formă externă și funcțiuni diferite. 4. S.m. Persoană care deține o funcție oficială într-o organizație sau într-un stat, privită în raport cu o altă persoană care deține aceeași funcție oficială într-o altă organizație sau într-un alt stat. – Din fr. homologue.

omologa
OMOLOGÁ, omologhez, vb. I. Tranz. A confirma, în baza autorității conferite de lege, valoarea sau autenticitatea unui act scris. ♦ A recunoaște oficial o performanță, un rezultat sportiv (după o verificare prealabilă). ♦ A accepta un tip de produs și a aproba fabricarea lui (în serie). – Din fr. homologuer.

omologare
OMOLOGÁRE, omologări, s.f. Acțiunea de a omologa și rezultatul ei. – V. omologa.

omologie
OMOLOGÍE, omologii, s.f. (Biol.) Corespondență de structură a unuia sau a unor organe la două specii diferite, datorită originii lor comune. – Din fr. homologie.

omomorfism
OMOMORFÍSM s.n. V. homomorfism.

omonim
OMONÍM, (1) omonime, s.n., (2) omonimi, s.m. 1. S.n. Cuvânt care are aceeași formă și aceeași pronunțare cu alt cuvânt sau cu alte cuvinte, de care diferă ca sens și ca origine. 2. S.m. Persoană care poartă același nume cu altcineva; tiz. – Din fr. homonyme.

omonimic
OMONÍMIC, -Ă, omonimici, -ce, adj. De omonim sau de omonimie. – Din fr. homonymique.

omonimie
OMONIMÍE, omonimii, s.f. Faptul sau însușirea de a fi omonim (1); situație în care se află două sau mai multe omonime. – Din fr. homonymie.

omoplat
OMOPLÁT, omoplați, s.m. Os pereche triunghiular, lat și subțire, care formează partea posterioară a articulației umărului; spată, scapulă. – Din fr. omoplate.

omor
OMÓR, omoruri, s.n. Faptul de a omorî; luarea vieții cuiva; crimă, omucidere, asasinat. ♦ (Jur.) Infracțiune care constă în uciderea unei persoane. ♦ Măcel. – Din omorî (derivat regresiv).

omorare
OMORẤRE, omorâri, s.f. Acțiunea de a omorî și rezultatul ei; ucidere, omor; moarte. – V. omorî.

omorat
OMORẤT, -Ă, omorâți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care a fost omorât, ucis; mort. – V. omorî.

omorator
OMORÂTÓR, -OÁRE, omorâtori, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care omoară; ucigător, ucigaș. ♦ Fig. Care torturează, chinuitor. 2. S.m. și f. Ucigaș, asasin. – Omorî + suf. -tor.

omorganic
OMORGÁNIC, -Ă, omorganici, -ce, adj. (Despre consoane) Emis de aceleași organe și având același mod de articulare. – Din fr. homorganique.

omori
OMORÎ́, omór, vb. IV. 1. Tranz. A pricinui moartea cuiva, a lua viața cuiva; a ucide, a asasina, a achita. ♢ Expr. A omorî pe cineva cu zile = a pricinui (prin comportarea sa) moartea cuiva înainte de vreme; p. ext. a-i învenina cuiva viața, a-i produce supărări în mod continuu. A omorî (pe cineva) în bătaie = a bate pe cineva foarte tare, a snopi în bătaie. (Fam.) Nu mă omorî! exclamație care exprimă uimire, surprindere, mirare față de spusele (de necrezut ale) cuiva. ♦ Refl. A se sinucide. 2. Tranz. Fig. A distruge, a nimici. ♢ Expr. A-și omorî foamea = a-și potoli (pentru scurt timp) foamea. A-și omorî timpul = a-și întrebuința timpul cu ocupații fără importanță; a-și pierde vremea. 3. Tranz. Fig. A pricinui cuiva o suferință (fizică sau morală), o durere; a chinui. ♦ A sâcâi, a plictisi pe cineva cu ceva. 4. Refl. Fig. A-și cheltui toate puterile, a se epuiza, a se consuma făcând ceva. ♢ Expr. A se omorî de râs = a râde foarte tare, a se prăpădi de râs. A se omorî cu firea = a face eforturi mari pentru a realiza ceva, a se strădui foarte mult. – Din sl. umoriti.

omosfera
OMOSFÉRĂ s.f. V. homosferă.

omotetic
OMOTÉTIC, -Ă, omotetici, -ce, adj. Care se află în raport de omotetie. – Din fr. homothétique.

omotetie
OMOTETÍE, omotetii, s.f. (Geom.) Relație între două figuri asemenea, în care dreptele care unesc puncte omoloage se întâlnesc într-un singur punct. – Din fr. homothétie.

omucidere
OMUCÍDERE, omucideri, s.f. Omor, crimă, asasinat. – Om + ucidere.

omucigas
OMUCIGÁȘ, -Ă, omucigași, -e, s.m. și f. (Rar) Ucigaș, criminal, asasin. – Om + ucigaș.

omulet
OMULÉȚ, omuleți, s.m. 1. Diminutiv al lui om; om mic de statură. 2. Fig. Om neînsemnat, fără nici un merit; om cu preocupări mărunte, meschine. – Om + suf. -uleț.

omusor
OMUȘÓR, (1) omușori, s.m., (2) omușoare, s.n. 1. S.m. Omuleț (1). 2. S.n. Apendice cărnos, mobil și contractil, situat în cavitatea bucală, în partea posterioară a palatului moale; luetă, uvulă. ♦ (Rar) Mărul lui Adam. – Om + suf. -ușor.

onanie
ONÁNIE^1, onanii, s.f. (Reg.) Om urât, slut, pocitanie; arătare – Et.nec.

ONANÍE^2 s.f. Anomalie sexuală care constă în obținerea orgasmului prin autoexcitație (de obicei manuală); masturbație, onanism, malahie. – Din lat. onania, germ. Onanie.

onanism
ONANÍSM s.n. Onanie^2. – Din fr. onanisme.

onanai
ONĂNĂÍ, onănăiesc, vb. IV, Intranz. (Reg.) A fonfăi, a fârnâi. – Formație onomatopeică.

onanait
ONĂNĂÍT, -Ă, onănăiți, -te, adj. (Reg.) Fonf. – V. onănăi.

oncogen
ONCOGÉN, -Ă, oncogeni, -e, adj., s.f. 1. Adj. (Med.) Cancerigen. 2. S.f. Genă anormală care antrenează modificări de natură canceroasă. – Din fr. oncogène.

oncograf
ONCOGRÁF, oncografe, s.n. (Med.) Aparat folosit în oncografie. – Din fr. oncographe.

oncografie
ONCOGRAFÍE, oncografii, s.f. (Med.) Reprezentare grafică a volumului, a locului și a configurației unui organ cu ajutorul oncografului. – Din fr. oncographie.

oncolog
ONCOLÓG, -Ă, oncologi, -ge, s.m. și f. Medic specializat în oncologie. – Din oncologie (derivat regresiv). Cf. it. o n c o l o g o.

oncologic
ONCOLÓGIC, -Ă, oncologici, -ce, adj. Care aparține oncologiei, privitor la oncologie. – Din it. oncologico.

oncologie
ONCOLOGÍE s.f. Ramură a medicinei care se ocupă cu studierea tumorilor și a mijloacelor de prevenire, depistare și de tratament a cancerului. – Din it. oncologia.

oncometru
ONCOMÉTRU, oncometre, s.n. (Med.) Aparat pentru măsurarea locului și a configurației unui organ. – Din engl. oncometer.

onctuos
ONCTUÓS, -OÁSĂ, onctuoși, -oase, adj. Unsuros, gras, uleios. ♦ Fig. Mieros, insinuant. [Pr.: -tu-os] – Din fr. onctueux.

onctuozitate
ONCTUOZITÁTE s.f. 1. Faptul de a fi onctuos. ♦ Proprietate a unui lubrifiant de a adera la suprafețele a două piese care alunecă una peste alta cu presiune, asigurând ungerea lor. 2. Fig. Atitudine, comportare mieroasă, insinuantă. [Pr.: -tu-o-] – Din fr. onctuosité.

ondatra
ONDÁTRĂ, ondatre, s.f. (Zool.) Bizam (Ondanta zibethica). – Din lat. Ondatra [zibethica], numele științific al ondatrei.

ondina
ONDÍNĂ, ondine, s.f. Personaj din basmele și legendele germane sau scandinave, închipuit ca o fată frumoasă, seducătoare, care trăiește în apă. – Din fr. ondine.

ondograf
ONDOGRÁF, ondografe, s.n. Instrument de măsură care înregistrează pe o bandă de hârtie curba de variație a tensiunii sau a intensității curentului electric la încărcarea sau descărcarea periodică a unui condensator. – Din fr. ondographe.

ondula
ONDULÁ, ondulez, vb. I. 1. Intranz. A avea o mișcare ondulatorie, a se legăna ca udele apei; a se undui. ♦ A prezenta un contur sinuos; a șerpui; a se arcui. 2. Tranz. A da unei benzi, unei table formă de valuri, de ondulații. 3. Tranz. A face cârlionți; a bucla, a încreți părul. ♢ Refl. S-a ondulat singură. [Var.: (pop.) undulá vb. I.] – Din fr. onduler.

ondulare
ONDULÁRE, ondulări, s.f. Acțiunea de a ondula și rezultatul ei; unduire; șerpuire. ♦ Încrețire a părului; buclare, ondulație. [Var.: (pop.) unduláre s.f.] – V. ondula.

ondulat
ONDULÁT, -Ă, ondulați, -te, adj. 1. Cu ușoare diferențe de nivel, asemănătoare undelor; ca undele. ♦ (Despre linii, contururi etc.) Sinuos, șerpuitor. 2. (Despre obiecte de piele, de tablă etc.) În formă de valuri, vălurit. 3. (Despre păr) Cu ondulații, buclat, inelat. – V. ondula.

ondulator
ONDULATÓR^1, ondulatoare, s.n. Aparat care înregistrează semnalele telegrafice prin deviația unui ac indicator. – Din fr. ondulateur.

ONDULATOR^2, -OARE, ondulatori, -oare, adj. (Rar) Care se leagănă ca valurile, care ondulează; unduitor, văluros. [Var.: ondulătór, -oáre adj.] – Ondula + suf. -tor.

ondulatoriu
ONDULATÓRIU, -IE, ondulatorii, adj. Care se propagă în formă de unde sau de valuri, referitor la unde. – Din it. ondulatorio.

ondulatie
ONDULÁȚIE, ondulații, s.f. Mișcare unduioasă a unei suprafețe lichide; unduire. ♢ Operație de aranjare a părului în bucle; ondulare. ♦ (Concr.) Buclă, cută. – Din fr. ondulation, it. ondulazione.

ondulator
ONDULĂTÓR, -OÁRE adj. v. ondulator^2.

onduleu
ONDULÉU, onduleuri, s.n. (Fam.) Ondulație a părului. – Din fr. ondulé.

ondulograf
ONDULOGRÁF, ondulografe, s.n. Aparat de recepție și de înregistrare a semnalelor telegrafice după codul Morse, folosit în radiotelegrafie. – Din fr. ondulographe.

ondulor
ONDULÓR, onduloare, s.n. Aparat care servește la obținerea curentului continuu din curent alternativ. – Din fr. onduleur. [Definiție greșită. Este vorba de obținerea curentului alternativ din curent continuu].

ondulos
ONDULÓS, -OÁSĂ, onduloși, -oase, adj. (Franțuzism înv.) Ondulat. [Var.: undulós, -oásă adj.] – Din fr. onduleux.

ondulozitate
ONDULOZITÁTE s.f. (Rar) Unduire, mlădiere. – Ondulos + suf. -itate.

onerar
ONERÁR, -Ă, onerari, -e, adj. (Rar) Care exercită în mod real o funcție. – Din fr. onéraire, lat. onerarius.

oneros
ONERÓS, -OÁSĂ, oneroși, -oase, adj. (Despre contracte, convenții etc) Care impune cuiva sarcini; p.ext. împovărător, apăsător; necinstit. ♢ Act cu titlu oneros = act juridic prin care o persoană se obligă să execute o prestație fără a urmări să primească ceva în schimb. – Din fr. onéreux, lat.onerosus.

onerozitate
ONEROZITÁTE s.f. (Rar) Caracterul a ceea ce este oneros. – Din fr. onérosité.

onest
ONÉST, -Ă, onești, -ste, adj. Cinstit, de treabă, corect. – Din lat. honestus, it. onesto.

onestitate
ONESTITÁTE s.f. Cinste, corectitudine. – Onest + suf. -itate.

ongleu
ONGLÉU, ongleuri, s.n. (Poligr.) Falț. – Din fr. onglet.

onichie
ONICHÍE, onichii, s.f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile unghiilor. – Din fr. onychie.

onicofagie
ONICOFAGÍE s.f. (Livr.) Obicei de a-și mânca unghiile; roadere a unghiilor. – Din fr. onychophagie.

onicomalacie
ONICOMALACÍE, onicomalacii, s.f. (Med.) Consistență anormal de moale a unghiilor. – Probabil din fr.

onicomicoza
ONICOMICÓZĂ, onicomicoze, s.f. (Med.) Boală a unghiilor cauzată de unele ciuperci parazite. – Din fr. onychomycose.

oniric
ONÍRIC, -Ă, onirici, -ce, adj. 1. Privitor la vise, care aparține visului; care delirează, care aiurează din cauza unei obsesii sau unor halucinații. ♢ Delir oniric = delir asemănător cu visul, care se manifestă în unele boli psihice și în care bolnavul se comportă ca un somnambul. ♦ (Despre oameni) Care este străin de ce se întâmplă în jurul lui, care trăiește într-o lume de vis. 2. (Despre creații literare) care are ca temă principală situațiile onirice (1). – Din fr. onirique.

onirism
ONIRÍSM s.n. 1. Delir, aiurare asemănătoare visului, provocată de obsesii sau de halucinații. 2. (Lit.) Înclinare spre cultivarea situațiilor, a motivelor onirice; atmosferă, caracter oniric al unei creații. – Din fr. onirisme.

onirist
ONIRÍST, -Ă, oniriști, -ste, adj., s.m. și f. (Lit.) (Adept) al onirismului. – Onir[ism] + suf. -ist.

oniromantie
ONIROMANȚÍE s.f. Prezicere pe baza viselor, interpretare a viselor. – Din fr. oniromancie.

onix
ONÍX s.n. Varietate neagră de agat fin, adesea cu striații de diferite culori (albe, roșii, cenușii etc.), folosită ca piatră semiprețioasă la confecționarea unor obiecte ornamentale; p. ext. obiect făcut din acest material. [Acc. și: ónix] – Din fr. onyx.

onixis
ONÍXIS s.n. Inflamație a marginii cărnoase laterale a unghiei unui deget de la picior, mai ales a degetului mare; unghie incarnată. – Din fr. onyxis.

onoare
ONOÁRE, (5, 6) onoruri, s.f. 1. Integritate morală, probitate, corectitudine; demnitate, cinste. ♢ Câmp de onoare = câmp de luptă pe care și-au dat viața cei care au luptat pentru apărarea patriei. ♢ Loc. adj. De onoare = a) demn de încredere, cinstit, onest; b) care angajează cinstea, demnitatea cuiva; c) onorific. ♢ Expr. Pe cuvântul meu (sau tău etc.) de onoare sau pe onoarea mea, a ta etc. = formulă folosită pentru a întări o afirmație sau pentru a garanta respectarea unei promisiuni. 2. Reputație, prestigiu, faimă, vază. ♢ Expr. A face (cuiva) onoare = a servi (cuiva) spre laudă, spre fală; a onora. ♦ Mândrie, demnitate. 3. Prețuire deosebită, considerație, respect, stimă. ♢ Gardă de onoare = gardă simbolică instituită în semn de respect cu ocazia unei anumite solemnități. (Ieșit din uz) Panou (sau tablou, tabel etc.) de onoare = panou cu numele (și fotografiile) salariaților unei întreprinderi sau a unei instituții evidențiați în muncă. Cavaler (sau domnișoară) de onoare = persoană care însoțește mirii la ceremonia cununiei. Doamnă (sau damă) de onoare = doamnă atașată unei regine, unei prințese. ♢ Loc. adj. De onoare = de frunte, de cinste. ♢ Loc. adj. și adv. În onoarea cuiva (sau a ceva) = (care se face) pentru a cinsti pe cineva (sau ceva). 4. Favoare, cinste. ♢ Expr. (În formule de politețe) A avea onoarea să... (sau a...) = a avea cinstea să... A face (cuiva) onoarea să... (sau a...) = a face (cuiva) favoarea de a..., a face cinstea de a..., a socoti demn de... (Fam.) Am onoarea (să vă salut), formulă respectuoasă de salut. Nu am onoarea = nu cunosc, nu știu. 5. Manifestare a stimei, a considerației pentru cineva, exprimată prin semne de cinstire, de respect; p. ext. (la pl.) ranguri, demnități. ♦ (Mil.; de obicei cu verbele „a da”, „a prezenta”; în forma onor) Prezentarea armei în semn de salut la întâmpinarea unei autorități militare sau civile superioare, la paradă, la înmormântare etc.; semnal de goarnă care însoțește de obicei această prezentare. ♢ Expr. Pentru onor! = comandă pentru darea onorului. A face onorurile casei = a-și îndeplini îndatoririle de gazdă la o recepție, la un bal etc. 6. (Înv.; în forma onor) Poziție socială, rang. ♦ (La pl.) Figură mare (damă, valet, rigă, as) la unele jocuri de cărți. [Var.: onór s.n.] – Din lat. honor, -oris, fr. honneur, it. onore.

onomasiologic
ONOMASIOLÓGIC, -Ă, onomasiologici, -ce, adj. Care se referă la onomasiologie, privitor la onomasiologie. [Pr.: -si-o-] – Din onomasiologie.

onomasiologie
ONOMASIOLOGÍE s.f. Ramură a lingvisticii care studiază mijloacele folosite de una sau de mai multe limbi pentru a exprima o anumită noțiune. [Pr.: -si-o-] – Din germ. Onomasiologie.

onomastic
ONOMÁSTIC, -Ă, onomastici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Privitor la nume proprii, în special la nume de persoane. ♢ Zi onomastică (adesea substantivat, f.) = zi în care cineva își serbează numele; ziua numelui. 2. S.f. Disciplină lingvistică al cărei obiect de studiu este originea, formarea și evoluția numelor proprii. 3. S.f. Totalitatea numelor proprii dintr-o limbă, dintr-o regiune, dintr-o epocă etc. – Din fr. onomastique.

onomasticon
ONOMASTICÓN, onomasticoane, s.n. Lucrare care cuprinde un index de nume de persoane. – Din ngr. onomastikón, fr. onomasticon.

onomatomanie
ONOMATOMANÍE, onomatomanii, s.f. Revenire obsesivă în memorie a unui cuvânt, a unui nume, a unei cifre etc. – Din fr. onomatomanie.

onomatopee
ONOMATOPÉE, onomatopee, s.f. Cuvânt care, prin elementele lui sonore, imită sunete, zgomote etc. din natură; cuvânt imitativ. [Pr.: -pe-e. – Pl. și onomatopei] – Din fr. onomatopée.

onomatopeic
ONOMATOPÉIC, -Ă, onomatopeici, -ce, adj. (Despre cuvinte, fraze, versuri etc.) Cu caracter de onomatopee, format din onomatopee; imitativ, onomatopoetic. [Pr.: -pe-ic] – Din fr. onomatopéique.

onomatopoetic
ONOMATOPOÉTIC, -Ă, onomatopoetici, -ce, adj. (Înv.) Onomatopeic. – Din germ. onomatopoetisch.

onor
ONÓR s.n. v. onoare.

onora
ONORÁ, onorez, vb. I. Tranz. 1. A avea, a manifesta fața de cineva sau ceva respect, considerație, stimă; a cinsti, a respecta. **(Fam.) A acorda cuiva o favoare de care trebuie să fie mândru. 2. A face pe cineva demn de cinste, de laudă. 3. A achita, a plati (în termen) o datorie bănească, o poliță etc. ♦ A retribui, a remunera. – Din lat. honorare, fr. honorer, it. onorare.

onorabil
ONORABIL, -Ă, onorabili, -e adj. (Adesea adverbial) Demn de cinste, de stimă, de respect; cinstit, stimabil, respectabil. – Din fr. honorable, lat. honorabilis.

onorabilitate
ONORABILITÁTE s.f. (Rar) Calitatea de a fi onorabil; cinste. – Din fr. honorabilité.

onorant
ONORÁNT, -Ă, onoranți, -te, adj. Care onorează, care face cinste cuiva. – Onora +suf. ant.

onorar
ONORÁR^1, -Ă, onorari, -e, adj. (Înv.) Onorific. – Din fr. honoraire, lat. honorarius.

ONORÁR^2 s.n. v. onorariu.

onorariu
ONORÁRIU, onorarii, s.n. Plată, retribuție dată unui intelectual (avocat, medic etc. liber-profesionist) pentru un serviciu prestat în sfera ocupațiilor sale. (Var.: onorár s.n.) – Din fr. honoraire, lat. honorarium.

onorat
ONORÁT, -Ă, onorați, -te, adj. stimat, respectat. – V. onora.

onorific
ONORÍFIC, -Ă, onorifici, -ce, adj. 1. (Despre titluri, distincții etc.) Care aduce onoruri; acordat în semn de cinste, de respect, de considerație față de cineva. ♦ (Despre funcții, servicii etc.) Care aduce onoare, cinste (fără a produce un profit material). 2. (Despre persoane) Căruia i s-a acordat un titlu (de onoare) în semn de respect, de considerație pentru merite deosebite; care îndeplinește o funcție, o sarcină, fără a fi retribuit; de onoare. Membru onorific. – Din fr. honorifique, lat. honorificus.

ontic
ÓNTIC, -Ă, ontici, -ce, adj. (Livr.) Care ține de domeniul existenței; ontologic. – Din fr. ontique.

ontogenetic
ONTOGENÉTIC, -Ă, ontogenetici, -ce, adj. Care aparține ontogeniei, privitor la ontogenie, specific ontogeniei; ontogenic. – Din fr. ontogénétique.

ontogeneza
ONTOGENÉZĂ s.f. Dezvoltare individuală a organismelor vegetale și animale, care cuprinde toate transformările organismului de la stadiul de embrion până la sfârșitul existenței lui; ontogenie. – Din fr. ontogénèse.

ontogenic
ONTOGÉNIC, -Ă, ontogenici, -ce, adj. (Rar) Ontogenetic. – Din fr. ontogénique.

ontogenie
ONTOGENÍE s.f. (Biol.) Ontogeneză. ♦ Ramură a biologiei care studiază acest proces. – Din fr. ontogénie.

ontogenist
ONTOGENÍST, ontogeniști, s.m. Specialist în probleme de ontogenie. – Ontogenie + suf. -ist.

ontogonic
ONTOGÓNIC, -Ă, ontogonici, -ce, adj. Referitor la ontogonie, de ontogonie. – De la ontogonie.

ontogonie
ONTOGONÍE, ontogonii, s.f. Studiu al apariției ființelor pe Pământ. – Din fr. ontogonie.

ontolog
ONTOLÓG, -Ă, ontologi, -ge, s.m. și f. Ontologist. – Din ontologie (derivat regresiv).

ontologic
ONTOLÓGIC, -Ă, ontologici -ce, adj. Care aparține ontologiei, privitor la ontologie, specific ontologiei; ontic. – Din fr. ontologique.

ontologie
ONTOLOGÍE s.f., Ramură a filosofiei care studiază trăsăturile generale ale existenței. – Din fr. ontologie.

ontologist
ONTOLOGÍST, -Ă, ontologiști, -ste, s.m. și f. Specialist în probleme de ontologie; ontolog. – Din fr. ontologiste.

oocit
OOCÍT, oocite, s.n. (Biol.) Celulă germinativă femelă la animale. – Din fr. oocyte.

oogamie
OOGAMÍE s.f. Tip de proces sexual caracteristic algelor și ciupercilor, în care are loc unirea celulei sexuale femele mari și imobile cu o celulă sexuală masculă mică și mobilă. [Pr.: o-o-] – Din it. oogamia.

oogeneza
OOGENÉZĂ, oogeneze, s.f. (Biol.) Proces de formare a ovulului animal; ovogeneză. – Din fr. oogenèse.

oogon
OOGÓN, oogoane, s.n. Organ femel caracteristic plantelor la care procesul sexual are loc prin oogamie. – Din fr. oogone.

oolit
OOLÍT, oolite, s.n. Formație sferică sau elipsoidală constituită dintr-un material (calcit, aragonit, fosfat de calciu etc.) dispus concentric prin precipitarea mineralelor în jurul unui nucleu (grăunte de nisip, fragment de cochilie etc.). – Din fr. oolithe.

oolitic
OOLÍTIC, -Ă, oolitici, -ce, adj. Care conține oolite, format din oolite. [Pr.: o-o-] – Din fr. oolithique.

oologic
OOLÓGIC, -Ă, oologici, -ce, adj. Referitor la oologie, de oologie. – Din fr. oologique.

oologie
OOLOGÍE s.f. Parte a ornitologiei care se ocupă cu studiul științific al ouălor. – Din fr. oologie.

oosfera
OOSFÉRĂ, oosfere, s.f. Celulă reproducătoare femelă a plantelor care, în urma fecundației, devine oul plantei. – Din fr. oosphère.

oospor
OOSPÓR, oospori, s.m. Oul criptogamelor, format în oogon după fecundație. – Din fr. oospore.

ooteca
OOTÉCĂ, ooteci, s.f. (Entom.) Pungă în care sunt închise ouăle la insectele ortoptere. – Din fr. oothèque.

op
OP, opuri, s.n. (Livr.) Operă (literară sau științifică); carte, lucrare, scriere. – Din lat. opus.

opac
OPÁC^1, opace, s.n. Cui cu care se prinde vâsla de luntre. – Et. nec. Cf. o p a c i n ă.

OPÁC^2, -Ă, opaci, -ce, adj. 1. Prin care nu poate trece lumina, lipsit de transparență, nestrăveziu. ♦ Care nu permite trecerea unei radiații electromagnetice sau corpusculare. ♦ Lipsit de strălucire, întunecat. 2. Fig. Cu orizont mărginit, îngust la minte, obtuz. – Din fr. opaque, lat. opacus.

opacifia
OPACIFIÁ, opacifiez, vb. I. Refl. A deveni opac^2, a se face opac^2. [Pr.: -fi-a] – Din fr. opacifier.

opacifiat
OPACIFIÁT, -Ă, opacifiați, -te, adj. (Rar) Opac^2. [Pr.: -fi-at] – V. opacifia.

opacifiere
OPACIFIÉRE, opacifieri, s.f. Faptul de a se opacifia. [Pr.: -fi-e-] – V. opacifia.

opacimetrie
OPACIMETRÍE, opacimetrii, s.f. (Fiz.) Măsurare a opacității unor substanțe. – Din fr. opacimétrie.

opacimetru
OPACIMÉTRU, opacimetre, s.n. Aparat pentru determinarea opacității sau a transparenței hârtiei. – Din fr. opacimètre.

opacina
OPÁCINĂ, opăcini, s.f. (Reg.) Vâslă scurtă; lopată. [Pl. și: opacine] – Din ucr. opačyna.

opacitate
OPACITÁTE, opacități, s.f. 1. Faptul de a fi opac^2; lipsă de transparență. 2. Fig. Incapacitate de a înțelege, de a pătrunde ceva; orizont îngust al cuiva. – Din fr. opacité, lat. opacitas, -atis.

opaciza
OPACIZÁ, opacizez, vb. I. Tranz. A face ca un corp sa devină opac^2 (1), a mări opacitatea unui corp. – Opac^2 + suf. -iza.

opacizant
OPACIZÁNT, -Ă, opacizanți, -te, adj. Care opacizează un corp. – Opaciza + suf. -ant.

opacizare
OPACIZÁRE, opacizări, s.f. Acțiunea de a opaciza și rezultatul ei. – V. opaciza.

opacizat
OPACIZÁT, -Ă, opacizați, -te, adj. Care este lipsit de transparență. – V. opaciza.

opaiet
OPÁIEȚ s.n. v. opaiț.

opait
OPÁIȚ, opaițe, s.n. 1. Lampă mică, primitivă, care luminează cu ajutorul unui fitil introdus într-un recipient umplut cu seu, ulei sau untură. 2. Numele a două plante erbacee anuale sau perene cu tulpina păroasă, dintre care una cu florile albe, rar trandafirii, care se deschid seara, răspândind un miros plăcut (Melandryum pratense), iar alta cu frunzele păroase și cu florile albe (Melandryum nemorale). [Pr.: -pa-iț. – Var.: opáieț s.n., opáiță s.f.] – Cf. sl. o p a j e c ĩ, rom. v ă p a i e.

opaita
OPÁIȚĂ s.f. v. opaiț.

opal
OPÁL, opale, s.n. 1. Piatră semiprețioasă, cu luciu sticlos, incoloră sau variat colorată (verde, albastru, roșu, alb etc.), transparentă sau opalescentă. 2. Țesătură de bumbac subțire și străvezie, albă sau colorată în nuanțe deschise, din care se fac bluze, cămăși, batiste etc. [Pl. și: opaluri] – Din germ. Opal, lat. opalus, fr. opale.

opalescent
OPALESCÉNT, -Ă, opalescenți, -te, adj. Care prezintă fenomenul de opalescență; (rar) care răspândește o lumină slabă, difuză; opalin. – Din fr. opalescent.

opalescenta
OPALESCÉNȚĂ, opalescențe, s.f. Aspect lăptos prezentat, în urma fenomenului de refracție a luminii, de unele medii cu particule fin dispersate sau bule de gaz microscopice și care apare roșcat când este observat prin transparență și albăstrui când este observat lateral. – Din fr. opalescence.

opalin
OPALÍN, -Ă, opalini, -e, adj. Care are culoarea lăptoasă și reflexele caracteristice ale opalului; opalescent. – Din fr. opalin.

opaliza
OPALIZÁ, opalizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) face asemănător opalului, a căpăta aparența opalului. – Din fr. opaliser.

opalizare
OPALIZÁRE, opalizări, s.f. Acțiunea de a (se) opaliza și rezultatul ei. ♦ Fabricare a sticlei opalizate. – V. opaliza.

opalizat
OPALIZÁT, -Ă, opalizați, -te, adj. Care a devenit asemănător opalului. – V. opaliza.

opart
OP-ÁRT s.n. Tendință în arta contemporană care încearcă îmbogățirea expresivității imaginii abstracte prin obținerea unor efecte optice, în funcție de mișcările privitorului. – Din engl. op[tical] art.

opaxit
OPAXÍT s.n. v. opaxită.

opaxita
OPAXÍTĂ, opaxite, s.f. Placă de sticlă opacă^2 sau opalescentă de diferite culori, care servește la căptușirea pereților, înlocuind faianța. [Var.: opaxít s.n.] – Cf. o p a c 2.

opaceala
OPĂCEÁLĂ, opăceli, s.f. (Reg.) 1. Împiedicare, reținere. 2. Tulburare, zăpăceală, năuceală. – Opăci + suf. -eală.

opaci
OPĂCÍ, opăcesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A opri în loc, a reține; a împiedica. 2. A induce în eroare, a deruta; a necăji; a năuci, a zăpăci. 3. A liniști, a potoli, a domoli. – Din bg. opača, scr. opačiti.

opacire
OPĂCÍRE, opăciri, s.f. (Reg.) Faptul de a opăci. – V. opăci.

opacit
OPĂCÍT, -Ă, opăciți, -te, adj. (Reg.) 1. Zăpăcit, speriat, uluit. 2. Pocit, monstruos. – V. opăci.

opareala
OPĂREÁLĂ, opăreli, s.f. 1. Opărire. 2. (Pop.) Iritație a pielii, care se ivește (mai ales la copiii mici) la încheieturi și între coapse, provocând usturimi; opăritură. – Opări + suf. -eală.

opari
OPĂRÍ, opăresc, vb. IV. 1. Tranz. A turna peste ceva un lichid clocotit (apă, leșie, lapte etc.) pentru a spăla, a curăța de coajă, a găti etc. ♦ Tranz. și refl. A provoca sau a căpăta arsuri, turnând sau vărsând apă clocotită sau alt lichid foarte fierbinte; a (se) arde. 2. Refl. (Mai ales despre copiii mici) A face răni și iritații în unele părți ale corpului, mai ales la încheieturi, din cauza transpirației, a urinei etc. 3. Refl. (Reg.; despre mălai, făină, plante uscate) A se încinge, alterându-se. 4. Refl. (Despre plante) A se ofili, a se veșteji (din cauza căldurii); a se măna din cauza soarelui prea fierbinte apărut după ploaie. – Din bg. oparja, scr. opariti.

oparire
OPĂRÍRE, opăriri, s.f. Acțiunea de a (se) opări și rezultatul ei; opăreală (1). – V. opări.

oparit
OPĂRÍT, -Ă, opăriți, -te, adj. 1. Peste care s-a turnat sau s-a vărsat apă fierbinte. 2. (Mai ales despre copiii mici) Care are iritații ale pielii (de obicei la încheieturi) din cauza transpirației, a urinei etc. 3. Fig. Fără chef, supărat; fiert, plouat. – V. opări.

oparitor
OPĂRITÓR, -OÁRE, opăritori, -oare, adj. (Rar; adesea substantivat) Care opărește. – Opări + suf. -tor.

oparitura
OPĂRITÚRĂ, opărituri, s.f. Opareală (2); parte iritată a pielii. – Opări + suf. -tură.

open
ÓPEN, openuri, s.n. Competiție deschisă pentru orice categorie de sportivi; (în tenis) turneu la care participă profesioniști și neprofesioniști. ♢ (Adjectival) Turneu open. [Pr.: ắupăn] – Din engl. open.

opera
OPERÁ, operez, vb. I. 1. Tranz. A întreprinde o acțiune, a realiza, a face, a înfăptui, a efectua. ♦ Spec. (Mat.) A efectua un calcul. ♦ Intranz. A lucra cu..., a se folosi de..., a întrebuința. 2. Tranz. A supune pe cineva unei intervenții chirurgicale. 3. Tranz. A înregistra diverse date contabile în registre sau în acte de evidență. 4. Intranz. A întreprinde o acțiune militară în vederea realizării unui plan strategic sau a sarcinilor subordonate acestuia. 5. Tranz. (Arg.) A comite furturi, spargeri, crime etc. – Din fr. opérer, lat., it. operare.

operabil
OPERÁBIL, -Ă, operabili, -e, adj. Care poate fi operat (2) (în bune condiții). – Din fr. opérable.

operant
OPERÁNT, -Ă, operanți, -te, adj. Care își produce (repede) efectul; eficace. – Din fr. opérant.

operare
OPERÁRE, operări, s.f. Acțiunea de a opera și rezultatul ei. – V. opera.

operat
OPERÁT^1, operate, s.n. (Latinism) Lucrare, operă^1, scriere. – Din lat. operatus.

OPERÁT^2, -Ă, operați, -te s.m. și f., adj. (Persoană) care a suferit o intervenție chirurgicală. – V. opera.

operativ
OPERATÍV, -Ă, operativi, -e, adj. 1. Care lucrează repede, expeditiv, activ; care are efect (rapid); eficace, eficient. 2. Privitor la acțiuni, de acțiune. – Din fr. opératif.

operativitate
OPERATIVITÁTE s.f. Calitatea de a fi operativ (1), expeditiv, de a acționa rapid; eficacitate. – Operativ + suf. -itate.

operator
OPERATÓR, -OÁRE, operatori, -oare s., adj. 1. S.m. și f. Muncitor calificat care supraveghează funcționarea unei mașini de lucru, a unui aparat sau care efectuează diverse operații cu acestea. ♦ Spec. Persoană care mânuiește aparatul de luat vederi în timpul filmării; persoană care proiectează filmul pe ecran. 2. S.m. și f. Persoană care face anumite operații chirurgicale; chirurg. 3. S.m. (Mat.) Funcție între două spații vectoriale, compatibilă cu structura vectorială a spațiilor respective. 4. S.m. (Fil.) Conectiv. 5. Adj. (În sintagma) Bloc operator = complex în cadrul unei secții de chirurgie care include sala de operații, sala de preanestezie și sălile aferente. – Din fr. opérateur, lat. operator, -oris.

operatorie
OPERATORÍE s.f. Meseria de operator cinematografic. – Operator + suf. -ie.

operatoriu
OPERATÓRIU, -IE, operatorii, adj. (Livr.) Privitor la chirurgie, în legătură cu chirurgia; chirurgical. – Din fr. opératoire, lat. operatorius.

operatie
OPERÁȚIE, operații, s.f. 1. Activitate efectuată de unul sau de mai mulți oameni cu o anumită calificare în vederea atingerii unui anumit scop; acțiune efectuată de un aparat, de o mașină etc. în cadrul unei munci specifice; p. gener. acțiune, lucrare. 2. Acțiune terapeutică chirurgicală, efectuată asupra unui organ sau a unui țesut bolnav; intervenție chirurgicală. 3. Acțiune militară de mare amploare, în vederea realizării unui plan strategic sau a sarcinilor subordonate acestuia. 4. Efectuare a unei tranzacții financiare sau comerciale; înscriere într-un registru a unei tranzacții efectuate. 5. (Mat.) Procedeu prin care se obțin unul sau mai multe elemente ale unei mulțimi. ♦ Regulă după care se face un calcul sau se aplică o construcție matematică; executare a unui calcul. [Var.: operațiúne s.f.] – Din lat. operatio, -onis, fr. opération, germ. Operation.

operational
OPERAȚIONÁL, -Ă, operaționali, -e, adj. Referitor la operații (militare). ♢ Cercetare operațională = tehnica analizei unei probleme administrative, comerciale, industriale sau logice prin metoda matematică. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. opérationnel.

operationalism
OPERAȚIONALÍSM s.n. (Fil.) 1. Concepție gnoseologică neopozitivistă potrivit căreia noțiunile nu pot avea decât conținut operațional, întrucât semnificațiile sunt generate de operații intelectuale. 2. Metodologie care pune în evidență funcția operatorie, instrumentală a conceptelor și a teoriilor științifice. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. operationalism.

operationalitate
OPERAȚIONALITÁTE s.f. Caracterul a ceea ce este operațional. [Pr.: -ți-o-] – Operațional + suf. -itate.

operatiune
OPERAȚIÚNE s.f. v. operație.

opera
ÓPERĂ^1, opere, s.f. 1. Acțiune conștientă îndreptată spre un anumit scop; rezultat al unei activități creatoare; lucrare, faptă. 2. Lucrare originală de artă, de știință etc.; creație (artistică). ♦ (La sg., cu sens colectiv) Totalitatea lucrărilor unui artist sau ale unui om de știință, ale unui creator în general. – Din lat., it. opera.

ÓPERĂ^2, opere, s.f. Compoziție muzicală scrisă pentru soliști, cor și orchestră pe textul unui libret dramatic; reprezentare scenică a acestei lucrări. ♦ Clădire destinată reprezentării unor asemenea compoziții. – Din it. opera, fr. opéra.

opercul
OPÉRCUL, opercule, s.n. Fiecare dintre plăcile osoase care acoperă deschiderea branhială la unele specii de pești. ♦ Căpăcel care astupă gura cochiliei la unii melci. – Din fr. opercule, lat. operculum.

opereta
OPERÉTĂ, operete, s.f. Compoziție muzical-dramatică ușoară, scrisă pentru soliști, cor și orchestră pe un libret cu conținut agreabil, în care cupletele cântate alternează cu cele vorbite. ♦ Clădire destinată reprezentării unor asemenea compoziții. – Din germ. Operette, it. operetta, fr. opérette.

operetistic
OPERETÍSTIC, -Ă, operetistici, -ce, adj. Referitor la operetă, de operetă. – Din it. operettistico.

opiaceu
OPIACÉU, -ÉE, opiacee, adj. (Și substantivat, n.) Care conține opiu sau provine din opiu. [Pr.: -pi-a-] – Din fr. opiacé.

opiat
OPIÁT, opiate, s.n. Preparat farmaceutic în conținutul căruia intră și opiu. [Pr.: -pi-at] – Din fr. opiat.

opina
OPINÁ, opinez, vb. I. Tranz. A exprima sau a-și da o părere, a fi de părere; a socoti, a crede, a considera. ♦ Intranz. A lua poziție, atitudine. – Din fr. opiner, lat. opinari.

opinare
OPINÁRE, opinări, s.f. Faptul de a opina. – V. opina.

opincar
OPINCÁR, opincari, s.m. 1. Persoană care poartă opinci; om de rând, țăran. 2. Persoană care lucrează sau vinde opinci. – Opincă + suf. -ar.

opinca
OPÍNCĂ, opinci, s.f. 1. Încălțăminte țărănească făcută dintr-o bucată dreptunghiulară de piele sau de cauciuc, strânsă pe laba piciorului cu ajutorul nojițelor. ♢ Expr. (Reg.) A pune cuiva (sau a-i da cu) opinca (în obraz) = a) a păcăli pe cineva, a trage pe sfoară; b) a face pe cineva de rușine. C-un pantof și c-o opincă = luat prin surprindere, nepregătit. A umbla cu opinci de fier = a umbla mult. Pe unde și-a spart dracul opincile = departe. A călca (pe cineva) pe opinci = a jigni pe cineva, a ofensa. 2. Fig. (La sg.; cu sens colectiv) Țărănime. ♢ Expr. De la vlădică până la opincă = din toate clasele sociale, toți. – Din bg. opinka, opinăk.

opincarie
OPINCĂRÍE, opincării, s.f. (Rar) Atelier sau magazin în care se confecționează sau se vând opinci. – Opincă + suf. -ărie.

opincuta
OPINCÚȚĂ, opincuțe, s.f. Diminutiv al lui opincă (1). ♦ Încălțăminte feminină ușoară, cu talpă subțire. – Opincă + suf. -uță.

opinie
OPÍNIE, opinii, s.f. Părere, judecată, idee. ♦ Opinia publică = părerea publicului într-o anumită chestiune. ♢ Expr. A face opinie separată = a susține în mod ferm o părere deosebită de cea a majorității; a nu se alătura părerii majorității. [Var.: (înv.) opiniúne s.f.] – Din lat. opinio, -onis, fr. opinion.

opiniune
OPINIÚNE s.f. v. opinie.

opinteala
OPINTEÁLĂ, opinteli, s.f. Sforțare mare, efort, opintire. ♢ Loc. adv. Pe opinteală = din răsputeri, cu efort. – Opinti + suf. -eală.

opinti
OPINTÍ, opintesc, vb. IV. 1. Refl. și intranz. A face un efort (mare) pentru a împinge, a urni sau a ridica ceva; a-și încorda puterile, a se sforța. 2. Tranz. (Reg.) A sili, a forța un animal să pornească sau să meargă mai repede. ♦ Fig. A îndemna, a îmboldi, a stimula pe cineva. 3. Tranz. A ridica o povară făcând un efort, a sălta cu greutate ceva. 4. Refl. (Rar) A porni cu hotărâre, a se repezi, a se năpusti. – Cf. sl. o p ĕ n t ĩ.

opintic
OPINTÍC, opintici, s.m. 1. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu tulpina păroasă, cu frunze albăstrui-verzi, lucioase și cu flori galbene, reunite câte două sau câte cinci într-o inflorescență în vârful tulpinii (Hieracium auricula). 2. (Bot.) Ghebe. – Et. nec.

opintire
OPINTÍRE, opintiri, s.f. Acțiunea de a (se) opinti; sforțare, efort. – V. opinti.

opioman
OPIOMÁN, -Ă, opiomani, -e, s.m. și f. Persoană care consumă opiu. [Pr.: -pi-o-] – Din fr. opiomane.

opiomanie
OPIOMANÍE, opiomanii, s.f. Abuz de opiu; obișnuința de a consuma opiu. [Pr.: -pi-o-] – Din fr. opiomanie.

opis
ÓPIS, opise, s.n. (Înv.) Listă de acte, registru, indice, inventar. – Din rus. opis.

opistodom
OPISTODÓM, opistodomuri, s.n. (Arhit.) Partea din spate a unui templu grecesc unde se păstrau obiectele de cult și tezaurul. – Din fr. opisthodome.

opistotonus
OPISTOTÓNUS s.n. Spasm prelungit al mușchilor spatelui, ducând la poziția de arc de cerc a acestuia. – Din fr. opisthotonus.

opiu
ÓPIU s.n. Substanță narcotică toxică obținută prin uscarea latexului extras prin incizie din capsulele necoapte ale unei specii de mac și folosită ca somnifer, calmant, analgezic, stupefiant. [Var.: ópium s.n.] – Din fr., lat. opium.

opium
ÓPIUM s.n. v. opiu.

oplean
OPLEÁN, oplene, s.n. Fiecare dintre cele două lemne transversale care leagă și fixează tălpile saniei; slai. – Din bg. opljan.

oplosi
OPLOȘÍ, oploșesc, vb. IV. 1. Refl. A-și găsi refugiu, a se pune la adăpost, a se aciua, a se pripăși. 2. Tranz. A găzdui, a adăposti. ♦ A crea cuiva (prin favoritism) o situație bună; a căpătui, a proteja. – Et. nec.

oplosire
OPLOȘÍRE, oploșiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) oploși și rezultatul ei. – V. oploși.

oplosit
OPLOȘÍT, -Ă, oploșiți, -te, adj. Care a fost adăpostit, găzduit; pripășit; ascuns. – V. oploși.

oponent
OPONÉNT, -Ă, oponenți, -te, s.m. și f. Persoană care își exercită dreptul de opoziție; opozant. – Din germ. Opponent.

opoponax
OPOPONÁX, opoponacși, s.m. Plantă erbacee mare, din familia umbeliferelor (Opoponax chironium); rășină extrasă din rădăcina acestei plante, folosită în medicină și în parfumerie. – Din lat., fr. opoponax.

oportun
OPORTÚN, -Ă, oportuni, -e, adj. Care se întâmplă, care se face la momentul potrivit; adecvat situației, împrejurărilor; potrivit, indicat, nimerit, favorabil. – Din fr. opportun, lat. opportunus.

oportunism
OPORTUNÍSM s.n. Atitudine lipsită de principialitate a unei persoane care, pentru a-și satisface interesele personale, adoptă și aplică, după împrejurări, principii și păreri diferite. – Din rus. opportunizm, fr. opportunisme.

oportunist
OPORTUNÍST, -Ă, oportuniști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care se referă la oportunism, propriu oportunismului. 2. S.m. și f. Adept al oportunismului. – Din rus. opportunist, fr. opportuniste.

oportunitate
OPORTUNITÁTE s.f. Caracterul a ceea ce este oportun. – Din fr. opportunité, lat. opportunitas, -atis.

oposum
OPÓSUM, oposumi, s.m. Gen de mamifere marsupiale care trăiește în America de Nord, de mărimea unei pisici, a cărui blană cenușie este foarte căutată (Didelphys); animal care face parte din acest gen. ♦ Blana prelucrată a acestui animal. – Din fr. opossum, germ. Opossum.

opoterapic
OPOTERÁPIC, -Ă, opoterapici, -ce, adj. (Med.) Referitor la opoterapie, de opoterapie. – Din fr. opothérapique.

opoterapie
OPOTERAPÍE s.f. Tratament aplicat în diferite boli care constă în administrarea de sucuri, extracte sau pulberi de țesuturi, de organe sau de glande endocrine; organoterapie. – Din fr. opothérapie.

opozabil
OPOZÁBIL, -Ă, opozabili, -e, adj. 1. Care poate fi opus, care se poate opune. 2. (Despre un drept, un mijloc de apărare, o hotărâre judecătorească, un act juridic etc.) Care trebuie respectat și de alte persoane, nu numai de titularul dreptului sau de părți. – Din fr. opposable.

opozabilitate
OPOZABILITÁTE s.f. Faptul de a fi opozabil (2). – Din fr. opposabilité.

opozant
OPOZÁNT, -Ă, opozanți, -te, s.m. și f. 1. Oponent. 2. (În țările cu regim parlamentar) Persoană care face parte dintr-un partid sau dintr-un grup politic de opoziție. ♢ (Adjectival) Ziar opozant. – Din fr. opposant.

opozit
OPOZÍT, -Ă, opoziți, -te, adj. (Înv.) Opus^2, contrar. – Din lat. oppositus, fr. opposite.

opozitie
OPOZÍȚIE, opoziții, s.f. I. 1. Raportul dintre două lucruri sau două situații opuse, contradictorii; deosebire izbitoare, contrast. ♢ Loc. adv. În opoziție cu... = în contrast cu..., spre deosebire de... 2. Împotrivire, opunere, rezistență. ♢ Loc. vb. A face opoziție = a se opune, a se împotrivi. 3. (Fil.) Noțiune a dialecticii desemnând un stadiu mai înalt de dezvoltare a contradicției decât deosebirea, stadiu în care obiectul unitar de dedublează în contrarii ce se exclud. ♦ Raport de excludere între două noțiuni sau între două judecăți, astfel încât acceptarea uneia dintre ele duce la respingerea celeilalte. 4. Poziție a două corpuri cerești care, privite de pe pământ, se găsesc pe bolta cerească diametral opuse. 5. (Jur.) Manifestare de voință destinată să împiedice îndeplinirea unui act juridic sau să impună anumite condiții acestei îndepliniri. ♦ Cale de atac împotriva unei hotărâri în fața aceleiași instanțe, în cazul când hotărârea a fost dată în lipsa părților. ♦ Cale de atac împotriva anumitor acte de executare silită. 6. (Lingv.) Diferență, de obicei fonetică, cu sau fără valoare funcțională, între două unități lingvistice. II. (În țările cu regim parlamentar) Totalitatea persoanelor care fac parte dintr-un grup politic potrivnic partidului aflat la putere; politica pe care o duce acest grup față de partidul la putere. [Var.: (înv.) opozițiúne s.f.] – Din lat. oppositio, -onis, fr. opposition, germ. Opposition.

opozitional
OPOZIȚIONÁL, -Ă, opoziționali, -e, adj. De opoziție. ♢ Propoziție circumstanțială opozițională = propoziție subordonată care se opune conținutului regentei prin întregul ei conținut sau numai printr-o parte a lui (predicat, complement etc.). [Pr.: -ți-o-] – Opozițiune + suf. -al.

opozitionist
OPOZIȚIONÍST, -Ă, opoziționiști, -ste, adj. 1. Care face politică de opoziție. 2. Opus^2, contrar. [Pr.: -ți-o-] – Opozițiune + suf. -ist.

opozitiune
OPOZIȚIÚNE s.f. v. opoziție.

oprea
OPREÁ s.f. v. opreală.

opreala
OPREÁLĂ, opreli, s.f. (Înv. și pop.) 1. Faptul de a (se) opri; oprire, opreliște, piedică, obstacol. ♦ (Concr.) Proptea, frână, piedică. ♢ Expr. A scoate (pe cineva) din oprele = a face (pe cineva) să-și piardă cumpătul, să se tulbure. 2. Arest, închisoare. ♦ Arestare, detențiune. [Var.: opreá s.f.] – Opri + suf. -eală.

opreg
OPRÉG, oprege, s.n. Piesă caracteristică portului popular din unele regiuni ale țării, alcătuită dintr-o bucată dreptunghiulară și îngustă de țesătură, cu franjuri colorate, purtată peste poalele cămășii, în față și în spate sau numai în spate. – Din scr. opreg.

opreliste
OPRÉLIȘTE, opreliști, s.f. Poruncă sau măsură prin care se interzice ceva; interdicție, prohibiție; p. ext. piedică, obstacol în calea unei acțiuni; stavilă. – Opri + suf. -eliște.

opresie
OPRÉSIE s.f. v. opresiune.

opresiune
OPRESIÚNE, opresiuni, s.f. 1. Asuprire, oprimare, împilare. 2. (Înv.) Greutate în respirație (însoțită de dureri pectorale). ♦ Fig. Depresiune sufletească, descurajare, deprimare. [Pr.: -si-u-. – Var.: (înv.) oprésie s.f.] – Din fr. oppression, lat. oppressio, -onis.

opresiv
OPRESÍV, -Ă, opresivi, -e, adj. Care oprimă, împilează; asupritor. – Din fr. oppressif.

opresor
OPRESÓR, -OÁRE, opresori, -oare, s.m. și f., adj. (Persoană) care oprimă; asupritor. – Din fr. oppresseur.

opri
OPRÍ, opresc, vb. IV. 1. Tranz. A întrerupe (brusc) o mișcare, o acțiune, un proces, un fenomen în desfășurare, a face să înceteze, să stea pe loc; a stăvili, a curma. ♦ Refl. A conteni, a înceta, a stagna. 2. Intranz. și refl. A sta pe loc; p. ext. a întârzia, a poposi, a zăbovi. ♦ Tranz. A întrerupe din mers o ființă, un vehicul; a face să stea pe loc. ♢ Expr. A opri calea (cuiva) sau a-i fi oprită calea = a sta în calea cuiva; a împiedica pe cineva (din drum). ♦ Tranz. A reține (prin rugăminți) pe cineva undeva, a-l determina să rămână. ♦ Tranz. A reține cu forța, a sechestra; a aresta. 3. Tranz. A reține pentru sine, a pune deoparte, a-și însuși un obiect, o valoare etc. ♦ A rezerva, a reține (pentru mai târziu) locuri, bilete etc. 4. Refl. A se așeza (temporar), a se stabili, a se fixa undeva. ♦ A-și îndrepta ochii, privirea, atenția etc. asupra unui lucru, asupra unei probleme etc.; a se concentra asupra unui punct, asupra unei chestiuni etc. care merită atenție; a insista. 5. Tranz. A împiedica de la o acțiune, a nu îngădui, a nu permite; a interzice. ♦ Refl. A se stăpâni, a se înfrâna, a se abține de la ceva. [Imper. sg. și: (reg.) opreá] – Din sl. oprĕti.

oprima
OPRIMÁ, oprím, vb. I. Tranz. A asupri, a împila, a exploata. – Din fr. opprimer.

oprimant
OPRIMÁNT, -Ă, oprimanți, -te, adj. (Rar) Care oprimă. – Din fr. opprimant.

oprimare
OPRIMÁRE, oprimări, s.f. Acțiunea de a oprima și rezultatul ei; asuprire, împilare. – V. oprima.

oprimat
OPRIMÁT, -Ă, oprimați, -te, adj. Asuprit, împilat, exploatat. – V. oprima.

oprire
OPRÍRE, opriri, s.f. Acțiunea de a (se) opri și rezultatul ei; încetare a unei acțiuni, a unei mișcări, rămânere pe loc; staționare, stagnare; oprit^1. ♢ Loc. adv. Fără oprire = neîntrerupt, neîncetat, continuu. ♦ (Concr.) Loc unde se oprește cineva sau ceva; stație, popas. ♦ Ținere pe loc, reținere. ♦ (Înv.) Interdicție, prohibiție, piedică, opreliște. – V. opri.

oprit
OPRIT^1 s.n. Oprire. – V. opri.

OPRÍT^2, -Ă, opriți, -te, adj. Interzis; rezervat. ♢ Pădure oprită = pădure în care este interzisă orice tăiere a copacilor; opritură. – V. opri.

opritor
OPRITÓR, -OÁRE, opritoare, s.n., opritori, s.f. I. Subst. Ceea ce împiedică, stăvilește ceva. 1. S.f. Frână formată dintr-un lanț legat cu un capăt de dricul carului și prevăzut la celălalt capăt cu o bucată de lemn, cu un cârlig sau cu o talpă de oțel, care se lasă să se târască între obadă și sol pentru a împiedica una dintre roți când vehiculul coboară la vale; piedică. 2. S.n. și f. Curca (sau lanț, ștreang) la ham care ajută la împingerea înapoi a vehiculului, la încetinirea vitezei în timpul coborârii și la oprirea lui. 3. S.f. (Reg.) Stăvilar, zăgaz, dig. 4. S.f. Plasă întinsă pe un semicerc, cu care se astupă gura matiței ca să nu iasă peștele când se scoate năvodul din apă. 5. S.f. Fiecare dintre parii care se pun la gardurile mari de prins pește, ca să nu le rupă valurile. II. S.n. și f. Nume dat unor piese sau dispozitive care limitează deplasarea unui organ mobil, a unei instalații, a unui aparat etc. – Opri + suf. -tor.

opritura
OPRITÚRĂ, oprituri, s.f. (Reg.) Porțiune într-o pădure din care este interzis să se taie copaci. ♦ Porțiune dintr-o pășune rezervată pentru cosit și pe care nu au voie să pască vitele. – Opri + suf. -tură.

oprobriu
OPRÓBRIU s.n. (Livr.) Dispreț, dezaprobare prin care societatea condamnă fapte socotite nedemne sau oameni care săvârșesc astfel de fapte. – Din fr. opprobre, lat. opprobrium.

opsas
OPSÁS, opsasuri, s.n. (Reg.) Partea de la spate a încălțămintei, cuprinzând și tocul. – Din germ. Absatz.

opsomanie
OPSOMANÍE, opsomanii, s.f. Particularitate morbidă potrivit căreia unele persoane nu pot suporta decât anumite alimente. – Din fr. opsomanie.

opt
OPT, (1) num. card., (2) opturi, s.n. 1. Num. card. Numărul care în numărătoare are locul între șapte și nouă. ♢ (Adjectival) Copilul are opt ani. ♢ (Substantivat) Mănâncă cât opt. (Cu valoare de num. ord.) Etajul opt. ♢ (Precedat de „câte”, formează num. distributiv) Merg în rând câte opt. 2. S.n. Semn grafic care reprezintă numărul opt (1); p. ext. desen, figură în forma acestui semn. ♦ Nota opt. ♦ (Art.) Numele unui dans popular. – Lat. octo.

opta
OPTÁ, optez, vb. I. Intranz. (Cu determinări introduse prin prep. „pentru”) A alege, a prefera din două sau mai multe lucruri, soluții, situații etc. pe cea considerată mai convenabilă; a se decide în favoarea cuiva sau a ceva. – Din fr. opter, lat. optare.

optare
OPTÁRE, optări, s.f. (Rar) Faptul de a opta; opțiune. – V. opta.

optativ
OPTATÍV, -Ă, optativi, -e, adj. Care exprimă o dorință. ♢ (Gram.) Mod optativ (și substantivat, n.) = mod al verbului care exprimă acțiunea ca dorită. Propoziție optativă (și substantivat, f.) = propoziție care exprimă o acțiune sau o stare a cărei realizare este dorită. – Din fr. optatif, lat. optativus.

optic
ÓPTIC, -Ă, optice, -ce s.f., adj. I. 1. S.f. Ramură a fizicii care se ocupă cu studierea naturii luminii, a emisiei și absorbției ei, cu fenomenele legate de propagarea și de interacțiunea ei cu diverse substanțe etc. ♦ Parte a fizicii care se ocupă cu studiul radiațiilor de aceeași natură cu lumina (radiații infraroșii, ultraviolete etc.). ♢ Optică electronică = domeniu al electronicii care studiază mișcarea electronilor în vid, într-un câmp electric sau magnetic. 2. Fig. Fel, mod de a vedea și de a interpreta faptele și fenomenele; concepție, punct de vedere. II. Adj. 1. Care se bazează pe lumină, care ține de fenomenele luminii sau de senzațiile vizuale, privitor la astfel de fenomene și de senzații; care aparține obiectului de studiu al opticii (I 1). ♢ Centru optic = punct de pe axa unei lentile către care tind punctele principale și cele nodale ale ei și prin care raza de lumină trece fără să-și schimbe direcția. 2. Care ține de vedere sau de organele de simț ale acestuia. ♢ Nerv optic = nerv care transmite impresiile vizuale de la ochi la centrul nervos respectiv din creier. – Din fr. optique.

optician
OPTICIÁN, -Ă, opticieni, -e, s.m. și f. Specialist în optică (I 1); persoană care face, repară sau vinde instrumente optice. [Pr.: -ci-an] – Din fr. opticien.

optim
ÓPTIM, -Ă, optimi, -e, adj. Cel mai bun sau foarte bun (adecvat, potrivit, indicat etc.). ♦ Spec. Care asigură cea mai mare eficiență economică, care corespunde cel mai bine intereselor economice urmărite. – Din fr. optime, lat. optimus.

optimal
OPTIMÁL, -Ă, optimali, -e, adj. (Cu caracter) optim. – Din fr. optimal.

optimat
OPTIMÁT, optimați, s.m. (Înv.) Nobil, aristocrat (la romani). – Din lat. optimas, -atis.

optime
OPTÍME, optimi, s.f. A opta parte dintr-un întreg împărțit în părți egale. ♦ Notă muzicală valorând a opta parte dintr-o notă întreagă. – Opt + suf. -ime.

optimetru
OPTIMÉTRU, optimetre, s.n. Instrument optic de mare precizie cu care se măsoară dimensiunile pieselor. – Din fr. optimètre.

optimism
OPTIMÍSM s.n. Concepție filozofică potrivit căreia în lume binele precumpănește asupra răului, iar lumea existentă este cea mai bună dintre lumile posibile; atitudine a omului care privește cu încredere viața și viitorul; tendință de a vedea latura bună, favorabilă a lucrurilor. – Din fr. optimisme, germ. Optimismus.

optimist
OPTIMÍST, -Ă, optimiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care manifestă optimism; care se bazează pe optimism, care denotă optimism. 2. S.m. și f. Persoană care manifestă optimism. – Din fr. optimiste.

optimiza
OPTIMIZÁ, optimizez, vb. I. Tranz. A face ca randamentul unei mașini, al unui sistem tehnic etc. să fie optim, să corespundă unor exigențe sporite. – Din fr. optimiser.

optimizare
OPTIMIZÁRE, optimizări, s.f. 1. Alegerea și aplicarea soluției (economice) optime (dintre mai multe posibile). 2. (Mat.) Raționament sau calcul care permite găsirea valorilor unuia sau mai multor parametri corespunzând maximului unei funcții. – Cf. fr. o p t i m i s e r,  o p t i m i s a t i o n.

optimizat
OPTIMIZÁT, -Ă, optimizați, -te, adj. (Despre mașini, sisteme tehnice etc.) Al cărui randament a devenit optim. – V. optimiza.

optocuplor
OPTOCUPLÓR, optocuploare, s.n. (Electron.) Cuplor optic. – Din fr. optocoupleur.

optoelectronica
OPTOELECTRÓNICĂ s.f. Ramură a electronicii care se ocupă de producerea, măsurarea și folosirea radiației electromagnetice din domeniul optic, precum și de conversia acestei radiații în semnal electric. – Din fr. optoélectronique.

optoizolator
OPTOIZOLATÓR, optoizolatoare, s.n. (Electron.) Cuplor optic. [Pr.: -to-i-] – Din opto[cuplor] + izolator.

optometric
OPTOMÉTRIC, -Ă, optometrici, -ce, adj. De optometrie. – Din fr. optométrique.

optometrie
OPTOMETRÍE s.f. Partea opticii care se ocupă cu cercetarea și măsurarea defectelor de vedere, precum și cu corectarea sau compensarea lor. – Din fr. optométrie.

optometru
OPTOMÉTRU, optometre, s.n. Instrument folosit pentru determinarea caracteristicilor optice ale ochiului. – Din fr. optomètre.

optsprezece
ÓPTSPREZECE num. card. Număr care are în numărătoare locul între șaptesprezece și nouăsprezece. ♢ (Adjectival) Are optsprezece ani. ♢ (Substantivat) Scrie un optsprezece. ♢ (Cu valoare de num. ord.) Volumul optsprezece. ♢ (Formează num. multiplicativ) De optsprezece ori. ♢ (Precedat de „câte”, formează num. distributiv) Aveau câte optsprezece lei. – Opt + spre + zece.

optsprezecelea
ÓPTSPREZECELEA, ÓPTSPREZECEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; adesea adjectival) Care se află între al șaptesprezecelea și al nouăsprezecelea. – Optsprezece + le + a.

optulea
ÓPTULEA, ÓPTA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; adesea adjectival) Care se află între al șaptelea și al nouălea. – Opt + le + a.

optzeci
OPTZÉCI num. card. Număr care are în numărătoare locul între șaptezeci și nouă și optzeci și unu. ♢ (Substantivat) Nu are mult până la optzeci. (Cu valoare de num. ord.) Grupa optzeci. ♢ (Formează num. multiplicativ) De optzeci de ori. ♢ (Precedat de „câte”, formează num. distributiv) S-au format grupuri de câte optzeci. – Opt + zeci.

optzecilea
OPTZÉCILEA, OPTZÉCEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; adesea adjectival) Care se află între al șaptezeci și nouălea și al optzeci și unulea. – Optzeci + le + a.

optional
OPȚIONÁL, -Ă, opționali, -e, adj. Cu caracter de opțiune; facultativ. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. optionnel.

optiune
OPȚIÚNE, opțiuni, s.f. 1. Faptul sau dreptul de a alege din două sau mai multe lucruri, posibilități etc. pe acela sau pe aceea care îți convine; alegere. ♦ Spec. Alegere, în temeiul unui drept, între două sau mai multe situații juridice. ♢ Drept de opțiune = a) drept acordat cuiva de a-și alege cetățenia (de obicei în cazuri de stabilire în alt stat); b) drept acordat cuiva de a accepta o moștenire sau de a renunța la ea. 2. Condiție stipulată uneori în tranzacțiile comerciale, potrivit căreia o parte contractantă, care își asumă obligații ferme, acordă celeilalte părți, pentru un anumit termen, dreptul de a alege între diferitele condiții ale contractului sau chiar dreptul de a renunța la tranzacție. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. option, lat. optio, -onis.

opulent
OPULÉNT, -Ă, opulenți, -te, adj. (Livr.) Bogat, îmbelșugat, abundent; voluminos, masiv. – Din fr. opulent, lat. opulentus.

opulenta
OPULÉNȚĂ, opulențe, s.f. (Livr.) Bogăție, belșug, abundență. – Din fr. opulence, lat. opulentia.

opune
OPÚNE, opún, vb. III. 1. Tranz. A pune în fața cuiva sau a ceva, ca împotrivire, un lucru, un argument etc. ♦ Refl. A se împotrivi (rezistând sau făcând uz de forță), a pune piedici, a ține piept; a zădărnici. 2. Tranz. A pune față în față două sau mai multe ființe sau lucruri pentru a scoate în evidență, prin comparație, deosebirile dintre ele. 3. Refl. (Despre unghiuri) A fi așezat, într-o figură geometrică, în fața altui unghi sau în fața uneia dintre laturi; (despre laturi) a fi așezat în fața altei laturi sau în fața unuia dintre unghiuri. [Prez. ind. și: (reg.) opúi] – Din lat. opponere, fr. opposer (după pune).

opunere
OPÚNERE, opuneri, s.f. Acțiunea de a (se) opune și rezultatul ei; punere față în față; împotrivire, stăvilire, zădărnicire; p. ext. opoziție. – V. opune.

opuntia
OPÚNȚIA s.f. Gen de plante din familia cactaceelor, cărnoase, cu ramuri cilindrice sau turtite lateral, de formă ovală, cu spini așezați în smocuri, cu flori mari, albe, roșii sau galbene. (Opuntia); plantă care face parte din acest gen. [Pr.: -ți -a] – Din lat., fr. opuntia.

opus
ÓPUS^1, opusuri, s.n. (Muz.) Termen care denumește, împreună cu un număr de clasificare, o operă a unui compozitor, potrivit succesiunii cronologice a lucrărilor sale. [Scris și (prescurtat): op] – Din fr. opus, germ. Opus.

OPÚS^2, -Ă, opuși, -se, adj. 1. Care este așezat în fața cuiva sau a ceva, în partea dimpotrivă; p. ext. (despre fenomene, caractere, legi) care nu se poate împăca cu altul; contrar, potrivnic. ♦ (Substantivat, n. art.) Ceea ce se opune altuia. 2. (Mat.; despre unghiuri) Care este așezat, într-o figură geometrică, în fața altui unghi sau în fața uneia dintre laturi; (despre laturi) care este așezat în fața altei laturi sau în fața unuia dintre unghiuri. – V. opune.

opuscul
OPÚSCUL, opuscule, s.n. Scriere științifică sau literară de proporții reduse. – Din fr. opuscule, lat. opusculum.

opust
OPÚST, opusturi, s.n. (Înv. și pop.) Stăvilar, zăgaz (rudimentar); jgheab (de lemn) prin care se scurge apa dintr-un iaz; p. ext. iaz. – Din ucr. opust.

or
OR^1 conj. Dar, însă. ♦ Deci, așadar. – Din fr. or.

OR^2 conj., adv. v. ori.

orac
ORÁC interj. (Reg.; de obicei repetat) Cuvânt care redă strigătul broaștelor. – Onomatopee.

oracol
ORÁCOL, oracole, s.n. (În antichitate) Răspuns profetic pe care, potrivit unor credințe, anumite divinități îl dădeau celor veniți să le consulte pentru a cunoaște viitorul; prevestire, prezicere, profeție; lăcașul unde se făceau aceste profeții. ♦ Hotărâre dată de o persoană cu autoritate; sentință cu caracter infailibil; p. ext. persoană care dă această hotărâre. ♢ Expr. A vorbi ca un oracol = a se exprima sentențios și enigmatic. [Var.: orácul s.n.] – Din lat. oraculum, it. oracolo, fr. oracle.

oracul
ORÁCUL s.n. v. oracol.

oracular
ORACULÁR, -Ă, oraculari, -e, adj. (Rar) care aparține oracolului, privitor la oracol. – Oracul + suf. -ar.

oraj
ORÁJ, oraje, s.n. (Met.) Fulger însoțit de tunet. – Din fr. orage.

orajos
ORAJÓS, -OÁSĂ, orajoși, -oase, adj. (Met.; despre fenomene atmosferice) Cu caracter de furtună. – Din fr. orageux.

oral
ORÁL, -Ă, orali, -e, adj. 1. (Anat.) Care se referă la gură, care aparține gurii; bucal. ♢ Sunet oral = sunet la articularea căruia aerul trece numai prin gură. ♦ Care se ia pe cale bucală. 2. Care se transmite verbal, din gură în gură. ♦ Care se face verbal, prin viu grai, care caracterizează graiul viu, vorbirea (în opoziție cu limba scrisă). ♦ (Și substantivat, n.; despre examene) Care se desfășoară prin întrebări și răspunsuri expuse verbal. 3. (În sintagma) Stil oral = fel de exprimare în scris care imită naturalețea exprimării prin viu grai. – Din fr. oral.

oralitate
ORALITÁTE s.f. 1. Calitate a stilului unei scrieri beletristice de a părea vorbit, dând expunerii un caracter spontan și viu atât în dialogurile care notează particularitățile vorbirii personajelor, cât și în narațiunea propriu-zisă; ansamblu de particularități ale limbii vorbite, ale graiului viu. 2. (Jur. în sintagma) Principiul oralității = principiu fundamental al dreptului procesual, potrivit căruia dezbaterea litigiului se face verbal. – Oral + suf. -itate. Cf. it. o r a l i t á.

orangutan
ORANGUTÁN s.m. v. urangutan.

oranist
ORANÍST, oranisturi, s.n. (Rar) Baldachin. [Var.: uranísc s.n.] – Din ngr. uranískos.

oranita
ORÁNIȚĂ, oranițe, s.f. (Reg.) 1. Prăjină cu cange la vârf, de care se servesc marinarii și pescarii. 2. Luntre pescărească cu fundul lat. – Din scr. oranica.

oranj
ORÁNJ adj. invar., s.n. (Livr.) Portocaliu. – Din fr. orange.

oranjada
ORANJÁDĂ, oranjade, s.f. Băutură răcoritoare preparată din suc de portocale, zahăr și sifon sau apă. – Din fr. orangeade.

oranjerie
ORANJERÍE, oranjerii, s.f. Seră în care se cultivă portocali. ♦ Tapiserie care reprezintă o grădină de portocali. – Din fr. orangerie.

oranz
ORÁNZ, oranzi, s.m. (Înv.) Portocal. – Din fr. orange (după naramz).

orar
ORÁR^1, orare, s.n. Veșmânt bisericesc în formă de fâșie lungă și îngustă de lână, de mătase sau de bumbac, purtat pe umăr de diacon în timpul slujbei religioase. – Din sl. orarĩ, lat. orarium.

ORÁR^2, -Ă, orari, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care arată orele; privitor la ore; care se face sau se calculează pe timp de o oră. ♢ Diferență orară = diferența de timp marcată de două ceasornice situate pe longitudini diferite ale Pământului. (Înv.) Cerc orar = median ceresc. 2. S.n. Program al unei activități împărțit pe ore și repetat periodic; (concr.) tabel, grafic care indică programul în ore al unei activități; orele de plecare și de sosire ale unui tren, vapor, autobuz. ♦ Spec. Program săptămânal pe baza căruia se desfășoară activitatea didactică în școli și în facultăți. 3. S.n. (Înv.) Instrument care indică timpul; ceasornic. ♦ (Curent) Acul mic al ceasului, care indică orele. – Din fr. horaire, lat. horarius.

oras
ORÁȘ, orașe, s.n. 1. Formă complexă de așezare omenească cu dimensiuni variabile și dotări industriale, având de obicei funcție administrativă, industrială, comercială, politică și culturală; urbe. ♢ Loc. adj. De oraș = care provine din oraș, care are caracteristicile, aspectul, obiceiurile etc. de la oraș. ♢ Haine de oraș = a) haine mai bune decât cele de lucru; b) haine orășenești, croite după moda de la oraș. 2. P. restr. Partea centrală a unui oraș (1); centru. 3. Populația, locuitorii unui oraș (1). – Din magh. város.

orator
ORATÓR, oratori, s.m. Persoană care rostește un discurs, care vorbește în public; persoană care are talentul de a vorbi frumos în fața unui public; retor. – Din lat. orator, fr. orateur.

oratoric
ORATÓRIC, -Ă, oratorici, -ce, adj. Care aparține oratorului sau oratoriei, privitor la orator sau la oratorie. – Orator + suf. -ic.

oratorie
ORATORÍE s.f. Arta de a compune și de a rosti discursuri; arta de a vorbi în public; elocvență, retorică, oratorism. – Din lat. oratoria. Cf. it. o r a t o r i a.

oratorism
ORATORÍSM s.n. (Rar) Oratorie. – Orator + suf. -ism.

oratoriu
ORATÓRIU^1, oratorii, s.n. 1. Compoziție muzicală simfonică de mare întindere, scrisă pe o temă dramatică, pentru orchestră, cor și soliști vocali și destinată a fi interpretată în concert; p. restr. cantată. 2. (Înv.) Mic edificiu sau încăpere într-o locuință particulară, servind drept loc de rugăciune; paraclis. – Din lat. oratorium. Cf. it. o r a t o r i o, fr. o r a t o i r e.

ORATÓRIU^2, -IE, oratorii, adj. (Înv.) Oratoric. – Din lat. oratorius.

oratie
ORÁȚIE, orații, s.f. 1. (Pop.) Urare în versuri pe care colăcarii o adresează mirilor la nuntă; conăcărie. 2. (Livr.; înv.) Felicitare, urare; p. ext. cuvântare, discurs (rostit la anumite ceremonii sau ocazii). 3. (Înv.) Oratoriu^1 (1). [Var.: orațiúne s.f.] – Din lat. oratio, -onis.

oratiune
ORAȚIÚNE s.f. v. orație.

ora
ÓRĂ, ore, s.f. 1. Unitate de măsură a timpului, egală cu a douăzeci și patra parte dintr-o zi, cuprinzând 60 de minute sau 3600 de secunde; ceas. ♢ Loc. adv. Pe oră = cât ține un ceas, în decurs de un ceas; la fiecare ceas. Cu ora = (angajat și plătit) după un tarif orar. Din oră în oră = la intervale regulate de un ceas. Oră de oră = mereu, întruna. ♦ Moment indicat de fiecare dintre cele 24 de părți în care este împărțită o zi; p. ext. fiecare dintre cifrele înscrise pe cadranul unui ceasornic, care marchează aceste momente. ♢ Loc. adj. De ultimă oră = foarte actual, nou de tot. ♦ Distanță, spațiu care poate fi parcurs în timp de un ceas. ♦ Durată de timp nedeterminată; timp, epocă; moment. ♢ Expr. La ora actuală = în momentul de față, în prezent. 2. Timp fixat de mai înainte pentru realizarea unei acțiuni, timp dinainte hotărât când cineva poate fi primit undeva. 3. Lecție, curs. ♢ Expr. A lua (sau a da) ore de... = a lua (sau a da) lecții particulare de..., a lua (sau a da) meditații. [Var.: oáră s.f.] – Din lat. hora, it. ora.

oracai
ORĂCĂÍ, pers. 3 orắcăie, vb. IV. Intranz. (Despre broaște) A scoate strigătul caracteristic speciei. ♦ (Fam.; despre copiii mici) A plânge, a scânci. [Prez. ind. pers. 3 și: orăcăiește] – Orac + suf. -ăi.

oracaiala
ORĂCĂIÁLĂ, orăcăieli, s.f. (Reg.) Orăcăit; gălăgie, larmă. [Pr.: -că-ia-] – Orăcăi + suf. -eală.

oracaire
ORĂCĂÍRE, orăcăiri, s.f. Acțiunea de a orăcăi și rezultatul ei; orăcăit. ♦ (Fam.) Scâncet de copil mic. – V. orăcăi.

oracait
ORĂCĂÍT, orăcăituri, s.n. Acțiunea de a orăcăi și rezultatul ei; strigăt caracteristic broaștei; orăcăială, orăcăire. ♦ Fig. Amestec de voci, gălăgie. ♦ (Fam.) Plânset, scâncet de copil mic. – V. orăcăi.

oradean
ORĂDEÁN, -Ă, orădeni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul Oradea. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Oradea. – Oradea (n. pr.) + suf. -ean.

oradeanca
ORĂDEÁNCĂ, orădence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Oradea. ♦ Locuitoare din municipiul Oradea. – Orădean + suf. -că.

orastica
ORĂSTÍCĂ, orăstici, s.f. Numele a două plante erbacee din familia leguminoaselor, cu flori roșii-purpurii la început, apoi albastre; măzăriche neagră (Lathyrus niger și vernus). [Var.: orăștícă s.f.] – Et. nec.

orasean
ORĂȘEÁN, -Ă, orășeni, -e s.m. și f. Locuitor al unui oraș. – Oraș + suf. -ean.

oraseanca
ORĂȘEÁNCĂ, orășence, s.f. Locuitoare a unui oraș; orășeană. – Orășean + suf. -că.

orasel
ORĂȘÉL, orășele, s.n. Diminutiv al lui oraș; oraș mic. – Oraș + suf. -el.

orasenesc
ORĂȘENÉSC, -EÁSCĂ, orășenești, adj. Care aparține orașului, privitor la oraș, ca la oraș; urban, citadin. – Orășean + suf. -esc.

oraseneste
ORĂȘENÉȘTE adv. În felul orășenilor, ca orășenii. – Orășean + suf. -ește.

orasenie
ORĂȘENÍE, orășenii, s.f. (Rar) Orășenism. – Orășean + suf. -ie.

orasenime
ORĂȘENÍME s.f. (Rar) Locuitorii unui oraș, mulțime de locuitori ai unui oraș. – Orășean + suf. -ime.

orasenism
ORĂȘENÍSM, orășenisme, s.n. Fel de a fi, de a se comporta, de a vorbi specific unui orășean; p. ext. comportare manierată, căutată, artificială. – Orășean + suf. -ism.

oraseniza
ORĂȘENIZÁ, orășenizez, vb. I. Refl. (Rar) A-și însuși felul de viață sau de comportare al orășenilor, a se adapta la viața orășenească, a deveni orășean; a se urbaniza. – Orășean + suf. -iza.

orastica
ORĂȘTÍCĂ s.f. v. orăstică.

oratanie
ORĂTÁNIE, orătănii, s.f. Pasăre de curte. [Var.: orătắnie, orăténie s.f.] – Din oară^2.

oratanie
ORĂTẮNIE s.f. v. orătanie.

oratenie
ORĂTÉNIE s.f. v. orătanie.

orand
ORẤND s.m. v. orândă^1.

orandar
ORÂNDÁR, orândari, s.m. (Înv., reg.) 1. Arendaș. 2. Cârciumar, hangiu. – Orândă^2 + suf. -ar. Cf. ucr. o r e n d a r.

orandas
ORÂNDÁȘ, orândași, s.m. (Reg.) 1. Arendaș. 2. Cârciumar. – Orândă^2 + suf. -aș.

oranda
ORẤNDĂ^1, orânde, s.f. (Pop.) 1. Soartă, ursită, destin. ♦ Persoană menită să devină soțul (sau soția) cuiva; ursit. 2. Obicei, datină. [Var.: orấnd s.m.] – Din orândui (derivat regresiv).

ORẤNDĂ^2, orânzi, s.f. (Înv. și reg.) 1. Cârciumă rurală (luată cu arendă de la proprietarul moșiei); han. 2. Arendă. [Pl. și: orânde] – Din ucr. orenda.

orandui
ORÂNDUÍ, orânduiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) așeza, a (se) grupa într-o anumită ordine; a (se) aranja. 2. Tranz. A hotărî, a dispune; a ridica la o demnitate; a numi, a desemna; a investi. 3. Tranz. (Înv. și pop.) A decide, a fixa, a stabili. ♦ (Rar) A porunci, a ordona. 4. Tranz. (Înv. și pop.) A pune la cale; a pregăti. – Din sl. urenditi.

oranduiala
ORÂNDUIÁLĂ, orânduieli, s.f. 1. Rânduială, ordine, întocmire, organizare. ♢ Loc. adv. Cu orânduială = în mod organizat, cu rost. ♢ Loc. vb. A pune în (bună) orânduială sau a pune orânduială = a orândui. 2. (Înv.) Hotărâre, dispoziție, ordin; (concr.) act care conține o hotărâre. 3. Orânduire socială. [Pr.: -du-ia-] – Orândui + suf. -eală.

oranduire
ORÂNDUÍRE, orânduiri, s.f. Acțiunea de a orândui și rezultatul ei. 1. Așezare, grupare într-o anumită ordine, într-un anumit fel; aranjare, repartizare, clasare. ♦ Organizare, întocmire; stabilire. 2. Învestire. 3. (Înv. și reg.) Hotărâre, dispoziție, decizie, ordin. 4. (Adesea cu determinările „socială” și „social-economică”) Treaptă a dezvoltării istorice a societății, caracterizată printr-un nivel determinat al forțelor de producție, prin relațiile de producție corespunzătoare acestuia și prin suprastructura generată de aceste relații; formațiune socială, formațiune social-economică. ♢ Orânduire de stat = organizare politică și teritorială a statului sub aspectul regimului și al formei de stat, precum și al împărțirii administrativ-teritoriale, determinată, în esență, de caracterul orânduirii sociale. – V. orândui.

oranduit
ORÂNDUÍT, -Ă, orânduiți, -te, adj. 1. Pus, așezat într-o anumită ordine; aranjat, rânduit. 2. (Înv.) Împuternicit, învestit. 3. (Înv.) Stabilit, fixat, hotărât, destinat. – V. orândui.

oranduitor
ORÂNDUITÓR, -OÁRE, orânduitori, -oare, s.m. și f. (Înv.) Persoană care orânduiește, care organizează; organizator, [Pr.: -du-i-] – Orândui + suf. -tor.

orb
ORB^1 s.n. (În sintagma) Orbul găinilor (sau găinii) = numele popular al unei boli de ochi care se manifestă prin imposibilitatea de a vedea seara după apusul soarelui; p. ext. miopie. ♢ Expr. A avea orbul găinilor = a nu vedea sau a nu observa un obiect aflat foarte aproape. – Din orbi (derivat regresiv).

ORB^2, OÁRBĂ, orbi, oarbe, adj. 1. (Adesea substantivat) Lipsit de simțul văzului, care nu vede (deloc). ♢ Expr. A nimerit orbul Brăila sau nimeresc orbii Suceava, se spune pentru a încuraja pe cel care șovăie să se ducă într-un loc necunoscut de teamă că nu va nimeri. A se bate ca orbii = a se bate foarte tare. 2. Fig. Care nu admite alte păreri, 3. Fig. Care pare să acționeze fără discernământ; a cărui rațiune e întunecată, tulburată de o pasiune, lipsit de clarviziune; p. ext. de temut, fioros. ♦ Complet, total. ♦ Care denotă lipsă de inteligență, de reflecție, de perspicacitate. 4. Fig. Lipsit de lumină; întunecos, întunecat. 5. (În sintagmele) Fereastră oarbă sau geam orb = adâncitură în perete, de forma unei ferestre, făcută cu scop arhitectonic. Sobă oarbă = motiv ornamental de forma unei sobe; sobă care are gura în a doua cameră. Dușumea oarbă = dușumea de scânduri brute așezate distanțat, peste care se montează parchetul. Cartuș orb = cartuș fără proiectil, folosit la exerciții, la parade, la demonstrații etc. Cameră oarbă = cameră fără ferestre, destinată unor scopuri speciale (în fizică, în medicină etc.). Puț orb = puț de mină care nu are ieșire directă la suprafață. – Lat. orbus.

orbalt
ORBÁLȚ, (1) orbalțuri, s.n., (2) orbalți, s.m. (Înv. și pop.) 1. S.n. Erizipel, brâncă. 2. S.m. Numele a două plante erbacee întrebuințate în medicina populară: a) plantă veninoasă, cu tulpina subțire, cu frunze mari și flori mici, albe-gălbui (Actaea spicata); b) silnică. – Din magh. orbánc.

orbacai
ORBĂCĂÍ vb. IV v. orbecăi.

orbaltatura
ORBĂLȚĂTÚRĂ s.f. v. orbălțitură.

orbalti
ORBĂLȚÍ, orbălțesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) îmbolnăvi de orbalț; a (se) umfla din cauza orbalțului. – V. orbalț.

orbaltit
ORBĂLȚÍT, -Ă, orbălțiți, -te, adj. (Reg.) Bolnav de orbalț; umflat (de orbalț). – V. orbălți.

orbaltitura
ORBĂLȚITÚRĂ, orbălțituri, s.f. (Reg.) Orbalț (1). [Var.: orbălțătúră s.f.] – Orbălți + suf.-tură.

orbeala
ORBEÁLĂ, orbeli, s.f. (Reg.) Slăbire a vederii; orbire. – Orbi + suf. -eală.

orbeca
ORBECÁ, órbec, vb. I. Intranz. (Înv. și reg.) A orbecăi. – Din orb^2.

orbecare
ORBECÁRE, orbecări, s.f. (Înv.) Acțiunea de a orbeca; orbecăire. – V. orbeca.

orbecat
ORBECÁT, -Ă, orbecați, -te, adj. (Rar; despre ochi) Orbit, fermecat, fascinat. – V. orbeca.

orbecai
ORBECĂÍ, orbecăiesc, vb. IV. Intranz. A umbla (încoace și în colo) pipăind și rătăcind (ca orbul^2) prin întuneric; a dibui, a bâjbâi, a orbeca. [Prez. ind. și: orbécăi. – Var.: orbăcăí vb. IV.] – Orbeca + suf. -ăi.

orbecaire
ORBECĂÍRE, orbecăiri, s.f. Faptul de a orbecăi; dibuială, bâjbâială, rătăcire, orbecare. – V. orbecăi.

orbesc
ORBÉSC, ORBEÁSCĂ, orbești, adj. 1. Care aparține orbului^2, de orb^2. 2. Fig. (Despre acțiuni și sentimente) Care se manifestă orbește, nechibzuit, nesocotit, fără discernământ, lipsit de rațiune; necugetat. ♦ Peste măsură de mare; exagerat, exorbitant. – Orb^2 + suf. -esc.

orbeste
ORBÉȘTE adv. 1. Ca orbii^2, pe dibuite, la întâmplare. 2. Fig. Fără discernământ, fără reflecție, fără chibzuință, în mod mecanic. ♦ Necontrolat, nebunește, inconștient; pătimaș. – Orb^2 + suf. -ește.

orbete
ORBÉTE s.m. v. orbeț.

orbet
ORBÉȚ, ORBEÁȚĂ, orbeți, -e, adj., s. 1. Adj., s.m. și f. (Ființă) care nu vede bine sau nu vede deloc; p. ext. cerșetor (orb^2). ♢ Expr. A se bate ca orbeții = a se încăiera aprig, a se bate rău, fără a se uita unde lovesc. 2. S.m. Mamifer din ordinul rozătoarelor, asemănător cu cârtița, cu ochii ascunși sub piele, care trăiește sub pământ și se hrănește cu rădăcini; cățelul-pământului (Spalax microphtalmus). [Var.: orbéte s.m.] – Orb + suf. -eț.

orbi
ORBÍ, orbesc, vb. IV. 1. Intranz. A deveni orb^2, a-și pierde vederea. ♦ Tranz. A face pe cineva să-și piardă vederea; a scoate cuiva ochii. ♢ Expr. (Nici cât sau măcar) să orbești un șoarece = foarte puțin; deloc. ♦ Tranz. A tulbura vederea, a lua ochii. 2. Tranz. Fig. A face pe cineva să-și piardă rațiunea, clarviziunea, a-l face să nu mai judece obiectiv. ♦ A înșela, a amăgi pe cineva, a minți. – Din orb^2.

orbicular
ORBICULÁR, -Ă, orbiculari, -e, adj. Rotund, globular. ♦ (Substantivat, m.) Mușchi de formă circulară care înconjură pleoapele și buzele, determinând, prin contracție, închiderea și deschiderea acestora. – Din fr. orbiculaire, lat. orbicularis.

orbie
ORBÍE s.f. (Pop.) Starea celui orb^2 (1), lipsa vederii. ♦ Fig. Inconștiență, orbire. – Orb^2 + suf. -ie.

orbila
ORBÍLĂ s.m. (Glumeț) Poreclă dată unei persoane care nu vede sau nu observă nimic în jurul său, care se împiedică de tot ce-i stă în cale, care este lipsită de spirit de observație. – Orb^2 + suf. -ilă.

orbire
ORBÍRE s.f. Faptul de a orbi; fig. întunecare a minții, lipsă de clar viziune, rătăcire, inconștiență. ♢ Loc. adv. Cu orbire = fără chibzuială, orbește. – V. orbi.

orbis
ORBÍȘ adv. Pe dibuite, la întâmplare, orbește; fig. fără chibzuință, nebunește. ♢ Expr. A da orbiș = a lovi fără cruțare. – Orb^2 + suf. -iș.

orbit
ORBÍT, -Ă, orbiți, -te, adj. 1. Lipsit de vedere, cu vederea slăbită. 2. Fig. Cu mintea întunecată (de furie, de durere etc.), fără discernământ, scos din minți, înnebunit, zăpăcit. ♦ Fermecat, fascinat, uluit. – V. orbi.

orbital
ORBITÁL, -Ă, orbitali, -e, adj. 1. Care aparține orbitei cerești, privitor la orbita unui corp ceresc. ♦ (Despre un mobil) Care parcurge o orbită. 2. Care aparține sau se află în orbita oculară. – Din fr. orbital.

orbita
ORBÍTĂ, orbite, s.f. 1. Traiectorie în formă de curbă (închisă) pe care o parcurge un mobil. ♦ Drumul real parcurs de un astru. ♢ Orbită aparentă = drumul aparent proiectat pe bolta cerească pe care se deplasează un corp ceresc. 2. Fiecare dintre cele două cavități osoase ale craniului, în care se află globul ocular. 3. Fig. Sfera sau mediul unei activități oarecare; sferă de acțiune sau de influență. – Din fr. orbite, lat. orbita.

orbitor
ORBITÓR, -OÁRE, orbitori, -oare, adj. Care te orbește, care te face să nu poți privi cu ochi deschiși, care îți ia vederea. ♦ Fig. Care întunecă mintea, tulbură rațiunea. ♦ Fig. Uluitor. – Orbi + suf. -tor.

orbota
ÓRBOTĂ, orbote, s.f. V. horbotă.

orc
ORC s.m. (Rar) Infern. – Din germ. Orkus.

orcan
ORCÁN, orcane, s.n. 1. (Met.) Ciclon tropical care se manifestă în sudul Asiei. 2. (Înv.) Uragan. – Din germ. Orkan.

orceag
ORCEÁG, orceaguri, s.n. (Bot.; reg.) Arpagic. – Et. nec.

orchestra
ORCHESTRÁ, orchestrez, vb. I. Tranz. A aranja o bucată muzicală pentru a putea fi executată de orchestră. – Din fr. orchestrer.

orchestral
ORCHESTRÁL, -Ă, orchestrali, -e, adj. Care aparține orchestrei, propriu orchestrei, privitor la orchestră, care se execută de orchestră. – Din fr. orchestral.

orchestrant
ORCHESTRÁNT, -Ă, orchestranți, -te, s.m. și f. Persoană care face parte dintr-o orchestră; instrumentist. – Orchestră + suf. -ant.

orchestrare
ORCHESTRÁRE, orchestrări, s.f. Acțiunea de a orchestra și rezultatul ei; orchestrație. – V. orchestra.

orchestrator
ORCHESTRATÓR, orchestratori, s.m. Persoană care orchestrează bucăți muzicale. – Orchestra + suf. -tor.

orchestratie
ORCHESTRÁȚIE, orchestrații, s.f. Arta de a orchestra; transcriere, aranjare pentru orchestră a unei bucăți muzicale prin folosirea mijloacelor tehnice de execuție și a timbrului propriu diverselor instrumente muzicale, în vederea realizării unei sonorități globale. ♦ Felul cum sunt îmbinate diferitele grupuri de instrumente ale unei orchestre (într-o bucată muzicală). – Din fr. orchestration.

orchestra
ORCHÉSTRĂ, orchestre, s.f. 1. Colectiv de instrumentiști care execută împreună compoziții muzicale la diverse instrumente. ♦ Ansamblul instrumentelor muzicale la care cântă membrii acestui colectiv. 2. Parte a unei săli de spectacol destinată orchestranților, situată între scenă și sală, sub nivelul parterului. ♢ Fotoliu de orchestră = loc în primele rânduri într-o sală de concert sau, p. ext., în orice sală de spectacol. 3. Spațiu circular în arhitectura teatrelor antice, situat între avanscenă și gradenuri. [Var.: orhéstră s.f., (înv.) orchéstru s.n.] – Din fr. orchestre, germ. Orchester, it. orchestra, rus. orkestr.

orchestrion
ORCHESTRIÓN, orchestrioane, s.n. Instrument muzical în formă de orgă sau de pian, cu două sau cu mai multe claviaturi. [Pr.: -tri-on] – Din fr. orchestrion, germ. Orchestrion.

orchestrionet
ORCHESTRIONÉT, orchestrionete, s.n. Instrument muzical cu manivelă, mai mic decât orchestrionul, care execută muzică înregistrată pe benzi de carton perforate. [Pr.: -tri-o-] – Orchestrion + suf. -et.

orchestru
ORCHÉSTRU s.n. v. orchestră.

orcic
ORCÍC, orcicuri, s.n. Fiecare dintre cele două bucăți de lemn prinse de crucea căruței, a trăsurii etc., de capetele cărora se agață ștreangurile hamului. – Din ucr. orčyk. Cf. pol. o r c z y k.

orcicar
ORCICÁR, orcicare, s.n. Ochiul sau lațul ștreangului de la ham, care se prinde de orcic. – Orcic + suf. -ar.

ordalie
ORDALÍE, ordalii, s.f. Mod de stabilire a dreptății sau a vinovăției părților în litigiu, caracteristic evului mediu, prin diferite probe (a focului, a apei clocotite și a fierului încins) sau prin duelul judiciar. [Acc. și: ordálie] – Din fr. ordalie, lat. ordalium.

ordie
ÓRDIE, ordii, s.f. (Înv.) Hoardă, oaste (turcească sau tătară); tabără militară. ♦ Mulțime mare de oameni; gloată. – Din bg., scr. ordija.

ordin
ÓRDIN, ordine, s.n. 1. Dispoziție obligatorie, scrisă sau orală, dată de o autoritate sau de o persoană oficială pentru a fi executată întocmai; poruncă. ♢ Expr. La ordinele cuiva = la dispoziția cuiva. Sub ordinele cuiva = sub comanda cuiva, sub conducerea cuiva. La ordin! = vă stau la dispoziție. ♦ (Concr.) Act care conține o dispoziție cu caracter obligatoriu. ♢ Ordin de zi = act prin care comandantul unei mari unități militare se adresează întregii unități în anumite ocazii. Ordin de chemare = dispoziție scrisă a unei autorități militare, prin care o persoană din cadrele de rezervă ale armatei este chemată la unitate. Ordin de serviciu = act prin care cineva primește o însărcinare oficială; delegație. Ordin de plată = dispoziție dată de către o bancă pentru a plăti o sumă de bani unei persoane fizice sau juridice. 2. Decorație superioară medaliei. 3. Categorie sistematică în zoologie și în botanică, superioară familiei și inferioară clasei. 4. Sistem arhitectonic ale cărui elemente sunt dispuse și proporționate după anumite reguli, pentru a forma un ansamblu armonios și regulat. 5. Comunitate monahală întâlnită în diverse religii, care susține o propagandă activă în favoarea religiei respective. ♦ Comunitate medievală de cavaleri-călugări care participau la acțiuni războinice. 6. Rang, categorie (după importanță). ♢ Expr. De ordin(ul)... = cu caracter (de)... De prim(ul) ordin = de prim(ul) rang. ♦ (Înv.) Ordine, categorie, domeniu. ♦ Regulă, ordine. – Din lat. ordo, -inis, fr. ordre.

ordina
ORDINÁ vb. I v. ordona.

ordinal
ORDINÁL, ordinale, adj. (În sintagma) Numeral ordinal = numeral care indică, într-o serie, locul, ordinea numerică. – Din fr. ordinal.

ordinar
ORDINÁR, -Ă, ordinari, -e, adj. 1. Obișnuit, normal; de rând, comun. ♢ Fracție ordinară = raportul a două numere întregi. Sesiune ordinară = sesiune convocată conform regulamentului de funcționare. ♢ Loc. adv. (Franțuzism înv.) De ordinar = de obicei. ♦ (Mil.; înv; substantivat, în expr) A trece (sau a înscrie) la ordinar = a înscrie în registrul de evidență al rațiilor alimentare și al soldei. 2. De calitate inferioară, fără valoare, prost. ♦ Vulgar, grosolan, josnic. – Din fr. ordinaire, lat. ordinarius, germ. ordinär.

ordinariat
ORDINARIÁT, ordinariate, s.n. (Înv.) Organ administrativ care conducea o episcopie catolică; consistoriu. – Din lat. ordinariatus, fr. ordinariat.

ordinator
ORDINATÓR, ordinatoare, s.n. Calculator numeric universal, compus dintr-un număr variabil de unități specializate și comandate de același program înregistrat, care permite efectuarea unor operații aritmetice și logice fără intervenția omului în timpul lucrului și rezolvă probleme de calcul științific, de gestiune a întreprinderilor comerciale sau industriale etc. ♢ Ordinator familial = computer familial. – Din fr. ordinateur.

ordine
ÓRDINE, ordini, s.f. 1. Dispoziție, succesiune regulată cu caracter spațial, temporal, logic, moral, estetic; organizare, înșiruire, rând, rânduire, orânduială. ♢ Ordine de bătaie = dispozitiv de luptă. Ordine de zi = program care cuprinde totalitatea problemelor care urmează să fie discutate într-o ședință, într-o adunare. ♢ Loc. adj. și adv. La ordinea zilei = de actualitate, care face vâlvă; important. 2. Așezare a unor obiecte potrivit unor cerințe de ordin practic și estetic, rânduială; p. ext. conformitate cu o cerință, cu o normă, cu o disciplină, cu o regulă. ♢ Loc. adv. În ordine = așa cum se cuvine; în regulă. ♢ Expr. A chema pe cineva la ordine = a soma pe cineva să respecte anumite norme (de conduită) încălcate; a admonesta. 3. Principiu de cauzalitate sau de finalitate a lumii, lege proprie naturii. ♢ Expr. (Înv.) De ordine = de natura..., de felul..., de domeniul. 4. Organizare, orânduire socială, politică, economică; regim; spec. stabilitate socială, respectul instituțiilor sociale stabilite. ♢ Ordine publică = ordine politică, economică și socială dintr-un stat, care se asigură printr-un ansamblu de norme și măsuri deosebite de la o orânduire socială la alta și se traduce prin funcționarea normală a aparatului de stat, menținerea liniștii cetățenilor și a respectării drepturilor acestora. – Din lat. ordo, -inis, it. ordine.

ordona
ORDONÁ, (1) ordón, (2) ordonez, vb. I. Tranz. 1. A da un ordin, a porunci, a comanda; a cere, a pretinde, a dispune. ♦ (Înv.) A prescrie un medicament, un tratament. 2. A pune în ordine, a aranja, a rândui, a grupa anumite lucruri. [Var.: (înv.) ordiná vb. I] – Din fr. ordonner.

ordonanta
ORDONANȚÁ, ordonanțez, vb. I. Tranz. A dispune plata unei sume prin emiterea unei ordonanțe, a unui ordin de plată. – Din fr. ordonnancer.

ordonantare
ORDONANȚÁRE, ordonanțări, s.f. Acțiunea de a ordonanța și rezultatul ei. – V. ordonanța.

ordonanta
ORDONÁNȚĂ, ordonanțe, s.f. 1. Dispoziție scrisă emisă de o autoritate administrativă, judecătorească etc., act care conține această dispoziție. ♢ Ofițer de ordonanță = ofițer atașat pe lângă marile comandamente, cu misiunea specială de a transmite ordinele. Ordonanță de plată = dispoziție, ordin de plată a unei sume. Ordonanță prezidențială (sau, ieșit din uz, președințială) = măsură cu caracter urgent și provizoriu pe care președintele unei instanțe judecătorești o poate ordona, în cazuri excepționale, pentru evitarea unei pagube iminente și ireparabile sau pentru înlăturarea piedicilor care s-ar ivi cu prilejul unei executări. ♦ (În trecut) Hotărâre, sentință judecătorească. ♦ (Înv.) Rețetă medicală. 2. (În vechea armată) Soldat atașat pe lângă un ofițer pentru servicii personale. 3. Aranjare, orânduire, organizare a elementelor unei opere de artă ale unei construcții etc. – Din fr. ordonnance.

ordonare
ORDONÁRE, ordonări, s.f. Acțiunea de a ordona și rezultatul ei. ♢ Raport de ordonare = cuprindere a unei noțiuni în sfera unei alte noțiuni mai generale. – V. ordona.

ordonat
ORDONÁT, -Ă ordonați, -te, adj. 1. (Despre oameni) Căruia îi place ordinea, care păstrează ordinea, dichisit; p. ext. disciplinat, echilibrat. 2. (Despre obiecte) (Pus) în ordine, rânduit după anumite criterii, aranjat. – V. ordona. Cf. fr. o r d o n n é.

ordonata
ORDONÁTĂ, ordonate, s.f. (Mat.) A doua coordonată a unui punct în sistemul rectangular de coordonate din plan sau din spațiu. ♦ Înălțimea unui punct de pe traiectoria unui proiectil în raport cu linia de ochire. – Din fr. ordonnée.

ordonator
ORDONATÓR, -OÁRE, ordonatori, -oare, s.m. și f. Conducător al unei instituții bugetare, centrală sau locală, care are dreptul să dispună de creditele bugetare aprobate prin planul de venituri și de cheltuieli al instituției. – Din fr. ordonnateur.

ordovician
ORDOVICIÁN, -Ă, ordovicieni, -e, s.n., adj. 1. S.n. A doua perioadă a paleozoicului. 2. Adj. Care se referă la ordovician (1) sau la formațiile din această perioadă. [Pr.: -ci-an] – Din fr. ordovicien.

ordura
ORDÚRĂ, orduri, s.f. (Rar) Murdărie, gunoi. – Din fr. ordure.

ordurier
ORDURIÉR, -Ă, ordurieri, -e, adj. (Rar) Murdar, obscen. [Pr.: -ri-er] – Din fr. ordurier.

oreada
OREÁDĂ, oreade, s.f. Nimfă din mitologia greco-romană, care locuia prin munți și prin peșteri. [Pr.: -re-a-] – Din fr. oréade.

oreav
OREÁV, oreave, s.n. (Reg.) Vale prin care curge apă numai când plouă. – Et. nec.

oreion
OREIÓN, oreioane, s.n. Boală contagioasă și epidemică de natură virotică, frecventă la copii, care se manifestă prin febră și prin inflamarea glandelor salivare parotide. [Pr.: -re-ion] – Din fr. oreillons.

orelist
ORELÍST, -Ă, oreliști, -ste, adj. Otorinolaringolog. – Din o[to]r[ino]l[aringologie] + suf. -ist.

oresnita
ORÉȘNIȚĂ, oreșnițe, s.f. Plantă erbacee agățătoare, meliferă, cu frunzele terminate printr-un cârcel ramificat, cu florile purpurii, plăcut mirositoare și cu un tubercul comestibil (Lathyrus tuberosus). – Et. nec. Cf. bg., scr. o r e š a k.

oreximanie
OREXIMANÍE s.f. Poftă de mâncare exagerată, foame patologică. – Din fr. oreximanie.

orez
ORÉZ s.m. Plantă alimentară din familia gramineelor, cu tulpina dreaptă, cu frunze liniare alungite și cu spice mici, cultivată în terenuri umede pentru fructele ei cu semințe foarte hrănitoare, bogate în amidon (Oryza sativa). ♦ Semințele acestei plante. – Din bg. oriz.

orezar
OREZÁR, orezari, s.m. Persoană care cultivă orez. – Orez + suf. -ar.

orezarie
OREZĂRÍE, orezării, s.f. Teren nivelat, cu amenajări speciale pentru irigație, pe care se cultivă orez; loc cultivat cu orez. ♦ Cultură de orez. – Orez + suf. -ărie.

orfan
ORFÁN, -Ă, orfani, -e, adj. (Adesea substantivat) Care a pierdut pe unul dintre părinți sau pe amândoi; sărman. ♦ Lipsit de ceva. – Din ngr. orfanós, lat. orphanus, -a, -um.

orfanotrofie
ORFANOTROFÍE, orfanotrofii, s.f. (Înv.) Orfelinat. – Din ngr. orfanotríon, lat. orphanotrophium.

orfaurarie
ORFĂURĂRÍE s.f. v. orfevrărie.

orfelin
ORFELÍN, -Ă, orfelini, -e s.m. și f., adj. (Rar) (Copil) orfan. – Din fr. orphelin.

orfelinat
ORFELINÁT, orfelinate, s.n. Așezământ, instituție de caritate pentru creșterea copiilor orfani. – Din fr. orphelinat.

orfevrarie
ORFEVRĂRÍE, orfevrării, s.f. Meșteșugul creării obiectelor de artă aplicată, din metal prețios. ♦ Obiecte prelucrate prin acest meșteșug. ♦ Comerț cu obiecte fine de aur și de argint. [Var.: orfevreríe, orfăurăríe s.f.] – Din fr. orfèvrerie.

orfevrerie
ORFEVRERÍE s.f. v. orfevrărie.

orfevrier
ORFEVRIÉR, -Ă, orfevrieri, -e, adj. Care se referă la orfevrărie, care aparține orfevrăriei. [Pr.: -vri-er] – Din orfevrărie.

orfevru
ORFÉVRU, orfevri, s.m. (Livr.) Meșter care lucrează orfevrărie; aurar. – Din fr. orfèvre.

orfic
ÓRFIC, -Ă, orfici, -ce, adj., s.f. pl. 1. Adj. Privitor la Orfeu, care se referă la doctrine, mistere, concepții filozofice atribuite acestuia. ♦ Poeme orfice – denumire dată textelor lirice și filozofice grecești atribuite poetului mitic Orfeu. 2. S.f. pl. Sărbători în cinstea lui Dionysos. – Din fr. orphique.

orfism
ORFÍSM s.n. 1. Curent religios din Grecia antică, care preconiza dualismul suflet-corp și credința în metempsihoză. 2. Curent în pictură care susține primatul culorii pure ca mijloc de exaltare a luminozității și a dinamismului. – Din fr. orphisme.

organ
ORGÁN^1, organe, s.n.1. Parte din corpul unei ființe vii, care îndeplinește una sau mai multe funcții vitale sau utile vieții. ♦ Gură; p.ext. voce, glas. 2. Parte componentă a unui mecanism, a unei mașini, formată din una sau din mai multe piese, având o anumită funcție. 3. Fig. Mijloc, instrument de acțiune, de comunicare etc.; p.ext. exponent, reprezentant; mijlocitor. ♦ (Urmat de determinări care indică felul sau apartenența) Ziar, revistă. 4. Grup de persoane care îndeplinește o funcție politică, socială, administrativă etc.; instituție politică, socială, administrativă etc. reprezentată de aceste persoane. – Din ngr. órganon, it. organo, lat. organum, fr. organe, germ. Organ, rus. organ.

ORGÁN^2, organe, s.n. (Înv.) 1. Harpă, liră. 2. Orgă. – Din sl. or(ŭ)ganŭ, ngr. órganon, lat.organum, it. organo.

organdi
ORGANDÍ s.n. Țesătură de bumbac sau de in, subțire, transparentă și foarte apretată, din care se confecționează obiecte de îmbrăcăminte pentru femei și copii, perdele etc. [Var.: organdín, organtín s.n.] – Din fr. organdi, germ. Organdin.

organdin
ORGANDÍN s.n. v. organdi.

organic
ORGÁNIC, -Ă, organici, -ce, adj. 1. Care ține de structura, de esența, de funcțiile unui organ sau ale unui organism; privitor la organe sau organisme vii. 2. Care are structura unui organism^1, constituind un întreg diferențiat și în același timp unitar; organizat, unitar, inseparabil. ♦ Care rezultă din organizarea, din construcția insăși a unui lucru; esențial, lăuntric, intrinsec. ♦ Fundamental. ♦ (Și adv.; despre relații, legături) Analog legăturii care unește părțile unui organism^1; indisolubil. 3. (Despre substanțe, materii, etc.) Care este alcătuit din carbon și hidrogen, uneori și din alte elemente chimice (oxigen, azot, etc.). ♢ Chimie organică = ramură a chimiei care studiază hidrocarburile și derivații acestora. – Din lat. organicus, fr. organique

organicism
ORGANICÍSM s.n. Curent sociologic după care societatea ar fi un organism analog organismelor biologice. – Din fr. organicisme.

organicist
ORGANICÍST, -Ă, organiciști, -ste s.m. și f., adj. (Adept) al organicismului. – Din fr. organiciste.

organicitate
ORGANICITÁTE s.f. (Fil.) Caracter organic al unui sistem. – Din engl. organicity.

organigrama
ORGANIGRÁMĂ, organigrame, s.f. 1. Redare schematică (grafică) în toate detaliile a organizării, a subordonării și a legăturilor dintre compartimente din cadrul unei întreprinderi sau al unei instituții. 2. (Inform.) Reprezentare grafică a unui algoritm. 3. (Cib.) Diagramă logică. – Din fr. organigramme.

organism
ORGANÍSM, organisme, s.n. 1. Totalitatea organelor și a părților indisolubil legate între ele ale unei ființe vii; corp, ființă. 2. Fig. Ceea ce apare ca un lot închegat; ceea ce funcționează în mod organizat. ♦ Organizație (1). – Din lat. organismus, ngr. organismós, germ. Organismus, fr. organisme.

organist
ORGANÍST, -Ă, organiști, -ste, s.m. și f. Persoană care cântă la orgă. – Din fr. organiste, germ. Organist, it. organista.

organit
ORGANÍT, organite, s.n. Fiecare dintre elementele constitutive permanente ale celulei. – Din fr. organite.

organiza
ORGANIZÁ, organizez, vb. I. Tranz. A face ca un grup social, o instituție etc. să funcționeze sau să acționeze organic (repartizând însărcinările și coordonându-le conform unui plan adecvat); a stabili și a coordona mijloacele tehnice, economice, administrative, astfel încât să permită executarea în condiții optime a unui proces. ♦ Refl. A proceda metodic și ordonat în acțiunile sale, a-și coordona acțiunile orientându-se după un plan; a-și strânge și a-și întări forțele. ♦ A pregăti temeinic o acțiune după un plan bine chibzuit; a întocmi, a alcătui, a aranja, a orândui. – Din fr. organiser.

organizare
ORGANIZÁRE, organizări, s.f. Acțiunea de a (se) organiza și rezultatul ei; p. ext. rânduială, disciplină, ordine. ♦ Orânduire, alcătuire. ♢ Organizarea producției = ansamblu de măsuri privind stabilirea, asigurarea și coordonarea mijloacelor de producție și a forței de muncă în vederea desfășurării producției cu maximum de eficiență economică. Organizarea muncii = ansamblu de măsuri privind asigurarea și utilizarea eficientă a forței de muncă. – V. organiza.

organizat
ORGANIZÁT, -Ă, organizați, -te, adj. Care are o organizare, care se desfășoară conform unui plan chibzuit. – V. organiza.

organizator
ORGANIZATÓR, -OÁRE, organizatori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care organizează, care se referă la organizare. – Organiza + suf. -tor.

organizatoric
ORGANIZATÓRIC, -Ă, organizatorici, -ce, adj. Care ține de organizare, privitor la organizare. – Organizator + suf. -ic.

organizatie
ORGANIZÁȚIE, organizații, s.f. 1. Asociație de oameni cu concepții sau preocupări comune, uniți conform unui regulament sau unui statut, în vederea depunerii unei activități organizate. ♢ Organizație de bază = (ieșit din uz) unitate organizatorică fundamentală a Partidului Comunist Român și a Uniunii Tineretului Comunist, care cuprindea cel puțin trei membri. 2. Mod de organizare, orânduire, aranjare; rânduială, alcătuire. – Din germ. Organisation, fr. organisation, rus. organizațiĩa.

organizational
ORGANIZAȚIONÁL, -Ă, organizaționali, -e, adj. Referitor la organizare, de organizare. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. organisationnel.

organogen
ORGANOGÉN, -Ă, organogeni, -e, adj. 1. (Despre elemente chimice) Care intră în compoziția substanțelor organice din structura animalelor și a vegetalelor. 2. (Despre minerale, roci, minereuri, formații geologice) Care constă din resturi sau urme de organisme animale ori vegetale; care s-a format sub acțiunea organismelor. – Din fr. organogène.

organogeneza
ORGANOGENÉZĂ s.f. Proces de formare a organelor în cursul dezvoltării individuale a organismelor; organogenie. – Din fr. organogenèse.

organogenie
ORGANOGENÍE s.f. (Med.) Organogeneză. – Din fr. organogénie, engl. organogeny.

organografic
ORGANOGRÁFIC, -Ă, organografici, -ce, adj. (Rar) Structural. – Din fr. organographique.

organografie
ORGANOGRAFÍE s.f. 1. Parte a zoologiei și a botanicii care se ocupă cu descrierea organelor animalelor sau ale vegetalelor. 2. Descriere amănunțită a părților care alcătuiesc un instrument muzical și a felului de funcționare a acelui instrument. – Din fr. organographie.

organoleptic
ORGANOLÉPTIC, -Ă, organoleptici, -ce, adj. (În sintagma) Examen organoleptic = apreciere a calității produselor alimentare cu ajutorul văzului, mirosului, gustului și, uneori, al pipăitului. – Din fr. organoleptique.

organolit
ORGANOLÍT, organolite, s.n. (Geol.) Mineral sau rocă formate prin transformarea unor substanțe organice. – Cf. fr. o r g a n o l i t h i e n.

organon
ÓRGANON s.n. (Livr.) Instrument, mijloc de muncă și de cercetare științifică. – Din ngr. órganon.

organosol
ORGANOSÓL, organosoli, s.m. Soluție coloidală aflată într-un lichid organic. – Din fr. organosol.

organoterapie
ORGANOTERAPÍE, organoterapii, s.f. Tratament medical care constă în administrarea de extracte de organe sau de glande endocrine; opoterapie. – Din fr. organothérapie.

organotrop
ORGANOTRÓP, -Ă, organotropi, -e, adj. (Despre substanțe, medicamente) Care prezintă o afinitate particulară pentru un anumit țesut sau organ; care se fixează în organismul unei viețuitoare și acționează asupra acestuia. – Din fr. organotrope, germ. Organotrop.

organotropism
ORGANOTROPÍSM s.n. (Biol.) Afinitate a unor virusuri, a unor microbi pentru un anumit organ. – Din fr. organotropisme.

organtin
ORGANTÍN s.n. v. organdi.

organum
ORGÁNUM s.n. Una dintre formele cele mai vechi ale muzicii pe mai multe voci distincte, care consta dintr-un contrapunct improvizat pe o temă de cânt liturgic. – Din fr. organum.

organzin
ORGANZÍN, organzine, s.n. Fir de mătase naturală, foarte răsucit, format din două sau din mai multe fire subțiri. – Din fr. organsin.

orgasm
ORGÁSM s.n. Punctul culminant al excitației sexuale. – Din fr. orgasme.

orga
ÓRGĂ, orgi, s.f. 1. Instrument muzical complex, al cărui mecanism se compune dintr-un sistem de tuburi sonore, puse în acțiune cu ajutorul unor pedale, al unei claviaturi și al unor manete de registru, prin care trece aerul suflat de niște foale. ♢ Orgă de lumini = a) set de becuri colorate diferit ale căror aprindere și intensitate sunt comandate electronic în concordanță cu zonele spectrale ale unui semnal acustic; b) pupitru de comandă pentru reglarea intensității luminoase a surselor de lumină în studiouri, teatre etc. 2. Sistem de armare a unei lucrări miniere subterane, stâlp lângă stâlp, ca tuburile de orgă (1). – Din fr. orgue.

orgiac
ORGIÁC, -Ă, orgiaci, -ce, adj. (Rar) Cu caracter de orgie; orgiastic. [Pr.: -gi-ac] – Din fr. orgiaque.

orgiastic
ORGIÁSTIC, -Ă, orgiastici, -ce, adj. (Livr.) Orgiac; fíg. extraordinar. [Pr.: -gi-as-] – Din fr. orgiastique.

orgie
ORGÍE, orgii, s.f. Petrecere desfrânată cu exces de mâncare și de băutură; desfrâu, dezmăț, bacanală. – Din fr. orgie, lat. orgia.

orgolios
ORGOLIÓS, -OÁSĂ, orgolioși, -oase, adj. Plin de orgoliu, vanitos; mândru, încrezut, trufaș, îngâmfat. [Pr.: -li-os] – Orgoliu + suf. -os. Cf. it. o r g o g l i o s o, fr. o r g u e i l l e u x.

orgoliu
ORGÓLIU, orgolii, s.n. Părere foarte bună, adesea exagerată și nejustificată, despre sine însuși, despre valoarea și importanța sa socială; îngâmfare, vanitate, suficiență, trufie. – Din it. orgoglio. Cf. fr. o r g u e i l.

orhestra
ORHÉSTRĂ s.f. v. orchestră.

orhestrina
ORHESTRÍNĂ, orhestrine, s.f. (Rar) Orchestră mică. – Din it. orchestrina. Cf. o r h e s t r ă.

orhidee
ORHIDÉE, orhidee, s.f. (La pl.) Nume dat unei familii de plante erbacee monocotiledonate, cu tulpină simplă, frunze alterne întregi, cu flori mari, colorate, cu trei petale, dintre care una se termină de obicei în formă de pinten răsucit (Orchidaceae); (și de la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: -de-e] – Din germ. Orchidee, fr. orchidées.

orhita
ORHÍTĂ, orhite, s.f. Boală caracterizată prin inflamarea cordonului spermatic și a testiculelor. – Din fr. orchite, germ. Orchitis.

orhitic
ORHÍTIC, -Ă, orhitici, -ce, adj. Care aparține orhitei, privitor la orhită. – Orhită + suf. -ic.

ori
ORI conj., adv. I. Conj. (Cu funcție disjunctivă, adesea cu nuanță copulativă) 1. Sau. ♦ (în propoziții interogative) Te duci ori ba? 2. (După o regentă, uneori în corelație cu „fie că”, „sau”, introduce sau leagă două propoziții subordonate opuse) Fie că va da zăpadă, ori că iarba va înverzi. II. Adv. (Pop.; introduce o propoziție interogativă) Oare. [Var.: or conj., adv.] – Et. nec.

oribil
ORÍBIL, -Ă, oribili, -e, adj. Care inspiră oroare, dezgust; foarte urât, îngrozitor, hidos, groaznic. – Din fr. horrible, lat. horribilis.

oricare
ORICÁRE pron. nehot. Indiferent care, care vrei, fiecare, orișicare. ♢ (Adjectival) Îl interesează oricare problemă. [Gen.-dat.: (ca pron. nehot.) sg. m. oricăruia și (rar) oricărui, sg. f. oricăreia, pl. oricărora; (cu valoare adjectivală) sg. m. oricărui, sg. f. oricărei, pl. oricăror] – Ori + care.

oricand
ORICẤND adv. 1. În orice timp, indiferent când, totdeauna, orișicând. 2. (Precedat de prep. „ca”, „decât”, în comparații) în oricare alt moment. – Ori + când.

oricat
ORICẤT, -Ă, oricâți, -te, pron. nehot., adv. 1. Pron. nehot. Indiferent cât, indiferent de număr sau de cantitate. ♢ (Adjectival) Oricâți bani ai avea, tot nu-ți ajung. 2. Adv. (Adesea cu valoare de conjuncție concesivă) Indiferent cât, cât de mult, cât de tare; orișicum. – Ori + cât.

orice
ORICÉ, pron. nehot. Indiferent ce, tot ce vrea cineva, orișice. ♢ (Adjectival) Cunoaște orice problemă. – Ori + ce.

oricine
ORICÍNE pron. nehot. Indiferent care persoană; cineva, orișicine. ♦ (Depr.) Cineva neînsemnat, fără importanță, un oarecare. [Gen.-dat.: oricui] – Ori + cine.

oricum
ORICÚM adv. Indiferent cum, în orice fel; orișicum. – Ori + cum.

orie
ÓRIE, orii, s.f. Plasă de prins pește, în formă de sac, folosită în apele curgătoare adânci, mânuită din luntre de doi oameni. – Et. nec.

orient
ORIÉNT s.n. Unul dintre cele patru puncte cardinale, situat în direcția în care răsare soarele; răsărit, est; p. ext. spațiul geografic situat la est față de un punct de referință (îndeosebi Asia și estul Africii); nume generic pentru țările sau popoarele din acest spațiu. [Pr.: -ri-ent] – Din fr. orient, lat. oriens, -ntis, germ. Orient.

orienta
ORIENTÁ, orientez, vb. I. 1. Refl. A ști încotro să se îndrepte pentru a ajunge la destinație, a recunoaște, a stabili direcția, a găsi drumul; p. ext. a găsi calea cea mai bună de urmat într-o anumită împrejurare, atitudinea, soluția cea mai potrivită, a acționa adecvat. ♦ Tranz. A îndrepta pe cineva într-o anumită direcție. 2. Tranz. A așeza pe cineva sau ceva într-o anumită poziție sau direcție față de punctele cardinale. ♦ Fig. A îndruma, a îndrepta, a dirija. ♦ Refl. A se călăuzi după..., a se conduce. ♦ (Mat.) A da un sens unei drepte; a alege un sens de rotație în plan în jurul unui punct. [Pr.: -ri-en-] – Din fr. orienter.

orientabil
ORIENTÁBIL, -Ă, orientabili, -e, adj. Care poate fi condus, care poate fi orientat. [Pr.: -ri-en-] – Orienta + suf. -bil. Cf. fr. o r i e n t a b l e.

oriental
ORIENTÁL, -Ă, orientali, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține Orientului sau părții răsăritene a unei țări, a unei regiuni, privitor la Orient, caracteristic Orientului; răsăritean; p. restr. turcesc. 2. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a unei țări din Orient; p. restr. turc; (la pl.) popoarele din Orient. [Pr.: -ri-en-] – Din lat. orientalis, fr. oriental.

orientalism
ORIENTALÍSM s.n. Ceea ce caracterizează pe orientali, moravurile, felul de a fi al orientalilor. ♦ (Rar) Ceea ce se referă la Orient și la orientali. ♦ (Rar) Orientalistică. [Pr.: -ri-en-] – Din fr. orientalisme.

orientalist
ORIENTALÍST, -Ă, orientaliști, -ste, s.m. și f. Specialist în orientalistică. [Pr.: -ri-en-] – Din fr. orientaliste.

orientalistica
ORIENTALÍSTICĂ s.f. Grup de discipline care se ocupă cu studiul istoriei, al limbilor și al culturii spirituale și materiale a popoarelor din Orient. [Pr.: -ri-en-] – Din germ. Orientalistik.

orientare
ORIENTÁRE, orientări, s.f. Acțiunea de a (se) orienta și rezultatul ei; p. ext. direcție, sens. ♦ Fig. Tendință, înclinare; convingere, concepție. [Pr.: -ri-en-] – V. orienta.

orientat
ORIENTÁT, -Ă, orientați, -te, adj. 1. Care a recunoscut locul unde se află, care știe în ce direcție trebuie să se îndrepte; p. ext. informat, lămurit, edificat. 2. (Mat.) Îndreptat spre o anumită direcție. [Pr.: -ri-en-] – V. orienta.

orientativ
ORIENTATÍV, -Ă, orientativi, -e, adj. Care servește la orientare, care informează; informativ. [Pr.: -ri-en-] – Din orienta.

orientator
ORIENTATÓR, -OÁRE, orientatori, -oare, adj. (Rar) Care indică direcția, care orientează. [Pr.: -ri-en-] – Orienta + suf. -tor.

orientatie
ORIENTÁȚIE, orientații, s.f. (Înv.) Orientare. [Pr.: -ri-en-] – Din fr. orientation.

orier
ORIÉR, orieri, s.m. (Rar) Pescar care pescuiește cu oria. [Pr.: -ri-er] – Orie + suf. -ar.

orificiu
ORIFÍCIU, orificii, s.n. Deschizătură prin care o cavitate sau un spațiu închis comunică cu exteriorul, cu alt spațiu închis sau altă cavitate. – Din fr. orifice, lat. orificium.

original
ORIGINÁL, -Ă, originali, -e, adj. 1. (Despre acte, documente, opere artistice și literare, fotografii etc.; adesea substantivat, n.) Care constituie întâiul exemplar, care a servit sau poate servi drept bază pentru copii, reproduceri sau multiplicări; care a fost produs pentru prima oară într-o anumită formă. ♢ Loc. adj. și adv. În original = în forma primară, necopiat; în limba în care a fost scris, netradus. ♦ Care are, prin autenticitate, o valoare reală, de necontestat. 2. (Despre idei, teorii, opere etc.) Care este propriu unei persoane sau unui autor; neimitat după altcineva; personal, nou, inedit. ♦ (Despre artiști, scriitori, oameni de știință) Care creează ceva nou, personal, fără a folosi un model făcut de altul. ♦ (Substantivat, n.) Ființă sau obiect care servește ca model pentru o operă de artă. 3. (Adesea substantivat) Care iese din comun, neobișnuit, ciudat, bizar; excentric, extravagant. – Din lat. originalis, fr. original.

originalitate
ORIGINALITÁTE, (2) originalități, s.f. 1. Însușirea de a fi original (2, 3); spec. fel particular de a fi. 2. Faptă originală (3); ciudățenie, excentricitate, extravaganță. – Din fr. originalité.

originar
ORIGINÁR, -Ă, originari, -e, adj. 1. Care este de loc din..., care își are obârșia în... 2. În forma de la început, de origine; inițial. – Din fr. originaire, lat. originarius, -a, -um.

origina
ORÍGINĂ s.f. v. origine.

origine
ORÍGINE, origini, s.f. 1. Punct de plecare pentru formarea unui lucru, a unui fenomen; început, proveniență; izvor, obârșie. ♢ Loc. adj. De origine = a) de proveniență, de natură; b) originar. 2. Apartenență prin naștere la o anumită familie, la un anumit grup social, la o anumită națiune. ♢ Loc. adj. De origine = de obârșie, de baștină, de neam, de naționalitate. ♦ Etimologie (a unui cuvânt). 3. Punct pe o linie, pe o suprafață sau în spațiu, de la care se măsoară coordonatele celorlalte puncte. ♦ Punct sau reper de pe un aparat tehnic dotat cu un sistem de numerotație sau cu o gradație, de la care începe numerotația sau gradația. [Var.: orígină s.f.] – Din lat. origo, -inis, fr. orígine.

oriincotro
ORIÎNCOTRÓ adv. Indiferent în ce direcție, încotro vrei. [Pr.: ori-în-] – Ori + încotro.

oripila
ORIPILÁ, oripilez, vb. I. Tranz. (Livr.) A îngrozi. ♦ A indispune, a supăra foarte tare. – Din fr. horripiler.

oripilant
ORIPILÁNT, -Ă, oripilanți, -te, adj. (Livr.) Înfiorător, îngrozitor. – Din fr. horripilant.

oripilare
ORIPILÁRE s.f. (Livr.) Faptul de a oripila. – V. oripila.

oripilatie
ORIPILÁȚIE s.f. (Med.; rar) Reacție nervoasă cauzată de frică, de repulsie. – Din fr. horripilation.

orisicare
ORIȘICÁRE pron. nehot. Oricare. ♢ (Adjectival) Îl poți întâlni în orișicare zi. – Ori + și + care.

orisicand
ORIȘICẤND adv. Oricând. – Ori + și + când.

orisicat
ORIȘICẤT, -Ă, orișicâți, -te, pron. nehot., adv. Oricât. – Ori + și + cât.

orisice
ORIȘICE pron. nehot. Orice. ♢ (Adjectival) Cartea poate fi găsită în orișice librărie. – Ori + și + ce.

orisicine
ORIȘICÍNE pron. nehot. Oricine. – Ori + și + cine.

orisicum
ORIȘICÚM adv. Oricum. – Ori + și + cum.

orisiunde
ORIȘIÚNDE adv. Oriunde, pretutindeni. [Pr.: -și-un-] – Ori + și + unde.

oriunde
ORIÚNDE adv. (Adesea cu valoare de conj., introduce o propoziție circumstanțială de loc) În orice loc, indiferent unde, pretutindeni; orișiunde. [Pr.: ori-un-] – Ori + unde.

orizon
ORIZÓN s.n. v. orizont.

orizont
ORIZÓNT, orizonturi, s.n. 1. Linie care reprezintă intersecția aparentă a suprafeței Pământului cu bolta cerească; parte a cerului sau a Pământului pe care o mărginește această linie; limită până la care ajunge vederea noastră; zare. ♢ Orizont adevărat = cercul de intersecție a sferei cerești cu un plan perpendicular pe verticala locului și care trece prin centrul Pământului. ♦ Fig. Întindere, sferă a cunoștințelor, a unei activități intelectuale; perspectivă; capacitate, putere de înțelegere, de orientare; nivel intelectual. ♢ Loc. adj. Fără orizont = cu vederi înguste, cu concepții înapoiate. 2. (Geol.) Strat distinct din formația unui sol, care prezintă caracteristicile condițiilor climatologice în care s-a format acel sol. ♦ Strat sau ansamblu de straturi de aceeași origine, de aceeași vârstă, de aceeași rocă și având aceeași poziție geometrică în cuprinsul unui etaj. ♦ Totalitatea lucrărilor de exploatare dintr-o mină, situate în același plan orizontal. 3. (În artele plastice și în teatru) Fundal. [Var.: (înv.) orizón, orizónte s.n.] – Din lat. horizon, -ntis, ngr. orízon, germ. Horizont, it. orizzonte, fr. horizon.

orizontal
ORIZONTÁL, -Ă, orizontali, -e, adj. (Despre o dreaptă sau un plan; p. ext. despre direcția unei mișcări) Care are o poziție perpendiculară pe verticala unui loc. ♦ (Substantivat, f.) Dreaptă care este într-o astfel de poziție. – Din fr., germ. horizontal.

orizontalitate
ORIZONTALITÁTE s.f. Însușirea de a fi orizontal; poziție, așezare sau direcție orizontală. – Din fr. horizontalité.

orizontaliza
ORIZONTALIZÁ, orizontalizez, vb. I. Tranz. A așeza ceva în poziție orizontală. – Orizontal + suf. -iza.

orizontalizare
ORIZONTALIZÁRE, orizontalizări, s.f. Acțiunea de a orizontaliza. – V. orizontaliza.

orizonte
ORIZÓNTE s.n. v. orizont.

orjad
ORJÁD s.n. (Înv.) Băutură răcoritoare preparată din sirop de orz sau de migdale. – Din fr. orgeat.

orliste
ORLÍȘTE, orliști, s.f. (Reg.) Loc nelucrat, lăsat în paragină (după ce s-a strâns recolta). ♦ Fig. Casă pustie și ruinată. [Acc. și: órliște] – Din bg., scr. orlište.

orlon
ORLÓN s.n. Varietate de fibră textilă sintetică, obținută prin prelucrarea unor soluții vâscoase de rășini și folosită, în amestec cu lâna, la executarea tricotajelor. – Din fr., rus. orlon, germ. Orlon.

orna
ORNÁ, ornez, vb. I. Tranz. A pune în valoare, a înfrumuseța un lucru adăugându-i o podoabă; a împodobi, a decora. – Din fr. orner, lat. ornare.

ornament
ORNAMÉNT, ornamente, s.n. 1. Detaliu sau obiect adăugat la un ansamblu pentru a-l înfrumuseța; accesoriu, element decorativ folosit în artele plastice, în arhitectură, în tipografie pentru a întregi o compoziție și a-i reliefa semnificația. ♢ Loc. adj. De ornament = decorativ, ornamental. ♦ (Rar) Distincție, însemn, decorație. 2. Notă sau grup de note muzicale care se adaugă la o melodie, pentru a-i reliefa conturul, pentru a-i împodobi linia melodică; semnul muzical corespunzător. – Din fr. ornement, it. ornamento, lat. ornamentum.

ornamenta
ORNAMENTÁ, ornamentez, vb. I. Tranz. A împodobi, a înfrumuseța cu ornamente; a decora cu un motiv. – Din fr. ornamenter.

ornamental
ORNAMENTÁL, -Ă, ornamentali, -e, adj. Care servește ca ornament, ca podoabă; decorativ. ♢ Plante ornamentale = grup de plante cultivate în parcuri, grădini sau locuințe în scopuri decorative. – Din fr. ornamental.

ornamentare
ORNAMENTÁRE, ornamentări, s.f. Acțiunea de a ornamenta și rezultatul ei; împodobire, înfrumusețare. – V. ornamenta.

ornamentatie
ORNAMENTÁȚIE, ornamentații, s.f. Faptul de a împodobi cu ornamente; arta, tehnica ornamentării; totalitatea elementelor care ornamentează ceva; ansamblu ornamental. – Din fr. ornementation.

ornamentica
ORNAMÉNTICĂ s.f. 1. Mod specific unui popor sau unui stil de a concepe și a dispune ornamentele în arhitectură și în arta aplicată. 2. Totalitatea motivelor ornamentale specifice unui popor sau unui stil. 3. (Muz.) Totalitatea sunetelor care împodobesc linia melodică inițială. – Din germ. Ornamentik.

ornamentist
ORNAMENTÍST, -Ă, ornamentiști, -ste, s.m. și f. Artist specializat în executarea lucrărilor ornamentale. – Ornament + suf. -ist.

ornant
ORNÁNT, -Ă, ornanți, -te, adj. Care servește drept podoabă, care împodobește. – Orna + suf. -ant.

ornare
ORNÁRE s.f. Acțiunea de a orna; împodobire, decorare. – V. orna.

ornat
ORNÁT^1 s.n. (Înv.) Veșmânt de ceremonie; (la pl.) odăjdii. – Din lat. ornatus. Cf. germ. O r n a t.

ORNÁT^2, -Ă, ornați, -te, adj. Împodobit, decorat. – V. orna.

ornic
ÓRNIC, ornice, s.n. (Înv.) Ceasornic (de perete); orologiu, pendulă. – Oră + suf. -nic sau refăcut din [ceas]ornic.

ornicarie
ORNICĂRÍE^1 s.f. (Înv.) Meseria ceasornicarului. – Ornicar (înv. „ceasornicar” < ornic) + suf. -ie.

ORNICĂRÍE^2, ornicării, s.f. (Înv.) Ceasornicărie. – Ornic + suf. -ărie.

ornitofauna
ORNITOFÁUNĂ, ornitofaune, s.f. Totalitatea păsărilor dintr-o regiune, într-o epocă geologică. [Pr.: -fa-u-] – Din engl. ornithofauna.

ornitofil
ORNITOFÍL, -Ă, orinitofili, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Iubitor de păsări. 2. Adj. (Despre plante) La care polenizarea se face cu ajutorul păsărilor. 3. Adj. De ornitofilie. – Din fr. ornithophile.

ornitofilie
ORNITOFILÍE, ornitofilii, s.f. 1. Grijă pentru păsări, pasiune de a crește păsări exotice și cântătoare. 2. Polenizare prin intermediul păsărilor. – Din fr. ornithophilie.

ornitolog
ORNITOLÓG, -Ă, ornitologi, -ge, s.m. și f. Specialist în ornitologie; ornitologist. – Din fr. ornithologue.

ornitologic
ORNITOLÓGIC, -Ă, ornitologici, -ce, adj. Care aparține ornitologiei, privitor la ornitologie. – Din fr. ornithologique.

ornitologie
ORNITOLOGÍE s.f. Parte a zoologiei care se ocupă cu studiul sistematicii, al morfologiei și al ecologiei păsărilor. – Din fr. ornithologie, germ. Ornithologie.

ornitologist
ORNITOLOGÍST, -Ă, ornitologiști, -ste, s.m. și f. (Înv.) Ornitolog. – Din fr. ornithologiste.

ornitopter
ORNITOPTÉR, ornitoptere, s.n. Aeronavă mai grea decât aerul, cu aripi batante, care imită zborul păsărilor; ortopter. – Din fr. ornithoptère.

ornitorinc
ORNITORÍNC, ornitorinci, s.m. Animal mamifer semiacvatic din Australia, cu gura în forma ciocului de rață și cu membrane înotătoare între degete, care depune ouă, dar alăptează puii ieșiți din ouă (Ornithorhynchus anatinus). – Din fr. ornithorynque.

ornitoza
ORNITÓZĂ, ornitoze, s.f. Boală infecțioasă întâlnită la păsări și transmisibilă la om, care se manifestă, la păsări, prin conjunctivită, coriză, diaree și tulburări generale, iar la om prin pneumonii, tulburări circulatorii și digestive etc. – Din fr. ornithose.

oroare
OROÁRE, (2) orori, s.f. 1. Sentiment de groază, de dezgust, de repulsie; aversiune, scârbă. 2. Faptă, vorbă sau situație care inspiră groază, repulsie; grozăvie. – Din fr. horreur, lat. horror, -oris.

orofit
OROFÍT, -Ă, orofiți, -te, adj. (Despre plante) Care este adaptat mediului alpin. – Din fr. orophyte.

orogen
OROGÉN orogene, s.n. (Geol.) Regiune vastă a scoarței terestre unde au avut loc mișcări tectonice intense care au dus la formarea unui lanț muntos cutat. – Din orogeneză (derivat regresiv).

orogenetic
OROGENÉTIC, -Ă, orogenetici, -ce, adj. Orogenic. – Din orogeneză (după genetic).

orogeneza
OROGENÉZĂ, orogeneze, s.f. Ansamblu de procese tectonice care se produc în zonele mobile ale scoarței terestre și care au drept rezultat formarea unui lanț muntos cutat; orogenie (1). – Din fr. orogénèse.

orogenic
OROGÉNIC, -Ă, orogenici, -ce, adj. Care se referă la orogeneză, care este provocat, aparține sau rezultă prin procesul de orogeneză, privitor la orogeneză; orogenetic. – Din fr. orogénique.

orogenie
OROGENÍE s.f. 1. Orogeneză. 2. (Rar) Parte a geologiei care studiază procesele de formare a lanțurilor muntoase cutate. – Din fr. orogénie.

orograf
OROGRÁF, -Ă, orografi, -e s.m. și f. Specialist în orografie. – Din fr. orographe.

orografic
OROGRÁFIC, -Ă, orografici, -ce, adj. Care ține de orografie, privitor la orografie. ♢ Nod orografic = ansamblu montan din care pornesc radiar culmi încadrate de o rețea hidrografică complexă. – Din fr. orographique.

orografie
OROGRAFÍE s.f. Parte a geografiei fizice care se ocupă cu descrierea, clasificarea și studierea formelor de relief ale uscatului. – Din fr. orographie.

orohidrografic
OROHIDROGRÁFIC, -Ă, orohidrografici, -ce, adj. (Rar) Privitor la relieful și la apele unei regiuni. – Din fr. orohydrographique.

orologerie
OROLOGERÍE, (2) orologerii, s.f. (Înv.) 1. Meseria ceasornicarului. 2. Ceasornicărie. – Din fr. horlogerie (după orologiu). Cf. it. o r o l o g e r i a.

orologier
OROLOGIÉR, orologieri, s.m. (Rar) Ceasornicar. [Pr.: -gi-er] – Orologiu + suf. -ar (după fr. horloger).

orologiu
OROLÓGIU, orologii, s.n. Ceas cu dimensiuni mari, fixat pe fațada unei clădiri sau pe un perete interior, pe o coloană etc. și de obicei prevăzut cu un mecanism sonor care anunță principalele unități de timp. – Din lat. horologium, it. orologio.

oronimic
ORONÍMIC, oronimice, s.n. Denumire toponimică pentru formele de relief. – Din oronimie.

oronimie
ORONIMÍE s.f. 1. Totalitatea numelor geografice (proprii și apelative) care desemnează formele de relief. 2. Ramură a toponimiei care se ocupă cu studiul formării și al evoluției numirilor referitoare la formele de relief. – Din fr. oronymie.

oropsi
OROPSÍ, oropsesc, vb. IV. Tranz. 1. A asupri, a urgisi, a prigoni, a persecuta. 2. (Pop.) A izgoni, a alunga. ♦ A lăsa la voia întâmplării; a părăsi. 3. (Înv. și reg.) A certa, a ocărî, a blestema. [Var.: (reg.) horopsí vb. IV] – Et. nec.

oropsit
OROPSÍT, -Ă, oropsiți, -te, adj. (Adesea substantivat) Asuprit, prigonit, urgisit; chinuit. ♦ Sărman; prăpădit, nenorocit; (despre copii) fără familie, părăsit. ♦ Lăsat la voia întâmplării, neîngrijit; uitat, părăsit. [Var.: (reg.) horopsít, -ă adj.] – V. oropsi.

orotip
OROTÍP, orotipuri, s.n. (Tipogr.) Mașină de cules asemănătoare linotipului. – Din germ. Orotype.

orpiment
ORPIMÉNT s.n. Pigment natural de arsen, de culoare galben-strălucitor, folosit ca vopsea în pictură. – Din fr. orpiment.

ort
ORT^1, orți, s.m. (Înv. și pop.) Monedă de valoare mică, reprezentând a patra parte dintr-un leu vechi (sau dintr-un taler). ♢ Ortul starostesc (sau vătășesc) = taxă specială în Moldova (sau, respectiv, în Țara Românească) plătită unui staroste pentru vinul adus la vânzare în târguri. ♢ Expr. (Fam.) A(-și) da ortul popii = a muri. Tot doi bani (sau lei) și un ort = totuna, la fel de neînsemnat. – Din pol. ort, germ. Ort.

ORT^2, orturi, s.n. (Reg.) Locul de muncă al minerilor într-o mină; abataj. – Din germ. Ort.

orta
ORTÁ, ortale, s.f. (Înv.) 1. Unitate militară corespunzătoare unui regiment; (în armata turcească) regiment de ieniceri. 2. Trupă, ceată, bandă; grupare. – Din tc. orta.

ortac
ORTÁC, ortaci, s.m. (Reg.) Tovarăș (de drum, de muncă etc.); camarad; p. ext. prieten. ♦ (Glumeț) Iubit, drăguț. ♦ Asociat, părtaș. – Din scr. ortak.

ortaci
ORTĂCÍ, ortăcesc, vb. IV. Refl. recipr. (Reg.) A lega tovărășie cu cineva; a se întovărăși, a se asocia. – Din ortac.

ortacie
ORTĂCÍE, ortăcii, s.f. (Reg.) Tovărășie, asociere, prietenie. – Ortac + suf. -ie.

ortic
ÓRTIC, ortice, adj. (În sintagma) Triunghi ortic = triunghi ale cărui vârfuri sunt punctele de intersecție ale înălțimilor cu laturile opuse vârfurilor triunghiului din care sunt coborâte. – Din fr. orthique.

orticon
ORTICÓN, orticoane, s.n. Tub de luat vederi în camerele de televiziune; orticonoscop. – Din germ. Orthikon.

orticonoscop
ORTICONOSCÓP, orticonoscoape, s.n. (Tehn.) Orticon. – Din fr. orthiconoscope.

orto
ORTO- Element de compunere care înseamnă „drept”, „conform cu”, „corect” și care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. ortho-.

ortocentric
ORTOCÉNTRIC, -Ă, ortocentrici, -ce, adj. (Despre tetraedre) Care are un ortocentru. – Ortocentru + suf. -ic.

ortocentru
ORTOCÉNTRU, ortocentre, s.n. Punctul de întâlnire a înălțimilor unui triunghi; punctul de întâlnire a înălțimilor unui tetraedru cu muchiile opuse perpendiculare. – Din fr. orthocentre.

ortoceras
ORTOCÉRAS, ortocerași, s.m. Moluscă din mările primare, cu cochilie conică dreaptă împărțită în cămăruțe. – Din fr. orthoceras.

ortoclaz
ORTOCLÁZ s.n. (Min.) Ortoză. – Din fr. orthoclase.

ortocromatic
ORTOCROMÁTIC, -Ă adj. (Despre emulsii sau materiale fotografice) Care este sensibil la toate culorile spectrului, în afară de roșu. – Din fr. orthochromatique.

ortocromatism
ORTOCROMATÍSM s.n. Caracteristică a emulsiilor sau a materialelor fotografice de a fi ortocromatice. – Din fr. orthochromatisme.

ortodiagonal
ORTODIAGONÁL, -Ă, ortodiagonali, -e, adj. (Despre o figură geometrică) Ale cărei diagonale se intersectează sub un unghi drept. [Pr.: -di-a-] – Din germ. Orthodiagonale.

ortodiagrafie
ORTODIAGRAFÍE, ortodiagrafii, s.f. Formă de reproducere cu ajutorul razelor Roentgen, care scoate în evidență conturul exterior și mărimea organelor interne. [Pr.: -di-a-] – Din fr. orthodiagraphie.

ortodiagrama
ORTODIAGRÁMĂ, ortodiagrame, s.f. Traseu desemnat de radiolog pe un ecran fluorescent, care reprezintă proiecția conturului exterior al unui organ intern, determinată cu ajutorul razelor X. [Pr.: -di-a-] – Din fr. orthodiagramme.

ortodiascopie
ORTODIASCOPÍE s.f. Metodă radioscopică pentru obținerea contururilor unui obiect în mărime naturală. [Pr.: -di-a-] – Din fr. orthodiascopie.

ortodontic
ORTODÓNTIC, -Ă, ortodontici, -ce, adj. Referitor la ortodonție, de ortodonție. – Din fr. orthodontique.

ortodontologie
ORTODONTOLOGÍE s.f. Specialitate a stomatologiei care studiază anomaliile de poziție, dezvoltare etc. a dinților pe arcadele dentare și tratamentul acestora. – Din fr. orthodontologie.

ortodontie
ORTODONȚÍE s.f. Parte a stomatologiei care asigură așezarea în poziție normală a dinților pe arcadele dentare. – Din fr. orthodontie.

ortodox
ORTODÓX, Ă, ortodocși, -xe, adj. 1. Care ține de biserica creștină răsăriteană, de ortodoxie, care este conform cu doctrina acestei biserici; (despre persoane) care este adept al ortodoxismului. ♦ (Substantivat) Persoană de religie creștină răsăriteană. 2. Conform cu principiile tradiționale ale unei doctrine, ale unei dogme etc., considerată ca fiind singura adevărată; (despre oameni) care urmează cu fermitate (sau dogmatic) o asemenea doctrină. – Din ngr. orthódoxos, lat. orthodoxus, fr. orthodoxe.

ortodoxie
ORTODOXÍE s.f. 1. Confesiune creștină care a păstrat neschimbate dogmele, tradiția, cultul și organizarea bisericească fixate prin cele șapte sinoade ecumenice; p. ext. biserica ortodoxă; religia ortodoxă. 2. Conformitate, concordanță cu principiile tradiționale ale doctrinei bisericii creștine ortodoxe. – Din lat. orthodoxia, fr. orthodoxie.

ortodoxism
ORTODOXÍSM s.n. 1. Religia creștină ortodoxă. 2. Calitatea de a fi ortodox (2). 3. Doctrină literară și ideologică românească din perioada interbelică; înclinare spre cultivarea temelor și motivelor religioase ortodoxe. – Ortodox + suf. -ism.

ortodoxist
ORTODOXÍST, -Ă, ortodoxiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al ortodoxismului. – De la ortodoxism, cu schimbarea sufixului.

ortodroma
ORTODRÓMĂ, ortodrome, s.f. Drumul cel mai scurt care leagă două puncte de pe suprafața Pământului. – Din germ. Orthodrome.

ortodromic
ORTODRÓMIC, -Ă, ortodromici, -ce, adj. Referitor la ortodromă, de ortodromă. – Din fr. orthodromique.

ortoedric
ORTOÉDRIC, -Ă, ortoedrici, -ce, adj. (Despre cristale) Care are planurile coordonate perpendiculare între ele, care are fețele intersectate în unghi drept. – Din fr. orthoédrique.

ortoepic
ORTOÉPIC, -Ă, ortoepici, -ce, adj. Care aparține ortoepiei, privitor la ortoepie. – Din fr. orthoépique.

ortoepie
ORTOEPÍE s.f. Ansamblu de reguli proprii unei limbi care stabilesc pronunțarea corectă (literară) a cuvintelor; disciplină care se ocupă cu studiul acestor reguli. – Din fr. orthoépie.

ortofonic
ORTOFÓNIC, -Ă, ortofonici, -ce, adj. (Despre transmisiuni radio-electrice) Care nu modifică timbrul sunetului emis. – Din fr. orthophonique.

ortofonie
ORTOFONÍE s.f. Pronunțare considerată normală sau corectă a unui fonem sau a unui grup de foneme. – Din fr. orthophonie.

ortofosforic
ORTOFOSFÓRIC, adj. (În sintagma) Acid ortofosforic = acid fosforic. – Din fr. orthophosphorique.

ortogeneza
ORTOGENÉZĂ s.f. Dezvoltare tot mai accentuată a unor caractere în generațiile care se succedă. – Din fr. orthogénèse.

ortogenie
ORTOGENÍE s.f. (Med.) Dezvoltare simetrică a arcadelor dentare superioare și inferioare care face posibilă întâlnirea dinților cap la cap. – Din fr. orthogénie.

ortogonal
ORTOGONÁL, -Ă, ortogonali, -e, adj. (Despre figuri geometrice) Care formează unghiuri drepte. ♢ Proiecție ortogonală = proiecție obținută prin trasarea unei perpendiculare de la fiecare punct de proiectat pe planul de proiecție. ♦ (Despre curbe) Care se întretaie astfel încât tangentele lor în punctul de intersecție să fie perpendiculare. ♦ (Despre suprafețe) Care se întretaie astfel încât planurile lor tangente în orice punct al curbei de intersecție să fie perpendiculare. – Din fr. orthogonal.

ortogonalitate
ORTOGONALITÁTE s.f. Proprietatea de a fi ortogonal. – Din fr. orthogonalité.

ortografia
ORTOGRAFIÁ, ortografiez, vb. I. Tranz. A scrie după regulile ortografice; a aplica o anumită ortografie. [Pr.: -fi-a] – Din fr. orthographier.

ortografic
ORTOGRÁFIC, -Ă, ortografici, -ce, adj. Care aparține ortografiei, privitor la ortografie, de ortografie. ♦ În conformitate cu regulile ortografiei, corect din punctul de vedere al ortografiei. – Din fr. orthographique.

ortografie
ORTOGRAFÍE, ortografii, s.f. Ansamblu de reguli care stabilesc scrierea corectă a unei limbi; aplicarea practică a acestor reguli. – Din lat. orthographia.

ortografiere
ORTOGRAFIÉRE, ortografieri, s.f. Acțiunea de a ortografia și rezultatul ei. [Pr.: -fi-e-] – V. ortografia.

ortohidrogen
ORTOHIDROGÉN s.n. Hidrogen cu moleculele alcătuite din doi atomi ale căror nuclee au spinii paraleli. – Din fr. orthohydrogène.

ortolan
ORTOLÁN, ortolani, s.m. Pasăre migratoare cu penele de culoare brună-roșcată, cu capul cenușiu-verzui și cu gușa galbenă (Emberiza hortulana). – Din fr. ortolan.

ortoman
ORTOMÁN, -Ă, ortomani, -e, adj. (Mai ales în poezia pop.; adesea substantivat) 1. (Despre ciobani) Bogat (în turme). 2. (Despre haiduci) Chipeș, viteaz, mândru; ortomănos. 3. (Despre cai) Care aleargă bine; sprinten, focos. [Var.: iortomán, -ă, iortománi, -e adj.] – Et. nec.

ortomanesc
ORTOMĂNÉSC, -EÁSCĂ, ortomănești, adj. (În poezia pop.) De ortoman, haiducesc. [Var.: iortomănésc, -eáscă, iortomănești adj.] – Ortoman + suf. -esc.

ortomaneste
ORTOMĂNÉȘTE adv. (În poezia pop.) Cu curaj, voinicește. [Var.: iortomănéște adv.] – Ortoman + suf. -ește.

ortomanos
ORTOMĂNÓS, -OÁSĂ, ortomănoși, -oase, adj. (În poezia pop.) Ortoman (2). – Ortoman + suf. -os.

ortopancromatic
ORTOPANCROMÁTIC, -Ă, ortopancromatici, -ce, adj. (Despre materiale fotografice) Care este sensibil la toate culorile spectrului, inclusiv la roșu. – Din fr. orthopanchromatique.

ortoped
ORTOPÉD, -Ă, ortopezi, -de, s.m. și f. 1. Medic specialist în ortopedie; ortopedist (1). 2. Meseriaș care fabrică aparate ortopedice; ortopedist (2). – Din ortopedie (derivat regresiv). Cf. germ. O r t h o p ä d e.

ortopedic
ORTOPÉDIC, -Ă, ortopedici, -ce, adj. Care aparține ortopediei, privitor la ortopedie. – Din fr. orthopédique, germ. orthopädisch.

ortopedie
ORTOPEDÍE s.f. Ramură a chirurgiei care se ocupă cu studiul și tratamentul bolilor și deformațiilor congenitale sau dobândite ale oaselor și ale articulațiilor corpului. – Din fr. orthopédie, germ. Orthopädie.

ortopedist
ORTOPEDÍST, -Ă, ortopediști, -ste, s.m. și f. 1. Ortoped (1). 2. Ortoped (2). – Din fr. orthopédiste, germ. Orthopädist.

ortopol
ORTOPÓL, ortopoli, s.m. Punct în care se intersectează perpendicularele coborâte pe laturile unui triunghi din proiecțiile ortogonale ale vârfurilor acestuia pe o dreaptă din planul triunghiului. – Din fr. orthopôle.

ortopter
ORTOPTÉR, ortoptere, s.n. 1. (La pl.) Ordin de insecte cu aripile anterioare pergamentoase, cu cele posterioare late și membranoase, pliate în sensul lungimii, și cu picioarele posterioare lungi, adaptate pentru sărit (Orthoptera); (și la sg.) insectă care face parte din acest ordin. ♦ (Adjectival) Care are însușirile insectei descrise mai sus. 2. (Aeron.) Ornitopter. – Din fr. orthoptère.

ortoptic
ORTÓPTIC, -Ă, ortoptici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a oftalmologiei care asigură tratamentul ambliopiei, educarea vederii stereoscopice și tratamentul dezechilibrului muscular în strabism. 2. Adj. De ortoptică (1). – Din fr. orthoptique.

ortoradiografie
ORTORADIOGRAFÍE, ortoradiografii, s.f. (Fiz.) Ortoradioscopie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. orthoradiographie.

ortoradioscopie
ORTORADIOSCOPÍE, ortoradioscopii, s.f. (Fiz.) Metodă radioscopică pentru obținerea conturului unui obiect în adevărata lui mărime; ortoradiografie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. orthoradioscopie.

ortoscopic
ORTOSCÓPIC, -Ă, ortoscopici, -ce, adj. (Despre un sistem optic) Care formează imagini corecte, fără distorsiuni; rectiliniar. – Din fr. orthoscopique.

ortoscopie
ORTOSCOPÍE s.f. Calitate a unui obiectiv fotografic sau a unui sistem optic de a nu prezenta imagini deformate. – Din fr. orthoscopie.

ortosimpatic
ORTOSIMPÁTIC, -Ă, ortosimpatici, -ce, adj. (Med.) Al sistemului nervos vegetativ. – Din fr. orthosympathique.

ortostatic
ORTOSTÁTIC, -Ă, ortostatici, -ce, adj. (Med.) (Care se produce numai) în poziție verticală. – Din fr. orthostatique.

ortostatism
ORTOSTATÍSM s.n. (Med.) Menținere a corpului în poziția verticală. – Din fr. orthostatisme.

ortotest
ORTOTÉST, ortoteste, s.n. Instrument de măsură mecanic, cu pârghii și roți dințate, folosit la măsurarea dimensiunilor pieselor prelucrate. – Orto- + test.

ortotonus
ORTOTÓNUS, ortotonusuri, s.n. Spasm prelungit al mușchilor capului, trunchiului și membrelor care determină o poziție rigidă în linie dreaptă a corpului. – Din fr. orthotonos.

ortotropic
ORTOTRÓPIC, -Ă, ortotropici, -ce, adj. (Fiz.; despre corpuri) A cărui strălucire este aceeași, oricare ar fi direcțiile de iluminare și de observație. – Din fr. orthotropique.

ortoza
ORTÓZĂ, ortoze, s.f. Mineral din grupul feldspaților, cu aspect lăptos, roșiatic sau gălbui și cu luciu sticlos sau sidefos, întrebuințat în ceramică sau în industria sticlei; ortoclaz. – Din fr. orthose.

orz
ORZ, (1) s.m., (2, 3) orzuri, (3) oarze, s.n. 1. S.m. Gen de plante erbacee din familia gramineelor, cu paiul lung și cu spicul format din mai multe rânduri de boabe, cultivate ca plante furajere și industriale (Hordeum); plantă care face parte din acest gen. ♦ P. restr. Boabele acestor plante, folosite ca hrană pentru animale, în industrie și în alimentația omului. ♢ Expr. A strica orzul pe gâște = a dărui lucruri deosebite cuiva care nu știe să le prețuiască. 2. S.n. pl. Specii de orz (1). 3. S.n. Semănătură, lan de orz (1). – Lat. hordeum.

orzar
ORZÁR, (1) orzare, s.n., (2) orzari, s.m. 1. S.n. Orzărie (2). 2. S.m. Negustor de orz. – Orz + suf. -ar.

orzarie
ORZĂRÍE, orzării, s.f. 1. Câmp semănat cu orz. 2. Hambar în care se ține orzul; orzar (1). – Orz + suf. -ărie.

orzisor
ORZIȘÓR s.n. 1. (Pop.) Diminutiv al lui orz; orzuleț. 2. Pastă făinoasă în forma și de mărimea unui bob de orz, care se fierbe în supă. – Orz + suf. -ișor.

orzoaica
ORZOÁICĂ s.f. Specie de orz al cărei spic este format numai din două rânduri de boabe, mai bogate în amidon decât ale orzului și folosite la fabricarea berii; orzoaie (Hordeum distichon). ♢ Compus: orzoiacă-de-baltă = plantă erbacee care crește în apele stătătoare sau lin-curgătoare, cu frunze liniare îngrămădite la baza tulpinii și cu flori mici, albe-verzui (Vallisneria spiralis). – Orz + suf. -oaică.

orzoaie
ORZOÁIE s.f. (Reg.) Orzoaică. [Pr.: -zoa-ie] – Orz + suf. -oaie.

orzulet
ORZULÉȚ s.n. Orzișor. – Orz + suf. -uleț.

os
OS, oase, s.n. 1. Element de bază al scheletului vertebratelor, caracterizat prin structura lui dură, solidă și rezistentă, de culoare albă. ♢ Os mort = umflătură a unui os (de obicei a oaselor de la picioarele de dinapoi ale calului) provenită dintr-o lovitură, dintr-un efort sau transmisă pe cale ereditară. ♢ Expr. A(-i) ajunge (cuiva) cuțitul la os = a nu mai putea îndura un rău; a-și pierde răbdarea. A băga (sau a-i intra cuiva) frica (sau spaima etc.) în oase = a (se) speria, a (se) îngrozi. A fi numai piele și oase sau a-i număra oasele = a fi foarte slab. A(-i) trece (cuiva) os prin os = a fi extrem de obosit. Până la (sau în) oase sau până la (sau în) măduva oaselor = în tot corpul; foarte mult, adânc. A-i rupe (sau a-i muia cuiva) oasele = a bate foarte tare pe cineva. A-i rămâne (sau a-i putrezi) oasele (pe undeva) = a muri departe de casă, prin locuri străine. A căpăta (sau a avea, a dobândi etc.) un os de ros = a obține (sau a avea) un avantaj, un profit. ♦ Os (1) sau material cornos prelucrat, întrebuințat la fabricarea unor obiecte, în industrie, în arte decorative etc. 2. Fig. (La pl.) Trup; ființă, făptură. 3. Fig. Neam, familie, viță. ♢ Expr. (A fi) din os sfânt (sau din oase sfinte, din os de domn sau domnesc) = (a fi) din neam domnesc, din familie domnitoare. 4. Compus: osul-iepurelui = plantă cu miros greu, cu flori trandafirii îngrămădite la vârful ramurilor spinoase (Ononis spinosa). – Lat. ossum.

osana
OSANÁ, (1) osanale, s.f., (2) interj. 1. S.f. (La pl.) Cuvinte de laudă, de preamărire (exagerată); aclamații, ovații. 2. Interj. (Mai ales în imnurile religioase) Laudă! mărire! slavă! [Acc. și: (2) osána] – Din sl. osanna.

osatura
OSATÚRĂ, osaturi, s.f. 1. Totalitatea oaselor unui vertebrat; schelet, osărie. 2. Schelet de rezistență al unei construcții, al unei mașini, al unei nave etc. ♦ Fig. Constituție internă, structură, alcătuire (a ceva). – Din fr. ossature.

osarie
OSĂRÍE s.f. (Rar) Osatură (1). – Os + suf. -ărie.

osanda
OSẤNDĂ, osânde, s.f. (Pop.) 1. Condamnare, pedeapsă la care este supus cineva (de către organele judiciare). ♢ Expr. A-și face osânda = a executa pedeapsa la care este condamnat. (Reg.) A-și face osânda cu cineva = a se purta rău, fără milă; a chinui, a tortura pe cineva. 2. Fig. Blestem; pacoste, năpastă, nenorocire, urgie. – Din osândi (derivat regresiv).

osandi
OSÂNDÍ, osândesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. A condamna, a pedepsi (printr-o sentință judecătorească); a pronunța o sentință de condamnare (împotriva cuiva). ♦ P. ext. A dezaproba, a înfiera, a critica, a judeca. 2. A sili, a obliga; a forța, a constrânge. – Din sl. osonditi.

osandire
OSÂNDÍRE, osândiri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a osândi și rezultatul ei; condamnare. ♦ (Înv.) Necaz, suferință. ♢ Loc. adj. În osândire = asuprit, urgisit; chinuit. – V. osândi.

osandit
OSÂNDÍT, -Ă, osândiți, -te, adj. (Pop.; adesea substantivat) 1. Condamnat, pedepsit. 2. Blestemat; nenorocit, năpăstuit, urgisit. – V. osândi.

osanditor
OSÂNDITÓR, -OÁRE, osânditori, -oare, adj. (Rar) Care condamnă, care dezaprobă. – Osândi + suf. -tor.

osanza
OSẤNZĂ, osânze, s.f. 1. Grăsime crudă de porc din regiunea abdominală. 2. P. ext. Grăsime depusă pe diverse părți ale corpului omenesc. ♦ Fig. Bunăstare, avere, bogăție. – Din lat. absungia.

osardie
OSẤRDIE s.f. (Pop.) Stăruință în executarea unui lucru; ardoare, zel, râvnă, sârguință, străduință. – Din sl. usrŭdije.

osardnic
OSẤRDNIC, -Ă, osârdnici, -ce, adj. (Înv.) Zelos, sârguincios. – Din sl. usrŭdinikŭ.

osardui
OSÂRDUÍ, osârduiesc, vb. IV. Refl. și intranz. (Înv.) A se strădui, a se osteni. – Din osârdie.

osarduitor
OSÂRDUITÓR, -OÁRE, osârduitori, -oare, adj. (Înv.) Sârguincios, zelos, osârdnic. [Pr.: -du-i-] – Osârdui + suf. -tor.

osc
OSC, -Ă, osci, -ce, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte dintr-o veche populație din Italia centrală sau care era originară de acolo. 2. Adj. Care aparține oscilor (1) sau care se referă la osci. – Din fr. osque.

oscila
OSCILÁ, oscilez, vb. I. Intranz. 1. A se mișca alternativ în direcții opuse; a se legăna, a se balansa, a pendula. 2. Fig. A manifesta nehotărâre, a fi instabil; a sta în cumpănă; a șovăi, a ezita; a fluctua. 3. (Despre un sistem fizic) A evolua în așa fel încât una sau mai multe dintre mărimile sale caracteristice să ia succesiv valori pozitive și negative, simetrice în raport cu valoarea zero. – Din fr. osciller.

oscilant
OSCILÁNT, -Ă, oscilanți, -te, adj. Care oscilează. ♦ Fig. Șovăitor, ezitant; fluctuant. – Din fr. oscillant.

oscilare
OSCILÁRE, oscilări, s.f. Acțiunea de a oscila și rezultatul ei; balansare, clătinare, legănare, pendulare. ♦ Fig. Șovăială, ezitare; fluctuație. – V. oscila.

oscilator
OSCILATÓR, oscilatoare, s.n. 1. Sistem fizic care poate efectua oscilații libere. 2. Aparat sau dispozitiv care produce oscilații electromagnetice, alimentat de la o sursă de energie (electrică). ♢ Oscilator pilot = oscilator destinat să producă o oscilație de frecvență constantă utilizată ca frecvență de referință. Oscilator multispot = oscilator care poate afișa simultan mai multe imagini. – Oscila + suf. -tor. Cf. fr. o s c i l l a t e u r.

oscilatoriu
OSCILATÓRIU, -IE, oscilatorii, adj. Care oscilează, cu oscilații. – Din fr. oscillatoire.

oscilatie
OSCILÁȚIE, oscilații, s.f. 1. Mișcare periodică alternativă și simetrică a unui corp în raport cu o anumită poziție a sa; vibrație, pendulare, oscilare. 2. Variație periodică în timp a valorilor unei mărimi care caracterizează un sistem fizic, însoțită de o transformare a energiei dintr-o formă în alta. 3. Fig. Nehotărâre, șovăială; fluctuație. – Din fr. oscillation.

oscila
OSCÍLĂ, oscile, s.f. Mic disc de bronz sau de marmură împodobit cu o mască în relief, care era atârnat, la vechii romani, de arborii sacri sau sub colonade. – Din lat. oscillum, fr. oscille.

oscilograf
OSCILOGRÁF, oscilografe, s.n. Aparat care indică sau înregistrează grafic, la scară, variația unei mărimi fizice variabile în funcție de timp. – Din fr. oscillographe.

oscilografie
OSCILOGRAFÍE, oscilografii, s.f. Înregistrare a oscilațiilor cu ajutorul oscilografului. – Din fr. oscillographie.

oscilograma
OSCILOGRÁMĂ, oscilograme, s.f. Diagramă obținută cu ajutorul oscilografului. – Din fr. oscillogramme.

oscilometrie
OSCILOMETRÍE, oscilometrii, s.f. (Med.) Măsurare a amplitudinii modificărilor de volum ale arterelor periferice. – Din fr. oscillomètrie.

oscilometru
OSCILOMÉTRU, oscilometre, s.n. Aparat folosit pentru determinarea pulsațiilor pereților arteriali și care permite înregistrarea indirectă a tensiunii arteriale. – Din fr. oscillomètre.

osciloscop
OSCILOSCÓP, osciloscoape, s.n. Aparat de măsură pentru observarea vizuală a curbei care reprezintă variația rapidă în timp a unor mărimi fizice, de obicei electrice. – Din fr. oscilloscope.

oscior
OSCIÓR, oscioare, s.n. Diminutiv al lui os; osișor, osuț. – Os + suf. -cior.

osculator
OSCULATÓR, -OÁRE, osculatori, -oare, adj. (Mat.; despre curbe, suprafețe) Care se află în contact de osculație. – Din fr. osculateur.

osculatie
OSCULÁȚIE s.f. (Mat.) Contact mai strâns decât contactul de tangență între o curbă sau o suprafață și altă curbă sau suprafață. – Din fr. osculation.

osebi
OSEBÍ, osebesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. (Înv. și pop.) A (se) diferenția, a (se) deosebi. 2. Tranz. și refl. (Înv. și pop.) A (se) despărți; a (se) separa; a (se) divide. 3. Tranz. (Înv.) A lăsa deoparte, a excepta. – Din sl. osebiti.

osebire
OSEBÍRE, osebiri, s.f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a (se) osebi și rezultatul ei; deosebire, diferență; p. ext. inegalitate. ♢ Loc. adv. Fără osebire = a) fără excepție, fără deosebire; b) întocmai, identic, exact. Cu osebire = mai cu seamă, în special, mai ales; foarte mult. – V. osebi.

osebit
OSEBÍT, -Ă, osebiți, -te, adj. (Înv. și pop.) 1. Deosebit, diferit. ♢ Loc. prep. Osebit de... = în afară de..., pe lângă. 2. Care iese din comun; ales, remarcabil; p. ext. foarte mare. – V. osebi.

oseina
OSEÍNĂ s.f. Substanță organică din clasa proteinelor, care formează partea organică a oaselor. – Din fr. osséine.

oseminte
OSEMÍNTE s.n. pl. Oasele uscate și descărnate ale unei ființe moarte. – Din fr. ossements, lat. ossamenta.

osianic
OSIÁNIC, -Ă, osianici, -ce, adj. Care aparține lui Ossian ori seamănă cu poemele atribuite lui, privitor la Ossian sau la poemele atribuite lui. [Pr.: -si-a-] – Din fr. ossianique.

osianism
OSIANÍSM s.n. (Lit.) Caracter, atmosferă proprie poemelor osianice; imitație a poemelor osianice. – Din fr. ossianisme.

osie
ÓSIE, osii, s.f. Arbore sau ax terminat la cele două capete cu fusuri, pe care sunt montate roțile unui vehicul rutier. ♢ Expr. (Fam.) A unge osia = a mitui. – Din sl. osĩ.

osifica
OSIFICÁ, pers. 3 osifică, vb. I. Refl. (Despre părțile membranoase și cartilaginoase ale corpului) A se transforma în os, a se întări ca un os, a căpăta consistența osului. – După fr. ossifier.

osificare
OSIFICÁRE, osificări, s.f. Faptul de a se osifica; osteogeneză, osificație. – V. osifica.

osificat
OSIFICÁT, -Ă, osificați, -te, adj. (Despre părțile membranoase și cartilaginoase ale corpului) Transformat în os, întărit ca un os. ♦ Fig. Osos, scheletic. – V. osifica.

osificatie
OSIFICÁȚIE, osificații, s.f. Osificare. – Din fr. ossification.

osisor
OSIȘÓR, osișoare, s.n. Oscior. – Os + suf. -ișor.

osman
OSMÁN, -Ă, osmani, -e, s.m. și f., adj. (Înv.) 1. S.m. și f. Turc. 2. Adj. Turcesc.* Limba osmană = limba turcă. – Din osmanlâu (derivat regresiv).

osmanlau
OSMANLẤU, -IE, osmanlâi, s.m. și f., adj. (Înv.) 1. S.m. și f. Turc. 2. Adj. Turcesc. – Din tc. osmanli.

osmiridiu
OSMIRÍDIU s.n. Aliaj de osmiu și iridiu, caracterizat prin duritate mare, folosit la confecționarea vârfului penițelor de stilou, axelor pentru mecanismele de ceasornic etc. – Din fr. osmiridium.

osmiu
ÓSMIU s.n. Metal de culoare albă-cenușie, lucios, foarte dur, dar casant, care se găsește în natură, în stare nativă, sub formă de aliaj cu iridiul. – Din fr. osmium.

osmologie
OSMOLOGÍE s.f. Studiul mirosurilor, al parfumurilor. – Din fr. osmologie.

osmometric
OSMOMÉTRIC, -Ă, osmometrici, -ce, adj. Referitor la osmometrie, de osmometrie. – Din fr. osmométrique.

osmometrie
OSMOMETRÍE, osmometrii, s.f. Parte a fizicii care studiază determinarea presiunilor osmotice. – Din fr. osmométrie.

osmometru
OSMOMÉTRU, osmometre, s.n. Instrument pentru măsurarea presiunii osmotice a unei soluții. – Din fr. osmomètre.

osmoreglare
OSMOREGLÁRE, osmoreglări, s.f. Ansamblul proceselor prin care se asigură o valoare relativ constantă a presiunii osmotice a lichidelor din organism. – Osmo[ză] + reglare.

osmotic
OSMÓTIC, -Ă, osmotici, -ce, adj. Care ține de osmoză, privitor la osmoză, al osmozei. ♢ Presiune osmotică = presiune care apare în soluții și care produce fenomenul de osmoză. – Din fr. osmotique.

osmoza
OSMÓZĂ, osmoze, s.f. Proces de difuziune a uneia sau a mai multor substanțe (dintr-o soluție) printr-o membrană permeabilă sau semipermeabilă. – Din fr. osmose, germ. Osmose.

osos
OSÓS, OSOÁSĂ, osoși, osoase, adj. 1. Privitor la oase, de oase; asemănător cu oasele. ♢ Sistem osos = totalitatea oaselor din organismul vertebratelor; schelet. 2. Cu oase mari, ieșite în relief; ciolănos; p. ext. uscățiv, slab. – Os + suf. -os.

ospata
OSPĂTÁ, ospătez, vb. I. Tranz. A primi (pe cineva) în casă ca oaspete, oferindu-i mâncare și băutură; a da de mâncare; a trata, a cinsti. ♦ Tranz., intranz. și refl. (Înv. și pop.) A mânca; p. ext. a petrece, a benchetui. – Din lat. hospitare.

ospatar
OSPĂTÁR, ospătari, s.m. 1. Angajat din sectorul comercial care servește pe consumatori într-un restaurant sau în alt local de consumație și încasează contravaloarea consumației; chelner. 2. (Înv.) Patron al unui birt, al unei ospătării; birtaș, hangiu. – Ospăta + suf. -ar.

ospatare
OSPĂTÁRE, ospătări, s.f. Acțiunea de a (se) ospăta și rezultatul ei. – V. ospăta.

ospatarnic
OSPĂTÁRNIC, -Ă, ospătarnici, -ce, adj. (Reg.) Ospitalier. – Ospătar + suf. -nic.

ospatat
OSPĂTÁT s.n. (Rar) Faptul de a (se) ospăta; ospătare. ♢ Expr. A se așeza (sau a se pune) pe ospătat = a mânca cu lăcomie. – V. ospăta.

ospatarie
OSPĂTĂRÍE, ospătării, s.f. (Înv. și pop.) Birt; han (cu birt). – Ospătar + suf. -ie.

ospatarita
OSPĂTĂRÍȚĂ, ospătărițe, s.f. 1. Angajată din sectorul comercial care servește pe consumatori și încasează contravaloarea consumației, într-un restaurant sau în alt local de consumație; chelneriță. 2. (Înv.) Patroană a unui birt, a unei ospătării; hangiță. – Ospătar + suf. -iță.

ospatator
OSPĂTĂTÓR, -OÁRE, ospătători, -oare, s.m. și f. (Înv.) Persoană care dă (sau ia parte la) un ospăț. – Ospăta + suf. -tor.

ospatos
OSPĂTÓS, -OÁSĂ, ospătoși, -oase, adj. (Înv.) Ospitalier. – Oaspete + suf. -os.

ospat
OSPẮȚ, ospețe, s.n. Masă mare, îmbelșugată (organizată în diferite împrejurări festive); petrecere cu masă mare; ospeție, banchet. ♦ Masă, mâncare îmbelșugată. [Pl. și: ospățuri] – Lat. hospitium.

ospecior
OSPECIÓR, ospeciori, s.m. (Pop.) Diminutiv al lui oaspete. – Oaspete + suf. -ior.

ospetie
OSPEȚÍE, (2) ospeții, s.f. 1. Primire bună, ospitalitate. 2. (Rar) Ospăț. – Oaspete + suf. -ie.

ospetime
OSPEȚÍME s.f. (Rar) Mulțime de oaspeți. – Oaspete + suf. -ime.

ospiciu
OSPÍCIU, ospicii, s.n. Spital, sanatoriu în care sunt îngrijiți alienații mintal, bolnavii psihic; casă de nebuni; balamuc. – Din lat. hospitium, fr. hospice, germ. Hospiz.

ospitalier
OSPITALIÉR, -Ă, ospitalieri, -e, adj. Care primește bucuros oaspeți; care este amabil, primitor cu oaspeții. ♦ (Despre o casă, un oraș, o țară) În care ești bine primit, în care te simți bine; care oferă ospitalitate. [Pr.: -li-er] – Din fr. hospitalier.

ospitalitate
OSPITALITÁTE s.f. Însușirea de a fi ospitalier. ♦ Primire, găzduire bună oferită cuiva. – Din fr. hospitalité, lat. hospitalitas, -atis.

osram
ÓSRAM s.n. Aliaj de osmiu și wolfram, folosit la fabricarea filamentelor de becuri electrice cu incandescență. – Din germ. Osram.

ost
OST, osturi, s.n. (Înv.) Est, răsărit. Din osturi bate crivăț. – Din germ. Ost(en).

ostas
OSTÁȘ, ostași, s.m. Persoană care servește în armată, care face serviciul militar; oștean, soldat; militar. ♦ Fig. Militant, luptător (pentru o cauză). – Oaste + suf. -aș.

ostatec
OSTÁTEC s.m. v. ostatic.

ostatic
OSTÁTIC, ostatici, s.m. Persoană din rândul populației civile oferită sau reținută de către un stat, de către o organizație etc. drept garanție pentru îndeplinirea unor obligații asumate sau impuse ori pentru prevenirea unor acte de ostilitate împotriva statului sau a organizației respective. ♦ Fig. (Fam.) Amanet, zălog^2. [Var.: ostátec s.m.] – Din it. ostatico.

ostasesc
OSTĂȘÉSC, -EÁSCĂ, ostășești, adj. De ostaș; militar, milităresc. – Ostaș + suf. -esc.

ostaseste
OSTĂȘÉȘTE adv. Ca ostașii, conform normelor militare; militărește. – Ostaș + suf. -ește.

ostasi
OSTĂȘÍ, ostășesc, vb. IV. Intraz. (Înv.) A se afla în serviciul militar; a face armata, a duce viață de ostaș; p. ext. a se război. – Din ostaș.

ostasie
OSTĂȘÍE s.f. (Înv.) 1. Serviciu de ostaș; militărie. 2. Oștire, armată. 3. Virtute ostășească, vitejie. – Ostaș + suf. -ie.

ostasime
OSTĂȘÍME s.f. (Rar) Mulțime de ostași, armată; soldățime. – Ostaș + suf. -ime.

ostealgie
OSTEALGÍE, ostealgii, s.f. Durere de oase. [Pr.: -te-al-] – Din fr. ostéalgie.

osteita
OSTEÍTĂ, osteite, s.f. Boală care constă în inflamarea acută sau cronică a unui os. [Pr.: -te-i-] – Din fr. ostéite.

osteneala
OSTENEÁLĂ, osteneli, s.f. (Înv. și pop.) 1. Starea celui ostenit; oboseală; istovire, extenuare. ♢ Expr. (A fi) rupt (sau frânt) de osteneală = (a fi) peste măsură de obosit, de istovit. 2. Muncă grea, obositoare, extenuantă; efort, trudă, strădanie. ♢ Expr. A-și da (toată) osteneala = a depune toate eforturile, a-și da toată silința, a se strădui. – Osteni + suf. -eală.

osteni
OSTENÍ, ostenesc, vb. IV. (Înv. și pop.) 1. Intranz. A-și pierde puterile din cauza unui efort; a obosi. 2. Refl., Intranz. A depune eforturi, a se strădui, a se trudi. ♦ Tranz. A supune la un efort; a obosi pe cineva. 3. Refl., Intranz. A obosi umblând, mergând; p. ext. a merge, a se duce undeva sau la cineva. – Din sl. ustanon, bg. ustan'a, rus. ustat'.

ostenicios
OSTENICIÓS, -OÁSĂ, ostenicioși, -oase, adj. (Înv. și reg.) Obositor, istovitor; anevoios, dificil. – Osteni + suf. -cios.

ostenit
OSTENÍT, -Ă, osteniți, -te, adj. (Înv. și pop.) Obosit, trudit, istovit, extenuat. ♦ Care denotă oboseală. – V. osteni.

ostenitor
OSTENITÓR, -OÁRE, ostenitori, -oare, adj. (Înv. și pop.) 1. Obositor, istovitor; p. ext. greu, dificil. 2. (Adesea substantivat) Care muncește din greu, care se străduiește; muncitor, truditor. – Osteni + suf. -tor.

ostensibil
OSTENSÍBIL, -Ă, ostensibili, -e, adj. (Rar) Care se poate arăta sau vedea; vizibil; p. ext. evident. – Din fr. ostensible.

ostentativ
OSTENTATÍV, -Ă, ostentativi, -e, adj. Făcut cu intenția de a pune ceva în evidență, de a impresiona, de a provoca; demonstrativ, provocator, ostentatoriu. – Din it. ostentativo, germ. ostentativ.

ostentatoriu
OSTENTATÓRIU, -IE, ostentatorii, adj. (Rar) Ostentativ. – Din fr. ostentatoire.

ostentatie
OSTENTÁȚIE, ostentații, s.f. Punere în valoare în mod provocator a unei insușiri; prezentare demonstrativă, etalare pretențioasă a ceva. ♢ Loc. adv. Cu ostentație = în mod demonstrativ, ostentativ. [Var.: ostentațiune s.f.] – Din fr. ostentation, lat. ostentatio, -onis.

ostentatiune
OSTENTAȚIÚNE s.f. v. ostentație.

osteoartrita
OSTEOARTRÍTĂ s.f. Inflamație care cuprinde atât articulația, cât și partea osoasă din jur. [Pr.: -te-o-ar-] – Din fr. ostéo-arthrite.

osteoblast
OSTEOBLÁST, osteoblaste, s.n. Celulă osoasă tânără, nediferențiată complet, din care se formează osteocitul. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéoblaste.

osteocit
OSTEOCÍT, osteocite, s.n. Celulă osoasă în stadiu matur, complet diferențiată, care prezintă numeroase prelungiri ramificate. [Pr.: -te-o-. – Var. (după alte surse) osteocită] – Din fr. ostéocyte.

osteoclast
OSTEOCLÁST, osteoclaste, s.n. (Biol.) Celulă din sânge cu rol în osteoporoză. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéoclaste.

osteoclazie
OSTEOCLAZÍE, osteoclazii, s.f. 1. Operație chirurgicală care necesită sfărâmarea anumitor oase. 2. (Biol.) Proces lent de resorbție osoasă datorită osteoclastelor. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéoclasie.

osteofibroza
OSTEOFIBRÓZĂ, osteofibroze, s.f. Boală a animalelor care se manifestă prin îngroșarea și deformarea oaselor capului și ale membrelor, în urma demineralizării acestora. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéofibrose.

osteofit
OSTEOFÍT, osteofite, s.n. Modificare patologică manifestată prin proliferarea anormală a țesutului osos în apropierea unei articulații vertebrale; cioc de papagal. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéophyte.

osteoflebita
OSTEOFLEBÍTĂ, osteoflebite, s.f. (Med.) Inflamație a venelor din interiorul oaselor. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéophlebite.

osteofon
OSTEOFÓN, osteofoane, s.n. Dispozitiv electroacustic care transmite sunetele exterioare în urechea internă prin intermediul sistemului osos al capului. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéophone.

osteogen
OSTEOGÉN, -Ă, osteogeni, -e, adj. Care produce țesut osos. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéogène.

osteogeneza
OSTEOGENÉZĂ s.f. 1. (Biol.) Parte a embriologiei care studiază formarea țesutului osos. 2. Osificare. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéogenèse.

osteogenic
OSTEOGÉNIC, -Ă, osteogenici, -ce, adj. De osteogeneză. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéogénique.

osteoid
OSTEOÍD, -Ă, osteoizi, -de, adj. Care este asemănător structurii, naturii osului. [Pr.: -te-o-id] – Din fr. ostéoïde.

osteolit
OSTEOLÍT, osteoliți, s.m. Os fosilizat. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéolithe.

osteolog
OSTEOLÓG, -Ă, osteologi, -ge, s.m. și f. Specialist în osteologie. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéologue.

osteologic
OSTEOLÓGIC, -Ă, osteologici, -ce, adj. Care aparține osteologiei, privitor la osteologie. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéologique.

osteologie
OSTEOLOGÍE s.f. Parte a anatomiei care se ocupă cu studiul oaselor. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéologie.

osteom
OSTEÓM, osteoame, s.n. Tumoare formată din țesut osos. [Pr.: -te-om] – Din fr. ostéome.

osteomalacie
OSTEOMALACÍE, osteomalacii, s.f. Formă de decalcifiere a oaselor provocată de tulburări profunde în metabolismul fosforului și al calciului din substanța osoasă. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéomalacie.

osteomielita
OSTEOMIELÍTĂ, osteomielite, s.f. Formă de osteită de natură infecțioasă, localizată mai ales la nivelul măduvei oaselor. [Pr.: -te-o-mi-e-] – Din fr. ostéomyélite.

osteonecroza
OSTEONECRÓZĂ, osteonecroze, s.f. Necrozare a unui os. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéonécrose.

osteopatie
OSTEOPATÍE, osteopatii, s.f. Boală a unui os sau a sistemului osos. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéopathie.

osteoplastie
OSTEOPLASTÍE, osteoplastii, s.f. Operație de înlocuire a unui fragment de os sau a unui os întreg cu bucăți corespunzătoare de os, de metal sau de material plastic. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéoplastie.

osteoporoza
OSTEOPORÓZĂ, osteoporoze, s.f. Stare patologică caracterizată prin rarefierea oaselor. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéoporose.

osteosarcom
OSTEOSARCÓM, osteosarcoame, s.n. Tumoare malignă a oaselor, de natură conjunctivă. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéosarcome.

osteoscleroza
OSTEOSCLERÓZĂ, osteoscleroze, s.f. (Med.) Condensare a țesutului osos. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéosclérose.

osteosinteza
OSTEOSINTÉZĂ, osteosinteze, s.f. Intervenție chirurgicală care constă în reunirea și imobilizarea fragmentelor unui os fracturat cu ajutorul unor plăci sau fire metalice. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéosynthèse.

osteotomie
OSTEOTOMÍE, osteotomii, s.f. Rezecție a unui os, făcută cu scopul de a remedia o diformitate a acestuia sau în scop terapeutic. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéotomie.

osteoza
OSTEÓZĂ, osteoze, s.f. Afecțiune datorată unei secreții exagerate de hormon, caracterizată prin decalcifiere osoasă generalizată, depuneri de calciu în țesuturi etc. [Pr.: -te-o-] – Din fr. ostéose.

ostic
ÓSTIC, -Ă, ostici, -ce, adj. (Rar) De răsărit, estic. – Ost + suf. -ic.

ostie
ÓSTIE^1, ostii, s.f. Unealtă de pescuit de forma unei furci cu mai multe brațe ascuțite, care se înfige în corpul peștilor. – Din sl. ostĩ.

ÓSTIE^2, ostii, s.f. Pâine nedospită (azimă) care servește la cuminecătură în cultul catolic și în cel luteran. – Din germ. Hostie, lat. hostia.

ÓSTIE^3, ostii, s.f. (Anat.) Orificiu situat între auriculele și ventriculele inimii, precum și între acestea și arterele mari ale corpului. – Din lat. ostium.

ostil
OSTÍL, -Ă, ostili, -le, adj. Care manifestă o atitudine potrivnică sau dușmănoasă față de cineva sau de ceva; dușmănos, vrăjmaș. – Din fr. hostile.

ostilitate
OSTILITÁTE, ostilități, s.f. 1. Atitudine dușmănoasă, plină de ură; dușmănie, vrăjmășie. 2. (La pl.) Operații militare întreprinse de trupele unor state care sunt în război. – Din fr. hostilité.

ostinato
OSTINÁTO s.n. (Muz.) Procedeu care constă în revenirea stăruitoare a unui motiv melodic sau ritmic, însoțit de fiecare dată de alte motive. – Cuv. it.

ostiola
OSTIÓLĂ, ostiole, s.f. (Bot.) Orificiu în țesuturile epidermice ale plantelor care permite efectuarea schimburilor de gaze dintre spațiile intercelulare din frunze sau din tulpinile verzi și atmosferă. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. ostiole, lat. ostiolum.

ostoi
OSTOÍ, ostoiesc, vb. IV. (Înv. și pop.) 1. Refl. și tranz. A (se) potoli, a (se) domoli, a (se) calma. 2. Intranz. și refl. A înceta, a se opri; a se termina. [Var.: ostoiá vb. I] – Din sl. ustojati.

ostoia
OSTOIÁ vb. I v. ostoi.

ostoire
OSTOÍRE, ostoiri, s.f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a (se) ostoi și rezultatul ei; alinare, potolire, domolire, calmare. – V. ostoi.

ostraca
OSTRÁCĂ, ostrace, s.f. (Înv.) Scoică, stridie. ♦ Cochilie sau ciob de lut pe care fiecare cetățean din vechea Atena scria numele celui socotit periculos, ca să fie îndepărtat temporar din Atica. – Din ngr. óstrakon.

ostracee
OSTRACÉE, ostracee, s.f. (La pl.) Subordin de moluște lamelibranhiate al căror tip este stridia; (la sg.) animal care face parte din acest subordin. – Din fr. ostracées.

ostracism
OSTRACÍSM s.n. 1. Formă de judecată a adunării poporului, în vechea Atena, prin care un cetățean, considerat primejdios pentru libertatea și securitatea regimului, era exilat temporar. 2. Persecuție, ostracizare. – Din fr. ostracisme.

ostracita
OSTRACÍTĂ, ostracite, s.f. Stridie fosilă. – Din fr. ostracite.

ostraciza
OSTRACIZÁ, ostracizez, vb. I. Tranz. A înlătura pe cineva din viața publică, dintr-un colectiv; a proscrie; a exclude, a exila, a persecuta. – Din fr. ostraciser.

ostracizare
OSTRACIZÁRE, ostracizări, s.f. Acțiunea de a ostraciza și rezultatul ei. – V. ostraciza.

ostracod
OSTRACÓD, ostracode, s.n. (La pl.) Ordin de crustacee inferioare mici, cu corpul nesegmentat, adăpostit într-o cochilie bivalvă; (la sg.) animal care face parte din acest ordin. – Din fr. ostracodes.

ostracoderm
OSTRACODÉRM, ostracodermi, s.m. (La pl.) Subclasă de vertebrate fosile cu corpul plat sau în formă de fus, acoperit de plăci și de solzi, care trăiau în mările paleozoice; (la sg.) animal care face parte din această subclasă. – Din fr. ostracodermes.

ostreicol
OSTREÍCOL, -Ă, ostreicoli, -e, adj. Referitor la ostreicultură, de ostreicultură. – Din fr. ostréicole.

ostreicultor
OSTREICULTÓR, ostreicultori, s.m. (Rar) Persoană care se ocupă cu ostreicultura. [Pr.: -tre-i-] – Din fr. ostréiculteur.

ostreicultura
OSTREICULTÚRĂ, ostreiculturi, s.f. Ramură a zootehniei care se ocupă cu cultura stridiilor. [Pr.: -tre-i-] – Din fr. ostréiculture.

ostret
OSTRÉȚ, ostrețe, s.n. Fiecare dintre șipcile din care se fac garduri sau diferite îngrădituri; vergea de fier; zăbrea; p. ext. îngrăditură, gard. ♦ Spec. Împletitură, leasă, gard de nuiele sau de trestie, așezat în apă de-a curmezișul unui râu sau al unei bălți spre a opri trecerea peștilor și a ușura prinderea lor; îngrăditură de nuiele fixată în apă pentru închiderea și păstrarea peștilor vii. – Din bg. ostreț.

ostrogot
OSTROGÓT, -Ă, ostrogoți, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte din triburile germanice medievale ale goților de est. 2. Adj. Care aparține ostrogoților (1), privitor la ostrogoți; ostrogotic. – Din fr. ostrogot, lat. Ostrogothus.

ostrogotic
OSTROGÓTIC, -Ă, ostrogotici, -ce, adj. Ostrogot (2). – Din it. ostrogotico.

ostropat
OSTROPẮȚ s.n. v. ostropeț.

ostropel
OSTROPÉL, ostropeluri, s.n. Fel de mâncare preparată din carne (de pasăre), cu sos de oțet, făină și usturoi; ostropeț. – Et. nec.

ostropet
OSTROPÉȚ, ostropețuri, s.n. (Reg.) Ostropel. ♢ Expr. A umbla cu ostropețul = a umbla din casă în casă, invitând la ospățul de a doua zi după cununie. [Var.: ostropắț s.n.] – Et. nec.

ostrov
OSTRÓV, ostroave, s.n. 1. Insulă mai mare. 2. Insulă fluvială formată în urma unui proces de acumulare. [Acc. și: óstrov] – Din sl. ostrovŭ.

ostrovean
OSTROVEÁN, -Ă, ostroveni, -e, s.m. și f. Locuitor al unui ostrov (1). – Ostrov + suf. -ean.

ostroveanca
OSTROVEÁNCA s.f. art. Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Ostrovean + suf. -că.

ostrovel
OSTROVÉL, ostrovele, s.n. Diminutiv al lui ostrov; ostrovuț. – Ostrov + suf. -el.

ostrovut
OSTROVÚȚ, ostrovuțe, s.n. (Rar) Ostrovel. – Ostrov + suf. -uț.

osuar
OSUÁR, osuare, s.n. 1. Loc sau construcție în care sunt depuse osemintele rezultate din deshumări. 2. Monument funerar comemorativ, într-un cimitir sau într-un loc istoric, în care se păstrează osemintele ostașilor căzuți într-o bătălie. [Pr.: -su-ar. – Var.: osuáriu s.n.] – Din fr. ossuaire, lat. ossuarium.

osuariu
OSUÁRIU s.n. v. osuar.

osut
OSÚȚ, osuțe, s.n. (Pop.) Oscior. – Os + suf. -uț.

osean
OȘEÁN, -Ă, oșeni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în Țara Oașului. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din Țara Oașului. – Oaș (n. pr.) + suf. -ean.

oseanca
OȘEÁNCĂ, oșence, s.f. Femeie născută și crescută în Țara Oașului. ♦ Locuitoare din Țara Oașului. – Oșean + suf. -că.

osenesc
OȘENÉSC, -EÁSCĂ, oșenești, adj. Din Țara Oașului. – Oșean + suf. -esc.

ostean
OȘTEÁN, oșteni, s.m. (Înv. și pop.) Soldat, militar, ostaș. – Oaste + suf. -ean.

ostenesc
OȘTENÉSC, -EÁSCĂ, oștenești, adj. (Înv.) Ostășesc, milităresc. [Var.: oștinésc, -eáscă adj.] – Oștean + suf. -esc.

osti
OȘTÍ, oștesc, vb. IV. Refl. și intranz. (Înv. și pop.) A (se) lupta, a (se) război, a duce război. – Din oaste.

ostime
OȘTÍME s.f. (Înv.) Oștire. ♦ Mulțime, gloată. – Oaste + suf. -ime.

ostinesc
OȘTINÉSC, -EÁSCĂ adj. v. oștenesc.

ostire
OȘTÍRE, oștiri, s.f. (Pop.) Armată, oaste, oștime. – V. oști.

otac
OTÁC, otace, s.n. (Reg.) 1. Colibă care servește ca adăpost provizoriu pescarilor, ciobanilor sau muncitorilor agricoli în timpul lucrului; odaie. 2. Loc împrejmuit, pe câmp sau la munte, unde stau (noaptea) oile sau vitele. [Pl. și: otacuri] – Din tc. otak „cort mare”.

otagiu
OTÁGIU, s.n. v. otaj.

otaj
OTÁJ, otaje, s.n. (Înv.) Ostatic, chezaș. [Var.: otágiu s.n.] – Din fr. otage.

otalgic
OTÁLGIC, -Ă, otalgici, -ce, adj. (Med.) Referitor la otalgie, de otalgie. – Din fr. otalgique.

otalgie
OTALGÍE s.f. Durere localizată la ureche, provenită din inflamația acesteia sau a unei boli a organelor vecine. – Din fr. otalgie.

otarie
OTÁRIE, otarii, s.f. Mamifer carnivor din Oceanul Pacific, asemănător cu foca (Otaria jubata). – Din fr. otarie.

otava
OTÁVĂ s.f. Iarbă care crește în același an, după ce câmpul a fost cosit sau pășunat; p. ext. loc unde crește această iarbă. – Din bg., scr. otava.

otavi
OTĂVÍ, pers. 3 otăvește, vb. IV. Intranz. (Despre ierburi) A crește din nou în același an, după ce a fost cosit o dată; (despre terenuri) a se acoperi de otavă, a înverzi. – Din otavă.

otavire
OTĂVÍRE, otăviri, s.f. Faptul de a otăvi. – V. otăvi.

otanji
OTÂNJÍ, otânjesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A lovi tare pe cineva; a bate. – Et. nec.

otcarmui
OTCÂRMUÍ vb. IV v. ocârmui.

otcup
OTCÚP, otcupuri, s.n. (Înv) Bun sau venit al statului dat în arendă. – Din rus. otkup.

otcupcic
OTCÚPCIC, otcupcici, s.m. (Înv.) Persoană care lua în arendă un otcup; arendaș, otcupciu. – Din rus. otkupșcik.

otcupciu
OTCUPCÍU, otcupcii, s.m. (Înv.) Otcupcic. – Otcup + suf. -ciu.

otel
OTÉL, oteluri (otele), s.n. V. hotel.

otfel
OTFÉL, otfeli, s.m. (Reg.) Flăcău care se află în fruntea alaiului pentru a conduce mireasa la biserică. – Cf. magh. v ö f é l y.

otgon
OTGÓN s.n. v. odgon.

otic
OTÍC, otice, s.n. Lopățică cu care se curăță de pământ brăzdarul și cormana plugului. – Din scr. otik.

oticni
OTICNÍ, oticnesc, vb. IV. Intranz. 1. (Pop.) A se sili din răsputeri, a face sforțări să respire sau să vomite; a se opinti; p. ext. a izbucni. 2. (Reg.) A cădea. – Cf. i c n i.

otinc
OTÍNC, otincuri, s.n. (Reg.) Bețișor cu ajutorul căruia se leagă firele rupte la războiul de țesut. – Cf. o t i c.

otita
OTÍTĂ, otite, s.f. Inflamație acută sau cronică a membranei care acoperă canalul auditiv. – Din fr. otite.

otnosenie
OTNOȘÉNIE, otnoșenii, s.f. (Înv.) Raport, comunicat, adresă oficială. – Din rus. otnoșenie.

otocist
OTOCÍST, otociste, s.n. (Anat.) Organ auditiv al nevertebratelor, format dintr-o veziculă cu celule ciliate plină cu lichid și cu numeroase otolite; statocist. – Din fr. otocyste.

otolit
OTOLÍT, otolite, s.n. (Anat.) Corpuscul calcaros din urechea internă a vertebratelor sau din vezicula auditivă a nevertebratelor, care servește la formarea senzației de echilibru sau la transmiterea vibrațiilor sonore. – Din fr. otolithe.

otolog
OTOLÓG, -Ă, otologi, -ge, s.m. și f. Medic specialist în otologie. – Din otologie (derivat regresiv).

otologic
OTOLÓGIC, -Ă, otologici, -ce, adj. (Med.) Referitor la otologie, de otologie. – Din fr. otologique.

otologie
OTOLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care se ocupă cu studiul urechii din punct de vedere anatomic și patologic. – Din fr. otologie.

otoman
OTOMÁN, -Ă, otomani, -e s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Turc. 2. Adj. Turcesc. – Din lat. othomannus, fr. ottoman, it. ottomano, germ. Ottomane.

otomana
OTOMÁNĂ, otomane, s.f. (Înv.) 1. Canapea, sofa. 2. Un fel de stofă groasă. – Din fr. ottomane, germ. Ottomane, it. ottomana.

otomicoza
OTOMICÓZĂ, otomicoze, s.f. (Med.) Inflamație a canalului auditiv extern și a timpanului, cauzată de paraziți vegetali. – Din fr. otomycose.

otoplastie
OTOPLASTÍE, otoplastii, s.f. (Med.) Refacere plastică a urechii externe. – Din fr. ostoplastie.

otoragie
OTORAGÍE, otoragii, s.f. (Med.) Scurgere a unei cantități de sânge din ureche în urma unei tumori, a vegetațiilor, a polipilor etc. – Din fr. otorragie.

otoree
OTORÉE, otoree, s.f. (Med.) Simptom caracterizat prin scurgere de puroi din ureche, care survine, de obicei, în cursul otitei. – Din fr. otorrhée.

otorinolaringolog
OTORINOLARINGOLÓG, -Ă, otorinolaringologi, -ge, s.m. și f. Medic specialist în otorinolaringologie. – Din otorinolaringologie (derivat regresiv).

otorinolaringologic
OTORINOLARINGOLÓGIC, -Ă, otorinolaringologici, -ce, adj. (Med.) Referitor la otorinolaringologie, de otorinolaringologie. – Din fr. oto-rhino-laryngologique.

otorinolaringologie
OTORINOLARINGOLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care studiază anatomia, fiziologia și patologia urechii, a nasului și a laringelui. – Din fr. oto-rhino-laryngologie.

otoscleroza
OTOSCLERÓZĂ, otoscleroze, s.f. (Med.) Scleroză a timpanului. – Din fr. otosclérose.

otoscop
OTOSCÓP, otoscoape, s.n. Instrument optic cu care se examinează canalul auditiv extern și timpanul. – Din fr. otoscope.

otoscopie
OTOSCOPÍE, otoscopii, s.f. (Med.) Examinare a canalului auditiv extern și a timpanului cu ajutorul otoscopului. – Din fr. otoscopie.

otova
ÓTOVA adj. invar. (Adesea adverbial) Uniform; neted, egal, drept; (despre oameni) care nu are talia marcată; fără formă. ♦ Fig. Monoton, uniform. – Et. nec.

otpust
OTPÚST, otpusturi, s.n. (Înv. și pop.; în biserica ortodoxă) Formulă sacramentală de binecuvântare, rostită de preot la sfârșitul slujbei; p. ext. sfârșitul slujbei religioase. ♢ Expr. A-și da otpustul = a muri. A da (cuiva) otpustul = a ucide (pe cineva). – Din sl. otŭpustŭ, rus. otpusk.

otrava
OTRÁVĂ, otrăvuri, s.f. 1. Substanță chimică toxică, care, introdusă sau formată în organism, provoacă tulburări importante, leziuni grave etc. și uneori moartea; venin. 2. Fig. Ceea ce provoacă un rău (moral), un necaz, o supărare; p. ext. amărăciune, răutate, venin. ♦ Epitet dat unei persoane foarte rele. [Pl. și: otrăvi] – Din sl. otrava.

otratel
OTRĂȚÉL, otrăței, s.m. (Bot.) Roibă. ♢ Compus: otrățel-de-apă sau otrățelul-bălților = plantă erbacee acvatică, carnivoră, cu flori galbene (Utricularia vulgaris). – Cf. magh. a t r a c é l.

otravi
OTRĂVÍ, otrăvesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) intoxica sau a ucide ori a fi ucis cu otravă (1). ♦ Tranz. A introduce o otravă în apă, în alimente etc. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) supăra, a (se) necăji (extrem de mult), a (se) amărî; a (se) învenina. 3. Tranz. Fig. A exercita o influență vătămătoare; a corupe, a perverti. – Din sl. otraviti.

otravicios
OTRĂVICIÓS, -OÁSĂ, otrăvicioși, -oase, adj. (Rar) Otrăvitor, veninos. – Otrăvi + suf. -icios.

otravire
OTRĂVÍRE, otrăviri, s.f. Acțiunea de a (se) otrăvi și rezultatul ei; otrăvit^1. – V. otrăvi.

otravit
OTRĂVÍT^2-Ă, otrăviți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Căruia i s-a dat sau care a luat otravă (1); care s-a intoxicat sau care s-a omorât cu otravă. 2. Care conține otravă (1); în care s-a pus otravă; otrăvitor, veninos. 3. Fig. Supărat, amărât, înveninat. – V. otrăvi.

OTRĂVIT^1 s.n. (Rar) Otrăvire. – V. otrăvi.

otravitor
OTRĂVITÓR, -OÁRE, otrăvitori, -oare, adj. Care conține otravă, care otrăvește; veninos. ♦ Fig. Dăunător, vătămător. – Otrăvi + suf. -tor.

otreapa
OTREÁPĂ, otrepe, s.f. 1. Cârpă (de șters), zdreanță. 2. Fig. Om de nimic, fără caracter, lipsit de voință; secătură, lepădătură. – Din sl. otrepĩ.

otrocol
OTROCÓL, otrocoale, s.n. (Reg.; în legătură cu verbele „a da”, „a face”) Ocol, târcol, raită; vraiște, ravagii. – Cf. r o t o c o l,  t â r c o l.

otuzbir
OTUZBÍR s.n. (Înv.) 1. Joc de cărți în care cel ce totalizează treizeci și unu de puncte câștigă partida. 2. (În expr.) Cu otuzbirul = cu forța, forțat; cu asprime. – Din tc. otuzbir.

otarare
OȚĂRÂRE, oțărâri, s.f. (Pop.) Faptul de a (se) oțărî; oțăreală (1). [Var.: oțeríre s.f.] – V. oțărî.

otarat
OȚĂRẤT, -Ă, oțărâți, -te, adj. (Pop.) Mânios, furios. ♦ Morocănos, posomorât; supărat, [Var.: oțărít, -ă, oțerít, -ă adj.] – V. oțărî.

otareala
OȚĂREÁLĂ, otăreli, s.f. 1. (Rar) Supărare mare, mânie, furie; oțărâre. 2. Grimasă, neplăcere, dezgust exprimat printr-o strâmbătură (cauzată de o băutură sau de o mâncare cu gust neplăcut). – Oțărî + suf. -eală.

otari
OȚĂRÍ vb. IV v. oțărî.

otarime
OȚĂRÍME s.f. (Înv.) Supărare mare; amărăciune. – Oțărî + suf. -ime.

otarit
OȚĂRÍT, -Ă adj. v. oțărât.

otari
OȚĂRÎ, oțărăsc, vb. IV. Refl. (Pop.) 1. A se mânia, a se înfuria; a se răsti la cineva. ♦ Refl. și tranz. A (se) mâhni, a (se) supăra. ♦ A se înspăimânta, a se îngrozi. 2. A face grimase, a se strâmba (din cauza unei băuturi sau a unei mâncări neplăcute la gust). [Var.: oțărí, oțerí, oțerî vb. IV.] – Din bg. ocerea.

otel
OȚÉL, (2) oțeluri, (3) oțele, s.n. 1. Aliaj de fier cu carbon (și cu alte elemente), întrebuințat pentru rezistența, duritatea, tenacitatea și elasticitatea lui. ♢ Loc. adj. De oțel = asemenea oțelului (ca tărie, rezistență sau culoare). 2. (La pl.) Diverse sorturi de oțel (1); p. ext. obiecte fabricate din acest aliaj. ♦ (Rar; la pl.) Ținte, cuișoare cu capul lat și strălucitor. 3. (Înv.; la pl.) Mecanism de declanșare la puștile și pistoalele de tip vechi, alcătuit din cocoș, cremene și amnar. ♢ Expr. A fi iute (sau slab) de oțele = a fi iute (sau slab) din fire. ♦ P. ext. Armă. – Din sl. ocĕlŭ.

otelar
OȚELÁR, oțelari, s.m. Muncitor calificat care efectuează într-o oțelărie^2 operațiile de elaborare a șarjei de oțel. – Oțel + suf. -ar.

otelarie
OȚELĂRÍE^2, oțelării, s.f. Întreprindere industrială sau secție într-o uzină metalurgică, unde se elaborează șarjele de oțel. – Oțel + suf. -ărie.

OȚELĂRÍE^1 s.f. Meseria oțelarilor. – Oțelar + suf. -ie.

oteli
OȚELÍ, oțelesc, vb. IV. 1. Tranz. A mări duritatea unei piese metalice prin călire. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) întări, a (se) fortifica; a (se) căli. 3. Refl. (Reg.) A se ameți de băutură, a se îmbăta. – Din oțel.

otelire
OȚELÍRE, oțeliri, s.f. Acțiunea de a (se) oțeli și rezultatul ei; fortificare, călire. – V. oțeli.

otelit
OȚELÍT, -Ă, oțeliți, -te, adj. 1. (Despre obiecte de metal) întărit prin călire; călit. ♦ Cu aspect de oțel; oțeliu. 2. Fig. Întărit, fortificat, călit; încercat. – V. oțeli.

oteliu
OȚELÍU, -ÍE, oțelii, adj. Cu aspect, cu strălucire de oțel; de culoarea oțelului. – Oțel + suf. -iu.

oteri
OȚERÍ vb. IV v. oțărî.

oterire
OȚERÍRE s.f. v. oțărâre.

oterit
OȚERÍT, -Ă adj. v. oțărât.

oteri
OȚERÎ vb. IV v. oțărî.

otet
OȚÉT s.n. Lichid cu gust acru, obținut prin fermentarea acetică a vinului, a berii etc. sau prin diluarea cu apă a acidului acetic concentrat, întrebuințat în alimentație drept condiment sau conservant. ♢ Expr. (Fam.) A face pe cineva cu ou și cu oțet = a batjocori, a ocărî pe cineva. – Din sl. ocĩtŭ.

otetar
OȚETÁR, (1, 3) oțetari, s.m., (2) oțetare, s.n. 1. S.m. (Înv.) Persoană care fabrică sau vinde oțet. 2. S.. Mic serviciu de masă alcătuit din sticluțe în care se pun oțet și untdelemn. 3. S.m. Arbore cu frunze compuse, alterne, cu flori galbene-verzui și cu fructe roșii-purpurii, ale cărui frunze și scoarță, bogate în tanin, se folosesc în tăbăcărie, iar fructele pot fi folosite la fabricarea oțetului (Rhus typhina). – Oțet + suf. -ar.

otetarie
OȚETĂRÍE, oțetării, s.f. (Rar) Instalație rudimentară de fabricat oțet. – Oțet + suf. -ărie.

oteti
OȚETÍ, oțetesc, vb. IV. Refl. 1. (Despre vinuri) A se transforma în oțet; a se înăcri. 2. Fig. (Rar) A deveni aspru, mânios, sever; a se supăra, a se mânia. [Var.: (pop.) oțețí vb. IV] – Din oțet.

otetire
OȚETÍRE, oțetiri, s.f. Faptul de a se oțeti. – V. oțeti.

otetit
OȚETÍT, -Ă, oțetiți, -te, adj. 1. (Despre vinuri) Prefăcut, transformat în oțet; înăcrit, acru. 2. Fig. Supărat, mânios, iritat; neprietenos. – V. oțeti.

oteti
OȚEȚÍ vb. IV v. oțeti.

otios
OȚIÓS, -OÁSĂ, oțioși, -oase, adj. (Livr.) De prisos; inutil, nefolositor. [Pr.: -ți-os] – Din lat. otiosus.

ou
OU, ouă, s.n. 1. Celulă rezultată dintr-un ovul fecundat de un spermatozoid și din care se dezvoltă, prin diviziuni repetate, un nou organism; zigot. ♦ Spec. Oul (1) de pasăre, protejat de o coajă calcaroasă și alcătuit din două membrane, din albuș și din gălbenuș, care este folosit ca aliment. ♢ Loc. adj. Ca oul = fragil. ♢ Expr. (Despre cloșcă) A sta pe ouă = a cloci. A umbla cu cineva ca cu un ou (moale) = a trata pe cineva (supărăcios) cu prea multe menajamente, a menaja foarte mult pe cineva. (Merge sau calcă) parcă are ouă-n poală sau parcă calcă pe ouă = (merge) cu exagerată băgare de seamă. Oul lui Columb = problemă pe care cineva o rezolvă într-un mod foarte simplu, deși anterior părea foarte complicată și fără soluție. ♦ (Bot.) Celulă reproducătoare rezultată din fuziunea a doi gameți: zigot. 2. (Urmat de determinări care indică materia) Obiect în formă de ou (1). ♢ (Pop.) Oul genunchiului = rotulă. Oul piciorului = os proeminent care unește laba piciorului cu partea de jos a femurului. – Lat. ovum.

oua
OUÁ, pers. 3 óuă, vb. I. Intranz., refl. și tranz. (Despre păsări, insecte) A face ouă. [Pr.: o-ua] – Din ou.

ouat
OUÁT s.n. Faptul de a (se) oua. ♦ Perioadă în care păsările sau insectele depun ouă. [Pr.: o-uat] – V. oua.

ouatoare
OUĂTOÁRE, ouătoare, adj., s.f. 1. Adj. (Despre păsări) Care produce (multe) ouă. 2. S.f. Găină aflată în perioada de producere a ouălor. [Pr.: o-uă-] – Oua + suf. -tor.

oulet
OULÉȚ, oulețe, s.n. (Rar) Oușor (1). [Pr.: o-u-] – Ou + suf. -uleț.

ousor
OUȘÓR, oușoare, s.n. 1. Diminutiv al lui ou (1); ouleț, ouț. 2. Plantă erbacee cu frunze ovale, cu flori albe-verzui, cu fructe de forma unor boabe lunguiețe, roșii și pline cu numeroase semințe (Streptopus amplexifolius). [Pr.: o-u-] – Ou + suf. -ușor.

output
ÓUTPUT s.n. 1. (Electron.) Ieșire (1). 2. (Inform.) Ieșire (2). [Pr.: áutput] – Cuv. engl.

outsider
ÓUTSIDER subst. 1. Cal care în mod normal nu are șansa să câștige într-un concurs hipic. 2. Concurent sau echipă cu slabe șanse de câștig într-o competiție sportivă. 3. (Ec. pol.) Întreprindere capitalistă rămasă în afara unei organizații monopoliste. [Pr.: áutsaidăr] – Cuv.engl.

out
OÚȚ, ouțe, s.n. (Rar) Oușor (1). – Ou + suf. -uț.

oval
OVÁL, -Ă, ovali, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care are formă alungită asemănătoare cu a oului de găină; eliptic. 2. S.n. Curbă convexă închisă, cu o axă de simetrie, a cărei curbură este mai mare în punctele de intersecție cu axa decât în oricare alt punct al ei; formă sau contur asemănător cu figura descrisă mai sus. – Din fr. ovale.

ovalbumina
OVALBUMÍNĂ, ovalbumine, s.f. Compus al albuminei care formează cea mai mare parte a albușului de ou. – Din fr. ovalbumine.

ovaliza
OVALIZÁ, pers. 3 ovalizează, vb. I. Refl. (Tehn.; despre corpuri cilindrice) A se deforma prin uzură astfel încât secțiunea circulară să devină ovală; a lua formă ovală. – Din fr. ovaliser.

ovalizare
OVALIZÁRE, ovalizări, s.f. Acțiunea de a se ovaliza și rezultatul ei. – V. ovaliza.

ovar
OVÁR, ovare, s.n. 1. Fiecare dintre cele două glande de reproducere ale femelei, care conține celulele germinative și ovulele. 2. (Bot.) Partea inferioară a pistilului, formată din carpele, care conține ovulele și care, după fecundație, se transformă în fruct. – Din lat. ovarium, fr. ovaire.

ovarian
OVARIÁN, -Ă, ovarieni, -e, adj. Care aparține ovarelor (1), privitor la ovare. [Pr.: -ri-an] – Din fr. ovarien.

ovariectomie
OVARIECTOMÍE, ovariectomii, s.f. Operație care constă în extirparea unuia sau a ambelor ovare. [Pr.: -ri-ec-] – Din fr. ovariectomie.

ovariocel
OVARIOCÉL, ovariocele, s.n. (Med.) Hernie a ovarului. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. ovariocèle.

ovariopatie
OVARIOPATÍE, ovariopatii, s.f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile ovarului. [Pr.: -ri-o-] – Probabil din fr.

ovariotomie
OVARIOTOMÍE, ovariotomii, s.f. (Med.) Secționare chirurgicală a ovarului. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. ovariotomie.

ovarita
OVARÍTĂ, ovarite, s.f. Boală care constă în inflamarea acută sau cronică a ovarelor (1), însoțită, de obicei, de inflamarea trompelor uterine. – Din fr. ovarite.

ovat
OVÁT, -Ă, ovați, -te, adj. (Despre frunze, petale, sepale etc.) Care are lățimea cea mai mare în treimea inferioară; în formă de ou. – Din lat. ovatus.

ovatie
OVÁȚIE, ovații, s.f. Manifestare publică entuziastă de admirație și de aprobare, exprimată prin aclamații și aplauze în cadrul unei adunări, a unei serbări etc., față de o persoană, o acțiune, o inițiativă etc. – Din fr. ovation, lat. ovatio.

ovationa
OVAȚIONÁ, ovaționez, vb. I. Tranz. și intranz. A manifesta aprobare sau entuziasm pentru o persoană, o idee, o acțiune etc., prin urale sau aplauze; a aplauda, a aclama. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. ovationner.

ovationare
OVAȚIONÁRE, ovaționări, s.f. Acțiunea de a ovaționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. ovaționa.

ova
ÓVĂ, ove, s.f. Ornament arhitectural de forma unui ou folosit la decorarea în relief a mulurilor, a cornișelor și a capitelurilor și în ornamentația mobilierului sculptat, în giuvaiergerie. – Din fr. ove.

ovas
OVẮS subst. v. ovăz.

ovascior
OVĂSCIÓR subst. Plantă erbacee din familia gramineelor, asemănătoare cu ovăzul, cultivată pentru nutreț (Arrhenatherum ciatius). – Ovăs + suf. -cior.

ovaz
OVẮZ, (1) s.m., (2) s.n., (3) oveze, s.n. 1. S.m. Numele mai multor plante erbacee de nutreț din familia gramineelor, cu paiul drept și cu inflorescența ramificată (Avena). 2. S.n. Spec. (Cu sens colectiv) Semințe de ovăz (1), folosite ca hrană pentru cai. 3. S.n. (La pl.) Lanuri, semănături de ovăz (1). [Var.: ovăs subst.] – Din sl. ovesŭ.

over
ÓVER subst. Stil de înot rapid pe o parte, cu picioarele în formă de foarfece, cu brațul adus din spate în față pe deasupra apei. [Pr.: óvăr] – Cuv. engl.

overlock
ÓVERLOCK s.n. Mașină de cusut folosită în industria confecțiilor de tricot pentru asamblare și tivire. [Pr.: óvărloc] – Cuv. engl.

ovibos
OVIBÓS, oviboși, s.m. (La pl.) Gen de mamifere rumegătoare din regiunile boreale, care are caractere de oaie și de bou; (și la sg.) animal care face parte din acest gen. – Din fr. ovibos.

ovicid
OVICÍD, ovicide, s.n. Substanță chimică folosită pentru a distruge ouăle insectelor, ale acarienilor etc. – Din fr. ovicide.

oviduct
OVIDÚCT, oviducte, s.n. (Anat.) Conducte care transportă ovulele ajunse la maturitate spre exterior. – Din fr. oviducte.

oviform
OVIFÓRM, -Ă, oviformi, -e, adj. Care are forma unui ou; ovoid, ovoidal, oval. – Din fr. oviforme.

ovili
OVILÍ vb. IV v. ofili.

ovilit
OVILÍT, -Ă adj. v. ofilit.

ovin
OVÍN, -Ă, ovini, -e, adj., s.f. 1. Adj. (Despre animale) Din familia oii și a caprei; (despre produse) care provin de la oi sau de la capre; de oaie sau de capră. 2. S.f. (La pl.) Denumire generică dată oilor; (și la sg.) animal din familia oii. – Din fr. ovin.

ovipar
OVIPÁR, -Ă, ovipari, -e, adj. (Despre animale) Care se înmulțește, se reproduce prin ouă. ♦ (Substantivat; mai ales la pl.) Animal care se înmulțește prin ouă. – Din fr. ovipare.

oviparitate
OVIPARITÁTE s.f. (Biol.) Reproducere prin ouă. – Din fr. oviparité.

ovipozitor
OVIPOZITÓR, ovipozitoare, s.n. Organ al insectelor cu ajutorul căruia ouăle sunt depuse în mediul în care se vor dezvolta; oviscapt. – Din fr. ovipositeur.

oviscapt
OVISCÁPT, oviscapte, s.n. (Zool.) Ovipozitor. – Din fr. oviscapte.

ovogeneza
OVOGENÉZĂ s.f. Proces de formare a ovulelor la animale prin diviziuni succesive ale unor celule din ovar. – Din fr. ovogenèse.

ovoglobulina
OVOGLOBULÍNĂ s.f. (Biol.) Globulină din albușul de ou. – Din fr. ovoglobuline.

OVOGLOBULÍNĂ s.f. (Biol.) Globulină din albușul de ou. – Din fr. ovoglobuline.

ovoid
OVOÍD, -Ă, ovoizi, -de, adj. Care are forma unui ou; oval, ovoidal, oviform. – Din fr. ovoïde.

ovoidal
OVOIDÁL, -Ă, ovoidali, -e, adj. Ovoid, oval, oviform. [Pr.: -vo-i-] – Din fr. ovoïdal.

ovoplasma
OVOPLÁSMĂ, ovoplasme, s.f. (Biol.) Citoplasma oului. – Din germ. Ovoplasma.

ovoscop
OVOSCÓP, ovoscoape, s.n. Aparat utilizat în avicultură pentru urmărirea dezvoltării embrionului în timpul incubației. – Din fr. ovoscope.

ovovivipar
OVOVIVIPÁR, -Ă, ovovivipari, -e, adj. (Despre animale) Care se înmulțește prin ouă, pe care femela le clocește în oviduct. ♦ (Substantivat, f.; mai ales la pl.) Animal care face parte din categoria animalelor ovovivipare. – Din fr. ovovivipare.

ovrei
OVRÉI, ovrei, s.m. (Înv. și reg.) Evreu. [Var.: ovréu s.m.] – Din ngr. ovriós.

ovreica
OVRÉICĂ, ovreice, s.f. (Înv. și reg.) Evreică. – Ovrei + suf. -că.

ovreiesc
OVREIÉSC, -IÁSCĂ, ovreiești, adj. (Înv. și reg.) Evreiesc. [Pr.: -vre-iesc] – Ovrei + suf. -esc.

ovreieste
OVREIÉȘTE adv. (Înv. și reg.) Evreiește. ♦ În limba ebraică; evreiește. [Pr.: -vre-ieș-] – Ovrei + suf. -ește.

ovreu
OVRÉU s.m. v. ovrei.

ovul
OVÚL, ovule, s.n. Gametul femel al animalelor. ♦ Element sexual femel al plantelor fanerogame, produs al carpelelor, care, după fecundare, se transformă în sămânță. – Din fr. ovule.

ovular
OVULÁR, -Ă, ovulari, -e, adj. Care se referă la ovul, care aparține ovulului. – Din fr. ovulaire.

ovulatie
OVULÁȚIE, ovulații, s.f. Stadiu din ciclul ovarian care constă în eliminarea ovulului matur (apt de a fi fecundat) din ovar. – Din fr. ovulation.

oxalat
OXALÁT, oxalați, s.m. Sare sau ester al acidului oxalic, întrebuințat în medicină, în vopsitorie și în industrie. – Din fr. oxalate.

oxalemie
OXALEMÍE, oxalemii, s.f. (Med.) Prezență a oxalaților în sânge; cantitate de oxalați prezentă în sânge. – Din fr. oxalémie.

oxalic
OXÁLIC adj. (În sintagma) Acid oxalic = substanță solidă, albă, cristalizată, toxică, solubilă în apă, întrebuințată ca mordant în vopsitorie, la fabricarea cernelii, la scoaterea petelor de rugină, de cerneală etc. – Din fr. oxalique.

oxalurie
OXALURÍE, oxalurii, s.f. (Med.) Prezență a oxalaților în urină; cantitate de oxalați prezentă în urină. – Din fr. oxalurie.

oxiacetilena
OXIACETILÉNĂ s.f. (Chim.) Combinație a acetilenei cu oxigen. [Pr.: -xi-a-] – Din fr. oxyacétylène.

oxiacetilenic
OXIACETILÉNIC, -Ă, oxiacetilenici, -ce, adj. De oxiacetilenă. ♢ Sudură oxi-acctilenică = procedeu de sudură în care flacăra este întreținută de combinația dintre oxigen și acetilenă. [Pr.: -xi-a-] – Din fr. oxiacétylénique.

oxiacid
OXIACÍD, oxiacizi, s.m. Acid anorganic care conține în molecula sa și oxigen. [Pr.: -xi-a-] – Oxi[gen] + acid.

oxibiotic
OXIBIÓTIC, -Ă, oxibiotici, -ce, adj. (Biol.; despre organisme) Care consumă oxigen atmosferic. [Pr.: -bi-o-] – Din engl. oxybiotic.

oxibioza
OXIBIÓZĂ s.f. (Biol.) Prezență a oxigenului într-un proces biochimic aerob. [Pr.: -bi-o-] – Din germ. Oxybiose, engl. oxybiosis.

oxicefal
OXICEFÁL, -Ă, oxicefali, -e, adj., s.m. și f. (Organism) care prezintă oxicefalie. – Din fr. oxycéphale.

oxicefalie
OXICEFALÍE, oxicefalii, s.f. (Med.) Acrocefalie. – Din fr. oxycéphalie.

oxiclorura
OXICLORÚRĂ, oxicloruri, s.f. (Chim.) Combinație a unei substanțe cu oxigenul și clorul. ♢ Oxiclorură de carbon = fosgen. – Din fr. oxyclorure.

oxid
OXÍD, oxizi, s.m. Compus al oxigenului cu alt element chimic. – Din fr. oxyde.

oxida
OXIDÁ, oxidez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) combina cu oxigenul; a reacționa cu alte substanțe, cedând electroni. ♦ A (se) acoperi cu oxid; a rugini. – Din fr. oxyder.

oxidabil
OXIDÁBIL, -Ă, oxidabili, -e, adj. Care se poate oxida, care poate rugini (ușor). – Din fr. oxydable.

oxidant
OXIDÁNT, -Ă, oxidanți, -te, adj. 1. Care are proprietatea de a oxida, care produce oxidare. ♦ (Substantivat, m.) Substanță care are proprietatea de a produce o oxidare. 2. (Biol.) Oxidativ (2). – Din fr. oxydant.

oxidare
OXIDÁRE, oxidări, s.f. Acțiunea de a (se) oxida și rezultatul ei; oxidație. – V. oxida.

oxidat
OXIDÁT, -Ă, oxidați, -te, adj. (Despre metale) Care a suferit procesul de oxidare. – V. oxida.

oxidativ
OXIDATÍV, -Ă, oxidativi, -e, adj. 1. Care are proprietatea de a oxida. 2. (Biol.) Care influențează arderile din organism; oxidant (2). – Oxida + suf. -tiv.

oxidatie
OXIDÁȚIE, oxidații, s.f. Oxidare. – Din fr. oxydation.

oxidaza
OXIDÁZĂ, oxidaze, s.f. Enzimă conținută în celulele vegetale și animale, care catalizează oxidările celulare. – Din fr. oxydase.

oxidimetric
OXIDIMÉTRIC, -Ă, oxidimetrici, -ce, adj. (Chim.) De oxidimetrie. – Din fr. oxydimétrique.

oxidimetrie
OXIDIMETRÍE s.f. Ansamblul metodelor de dozare volumetrică a unor compuși, bazat pe folosirea ca reactivi a soluțiilor de oxidanți. – Din germ. Oxydimetrie.

oxidimetru
OXIDIMÉTRU, oxidimetre, s.n. (Chim.) Instrument pentru analiza cantitativă a soluțiilor de oxidanți. – Din fr. oxydimètre.

oxidoreducere
OXIDOREDÚCERE, oxidoreduceri, s.f. Reacție formată dintr-o reacție de oxidare și o reacție de reducere, care au loc concomitent, datorită unui transfer de electroni între substanța care se oxidează și substanța care se reduce. – Oxi[dare] + reducere. Cf. fr. o x y d o - r é d u c t i o n.

oxidril
OXIDRÍL, oxidrili, s.m. (Chim.) Hidroxil. – Din fr. oxhydryle.

oxigen
OXIGÉN s.n. Element chimic gazos, incolor, inodor, insipid, care reprezintă o cincime din aerul atmosferic, fiind indispensabil în procesul respirației și al arderii, și care, în combinație cu hidrogenul, formează apa. – Din fr. oxygène.

oxigena
OXIGENÁ, oxigenez, vb. I. 1. Refl. (Despre diverse substanțe chimice) A se combina cu oxigenul. 2. Refl. (Med.; despre sânge) A se încărca cu oxigen prin combinarea acestuia cu hemoglobina din globulele roșii. 3. Tranz. și refl. A(-și) decolora părul prin tratare cu apă oxigenată. ♦ Tranz. A albi textilele prin tratare cu apă oxigenată. – Din fr. oxygéner.

oxigenare
OXIGENÁRE, oxigenări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) oxigena și rezultatul ei. 2. Hematoză. – V. oxigena.

oxigenat
OXIGENÁT, -Ă, oxigenați, -te, adj. 1. (Despre substanțe chimice) Care conține (mult) oxigen; transformat cu ajutorul oxigenului. ♢ Apă oxigenată = lichid incolor sau albăstrui alcătuit dintr-o soluție de perhidrol cu apă, care are proprietăți decolorante și dezinfectante. 2. (Despre păr) Decolorat prin tratare cu apă oxigenată; (despre persoane) cu părul decolorat prin tratare cu apă oxigenată. – V. oxigena.

oxigenoterapie
OXIGENOTERAPÍE s.f. Tratament prin inhalații sau injecții cu oxigen, asociat adesea cu respirație artificială. – Din fr. oxygénothérapie.

oxihemoglobina
OXIHEMOGLOBÍNĂ, oxihemoglobine, s.f. Compus nestabil format în procesul respirației prin acțiunea oxigenului asupra hemoglobinei. – Din fr. oxyhémoglobine.

oxilit
OXILÍT, oxiliți, s.m. Peroxid de sodiu, care, în contact cu apa, pune în libertate oxigen. – Din fr. oxylithe.

oximetrie
OXIMETRÍE s.f. (Med.) Determinare a cantității de oxigen din hemoglobina; cantitate de oxigen conținută de hemoglobina sangvină. – Din fr. oxymétrie.

oximetru
OXIMÉTRU, oximetre, s.n. (Med.) Aparat pentru determinarea cantității de oxigen din hemoglobină în sângele periferic. – Din fr. oxymètre.

oximoron
OXIMORÓN, oximoroane, s.n. Figură de stil care exprimă o ironie subtilă sau un adevăr usturător sub forma asocierii paradoxale a doi termeni contradictorii. – Din fr. oxymoron.

oxiur
OXIÚR, oxiuri, s.m. Vierme parazit care trăiește în intestinul oamenilor (mai ales al copiilor) și al unor animale, depunându-și ouăle în jurul orificiului anal. [Pr.: -xi-ur] – Din fr. oxyure.

oxiuriaza
OXIURIÁZĂ, oxiuriaze, s.f. Boală cauzată de prezența oxiurilor în organism. [Pr.: -xi-u-ri-a-] – Din germ. Oxyuriasis.

oxosinteza
OXOSINTÉZĂ, oxosinteze, s.f. Procedeu industrial de obținere a aldehidelor prin tratarea olefinelor cu un amestec de hidrogen și carbon în prezența unui catalizator pe bază de cobalt. – Din fr. oxysynthèse.

ozalid
OZALÍD s.n. Hârtie acoperită cu o substanță sensibilă la acțiunea luminii, folosită pentru multiplicarea heliografică a desenelor executate pe hârtie de calc. – Din fr. ozalid.

ozena
OZÉNĂ, ozene, s.f. Inflamație cronică a mucoasei nazale, care duce la atrofia acesteia și la dispariția simțului mirosului. – Din fr. ozène.

ozene
OZENÉ, ozeneuri, s.n. Denumire dată obiectelor zburătoare neidentificate. [Var.: ozenéu s.n.] – Din o[biect] z[burător] n[eidentificat].

ozeneu
OZENÉU s.n. v. ozene.

ozocherita
OZOCHERÍTĂ, ozocherite, s.f. Ceară minerală alcătuită din hidrocarburi parafinice, de culoare galbenă, galbenă-brună, verzuie sau negricioasă, cu miros aromatic și ușor fuzibilă, folosită la fabricarea lumânărilor, a cerurilor etc.; ceară de pământ. – Din fr. ozokérite.

ozon
OZÓN s.n. Corp gazos de culoare albăstruie, cu miros caracteristic, a cărui moleculă se compune din trei atomi de oxigen, care se găsește în natură sau se poate obține prin descărcări electrice în aer și este folosit ca antiseptic și la sinteze organice. – Din fr. ozone.

ozona
OZONÁ, ozonez, vb. I. Tranz. (Rar) A ozoniza. – Din fr. ozoner.

ozonat
OZONÁT, -Ă, ozonați, -te, adj. Care conține (mult) ozon; ozonizat. – V. ozona.

ozoniza
OZONIZÁ, ozonizez, vb. I. Tranz. 1. A introduce ozon într-un mediu pentru a-l steriliza, a transforma oxigenul în ozon. 2. A adăuga ozon (în aerul dintr-o încăpere) în scopul sporirii cantității de oxigen. – Din fr. ozoniser.

ozonizare
OZONIZÁRE, ozonizări, s.f. 1. Acțiunea de a ozoniza și rezultatul ei. 2. Sterilizare a apei prin tratare cu ozon. – V. ozoniza.

ozonizat
OZONIZÁT, -Ă, ozonizați, -te, adj. Ozonat. – V. ozoniza.

ozonizator
OZONIZATÓR, ozonizatoare, s.n. Aparat pentru transformarea aerului în ozon. – Ozoniza + suf. -tor.

ozonizor
OZONIZÓR, ozonizoare, s.n. Aparat pentru prepararea ozonului din oxigen pur sau din oxigenul din aer, destinat sterilizării aerului din încăperi, a apei etc. – Din fr. ozoniseur.

ozonometric
OZONOMÉTRIC, -Ă, ozonometrici, -ce, adj. Referitor la ozonometrie, de ozonometrie. – Din fr. ozonométrique.

ozonometrie
OZONOMETRÍE, ozonometrii, s.f. Măsurare a proporției de ozon din atmosferă. – Din fr. ozonométrie.

ozonometru
OZONOMÉTRU, ozonometre, s.n. Aparat pentru măsurarea proporției de ozon din atmosferă. – Din fr. ozonomètre.

ozonoscop
OZONOSCÓP, ozonoscoape, s.n. Dispozitiv optic pentru determinarea prezenței ozonului. – Din fr. ozonoscope.

ozonosfera
OZONOSFÉRĂ s.f. Strat al atmosferei bogat în ozon, cuprins între 15 și 40 km altitudine. – Din fr. ozonosphère.

ozonoterapie
OZONOTERAPÍE, ozonoterapii, s.f. (Med.) Folosire a unui amestec de oxigen cu ozon în scop terapeutic. – Din fr. ozonothérapie.

ozor
OZÓR, ozoare, s.n. (Reg.) Motiv, model, desen de cusătură sau de țesătură. – Din ucr. dial. uzŭor.

p
P s.m. invar. A nouăsprezecea literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (consoană oclusivă bilabială surdă (2)). [Pr.: pe].

pa
PA interj. Termen de salut folosit mai ales la despărțire de către copii și în vorbirea cu copii sau, familiar, între adulți; la revedere! – Cf. germ. pa, magh. pá.

pac
PAC^1 interj. 1. (Adesea repetat) Cuvânt care imită zgomotul produs de o lovitură, de căderea unui obiect, de detunătura unei arme etc. 2. Cuvânt care sugerează rapiditatea, caracterul brusc și neașteptat al unei mișcări, al unei acțiuni etc. – Onomatopee.

PAC^2, pacuri, s.n. (Reg.) Pachet (de tutun); legătură; ghem^1 – Din germ. Pack.

pace
PÁCE s.f. 1. Stare de bună înțelegere între popoare, situație în care nu există conflicte armate sau război între state, popoare, populații. 2. Acord al părților beligerante asupra încetării războiului, tratat de încheiere a unui conflict armat. 3. (Într-o comunitate socială) Lipsă de tulburări, de conflicte, de vrajbă; armonie^1, împăciuire, înțelegere. ♢ Loc. vb. A face pace cu cineva = a se împăca cu cineva. ♢ Expr. A strica pacea cu cineva = a ajunge la conflict, a se certa cu cineva. O mie de ani pace, formulă familiară de salut. 4. Liniște sufletească, stare de calm sufletesc; tihnă, repaus, odihnă; lipsă de zgomot și de mișcare; calm, liniște, tăcere. ♢ Loc. adv. În (bună) pace = în liniște, fără să fie tulburat, stingherit, supărat. ♢ Expr. A da (cuiva) bună pace sau a lăsa (pe cineva) în pace = a nu deranja, a nu supăra, a nu tulbura pe cineva. Dă-i pace = nu te deranja, nu-ți bate capul; lasă-l în plata Domnului. (Reg.) A nu avea pace (de cineva) = a fi deranjat, a fi tulburat (de cineva). Mergi (sau umblă, du-te, rămâi etc.) în pace = (ca formulă de urare la despărțire) mergi (sau umblă, du-te, rămâi etc.) cu bine, cu sănătate. A nu (mai) avea pace = a fi (în permanență) neliniștit, îngrijorat. Fii pe pace! = nu avea nici o grijă, liniștește-te! ♦ (În concepțiile religioase) Liniște veșnică a omului după moarte, odihnă de veci. ♦ (Adverbial; pop. și fam.) Nimic, nici vorbă, nici gând; s-a terminat, s-a sfârșit, gata. – Lat. pax, pacis.

pacea
PACEÁ, pacele, s.f. 1. (Înv.) Partea de la genunchi în jos a piciorului la animalele cu blană; p. ext. blană prelucrată, de calitatea a doua, de pe picioarele unor astfel de animale. 2. (Reg.) Mâncare asemănătoare cu piftia, preparată din picioare de vițel sau de miel, mai rar de pasăre etc., cu adaos de ouă, de oțet sau de usturoi. – Din tc. paça.

paceaura
PACEAÚRĂ, paceaure, s.f. 1. Cârpă (de șters praful, de spălat vasele, podelele etc.). 2. (Fam.) Epitet depreciativ dat unei femei ușuratice, proaste, urâte, murdare, rele etc. [Acc. și: paceáură. – Pr.: -cea-u-. – Var.: paceavúră s.f.] – Din tc. paçavra, ngr. patsavúra.

paceavura
PACEAVÚRĂ s.f. v. paceaură.

pacfon
PACFÓN s.n. v. pacfong.

pacfong
PACFÓNG s.n. Aliaj de cupru, de nichel și de zinc, care imită argintul. [Var.: pacfón s.n.] – Din germ. Pakfong, fr. pacfung.

pachebot
PACHEBÓT, pacheboturi, s.n. Navă (mare) care transportă (mai ales) călători. – Din fr. paquebot.

pacher
PACHÉR, pachere, s.n. Dispozitiv pentru închiderea etanșă a spațiilor inelare dintre pereții găurii de sondă și diferitele elemente tubulare introduse în aceasta. – Din germ. Packer, rus. paker, fr. packer.

pachesca
PACHÉȘCĂ, pachești, s.f. (Reg.; mai ales la pl.) Bretea (pentru susținut pantalonii bărbătești). – Din rus. podteajki.

pachet
PACHÉT, pachete, s.n. 1. Obiect sau grup de obiecte strânse la un loc sau înfășurate într-o învelitoare de protecție (și legate) pentru a se putea păstra sau transporta mai ușor; legătură. ♢ Expr. (Adverbial) A trimite pe cineva pachet = a trimite, a expedia pe cineva rapid și fără voia lui undeva. 2. Ansamblu de piese identice, suprapuse sau alăturate și legate între ele pentru a forma o singură piesă folosită într-un sistem tehnic. – Din fr. paquet, germ. Paket.

pachetel
PACHEȚÉL, pachețele, s.n. Diminutiv al lui pachet. – Pachet + suf. -el.

pachiderm
PACHIDÉRM s.n. v. pahiderm.

pachidermie
PACHIDERMÍE s.f. v. pahidermie.

pacient
PACIÉNT, -Ă, pacienți, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană bolnavă care se găsește în tratamentul unui medic, considerat În raport cu acesta. ♦ (Înv.) Persoană supusă unui supliciu; victimă; martir. 2. Adj. (Livr.) Care are (sau manifestă) răbdare, calm; răbdător. [Pr.: -ci-ent] – Din lat. patiens, -ntis, fr. patient, germ. Patent, it. paciente.

pacienta
PACIÉNȚĂ, paciențe, s.f. (Livr.) Răbdare, calm; îngăduință. [Pr.: -ci-en-] – Din lat. patientia, fr. patience, it. pacienza.

pacific
PACÍFIC, -Ă, pacifici, -ce, adj. 1. (Înv.) Iubitor de pace, de bună înțelegere, de liniște, pașnic; care tinde spre un acord, spre împăcare. 2. (Ieșit din uz; în sintagma) Locomotivă pacific (și substantivat, n.) = locomotivă cu viteză mare, folosită la tracțiunea vagoanelor de călători. – Din lat. pacificus, fr. pacifique, it. pacifico.

pacifica
PACIFICÁ, pacífic, vb. I. Tranz. 1. A face să înceteze conflictele armate, luptele etc., a restabili pacea. ♦ A pune capăt unui conflict, unor certuri, neînțelegeri etc.; a înlătura, a aplana. 2. (Rar) A restabili liniștea sufletească, a aduce împăcarea; a atenua durerea fizică; a liniști, a potoli. – Din fr. pacifier, it. pacificare.

pacificare
PACIFICÁRE s.f. Acțiunea de a pacifica și rezultatul ei. – V. pacifica.

pacificator
PACIFICATÓR, -OÁRE, pacificatori, -oare, s.m. și f., adj. (Persoană) care pacifică (1), care restabilește pacea, liniștea. – Din fr. pacificateur, it. pacificatore.

pacifism
PACIFÍSM s.n. Curent politic care propovăduiește pacea și condamnă orice război, indiferent de conținutul lui; p. ext. atitudinea celui care vrea pace; propovăduire a politicii de pace. – Din fr. pacifisme.

pacifist
PACIFÍST, -Ă, pacifiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al pacifismului. 2. Adj. Care ține de pacifism, privitor la pacifism; care are ca scop menținerea păcii. – Din fr. pacifiste.

pacinic
PÁCINIC, -Ă adj. v. pașnic.

pacioc
PACIÓC s.n. Primul strat de var, aplicat direct pe tencuială sau pe glet. – Cf. germ. p a t s c h o k i e r e n.

pacisa
PACÍȘĂ, pacișe, s.f. (Pop.; mai ales la pl.) Fire de cânepă sau de in de calitate inferioară, care rămân în piepteni în timpul operației de pieptănare a fuiorului; câlți. [Pl. și: paciși. – Var.: păcíșă s.f.] – Din ucr. pačosy.

paciuli
PACIÚLI s.f. invar. Plantă erbacee labiată din regiunile tropicale, din frunzele căreia se extrage un ulei eteric cu parfum puternic (Pagostemon patchouly); p. ext. parfum care se fabrică din acest ulei. [Var.: paciúlie s.f.] – Din fr. patchouli.

paciulie
PACIÚLIE s.f. v. paciuli.

pacoste
PÁCOSTE, pacoste, s.f. 1. Ceea ce provoacă cuiva mari neplăceri, necazuri, suferințe; situație în care se află cel asupra căruia s-a abătut o asemenea năpastă. 2. Ființă care provoacă cuiva neplăceri, necazuri, suferințe. – Din sl. pakostĩ.

pact
PACT, pacte, s.n. 1. Denumire dată unor tratate internaționale, bilaterale sau multilaterale, cu caracter solemn, privind relațiile politice între state, încheiate în special în scopul menținerii păcii sau al colaborării strânse între semnatari. 2. Înțelegere (scrisă) între două părți; învoială, convenție. – Din fr. pacte, lat. pactum, germ. Pakt.

pactiza
PACTIZÁ, pactizez, vb. I. Intranz. A se înțelege, a cădea la învoială, a face un pact. ♦ Spec. A se ralia cu adversarul, trădând interesele propriei comunități sociale, ale propriului stat. – Din fr. pactiser.

pactizare
PACTIZÁRE, pactizări, s.f. Acțiunea de a pactiza și rezultatul ei. – V. pactiza.

padela
PADELÁ, padelez, vb. I. Intranz. (Rar) A vâsli cu ajutorul padelei. – Din padelă (după engl. paddle).

padela
PADÉLĂ, padele, s.f. Vâslă de formă specială, cu câte o pală convexă la cele două capete, folosită la caiac pentru înaintarea rapidă pe apă. – Din germ. Paddel.

padina
PÁDINĂ, padini, s.f. Loc aproape plan sau ușor scobit, de obicei în vârful unui deal sau al unui munte. ♦ Mică depresiune, circulară sau alungită, dezvoltată de obicei pe loess prin tasare; crov. [Pl. și: padine] – Din bg. padina.

padisah
PADIȘÁH, padișahi, s.m. Titlu purtat (în trecut) de monarh în unele țări din Orientul Apropiat și Mijlociu; persoană purtând acest titlu. – Din tc. pādișāh, fr. padisah.

padoc
PADÓC, padocuri, s.n. Loc îngrădit într-o pășune, rezervat pentru unele animale domestice; teren împrejmuit și amenajat în mod special, în apropierea grajdurilor, destinat întreținerii și mișcării animalelor domestice în aer liber. ♦ Spec. Loc îngrădit lângă boxa unui cal de curse sau lângă un hipodrom, unde sunt lăsați în libertate sau plimbați caii, înainte de alergări. – Din fr., engl. paddock.

paf
PAF interj. 1. Cuvânt care imită zgomotul produs de o apăsare puternică, de o lovitură, de o pocnitură etc. 2. (Fam.; în expr.) A rămâne (sau a face pe cineva să rămână) paf = a rămâne (sau a face pe cineva să rămână) uimit, surprins, nemișcat. A face paf (pe cineva) = a uimi, a da gata, a învinge într-o discuție (pe cineva). – Onomatopee.

pafta
PAFTÁ, paftale, s.f. 1. Încheietoare ornamentală la haine sau la cingători, lucrată de obicei din metal (prețios și împodobită cu pietre prețioase). ♦ Cingătoare alcătuită din plăci de metal legate între ele cu lănțișoare sau fixate între ele cu ținte. ♦ Dispozitiv (metalic) de închidere a unui obiect (carte, cutie etc.). 2. Piesă din tablă de oțel folosită pentru fixarea cablurilor pe zidurile clădirilor. – Din tc. pafta.

pag
PAG^1 s.m. v. paj.

PAG^2, -Ă, pagi, -ge, adj., s.m. și f. (Cal sau, rar, alt animal) negru sau roșcat cu pete albe. – Din sl. *pĕgŭ.

pagaie
PAGÁIE, pagaie, s.f. Vâslă scurtă cu o singură pală, care se manevrează cu ambele mâini și pe un singur bord, fără a o sprijini de ambarcație. – Din fr. pagaie, it. pagaia.

pagina
PAGINÁ, paginez, vb. I. Tranz. 1. A numerota paginile (1) sau foile unui caiet, ale unei cărți, ale unui manuscris etc. 2. (Tipogr.) A așeza în format de pagini un text cules (și aflat în șpalturi), pentru a obține forma definitivă a lucrării care se tipărește. ♦ A schița planul de dispunere a materialului unui periodic, înainte de culegere, fixând pe pagină locul fiecărui articol. – Din pagină. Cf. fr. p a g i n e r.

paginare
PAGINÁRE, paginări, s.f. Acțiunea de a pagina și rezultatul ei; paginație. – V. pagina.

paginat
PAGINÁT, -Ă, paginați, -te, adj. (Despre pagini, texte) Care este numerotat; pe care s-a făcut operația de paginație (1). – V. pagina.

paginator
PAGINATÓR, -OÁRE, paginatori, -oare, s.m. și f. Muncitor tipograf care face paginația (1) unui text cules. – Pagina + suf. -tor.

paginatura
PAGINATÚRĂ s.f. (Rar) Paginație (2). – Din it. paginatura.

paginatie
PAGINÁȚIE, paginații, s.f. 1. Așezare în format de pagini a unui text cules, pentru a obține forma definitivă a lucrării care se tipărește; paginare. ♦ Schițare anticipată (înainte de culegere) a locului în pagină al fiecărui articol dintr-un periodic; mod de paginare. ♦ Secție într-o tipografie unde se efectuează această operație. 2. Numerotare a paginilor; șir de numere succesive care reprezintă această numerotare; paginare. [Var.: paginațiúne s.f.] – Din fr. pagination.

paginatiune
PAGINAȚIÚNE s.f. v. paginație.

pagina
PÁGINĂ, pagini, s.f. 1. Fiecare dintre cele două fețe ale unei foi de hârtie dintr-o carte, dintr-un caiet, ziar, registru etc., față; p. ext. cuprinsul textului unei asemenea fețe; fragment, capitol dintr-o scriere sau din ansamblul unei opere mai mari. ♢ Loc. vb. A pune în pagină = a pagina (2). 2. Fig. Moment (istoric); eveniment, fapt demn de reținut, dată importantă; episod însemnat din viața unui om. – Din lat., it. pagina, germ. Pagina.

pagoda
PAGÓDĂ, pagode, s.f. Templu hindus, budist sau brahman la unele popoare din Orient, în formă de turn piramidal, compus din mai multe etaje suprapuse, care se retrag succesiv și ale căror streșini sunt întoarse în sus. – Din fr. pagode.

paguba
PÁGUBĂ, pagube, s.f. 1. Pierdere materială suferită de cineva sau adusă cuiva; stricăciune care provoacă o pierdere, o daună. ♢ Loc. adv. În pagubă = pierzând bani sau alte bunuri. ♢ Expr. Atâta pagubă! sau mare pagubă! nici o pagubă! pagubă-n ciuperci! expresii exclamative care arată resemnarea sau nepăsarea pentru o pierdere suferită. A fi rău de pagubă, se spune despre cineva ghinionist sau despre cineva ori ceva care aduce ghinion. A fluiera (sau a sufla, a vorbi etc.) a pagubă = a prevesti o pierdere; a-și manifesta regretul pentru o pierdere suferită. 2. Fig. Știrbire, pierdere a calității, a valorii unui lucru; prejudiciu moral. ♢ Loc. prep. În paguba (cuiva sau a ceva), aducând un prejudiciu. ♢ Expr. (Reg.) Pagubă că... (sau de...) sau e pagubă să... = păcat că... (sau de...); e regretabil să... – Din sl. paguba.

pagur
PAGÚR, paguri, s.m. (La pl.) Nume dat unor crustacee decapode marine al căror abdomen moale este adăpostit într-o cochilie goală (părăsită de gasteropode); (și la sg.) crustaceu din acest grup. – Din fr. pagure.

pahar
PAHÁR, pahare, s.n. 1. Vas de sticlă, de metal, de material plastic etc., de diferite forme sau mărimi, din care se bea apă sau alte lichide; p. ext. conținutul unui asemenea vas; vasul împreună cu conținutul. ♢ Pahar dulce (sau de dar) = pahar de vin sau de țuică (îndulcit cu miere), care se oferă oaspeților la nuntă și pentru care aceștia dăruiesc mirilor bani. ♢ Loc. adj. Bun de pahar = care obișnuiește să bea băuturi alcoolice; care rezistă la băutură. ♢ Loc. adv. La un pahar de (sau cu) vin = în timp ce bea (împreună cu alții), la băutură p. ext. la chef, la petrecere. ♢ Expr. A fi sau a ține etc. (ceva) (ca un) pahar = a fi sau a ține foarte curat. 2. Fig. Necaz, suferință, durere, chin. ♢ Expr. A i se umple (cuiva) paharul sau a(-i) fi plin paharul = a îndura prea multe suferințe morale, a nu mai putea suporta durerea, suferința etc. 3. (Pop.) Ventuză (pentru bolnavi). [Var.: (înv. și reg.) păhár s.n.] – Din magh. pohár, scr. pehar.

paharnic
PAHÁRNIC, paharnici, s.m. (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Titlu dat boierului de la curtea domnilor români care avea grijă de băutura domnului, iar în împrejurări deosebite sau la sărbători îl servea personal pe domn, gustând băutura înaintea acestuia pentru a se convinge că nu este otrăvită; boier care avea acest titlu; ceașnic. ♦ (Înv. și reg.) Cel care toarnă băutura în pahare la diferite ocazii. – Pahar + suf. -nic.

pahiderm
PAHIDÉRM, pahiderme, s.n. Denumire generică dată mai multor mamifere erbivore masive, cu pielea foarte groasă, cu păr puțin, cu pântecele mare și cu picioarele terminate cu copite. ♢ (Adjectival) Animal pahiderm. ♦ (Fam.) Epitet depreciativ pentru o persoană lipsită de bun-simț, obraznică. [Var.: pachidérm s.n.] – Din lat. pachyderma, fr. pachyderme.

pahidermie
PAHIDERMÍE, pahidermii, s.f. (Med.) Îngroșare anormală a pielii. [Var.: pachidermíe s.f.] – Din fr. pachydermie.

pahiglosie
PAHIGLOSÍE, pahiglosii, s.f. (Med.) Îngroșare anormală a limbii. – Din fr. pachyglossie.

pahimeninge
PAHIMENÍNGE, pahimeninge, s.n. (Anat.) Duramater. – Din fr. pachyméninge.

pahimeningita
PAHIMENÍNGÍTĂ, pahimeningite, s.f. (Med.) Meningită a pahimeningelui. – Din fr. pachyméningite.

pahipleurita
PAHIPLEURÍTĂ, pahipleurite, s.f. (Med.) Îngroșare și alipire a foițelor pleurei, ca urmare a unui proces inflamator cronic. [Pr.: -ple-u-] – Din fr. pachypleurite.

pahont
PAHÓNȚ, pahonți, s.m. (Pop.) 1. Soldat cărăuș din armata rusă. 2. Epitet depreciativ pentru o persoană grosolană, necioplită sau murdară [Var.: pohónț s.m.] – Cf. rus p e h o t i n e ț „infanterist”.

pai
PAI, paie, s.n. Tip de tulpină simplă, în general fără ramificații și cu internodurile lipsite de măduvă, caracteristic pentru cereale (grâu, orz, orez etc.) și pentru alte plante din familia gramineelor; (la pl.) grămadă de asemenea tulpini rămase după treierat. ♢ Expr. Om de paie = om fără personalitate, de care se servește cineva pentru a-și atinge un scop personal. Foc de paie = entuziasm sau pasiune trecătoare. Arde focu-n paie ude, se zice despre un sentiment, o pornire care mocnește (fără a izbucni). A întemeia (ceva) pe paie = a clădi, a realiza (ceva) pe temelii șubrede. (Fam.) Văduvă, (sau, rar) văduv de paie = soție sau soț care a rămas o perioadă scurtă de timp fără soț sau, respectiv, fără soție. A fugi ca tăunul cu paiul = a fugi foarte repede. A stinge focul cu paie sau a pune paie pe(ste) foc = a înrăutăți și mai mult situația (dintre doi adversari); a întărâta, a ațâța pe cei care se ceartă. A nu lua un pai de jos = a nu face absolut nimic. ♦ Bucată din această tulpină sau tub subțire din material plastic cu care se sorb unele băuturi. – Lat. palea.

paia
PAIÁ, paiele, s.f. Titlu onorific dat, în ierarhia boierească din țările românești, boierilor care nu aveau slujbă de stat; persoană care avea acest titlu. ♢ Expr. (Reg.) A-i da (cuiva) paiele = a măguli, a flata pe cineva; a fi prea îngăduitor, a-i da (cuiva) nas. – Din tc. pāye.

paiajen
PAIÁJEN s.m. v. păianjen.

paianjenis
PAIANJENÍȘ s.n. v. păienjeniș.

paianta
PAIÁNTĂ, paiante, s.f. Sistem de construcție a pereților unor case, care constă dintr-un schelet de lemn având golurile umplute sau acoperite cu diferite materiale (împletituri de nuiele ori șipci tencuite cu lut, chirpici etc.); material care alcătuiește asemenea sistem de construcție. – Din tc. payanda.

paiata
PAIÁȚĂ, paiațe, s.f. 1. Personaj comic în spectacolele de circ, la diferite reprezentații populare etc.; măscărici, saltimbanc, clovn; bufon. ♦ Păpușă îmbrăcată ca o paiață (1). 2. Epitet dat unui om neserios, ridicol, lipsit de personalitate. – Din rus. paiaț, fr. paillasse, germ. Paiazze.

paiatarie
PAIAȚĂRÍE, paiațării, s.f. Exhibiție executată (pe scenă) de o paiață; p. ext. reprezentație scenică lipsită de valoare. ♦ Fig. Comportare, atitudine lipsită de seriozitate, ridicolă. [Pr.: pa-ia-] – Paiață + suf. -ărie.

paic
PAÍC, paici, s.m. Soldat din garda personală a sultanului sau a domnilor țărilor românești. – Din tc. peyk.

paideia
PAIDEIA s.f. Concepție educativă în Grecia antică ce urmărea cultivarea spiritului uman prin filozofie și știință. [Pr.: pa-i-dé-ia] – Cuv. gr.

paieric
PAIÉRIC, paierice, s.n. Semn grafic în scrierea chirilică, de obicei fără valoare fonetică, pus după o consoană pentru a înlocui semnul moale sau semnul tare în poziție neintensă. – Din sl. pajerĩčkŭ.

paiet
PAIÉT, paiete, s.n. Dispozitiv pentru astuparea provizorie, din exterior, a spărturilor mici produse în bordajul unei nave, sub linia de plutire. – Din fr. paillet.

paieta
PAIÉTĂ, paiete, s.f. Disc mic și sclipitor de metal, de sticlă, de celofan etc. (cu gaură la mijloc), care se coase sau se lipește ca ornament pe haine, pe stofe etc.: fluturaș (2). [Pr.: pa-ie-] – Din fr. paillette.

paing
PAÍNG, paingi, s.m. Păianjen. – Din sl. *pa(i)okŭ.

paingan
PAÍNGĂN s.m. v. păianjen.

paingenis
PAINGENÍȘ s.n. v. păienjeniș.

paingini
PAINGINÍ vb. IV. v. păienjeni.

painjen
PAÍNJEN s.m. v. păianjen.

painjeni
PAINJENÍ vb. IV. v. păinjeni.

painjenire
PAINJENÍRE s.f. v. păienjenire.

painjenis
PAINJENÍȘ s.n. v. păienjeniș.

painjenit
PAINJENÍT, -Ă adj. v. păienjenit.

paiol
PAIÓL, paioale, s.n. (Mar.) Pardoseală de protecție cu care se căptușește podeaua încăperilor unei nave. [Pr.: pa-iol] – Din fr. payol, rus. paiol.

paion
PAIÓN, paioane, s.n. (Rar) Împletitură de paie folosită pentru protejarea obiectelor confecționate din sticlă. [Pr.: pa-ion] – Din fr. paillon.

pair
PAIR, pairi, s.m. Titlu purtat de marii vasali ai regelui în Franța și în Anglia în evul mediu. ♦ Membru (pe viață) al uneia dintre cele două camere legislative din Franța între 1815 și 1848. ♦ Titlu de noblețe în Marea Britanie, care conferă dreptul de membru al Camerei Lorzilor. ♦ Persoană care are (sau avea) unul dintre aceste titluri. [Pr.: per] – Din fr. pair.

pairie
PAIRÍE s.f. Calitate, demnitate de pair. [Pr.: pe-ri-e] – Din fr. pairie.

paisprezece
PÁISPREZECE num. card. Număr care ocupă în numărătoare locul dintre treisprezece și cincisprezece și se indică prin numărul 14 sau XIV. ♢ (Adjectival) Paisprezece cărți. ♢ (Substantivat) Se duceau paisprezece. ♢ (Cu valoare de num. ord.) Locul paisprezece. ♢ (Intră în componența num. adverbial) De paisprezece ori. ♢ (Precedat de „câte”, intră în componența num. distributiv) Câte paisprezece (lei). [Var.:

paisprezecelea
PÁISPREZECELEA, -ZECEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; adesea cu valoare adjectivală) Care se află între al treisprezecelea și al cincisprezecelea. [Var.: pátrusprezecelea, -zecea num. ord.] – Paisprezece + le + a.

paj
PAJ, (1) paji, s.m. 1. (În evul mediu, mai ales în Europa apuseană) Tânăr nobil care se afla în serviciul unui senior, al unui rege, al unui principe etc. pentru a învăța meșteșugul armelor și pentru a se deprinde cu manierele de la curte; p. ext. copil de casă. 2. Pieptănătură feminină în care părul, lăsat lung pe umeri, este rulat la capete spre partea dinăuntru, imitând pieptănătura pajilor (1). [Var.: (înv.) pag s.m.] – Din fr. page, germ. Page.

pajera
PÁJERĂ s.f. v. pajură.

pajiste
PÁJIȘTE, pajiști, s.f. Loc acoperit cu iarbă (măruntă și deasă), folosită ca nutreț sau pentru pășunat; vegetație ierboasă care acoperă acest loc. – Din sl. pašište.

pajora
PÁJORĂ s.f. v. pajură.

pajura
PÁJURĂ, pajuri, s.f. 1. Pasăre răpitoare mai mică decât vulturul, dar mult mai puternică și mai iute în mișcări decât acesta, cu cioc puternic și tăios, cu gheare lungi și ascuțite, care trăiește în regiunile de munte; acvilă (1), aceră (Aquila chrysaetos). ♦ (În mitologia populară) Pasăre uriașă, cu înfățișări variate, de obicei fioroase, înzestrată cu puteri miraculoase. 2. Figură simbolică reprezentând o pajură (1) sau vultur (cu unul sau două capete, de obicei cu aripile întinse), care servește ca semn convențional distinctiv pe stemele, steagurile, pecețile sau monedele unor țări; p. ext. stemă, emblemă având o asemenea figură. [Var.: (înv.) pájeră, pájoră s.f.] – Din ucr. pažera „ființă lacomă, nesățioasă”.

pakistanez
PAKISTANÉZ, -Ă, pakistanezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Pakistanului sau este originară de acolo. 2. adj. Care aparține Pakistanului sau pakistanezilor (1), privitor la Pakistan sau la pakistanezi, originar din Pakistan. – Pakistan (n. pr.) + suf. -ez.

pal
PAL^1, -Ă, pali, -e, adj. (Despre oameni și despre fața lor) Palid (1). ♦ (Despre culori) Puțin intens, șters; (despre obiecte sau ființe) care are o culoare puțin intensă, ștearsă; (despre lumină, despre surse de lumină sau despre corpuri luminoase) lipsit de intensitate, care răspândește o lumină slabă; care este fără strălucire; stins, palid. – Din fr. pâle.

PAL^2, paluri, s.n. Material lemnos sub formă de placă obținut prin presarea de lemn în combinație cu diferiți lianți. – Din inițialele p[lacă] + a[glomerată din] + l[emn].

paladin
PALADÍN, paladini, s.m. (În evul mediu, în Europa apuseană) Nobil slujitor la palatul unor regi; p. ext. cavaler rătăcitor din evul mediu, în continuă căutare de aventuri eroice. ♦ Fig. Bărbat voinic, îndrăzneț, însuflețit de sentimente cavalerești. – Din fr. paladin, it. paladino.

paladiu
PALÁDIU^1 s.n. Element chimic, metal alb-argintiu, lucios, foarte maleabil, din familia platinei, întrebuințat drept catalizator în unele reacții sau ca înlocuitor al platinei în construcția unor instrumente de precizie, a unor obiecte de artă etc. – Din fr. palladium.

PALÁDIU^2, paladii, s.n. Statuie a zeiței Pallas Atena, socotită în antichitate a fi ocrotitoarea cetăților. ♦ Fig. Ocrotire, apărare. – Din lat., fr. palladium.

paladizare
PALADIZÁRE, paladizări, s.f. Operație de depunere a unui strat subțire de paladiu^1 pe suprafețe metalice. – Cf. p a l a d i u 1.

palafita
PALAFÍTĂ, palafite, s.f. Locuință lacustră (din epoca neolitică), construită pe piloți sau pe un podium susținut de pari. – Din fr. palafitte, it. palafitta.

palan
PALÁN, palane, s.n. Macara formată din mai mulți scripeți situați pe două sau mai multe axe, dintre care una fixă. [Var.: palánc s.n.] – Din fr. palan, it. palanco.

palanc
PALÁNC s.n. v. palan.

palanca
PALÁNCĂ, palănci, s.f. 1. (Înv.) Palisadă (1). ♢ Expr. A face (sau a da ceva) palancă (la pământ) = a culca la pământ, a doborî. 2. (Reg.) Nume dat unor construcții rudimentare, folosite ca gard, ca adăpost pentru animale etc. – Din tc., pol. palanka, magh. palánk.

palanchin
PALANCHÍN, palanchine, s.n. (Rar) Lectică. – Din fr. palanquin.

palasca
PALÁȘCĂ, pălăști, s.f. (Înv. și reg.) Geantă de piele care se poartă la șold. ♦ Cartușieră. – Din tc. palaska, ngr. paláska.

palat
PALÁT^1 s.n. Peretele superior al cavității bucale, în formă de boltă, alcătuit din apofizele palatine^2 ale celor două maxilare superioare, precum și din oasele palatine^2, acoperite de o mucoasă groasă; cerul-gurii. ♢ Palat moale sau vălul palatului = porțiune musculară care continuă palatul^1 în partea posterioară a cavității bucale. Palat artificial = mușchi al palatului^1, care se folosește în fonetica experimentală pentru a se vedea suprafața atinsă de limbă la pronunțarea unui sunet. – Din lat. palatum, it. palato. Cf. fr. p a l a i s.

PALÁT^2, palate, s.n. Clădire somptuoasă în care își are sediul o autoritate ori o instituție sau care servește ca reședință unui suveran, ca locuință unei personalități etc.; p. gener. clădire mare luxoasă. [Pl. și: (pop.) palaturi] – Din ngr. paláti, lat. palatium.

palatal
PALATÁL, -Ă, palatali, -e, adj. 1. (Anat.) Relativ la palat^1, care aparține palatului^1, din regiunea palatului^1, palatin^2. 2. (Fon.) Care se produce în regiunea palatului^1; spec. (despre sunete) care se articulează prin atingerea sau apropierea dosului limbii de cerul-gurii. ♦ (Substantivat, f.) Sunet articulat prin atingerea sau apropierea dosului limbii de cerul-gurii. ♦ Care conține sunete a căror articulație se face în regiunea palatului^1. ♦ (Despre timbrul sunetelor) Care este propriu sunetelor articulate în regiunea palatului^1. – Din fr. palatal.

palataliza
PALATALIZÁ, palatalizez, vb. I. Tranz. și refl. (Fon.) A (se) transforma într-o consoană palatală (2). – Din fr. palataliser.

palatalizare
PALATALIZÁRE, palatalizări, s.f. (Fon.) Faptul de a (se) palataliza; modificare fonetică prin care o consoană oarecare devine palatală (2). – V. palataliza.

palatalizat
PALATALIZÁT, -Ă, palatalizați, -te, adj. (Fon.; despre consoane) Care a suferit o palatalizare; muiat^2 (5). – V. palataliza.

palatin
PALATIN^2, -Ă, palatini, -e, adj. (Anat.) Palatal. – Din fr. palatin.

PALATIN^1, palatini, s.m. Titlu dat, în evul mediu, în Europa, unui mare demnitar care îndeplinea anumite funcții la curte sau la palatul unui rege sau al unui mare senior; principe posesor al unui palatinat; guvernator al unei provincii în Germania sau în Polonia medievală; vicerege în Ungaria medievală; persoană care avea unul dintre aceste titluri. ♦ (Adjectival) Care aparține unui palatin^1 sau unui palatinat, privitor la un palatin^1 sau la un palatinat. – Din lat. palatinus, it. palatino, fr. palatin.

palatinat
PALATINÁT, palatinate, s.n. 1. Demnitate, funcție de palatin^1. 2. Teritoriu sau provincie guvernată de un palatin^1. [Pl. și: palatinaturi]. – Din fr. palatinat.

palatita
PALATÍTĂ, palatite, s.f. (Med.) Inflamație a cerului-gurii. – Din fr. palatite.

palatograma
PALATOGRÁMĂ, palatograme, s.f. (Fon.) Reprezentare grafică a suprafeței palatului^1 atinse de limbă în timpul emiterii unui sunet. – Din fr. palatogramme.

palavrageala
PALAVRAGEÁLĂ s.f. v. pălăvrăgeală.

palavragi
PALAVRAGÍ vb. IV. v. pălăvrăgi.

palavragioaica
PALAVRAGIOÁICĂ, palavragioaice, s.f. (Depr.) Femeie care spune palavre. – Palavragi + suf. -oaică.

palavragiu
PALAVRAGÍU, palavragii, s.m. (Depr.) Persoană care spune palavre; flecar, limbut, guraliv. – Din tc. palavracı.

palavra
PALÁVRĂ, palavre, s.f. (Fam.; mai ales la pl.) Vorbă, afirmație lipsită de seriozitate sau de temei; fleac; balivernă, brașoavă. – Din tc. palavra, ngr. palávra.

pala
PÁLĂ^1, pale, s.f. 1. Cantitate de fân, de paie etc. cât se taie dintr-o singură tragere cu coasa sau cât se poate lua o dată cu furca; p. ext. grămadă (mică) de fân, de paie etc. 2. P. ext. Strat, pătură din ceva; fâșie, șuviță. ♦ Undă, adiere, suflare. Pală de vânt. Pală de ceață. – Et. nec. Cf. alb. p a l e.

PÁLĂ^2, pale, s.f. 1. Organ activ al unei elice de avion, de vapor, de ventilator etc. sau al unui rotor, încastrat sau articulat la unul din capete în butucul elicei sau al rotorului. 2. Semifabricat în formă de bandă sau de panglică, obținut după ce fibrele textile au fost pieptănate și înfășurate în cruce pe bobine. – Din fr. pale.

PÁLĂ^3, pale, s.f. (Înv.) Paloș. – Din tc. pala.

PÁLĂ^4, pale, s.f. (Înv. și reg.) Capriciu, toană. – Et. nec.

PÁLĂ^5, pale, s.f. Bucată de pânză dreptunghiulară pe care și-o puneau peste rochie femeile romane. – Din lat. palla.

palca
PÁLCĂ, palce, s.f. (Reg.) Vargă, nuia. ♦ Lovitură dată cu varga. – Din rus. palka.

paleal
PALEÁL, -Ă, paleali, -e, adj. (Zool.) De palium, al paliumului. [Pr.: -le-al] – Din fr. palléal.

paleantrop
PALEANTRÓP, paleantropi, s.m. Nume dat omului fosil din pleistocenul mediu. [Pr.: -le-an-] – Din lat. palaeanthropus, numele științific al paleantropului.

palearctic
PALEÁRCTIC, -Ă, palearctici, -ce, adj. Din părțile nordice ale lumii vechi. [Pr.: -le-arc-] – Din fr. paléarctique.

palee
PALÉE^1, palee, s.f. Picior intermediar de susținere a unui pod de lemn cu mai multe deschideri. – Din fr. palée.

PALÉE^2, palee, s.f. Înveliș floral al plantelor graminee, alcătuit din două frunzișoare care se află pe axa spiculețului, la baza fiecărei flori. – Din lat. palea, germ. Pale.

paleo
PALEO- Element de compunere care înseamnă „vechi” și care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléo-.

paleoantropolog
PALEOANTROPOLÓG, -Ă, paleoantropologi, -ge, s.m. și f. Specialist în paleoantropologie. [Pr.: -le-o-an-] – Din fr. paléoanthropologue.

paleoantropologic
PALEOANTROPOLÓGIC, -Ă, paleoantropologici, -ce, adj. Referitor la paleoantropologie, de paleoantropologie. [Pr.: -le-o-an-] – Din fr. paléoanthropologique.

paleoantropologie
PALEOANTROPOLOGÍE s.f. Parte a antropologiei care studiază omul fosil, preistoric. [Pr.: -le-o-an-] – Din fr. paléoanthropologie.

paleoarheologic
PALEOARHEOLÓGIC, -Ă, paleoarheologici, -ce, adj. Referitor la paleoarheologie, de paleoarheologie. [Pr.: -le-o-ar-he-o-] – Din fr. paléoarchéologique.

paleoarheologie
PALEOARHEOLOGÍE s.f. Arheologie a preistoriei. [Pr.: -le-o-ar-he-o-] – Din fr. paléoarchéologie.

paleoastronaut
PALEOASTRONAÚT, paleoastronauți, s.m. Ființă despre care unele documente străvechi atestă că ar fi călătorit cu vehicule ce aveau atribute tehnice proprii aeronavelor și astronavelor. [Pr.: -le-o-as-] – Paleo- + astronaut.

paleoastronautic
PALEOASTRONAÚTIC, -Ă, paleoastronautici, -e, s.f., adj. 1. S.f. Cercetare a celor mai vechi informații despre preocupări astronautice. 2. adj. Referitor la paleoastronautică (1), de paleoastronautică (1). [Pr.: -le-o-as-] – Din fr. paléoastronautique.

paleobiologic
PALEOBIOLÓGIC, -Ă, paleobiologici, -ce, adj. Referitor la paleobiologie, de paleobiologie. [Pr.: -le-o-bi-o-] – Din fr. paléobiologique.

paleobiologie
PALEOBIOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei care studiază organismele fosile animale și vegetale. V. paleontologie. [Pr.: -le-o-bi-o-] – Din fr. paléobiologie.

paleobotanic
PALEOBOTÁNIC, -Ă, paleobotanici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Parte a paleontologiei care se ocupă cu studierea plantelor fosile. 2. Adj. Referitor la paleobotanică, de paleobotanică; (rar) paleofitologic. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléobotanique.

paleobotanist
PALEOBOTANÍST, -Ă, paleobotaniști, -ste, s.m. și f. Specialist în paleobotanică. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléobotaniste.

paleocen
PALEOCÉN, -Ă, paleoceni, -e, s.n., adj. 1. S.n. Prima epocă a paleogenului (1), caracterizată prin apariția unor noi asociații de foraminifere și prin dezvoltarea rapidă a mamiferelor placentare; eocen inferior. 2. Adj. Care aparține paleocenului (1), privitor la paleocen. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléocène.

paleoclimatologie
PALEOCLIMATOLOGÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu studiul variațiilor climei în decursul perioadelor geologice. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléoclimatologie.

paleoclima
PALEOCLÍMĂ, paleoclime, s.f. Climă din trecutul geologic al Pământului, studiată indirect pe baza distribuției geografice a solurilor, a fosilelor de plante și animale, a formațiunilor geologice, precum și pe baza unor trăsături ale reliefului. [Pr.: -le-o-] – Paleo- + climă.

paleocrestin
PALEOCREȘTÍN, -Ă, paleocreștini, -e, adj. Vechi creștin. [Pr.: -le-o-] – Paleo- + creștin.

paleoecologic
PALEOECOLÓGIC, -Ă, paleoecologici, -ce, adj. Referitor la paleoecologie, de paleoecologie. [Pr.: -le-o-e-] – Din fr. paléoécologique.

paleoecologie
PALEOECOLOGÍE s.f. Ramură a paleontologiei care studiază condițiile de viață ale plantelor și animalelor din trecut. [Pr.: -le-o-e-] – Din fr. paléoécologie.

paleoetnolog
PALEOETNOLÓG, -Ă, paleoetnologi, -ge, s.m. și f. Specialist în paleoetnologie. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléoethnologue.

paleoetnologic
PALEOETNOLÓGIC, -Ă, paleoetnologici, -ce, adj. Care aparține paleoetnologiei, privitor la paleoetnologie. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléoethnologique.

paleoetnologie
PALEOETNOLOGÍE s.f. Știință care se ocupă cu studierea popoarelor dispărute. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléoethnologie.

paleofitologic
PALEOFITOLÓGIC, -Ă, paleofitologici, -ce, adj. (Rar) Paleobotanic. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléophytologique.

paleofitologie
PALEOFITOLOGÍE s.f. (Rar) Paleobotanică. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléophytologie.

paleogen
PALEOGÉN, -Ă, paleogeni, -e, s.n., adj. 1. S.n. Prima perioadă a neozoicului, caracterizată printr-o floră în care predomină fanerogamele și printr-o faună variată; numulitic. 2. Adj. Care aparține paleogenului (1), privitor la paleogen. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléogène.

paleogeofizic
PALEOGEOFÍZIC, -Ă, paleogeofizici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a

paleogeografic
PALEOGEOGRÁFIC, -Ă, paleogeografici, -ce, adj. Referitor la paleogeografie, de paleogeografie. [Pr.: -le-o-ge-o-] – Din fr. paléogéographique.

paleogeografie
PALEOGEOGRAFÍE s.f. Ramură a geologiei care are ca obiect reconstituirea și reprezentarea pe hartă a condițiilor fizico-geografice existente în diferite epoci ale istoriei geologice a Pământului. [Pr.: -le-o-ge-o-] – Din fr. paléogéographie.

paleograf
PALEOGRÁF, -Ă, paleografi, -e, s.m. și f. Specialist în paleografie. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléographe.

paleografic
PALEOGRÁFIC, -Ă, paleografici, -ce, adj. Care ține de paleografie, privitor la paleografie. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléographique.

paleografie
PALEOGRAFÍE s.f. Știință auxiliară a istoriei care se ocupă cu descifrarea corectă a documentelor vechi, cu datarea și stabilirea autenticității. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléographie.

paleolitic
PALEOLÍTIC, -Ă, paleolitici, -ce, s.n., adj. 1. S.n. Cea mai veche fază din istoria omenirii, caracterizată prin folosirea uneltelor de piatră cioplită. 2. Adj. Care aparține paleoliticului (1), privitor la paleolitic. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléolithique.

paleontolog
PALEONTOLÓG, -Ă, paleontologi, -ge s.m. și f. Specialist în paleontologie. [Pr.: -le-on-] – Din paleontologie (derivat regresiv). Cf. it. p a l e o n t o l o g o.

paleontologic
PALEONTOLÓGIC, -Ă, paleontologici, -ce, adj. Care aparține paleontologiei, privitor la paleontologie. [Pr.: -le-on-] – Din fr. paléontologique.

paleontologie
PALEONTOLOGÍE s.f. Știință care se ocupă cu studiul complex al organismelor fosile animale și vegetale. [Pr.: -le-on-] – Din fr. paléontologie.

paleopatologic
PALEOPATOLÓGIC, -Ă, paleopatologici, -ce, adj. Referitor la paleopatologie, de paleopatologie. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléopathologique.

paleopatologie
PALEOPATOLOGÍE s.f. Ramură a patologiei care studiază bolile viețuitoarelor fosile. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléopathologie.

paleopedologic
PALEOPEDOLÓGIC, -Ă, paleopedologici, -ce, adj. Referitor la paleopedologie, de paleopedologie. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléopédologique.

paleopedologie
PALEOPEDOLOGÍE s.f. Ramură a pedologiei care studiază solurile formate în pleistocen sau mai vechi. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléopédologie.

paleoslav
PALEOSLÁV, -Ă, paleoslavi, -e, adj. Care se referă la limba veche slavă (bisericească), care aparține acestei limbi sau este scris în această limbă. ♦ (Substantivat, f.) Limba veche slavă. [Pr.: -le-o-] – Paleo- + slav.

paleosol
PALEOSÓL, paleosoluri, s.n. Sol format în condițiile de climă și vegetație din trecutul geologic al Pământului. [Pr.: -le-o-] – Din fr. paléosol.

paleoteriu
PALEOTÉRIU, paleoterii, s.m. Animal mamifer fosil, erbivor, din prima jumătate a erei terțiare, asemănător cu tapirul. [Pr.: -le-o-te-riu] – Din fr. paléothérium.

paleozoic
PALEOZÓIC, -Ă, paleozoici, -ce, s.n., adj. 1. S.n. A doua eră geologică, a cărei floră se caracterizează prin prezența talofitelor, prin predominanța criptogamelor vasculare și prin apariția gimnospermelor și în a cărei faună se întâlnesc toate grupele de nevertebrate și primele vertebrate. 2. Adj. Care aparține paleozoicului (1), privitor la paleozoic. [Pr.: -le-o-zo-ic] – Din fr. paléozoïque.

paleozoolog
PALEOZOOLÓG, -Ă, paleozoologi, -ge, s.m. și f. Specialist în paleozoologie. [Pr.: -le-o-zo-o-] – Din germ. Paleozoolog.

paleozoologic
PALEOZOOLÓGIC, -Ă, pleozoologici, -ce, adj. Referitor la paleozoologie, de paleozoologie. [Pr.: -le-o-zo-o-] – Din fr. paléozoologique.

paleozoologie
PALEOZOOLOGÍE s.f. Parte a paleontologiei care studiază animalele fosile. [Pr.: -le-o-zo-o-] – Din fr. paléozoologie.

palestinian
PALESTINIÁN, -Ă, palestinieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Palestinei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Palestinei sau palestinienilor (1), privitor la Palestina sau la palestinieni, originar din Palestina. [Pr.: -ni-an] – Palestina (n. pr.) + suf. -ean. Cf. fr. p a l e s t i n i e n.

palestra
PALÉSTRĂ, palestre, s.f. 1. (În Grecia și în Roma antică) Loc special destinat pentru practicarea gimnasticii, luptelor etc. 2. Școală de educație fizică în Atena antică, urmată de băieții în vârstă de 13-15 ani, după absolvirea școlii de gramatică și a celei de chitară. – Din lat. palaestra.

palestric
PALÉSTRIC, -Ă, palestrici, -ce, adj. Referitor la palestră, de palestră. – Din fr. palestrique.

paleta
PALÉTĂ, palete, s.f. 1. Placă de lemn, de porțelan etc., prevăzută cu o deschizătură pentru a putea fi ținută cu mâna, pe care pictorii își întind și își amestecă vopselele când lucrează. ♦ Fig. Gamă cromatică specifică unui pictor sau unei picturi; cromatică, colorit; p. ext. măiestrie artistică a pictorului; p. gener. măiestrie artistică. 2. Lopățică rotundă sau ovală de lemn, de obicei acoperită cu cauciuc sau cu plută, cu care se lovește mingea în tenisul de masă. 3. Piesă (plată) de forme variate, folosită ca suport, ca unealtă de presat, de netezit etc. sau la diferite mecanisme și instrumente. ♦ Pală^2 (De dimensiuni mici). – Din fr. palette.

paletizare
PALETIZÁRE, paletizări, s.f. Manipulare și transportare a mărfurilor cu ajutorul unor platforme speciale. – După fr. palettisation.

pali
PALÍ s.m. Limbă veche, indo-europeană, folosită astăzi ca limbă liturgică budistă și ca limbă de cultură în India, Sri Lanka, Birmania, Thailanda. – Din fr. pali.

paliac
PALIÁC s.n. v. paliag.

paliag
PALIÁG s.n. Aliaj de paladiu și argint, inoxidabil, rezistent, folosit în stomatologie. [Var.: paliác s.n.] – Din germ. Paliag.

paliativ
PALIATÍV, -Ă, paliativi, -e, adj., s.n. 1. (Medicament sau tratament) care ameliorează sau care înlătură simptomele unei boli pentru un timp scurt, fără să suprime cauza bolii. 2. Fig. (Soluție, măsură) care rezolvă temporar sau aparent o situație dificilă. [Pr.: -li-a-] – Din fr. palliatif.

palicar
PALICÁR, palicari, s.m. Voluntar grec în războiul pentru independență al Greciei, din 1821; p. ext. bărbat voinic, viteaz. – Din ngr. pallikári.

palici
PALÍCI, paliciuri, s.n. (Reg.) Păhărel de vin sau de rachiu (de 50 de mililitri); conținutul unui asemenea păhărel. – Cf. scr. p o l i č.

palid
PÁLID, -Ă, palizi, -de, adj. 1. (Despre față sau despre părți ale feței) Care este fără culoare, galben; p. ext. (despre oameni) cu obrazul fără culoare; livid, pal. 2. (Despre lumină, despre surse de lumină sau despre corpuri luminoase) Lipsit de intensitate; care răspândește o lumină slabă; fără strălucire; stins^2. 3. (Despre culori) Care este puțin intens, care este șters, estompat sau spălăcit; (despre obiecte sau ființe) care are o culoare puțin estompată sau spălăcită. ♦ Fig. Lipsit de vigoare; șters; searbăd. – Din lat. pallidus, it. pallido.

paliditate
PALIDITÁTE s.f. Faptul sau însușirea de a fi palid; culoare, aspect al unei persoane care are fața palidă (1); paloare. – Palid + suf. -itate. Cf. it. p a l l i d i t á.

palie
PÁLIE, palii, s.f. (Înv.) Carte care conține Vechiul Testament [Acc. și: palíe] – Din ngr. paleá.

palier
PALIÉR, paliere, s.n. 1. (Tehn.) Lagăr. 2. Porțiune orizontală în cuprinsul scării interioare a unei clădiri, la nivelul fiecărui etaj; odihnă. ♦ Ansamblul planșeelor unei construcții, aflate la același nivel al ei. 3. Porțiune orizontală din traseul unei căi ferate sau a unui drum rutier. 4. Parcurs executat de avion, la decolare, imediat după dezlipirea de la sol. [Pr.: -li-er] – Din fr. palier.

palilalie
PALILALÍE, palilalii, s.f. (Med.) Tulburare a vorbirii care constă în repetarea involuntară a unuia sau a mai multor cuvinte dintr-o frază. – Din fr. palilalie.

palimpsest
PALIMPSÉST, palimpseste, s.n. Pergament sau papirus de pe care s-a șters sau s-a ras scrierea inițială pentru a se putea utiliza din nou și pe care se mai văd urmele vechiului text. – Din fr. palimpseste.

palinca
PALÍNCĂ, palinci, s.f. (Reg.) Rachiu; p. restr. țuică. [Acc. și: pálincă. – Var.: pălíncă s.f.] – Din magh. pálinka.

palincuta
PALINCÚȚĂ s.f. v. pălincuță.

palindrom
PALINDRÓM, palindromuri, s.n. Grup de cuvinte sau cuvânt care poate fi citit de la stânga la dreapta și de la dreapta la stânga fără să-și piardă sensul; p. ext. joc distractiv constând în găsirea unui cuvânt care citit și normal și invers, să aibă fie același înțeles, fie, în al doilea caz, să dea un alt cuvânt. – Din fr. palindrome.

palingeneza
PALINGENÉZĂ s.f. Fenomen de formare a magmei prin topirea unor roci preexistente. – Din fr. palingénese.

palingenezic
PALINGENÉZIC, -Ă, palingenezici, -ce, adj. (Geol.) Referitor la palingeneză, de palingeneză. – Din fr. palingénésique.

palingenezie
PALINGENEZÍE s.f. (În unele concepții filozofice) Renaștere, înviere periodică a tuturor ființelor. ♦ Fig. Înnoire, regenerare (morală). – Din fr. palingénésie.

palinodic
PALINÓDIC, -Ă, palinodici, -ce, adj. Care aparține palinodiei, privitor la palinodie, specific palinodiei. – Din fr. palinodique.

palinodie
PALINODÍE, palinodii, s.f. Operă literară sau discurs în care autorul retractează cele spuse anterior; p. ext. schimbare de părere, retractare. – Din fr. palinodie.

palinologic
PALINOLÓGIC, -Ă, palinologici, -ce, adj. (Bot.) Referitor la palinologie, de palinologie. – Din fr. palynologique.

palinologie
PALINOLOGÍE s.f. Ramură a botanicii care studiază polenul și sporii. – Din fr. palynologie.

palisa
PALISÁ, palisez, vb. I. Tranz. A lega ramurile pomilor fructiferi de un suport, de un spalier pentru a împiedica ruperea lor în caz de furtună sau pentru a da ramurilor o anumită formă. – Din fr. palisser.

palisada
PALISÁDĂ, palisade, s.f. 1. Element de fortificație, folosit în amenajările defensive mai vechi, alcătuit din pari groși și lungi bătuți în pământ, legați între ei cu scânduri, frânghii etc. și având între spații împletituri de nuiele, mărăcini, sârmă ghimpată etc.; palancă. 2. (Bot.) Mod de așezare a unor celule alungite, cilindrice sau prismatice, care stau una lângă alta, perpendiculare pe suprafața organului; celule astfel așezate. – Din fr. palissade.

palisadic
PALISÁDIC, -Ă, palisadici, -ce, adj. (Bot.) De palisadă (2). – Din fr. palissadique.

palisaj
PALISÁJ s.n. Palisare. – Din fr. palissage.

palisandru
PALISÁNDRU, palisandri, s.m. Arbore exotic cu lemn tare și dens, de culoare neagră-violetă și cu miros plăcut, din care se fac mobile fine (Jacaranda obtusifolia); p. restr. lemnul acestui arbore. – Din fr. palissandre.

palisare
PALISÁRE, palisări, s.f. Acțiunea de a palisa și rezultatul ei; palisaj. – V. palisa.

paliu
PALÍU, -IE, palii, adj. (Reg.) 1. (Despre picioare; p. ext. despre oameni sau animale) Schilod, infirm; paralizat; șchiop. 2. (Despre ochi; p. ext. despre oameni) Sașiu. – Et. nec.

palium
PÁLIUM, paliumuri, s.n. (Zool.) Manta. – Din lat., fr. pallium.

palm
PALM, palmi, s.m. (Rar) Palmier. – Din fr. palme, germ. Palme.

palmac
PALMÁC, palmace, s.n. Veche unitate de măsură pentru lungime, folosită mai ales în Moldova, egală cu 3,4 cm și echivalând aproximativ cu a opta parte dintr-o palmă^1 (1). – Din tc. parmak (după palmă^1).

palmacee
PALMACÉE, palmacee, s.f. (La pl.) Familie de plante monocotiledonate, având ca reprezentant tipic palmierul; (și la sg.) plantă din această familie. – Din lat. palmaceae.

palmar
PALMÁR, -Ă, palmari, -e, adj. Care se referă la palmă. Arteră palmară. – Cf. fr. p a l m a i r e.

palmares
PALMARÉS, palmaresuri, s.n. Listă în care se înscriu succesele sau victoriile (sportive, artistice etc.) obținute de cineva; totalitate a unor astfel de succese sau de victorii. – Din fr. palmarès.

palmat
PALMÁT, -Ă, palmați, -te, adj. 1. (Despre lobii unei frunze simple, foliolele unei frunze compuse sau despre nervuri) Care pornește dintr-un centru comun și se răsfiră apoi ca degetele de la palmă^1; palmiform. 2. (Despre picioarele unor animale) Cu degetele unite printr-o membrană. – Din lat. palmatus, it. palmato, fr. palmé.

palmatifid
PALMATIFÍD, -Ă, palmatifizi, -de, adj. (Bot.; mai ales despre frunze palmate) Cu lobi de forma degetelor de la mână. – Din fr. palmatifide.

palmatura
PALMATÚRĂ, palmaturi, s.f. (Med.) Malformație congenitală constând în unirea degetelor mâinii printr-o pieliță. – Din fr. palmature.

palma
PÁLMĂ^1, palme, s.f. 1. Partea dinăuntru a mâinii, de la încheietura cu antebrațul până la vârful degetelor. ♢ Loc. adj. și adv. Ca în palmă = a) cu suprafața netedă, plană; b) (care este) foarte bine; c) (care este) în cele mai mici amănunte. ♢ Loc. adv. (Rar) Ca din palmă = ușor, repede. ♢ Expr. (A lucra) cu palma (sau cu palmele) = (a lucra numai) cu brațele, manual. A ține sau a duce, a purta (pe cineva ca) pe (sau ca în) palmă (sau palme) = a îngriji foarte bine pe cineva, a avea grijă să nu ducă lipsă de nimic; a răsfăța. A avea (pe cineva) în palmă = a avea (pe cineva) la discreție, în puterea sa. A cădea în palma cuiva = ajunge la discreția cuiva. A juca (pe cineva) pe palmă = a dispune (de cineva) după bunul plac. Când va crește păr în palmă = niciodată. A-l mânca (pe cineva) palma (sau palmele) = a avea chef să bată pe cineva. Bătând (sau cât ai bate) din palme = imediat, foarte repede. 2. Lovitură aplicată cuiva (peste obraz) cu palma^1 (1). ♢ Loc. vb. A lua (pe cineva) la (sau în) palme = a pălmui. 3. Veche unitate de măsură pentru lungime (de aproximativ 25-28 cm), egală cu distanța dintre extremitatea degetului mare și a celui mic bine întinse în lături. ♢ Palmă îngenuncheată (sau domnească) = veche unitate de măsură pentru lungime, mai mare cu aproximativ 3 cm decât palma^1 (3). Un lat de palmă = lățimea unei palme^1, când degetele sunt lipite între ele. ♢ Loc. adj. De o palmă = de dimensiuni neobișnuite, foarte mic sau foarte mare (în raport cu cât ar trebui sau cât ne-am aștepta să fie). ♢ Expr. O palmă de loc = a) o distanță mică; b) o suprafață (mică) de pământ cultivabil. 4. Bătător de covoare. 5. Obiect de cauciuc în formă de înotătoare, fixat de picior, folosit la înotul subacvatic. – Lat. palma.

PÁLMĂ^2, palme, s.f. (Înv.) Ramură de palmier (considerată ca semn al biruinței). ♦ Motiv ornamental (în formă de ramură de palmier). ♢ Palmele academice = distincție în formă de frunză de palmier stilizată, acordată de Academia Franceză oamenilor de știință și artiștilor. – Din fr. palme.

palmer
PALMÉR, palmere, s.n. Instrument de precizie pentru măsurarea grosimii unor piese. – Din fr. palmer.

palmeta
PALMÉTĂ, palmete, s.f. Motiv ornamental reprezentând o frunză de palmier sau de acant stilizată. ♦ Formă artistică dată pomilor fructiferi ale căror ramuri, susținute de spaliere, sunt îndreptate să crească vertical sau oblic, într-un singur plan. – Din fr. palmette.

palmier
PALMIÉR, palmieri, s.m. (La pl.) Nume dat mai multor specii de arbori tropicali și subtropicali cu trunchiul drept, neramificat, având în vârf o coroană bogată de frunze penate sau palmate (1); (și la sg.) arbore care face parte dintr-una din aceste specii; palm. [Pr.: -mi-er] – Din fr. palmier.

palmiera
PALMIÉRĂ, palmiere, s.f. Bucată dreptunghiulară de piele groasă care protejează palmele^1 (1) în timpul muncii. – Palmă^1 + suf. -ieră.

palmiform
PALMIFÓRM, -Ă, palmiformi, -e, adj. 1. (Rar) Palmat (1). Frunze palmiforme. 2. (Despre unele coloane egiptene) Care are capitelul în forma unui mănunchi de frunze de palmier. – Din fr. palmiforme.

palmiped
PALMIPÉD, palmipede, s.n. (La pl.) Denumire dată păsărilor acvatice cu picioare palmate; (și la sg.) pasăre care face parte din acest grup. ♢ (Adjectival) Specie palmipedă. – Din fr. palmipede.

palmitat
PALMITÁT, palmitați, s.m. Sare sau ester al acidului palmitic. – Din fr. palmitate, germ. Palmitat.

palmitic
PALMÍTIC adj.m. (în sintagma) Acid palmitic = acid gras, solid, de culoare aibă, inodor și insipid, care se găsește în uleiurile și grăsimile naturale și are diverse întrebuințări în industrie. – Din fr. palmitique.

palmitina
PALMITÍNĂ s.f. Substanță solidă, grasă, obținută prin combinarea acidului palmitic cu glicerina. – Din fr. palmitine.

paloare
PALOÁRE, palori, s.f. 1. Culoare, aspect al unei persoane care are fața palidă (1); faptul de a fi palid (1); paliditate, gălbeneală. 2. (Rar) Culoare ștearsă, estompată. – Din fr. pâleur, it. pallore.

palograf
PALOGRÁF, palografe, s.n. Instrument pentru înregistrarea oscilațiilor verticale ale unei nave. – Din fr. palographe.

palograma
PALOGRÁMĂ, palograme, s.f. Curbă de reprezentare a oscilațiilor unei nave, obținută cu ajutorul palografului. – Din fr. palogramme.

palonier
PALONIÉR, paloniere, s.n. Mecanism alcătuit dintr-o pârghie articulată la mijloc și cu două pedale la extremități, folosit la dirijarea unui avion sau a unor ambarcații. [Pr.: -ni-er] – Din fr. palonnier.

palos
PÁLOȘ, paloșe, s.n. Sabie lată cu două tăișuri, adesea încovoiată spre vârf, care se folosea în trecut; pală^3. – Din magh. pallos.

palotie
PALÓTIE, palotii, s.f. (Reg.) Istorioară hazlie; snoavă. ♦ Șotie, poznă, boroboață. – Et. nec.

palp
PALP s.m. v. palpă.

palpa
PALPÁ, palpez, vb. I. Tranz. 1. A examina un bolnav atingându-i sau apăsându-i ușor o regiune a corpului cu mâna, pentru a determina dimensiunile, modificările de formă și de consistență, sensibilitatea etc. unor țesuturi sau organe și pentru a putea stabili diagnosticul. 2. A examina, cu mâna sau cu un instrument special, gradul de netezime al suprafeței unui obiect. – Din fr. palper.

palpabil
PALPÁBIL, -Ă, palpabili, -e, adj. Care poate fi pipăit, de care se poate lua cunoștință prin palpare; concret; fig. evident, clar, neîndoios. – Din fr. palpable.

palpabilitate
PALPABILITÁTE s.f. (Rar) însușirea de a fi palpabil; fig. evidență, claritate. – Din fr. palpabilité.

palpare
PALPÁRE, palpări, s.f. Acțiunea de a palpa și rezultatul ei; palpație. – V. palpa.

palpator
PALPATÓR, palpatoare, s.n. Element sensibil al unui instrument de măsurat sau de controlat neregularitățile de pe suprafețele corpurilor solide (de obicei metalice). – Palpa + suf. -tor. Cf. it. p a l p a t o r e.

palpatie
PALPÁȚIE, palpații, s.f. (Rar) Palpare. – Din fr. palpation.

palpa
PÁLPĂ, palpe, s.f. (Entom.) Mic apendice mobil al pieselor bucale la artropode, servind ca organ al gustului. [Var.: palp s.m.] – Din fr. palpe.

palpebral
PALPEBRÁL, -Ă, palpebrali, -e, adj. (Anal.) Al pleoapei, referitor la pleoapă. – Din fr. palpébral.

palpit
PALPÍT, palpite, s.n. (Înv.) Palpitație. – Din it. palpito.

palpita
PALPITÁ, palpít, vb. I. Intranz. 1. (Despre inimă) A bate mai puternic, mai rapid decât e normal sau a bate în mod neregulat, din cauza unei emoții, a unui efort, a unei boli; a zvâcni. ♦ (Despre oameni) A fi stăpânit de o emoție puternică, a fi tulburat; a tremura. 2. P. anal. A se mișca ritmic, a se legăna; a tremura, a fremăta; a sclipi ușor și intermitent, a licări, a pâlpâi. 3. Fig. A se manifesta cu putere, a trăi intens; a fremăta, a pulsa, a vibra. – Din fr. palpiter, it. palpitare.

palpitant
PALPITÁNT, -Ă, palpitanți, -te, adj. Care trezește un interes viu, care captivează, pasionează; pasionant, captivant, emoționant. – Din fr. palpitant.

palpitare
PALPITÁRE, palpitări, s.f. Acțiunea de a palpita și rezultatul ei. – V. palpita.

palpitatie
PALPITÁȚIE, palpitații, s.f. Mișcare anormală, puternică, rapidă sau neregulată a inimii, provocată de o boală, de o emoție, de un efort etc.; palpit. ♦ Fig. (Rar) Sentiment, emoție. – Din fr. palpitation, it. palpitazione.

palpitator
PALPITĂTÓR, -OÁRE, palpitători, -oare, adj. (Rar) Tremurător, fremătător. – Palpita + suf. -ător.

palplansa
PALPLÁNȘĂ, palplanșe, s.f. Element de construcție din lemn, oțel sau beton, de forma unei grinzi cu lungime mare, folosit la executarea unor pereți care susțin săpăturile, sprijină malurile înalte etc. – Din fr. palplanche.

palten
PÁLTEN s.m. v. paltin.

paltin
PÁLTIN, paltini, s.m. Numele a doi arbori: a) arbore înalt, cu frunzele crestate adânc, cu florile mici și fructele prevăzute cu aripi, având trunchiul din lemn tare, folosit la fabricarea mobilei, a unor instrumente muzicale etc. (Acer pseudoplatanus); b) arțar. ♦ Lemnul arborilor de mai sus. [Var.: (pop.) pálten s.m.] – Lat. platanus.

palton
PALTÓN, paltoane, s.n. Haină de iarnă (lungă până sub genunchi), făcută din stofă groasă și căptușită, care se poartă peste celelalte obiecte de îmbrăcăminte. – Din fr. paletot.

paltonas
PALTONÁȘ, paltonașe, s.n. Diminutiv al lui palton. – Palton + suf. -aș.

paluda
PALÚDĂ, palude, s.f. (Înv.) Baltă; mlaștină. – Din lat. palus, -udis, fr. palude.

paludean
PALUDEÁN, -Ă, paludeeni, -e, adj. (Rar) Palustru. ♢ Friguri paludeene = paludism. [Pr.: -de-an] – Din fr. paludéen.

paludic
PALÚDIC, -Ă, paludici, -ce, adj. Care se referă la paludism, atins de paludism. ♦ (Substantivat) Persoană care suferă de paludism; malaric. – Din fr. paludique.

paludism
PALUDÍSM s.n. Boală infecțioasă provocată de un hematozoar (prin înțepătura țânțarilor anofeli); malarie; friguri palustre. – Din fr. paludisme.

paludolog
PALUDOLÓG, -Ă, paludologi, -ge, s.m. și f. Specialist în paludologie. – Din paludologie (derivat regresiv).

paludologie
PALUDOLOGÍE s.f. (Med.) Malariologie. – Din fr. paludologie.

paludos
PALUDÓS, -OÁSĂ, paludoși, -oase, adj. (Livr.) Mlăștinos. – Din lat. paludosus, it. paludoso.

paludoterapie
PALUDOTERAPÍE s.f. (Med.) Malarioterapie. – Din fr. paludothérapie.

paludrina
PALUDRÍNĂ s.f. Medicament folosit împotriva paludismului. – Din fr. paludrine.

palustru
PALÚSTRU, -Ă, paluștri, -stre, adj. De baltă, din regiunea sau de pe malurile bălților. ♢ Friguri palustre = paludism. Locuințe palustre = locuințe lacustre. – Din fr. palustre.

palux
PÁLUX s.m. Lac incolor care se aplică pe suprafața parchetului. – Denumire comercială.

pama
PAMÁ, pamez, vb. I. Intranz. (Franțuzism) A leșina, a se pierde. – Din fr. pâmer.

pamblica
PÁMBLICĂ s.f. v. panglică.

pambriu
PAMBRÍU, pambriuri, s.n. (Înv.) Stofă de lână merinos. – Et. nec.

pamflet
PAMFLÉT, pamflete, s.n. Specie literară (în versuri sau în proză) cu caracter satiric, în care scriitorul înfierează anumite tare morale, concepții politice, aspecte negative ale realității sociale, trăsături de caracter ale unei persoane etc. – Din fr. pamphlet.

pamfletar
PAMFLETÁR, -Ă, pamfletari, -e, s.m., adj. 1. s.m. (Adesea depr.) Autor de pamflete; pamfletist. 2. Adj. Care are caracter de pamflet, specific pamfletului. – Din fr. pamphlétaire.

pamfletaresc
PAMFLETĂRÉSC, -EÁSCĂ, pamfletărești, adj. Care aparține sau este specific pamfletarului sau pamfletului, privitor la pamfletar sau la pamflet. – Pamfletar + suf. -esc.

pamfletist
PAMFLETÍST, -Ă, pamfletiști, -ste, s.m. și f. Pamfletar. – Pamflet + suf. -ist.

pampa
PÁMPA s.n. v. pampas.

pampas
PÁMPAS, pampasuri, s.n. Câmpie întinsă, acoperită cu ierburi și cu tufișuri, caracteristică regiunilor cu climă subtropicală și temperată din America de Sud. [Var.: pámpa s.n.] – Din fr. pampa.

pan
PAN^1- Element de compunere care înseamnă „tot”, „întreg” și care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr., ngr. pan-.

PAN^2, pani, s.m. Denumire dată (în evul mediu) nobililor polonezi sau, p. gener., marilor boieri români; persoană care purta acest titlu. – Din pol. pan.

panacagiu
PANACAGÍU, panacagii, s.m. (Rar) Panacodar. – Cf. p a n a c o d a r.

panacee
PANACÉE s.f. v. panaceu.

panaceu
PANACÉU, panacee, s.n. Medicament despre care se credea odinioară că vindecă orice boală. [Var.: (înv.) panacée s.f.] – Din lat. panacea, fr. panacée.

panachida
PANACHÍDĂ, panachide, s.f. Tăbliță sau placă de metal, de piatră sau de lemn, folosită în trecut de școlari pentru a învăța să scrie. – Din bg. panakída.

panacod
PANACÓD, panacoade, s.n. Scândură de anumite dimensiuni, care se acoperă cu o cârpă curată și pe care se așază bucățile de aluat înainte de a fi introduse în cuptor; formă, tipar pentru aluat. – Din ngr. pinakotí.

panacodar
PANACODÁR, panacodari, s.m. Brutar care lucrează cu panacodul; (rar) panacagiu. [Var.: panacotár s.m.] – Panacod + suf. -ar.

panacotar
PANACOTÁR s.m. v. panacodar.

panafrican
PANAFRICÁN, -Ă, panafricani, -e, adj. Care se referă la (toată) Africa, din întreaga Africă – Din fr. panafricain.

panafricanism
PANAFRICANÍSM s.n. Doctrină care tinde să dezvolte unitatea și solidaritatea popoarelor africane. – Din fr. panafricanisme.

panaghiar
PANAGHIÁR, panaghiare, s.n. 1. Icoana Maicii Domnului. 2. Vas de metal (mai ales de aur sau de argint), împodobit cu incrustații artistice, pe care se ține panaghia (2). [Pr.: -ghi-ar] – Panaghie + suf. -ar.

panaghie
PANAGHÍE, panaghii, s.f. 1. Nume dat Fecioarei Maria; p. ext. iconiță (emailată) cu chipul Fecioarei Maria, purtată de ierarhi pe piept. 2. Bucată de prescură care se mănâncă în mănăstiri, în prima săptămână după Paști. ♦ Prescură făcută la patruzeci de zile după înmormântarea cuiva. – Din sl. panagija, ngr. panaghía.

panahida
PANAHÍDĂ, panahide, s.f. (Înv. și pop.) Parastas (făcut după 40 de zile de la moartea cuiva). ♦ Parte a prohodului care se cântă la scoaterea mortului din casă. – Din sl. panahida.

panama
PANAMÁ^1, panamale, s.f. 1. Împletitură făcută din paie obținute din frunzele unui palmier care crește în Panama; p. ext. pălărie făcută dintr-o astfel de împletitură. 2. Țesătură ușoară de bumbac sau de in care imită panamaua (1). – Din fr. panama.

PANAMÁ^2, panamale, s.f. Afacere frauduloasă de mari proporții, escrocherie în stil mare. – Din n. pr. Panamá.

panamerican
PANAMERICÁN, -Ă, panamericani, -e, adj. Care se referă la (toată) America, care aparține Americii (întregi). – Din fr. panaméricain.

panamericanism
PANAMERICANÍSM s.n. Doctrină care tinde să dezvolte o mai strânsă colaborare între statele americane. – Din fr. panaméricanisme.

panamericanist
PANAMERICANÍST, -Ă, panamericaniști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al panamericanismului. – Din fr. panaméricaniste.

panamez
PANAMÉZ, -Ă, panamezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană născută și crescută în Panama. 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din Panamá. – Panamá (n. pr.) + suf. -ez.

panarab
PANARÁB, -Ă, panarabi, -e, adj. Care se referă la ansamblul țărilor de limbă arabă și la civilizația acestora. – Din fr. panarabe.

panarama
PANARÁMĂ s.f. v. panoramă.

panariciu
PANARÍCIU s.n. v. panarițiu.

panaritiu
PANARÍȚIU, panariții, s.n. Inflamație de natură infecțioasă, localizată la degetele de la mâini sau de la picioare; sugel. [Var.: panaríciu s.n.] – Din lat. panaricium.

panas
PANÁȘ, panașuri, s.n. Mănunchi de pene^1 (colorate) care împodobea altădată (în unele țări și astăzi) chipiul sau coiful militarilor, turbanul unor demnitari etc.; penaj. ♦ P. gener. Mănunchi de pene^1 folosit ca podoabă. [Pl. și: panașe] – Din fr. panache.

panasat
PANAȘÁT, -Ă, panașați, -te, adj. (Rar) Împodobit, ornat cu panaș. – Din fr. panaché.

panatenee
PANATENÉE s.f. pl. Cea mai importantă festivitate religioasă și politică din Atena antică, celebrată anual sau la patru ani o dată în cinstea zeiței Atena. – Din fr. panathénées.

pana
PÁNĂ^1, pene, s.f. I. 1. Fiecare dintre formațiile epidermice cornoase care acoperă corpul păsărilor, servind la protecția lui și la zbor, compusă dintr-un cotor pe care sunt așezate simetric, de-o parte și de alta, fire (pufoase). ♢ Expr. Ușor în pene = îmbrăcat subțire, sumar; p. ext. prost îmbrăcat, zdrențăros. Smuls de pene = rușinat, umilit. A lua (pe cineva) în (sau prin) pene = a certa, a mustra (pe cineva). ♢ Compuse: pana-zburătorului = plantă erbacee cu frunze păroase, și cu flori mari, violete sau albe, fără miros (Lunaria annua); pana-gâștei = specie de mușchi cu tulpina dreaptă, cu ramuri arcuite și inegale, formând tufe mari, verzi sau gălbui (Hylocomium triquetrum). ♦ Smoc de pene^1 (I 1) sau aripă care servește la diverse scopuri practice gospodărești. 2. (La pl.) Pene^1 (I 1) de pasăre sau fire pufoase desprinse de pe cotoarele acestora, care servesc la umplerea pernelor, a saltelelor etc.; p. ext. așternut (moale) de pat (cu pene), fulgi etc.). 3. Pană^1 (I 1) de gâscă, ascuțită și despicată la vârf, întrebuințată altădată ca instrument de scris cu cerneală; p. gener. toc de scris, condei; ceea ce servește la scris. ♦ Fig. Scriere, scris; stil, fel de a scrie al unui scriitor; arta de a scrie; p. ext. scriitor. 4. Dispozitiv făcut din cotor de pană^1 (I 1), care servește să țină cârligul undiței la adâncimea dorită. 5. Podoabă din pene^1 (I 1), care se poartă la pălărie, în păr etc. ♦ (Pop.) Podoabă pentru pălărie făcută din flori (naturale sau artificiale); p. restr. floare. 6. (În sintagma) Categorie pană = categorie în care intră boxerii între 54 și 57 kg, luptătorii între 57 și 63 kg etc. II. 1. Piesă de lemn sau de metal (de forma unei prisme), întrebuințată la despicarea lemnelor, la detașarea unor bucăți dintr-un material, la fixarea sau la înțepenirea unor piese, la asamblarea sau la solidarizarea unor organe de mașini, a unor elemente de construcție etc. ♦ (Tipogr.) Piesă care se intercalează între matrițele de linotip, pentru a le spația. ♦ Felioară de slănină cu care se împănează carnea ce urmează să fie friptă. 2. Partea ciocanului, opusă capului, prelungită și subțiată spre vârf. ♦ Partea lată, plată a unor obiecte, instrumente etc.; lamă. 3. Bețișor cu care se strânge frânghia ferăstrăului pentru a întinde pânza; cordar. 4. (În sintagma) Pana căpăstrului sau pană de căpăstru = ștreang sau curea cu care se priponește calul. 5. Parte a cârmei unei nave, care poate fi rotită în jurul unui ax vertical și asupra căreia se exercită presiunea apei când se schimbă direcția de mișcare a navei. 6. Placă mică de os, de celuloid etc. cu care se ating coardele la unele instrumente muzicale. ♦ Ancie (la un instrument muzical de suflat). 7. (În sintagma) Pană de somn = carnea de la pântece sau de la coada somnului. [Var.: (înv. și reg.) peánă s.f.] – Lat. pinna.

PÁNĂ^2, pene, s.f. 1. Oprire accidentală a funcționării unei mașini, a unui mecanism, a unui vehicul. ♢ Expr. (Fam.) A fi (sau a rămâne) în pană = a nu putea continua o activitate, a duce lipsă de ceva; a rămâne fără bani. 2. Situație în care se află o navă cu vele care are vânt din față și nu poate înainta. – Din fr. panne.

pancalism
PANCALÍSM s.n. Doctrină filozofică ce subordonează întreaga realitate categoriei frumosului. – Din fr. pancalisme.

pancarta
PANCÁRTĂ, pancarte, s.f. Bucată (mare) de carton, de pânză, de lemn etc. pe care este scrisă o lozincă, o înștiințare etc.; placardă. – Din fr. pancarte.

pancova
PÁNCOVĂ, pancove, s.f. (Reg.) Gogoașă sau minciunea (de mâncat). – Din magh. pánk.

pancratiu
PANCRÁȚIU, pancrații, s.n. Probă atletică la vechii greci, constând în trântă și pugilat. – Din fr. pancrace.

pancreas
PANCREÁS, pancreasuri, s.n. Glandă de formă alungită, așezată înapoia stomacului, care are legătură cu splina și cu duodenul. [Pr.: -cre-as] – Din lat. pancreas, fr. pancréas, it. pancrea(s).

pancreatic
PANCREÁTIC, -Ă, pancreatici, -ce, adj. Care ține de pancreas, privitor la pancreas. [Pr.: -cre-a-] – Din lat. pancreaticus, fr. pancréatique, it. pancreatico.

pancreatina
PANCREATÍNĂ s.f. Substanță extrasă din pancreasul animalelor și folosită în tratamentul tulburărilor intestinale. [Pr.: -cre-a-] – Din fr. pancréatine.

pancreatita
PANCREATÍTĂ, pancreatite, s.f. Boală care constă în inflamația acută sau cronică a pancreasului. [Pr.: -cre-a-] – Din fr. pancréatite.

pancromatic
PANCROMÁTIC, -Ă, pancroamatici, -ce, adj. (Despre materiale fotografice) Care este sensibil la toate radiațiile luminoase din spectrul vizibil. – Din fr. panchromatique.

pancronic
PANCRÓNIC, -Ă, pancronici, -ce, adj. Valabil pentru orice epocă. – Pan^1- + cronic.

panda
PÁNDA s.m. invar. Mamifer carnivor asemănător cu un ursuleț, care are blana albă cu pete negre și trăiește în Himalaia (Ailurus fulgens). – Din engl., fr. panda.

pandajmetrie
PANDAJMETRÍE s.f. (Geol.) Determinare a înclinării și a direcției straturilor geologice din adâncime, în scopul cunoașterii structurilor geologice. – Din fr. pandagemétrie.

pandalie
PANDALÍE, pandalii, s.f. (Fam.; mai ales la pl.) Criză nervoasă, furie; toană; capriciu. – Et. nec.

pandant
PANDÁNT, pandante, s.n. Obiect care formează, împreună cu altul, o pereche simetrică. – Din fr. pendant.

pandantiv
PANDANTÍV, pandantive, s.n. 1. Bijuterie care se poartă la gât, atârnată de un lănțișor sau de o panglică. 2. Element arhitectural în formă de triunghi sferic cu vârful în jos, situat în colțurile arcelor mari care sprijină o cupolă sau o turlă. – Din fr. pendentif.

pandecte
PANDÉCTE s.f. pl. Culegere de opinii ale juriștilor romani asupra principalelor probleme de drept, alcătuită în vremea împăratului Iustinian și adaptată în timp nevoilor noilor instituții. – Din lat. pandectae, fr. pandectes.

pandelas
PANDELÁȘ, pandelașe, s.n. (Reg.) Dans popular românesc. – De la Pandele (n. pr.) + suf. -aș.

pandemic
PANDÉMIC, -Ă, pandemici, -ce, adj. (Despre boli) (Care are caracter) de pandemie. – Din fr. pandémique.

pandemie
PANDEMÍE, pandemii, s.f. Epidemie care se extinde pe un teritoriu foarte mare. – Din fr. pandémie.

pandemoniu
PANDEMÓNIU s.n. (Livr.) Capitală imaginară a infernului; adunarea, sfatul demonilor. ♦ Fig. Adunare de oameni sau loc în care domnește discordia, dezordinea, corupția. – Din fr. pandémonium, it. paademonio.

pandispan
PANDIȘPÁN, pandișpanuri, s.n. Prăjitură făcută din făină, ouă și zahăr, de culoare galbenă și cu aspect pufos. [Pl. și: pandișpane] – Din ngr. pandespáni.

pandit
PANDÍT, pandiți, s.m. Titlu dat savanților, învățaților etc. brahmani din India. Pandit Nehru. – Din fr. pandit.

pandlica
PÁNDLICĂ s.f. v. panglică.

pandora
PANDÓRĂ, pandore, s.f. Instrument muzical cu coarde, asemănător cu lăuta, folosit în sec. XVI-XVII. – Din fr. pandore.

pandur
PANDÚR, panduri, s.m. 1. Soldat dintr-un corp de oaste habsburgică din sec. XVIII. 2. Soldat din oastea muntenească neregulată de la începutul sec. XIX. ♦ Spec. Soldat din oastea lui Tudor Vladimirescu. ♦ Ostaș în serviciul poliției după desființarea vechii miliții naționale. 3. (Înv. și pop.) Haiduc. – Din scr. pandur, magh. pandúr.

panduresc
PANDURÉSC, -EÁSCĂ, pandurești, adj. Care aparține pandurilor, privitor la panduri. – Pandur + suf. -esc.

pandurime
PANDURÍME s.f. (Rar) Mulțime de panduri, totalitatea pandurilor. – Pandur + suf. -ime.

pane
PANÉ adj. invar. (Despre carne, cașcaval etc.) Prăjit în grăsime, după ce a fost dat prin făină, ou și pesmet. – Din fr. pané.

panegiric
PANEGÍRIC, panegirice, s.n. 1. Discurs public în care se elogiază o personalitate însemnată (decedată sau contemporană oratorului), o comunitate etc. 2. P. gener. Laudă (exagerată), elogiu (excesiv), apologie. – Din fr. panégyrique.

panegirist
PANEGIRÍST, panegiriști, s.m. Persoană care scrie sau ține un panegiric (1); persoană care aduce cuiva laude exagerate. – Din fr. panégyriste.

panel
PANÉL, panele, s.n. Semifabricat de lemn alcătuit dintr-o placă de lemn, un miez de șipci, de scânduri înguste sau de fâșii de furnir gros, acoperit pe ambele fețe cu câte o foaie de furnir, întrebuințat mai ales la fabricarea mobilelor. – Din germ. Paneel.

panelenic
PANELÉNIC, -Ă, panelenici, -ce, adj. Referitor la panelenism, de panelenism; panelenistic, panelenist. – Din fr. panhellénique.

panelenism
PANELENÍSM s.n. Doctrină politică preconizând unirea tuturor populațiilor elenice într-un singur stat. – Din fr. panhellénisme.

panelenist
PANELENÍST, -Ă, paneleniști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al panelenismului. – De la panelenism.

panelenistic
PANELENÍSTIC, -Ă, panelenistici, -ce, adj. Panelenic. – Pan^1- + elenistic.

paner
PANÉR, panere, s.n. Obiect făcut dintr-o împletitură de nuiele, de foi de papură, de rafie etc., de obicei mai mic decât coșul, în care se transportă sau se păstrează diverse obiecte (alimente). – Din ngr. panéri.

paneras
PANERÁȘ, panerașe, s.n. Diminutiv al lui paner. – Paner + suf. -aș.

paneuropean
PANEUROPEÁN, -Ă, paneuropeni, -e, adj. Din toate țările Europei. [Pr.: -e-u-] – Din engl. paneuropean.

panevghenie
PANEVGHENÍE, panevghenii, s.f. (Grecism înv.) Termen reverențios de adresare către un boier. – Din ngr. panevghenía.

panfobie
PANFOBÍE s.f. (Med.) Stare de anxietate extremă față de tot ceea ce se petrece în jur, deseori însoțită de dezorientare. – Din fr. panphobie.

pangar
PANGÁR, pangare, s.n. (Rar) Masă pe care se vând lumânările în biserică; p. ext. vânzare a lumânărilor în biserică; venit realizat de biserică din această vânzare. – Din ngr. pangári.

pangea
PANGEÁ, pangele, s.f. (Bot.; reg.) Numele a două legume din familia chenopodiaceelor: a) sfeclă (Beta vulgaris); b) sfeclă roșie (Beta rubra). – Din tc. pancar.

pangeneza
PANGENÉZĂ s.f. Teorie evoluționistă care susține transmiterea, prin ereditate, a tuturor însușirilor dobândite. – Din fr. pangenèse.

pangermanic
PANGERMÁNIC, -Ă, pangermanici, -ce, adj., s.m. și f. (Adept) al pangermanismului; pangermanist. – Din fr. pangermanique.

pangermanism
PANGERMANÍSM s.n. Doctrină politică preconizând unirea tuturor populațiilor de origine germană într-un singur stat. – Din fr. pangermanisme.

pangermanist
PANGERMANÍST, -Ă, pangermaniști, -ste, adj., s.m. și f. Pangermanic. – Din fr. pangermaniste.

panglicar
PANGLICÁR, panglicari, s.m. Artist (de circ) care face scamatorii cu panglici. ♦ Epitet dat unui șarlatan, unui escroc, precum și unei persoane care vorbește mult și nu la obiect. – Panglică + suf. -ar.

panglica
PÁNGLICĂ, panglici, s.f. 1. Fâșie îngustă de bumbac, de mătase, de catifea etc., folosită mai ales ca podoabă (la îmbrăcămintea feminină). ♦ Fâșie îngustă de bumbac sau de mătase îmbibată cu tuș, folosită la mașina de scris. 2. Bandă de pânză, de mușama sau de metal divizată în centimetri, care servește la măsurarea distanțelor. 3. Obiect flexibil de metal sau de alt material, având grosime și lățime mică în raport cu lungimea; bandă. 4. (Zool.; pop.) Tenie. [Var.: (reg.) pándlică, pámblică s.f.] – Din magh. pántlika.

panglicarie
PANGLICĂRÍE, panglicării, s.f. Scamatorie (cu panglici). ♦ Fig. (Fam.) Șarlatanie, escrocherie; intrigă, uneltire. – Panglicar + suf. -ie.

panglicea
PANGLICEÁ, panglicele, s.f. (Reg.) Panglicuță. – Panglică + suf. -ea.

panglicuta
PANGLICÚȚĂ, panglicuțe, s.f. Diminutiv al lui panglică (1); panglicea. [Var.: pănglicúță s.f.] – Panglică + suf. -uță.

pangolin
PANGOLÍN, pangolini, s.m. Gen de mamifere din regiunile tropicale, acoperite cu solzi cornoși, lipsite de dinți și având o coadă lungă și puternică (Manis); animal care face parte din acest gen. – Din fr. pangolin.

panicard
PANICÁRD, -Ă, panicarzi, -de, s.m. și f., adj. (Peior.) 1. S.m. și f. Persoană cuprinsă (nejustificat) de panică (care influențează și pe alții). 2. Adj. Care denotă, care manifestă (nejustificat) panică. – Din fr. paniquard.

panicat
PANICÁT, -Ă, panicați, -te, adj. (Livr.) Care este cuprins de panică. – Din fr. paniqué.

panica
PÁNICĂ s.f. Senzație de spaimă violentă de care este cuprinsă subit (și adesea fără temei) o persoană sau o colectivitate. ♢ Expr. A intra în panică = a se neliniști, a se alarma, a se speria (foarte tare). – Din ngr. panikós, fr. panique, it. panico, germ. Panik.

panicul
PANÍCUL, panicule, s.n. Tip de inflorescență în formă de chiorchine compus, ale cărui ramuri secundare sunt și ele ramificate și poartă flori, spiculețe sau capitule^2. [Var.: panículă s.f.] – Din lat. panicula, fr. panicule.

paniculat
PANICULÁT, -Ă, paniculați, -te, adj. (Despre plante sau despre inflorescențe) Care are florile în panicul, cu panicul; (despre inflorescențe) care are formă de panicul. – Din fr. paniculé.

panicula
PANÍCULĂ s.f. v. panicul.

panier
PANIÉR, paniere, s.n. Jupon cu balene care servește pentru a ține fusta înfoiată pe șolduri; p. ext. rochie cu un astfel de jupon. [Pr.: -ni-er] – Din fr. panier.

panifica
PANIFICÁ, panífic, vb. I. Tranz. A efectua procesul de panificație. – Din fr. panifier, it. panificare.

panificabil
PANIFICÁBIL, -Ă, panificabili, -e, adj. (Despre făină) Care poate intra în procesul de panificație. – Din fr. panifiable (după panifica).

panificare
PANIFICÁRE s.f. Acțiunea de a panifica și rezultatul ei. – V. panifica.

panificatie
PANIFICÁȚIE s.f. Proces de transformare a făinii de grâu și de secară în pâine, chifle, cornuri etc. – Din fr. panification.

panislamic
PANISLÁMIC, -Ă, panislamici, -ce, adj. Referitor la panislamism, de panislamism. – Din fr. panislamique.

panislamism
PANISLAMÍSM s.n. Doctrină politico-religioasă care preconizează reunirea tuturor musulmanilor într-un singur stat. – Din fr. panislamisme.

panlogism
PANLOGÍSM s.n. Doctrină filozofică după care raționalul și realul sunt noțiuni identice, relațiile logice reprezentând esența realității. – Din fr. panlogisme.

panlogist
PANLOGÍST, -Ă, panlogiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al panlogismului. – De la panlogism.

panmieloftizie
PANMIELOFTIZÍE s.f. Boală a măduvei osoase caracterizată prin scăderea până la dispariție a celulelor care fabrică elementele celulare ale sângelui. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. panmyélophtisie.

panmixie
PANMIXÍE, panmixii, s.f. (Biol.) Încrucișare întâmplătoare din punct de vedere genetic între doi indivizi de sex opus. – Din engl. panmixia.

panoftalmie
PANOFTALMÍE s.f. Infecție supurativă acută care cuprinde în întregime ochiul. – Din fr. panophtalmie.

panonian
PANONIÁN, -Ă, panonieni, -e, s.n., adj. 1. S.n. Epoca pliocenului din Podișul Transilvaniei și din bazinul panonic; serie de straturi geologice din această epocă. 2. Adj. Care aparține panonianului (1), privitor la panonian. [Pr.: -ni-an] – Din fr. pannonien.

panonic
PANÓNIC, -Ă, panonici, -ce, adj. Care aparține Panoniei, referitor la Panonia; originar din Panonia. – Panonia (n. pr.) + suf. -ic.

panoplie
PANOPLÍE, panoplii, s.f. Colecție de arme aranjate pe un panou; panou pe care sunt așezate aceste arme. – Din fr. panoplie.

panoptic
PANÓPTIC, panoptice, s.n. 1. Clădire astfel construită încât interiorul ei (cu aspecte sau materiale documentare) să poată fi cuprins dintr-o singură privire. 2. Expoziție sau colecție de figuri făcute din ceară; panoramă. [Acc. și: panoptíc] – Din fr. panoptique, germ. Panoptikum.

panorama
PANORAMÁ, panoramez, vb. I. Tranz. (Cin.) A realiza un panoramic. – Din engl. panoram.

panoramare
PANORAMÁRE s.f. (Cin.) Acțiunea de a panorama și rezultatul ei. – V. panorama.

panorama
PANORÁMĂ, panorame, s.f. 1. Priveliște din natură cu orizont larg, văzută de departe și de la înălțime. ♦ Fig. Privire de ansamblu consacrată unui domeniu, unei probleme etc. Panorama literaturii române. 2. Tablou de proporții mari desfășurat de jur împrejurul unei încăperi circulare și iluminat de sus numai pe anumite sectoare, astfel încât spectatorul aflat în mijlocul încăperii, în semiobscuritate, să aibă iluzia unei imagini reale; p. ext. clădire circulară în care se află un asemenea tablou. 3. Spectacol popular de bâlci cu scamatorii, acrobații, expoziție de animale exotice etc.; p. ext. baracă, construcție, amenajare în care se poate vedea un astfel de spectacol. 4. Panoptic (2). [Var.: (reg.) panarámă s.f.] – Din fr. panorama, germ. Panorama, it. panorama.

panoramic
PANORÁMIC, -Ă, panoramici, -ce, adj., s.n. 1. Adj. Care ține de panoramă (1), privitor la panoramă, de panoramă. ♢ Fotografie panoramică = fotografie, luată de obicei din avion, care cuprinde un peisaj vast. Ecran panoramic = ecran de cinematograf de formă semicirculară, cu lățimea mult mai mare în raport cu înălțimea. 2. S.n. (Cin.) Cadru vizual cuprinzător obținut prin deplasarea aparatului de filmat sau a camerei de televiziune în jurul unui ax orizontal sau vertical, fără ca operatorul să-și părăsească locul. – Din fr. panoramique.

panortodox
PANORTODÓX, -Ă, panortodocși, -xe, adj. Care privește toate bisericile ortodoxe; al întregii ortodoxii. – Pan^1- + ortodox.

panou
PANÓU, panouri, s.n. 1. Planșă de lemn, de carton etc. de mărimi variate, pe care se lipesc afișe, se scriu lozinci etc. ♢ (Ieșit din uz) Panou de onoare = panou pe care erau prezentate persoane evidențiate în muncă. 2. Porțiune (plană) din suprafața unei construcții sau a unui element de construcție, limitată de rest prin fâșii de altă culoare, cu alt aspect, din alt material etc. ♢ Panou de comandă = placă de marmură, de bachelită etc. pe care sunt centralizate toate dispozitivele de comandă și de măsură ale unei mașini, ale unei uzine, ale unui vapor etc.; tablou de comandă. 3. Placă de lemn pe care este fixat coșul la jocul de baschet. 4. (În sintagma) Panou de tragere (sau de tir) = pânză întinsă pe un cadru de lemn, pe care sunt trasate cercuri concentrice sau diverse figuri, folosită ca țintă la exercițiile sau la concursurile de tragere. 5. Element de construcție în formă de perete plin sau constituit din arce, cu grosimea mică în raport cu celelalte dimensiuni, întrebuințat la căptușirea unor elemente de construcție, la susținerea unor aparate, la asamblarea cu alte elemente asemănătoare pentru a forma o piesă, un dispozitiv, o construcție, un sistem tehnic etc. – Din fr. panneau.

panpsihism
PANPSIHÍSM s.n. Concepție potrivit căreia toate elementele din natură ar fi înzestrate cu psihic. – Din fr. panpsychisme.

panromanic
PANROMÁNIC, -Ă, panromanici, -ce, adj. Care aparține (tuturor) popoarelor sau limbilor romanice ori neolatine, privitor la popoarele sau la limbile romanice sau neolatine. – Pan^1- + romanic.

panromanism
PANROMÂNÍSM s.n. Concepție politică prin care se preconizează unirea tuturor românilor într-un singur stat. – Pan^1- + românism.

pansa
PANSÁ, pansez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) aplica un pansament; a (se) bandaja. 2. Tranz. (Rar) A țesăla un animal. – Din fr. panser.

pansaj
PANSÁJ, pansaje, s.n. Faptul de a pansa (2); țesălat. – Din fr. pansage.

pansament
PANSAMÉNT, pansamente, s.n. Faptul de a (se) pansa (1); mijloc de protecție împotriva unei infecții și de tratare a unei boli prin aplicarea pe regiunea bolnavă a unor medicamente și acoperirea ei cu bandaje, vată etc. ♦ (Concr.) Material folosit la pansare. – Din fr. pansement.

pansare
PANSÁRE, pansări, s.f. Acțiunea de a (se) pansa și rezultatul ei; bandajare. – V. pansa.

pansat
PANSÁT, -Ă, pansați, -te, adj. Care este acoperit cu pansament; (înv. și pop.) oblojit. – V. pansa.

pansea
PANSEÁ, pansele, s.f. Numele a două plante erbacee decorative din familia violaceelor: a) plantă cu tulpina mică, cu frunze late, ovale, cu flori nemirositoare, având cinci petale inegale de culori variate; panseluță (Viola wittrockiana); b) plantă cu frunze ovale și cu flori cu petale mari, rotunjite și variat colorate (Viola tricolor). – Din fr. pensée.

panseluta
PANSELÚȚĂ, panseluțe, s.f. 1. Diminutiv al lui pansea. 2. Pansea. – Pansea + suf. -ură.

panseu
PANSÉU, panseuri, s.n. (Ir.) Gândire, cugetare; maximă, sentință. – Din fr. pensée.

pansexualism
PANSEXUALÍSM s.n. (Fil.) Teorie care exagerează rolul instinctului sexual în viața psihică. [Pr.: -xu-a-] – Din fr. pansexualisme.

pansinuzita
PANSINUZÍTĂ, pansinuzite, s.f. (Med.) Inflamație a tuturor sinusurilor oaselor craniene. – Din fr. pansinusite.

pansion
PANSIÓN s.n. v. pension.

pansiv
PANSÍV, -Ă, pansivi, -e, adj. (Ir. sau glumeț) Medidativ, gânditor. – Din fr. pensif.

panslav
PANSLÁV, -Ă, panslavi, -e, adj. Care aparține (tuturor) popoarelor slave, privitor la (toate) popoarele slave. – Din fr. panslave.

panslavism
PANSLAVÍSM s.n. Curent politic apărut în sec. XIX, care urmărea unirea într-un singur stat a tuturor popoarelor slave. – Din fr. panslavisme.

panslavist
PANSLAVÍST, -Ă, panslaviști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al panslavismului. – Din fr. panslaviste.

pantagruelic
PANTAGRUÉLIC, -Ă, pantagruelici, -ce, adj. (Livr.; despre pofta de mâncare, foame) Extraordinar, colosal, devorant; (despre ospețe, mese) foarte bogat. [Pr.: -gru-e-] – Din fr. pantagruélique.

pantahuza
PANTAHÚZĂ, pantahuze, s.f. (Astăzi fam. și depr.) Listă de subscripție cu care se strâng bani pentru clădirea sau pentru repararea unei biserici, pentru o operă de binefacere etc. – Din ngr. pantahúsa.

pantalon
PANTALÓN, pantaloni, s.m. 1. (De obicei la pl.) Îmbrăcăminte exterioară care acoperă, de la mijloc în jos, corpul și fiecare picior în parte; nădrag. ♦ Chiloți, izmene. 2. Piesă de tablă sau de metal turnat, goală în interior, folosită la bifurcarea unei conducte. – Din ngr. pantalóni, fr. pantalon.

pantalonada
PANTALONÁDĂ, pantalonade, s.f. (Livr.) Comedie burlescă; p. ext. bufonerie. – Din fr. pantalonnade.

pantalonar
PANTALONÁR, pantalonari, s.m. 1. Denumire depreciativă dată de către boierii conservatori în secolul trecut tinerilor progresiști care adoptaseră îmbrăcămintea occidentală. ♦ (Pop.) Nume depreciativ dat de țărani celor îmbrăcați orășenește; spec. orășean, târgoveț. 2. (Rar) Croitor specializat în confecționarea pantalonilor. – Pantalon + suf. -ar.

pantalonas
PANTALONÁȘ, pantalonași, s.m. (Mai ales la pl.) Diminutiv al lui pantalon. ♦ Spec. Pantalon scurt pentru copii. ♦ Spec. Chilot lung până la gleznă, împodobit cu volane de dantelă, pe care îl purtau femeile. – Pantalon + suf. -aș.

panta
PÁNTĂ, pante, s.f. 1. Porțiune de teren cu suprafața înclinată față de planul orizontal, care formează de obicei versantul unei forme de relief; povârniș, coastă. ♢ Loc. adv. și adj. În pantă = înclinat, pieziș. ♢ Expr. A cădea (sau a aluneca) pe panta... (sau pe o pantă...) = a) a se lăsa prins, antrenat de...; b) a se îndrepta către..., a duce către... 2. Unghi ascuțit format de o dreaptă sau de un plan cu dreapta sau cu planul orizontal; tangenta trigonometrică a acestui unghi; înclinare față de orizontală. – Din fr. pente.

panteism
PANTEÍSM, s.n. Concepție filozofică monistă care identifică divinitatea cu întreaga natură. – Din fr. panthéisme.

panteist
PANTEÍST, -Ă, panteiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de panteism, privitor la panteism; care admite, susține panteismul; panteistic. 2. S.m. și f. Adept al panteismului. – Din fr. panthéiste.

panteistic
PANTEÍSTIC, -Ă, panteistici, -ce, adj. Panteist (1). – Din fr. panthéistique, germ. pantheistisch.

panteon
PANTEÓN, panteonuri, s.n. 1. (La greci și la romani) Templu consacrat cultului tuturor zeilor. 2. Monument național în care se depun rămășițele pământești ale oamenilor iluștri. ♦ Fig. Totalitatea oamenilor iluștri ai unei țări. [Pr.: -te-on] – Din fr. panthéon.

pantera
PANTÉRĂ, pantere, s.f. Mamifer carnivor din familia felidelor, cu corpul suplu și musculos, cu blana gălbuie-roșcată cu pete închise, care trăiește în Asia și Africa; leopard, pardos (Felis pardus). – Din fr. panthère.

pantocrator
PANTOCRÁTOR s.n. Icoană pictată în bisericile ortodoxe pe bolta naosului, care reprezintă pe Isus Cristos ca împărat al lumii; p. ext. cupola de deasupra naosului, unde se află această icoană. – Din ngr. pantokrátor.

pantof
PANTÓF, pantofi, s.m. Încălțăminte de stradă din piele, din materiale sintetice sau din pânză, care acoperă laba piciorului până la gleznă. – Din germ. Pantoffel.

pantofar
PANTOFÁR, pantofari, s.m. Persoană care face ori repară pantofi sau orice fel de încălțăminte; cizmar; negustor sau vânzător de încălțăminte. – Pantof + suf. -ar.

pantofareasa
PANTOFĂREÁSĂ, pantofărese, s.f. Soția pantofarului. – Pantofar + suf. -easă.

pantofarie
PANTOFĂRÍE^2, pantofării, s.f. 1. Atelier în care se confecționează sau se repară pantofi sau orice fel de încălțăminte; cizmărie; p. ext. magazin în care se vinde încălțăminte. 2. (La sg., cu sens colectiv) Mulțime de pantofi. – Pantof + suf. -ărie.

PANTOFĂRÍE^1 s.f. Meseria pantofarului. – Pantofar + suf. -ie.

pantofior
PANTOFIÓR, pantofiori, s.m. Diminutiv al lui pantof. – Pantof + suf. -ior.

pantograf
PANTOGRÁF, pantografe, s.n. 1. Aparat utilizat pentru reproducerea unui desen, a unui plan etc. la aceeași mărime cu un model dat sau la o scară diferită de a modelului. 2. Dispozitiv montat pe acoperișul unor vehicule electrice, care face contactul între instalația electrică a vehiculului și rețeaua electrică fixă de alimentare. – Din fr. pantographe.

pantografic
PANTOGRÁFIC, -Ă, pantografici, -ce, adj. Referitor la pantografie, de pantografie. – Din fr. pantographique.

pantografie
PANTOGRAFÍE s.f. Reproducere a unui desen cu ajutorul pantografului. – Din fr. pantographie.

pantometru
PANTOMÉTRU, pantometre, s.n. Instrument topografic cu care se măsoară unghiurile orizontale. – Din fr. pantomètre.

pantomim
PANTOMÍM, -Ă, pantomimi, -e s.f., s.m. 1. S.f. Exprimare a ideilor și a sentimentelor prin gesturi, mimică, dans; p. ext. ansamblu de gesturi, de mișcări prin care se exprimă anumite idei și sentimente. 2. S.f. Gen de reprezentație teatrală în care actorii exprimă diverse acțiuni dramatice (numai) prin gesturi sau mimică; scenariul unei astfel de reprezentații. 3. S.m. Actor de pantomimă (2); mim. – Din fr. pantomime, germ. Pantomime, it. pantomimo.

pantomimic
PANTOMÍMIC, -Ă, pantomimici, -ce, adj. De pantomimă, ca într-o pantomimă, exprimat prin gesturi. – Din fr. pantomimique.

pantopon
PANTOPÓN s.n. Substanță extrasă din opiu sub formă de pulbere brună cu gust amar, solubilă în apă, cu acțiune analgezică similară opiului. – Din fr. pantopon.

pantrop
PANTRÓP, -Ă, pantropi, -e, adj. (Biol.; despre microbi, viruși) Care se poate localiza în orice parte a organismului. – După engl. pantropic.

pantum
PANTÚM, pantumuri, s.n. Specie fixă a poeziei lirice, în care al doilea și al patrulea vers dintr-un catren formează primul și al treilea vers din catrenul următor. [Pl. și: pantume] – Din fr. pantoum.

pantarola
PANȚARÓLĂ, panțarole, s.f. Numele unui joc de cărți care se joacă în trei persoane. – Din pol. pancerola.

pantar
PANȚẤR s.m. v. panțir.

pantir
PANȚÍR, panțiri, s.m. Mercenar dintr-un corp de oaste (călare) din trecut, însărcinat mai ales cu paza granițelor, cu transmiterea știrilor și cu aducerea la îndeplinire a unor porunci ale autorităților; p. gener. (pop.) ostaș. [Var.: panțấr s.m.] – Din pol. pancerz, scr. pancir.

panus
PÁNUS s.n. (Med.) 1. Vascularizație anormală a unei membrane, însoțită de formare de țesut conjunctiv. 2. Adenită nesupurată. – Din fr. pannus.

panzer
PÁNZER, panzere, s.n. Tanc german din cel de-al doilea război mondial. [Pr.: -țer] – Din germ. Panzer.

panzootie
PANZOOTÍE, panzootii, s.f. Extindere a unei boli contagioase a animalelor pe teritorii foarte întinse. [Pr.: -zo-o-] – Din fr. panzootie.

paos
PÁOS s.n. (În practicile religiei creștine) Pomană (constând din vin, pâine, mâncăruri) care se dă pentru cei morți. ♦ (Pop.) Vin, untdelemn sfințit sau agheasmă cu care preotul stropește mortul înainte de a-l îngropa. [Var.: páus s.n.] – Lat. *pausum.

pap
PAP s.n. Substanță lipicioasă preparată din gluten cu apă și întrebuințată la lipiri rezistente, în special la încălțăminte; material de lipit preparat în casă din făină și apă; cocă^1. – Din germ. Papp.

papa
PAPÁ s.m. sg. (Franțuzism) 1. Tată. 2. (Rar) Termen familiar folosit de cineva pentru a vorbi cu (sau despre) un bărbat mai în vârstă. – Din fr. papa.

papagal
PAPAGÁL, papagali, s.m. 1. Nume dat mai multor păsări tropicale cățărătoare, cu ciocul mare și încovoiat, cu pene felurit și viu colorate, care, dresate, pot repeta sunete articulate. ♢ Expr. (Fam.) A avea papagal = a vorbi mult (și convingător), a fi bun de gură. ♢ Compus: papagal-țigănesc = stăncuță: papagal-de-brazi = forfecuță. ♦ Epitet dat unei persoane care repetă mecanic părerile sau cuvintele altuia. ♦ Fig. (Fam. și peior.) Gură (ca organ al vorbirii). 2. Clește cu dinți, folosit la lucrările de montare sau de reparare a țevilor. – Din ngr. pap(p)aghál(1)os, it. pappagallo.

papagalicesc
PAPAGALICÉSC, -EÁSCĂ, papagalicești, adj. 1. De papagal (1), ca de papagal. 2. Fig. Imitat în mod servil; copiat. – Papagal + suf. -icesc.

papagaliceste
PAPAGALICÉȘTE adv. Ca un papagal (1); p. ext. automat, mecanic. – Papagal + suf. -icește.

papagalici
PAPAGALICÍ, papagalicesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A reproduce în mod mecanic ceea ce este scris sau spus de cineva. – Pappagal + suf. -ici.

papagalism
PAPAGALÍSM, papagalisme, s.n. (Rar) Reproducere, imitare mecanică a ceea ce este scris sau spus de cineva. – Papagal + suf. -ism.

papagalita
PAPAGALÍȚĂ, papagalițe, s.f. (Rar) Femela papagalului. – Papagal + suf. -iță.

papaia
PAPÁIA s.f. Numele unei plante tropicale din care se extrage papaina (Carika papaya). – Din it. papaia.

papaina
PAPAÍNĂ, papaine, s.f. Enzimă extrasă din papaia, folosită în tratamentul unor boli digestive. – Din fr. papaine, germ. Papain.

papal
PAPÁL, -Ă, papali, -e, adj. Care aparține papei^2, privitor la papă^2; pontifica1: p. ext. catolic. – Din fr. papal.

papalitate
PAPALITÁTE s.f. 1. Instituție centrală de conducere spirituală și politică a Bisericii catolice, în fruntea căreia se află papa^2. 2. Demnitatea de papă^2; pontificat; p. ext. timpul cât un papă^2 ocupă demnitatea pontificală. – Din lat. papalitas, -tatis.

papanas
PAPANÁȘ, papanași, s.m. 1. Preparat culinar făcut din brânză de vacă, ouă și făină sau griș, fiert în apă sau prăjit în grăsime. 2. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu frunzele compuse din trei foliole și cu flori mici, alburii sau trandafirii (Trifolium arvense). – Cf. p a p ă 1.

papara
PAPÁRĂ s.f. 1. Mâncare preparată din felii de pâine (prăjită) presărate cu brânză și opărite în apă, în supă, în lapte etc. ♢ Expr. (Fam.) A mânca (o) papară sau papara (cuiva) sau a se alege cu o papară = a) a mânca bătaie sau a fi aspru certat; b) a fi învins (în luptă, într-o întrecere etc.) A face pe (sau din) cineva papară = a învinge, a distruge, a nimici pe cineva. A ști papara cuiva = a cunoaște felul aspru de a fi al cuiva, a fi avut de suferit de pe urma asprimii cuiva. A trage cuiva o papară = a) a bate pe cineva; b) a mustra aspru pe cineva. 2. (Reg.) Omletă (din ouă). [Var.: (reg.) păpáră s.f.] – Din bg. popara.

paparuda
PAPARÚDĂ, paparude, s.f. 1. (Pop.) Fată sau femeie care în vreme de secetă, își înfășoară corpul (gol) în verdeață, cântă și dansează pe ulițe și invocă ploaia. ♦ (La pl.) Jocul și ritualul paparudelor (1). ♦ (În superstiții) Personaj mitologic, închipuit ca o femeie îmbrăcată în zdrențe, care aduce ploaia. 2. Fig. Femeie îmbrăcată ridicol sau fardată excesiv; p. gener. persoană caraghioasă. – Din bg. peperuda.

paparuga
PAPARÚGĂ, paparuge, s.f. (Entom.; reg.) Buburuză. – Et. nec.

papataci
PAPATÁCI subst. (Med.; în sintagma) Febră papataci = boală infecțioasă și contagioasă produsă de un virus. – Din lat. [Phlebotomus] pappatasi (sau pappatasii), numele științific al insectei care transmite boala.

papaveracee
PAPAVERACÉE, papaveracee, s.f. (La pl.) Familie de plante erbacee, anuale sau perene, cu frunze alterne, cu flori solitare sau grupate în inflorescențe și cu fructul o capsulă sau o nuculă; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. ♢ (Adjectival) Plantă papaveracee. – Din fr. papavéracées.

papaverina
PAPAVERÍNĂ s.f. Alcaloid extras din opiu sau preparat sintetic, întrebuințat în medicină. – Din fr. papavérine.

papa
PÁPĂ^1 s.f. 1. (În graiul copiilor sau al maturilor care vorbesc cu copiii) Mâncare. ♢ Compus: (reg.) papa-găini = păpădie. 2. (Reg.) Omletă (din ouă). – Lat. pappa.

PÁPĂ^2, papi, s.m. Capul Bisericii catolice (și al statului Vatican). – Din lat., sl. papa.

papetar
PAPETÁR, -Ă, papetari, -e s.m., adj. 1. S.m. Fabricant sau vânzător de articole de papetărie. 2. Adj. Care se folosește la fabricarea hârtiei. ♢ Produs papetar = articol de papetărie. – Din papetărie (derivat regresiv).

papetarie
PAPETĂRÍE, papetării, s.f. Magazin sau secție într-o librărie în care se vând caiete, hârtie, creioane, penițe etc. ♢ Produs (sau articol) de papetărie = produs obținut sub formă de foi (hârtie., carton) sau de obiecte din pastă de fibre celulozice. – Din fr. papeterie.

papiermache
PAPIER MÂCHÉ subst. Pastă de hârtie (amestecată cu ghips sau cu caolin și cu clei de colofoniu) folosită în confecționarea unor obiecte decorative și în sculptură. [Pr.: papié mașé] – Cuv. fr.

papilar
PAPILÁR, -Ă, papilari, -e, adj. Cu papile, format din papile. – Din fr. papillaire.

papila
PAPÍLĂ, papile, s.f. Mică proeminență (conică) a pielii, a unor mucoase sau a feței externe sau interne a unui organ. – Din lat. papilla, fr. papille.

papiliform
PAPILIFÓRM, -Ă, papiliformi, -e, adj. (Anat.; Biol.) Care are formă de papilă. – Din fr. papilliforme.

papilionaceu
PAPILIONACÉU, -ÉE, papilionacei, -cee, s.f., adj. 1. S.f. (La pl.) Subfamilie de plante dicotiledonate leguminoase care au florile cu cinci petale, asemănătoare cu aripile unui fluture; (și la sg.) plantă din această familie. 2. Adj. (Despre corola unor plante) Care seamănă cu un fluture; (despre plante) care are o asemenea corolă. [Pr.: -li-o-] – Din fr. papilionacés.

papilom
PAPILÓM, papiloame, s.n. Tumoare epitelială benignă, care se formează pe piele și pe mucoase. [Pl. și: papilomuri] – Din fr. papillome.

papilomatos
PAPILOMATÓS, -OÁSĂ, pailomatoși, -oase, adj. (Med.) Care are aspect de papilom. – Din fr. papillomateux.

papilomatoza
PAPILOMATÓZĂ, papilomatoze, s.f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile cutanate în care apar papiloame. – Din papilloamatose.

papilos
PAPILÓS, -OÁSĂ, papiloși, -oase, adj. (Bot.) Care este acoperit cu papile. – Din fr. papilleux.

papion
PAPIÓN, papioane, s.n. Un fel de cravată bărbătească, înnodată în forma unor aripi de fluture. [Pr.: -pi-on] – Din fr. papillon.

papionare
PAPIONÁRE, papionări, s.f. Mișcare în zigzag a

papiota
PAPIÓTĂ, papiote, s.f. 1. Sul mic de carton pe care se înfășoară ața de cusut; p. ext. ață de cusut înfășurată pe acest sul. 2. (Astăzi rar) Sul mic de hârtie pe care femeile își răsucesc părul pentru a-l bucla. [Pr.: -pi-o] – Din fr. papillote.

papir
PAPÍR, papire, s.n. (Reg.) Hârtie. ♦ Foaie de hârtie scrisă; spec. scrisoare. – Din germ. Papier, magh. papír.

papirolog
PAPIROLÓG, papirologi, s.m. (Rar) Specialist în papirologie. – Din fr. papyrologue.

papirologic
PAPIROLÓGIC, -Ă, papirologici, -ce, adj. Referitor la papirologie, de papirologie. – Din fr. papyrologique.

papirologie
PAPIROLOGÍE s.f. Ramură auxiliară a istoriei care studiază papirusurile sau, p. ext., documentele vechi scrise pe pergament, lemn și alte materiale. – Din fr. papyrologie.

papirus
PAPÍRUS, papirusuri, s.n. 1. Plantă erbacee acvatică cu tulpina formată din foițe membranoase, care crește mai ales în Delta Nilului și în Africa Centrală (Cyperus papyrus). 2. Material sub formă de foiță, prelucrat din tulpina acestei plante, pe care se scria în antichitate. ♦ Vechi manuscris pe un astfel de material. – Din lat., fr. papyrus.

papism
PAPÍSM s.n. (Înv.) Catolicism; aderare la autoritatea papei^2. – Din fr. papisme.

papist
PAPÍST, -Ă, papiști, -e, s.m. și f., adj. (Înv. și reg.; adesea depr.) Catolic. – Din fr. papiste.

papistas
PAPISTÁȘ, -Ă, papistași, -e, s.m. și f., adj. (Înv. și reg.; adesea depr.) Catolic. – Din magh. pápista.

papistasesc
PAPISTĂȘÉSC, -EÁSCĂ, papistășești, adj. (Înv. și reg.; adesea depr.) Catolic. [Var.: (reg.) păpistășésc, -eáscă adj.] – Papistaș + suf. -esc.

papistaseste
PAPISTĂȘÉȘTE adv. (Rar) Ca la catolici, în felul catolicilor. – Papistaș + suf. -ește.

papistasi
PAPISTĂȘÍ, papistășesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv. și reg.) A (se) catoliciza. – Din papistaș.

papistasie
PAPISTĂȘÍE s.f. (Înv. și reg.; adesea depr.) Catolicism; papalitate. [Var.: (înv.) păpistășíe s.f.] – Papistaș + suf. -ie.

papornita
PAPÓRNIȚĂ, papornițe, s.f. 1. (Reg.) Coș împletit din papură; p. gener. coș. 2. (Rar) Sticlă îmbrăcată în papură. – Papură + suf. -orniță.

papricas
PÁPRICAȘ, papricașuri, s.n. 1. Un fel de tocană (cu multă boia de ardei roșu și adesea cu găluști de făină). 2. (Reg.) Boia de ardei. [Acc. și: papricáș] – Din magh. paprikás.

paprica
PÁPRICĂ, (1) paprici, s.f. (Reg.) 1. (Bot.) Ardei. 2. Boia de ardei. [Acc. și: paprícă] – Din magh. paprika.

papser
PÁPȘER, papșere, s.n. Foarfece pentru carton și mucava. – Din germ. Pappschere.

papuas
PAPUÁȘ, -Ă, papuași, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La m. pl.) Populație de rasă negridă care locuiește în Melanezia; (și la sg.) persoană aparținând acestei populații. 2. Adj. Care aparține papuașilor (1) sau Melaneziei, privitor la papuași sau la Melanezia. [Pr.: -pu-aș] – Din fr. Papouas.

papuc
PAPÚC^1, papuci, s.m. 1. Încălțăminte ușoară (fără călcâi), care se poartă în casă; p. gener. pantof ușor de vară. ♢ Expr. (Fam.) A o lua (sau a o șterge) la papuc = a fugi. (Fam.) A fi (sau a pune, a ține etc.) sub papuc = a fi (sau a pune, a ține etc.) sub ascultarea deplină a cuiva, a se lăsa sau a face să se lase condus de cineva. (Rar) A lăsa (pe cineva) la papuci = a sărăci complet (pe cineva). A da (cuiva) papucii = a da (pe cineva) afară, a obliga (pe cineva) să plece. 2. Piesă de lemn care se așază la baza unui stâlp pentru a-i mări suprafața de sprijin. ♦ Piesă de oțel fixată la capătul inferior al unui pilon, pentru a împiedica strivirea acestuia când este bătut în pământ. ♦ Palier pentru rezemarea pe capre a cablului purtător al unui funicular. ♦ Piesă folosită la legarea unui conductor electric la bornele unei instalații electrice sau ale unui aparat electric în vederea stabilirii unui contact demontabil. 3. Compus: papucul-doamnei = plantă erbacee cu tulpina înaltă, cu frunzele lungi, cu flori mari, galbene cu purpuriu (Cypripedium calceolus). [Var.: (reg.) păpúc s.m.] – Din tc. papuç, magh. papucs.

PAPÚC^2 s.m. v. papucă.

papucar
PAPUCÁR, papucari, s.m. (Înv. și reg.) Persoană care face ori repară papuci^1 (1); p. gener. cizmar [Var.: (reg.) păpucár s.m.] – Papuc^1 + suf. -ar.

papucas
PAPUCÁȘ, papucași, s.m. Papucel. [Var.: (reg.) păpucáș s.m.] – Papuc^1 + suf. -aș.

papuca
PAPÚCĂ s.m. (Înv.) Bunic. [Var.: papúc s.m.] – Cf. ngr. p a p p ú s.

papucel
PAPUCÉL, papucei, s.m. Diminutiv al lui papuc^1; papucaș. – Papuc^1 + suf. -el.

papugiu
PAPUGÍU, papugii, s.m. (Fam.) Om de nimic, care se ține de înșelăciuni, care trăiește din șiretlicuri. – Din tc. papuççu.

papula
PÁPULĂ, papule, s.f. Leziune superficială a pielii, caracterizată printr-o mică ridicătură roșiatică sau neagră, dură, care apare în unele boli de piele și în sifilis. – Din lat. papula, fr. papule.

papura
PÁPURĂ, (rar) papuri, s.f. Grup de plante erbacee acvatice, cu tulpina înaltă, neramificată, cu frunze lungi și înguste, cu flori unisexuate, care crește în locuri mlăștinoase (Typha); plantă care face parte din acest grup; p. restr. frunzele acestor plante, din care se fac rogojini, coșuri etc. – Lat *papura.

papus
PÁPUS, papusuri, s.n. (Bot.; la compozite) Grupare de perișori la extremitatea superioară a fructului matur. – Din lat. pappus.

par
PAR^1, pari, s.m. 1. Bucată de lemn lungă și (relativ) groasă, de obicei ascuțită, folosită mai ales ca element de susținere, de fixare etc. în diferite construcții sau ca pârghie, ca ciomag etc. ♢ Loc adv. Cu parul = cu forța, silit. ♢ Expr. A-i da (cuiva) cu parul în cap = a bate foarte tare (pe cineva); p. ext. a împiedica (pe cineva) să promoveze, să acționeze etc. Parcă mi-a (sau ți-a, i-a etc.) dat cu parul în cap, se spune când cineva a primit pe neașteptate o veste neplăcută. A (i) se apropia funia de par = a) a fi bătrân, aproape de moarte; b) a se apropia un anumit termen (pentru îndeplinirea presantă a ceva); a se apropia deznodământul. 2. Cracă groasă de copac. ♢ Par de oale = prepeleac (pentru vase, oale). – Lat. palus.

PAR^2, -Ă, pari, -e, adj. (Despre numere întregi, puteri etc.) Divizibil cu numărul doi. – Din lat. par.

para
PARA^1- Element de compunere care înseamnă: a) „foarte”, „tare”, „puternic” și servește la formarea unor adjective și a unor substantive; b) (depr.) „mult”, „prea numeros” și servește la formarea unor substantive folosite la plural. – Din ngr. pará, fr. para-.

PARA^2- Element de compunere care înseamnă „apără”, „contra” și servește la formarea unor substantive. – Din fr. para-.

PARÁ^3, parale, s.f. 1. Monedă divizionară egală cu a suta parte dintr-un leu vechi; mică monedă turcească de argint care a circulat și în țările românești; (astăzi) ban de valoare mică. ♢ Expr. A nu avea (nici o) para (chioară) = a nu avea (nici) un ban. Până într-o para sau până la (o) para = până la ultimul ban; exact (din punct de vedere bănesc). Nu face nici o para (chioară sau nici două parale) sau nu face parale = nu are (nici o) valoare, nu e bun (de nimic). A face (pe cineva) de două parale = a certa (aspru) (pe cineva). A lua (pe cineva) la trei parale = a-i cere cuiva socoteală pentru ceea ce a făcut. ♦ P. gener. Monedă (metalică). 2. (Fam.; la pl.) Bani; p. ext. avere. ♢ Expr. Parale bune = bani mulți (Fam.) A face parale = a fi valoros, de preț. A ști câte parale face cineva = a fi bine lămurit în privința caracterului, a meritelor sau a capacității cuiva. – Din tc. para.

PARÁ^4, parez, vb. I. Tranz. A evita printr-o contralovitură o lovitură a adversarului la duel, la scrimă etc. ♦ P. gener. A reuși să evite, să facă față. – Din fr. parer.

parabal
PARABÁL, parabaluri, s.n. Panou de pe un poligon (2) în care se opresc gloanțele. – Din fr. pare-balles.

parabaza
PARABÁZĂ, parabaze, s.f. Secvență a comediei antice grecești, situată de obicei în prima parte a piesei, în care actorul își exprimă (prin intermediul corifeului) propriile păreri în legătură cu realitățile înfățișate. – Din fr. parabase, germ. Parabase.

parabil
PARÁBIL, -Ă, parabili, -e, adj. (Sport; despre lovituri, goluri etc.) Care poate fi evitat sau apărat. – Para^4 + suf. -bil.

parabiotic
PARABIÓTIC, -Ă, parabiotici, -ce, adj. (Med.) Referitor la parabioză, de parabioză. [Pr.: -bi-o] – Din fr. parabiotique.

parabioza
PARABIÓZĂ, parabioze, s.f. 1. (Med.) Pierdere a conductibilității normale a unui nerv. 2. Stare a unui organism aflat la limita de jos a condițiilor vitale. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. parabiose.

parabola
PARÁBOLĂ^1, parabole, s.f. Curbă plană care reprezintă locul geometric al punctelor din plan egal depărtate de un punct fix, numit focar, și de o dreaptă fixă, numită directoare. – Din fr. parabole, lat. parabola.

PARÁBOLĂ^2, parabole, s.f. Povestire alegorică cu un cuprins religios sau moral; pildă; p. ext. exprimare alegorică, afirmație care cuprinde un anumit tâlc; fabulă, alegorie. – Din fr. parabole, lat. parabola.

parabolic
PARABÓLIC^1, -Ă, parabolici, -ce, adj. De forma unei parabole^1; curbat. – Din fr. parabolique, germ. parabolisch.

PARABÓLIC^2, -Ă, parabolici, -ce, adj. Cu caracter de parabolă^2; alegoric. – Din fr. parabolique.

paraboloid
PARABOLOÍD, paraboloizi, s.m. (Mat.) 1. Suprafață descrisă de o parabolă^1 care se deplasează astfel încât planul ei rămâne mereu paralel cu el însuși, iar vârful ei descrie o parabolă^1 fixă. 2. (În sintagma) Paraboloid de rotație = suprafață generală prin rotația unei parabole^1 în jurul axei de simetrie. – Din fr. paraboloïde.

paraboloidal
PARABOLOIDÁL, -Ă, paraboloidali, -e, adj. Care are formă de paraboloid, ca paraboloidul. [Pr.: -lo-i-] – Din fr. paraboloïdal.

parabucla
PARABÚCLĂ, parabucle, s.f. (Mar.) Parâmă folosită pentru ridicarea unui scondru pe punte. – Para^1- + buclă.

parabulie
PARABULÍE, parabulii, s.f. (Med.) Tulburare funcțională la psihopați, manifestată prin scăderea activității voluntare. – Din fr. paraboulie.

paracazeina
PARACAZEÍNĂ s.f. Produs obținut prin coagularea cazeinei din lapte. [Pr.: -ze-i-] – Din fr. paraceséine.

paracazator
PARACĂZĂTÓR, paracăzătoare, s.n. Dispozitiv de siguranță pentru oprirea din cădere a coliviei ascensorului, în cazul ruperii cablului sau al defectării instalației. – Para^2- + căzător.

paracenteza
PARACENTÉZĂ, paracenteze, s.f. (Med.) Puncție efectuată într-o cavitate naturală, în vederea evacuării lichidului patologic pe care îl conține. – Din fr. paracentèse.

paracetamol
PARACETAMÓL s.n. Produs farmaceutic cu acțiune analgezică și antipiretică. – Din fr. paracétamol, engl. paracetamol.

parachernita
PARACHÉRNIȚĂ, parachernițe, s.f. Plantă erbacee medicinală cu tulpina dreaptă, cu frunzele alungite și cu flori verzi (Parietaria officinalis). – Et. nec.

parachinezie
PARACHINEZÍE, parachinezii, s.f. (Med.) Tulburare a funcției motorii, constând în efectuarea unor mișcări anormale. [Scris și: parakinezie] – Din fr. parakinésie.

paracistita
PARACISTÍTĂ, paracistite, s.f. (Med.) Inflamație a țesutului conjunctiv din jurul vezicii urinare. – Din fr. paracystite.

paracivilizatie
PARACIVILIZÁȚIE, paracivilizații, s.f. (Livr.) Stare inferioară civilizației; manifestare ce mimează civilizația autentică; care se află la marginea civilizației. – Para^2- + civilizație.

paraclaza
PARACLÁZĂ, paraclaze, s.f. (Geol.) Falie. – Din fr. paraclase.

paraclinic
PARACLÍNIC, -Ă, paraclinici, -ce, adj. (Med.) Care depășește domeniul clinic. – Para^1- + clinic.

paraclis
PARACLÍS, paraclise, s.n. 1. Capelă construită alături de o biserică, într-un cimitir, în interiorul unei clădiri etc. 2. (În religia creștină ortodoxă) Slujbă religioasă de laudă și de invocare a Fecioarei Maria, a lui Iisus sau a unui sfânt; rugăciunea închinată unuia dintre aceștia; p. ext. carte care cuprinde astfel de rugăciuni. [Pl. și: paraclisuri] – Din sl. paraklistŭ.

paracliser
PARACLISÉR, paracliseri, s.m. Persoană însărcinată cu paza unei biserici, îndeplinind și unele servicii la oficierea cultului; țârcovnic. – Paraclis + suf. -er.

paracliserita
PARACLISERÍȚĂ, paracliserițe, s.f. Femeie care îngrijește și păzește o biserică, participând și la oficierea cultului. – Paracliser + suf. -iță.

paracronism
PARACRONÍSM, paracronisme, s.n. (Rar) Eroare care constă în a situa un eveniment mai târziu decât a avut loc în realitate. – Din fr. parachronisme.

paracuzie
PARACUZÍE, paracuzii, s.f. (Med.) Iluzie auditivă. – Din fr. paracousie.

parada
PARADÁ, paradez, vb. I. Intranz. (Livr. și ir.) A se arăta, a se pune (ostentativ) în evidență, a face caz, paradă de ceea ce face ori spune. – Din fr. parader.

paradaisa
PARADÁISĂ, paradaise, s.f. (Bot.; reg.) Pătlăgea roșie. – Din germ. Paradeis.

parada
PARÁDĂ, parade, s.f. 1. Festivitate militară la care defilează trupele; defilare a trupelor cu prilejul acestei festivități; p. ext. alai, ceremonie; solemnitate, pompă. ♢ Loc. adj. De paradă = de sărbătoare, festiv; pentru ocazii deosebite. ♦ Fig. Atitudine, comportare etc. ostentative, prin care cineva încearcă să facă impresie, să atragă atenția asupra sa. ♢ Loc. adj. și adv. De paradă = (care se face) de formă, de ochii lumii. ♢ Loc. adv. Cu paradă = cu ostentație, cu importanță exagerată, ostentativ. ♢ Expr. A face paradă de (sau cu) ceva = a face ceva în mod ostentativ, pentru a produce efect, a se făli cu ceva, a face caz. 2. Mișcare sau ansamblu de mișcări prin care un sportiv (scrimer, boxer etc.) parează o lovitură a adversarului și încearcă să dea o ripostă. [Var.: (înv. și reg.): parádie s.f.] – Din germ. Parade, fr. parade.

paradentoza
PARADENTÓZĂ, paradentoze, s.f. Boală a gingiei care se caracterizează prin formarea locală de pungi de puroi și prin distrugerea țesuturilor care susțin și fixează dinții. – Din germ. Paradentose.

paradi
PARADÍ, paradesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Fam.) A (se) strica, a (se) deteriora, a (se) uza. – Din țig. pharado.

paradiafonie
PARADIAFONÍE s.f. Trecere nedorită a semnalelor de pe un canal pe altul la sisteme audio cu două sau mai multe canale; diafonie. [Pr.: -di-a-] – Din fr. paradiaphonie.

paradie
PARÁDIE s.f. v. paradă.

paradigmatic
PARADIGMÁTIC, -Ă, paradigmatici, -ce, adj. Care face parte dintr-o paradigmă (1), care are paradigmă. – Din fr. paradigmatique.

paradigma
PARADÍGMĂ, paradigme, s.f. 1. Totalitate a formelor flexionare ale unui cuvânt. ♦ Tablou al formelor unui cuvânt, dat ca model pentru flexiunea unei părți de vorbire sau a unei clase din cadrul unei părți de vorbire. 2. (Înv.) Exemplu, model; pildă; învățătură. – Din lat. paradigma, ngr. parádigma.

paradis
PARADÍS, paradisuri, s.n. Grădina raiului în care, potrivit credințelor religioase, au trăit Adam și Eva până la păcatul originar și în care ajung după moarte sufletele oamenilor fără păcate; rai^1; eden. ♢ Loc. adj. De paradis = splendid, minunat. ♦ (Adesea fig.) Loc plăcut, minunat, splendid; priveliște încântătoare; ceea ce desfată privirea sau sufletul; fericire supremă. – Din fr. paradis, germ. Paradies.

paradit
PARADÍT, -Ă, paradiți, -te, adj. (Fam.) Stricat, deteriorat, uzat. – V. paradi.

paraditura
PARADITÚRĂ, paradituri, s.f. (Fam.) Lucru stricat, deteriorat, degradat, uzat; lucru de proastă calitate. – Paradi + suf. -tură.

paradiziac
PARADIZIÁC, -Ă, paradiziaci, -ce, adj. (Livr.) Ca în paradis; splendid, minunat, încântător. [Pr.: -zi-ac] – Din fr. paradisiaque.

parados
PARADÓS, paradosuri, s.n. Parapet de pământ ridicat în spatele unei tranșee, pentru a apăra militarii adăpostiți contra loviturilor din spate. – Din fr. parados.

paradosi
PARADOSÍ, paradosesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A preda o materie de învățământ, cunoștințe etc.; a învăța ceva pe cineva. – Din ngr. pradído.

paradosire
PARADOSÍRE, paradosiri, s.f. (Înv) Acțiunea de a paradosi și rezultatul ei. – V. paradosi.

paradox
PARADÓX, paradoxuri, s.n. 1. Enunț contradictoriu și, în același timp, demonstrabil; părere (absurdă) contrară adevărului unanim recunoscut; p. ext. ciudățenie; enormitate, absurditate. 2. (În sintagma) Paradox hidrostatic = faptul că presiunea unui lichid pe fundul unui vas nu depinde de dimensiunile și de forma vasului respectiv. [Pl. și: paradoxe] – Din fr. paradoxe.

paradoxal
PARADOXÁL, -Ă, paradoxali, -e, adj. Care ține de paradox, care constituie sau folosește un paradox; plin de contradicții; p. ext. ciudat; absurd. – Din fr. paradoxal.

parafa
PARAFÁ, parafez, vb. I. Tranz. 1. A semna prin parafă (1), a întări un act prin semnătură cu parafă. ♦ Spec. A pune o semnătură (prescurtată) pe proiectul unui tratat internațional prin împuterniciții statelor care l-au negociat ca dovadă a acordului părților asupra proiectului respectiv. 2. A aplica o parafă (1) pe fiecare foaie a unui registru; a sigila, a pecetlui cu ceară roșie legătura unui registru sau a unui dosar, ca să nu se poată scoate sau adăuga foi. – Din fr. parapher.

parafare
PARAFÁRE, parafări, s.f. Acțiunea de a parafa și rezultatul ei. – V. parafa.

parafat
PARAFÁT, -Ă, parafați, -te, adj. Semnat, prevăzut, întărit cu parafă (1); pecetluit cu ceară roșie (pentru a nu se scoate sau adăuga foi). – V. parafa.

parafazic
PARAFÁZIC, -Ă, parafazici, -e, adj., s.m. și f. (Bolnav) de parafazie. – Din fr. paraphasique.

parafazie
PARAFAZÍE, parafazii, s.f. (Med.) Tulburare maladivă de vorbire caracterizată prin substituirea și deformarea cuvintelor. – Din fr. paraphasie.

parafa
PARÁFĂ, parafe, s.f. 1. Ștampilă cu iscălitura sau cu numele cuiva (prescurtat sau cu inițiale); ștampilă a unei instituții. ♦ Iscălitură (prescurtată) pusă pe un act. 2. Trăsătură de condei adăugată la sfârșitul unei iscălituri pentru a o deosebi de altele sau pentru a o împodobi; p. ext. linie de ornament. – Din fr. paraphe.

parafernal
PARAFERNÁL, -Ă, parafernali, -e, adj. Care aparține parafernei, care se referă la parafernă. – Din fr. paraphernal.

paraferna
PARAFÉRNĂ, paraferne, s.f. Avere care aparține soției căsătorite în regim dotal și asupra căreia soția își păstrează drepturile de administrare și de folosință. – Din ngr. paráferna.

parafilatelie
PARAFILATELÍE s.f. Ramură a filateliei care studiază documente poștale. – Para^1- + filatelie.

parafina
PARAFINÁ, parafinez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu un strat de parafină (în diverse procese tehnologice). – Din fr. paraffiner.

parafinare
PARAFINÁRE, parafinări, s.f. Acțiunea de a (se) parafina și rezultatul ei. – V. parafina.

parafina
PARAFÍNĂ, parafine, s.f. 1. Substanță solidă, albă și translucidă, formată dintr-un amestec de hidrocarburi saturate obținute la distilarea țițeiului sau a cărbunilor și întrebuințată la fabricarea lumânărilor, la impregnarea hârtiei și a țesăturilor, ca materie primă în industria chimică etc. 2. (La pl.) Alcani. – Din fr. paraffine.

parafinic
PARAFÍNIC, -Ă, parafinici, -ce, adj. Care aparține parafinei, privitor la parafină; din parafină. ♢ (Chim.; în sintagma) Hidrocarbură parafinică = alcan. – Din. fr. paraffinique.

parafinos
PARAFINÓS, -OÁSĂ, parafinoși, -oase, adj. Care conține parafină. – Din fr. paraffineux.

parafiza
PARAFÍZĂ, parafize, s.f. (Bot.) Perișor care acoperă organele de reproducere la mușchi^1, alge și ciuperci. – Din fr. paraphyse.

paraflacara
PARAFLÁCĂRĂ, paraflăcări, s.f. Piesă metalică pentru protejarea tijei pistonului contra flăcării din cilindru la motoarele cu autoaprindere. – Para^2- + flacără.

paraflow
PARAFLOW s.n. (Chim.) Paragel. [Pr.: -flóu] – Cuv. engl.

parafoc
PARAFÓC, parafocuri, s.n. Zid (făcut dintr-un material refractar) care apără de flăcări o parte mai expusă a unui cazan de aburi. – Para^2- + foc.

parafonie
PARAFONÍE, parafonii, s.f. (Med.) Boală care constă în pronunțarea nazalizată a sunetelor. – Din fr. paraphonie.

paraformaldehida
PARAFORMALDEHÍDĂ s.f. Polimer al formaldehidei care, prin încălzire, se transformă în formaldehidă. – Din fr. paraformaldéhyde.

parafrastic
PARAFRÁSTIC, -Ă, parafrastici, -ce, adj. Referitor la parafrază, cu caracter de parafrază. – Din fr. paraphrastique.

parafraza
PARAFRAZÁ, parafrazez, vb. I. Tranz. A expune, a reda printr-o parafrază (1); a perifraza. – Din fr. paraphraser.

parafrazare
PARAFRAZÁRE, parafrazări, s.f. Acțiunea de a parafraza și rezultatul ei. – V. parafraza.

parafraza
PARAFRÁZĂ, parafraze, s.f. 1. Expunere, explicație etc. într-o formulare personală (și mai dezvoltată) a conținutului unui text, al unei comunicări orale etc. 2. Piesă muzicală instrumentală de virtuozitate care constituie o prelucrare liberă a unei teme cunoscute. – Din fr. paraphrase.

parafrenic
PARAFRÉNIC, -Ă, parafrenici, -ce, adj. (Med.) Referitor la parafrenie. – Din fr. paraphrénique.

parafrenie
PARAFRENÍE, parafrenii, s.f. (Med.) Boală psihică cu simptome asemănătoare paranoiei și schizofreniei. – Din fr. paraphrénie.

parafucsina
PARAFUCSÍNĂ s.f. (Chim.) Colorant extras din fucsină. – Din fr. parafuchsine.

parafulger
PARAFÚLGER, parafulgere, s.n. 1. (Înv.) Dispozitiv de protecție contra supratensiunilor la instalațiile de telecomunicații de pe linii aeriene. 2. (Înv.) Paratrăsnet. – Para^2- + fulger.

parafum
PARAFÚM, parafumuri, s.n. (Înv.) Dispozitiv atașat la podurile metalice care traversează liniile de cale ferată pentru a le proteja de eroziunea gazelor degajate de locomotivele cu aburi. – Para^2- + fum (după fr. pare-fumée).

paragat
PARAGÁT, paragate, s.n. Unealtă de pescuit marin, alcătuită dintr-un șir de cârlige cu nadă fixate de un odgon și folosită la pescuitul calcanului, al sturionilor etc. – Din tc. paragat.

paragel
PARAGÉL, parageluri, s.n. Aditiv pentru coborârea punctului de congelare a uleiurilor minerale; paraflow. – Din it. paragelo.

paragenetic
PARAGENÉTIC, -Ă, paragenetici, -ce, s.f., adj. I. S.f. Ramură a geneticii care studiază totalitatea factorilor ce influențează evoluția intrauterină din momentul fecundației până la naștere. II. Adj. 1. Referitor la paragenetică (1), de paragenetică (1). ♦ Care poate tulbura organogeneza. 2. (Despre modificări ale genelor) Care se produce în urma unui fenomen ce are loc în cromozom, fără a schimba structura genei. – Din fr. paragénétique.

parageneza
PARAGENÉZĂ, parageneze, s.f. Formare în aceeași epocă a mai multor minerale asociate. ♦ Asociație de minerale formată în urma unui anumit proces geologic. – Din fr. paragénèse.

paragina
PARÁGINĂ, paragini, s.f. Teren necultivat, neîngrijit, acoperit de buruieni; teren neproductiv. ♦ Ruină, dărăpănătură; construcție dărăpănată. ♦ Stare de părăsire, de neîngrijire a unui teren sau a unei construcții. [Var.: (înv.) părágină s.f.] – Et. nec.

paraglobina
PARAGLOBÍNĂ s.f. (Biol.) Paraglobulină. – Din fr. paraglobine.

paraglobulina
PARAGLOBULÍNĂ s.f. Substanță de natură proteică din sânge, care contribuie la formarea fibrinei; paraglobină. – Din fr. paraglobuline.

paragoga
PARAGÓGĂ, paragoge, s.f. (Fon.; rar) Adăugare a unui sunet sau a unei silabe la sfârșitul unui cuvânt. – Din fr. paragoge.

paragogic
PARAGÓGIC, -Ă, paragogici, -ce, adj. (Fon.; rar) Care este format prin paragogă, referitor la paragogă, de paragogă. – Din fr. paragogique.

paragraf
PARAGRÁF, paragrafe, s.n. 1. Capitol ori subdiviziune de capitol dintr-un text de lege, dintr-un tratat, dintr-un statut etc., prevedere, afirmație conținută într-o asemenea subdiviziune. 2. Pasaj al unei lucrări despărțit de restul textului printr-un aliniat nou (și printr-un semn grafic special); fragment (unitar) dintr-un text care cuprinde o anumită idee. 3. Semn grafic special care se pune într-o lucrare, într-un text etc. pentru a marca începutul unui capitol, al unui articol sau al unui aliniat. – Din ngr. parágrafos, lat. paragraphos, fr. paragraphe.

paragrafie
PARAGRAFÍE, paragrafii, s.f. 1. Stare de afazie manifestată prin deformarea sau substituirea cuvintelor scrise. 2. (Jur.; înv.) Prescripție. – Din ngr. paragraff.

paragrama
PARAGRÁMĂ, paragrame, s.f. Greșeală de ortografie constând în substituirea unei litere cu alta. ♦ Joc de cuvinte. – Din fr. paragramme, engl. paragram.

paraimunitate
PARAIMUNITÁTE s.f. Rezistență pe care un organism imun față de un germen o prezintă și față de un alt germen (cu o structură relativ asemănătoare). [Pr.: -ra-i-] – Para^2- + imunitate.

paralactic
PARALÁCTIC, -Ă, paralactici, -ce, adj. Care aparține paralaxei, privitor la paralaxă, de paralaxă. – Din fr. parallactique.

paralalie
PARALALÍE, paralalii, s.f. (Med.) Tulburare a vorbirii care constă în dificultatea de a găsi cuvântul potrivit. – Din fr. paralalie.

paralaxa
PARALÁXĂ, paralaxe, s.f. 1. Unghiul dintre dreptele care unesc un punct foarte depărtat cu extremitățile unei baze de observare. 2. (Astron.) Unghi maxim sub care se vede raza Pământului sau a orbitei sale de pe un alt corp ceresc. – Din fr. parallaxe, lat. parallaxis.

paralac
PARALẤC s.n. (Înv. și reg.) Bani mărunți; mărunțiș. ♢ Loc adv. Cu paralâcul = în cantitate (foarte) mică; cu bani puțini. ♦ (Rar) Mulțime de bani; bănet. – Para^3- + suf. -lâc.

paraldehida
PARALDEHÍDĂ s.f. (Chim.) Produs rezultat din polimerizarea acetaldehidei și care are acțiune hipnotică. – Din fr. paraldéhyde, engl. paraldehyde.

paralel
PARALÉL, -Ă, paraleli, -e, adj., s.f., (5, 7) paraleluri, s.n. 1. Adj., s.f. (Dreaptă, plan) care are toate punctele la aceeași distanță de o altă dreaptă sau de un alt plan cu care nu se întretaie, oricât s-ar prelungi. ♢ Legătură (electrică) în paralel = ansamblu de două sau de mai multe conductoare electrice, acumulatoare, pile etc. care au aceeași tensiune electrică la borne. 2. Adj. Care există, se produce, evoluează concomitent cu altceva. ♦ (Adverbial) În același timp, concomitent. 3. S.f. Comparare a două ființe, a două opere, fenomene etc. (pentru a stabili asemănările și deosebirile dintre ele); paralelism (2). ♢ Loc. vb. A (se) pune în paralelă (sau, n., în paralel) (cu...) = a se compara. ♦ (Lit.) Variantă a portretului, care constă în prezentarea simultană a două personaje și în compararea lor în scopul stabilirii trăsăturilor specifice fiecărui personaj. 4. S.f. Fiecare dintre cercurile imaginare care unesc punctele cu aceeași latitudine de pe suprafața Pământului și care rezultă din intersectarea suprafeței Pământului cu un plan paralel cu planul ecuatorial. 5. S.n. (Mat.) Cerc situat pe o suprafață de rotație, obținut prin intersecția acestei suprafețe cu un plan perpendicular pe axa ei de rotație. ♢ (Astron.) Paralel ceresc = cerc mic de pe sfera cerească descris de o stea în mișcarea ei diurnă. 6. S.f. (La pl.) Aparat de gimnastică format din două bare orizontale și paralele așezate (la înălțimi diferite sau identice) pe stâlpi verticali; (la sg.) fiecare dintre cele două bare ale acestui aparat. 7. S.n. Instrument folosit la trasarea (pe o piesă a) unor distanțe sau a unor linii paralele (1) cu un plan dat. – Din lat. parallelus, it. parallelo, fr. parallèle, germ. Parallele.

paralelipiped
PARALELIPIPÉD, paralelipipede, s.n. Prismă ale cărei baze sunt paralelograme. – Din fr. parallélipipède.

paralelipipedic
PARALELIPIPÉDIC, -Ă, paralelipipedici, -ce, adj. Care are forma unui paralelipiped, de paralelipiped. – Din fr. parallélepipédique (după paralelipiped).

paralelism
PARALELÍSM, (2) paralelisme, s.n. 1. Proprietate a două drepte sau a două planuri de a fi paralele (1); stare a două sau a mai multor lucruri paralele (2). 2. Comparare a două ființe, a două opere, fenomene etc. (pentru a stabili asemănările și deosebirile dintre ele); paralelă. – Din fr. parallélisme, it. parallelismo.

paraleliza
PARALELIZÁ, paralelizez, vb. I. Tranz. A așeza, a dispune paralel obiecte sau părți ale unor obiecte. – Din fr. paralléliser.

paralelizare
PARALELIZÁRE, paralelizări, s.f. Acțiunea de a paraleliza și rezultatul ei. – V. paraleliza.

paralelogram
PARALELOGRÁM, paralelograme, s.n. Patrulater care are laturile opuse paralele și egale. ♢ Paralelogramul forțelor = regulă și construcție grafică cu ajutorul cărora se determină rezultanta a două forțe concurente. – Din fr. parallélogramme, germ. Parallelogramm.

paraleu
PARALÉU, paralei, s.m. (Mai ales în corelație cu leu) Leu foarte mare și puternic; fig. ființă puternică, vitează. ♢ Expr. A se face (sau a face pe cineva) leu paraleu = a (se) înfuria peste măsură. ♦ (Depr.) Bărbat care se consideră înzestrat cu calități excepționale, care vrea să pară important, remarcabil. – Para^1- + leu.

paralexem
PARALEXÉM, paralexeme, s.n. (Lingv.) Formație lexicală constituită din două elemente care nu formează un compus. – Din fr. paralexème.

paralexematic
PARALEXEMÁTIC, -Ă, paralexematici, -ce, adj. (Lingv.) De paralexem. – Din fr. paralexématique.

paraliterar
PARALITERÁR, -Ă, paraliterari, -e, adj. Al paraliteraturii. – Din fr. paralittéraire.

paraliteratura
PARALITERATÚRĂ, paraliteraturi, s.f. Scriere considerată la periferia creației literare propriu-zise. – Din fr. paralittérature.

paralitic
PARALÍTIC, -Ă, paralitici, -ce, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de paralizie. – Din ngr. paralitikós, fr. paralytique.

paraliza
PARALIZÁ, paralizez, vb. I. 1. Intranz. și refl. A se îmbolnăvi de paralizie; a damblagi. ♦ Tranz. fact. A face să-și piardă mobilitatea și sensibilitatea; a înțepeni, a amorți. 2. Tranz. Fig. A împiedica, a face incapabil să se miște, să se manifeste, să acționeze. ♦ Tranz. și intranz. A încremeni (de spaimă, de emoție etc.). – Din fr. paralyser.

paralizant
PARALIZÁNT, -Ă, paralizanți, -te, adj. Care paralizează (1). ♦ Fig. Care împiedică sau stânjenește o manifestare, o acțiune etc. – Din fr. paralysant.

paralizare
PARALIZÁRE, paralizări, s.f. Faptul de a (se) paraliza; damblagire. – V. paraliza.

paralizat
PARALIZÁT, -Ă, paralizați, -te, adj. 1. Care este bolnav de paralizie; damblagit. 2. Fig. împiedicat în acțiunile sale, incapabil de a se mișca, de a se manifesta, de a acționa. ♦ Încremenit, înțepenit (de emoție, de spaimă etc.). – V. paraliza.

paralizie
PARALIZÍE, paralizii, s.f. (Med.) Boală care se manifestă prin pierderea totală sau parțială a posibilității de mișcare și a sensibilității corpului sau a unei părți a lui; dambla. ♦ Paralizie infantilă = poliomielită. – Din fr. paralysie.

paralogic
PARALÓGIC, -Ă, paralogici, -ce, adj. (Rar) Care a rezultat prin paralogie; referitor la paralogie, de paralogie. – Din fr. paralogique.

paralogie
PARALOGÍE, paralogii, s.f. (Rar) Transformare analogică a formei unui cuvânt prin apropierea lui de un alt cuvânt asemănător; cuvânt rezultat dintr-o astfel de transformare; enunț care conține asemenea cuvinte. – Din fr. paralogie.

paralogism
PARALOGÍSM, paralogisme, s.n. Raționament fals făcut din neștiință, fără intenția de a induce în eroare. – Din fr. paralogisme.

paramagnetic
PARAMAGNÉTIC, -Ă, paramagnetici, -ce, adj. Care prezintă fenomenul de paramagnetism; referitor la paramagnetism, de paramagnetism. – Din fr. paramagnétique.

paramagnetism
PARAMAGNETÍSM s.n. Proprietate a unor corpuri de a se magnetiza (slab și temporar) prin introducerea lor într-un câmp magnetic. – Din fr. paramagnétisme.

parameci
PARAMÉCI, parameci, s.m. Gen de animale infuzoare de formă oval-alungită, care trăiesc în apele stătătoare dulci (Paramoecium); animal din acest gen. – Din fr. paramécie.

parament
PARAMÉNT, paramente, s.n. Partea exterioară finită a unei construcții, a unui element de construcție etc.; material care căptușește (cu scop ornamental) această parte. – Din germ. Parament.

paramer
PARAMÉR, paramere, s.n. (Biol.) Fiecare dintre cele două părți simetrice ale unui organism sau organ cu simetrie bilaterală. – Din engl. paramere.

parametric
PARAMÉTRIC, -Ă, parametrici, -ce, adj. Care ține de parametru, referitor la parametru, de parametru. – Din fr. paramétrique.

parametron
PARAMETRÓN, parametroane, s.n. Circuit folosit la înregistrarea informațiilor sau la efectuarea operațiilor logice în telecomunicații sau în cibernetică. – Din fr. paramétron.

parametru
PARAMÉTRU, parametri, s.m. 1. (Mat.) Variabilă independentă a unei funcții, care se definește pe mulțimea numerelor reale sau complexe. 2. Mărime proprie a unui obiect, unui mecanism, unui sistem, unui fenomen etc., care servește la caracterizarea unor proprietăți ale acestora. – Din fr. paramètre.

paramilitar
PARAMILITÁR, -Ă, paramilitari, -e, adj. (Despre formații, detașamente, grupări, organizații etc.) Care este organizat și dotat după modelul unei armate; (despre acțiuni) care are un pronunțat caracter militar (agresiv). – Din fr. paramilitaire.

paramimie
PARAMIMÍE, paramimii, s.f. (Med.) Parachinezie constând în pervertirea expresiei mimice până la lipsa concordanței dintre mimică și trăirile emoționale ale bolnavului; repetare stereotipă sau perseverarea uneia și aceleiași expresii mimice în stări emoționale diferite. – Din fr. paramimie.

paramnezie
PARAMNEZÍE, paramnezii, s.f. Tulburare a memoriei care constă în interpretarea unor realități abia percepute ca pe niște amintiri. – Din fr. paramnésie.

paranestezie
PARANESTEZÍE, paranestezii, s.f. (Med.) Anestezie generală. – Para^1- + anestezie.

parangonaj
PARANGONÁJ, parangonaje, s.n. (Tipogr.) Așezare a unui cuvânt cules cu litere mai mici între cuvinte culese cu un corp de literă mai mare. – Din fr. parangonnage.

paranimfa
PARANÍMFĂ, paranimfe, s.f. (Rar) Fată care însoțește mireasa la cununie și care are anumite atribuții la nuntă. ♦ P. gener. Însoțitoare. – Din lat. paranympha, ngr. paránimfos.

paranoia
PARANÓIA s.f. Nume generic pentru un grup de boli psihice cronice care se manifestă prin lipsă de logică în gândire, prin idei fixe, prin susceptibilitate, prin orgoliu exagerat, prin mania persecuției, prin halucinații etc.; boală care face parte din acest grup. [Pr.: -no-ia] – Din fr. paranoia.

paranoic
PARANÓIC, -Ă, paranoici, -ce, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f., adj. (Persoană) care suferă de paranoia. 2. Adj. Care ține de paranoia sau de paranoici (1), privitor la paranoia sau la paranoici. [Pr.: -no-ic] – Din germ. paranoisch, it. paranoico.

paranormal
PARANORMÁL, -Ă, paranormali, -e, adj. (Despre fenomene, manifestări etc.) Care se află în afară de ceea ce este normal. – Din fr. paranormal.

parantetic
PARANTÉTIC, -Ă, parantetici, -ce, adj. Care este situat între paranteze. – Din fr. paranthétique.

parantez
PARANTÉZ s.n. v. paranteză.

paranteza
PARANTÉZĂ, paranteze, s.f. 1. Semn de punctuație care constă din două arcuri de cerc sau din două dreptunghiuri cărora le lipsește o latură lungă și între care se izolează o explicație, un adaos, un amănunt legat de restul unui text dat. ♦ P. ext. Text, adaos izolat între aceste semne grafice. ♦ Paranteză (1) în care apare o expresie algebrică, pentru a arăta că operația aflată în interiorul ei se efectuează înaintea celorlalte: p. ext. expresie algebrică izolată în acest fel. 2. Fig. Digresiune (scrisă sau orală). ♢ Loc adv. În paranteză = în treacăt. [Var.: (Înv.) parantéz s.n.] – Din fr. parenthèse.

parapanghelos
PARAPÁNGHELOS interj. (Înv. și reg.) Exclamație care marchează sfârșitul unei situații, al unei acțiuni, concluzia unei afirmații; amin! adio! – Et. nec.

parapet
PARAPÉT, parapete, s.n. 1. Perete (de înălțime mică) din piatră, lemn, metal etc. care servește la delimitarea teraselor, a podurilor, a marginilor unei șosele etc. ♦ Prelungire a bordurilor unei nave, deasupra punții superioare, având rolul de a proteja oamenii, instalațiile și obiectele de pe punte contra valurilor. ♦ Obstacol așezat la capătul unei linii ferate pentru ca trenul să nu mai poată înainta. 2. Întăritură de pământ sau de zid la redute și la tranșee, pentru protejarea luptătorilor. – Din it. parapetto, fr. parapet, germ. Parapett.

parapitec
PARAPITÉC, parapiteci, s.m. Gen de primate fosile din oligocen; primată din acest gen. – Din fr. parapithèque.

paraplasma
PARAPLÁSMĂ, paraplasme, s.f. (Biol.) Structură citoplasmatică temporară care apare în anumite perioade funcționale ale celulei. – Din fr. paraplasme.

paraplegic
PARAPLÉGIC, -Ă, paraplegici, -ce, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de paraplegie. – Din fr. paraplégique.

paraplegie
PARAPLEGÍE, paraplegii, s.f. Paralizia ambelor membre inferioare. – Din fr. paraplégie.

parapod
PARAPÓD, parapoade, s.n. (Zool.) Apendice bilobat al unor viermi, care servește la deplasare. – Din fr. parapode.

parapon
PARÁPON s.n. (Înv., reg. și fam.) Supărare; tristețe; necaz, ciudă. [Acc. și: parapón] – Din ngr. paráponon.

paraponiseala
PARAPONISEÁLĂ, paraponiseli, s.f. (Înv.) Supărare, nemulțumire; necaz, ciudă. – Paraponisi + suf. -eală.

paraponisi
PARAPONISÍ, paraponisesc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se supăra. – Din ngr. paraponísome (viit. lui paraponó).

paraponisire
PARAPONISÍRE, paraponisiri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a se paraponisi și rezultatul ei. – V. paraponisi.

paraponisit
PARAPONISÍT, -Ă, paraponisiți, -te, adj. (Înv. și fam.; adesea substantivat) Supărat, necăjit, nemulțumit; amărât. – V. paraponisi.

parapsihologic
PARAPSIHOLÓGIC, -Ă, parapsihologici, -ce, adj. Referitor la parapsihologie, de parapsihologie. – Din fr. parapsychologique.

parapsihologie
PARAPSIHOLOGÍE s.f. Ramură a psihologiei care studiază fenomenele psihice paranormale (percepția extrasenzorială, telepatia etc.) care nu sunt încă explicate științific; metapsihologie. – Din fr. parapsychologie.

parascantei
PARASCÂNTÉI, parascântei, s.n. Dispozitiv montat la locomotive, la cubilouri etc., care reține particulele solide incandescente, pentru a preveni incendiile. ♦ Ecran izolant care previne descărcările electrice sau deteriorările pe care acestea le-ar produce. – Para^2- + scânteie.

parascovenie
PARASCOVÉNIE, parascovenii, s.f. (Fam.) Năzbâtie, drăcie, poznă; fleac, nimic. – Et. nec.

parasexualitate
PARASEXUALITÁTE s.f. (Biol.) Totalitate a proceselor de altă natură decât cea sexuală, care antrenează fecundarea fără să aibă loc meioza. [Pr.: -xu-a-] – Din fr. parasexualité.

parasimpatic
PARASIMPÁTIC adj. (În sintagma) Sistem (nervos) parasimpatic (și substantivat, n.) = una dintre cele două părți periferice ale sistemului nervos vegetativ, care încetinește bătăile inimii și accelerează mișcările tubului digestiv. – Din fr. parasympathique.

parasintetic
PARASINTÉTIC, -Ă, parasintetici, -ce, adj., s.n. (Cuvânt, derivat etc.) care este format atât cu un prefix, cât și cu un sufix. – Din fr. pamsynthétique.

parasol
PARASÓL, parasoluri, s.n. 1. (Înv. și reg.) Umbrelă (de soare). 2. Aripă de avion monoplan (așezată deasupra fuzelajului). – Din germ. Parasol, fr. parasol.

parasolar
PARASOLÁR, parasolare, s.n. 1. Dispozitiv (în formă de pâlnie) montat la obiectivul aparatului de fotografiat sau de filmat pentru a împiedica pătrunderea luminii suplimentare în aparat. 2. Apărătoare formată dintr-o placă transparentă (colorată) sau opacă, montată în interiorul unui autovehicul, deasupra parbrizului, pentru a proteja pe șofer de lumina directă a soarelui. – Para^2- + solar.

parastas
PARASTÁS, parastase, s.n. Slujbă religioasă făcută pentru pomenirea celor morți; p. ext. praznic care se face după o astfel de slujbă; pomană. ♦ (Pop.; concr.) Colac oferit preotului sau persoanelor care au luat parte la această slujbă. [Var.: (reg.) părăstás s.n.] – Din sl. parastasŭ, ngr. parástasis.

parastisi
PARASTISÍ, parastisesc, vb. IV. Tranz. (Grecism înv.) A juca, a interpreta un rol într-o piesă de teatru; a reprezenta o piesă de teatru. [Var.: parastuí vb. IV] – Din ngr. parastíso (viitor. lui parasténo).

parastui
PARASTUÍ vb. IV. v. parastisi.

parasuta
PARAȘUTÁ, parașutez, vb. I. Tranz. A lansa din avion cu parașuta oameni sau obiecte. – Din fr. parachuter.

parasutare
PARAȘUTÁRE, parașutări, s.f. Acțiunea de a parașuta. – V. parașuta.

parasutat
PARAȘUTÁT, -Ă, parașutați, -te, adj. Care a fost lansat cu parașuta. – V. parașuta.

parasuta
PARAȘÚTĂ, parașute, s.f. Dispozitiv în formă de umbrelă sau de dreptunghi, cu suprafață mare, folosit pentru reducerea vitezei de cădere a unui corp lansat de la înălțime, de obicei dintr-un avion în zbor. ♢ Parașută luminoasă = parașută cu care se lansează un material pe bază de magneziu, care se aprinde în cădere, luminând puternic terenul de aterizaj, obiectivul de recunoaștere etc. – Din fr. parachute.

parasutism
PARAȘUTÍSM s.n. Ramură sportivă care cuprinde probe de lansare din avion cu parașuta; tehnica executării unor astfel de lansări. – Din fr. parachutisme.

parasutist
PARAȘUTÍST, -Ă, parașutiști, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană specializată în lansarea cu parașuta. 2. Adj. (Rar) Care este caracteristic parașutismului sau parașutistului sau care aparține acestora. – Din fr. parachutisme.

paratactic
PARATÁCTIC, -Ă, paratactici, -ce, adj. Care este exprimat prin parataxă; care alcătuiește o parataxă sau un element al ei; juxtapus. – Din fr. paratactique.

parataxa
PARATÁXĂ, parataxe, s.f. (Gram.) Juxtapunere. – Din fr. parataxe.

paratific
PARATÍFIC, -Ă, paratifici, -ce, adj. Care ține de paratifos, privitor la paratifos; care provoacă paratifosul. – Din fr. paratyphique.

paratifoida
PARATIFOÍDĂ, paratifoide, adj. (În sintagma) Febră paratifoidă = paratifos. – Din fr. paratyphoïde.

paratifos
PARATÍFOS s.n. Boală infecțioasă acută cu simptome intestinale, înrudită cu febra tifoidă, produsă de bacili; febră paratifoidă. – Para^1- + tifos (după fr. paratyphus).

paratifoza
PARATIFÓZĂ, paratifoze, s.f. (Med. vet.) Salmoneloză. – Din fr. paratyphose.

paratirisi
PARATIRISÍ, paratirisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A băga de seamă, a fi atent, a observa. – Din ngr. paratiríso (viit. lui paratiró).

paratiroida
PARATIROÍDĂ, paratiroide, adj. (În sintagma) Glandă paratiroidă (și substantivat, f.) = fiecare dintre cele patru glande cu secreție internă, situate înapoia glandei tiroide, care au un rol în metabolism. – Din fr. parathyroïde.

paratoner
PARATONÉR, paratonere, s.n. (Rar) Paratrăsnet. – Din fr. paratonnerre.

paratonie
PARATONÍE, paratonii, s.f. 1. (Med.) Tulburare a tonusului muscular. 2. (Bot.) Întârziere a unor mișcări la plante sub influența unor stimuli externi. – Din fr. paratonie.

paratrasnet
PARATRẮSNET, paratrăsnete, s.n. Instalație de protecție a construcțiilor și a instalațiilor împotriva efectelor produse de loviturile directe de trăsnet; paratoner, parafulger. – Para^1- + trăsnet (după fr. paratonnerre).

paratrofie
PARATROFÍE, paratrofii, s.f. (Biol.) Formă de parazitism în care energia necesară pentru dezvoltarea unui microorganism este furnizată de gazdă. – Din engl. paratrophy.

paratuberculoza
PARATUBERCULÓZĂ, paratuberculoze, s.f. 1. (Med.) Ansamblul tulburărilor observate la unii tuberculoși. 2. (Med. vet.) Boală infecțioasă la rumegătoare. – Din fr. paratuberculose.

paravalansa
PARAVALÁNȘĂ, paravalanșe, s.f. Zid de piatră sau de beton pentru apărarea unei căi de comunicație contra avalanșelor de zăpadă. – Din fr. paravalanche.

paravalisi
PARAVALISÍ, paravalisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A confrunta, a compara texte, registre, acte etc. pentru a stabili conformitatea dintre ele. – Din ngr. paravalíso (viit. lui paravállo).

paravan
PARAVÁN, paravane, s.n. 1. Perete subțire sau piesă de mobilier formată dintr-unul sau din mai multe panouri articulate, acoperite cu placaj, pânză, hârtie etc., care desparte un anumit spațiu dintr-o încăpere. ♦ Fig. Ceea ce ascunde, maschează, împiedică vederea; ceea ce servește drept pretext pentru a ascunde o acțiune, o faptă etc. 2. (Rar) Baraj de tablă fixat în pământ în fața roiurilor de lăcuste călătoare. – Din fr. paravent.

paravant
PARAVẤNT, paravânturi, s.n. Sistem de protecție împotriva vântului, format din panouri sau din plantații (situate de-a lungul liniilor unei stații de triaj). – Para^1- + vânt (după fr. paravent).

paravertebral
PARAVERTEBRÁL, -Ă, paravertebrali, adj. (În sintagma) Ganglion paravertebral = fiecare dintre ganglionii simpatici care se află de-a lungul ambelor părți ale coloanei vertebrale. – Din fr. paravertébral.

paraxan
PARÁXÂN, -Ă adj. v. paraxin.

paraxenie
PARAXÉNIE, paraxenii, s.f. (Grecism înv.) Ciudățenie, capriciu, toană. – Din ngr. paraxeniá.

paraxial
PARAXIÁL, -Ă, paraxiali, -e, adj. (Fiz.; despre raze de lumină) Paralel cu axa unui sistem optic. [Pr.: -xi-al] – Din fr. paraxial.

paraxin
PARÁXIN, -Ă, paraxini, -e, adj. (Grecism înv.) Ciudat, bizar, curios. ♢ Expr. (Adverbial) A-i veni (cuiva) paraxin = a nu-i conveni, a fi șocat de ceva. [Var.: paráxân, -ă adj.] – Din ngr. paráxenos.

parazapada
PARAZĂPÁDĂ, parazăpezi, s.f. 1. (Mai ales la pl.) Construcție (dig de pământ, panouri mobile, zid etc.) sau plantație așezate lângă o cale ferată sau lângă o șosea, pentru a împiedica înzăpezirea acestora. ♦ Construcție (din panouri de scânduri, din împletituri de nuiele etc.) sau plantație servind ca mijloc de reținere și de repartizare uniformă a zăpezii pe un teren (semănat). 2. Grilaj metalic montat la marginea streșinii unei clădiri pentru a împiedica căderea zăpezii de pe acoperiș. – Para^2- + zăpadă.

parazit
PARAZÍT, -Ă, paraziți, -te, adj., subst. 1. Adj., s.m. și f. (Organism animal sau vegetal) care trăiește și se hrănește pe seama altui organism, căruia îi provoacă adesea daune, boli sau chiar moartea. 2. Adj., s.m. și f. Fig. (Persoană) care trăiește din munca altora, care nu produce nimic. 3. Adj. Fig. Care nu are un rol util, efectiv; de prisos, inutil. 4. S.m. (La pl.) Perturbații electromagnetice de origine externă în transmisiile radiofonice, de telecomunicații etc., cauzate de fenomene din alte aparate electrice sau din atmosferă. – Din lat. parasitus, germ. Parasit, fr. parasite.

parazita
PARAZÍTÁ, parazitez, vb. I. Tranz. (Rar) A îmbolnăvi, a infesta un organism animal sau vegetal (trăind pe el ca parazit (1). ♦ Intranz. Fig. A trăi, a acționa ca un parazit (2). – Din fr. parasiter.

parazitar
PARAZITÁR, -Ă, parazitari, -e, adj. 1. (Despre organisme animale sau vegetale) Care trăiește și se hrănește pe seama altui organism; (despre boli, simptome etc.) care este pricinuit de un parazit (1). 2. Fig. (Despre oameni) Care trăiește ca un parazit (2), de parazit; (despre viața, modul de trai al oamenilor) specific paraziților (2). – Din fr. parasitaire.

parazitemie
PARAZITEMÍE, parazitemii, s.f. (Med.) Prezență patologică a unor paraziți în sânge. – Din fr. parasitémie, engl. parasit(a)emia.

paraziticid
PARAZITICÍD, -Ă, paraziticizi, -de, adj., s.n. (Substanță) care distruge paraziții animali sau vegetali. – Din fr. parasiticide.

parazitism
PARAZITÍSM s.n. Formă de relații între două organisme de specii diferite, în cadrul căreia un organism folosește celălalt organism, parțial sau în totalitate, ca mediu necesar de viață; mod de viață specific paraziților (1). ♦ Fig. Faptul de a trăi ca un parazit (2), mod de viață al paraziților. – Din fr. parasitisme.

parazitofobie
PARAZITOFOBÍE, parazitofobii, s.f. (Rar) Teamă exagerată, morbidă de paraziți (1). – Parazit + fobie.

parazitolog
PARAZITOLÓG, -Ă, parazitologi, -ge, s.m. și f. Specialist în parazitologie. – Din parazitologie (derivat regresiv).

parazitologie
PARAZITOLOGÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu studiul organismelor parazite și cu măsurile de combatere a paraziților. – Din fr. parasitologie.

parazitotrop
PARAZITOTRÓP, -Ă, parazitotropi, -e, adj. (Despre substanțe) Care acționează în mod direct asupra paraziților, microbilor etc. din interiorul unui organism. – Din fr. parasitotrope.

parazitoza
PARAZITÓZĂ, parazitoze, s.f. Invadare a unui organism uman sau animal cu paraziți patogeni. – Din fr. parasitose.

para
PÁRĂ^1 s.f. Flacără, văpaie; p. ext. căldură dogoritoare, dogoare. ♢ Loc. adj. De pară = roșu aprins (ca flacăra); arzător, dogoritor. ♢ Expr. A trece (sau a sări) prin foc și pară = a înfrunta orice primejdie, a face tot posibilul pentru atingerea unui scop. A se face foc și pară (de mânie) = a se supăra, a se mânia foarte tare. Foc și pară = înfierbântat, îndârjit; supărat, înfuriat. ♦ Fig. Sentiment puternic și chinuitor; înflăcărare; chin sufletesc, dorință chinuitoare. – Din sl. para.

PÁRĂ^2, pere, s.f. 1. Fructul părului^1. *Expr. A-i pica (sau a-i cădea cuiva) para în gură = a obține ceva fără efort, fără muncă. Nu plătește nici o pară putredă, se spune despre cineva sau ceva fără nici o valoare. 2. P. anal. Nume dat unor obiecte, unor piese tehnice etc. în formă de pară^2 (1). – Lat. pira.

parama
PARẤMĂ, parâme, s.f. Frânghie ori cablu textil, metalic sau din material plastic. folosit la bordul unei nave. – Din tc. parima.

parang
PARẤNG s.m. v. părâng.

parbriz
PARBRÍZ, parbrize, s.n. Placă transparentă (din sticlă) așezată în partea din față a unui automobil sau a unui avion pentru a feri pe conducător de praf, de vânt etc. [Pl. și: parbrizuri] – Din fr. pare-brise.

parc
PARC, parcuri, s.n. 1. Suprafață întinsă de teren, de utilitate publică, cu plantații, alei și diferite construcții, amenajată pentru agrement. ♢ Parc național = suprafață întinsă de teren, păzită și îngrijită, în care exploatările (silvică, minieră, vânătorească etc.) sunt interzise, pentru a se păstra neschimbat mediul natural. Parc sportiv = complex sportiv dotat cu mai multe terenuri și amenajări, situat într-un parc (1). ♦ Teren împrejmuit, unde vânatul este crescut și îngrijit pentru vânătoare. ♦ Parc (1) situat în jurul unei clădiri și depinzând de aceasta. ♦ Teren parcelat cu locuința și cu numeroase spații verzi. 2. Loc de staționare și de garare mai îndelungată a vehiculelor sau de depozitare a materialelor; p. ext. vehiculele și materialele aflate în acest loc. ♦ Totalitatea vehiculelor unei întreprinderi, ale unei instituții etc. ♦ Totalitatea instalațiilor mecanice aflate pe un teren de unde se extrage minereu sau pe care sunt amenajate sonde. – Din fr. parc.

parca
PARCÁ, parchez, vb. I. Tranz. A lăsa un vehicul să staționeze într-un loc public (anume amenajat); a depozita materiale, utilaje etc. într-un parc (2). – Din fr. parquer.

parcagiu
PARCAGÍU, parcagii, s.m. (Rar) Paznic, îngrijitor al unui parc (2).- Parc + suf. -giu.

parcaj
PARCÁJ, parcaje, s.n. Parcare; (concr.) loc de parcare. – Din fr. parcage.

parcan
PARCÁN, parcane, s.n. 1. Îngrăditură de lemn făcută pentru zăgăzuirea apelor. ♦ Bârnă întrebuințată la construirea unui dig, a unui pod etc. 2. Fortificație făcută în trecut din bârne, scânduri etc.; zid de apărare, parapet. [Var.: (reg.) părcán s.n.] – Din pol., ucr. parkan, magh. párkány.

parcare
PARCÁRE, parcări, s.f. Acțiunea de a parca și rezultatul ei; parcaj. – V. parca.

parca
PÁRCĂ^1 adv. Se pare că..., s-ar crede că..., s-ar zice că...; (în construcții negative) nu prea. Parcă îl cunosc. ♦ Este posibil, se pare că da. Mă cunoști? – Parcă. ♦ (Cu valoare de conjuncție) Ca și cum, ca și când. Îmi răspunde parcă n-ar avea gură. ♦ Ca și cum ar fi, ca și când ar fi. Venea parcă o adiere. – Părea + că.

PÁRCĂ^2, parce, s.f. (Mai ales la pl.) Fiecare dintre cele trei divinități ale destinului oamenilor din mitologia romană, reprezentate sub înfățișarea unor femei bătrâne. – Din lat. Parca, fr. Parque.

parcea
PARCEÁ, parcele, s.f. (Rar) Carmac. – Din tc. parça.

parcela
PARCELÁ, parcelez, vb. I. Tranz. A împărți un teren, o pădure etc. în parcele; a lotiza (1). – Din fr. parceller.

parcelar
PARCELÁR, -Ă, parcelari, -e, adj. (Agr.; despre culturi) Care se face pe parcele. – Din fr. parcellaire.

parcelare
PARCELÁRE, parcelări, s.f. Acțiunea de a parcela și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Grup de parcele alcătuind un ansamblu; teren împărțit în parcele. – V. parcela.

parcelat
PARCELÁT, -Ă, parcelați, -te, adj. (Despre terenuri) Împărțit în parcele. – V. parcela.

parcelator
PARCELATÓR, parcelatori, s.m. (Rar) Persoană specializată în operația de parcelare. – Parcela + suf. -tor.

parcela
PARCÉLĂ, parcele, s.f. Porțiune de teren precis delimitată în cadrul unei suprafețe mai mari, destinată unei anumite întrebuințări; lot. – Din fr. parcelle.

parcheriza
PARCHERIZÁ, parcherizez, vb. I. Tranz. A trata la cald o piesă de fier sau de fontă cu o soluție de fosfat de fier și de mangan, pentru a o feri de rugină. – Din fr. parkériser.

parcherizare
PARCHERIZÁRE, parcherizări, s.f. Acțiunea de a parcheriza și rezultatul ei. – V. parcheriza.

parchet
PARCHÉT, parchete, s.n. I. Pardoseală executată prin îmbinarea între ele (în formă de desene geometrice) a unor piese din lemn tare (stejar, fag etc.) prelucrate special; fiecare dintre piesele de lemn (înguste și scurte) folosite la executarea acestui tip de pardoseală. II. Fiecare dintre suprafețele în care este împărțită o pădure în vederea exploatării ei raționale; p. ext. suprafață de teren pe care s-a făcut o tăiere într-o pădure. III. Instituție judiciară care funcționează pe lângă unele instanțe judecătorești, cu atribuția de a exercita acțiunea penală și de a susține acuzarea la judecarea proceselor penale; membrii acestei instituții; local în care funcționează această instituție. – Din fr. parquet.

parcheta
PARCHETÁ, parchetez, vb. I. Tranz. 1. A pardosi o încăpere cu parchet (1); a pune parchet. 2. A împărți o pădure în parchete (II). – Din fr. parqueter.

parchetar
PARCHETÁR, parchetari, s.m. Meseriaș specializat în montarea și curățirea parchetului (1). – Parchet + suf. -ar.

parchetare
PARCHETÁRE, parchetări, s.f. Acțiunea de a parcheta și rezultatul ei. – V. parcheta.

parchetat
PARCHETÁT, -Ă, parchetați, -te, adj. 1. (Despre încăperi) Pardosit cu parchet (1). 2. (Despre păduri) Împărțit în parchete (II). – V. parcheta.

parching
PÁRCHING, parchinguri, s.n. Loc, teren, construcție special amenajate, unde se parchează mașinile. – Din engl. parking.

parcimonie
PARCIMONÍE, parcimonii, s.f. (Livr.) Avariție, zgârcenie, calicie. ♦ Fig. Măsură, pondere, reținere (în manifestări). Vorbește cu parcimonie. – Din lat. parcimonia, fr. parcimonie.

parcimonios
PARCIMONIÓS, -OÁSĂ, parcimonioși, -oase, adj. (Livr.) Care manifestă parcimonie; care denotă parcimonie; zgârcit. ♦ Fig. Măsurat, ponderat, reținut (în manifestări). [Pr.: -ni-os] – Din fr. parcimonieux.

parcometru
PARCOMÉTRU, parcometre, s.n. Aparat de taxare pentru parcarea autovehiculelor. – Din fr. parcomètre.

parcura
PARCURÁ vb. I. v. parcurge.

parcurge
PARCÚRGE, parcúrg, vb. III. Tranz. 1. (Adesea fig.) A străbate un drum sau o distanță (de la un capăt la altul); a se deplasa, a merge (până la capăt). 2. A trece cu privirea sau cu ochii peste ceva, a se uita în treacăt la ceva. ♦ Spec. A citi ceva în grabă și superficial, a răsfoi o carte, un ziar etc.; p. gener. a citi. 3. A trăi, a petrece un interval de timp într-un anumit loc sau fel. [Var.: (înv.) parcurá vb. I] – Din fr. parcourir (după curge).

parcurgere
PARCÚRGERE s.f. Acțiunea de a parcurge. – V. parcurge.

parcurs
PARCÚRS, parcursuri, s.n. Faptul de a parcurge o distanță, un drum etc.; (concr.) drum, traseu pe care îl străbate sau pe care trebuie să-l străbată cineva sau ceva pentru a ajunge de la un punct la altul. ♢ Loc. adv. Pe parcurs... = în timpul unei călătorii; între timp. ♢ Loc. prep. Pe parcursul... = în limitele..., în cuprinsul, în decursul... ♦ Lungimea unui drum sau a unei traiectorii între două puncte anumite. – Din fr. parcours.

pardesias
PARDESIÁȘ, pardesiașe, s.n. Diminutiv al lui pardesiu. [Pr.: -si-aș] – Pardesiu + suf. -aș.

pardesiu
PARDESÍU, pardesie, s.n. Obiect de îmbrăcăminte mai subțire decât paltonul, care se poartă, primăvara și toamna, peste îmbrăcămintea obișnuită. [Pl. și: pardesiuri] – Din fr. pardessus.

pardon
PARDÓN interj., s.n. 1. Interj. Iertați-mă! scuzați! ♦ (Ca protest) Ba nu (e așa)! să avem iertare! 2. S.n. (Înv.) Absolvire, scutire (de o pedeapsă sau de o obligație); iertare: scuză. – Din germ. Pardon, fr. pardon.

pardona
PARDONÁ, pardonez, vb. I. Tranz. (Înv.) A scuti de o pedeapsă sau de o obligație; a grația; a ierta, a scuza. – Din fr. pardonner.

pardos
PÁRDOS, pardoși, s.m. (Înv.) Panteră ♦ Fig. Om viteaz, curajos – Din sl. parŭdosŭ.

pardoseala
PARDOSEÁLĂ, pardoseli, s.f. Înveliș, strat de scânduri, de mozaic, de asfalt, de ciment etc., așezate pe planșeul unei încăperi sau al unui spațiu pe care se circulă. – Pardosi + suf. -eală.

pardosi
PARDOSÍ, pardosesc, vb. IV. Tranz. A acoperi sau a căptuși cu pardoseală o încăpere, o curte etc.: p. ext. a pava. ♦ P. gener. (Rar) A căptuși; a acoperi. – Et. nec.

pardosire
PARDOSÍRE, pardosiri, s.f. Acțiunea de a pardosi și rezultatul ei. – V. pardosi.

pardosit
PARDOSÍT, -Ă, pardosiți, -te, adj. Care are pardoseală; cu pardoseală. – V. pardosi.

pare
PÁRE vb. III. v. părea.

paregoric
PAREGÓRIC, paregorice, s.n. Mângâiere, consolare. – Cf. p a r i g o r i e.

paremiar
PAREMIÁR s.n. v. parimiar.

paremie
PAREMÍE s.f. v. parimie.

paremiolog
PAREMIOLÓG, -Ă, paremiologi, -ge, s.m. și f. Specialist în paremiologie. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. parémiologue.

paremiologic
PAREMIOLÓGIC, -Ă, paremiologici, -ce, adj. Care ține de proverbe sau de studiul lor, privitor la proverbe sau la studiul lor. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. parémiologique.

paremiologie
PAREMIOLOGÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu studiul și culegerea proverbelor; (colectiv) totalitatea proverbelor dintr-o limbă. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. parémiologie.

parenchim
PARENCHÍM, parenchime, s.n. 1. Țesut animal cu aspect spongios, bogat în vase sangvine, specific organelor glandulare. 2. Țesut vegetal fundamental, bogat în spații intercelulare, care formează cea mai mare parte a organelor moi ale plantelor. – Din it. parenchima, fr. parenchyme.

parenchimatic
PARENCHIMÁTIC, -Ă, parenchimatici, -ce, adj. (Rar) Parenchimatos. – Parenchim + suf. -atic.

parenchimatos
PARENCHIMATÓS, -OÁSĂ, parenchimatoși, -oase, adj. Care se referă la parenchim, care aparține parenchimului, specific parenchimului, format din parenchim; parenchimatic. – Din fr. parenchymateux.

parenetic
PARENÉTIC, -Ă, parenetici, -ce, adj. (Livr.) Moralizator. – Din fr. parénétique.

parental
PARENTÁL, -Ă, parentali, -e, adj. (Rar) Care se referă la părinți; ereditar. – Din fr. parental.

parentalii
PARENTÁLII s.f. pl. Sărbătoare anuală la romani, pentru pomenirea morților. – Din lat. parentalia, fr. parentalies.

parenteral
PARENTERÁL, -Ă, parenterali, -e, adj. (Despre modul de administrare a medicamentelor) Care se face pe altă cale decât pe cea digestivă. – Din fr. parentéral.

parestezie
PARESTEZÍE, parestezii, s.f. Senzație de furnicătură, amorțeală, înțepătură etc. care apare în unele boli ale sistemului nervos. – Din fr. paresthésie.

pareza
PARÉZĂ, pareze, s.f. Lipsă de activitate a unui organ; p. ext. paralizie ușoară, incompletă, care permite mișcări de amplitudine redusă și cu forță diminuată. – Din germ. Parese.

parezie
PAREZÍE, parezii, s.f. (Med.) Paralizie ușoară, parțială. – Din fr. parésie.

parfe
PARFÉ, parfeuri, s.n. Înghețată (de ciocolată) preparată cu frișcă bătută. [Var.: parféu s.n.] – Din fr. parfait.

parfeu
PARFÉU s.n. v. parfe.

parfum
PARFÚM, parfumuri, s.n. 1. (Adesea fig.) Miros plăcut; mireasmă. ♦ Miros îmbietor, apetisant, răspândit de unele alimente. 2. Produs (lichid) cu miros plăcut, obținut prin amestecarea unor substanțe aromatice (vegetale) sau pe cale sintetică; p. ext. produsul împreună cu ambalajul lui; (la pl.) feluri, sorturi din astfel de produse. 3. Fig. Notă caracteristică, atmosferă specifică. [Var.: (înv.) profúm s.n.] – Din fr. parfum.

parfuma
PARFUMÁ, parfumez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) stropi cu parfum (2); a(-și) da cu parfum. 2. Tranz. A umple cu o mireasmă plăcută; a înmiresma. [Var.: (înv.) profumá vb. I] – Din fr. parfumer.

parfumare
PARFUMÁRE, parfumări, s.f. Acțiunea de a (se) parfuma. – V. parfuma.

parfumat
PARFUMÁT, -Ă, parfumați, -te, adj. 1. (Adesea fig.) Care răspândește parfum (1), care miroase frumos; înmiresmat. ♦ (Despre unele alimente) Aromat^2 (și cu gust plăcut). 2. Impregnat cu parfum (2). [Var.: (înv.) profumát, -ă adj.] – V. parfuma.

parfumarie
PARFUMĂRÍE s.f. v. parfumerie.

parfumerie
PARFUMERÍE, parfumerii, s.f. 1. Magazin în care se vând parfumuri (2), articole de toaletă, cosmetice etc. 2. Meșteșugul de a prepara parfumuri (2); industria parfumurilor. 2. (La pl.) Nume generic sub care sunt incluse parfumuri (2), articole de toaletă, cosmetice etc. [Var.: (înv.) parfumăríe s.f.] – Din fr. parfumerie.

parfumier
PARFUMIÉR, parfumieri, s.m. Persoană care vinde parfumuri (2) sau produse de parfumerie ori care lucrează la producerea parfumurilor. [Pr.: -mi-er] – Din parfum.

parhelic
PARHÉLIC, -Ă, parhelici, -ce, adj. Care ține de parhelie, referitor la parhelie. Cerc parhelic. – Din fr. parhélique.

parhelie
PARHELÍE, parhelii, s.f. Fenomen optic care constă în apariția unor pete luminoase rotunde, adesea colorate, în jurul Soarelui. [Acc. și: parhélie] – Din lat. parelion, fr. parhélie.

paria
PÁRIA^1 s.m. 1. (În India, în concepția brahmanilor) Persoană care se află în afara castelor și care este lipsită de orice drepturi; p. ext. grup social din care face parte o astfel de persoană. 2. Fig. Persoană sau colectivitate urgisită, disprețuită, căreia nu i se recunoaște nici un drept. [Pr.: -ri-a] – Din fr., it. paria.

PARIÁ^2, pariez, vb. I. Intranz. și tranz. 1. A face (sau a pune) pariu, rămășag (de obicei pe o sumă de bani). 2. A participa la anumite jocuri de noroc, în special la curse de cai, angajând sume de bani. [Pr.: -ri-a] – Din fr. parier.

paricid
PARICÍD, -Ă, (1) pariciduri, s.n. (2), paricizi, -de, s.m. și f. 1. S.n. Crimă care constă în uciderea părinților; patricid (1). 2. S.m. și f. Persoană care și-a ucis tatăl sau mama; patricid (2). – Din fr. parricide, lat. parricida.

paricopitat
PARICOPITÁT, paricopitate, s.n. (La pl.) Ordin de mamifere erbivore mari, cu piciorul adaptat pentru fugă și terminat cu două degete dezvoltate, acoperite cu câte o copită, și cu două degete mici, reduse; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. ♢ (Adjectival) Animal paricopitat. – Din copitat (după paripenat, parisilabic etc.).

parietal
PARIETÁL, -Ă, parietali, -e, adj., s.f. 1. Adj. Care se referă la peretele unei cavități a organismului, care aparține acestui perete. Pleură parietală ♢ Os parietal (și substantivat, n.) = fiecare dintre oasele pereche, simetrice, care formează partea de mijloc a bolții cutiei craniene. 2. Adj. (Rar) Care ține de perete, care se execută pe pereți; mural. 3. S.f. (La pl.) Ordin de plante erbacee și lemnoase cu înveliș floral dublu și cu ovulele dispuse pe pereții ovarului; (și la sg.) plantă din acest ordin. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. pariétal.

parigorie
PARIGORÍE, parigorii, s.f. (Înv. și reg.) 1. Mângâiere, consolare. ♢ Loc. adv. În (sau de-o) parigorie = ca să facă pe voia cuiva, de hatârul cuiva; p. ext. de formă, într-o doară. 2. Prostie, aiureală, zăpăceală. – Din ngr. parighoría.

parigorisi
PARIGORISÍ, parigorisesc, vb. I. Tranz. (Înv. și reg.) A mângâia, a consola; a distra. – Din ngr. parigoríso (viit. lui parigoró).

parimiar
PARIMIÁR, parimiare, s.n. Carte bisericească în care sunt cuprinse (fragmente din) proverbele lui Solomon și alte fragmente din Vechiul Testament; parimie (2). [Pr.: -mi-ar. – Var.: paremiár s.n.] – Parimie + suf. -ar.

parimie
PARIMÍE, parimii, s.f. 1. (Rar) Proverb; maximă; pildă, învățătură. 2. Parimiar. [Var.: paremíe s.f.] – Din ngr. parimía.

parinc
PARÍNC s.m. v. părâng.

paring
PARÍNG s.m. v. părâng.

parior
PARIÓR, pariori, s.m. Persoană care pariază. [Pr.: -ri-or] – Din fr. parieur.

parip
PARÍP, paripi, s.m. (Reg.) Cal tânăr, sprinten și frumos (pentru călărie). – Din magh. paripa.

paripenat
PARIPENÁT, -Ă, paripenați, -te, adj. (Despre frunze compuse) Cu un număr pereche de foliole dispuse în formă de pană^1. – Din fr. paripenné.

parisilab
PARISILÁB, -Ă, parisilabi, -e, adj. (Rar) Parisilabic. – Din parisilabic (derivat regresiv).

parisilabic
PARISILÁBIC, -Ă, parisilabici, -ce, adj. (Despre substantive sau adjective) A cărui temă păstrează același număr de silabe în cursul declinării (în formele cazuale fundamentale). – Din fr. parisyllabique.

paritate
PARITÁTE, parități, s.f. 1. Egalitate numerică. ♦ (Mat.) Proprietate a unui număr întreg de a fi divizibil cu doi. 2. Egalitate valorică, echivalență în valoare. ♢ Paritate monetară = raport de echivalență între unitățile bănești a două țări, în funcție de conținutul (greutatea) lor de metal pur de același fel (aur sau argint) sau de puterea de cumpărare. Paritate valutară = raport de echivalență între diferite valute, pe baza conținutului lor în aur, stabilit prin lege. – Din fr. parité, lat. paritas, -atis.

pariu
PARÍU, pariuri, s.n. 1. Convenție prin care fiecare dintre persoanele care susțin lucruri contrare într-o dispută se obligă să ofere o compensație materială celui care se va dovedi că are dreptate; rămășag, prinsoare. 2. Joc de noroc, în special la cursele de cai, constând dintr-o miză care dă dreptul participantului câștigător la o cotă din totalul sumelor mizate de cei care au pierdut. – Din fr. pari.

parizer
PARÍZER, s.n. Sortiment de mezel proaspăt preparat din carne tocată de vită (mai ales plămâni) și din slănină tocată, afumate la cald și apoi fierte. – Din germ. Pariser.

parizian
PARIZIÁN, -Ă, parizieni, -e s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Parisului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Parisului sau parizienilor (1), privitor la Paris sau la parizieni; (originar) din Paris; specific Parisului. [Pr.: -zi-an] – Din fr. parisien.

parizianca
PARIZIÁNCĂ, parizience, s.f. Pariziană. [Pr.: -zi-an-] – Parizian + suf. -că.

parkinson
PARKINSÓN s.n. (Med.; și în sintagma boala lui Parkinson) Boală degenerativă a sistemului nervos central caracterizată prin tremurături cu caracter static ale membrelor și capului și prin rigiditate musculară. – Din fr. parkinson.

parkinsonism
PARKINSONÍSM s.n. (Med.) Denumire generică pentru sindroame similare cu parkinsonul. – Din fr. parkinsonisme.

parlagiu
PARLAGÍU, parlagii, s.m. Măcelar care taie vitele de consum la abator. – Din tc. parlacı.

parlament
PARLAMÉNT, parlamente, s.n. Organ legislativ din unele țări, compus din una sau din două camere și constituit din reprezentanți ai diferitelor partide politice aleși, total sau parțial, prin votul cetățenilor; p. ext. sesiune, ședință de lucru în care se întrunește acest organ. ♦ Clădire în care au loc ședințele acestui organ. – Din fr. parlement.

parlamenta
PARLAMENTÁ, parlamentez, vb. I. Intranz. A duce tratative cu partea adversă pentru a ajunge la o înțelegere, a trata, a negocia; a discuta cu cineva despre o anumită chestiune (litigioasă). – Din fr. parlementer.

parlamentar
PARLAMENTÁR^1, -Ă, parlamentari, -e, adj., s.m. I. Adj. 1. Care ține de parlament, privitor la parlament; din parlament. ♦ (Despre o formă de stat) Cu parlament, bazat pe parlament. 2. Conform uzanțelor din parlament; p. ext. care este de o politețe rigidă; ceremonios, protocolar. II. S.m. Membru al unui parlament. – Din fr. parlementaire, it. parlementario.

PARLAMENTÁR^2, -Ă, parlamentari, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană delegată să ducă tratative. 2. Adj. Care ține de parlamentare, privitor la parlamentare. – Din fr. parlementaire, it. parlementario.

parlamentare
PARLAMENTÁRE, parlamentări, s.f. Acțiunea de a parlamenta și rezultatul ei. – V. parlamenta.

parlamentarism
PARLAMENTARÍSM s.n. Sistem de guvernare specific statelor parlamentare^1 (I 1). ♢ Tactică bazată pe utilizarea formelor parlamentare^1 (I 1) în lupta politică. – Din fr. parlementarisme, it. parlementarismo.

parloar
PARLOÁR, parloare, s.n. (Livr.) Sală de primire a vizitatorilor într-un cămin, într-un internat școlar, într-o cazarmă etc.; vorbitor (III). – Din fr. parloir.

parmac
PARMÁC, parmaci, s.m. Par sau stâlp (gros) folosit la diverse construcții deschise (prispe, pridvoare, garduri etc.). – Din tc. parmak.

parmaclac
PARMACLẤC, parmaclâcuri, s.n. 1. Construcție de lemn, de piatră etc. de forma unui perete sau a unui gard scund, folosită pentru a mărgini o altă construcție sau un element de construcție. 2. Gard, grilaj; (rar) fiecare dintre scândurile, barele etc. care formează un gard sau un grilaj. [Var.: parmalấc s.n.] – Din tc. parmaklık.

parmalac
PARMALẤC s.n. v. parmaclâc.

parmazan
PARMAZÁN s.n. v. parmezan.

parmen
PÁRMEN, parmeni, -e, adj. (În sintagmele) Măr parmen (auriu) (și substantivat, m.) = varietate de măr originară din Anglia, cu fructele de culoare galbenă-aurie, cu dungi carmin. Măr parmen (auriu) (și substantivat, n.) = fructul mărului definit mai sus. – Din fr. parmain [d’or]. germ. Parmäne.

parmezan
PARMEZÁN, parmezane, s.n. Specialitate italienească de cașcaval (uscat); p. ext. cașcaval ras [Var.: (înv.) parmazán s.n.] – Din fr. parmesan, germ. Parmesan.

parnasian
PARNASIÁN, -Ă, parnasieni, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține parnasianismului, privitor la parnasianism, specific parnasianismului. 2. S.m. și f. Adept sau reprezentant al parnasianismului. [Pr.: -si-an] – Din fr. parnassien.

parnasianism
PARNASIANÍSM s.n. Curent în poezie, apărut în Franța spre jumătatea sec. XIX, care cultiva virtuozitatea imaginii, evocarea grandioasă a naturii și a civilizațiilor trecute, descrierea strălucirii exterioare a lucrurilor, construcția savantă a limbii. [Pr.: -si-a-] – Parnasian + suf. -ism.

parnasie
PARNÁSIE s.f. (Bot.: și în sintagma parnasie de mlaștini) Șopârlaiță-albă (Parnassia palustris). – Din lat. Parnassia [palustris], numele științific al parnasiei.

parodia
PARODIÁ, parodiez, vb. I. Tranz. A imita o operă literară sau maniera de a scrie a cuiva, cu intenții satirice sau pentru a obține efecte comice. ♦ A reproduce într-o manieră grotescă gesturile, mișcările sau acțiunile cuiva. [Pr.: -di-a] – Din fr. parodier.

parodiant
PARODIÁNT, -Ă, parodianți, -te, adj., s.m. și f. (Rar) (Persoană) care parodiază pe cineva. [Pr.: -di-ant] – Din fr. parodiant.

parodic
PARÓDIC, -Ă, parodici, -ce, adj. Cu caracter de parodie, al parodiei. – Din fr. parodique.

parodie
PARODÍE, parodii, s.f. 1. Creație literară în care se preiau temele, motivele și mijloacele artistice ale altei opere literare sau ale unui autor în scopul de a obține un efect satiric sau comic. 2. Imitație neizbutită, inferioară sau caricaturală a unui prototip, a unui original. ♦ P. ext. Bătaie de joc. – Din fr. parodie.

parodiere
PARODIÉRE, parodieri, s.f. Acțiunea de a parodia. [Pr.: -di-e-] – V. parodia.

parodist
PARODÍST, parodiști, s.m. Autor de parodii (2) – Din fr. parodiste.

parodistic
PARODÍSTIC, -Ă, parodistici, -ce, adj. Care se referă la parodie (1), care este specific parodiei, care ține de parodie. – Parodie + suf. -istic.

parodontal
PARODONTÁL, -Ă, parodontali, -e, adj. (Anat.) Al parodonțiului, de parodonțiu. ♢ Țesut parodontal = țesut marginal moale, cu formațiuni fibroase, care înconjură dintele și alveola dentară; parodonțiu moale, periodont. – Din fr. parodontal.

parodontita
PARODONTÍTĂ, parodontite, s.f. (Med.) Inflamație a parodonțiului. – Din fr. pamdontite.

parodontograma
PARODONTOGRÁMĂ, parodontograme, s.f. (Med.) Diagramă a datelor obținute prin parodontometrie. – Din fr. parodontogramme.

parodontologie
PARODONTOLOGÍE s.f. Ramură a medicinei care se ocupă de parodontopatii. – Din fr. parodontologie.

parodontom
PARODONTÓM, parodontoame, s.m. (Med.) Tumoare a țesutului parodontal. – Din fr. parodontome.

parodontometrie
PARODONTOMETRÍE, parodontometrii, s.f. (Med.) Măsurare a pungilor gingivale, a retracției și a mobilității dinților; diagramă a datelor obținute prin această măsurare. – Din fr. parodontométrie.

parodontopatie
PARODONTOPATÍE, parodontopatii, s.f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile dentare. – Din fr. parodontopathie.

parodontiu
PARODÓNȚIU s.n. (Anat.) Complex morfologic funcțional care asigură fixarea dinților în osul maxilar. ♢ Parodonțiu moale = țesut marginal moale, cu formațiuni fibroase, care înconjură dintele și alvelola dentară; țesut parodontal. Parodonțiu osos = porțiune osoasă în care sunt săpate alveolele dentare și pe care se inserează parodonțiul moale. – Din germ. Parodontium.

paroh
PARÓH, parohi, s.m. Preot care conduce o parohie (1). – Din lat. parochus, germ. Parochus.

parohial
PAROHIÁL, -Ă, parohiali, -e, adj. Care ține de o parohie (1), privitor la o parohie. [Pr.: -hi-al] – Din lat. parochialis, germ. parochial.

parohie
PAROHÍE, parohii, s.f. 1. Cea mai mică unitate administrativă bisericească; comunitate religioasă creștină condusă de un paroh; enorie; p. ext. biserica dintr-o astfel de utilitate. 2. Clădire în care se află locuința și cancelaria parohului. – Din lat. parochia, germ. Parochie.

paroi
PARÓI^1, paroiuri, s.n. Roi de albine provenit dintr-un roi mai vechi, care a roit și el în aceeași vară. – Din ucr. parij, rus. paroi.

PAROÍ^2, pers. 3 paroiește, vb. IV. Intranz. (Despre albine) A roi a doua oară în aceeași vară. – Din paroi^1.

parol
PARÓL interj. (Franțuzism; întărește sau garantează exactitatea celor afirmate) Pe cuvânt! zău! serios! – Din fr. parole.

parola
PARÓLĂ, parole, s.f. 1. Cuvânt convențional secret sau formulă convențională secretă folosite de militarii care au anumite misiuni pentru a fi identificați de alți militari care cunosc consemnul. ♢ Expr. A da parola = a spune cuvântul secret sau formula secretă de recunoaștere. ♦ Cuvânt secret de recunoaștere folosit de membrii unei organizații conspirative. 2. (Rar) Promisiune, legământ, angajament; cuvânt de onoare. ♢ Loc. vb. A-și da parola (de onoare) = a se angaja în mod solemn; a promite. 3. (Înv.) Cuvânt, vorbă; afirmație, spusă. 4. (Înv.) Numele unui dans; melodie după care se executa acest dans. – Din fr. parole, it. parola, germ. Parole.

paroli
PAROLÍ s.m. invar. (La unele jocuri de cărți) Dublare a sumei mizate în jocul precedent; (concr.) miză realizată în acest fel. – Din fr., it. paroli.

parolist
PAROLÍST, -Ă, paroliști, -ste, adj., s.m. și f. (Fam.) (Persoană) care se ține de cuvânt, care își respectă angajamentul luat, promisiunea făcută. – Parolă + suf. -ist.

paronim
PARONÍM, paronime, s.n. Cuvânt asemănător cu altul din punctul de vedere al formei, dar deosebit de acesta ca sens (și ca origine). – Din fr. paronyme.

paronimic
PARONÍMIC, -Ă, paronimici, -ce, adj. Care ține de paronime, referitor la paronime. ♢ Atracție paronimică = modificare a formei unui cuvânt sub influența altui cuvânt asemănător cu el. – Din fr. paronymique.

paronimie
PARONIMÍE, paronimii, s.f. Însușirea a două sau a mai multor cuvinte de a fi paronime; situația, relația în care se află mai multe paronime. – Din fr. paronymie.

paronomasie
PARONOMASÍE, paronomasii, s.f. (Rar) Paronomază. [Var.: paronomazíe s.f.] – Din lat. paronomasia, fr. paronomasie.

paronomastic
PARONOMÁSTIC, -Ă, paronomastici, -ce, adj. (Rar) Care ține de paronomază, privitor la paronomază. – Din paronomază, paronomasie.

paronomaza
PARONOMÁZĂ, paronomaze, s.f. Figură de stil constând în asocierea de paronime; paronomasie. – Din fr. paronomase.

paronomazie
PARONOMAZÍE s.f. v. paronomasie.

parotida
PAROTÍDĂ, parotide, adj.f. (În sintagma) Glandă parotidă (și substantivat, f.) = fiecare dintre cele două glande salivare așezate dedesubtul și înaintea urechilor, de o parte și de alta a maxilarului inferior. – Din fr. parotide.

parotidian
PAROTIDIÁN, -Ă, parotidieni, -e, adj. (Anat.) Referitor la parotidă, al parotidei. [Pr.: -di-an] – Din fr. parotidien.

parotidita
PAROTIDÍTĂ, parotidite, s.f. (Med.) Oreion. – Din fr. parotidite.

paroxism
PAROXÍSM, paroxisme, s.n. Intensitate maximă, punct culminant la care ajunge o senzație, un sentiment, o stare, un proces, o acțiune în desfășurare etc. ♢ Loc. adv. Până la paroxism = în cel mai înalt grad, foarte tare. ♦ (Rar) Surescitare, tulburare extremă. – Din fr. paroxysme, germ. Paroxysmus.

paroxistic
PAROXÍSTIC, -Ă, paroxistici, -ce, adj. Ajuns la paroxism; extrem. ♦ (Despre boli, simptome) Care survine brusc sau atinge maximum de intensitate. – Din fr. paroxystique.

paroxiton
PAROXITÓN, -Ă, paroxitone, adj., s.n. 1. Adj., s.n. (Cuvânt, formă gramaticală) care are accentul pe penultima silabă. 2. Adj. (Despre modul de accentuare a cuvintelor, rime etc.) Care se caracterizează prin plasarea accentului pe silaba penultimă. – Din fr. paroxyton.

paroxitonie
PAROXITONÍE s.f. (Rar) Însușirea de a fi paroxiton. – Paroxiton + suf. -ie.

parpalec
PARPALÉC, parpaleci, s.m. (Înv.) Vânzător ambulant de covrigi și de plăcinte. ♦ Epitet depreciativ dat unui (negustor) grec. ♦ (Reg.) Epitet depreciativ dat unui om care nu merită nici o considerație. – Et. nec.

parpian
PARPIÁN, parpiani, s.m. Mică plantă erbacee cu flori dispuse în capitule albe sau roz, care crește prin locuri uscate (Gnaphalium dioicum). [Pr.: -pi-an] – Et. nec.

parsec
PARSÉC, parseci, s.m. Unitate de lungime folosită în astronomie, egală cu distanța parcursă de lumină în 3,26 ani. – Din fr. parsec.

parsism
PARSÍSM s.n. Religia popoarelor iranice, întemeiată de Zoroastru; – Din fr. parsisme.

parsiv
PARȘÍV, -Ă, parșivi, -e, adj. (Pop. și fam.) 1. Care are caracter josnic; mizerabil, ticălos, mârșav. 2. Desfrânat, nerușinat, impudic. ♦ Care exprimă, trădează o senzualitate vulgară și exagerată. – Din ucr. paršyvyj.

parsivenie
PARȘIVÉNIE, parșivenii, s.f. (Pop. și fam.) 1. Ticăloșie, mârșăvie. 2. Nerușinare, dezmăț. – Parșiv + suf. -enie.

part
PART interj (Rar) Cuvânt care imită zgomotul produs de o lovitură (dată cu palma). – Onomatopee.

partaj
PARTÁJ, partaje, s.n. Operație de împărțire a unei averi între mai multe persoane îndreptățite să o stăpânească: (concr.) act în care se consemnează o astfel de operație. – Din fr. partage.

partaja
PARTAJÁ, partajez, vb. I. Tranz. A efectua un partaj. – Din fr. partager.

partajabil
PARTAJÁBIL, -Ă, partajabili, -e, adj. Care poate fi împărțit. – Din fr. partageable.

partal
PARTÁL, partale, s.n. (Pop.) Bucată, parte din ceva. – Din bg. partal.

parte
PÁRTE, părți, s.f. I. 1. Ceea ce se desprinde dintr-un tot, dintr-un ansamblu, dintr-un grup etc., în raport cu întregul; fragment, bucată, porțiune. ♢ În parte = a) loc. adv. în oarecare măsură, parțial; b) loc. adj. și adv. separat, deosebit, unul câte unul, pe rând; c) loc. adv. făcând abstracție de ceilalți, aparte. ♢ Expr. În (cea mai) mare parte = în majoritate; în bună măsură. Cea mai mare parte (din... sau dintre) = majoritatea. Parte parte... = (despre oameni) unii... alții...; (despre lucruri) atât... cât și...; (în corelație cu sine însuși) unii oameni..., alți oameni...; unele lucruri..., alte lucruri 2. Element constitutiv, precis delimitat, din structura unui tot, a unui ansamblu; element indisolubil legat de componența sau de esența unui lucru; p. ext. sector, compartiment. ♢ Parte de vorbire (sau de cuvânt) = categorie de cuvinte grupate după sensul lor lexical fundamental și după caracteristicile morfologice și sintactice. Parte de propoziție = cuvânt sau grup de cuvinte din alcătuirea unei propoziții, care poate fi identificat ca unitate sintactică aparte după funcția specifică îndeplinită în cadrul propoziției. ♢ Expr. A face parte din... (sau dintre...) = a fi unul dintre elementele componente ale unui tot; a fi membru al unei grupări. A lua parte la... = a participa; a contribui la... ♦ Diviziune (cu caracteristici bine precizate) a unei opere literare, muzicale etc. ♦ Ceea ce revine de executat fiecărui interpret sau fiecărui instrument dintr-o partitură muzicală scrisă pentru ansambluri. ♦ Spec. Porțiune a corpului unui om sau al unui animal care formează o unitate în cadrul întregului. 3. Ceea ce revine cuiva printr-o împărțire, printr-o învoială, dintr-o moștenire etc. ♢ Expr. Partea leului = partea cea mai mare dintr-un bun, dintr-un câștig (realizat în comun), pe care și-o rezervă cineva pentru sine. (Fam.) A face (cuiva) parte de ceva = a da (cuiva) ceva, a face (cuiva) rost de ceva; a-l avea în vedere cu... A-și face parte (din...) = a-și însuși ceva (în mod abuziv). A fi la parte cu cineva = a fi asociat cu cineva la o afacere, a beneficia împreună cu altul de pe urma unui câștig. ♦ (Pop.) Ceea ce e hărăzit sau sortit (în bine sau în rău) cuiva; soartă, destin. ♢ Expr. A (nu) avea parte de cineva (sau de ceva) = a (nu) se bucura de ajutorul, de prietenia sau de existența cuiva sau a ceva; a (nu) avea fericirea să conviețuiască cu cineva drag. (Fam., ca formulă de jurământ) Să n-am parte de tine dacă știu. ♦ Noroc, șansă. ♦ (Concr.; pop.) Persoană considerată ca fiind predestinată să devină soțul sau soția cuiva ori în legătură cu care se face un proiect de căsătorie. 4. Contribuție în bani sau în muncă la o întreprindere, la o afacere etc., dând dreptul la o cotă corespunzătoare din beneficiu; (concr.) cota respectivă care revine fiecărui participant. ♢ Loc. adj. și adv. În parte = a) (care se face) în mod proporțional; b) (în sistemul de arendare a pământurilor) (care se face) în dijmă, cu plata unei dijme. La parte = (care este angajat) cu plata într-o anumită cotă din beneficiul realizat. ♢ Expr. Parte și parte = în părți, în cote egale. II. 1. Regiune (geografică), ținut; loc; țară. ♢ Loc. adj. Din (sau de prin) partea (sau părțile) locului = care este din (sau în) regiunea despre care se vorbește; băștinaș, originar (din...). Loc. adv. În (sau din, prin) toate părțile = (de) pretutindeni; (de) peste tot. În nici o parte = nicăieri. În ce parte? = unde? Din ce parte de loc? = de unde? În (sau prin) partea locului = în (sau prin) regiunea despre care se vorbește; pe acolo. În altă parte = aiurea. 2. Margine, latură, extremitate a unui lucru, a corpului unei ființe etc.; fiecare dintre cele două laturi sau dintre fețele ori muchiile unui obiect. ♢ Loc. adv. (Pe) de o parte... (pe) de altă parte... (sau pe de alta...) = într-un loc..., într-alt loc...; într-o privință..., în altă privință..., dintr-un punct de vedere..., din alt punct de vedere... Într-o parte = strâmb, oblic, pieziș. La o parte: a) într-o latură, la oarecare distanță, mai la margine; b) izolat, separat. ♢ Expr. A se da la o (sau într-o) parte = a se da în lături, a face loc să treacă cineva; p. ext. a se eschiva, a se feri (să acționeze, să ia poziție). La o parte! = ferește-te! fă loc! A da la o parte = a) a deplasa lateral; b) a îndepărta, a elimina. A pune la o parte = a economisi, a strânge. A lăsa la o parte = a renunța la..., a înceta să... (Fam.) A fi (cam) într-o parte = a fi zăpăcit, țicnit, nebun. 3. Direcție, sens (în spațiu); 4. Fig. Punct de vedere într-o problemă dată; privință. Din partea mea fă ce vrei. III. Categorie socială, profesională etc.; tabără, grup, colectivitate; persoanele care alcătuiesc o asemenea categorie, tabără etc. ♢ Loc. adj. Din (sau dinspre) partea mamei (sau a tatălui) = care face parte din familia mamei (sau a tatălui). ♢ Expr. A fi (sau a se declara) de partea cuiva = a fi alături de cineva, a se ralia la punctul de vedere al cuiva. A avea de partea sa = a avea în favoarea, în sprijinul său. A lua (sau a ține) parte (sau partea) cuiva = a apăra, a susține; a favoriza. (Pop.) A se arunca (sau a se da) în partea cuiva = a semăna cu cineva (din familie). Din partea cuiva = în numele, ca reprezentant (al cuiva); trimis de cineva. ♦ (Pop.; în sintagmele) Parte(a) bărbătească = (ființă de) sex masculin; totalitatea bărbaților. Parte(a) femeiască = (ființă de) sex feminin; totalitatea femeilor. 2. Fiecare dintre persoanele, dintre grupurile de persoane etc. interesate într-o acțiune, într-o afacere sau într-un proces; fiecare dintre statele implicate într-un conflict, angajate în tratative etc. ♢ Parte contractantă = fiecare dintre persoanele sau dintre grupurile, statele etc. între care a fost încheiat un contract, un acord. – Lat. pars, -tis.

partener
PARTENÉR, -Ă, parteneri, -e, s.m. și f. Fiecare dintre participanții la o competiție sportivă, la un joc etc., considerat în raport cu ceilalți participanți. ♦ Fiecare dintre persoanele care formează împreună un cuplu, un grup, o societate, o asociație etc., considerată în raport cu celelalte persoane din cuplu, grup etc. ♦ Cel care interpretează pe scenă, în film etc., împreună cu altul, un număr de program, o scenă dintr-o piesă etc., considerat în raport cu celălalt interpret. – Din fr. partenaire.

partenocarpie
PARTENOCARPÍE, partenocarpii, s.f. Fenomen de dezvoltare a ovarului unui organism vegetal fără ca fecundația să fi avut loc și de transformare a ovarului în fruct lipsit de semințe. – Din fr. parthénocarpie.

partenogenetic
PARTENOGENÉTIC, -Ă, partenogenetici, -ce, adj. Care ține de partenogeneză, privitor la partenogeneză. – Din fr. parthénogénétique.

partenogeneza
PARTENOGENÉZĂ s.f. Formă de dezvoltare a unui organism dintr-un ovul sau dintr-o oosferă nefecundate, prezentă la unele animale și plante (inferioare). – Din f r. parthénogénèse.

parter
PARTÉR, partere, s.n. 1. Parte a unei clădiri situată la nivelul solului (sau puțin deasupra lui); totalitatea încăperilor situate în această parte a clădirii. 2. Parte a unei săli de spectacole cuprinsă între scenă și fundul sălii. ♦ Totalitatea spectatorilor care ocupă locurile din această parte a sălii. 3. Parte dintr-o grădină sau dintr-un parc rezervată cultivării florilor sau a gazonului. – Din fr. parterre.

participa
PARTICIPÁ, partícip, vb. I. Intranz. A lua parte la o activitate, la o acțiune, la o discuție. ♦ Spec. A lua parte la o întreprindere economică, contribuind cu bani sau cu alte valori materiale (cu scopul de a obține un câștig). ♦ A împărtăși starea de spirit sau sentimentele cuiva, a fi solidar cu cineva într-o împrejurare dată. – Din fr. participer, lat. participare.

participant
PARTICIPÁNT, -Ă, participanți, -te, s.m. și f., adj. (Persoană) care ia parte la realizarea unei acțiuni în comun, care participă la ceva. ♦ Spec. (Persoană) care ia parte la o discuție, la o dezbatere. – Din fr. participant.

participare
PARTICIPÁRE, participări, s.f. Acțiunea de a participa și rezultatul ei; participație. – V. participa.

participativ
PARTICIPATÍV, -Ă, participativi, -e, adj. Care participă afectiv, din tot sufletul; dedicat, implicat. ♦ Care manifestă spirit de colaborare; p. ext. entuziast. – Din fr. participatif.

participatie
PARTICIPÁȚIE, participații, s.f. Participare. ♦ Spec. Faptul de a participa la o activitate economică, investind bani sau alte bunuri materiale, în vederea obținerii unor câștiguri; (concr.) cotă cu care participă cineva la o asemenea activitate. – Din fr. participation.

participial
PARTICIPIÁL, -Ă, participiali, -e, adj. Care ține după un participiu, privitor la un participiu; care provine dintr-un participiu; care este exprimat printr-un participiu. ♢ Construcție participială = unitate sintactică care cuprinde un participiu și care are valoare de propoziție secundară (atributivă sau circumstanțială). [Pr.: -pi-al] – Din fr. participial, lat. participialis.

particular
PARTICULÁR, -Ă, particulari, -e, adj., s.m. I. Adj. 1. Care este propriu unei singure ființe, unui singur lucru sau unei singure categorii de ființe sau de lucruri; specific, caracteristic, particularist^1. ♢ Loc adv. În particular = în mod deosebit, în special, mai ales. 2. Care se referă la indivizi izolați, care are un caracter izolat; individual. ♢ Loc. adv. În particular = de către fiecare individ în parte. ♦ (Substantivat, n.) Categorie filozofică reprezentând o treaptă mai înaltă de generalitate a singularului în raport cu el însuși. 3. Care are caracter personal, neoficial, care nu e destinat publicului sau publicității; privat, intim, confidențial. Loc. adv. În particular = într-un grup restrâns; confidențial. ♦ (Despre bunuri materiale) Care este proprietate individuală. ♦ (Despre școli) Care nu aparține statului. ♢ Lecție (sau oră) particulară = lecție pe care un profesor o predă unui elev în afara școlii. Profesor particular = profesor care predă unui elev lecții în afara școlii. Elev particular (și substantivat, m.) = elev care se pregătește fără a frecventa cursurile unei școli, prezentându-se numai la anumite date pentru a susține examene. Examen particular = examen la care se prezintă elevii particulari. ♢ Loc. adv. În particular = fără a urma cursurile unei școli (dar pregătindu-se singur pentru a susține examenele cerute). 4. Care este considerat străin de o activitate sau de un loc de muncă. Intrarea persoanelor particulare este interzisă. II. S.m. Persoană care nu deține o funcție oficială; persoană considerată ca individ în raport cu statul sau cu o instituție a statului; persoană care nu face parte dintr-un grup social constituit, considerată în raport cu acesta. – Din lat. particularis, germ. partikular, Partikular.

particularism
PARTICULARÍSM^1 s.n. Concepție ideologică și politică conform căreia se pretinde autonomia unei provincii, a unei părți dintr-un stat. – Din fr. particularisme.

PARTICULARÍSM^2 s.n. (Rar) Caracter intim, personal, specific al cuiva sau a ceva. – Particular + suf. -ism.

particularist
PARTICULARÍST, -Ă, particulariști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al particularismului^1. 2. adj. Care ține de particularism^1, care este caracteristic particularismului^1. – Din fr. particulariste.

particularitate
PARTICULARITÁTE, particularități, s.f. Caracterul a ceea ce este particular (I 1); trăsătură caracteristică, notă distinctivă prin care o ființă sau un lucru se deosebește de altele. – Din fr. particularité.

particulariza
PARTICULARIZÁ, particularizez, vb. I. Refl. și tranz. fact. A deveni sau a face să devină particular (I 2); a (se) reduce la un caz concret; a (se) individualiza. – Din fr. particulariser.

particularizant
PARTICULARIZÁNT, -Ă, particularizanți, -te, adj. (Rar) Care particularizează, individualizează. – Particulariza + suf. -ant.

particularnic
PARTICULÁRNIC, -Ă, particularnici, -ce, adj. (Înv.) Particular. – Particular + suf. -nic.

particula
PARTÍCULĂ, particule, s.f. 1. Parte foarte mică dintr-o substanță, dintr-o materie. ♢ (Fiz.) Particulă elementară = particulă constitutivă a materiei (electron, proton etc.) care se prezintă ca o unitate cu însușiri specifice și nu poate fi redusă în unități mai simple. Particulă alfa = nucleu de heliu format din patru nucleoni. Particulă beta = electron sau pozitron emis de nucleul unui element radioactiv. 2. (Lingv.) Afix sau alt element invariabil atașat la un cuvânt; termen generic pentru diverse cuvinte cu corp fonetic redus, mai ales pentru părți de vorbire neflexibile. ♦ Spec. Cuvânt care însoțește un nume propriu de familie, de demnitate, indicând gradul, rangul etc. – Din fr. particule, lat. particula.

partid
PARTÍD, partide, s.n. (Adesea urmat de determinarea „politic” sau de alte determinări care arată caracterul, structura etc.) Grupare de oameni uniți prin comunitatea concepțiilor politice, ideologice, a intereselor sociale. Partide istorice = nume dat partidelor politice care s-au succedat la conducerea țării noastre până la instaurarea regimului democrat-popular. – După fr. parti.

partida
PARTÍDĂ, partide, s.f. 1. Desfășurare completă a unui joc distractiv sau sportiv, cu toate fazele lui succesive, în urma cărora se stabilesc câștigătorii; întrecere sportivă; meci. ♢ Expr. (Fam.) A pierde partida = a nu reuși într-o acțiune sau într-o întreprindere, a suferi un eșec, a nu avea nici o șansă. ♦ Petrecere, distracție în grup, organizată după un anumit program. O partidă de vânătoare. 2. Căsătorie sau proiect de căsătorie (avantajos); p. ext. persoană vizată pentru un proiect de căsătorie. 3. (Înv.) Partid; grupare, tabără. ♢ Expr. A fi de partida cuiva = a fi partizanul unei grupări. A lua partida cuiva = a trece de partea cuiva, a lua apărarea cuiva. 4. (Cont.) Cont. ♢ (Contabilitate în) partidă dublă = metodă de evidență contabilă în care înregistrarea operațiilor se face concomitent în debitul unui cont și în creditul altui cont. (Contabilitate în) partidă simplă = metodă de evidență contabilă în care înregistrarea se face fie numai în debitul unor conturi, fie numai în creditul altor conturi. 5. Cantitate de mărfuri vândută sau cumpărată o dată. 6. Parte dintr-o compoziție muzicală executată de unul dintre membrii unui ansamblu, care execută această parte. [Pl. și: (4) partizi] – Din ngr. partídha, it. partita, fr. partie.

partinic
PARTÍNIC, -Ă, partinici, -ce, adj. Care reprezintă și apără interesele partidului pe care îl reprezintă, care corespunde cu spiritul, ideologia, programul acestui partid. – Din rus. partiĩnîi.

partinitate
PARTINITÁTE s.f. Faptul de a aparține unui partid, unei ideologii, unui curent. – Partin[ic] + suf. -itate.

partita
PARTÍTĂ, partite, s.f. (Muz.) Suită. – Din it. partita.

partitiv
PARTITÍV, -Ă, partitivi, -ve, adj. (Gram.; despre forme flexionare sau despre construcții) Care exprimă ideea de parte dintr-un întreg sau întregul din care s-a luat o parte. Genitiv partitiv. ♢ Articol partitiv = articol care se atașează la un cuvânt partitiv. – Din fr. partitif, it. partitivo.

partitura
PARTITÚRĂ, partituri, s.f. Notație muzicală cuprinzând toate părțile vocilor sau ale instrumentelor, astfel dispuse încât să poată fi urmărite concomitent; p. ext. compoziție muzicală; partițiune. – Din it. partitura, germ. Partitur.

partitie
PARTÍȚIE^1 s.f. v. partițiune.

PARTÍȚIE^2, partiții, s.f. 1. (Mat.; în expr.) Partiție a unei mulțimi = mulțime formată din submulțimi ale unei mulțimi date, disjuncte două câte două și a căror reuniune este mulțimea dată. 2. (În lingvistica matematică) Clasificare a cuvintelor după flexiune. – Din fr. partition.

partitiune
PARTIȚIÚNE, partițiuni, s.f. (Rar) Partitură. [Pr.: -ți-u-. – Var.: partiție s.f.] – Din fr. partition.

partizan
PARTIZÁN, -Ă, partizani, -e, s.m. și f. 1. Persoană care adoptă și susține o idee, o teorie etc.; persoană care este de partea cuiva, care luptă alături de cineva pentru o cauză; adept. 2. Spec. Membru al unui detașament organizat de luptă, care acționează în timp de război împotriva inamicului, în spatele frontului. – Din fr. partisan.

parturitie
PARTURÍȚIE, parturiții, s.f. (Med.) Naștere (1). – Din lat. parturitio, fr. parturition.

partial
PARȚIÁL^1, -Ă, parțiali, -e, adj. Care reprezintă numai o parte dintr-un tot; care se efectuează numai în parte, care nu cuprinde sau nu acoperă întregul sau totalitatea. [Pr.: -ți-al] – Din fr. partiel, lat. partialis.

PARȚIÁL^2, -Ă, parțiali, -e, adj. (Rar) Care părtinește; părtinitor. [Pr.: -ți-al] – Din fr. partial.

partialitate
PARȚIALITÁTE s.f. (Rar) Atitudine părtinitoare (față de cineva sau de ceva); părtinire. [Pr.: -ți-a-] – Din lat. partialitas, -atis, fr. partialité.

partiar
PARȚIÁR adj. (Jur.; astăzi ieșit din uz; în sintagma) Colon parțiar = persoană care lua în arendă o bucată de pământ și împărțea beneficiul cu proprietarul. [Pr.: -ți-ar] – Din lat. partiarius [colonus].

parucic
PARÚCIC s.m. v. porucic.

parura
PARÚRĂ, paruri, s.f. 1. Podoabă de lămâiță (2) și beteală pe care o pun miresele pe cap. 2. Ansamblu de obiecte de podoabă executate cu aceleași motive ornamentale (și din același material). – Din fr. parure.

parveni
PARVENÍ, parvín, vb. IV. Intranz. 1. A ajunge, fără merite deosebite, prin mijloace neoneste sau printr-un concurs favorabil de împrejurări, la o bună situație materială, politică sau socială; a pătrunde într-o pătură socială înaltă; a se ajunge. 2. (Franțuzism) A reuși, a izbuti. 3. (Despre știri, scrisori etc.) A ajunge la destinație, a fi remis destinatarului. ♦ (Despre lumină, zgomote etc.) A se propaga prin spațiu până la un anumit punct, a se face simțit. – Din fr. parvenir.

parvenire
PARVENÍRE s.f. Acțiunea de a parveni și rezultatul ei. – V. parveni.

parvenit
PARVENÍT, -Ă, parveniți, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care parvine (1). – V. parveni.

parvenitism
PARVENITÍSM s.n. Tendința, dorința de a parveni (1) cu orice preț; situație de parvenit; mod de comportare, atitudine de parvenit. – Parvenit + suf. -ism.

pas
PAS^1 interj. Cuvânt folosit de un jucător de cărți pentru a arăta că nu vrea sau nu poate să deschidă jocul, să participe la joc (în turul respectiv). – Din fr. [je] passe.

PAS^2, pasuri, s.n. 1. Drum, loc îngust și mai coborât, de-a lungul unei văi, între munți sau dealuri, prin care se trece dintr-o parte în alta; trecătoare. 2. (Înv.) Pașaport. – Din germ. Pass, fr. pas.

PAS^3, (1) pași, s.m., (II) pasuri, s.n. I. S.m. 1. Fiecare dintre mișcările alternative pe care le fac picioarele în mers obișnuit; p. ext. distanță astfel parcursă: p. gener. distanță mică. ♢ Loc. adv. Pas cu pas = a) încetul cu încetul, treptat; b) mereu, neîncetat. La tot pasul sau la fiecare pas = la orice mișcare; pretutindeni, necontenit. Nici (un) pas = deloc, nicidecum. ♢ Expr. (A face) primul pas = (a face) începutul, primele încercări; (a avea) inițiativa. A avea (sau a da cuiva) pas (să...) = a avea (sau a da cuiva) posibilitatea, îngăduința să facă ceva. A face un pas greșit = a) a se poticni în mers; b) a săvârși o greșeală. A ceda pasul = a lăsa pe altul să treacă înainte; a se lăsa depășit (în mers, în acțiuni, în realizări). ♦ Zgomot produs de cel care merge pe jos. Se aud pași. ♦ Fig. Stadiu, etapă. ♦ Fig. Înaintare, propășire, progres. ♦ Fig. Acțiune, act, faptă; hotărâre. 2. Mod de a umbla pe jos; mers, umblet, călcătură. ♢ Pas alergător = mers în fugă. Pas de front (sau de defilare) = mers ostășesc de paradă, cu cadență bine marcată. Pas de marș (sau de voie, de manevră) = mers ostășesc obișnuit, fără efortul de a păși energic. ♢ Loc. adv. În pasul calului sau la pas = în ritm de mers obișnuit; fără să fugă. ♢ Expr. A ține pasul = a) a păstra cadența, ritmul de mers cu cineva; b) a se menține la același nivel cu cineva sau cu ceva. A merge în pas (cu cineva) = a avea aceeași cadență (cu cineva). (Rar) A se ține de pasul cuiva = a urmări pe cineva. (Rar) A da pas = a se grăbi. A-și iuți pasul = a-și mări viteza de deplasare pe jos; a fugi. ♦ Mișcare ritmică a picioarelor, caracteristică pentru fiecare dans. 3. Unitate de măsură de lungime egală cu distanța dintre cele două picioare ale omului depărtate în cursul mersului obișnuit; p. ext. distanță reprezentată de această unitate de măsură. 4. Urma lăsată de talpa piciorului sau a încălțămintei în mers. ♢ Expr. (Înv.) A călca (sau a urma, a merge) pe pașii cuiva = a urma exemplul cuiva, a continua activitatea cuiva. 5. (Biol.; în sintagma) Pas genetic = distanță creată între unul dintre părinții și unul dintre copiii lui, astfel încât posibilitatea acestuia de a primi o genă oarecare se înjumătățește datorită meiozei. II. S.n. 1. Distanță între două elemente alăturate identice ale unui sistem tehnic, măsurată în direcția în care se repetă elementele. ♢ Pas de filet sau pasul filetului = distanța dintre laturile paralele a două spire consecutive, măsurată de-a lungul axei filetului. ♦ Distanță dintre doi dinți consecutivi ai unei roți dințate. 2. (Înv. și reg.) Unealtă de lemn asemănătoare cu un compas, folosită în dulgherie, dogărie etc. – Lat. passus.

PAS^4 subst. Substanță medicamentoasă antibiotică, cu aspect de pulbere albă, puțin solubilă în apă, folosită în tratamentul tuberculozei. – Din fr. P.A.S. (formă abreviată din acide para-aminosalicylique).

pasa
PASÁ, pasez, vb. I. Tranz. 1. (Sport) A trimite mingea unui coechipier. 2. (Fam.) A da sau a ceda cuiva ceva; a face să ajungă sau să treacă în mâna altuia, a transmite altuia. 3. A trece prin sită fructe sau legume; a zdrobi, a mărunți. – Din fr. passer.

pasabil
PASÁBIL, -Ă, pasabili, -e, adj. (Fam.) Care e acceptabil (dintr-un anumit punct de vedere). – Din it. passabile, fr. passable.

pasager
PASAGÉR, -Ă, pasageri, -e s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care este numai în trecere printr-un loc, printr-o localitate etc., persoană care circulă sau călătorește folosind un mijloc de transport (în comun); călător. 2. S.n. Navă de pasageri. 3. Adj. (Rar) Vremelnic, trecător. – Din fr. passager.

pasagiu
PASÁGIU s.n. v. pasaj.

pasaj
PASÁJ, pasaje, s.n. 1. Spațiu amenajat între două rânduri de clădiri sau coridor al unei clădiri așezat la nivelul străzii, pe care trec pietoni sau, rar, vehicule dintr-o stradă în alta; p. gener. loc de trecere. ♦ Porțiune de stradă cu marcaje speciale, folosită ca loc de traversare pentru pietoni. ♦ Încrucișare la niveluri diferite între două sau mai multe căi de circulație rutieră sau între un drum rutier și o cale ferată. 2. Fragment dintr-un text scris. ♦ Succesiune melodică într-o compoziție muzicală, formată din note scurte și rapide, care face trecerea între diferitele teme ale piesei. 3. Migrațiune periodică a păsărilor. ♢ Loc. adj. De pasaj = care este în trecere printr-o anumită țară în perioada migrațiunilor. ♦ Cârd, stol (aflat în migrație). 4. Trecere a metalelor, a fibrelor textile etc. printre doi sau mai mulți cilindri metalici așezați în laminor la distanță reglabilă și care se rotesc în sens invers. [Var.: (rar) paságiu s.n.] – Din fr. passage, it. passagio, germ. Passage.

pasametru
PASAMÉTRU, pasametre, s.n. Micrometru la care măsurătorile se înregistrează pe un cadran. – Din fr. passamètre, rus. passametr, germ. Passameter.

pasant
PASÁNT, pasante, adj. (În sintagma) Contor pasant (și substantivat, n.) = contor care înregistrează consumul de energie electrică defalcat din consumul înregistrat de un contor general. – Din germ. passant.

pasare
PASÁRE, pasări, s.f. Acțiunea de a pasa și rezultatul ei. – V. pasa.

pasarela
PASARÉLĂ, pasarele, s.f. 1. Podeț mobil care leagă de chei puntea unui vapor ancorat; platformă situată la oarecare înălțime de puntea unui vas, unde se află camera hărților și a instrumentelor de navigație. 2. Pod îngust așezat la înălțime peste o linie de cale ferată, peste un canal etc. pentru a permite trecerea pietonilor. 3. Galerie acoperită sau punte îngustă care face legătura dintre două clădiri sau două aripi ale aceleiași clădiri la nivelul acelorași etaje. – Din fr. passerelle.

pasa
PÁSĂ, pase, s.f. 1. (Sport) Transmitere a mingii către un coechipier. 2. Fiecare dintre mișcările făcute cu mâna de cel care hipnotizează pe cineva. 3. Miză pe care trebuie să o depună jucătorii de cărți la fiecare nou tur. ♦ (Rar) Tur la unele jocuri de cărți. ♢ Expr. A avea (sau a fi în) pasă bună (sau proastă) = a avea noroc (sau ghinion) la jocul de cărți; a trece prin împrejurări favorabile (sau nefavorabile); a-i reuși (sau a nu-i reuși) cuiva ceva. 4. (Nav.) Fâșie de apă indicată navigației într-o zonă cu stânci, bancuri, mine etc. 5. (Tehn.) Trecere a metalului de forjat în tiparele sau în matrițele care îl fasonează. – Din fr. passe, engl. pass.

pasamite
PÁSĂMITE adv. (Pop.) Pesemne, probabil, se pare, se vede că...; într-adevăr. Păsa^1 + mite (înv. „darămite”, et. nec.).

pasare
PÁSĂRE, păsări, s.f. 1. (La pl.) Clasă de vertebrate ovipare, cu corpul acoperit cu pene, cu aripi pentru zbor și cu fălcile acoperite cu formații cornoase; (și la sg.) animal din această clasă. ♢ (De-a) pasărea zboară = joc de copii în care jucătorii imită zborul unei păsări. ♦ Fig. Avion. 2. Spec. Nume generic pentru păsările (1) domestice crescute pe lângă casa omului în scop economic; orătanie; spec. găină. ♦ Carne de pasăre (2), folosită ca aliment; mâncare preparată din astfel de carne. 3. (Reg.) Vrabie. 4. Compuse: pasărea-muscă = colibri; pasărea-liră = pasăre australiană la care masculul are coada în forma unei lire, viu colorată (Menura superba); pasărea-omătului = pasăre mică cu penele de diferite culori în care predomină culoarea albă (Plectrophenax nivalis): pasărea-cânepii = cânepar; pasărea-paradisului = pasăre exotică cu pene bogate și frumos colorate (Paradisea apoda). [Var.: (înv. și pop.) pásere s.f.] – Lat. passer.

pascal
PASCÁL^1, pascali, s.m. Unitate de măsură pentru presiune, egală cu presiunea exercitată de un newton pe o suprafață de un metru pătrat. – Din fr. pascal.

PASCÁL^2, -Ă, pascali, -e, adj. (Livr.) Privitor la sărbătoarea Paștilor, de Paști. – Din fr. pascal.

pascalie
PASCALÍE, pascalii, s.f. 1. Calendar bisericesc special, cu ajutorul căruia se poate stabili cu mult înainte data Paștilor și a altor sărbători religioase care nu au loc la date fixe. 2. Carte astrologică populară cu ajutorul căreia se crede că se poate ghici viitorul cuiva. – Din ngr. pashálion.

pasca
PÁSCĂ, păști, s.f. 1. Cozonac tradițional făcut din aluat dospit umplut cu brânză de vaci, stafide, smântână etc. care se mănâncă de obicei la Paști de către creștinii ortodocși. ♦ Anafură pe care preotul o împarte credincioșilor în ziua de Paști; paști (2). 2. Preparat alimentar tradițional, făcut din aluat nedospit, copt în foi subțiri, pe care îl mănâncă evreii în timpul Paștilor în loc de pâine. – Lat. pascha.

paseism
PASEÍSM s.n. Orientare (exagerată) spre trecut, idealizare a trecutului. – Din fr. passéisme.

paseist
PASEÍST, -Ă, paseiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care se referă la paseism, caracteristic paseismului. 2. S.m. și f., adj. (Persoană) care aderă la paseism. – Din fr. passéiste.

pasenta
PASÉNȚĂ s.f. v. pasiență.

pasere
PÁSERE s.f. v. pasăre.

paseriforma
PASERIFÓRMĂ, paseriforme, s.f. (La pl.) Ordin de păsări ai căror pui ies din ou golași și orbi; (și la sg.) pasăre care face parte din acest ordin. – Din fr. passeriformes.

paseta
PASÉTĂ, pasete, s.f. Piesă a unei mașini de tricotat care servește la conducerea firului. – Din fr. passette.

pasians
PASIÁNS s.n. v. pasiență.

pasibil
PASÍBIL, -Ă, pasibili, -e, adj. Care poate sau trebuie să fie supus la..., susceptibil de... Pasibil de amendă. – Din fr. passible.

pasienta
PASIÉNȚĂ, pasiențe, s.f. Combinare a cărților de joc după anumite reguli bazate pe hazard, de reușita căreia jucătorul leagă realizarea unei dorințe. [Pr.: -si-en-. -Var.: (rar) pasénță s.f., (înv.) pasiáns s.n.] – Din ngr. pasiéntsa, fr. patience.

pasifloral
PASIFLORÁL s.n. Medicament calmant sub formă de soluție, preparat din extractul fluid al unei specii de pasifloră, cu adaosuri de substanțe sedative și de sirop. – Pasifloră + suf. -al.

pasiflora
PASIFLÓRĂ, pasiflore, s.f. Nume dat mai multor specii de plante tropicale agățătoare, cu tulpină lemnoasă și cu flori albăstrii, folosite de obicei ca plante decorative (Passiflora). – Din fr. passiflore, lat., it. passiflora.

pasigrafie
PASIGRAFÍE, pasigrafii, s.f. (Rar) Sistem de scriere universală. – Din fr. passigraphie.

pasimetru
PASIMÉTRU, pasimetre, s.n. Instrument de precizie folosit la măsurarea dimensiunilor găurilor dintr-o piesă prin comparare cu un etalon. – Din fr. passimètre.

pasiona
PASIONÁ, pasionez, vb. I. Tranz. și refl. A trezi sau a simți un interes deosebit, pasiune pentru ceva sau cineva. ♦ Refl. A face ceva cu pasiune. [Pr.: -si-o-] – Din fr. passionner.

pasional
PASIONÁL, -Ă, pasionali, -e, adj. (Despre însușiri, sentimente, acțiuni etc.) Produs sau determinat de o pasiune, care se referă la o pasiune. [Pr.: -si-o-] – Din fr. passionnel, lat. passionalis.

pasionalism
PASIONALÍSM s.n. (Rar) Pasionalitate. [Pr.: -si-o-] – Pasional + suf. -ism.

pasionalitate
PASIONALITÁTE s.f. Caracter pasional, pătimaș: (rar) pasionalism. [Pr.: -si-o-] – Pasional + suf. -itate.

pasionant
PASIONÁNT, -Ă, pasionanți, -te, adj. Care pasionează; captivant, palpitant. [Pr.: -si-o-] – Din fr. passionner.

pasionat
PASIONÁT, -Ă, pasionați, -te, adj. 1. (Despre însușiri, sentimente, acțiuni etc.) Determinat de pasiune, izvorât dintr-o (mare) pasiune; care exprimă (o mare) pasiune. 2. (Despre oameni) Care pune pasiune în tot ceea ce face, care acționează cu pasiune; fervent, entuziast, inimos (3). ♦ Stăpânit, dominat de pasiuni sau de patimi. [Pr.: -si-o-] – V. pasiona.

pasiune
PASIÚNE, pasiuni, s.f. 1. Stare afectivă și intelectuală deosebit de intensă și stabilă, manifestată ca o tendință care polarizează procesele psihice ale omului, determinându-l prin intensitatea efectelor sau prin permanența acțiunii lor. ♢ Loc. adv. Cu pasiune = înflăcărat, entuziast; intens. 2. Înclinație vie, însoțită de plăcere pentru obiectul studiat sau pentru profesiunea exercitată. ♦ Dorință, aspirație. 3. Dragoste puternică față de o persoană (de sex opus). 4. Tendință puternică și nestăpânită însoțită de o preocupare excesivă și obsedantă pentru satisfacerea unor dorințe (reprobabile); patimă, viciu. S. (Concr.) Ceea ce constituie obiectul unei pasiuni (1-4). 6. Gen muzical înrudit cu oratoriul, dar al cărui text este întotdeauna inspirat din patimile evanghelice; bucată muzicală aparținând acestui gen. [Pr.: -si-u-] – Din fr. passion, lat. passio, -onis, germ. Passion.

pasiv
PASÍV, -Ă, pasivi, -e, adj., s.n. I. Adj. 1. Care nu reacționează în nici un fel, care este lipsit de inițiativă și de interes pentru ceea ce face, vede etc.; inactiv. ♦ Vocabular pasiv = parte a vocabularului care nu e folosită în mod frecvent în vorbire. Apărare pasivă = ansamblul măsurilor luate pentru a feri un oraș, o clădire etc. de atacuri aeriene inamice. Drept electoral pasiv = dreptul de a fi ales în diverse organe legislative. 2. (Gram.; despre diateze, forme verbale, conjugări etc.) Care arată că subiectul gramatical suferă acțiunea făcută de altcineva. ♦ (Substantivat, n.) Diateza pasivă (I 2) a unui verb. 3. (Despre metale, aliaje) Care prezintă fenomenul de pasivitate (2). II. S.n. 1. (Fin.; adesea adjectival) Totalitatea mijloacelor economice ale unei întreprinderi, privite sub aspectul provenienței lor la un moment dat și al destinației lor. ♦ Parte a bilanțului contabil în care sunt înscrise fondurile unei întreprinderi sau ale unei instituții la un moment dat. 2. (Jur.) Parte din patrimoniul unei persoane fizice sau juridice alcătuită din datorii sau din alte obligații ce se pot evalua în bani. – Din fr. passif, lat. passivus, germ. passiv, Passiv.

pasivism
PASIVÍSM s.n. (Rar) Atitudine a omului pasiv (I 1); tendință spre pasivitate. – Pasiv + suf. -ism.

pasivist
PASIVÍST, pasiviști, s.m. Persoană stăpânită de pasivism. – Pasiv + suf. -ist.

pasivitate
PASIVITÁTE s.f. 1. Stare a celui pasiv (I 1); lipsă de activitate, de inițiativă, de interes; renunțare la acțiune; inactivitate; resemnare. 2. Însușire a unor metale sau aliaje de a nu fi atacate de unii acizi concentrați. – Din fr. passivité, germ. Passivität.

pasiviza
PASIVIZÁ, pasivizez, vb. I. Tranz. și refl. (Chim.) A face să capete sau a avea pasivitate (2). – Pasiv + suf. -iza.

pasivizare
PASIVIZÁRE, pasivizări, s.f. (Chim.) Acțiunea de a (se) pasiviza și rezultatul ei. – V. pasiviza.

pasmant
PASMÁNT, pasmanturi, s.n. (Înv. și reg.) Ceapraz, firet (pentru împodobit haine sau draperii). – Din fr. passement.

pasmanterie
PASMANTERÍE, pasmanterii, s.f. 1. (Rar) (Articole de) ceaprăzărie^2. 2. Ramură a industriei textile care produce un sortiment variat de fireturi, panglici, șireturi etc. – Din fr. passementerie.

paspartu
PASPARTÚ, paspartuuri, s.n. 1. Cheie cu care se poate deschide orice broască obișnuită; șperaclu. 2. Fig. Mijloc de pătrundere într-un anumit cerc, într-o anumită problemă etc. [Scris și: passe-partout] – Din fr. passe-partout.

paspoal
PASPOÁL, paspoaluri, s.n. Șiret (lat) sau fâșie îngustă de stofă, de mătase etc. aplicată ca garnitură la rochii, de-a lungul unei cusături, a unui buzunar etc. ♦ Bandă, de obicei din piele sau din material plastic, fixată la unele fețe de pantofi sau la diferite obiecte de marochinărie pentru a le întări marginile sau pentru a ascunde unele cusături și a crea un efect decorativ. [Pl. și: paspoale] – Din fr. passepoil.

paspoala
PASPOALÁ, paspoalez, vb. I. Tranz. A împodobi sau a dubla cu paspoal. – Din paspoal.

paspoalare
PASPOALÁRE, paspoalări, s.f. Acțiunea de a paspoala și rezultatul ei. – V. paspoala.

pasport
PASPÓRT s.n. v. pașaport.

passacaglia
PASSACÁGLIA s.f. Vechi dans de origine spaniolă și italiană, cu mișcare lentă și gravă; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: pa-sa-ca-li-a] – Cuv. it.

passim
PASSIM adv. În diferite locuri, în (mai) multe locuri dintr-un izvor citat. [Pr.: pásim] – Cuv. lat.

passingshot
PASSING-SHOT s.n. (Tenis) Minge care trece pe lângă adversarul venit la fileu. [Pr.: pásing-șot] – Cuv. engl.

pasta
PÁSTĂ, paste, s.f. Materie densă cu aspect omogen, rezultată de obicei din măcinarea unor substanțe și din amestecul lor (cu un lichid) până la obținerea consistenței dorite. ♢ Pastă de dinți = preparat farmaceutic întrebuințat la spălarea dinților. Paste făinoase = produse alimentare, de diferite forme și dimensiuni, obținute prin uscarea unui aluat nedospit din făină de grâu. ♦ Culoare (folosită în pictură) de obicei preparată cu ulei. ♦ Lac de unghii cu aspect omogen. – Din ngr. pásta, germ. Pasta.

pastel
PASTÉL, pasteluri, s.n., adj. invar. 1. S.n. Creion colorat, moale, pentru desen, făcut din pigmenți pulverizați, amestecați cu talc și cu gumă arabică. ♦ Desen executat cu acest fel de creioane. 2. S.n. Poezie cu conținut liric, în care se zugrăvește un tablou din natură. 3. Adj. invar. (Despre culori, desene etc.) Cu tonuri palide, delicate; pastelat. – Din fr. pastel, it. pastello.

pastelat
PASTELÁT, -Ă, pastelați, -te, adj. (Despre culori, desene etc.) Cu tonuri pale, delicate. – Din pastel.

pastelist
PASTELÍST, pasteliști, s.m. 1. Pictor de pasteluri (1). 2. Poet care compune pasteluri (2). – Din fr. pastelliste.

pasteliza
PASTELIZÁ, pastelizez, vb. I. Tranz. (Rar) 1. A desena, a vopsi în culori pastel. ♦ A face să aibă culorile atenuate. 2. A crea un pastel (1); a da impresia de pastel. – Pastel + suf. -iza.

pastelizant
PASTELIZÁNT, -Ă, pastelizanți, -te, adj. (Rar) Ca de pastel. – Pasteliza + suf. -ant.

pastet
PASTÉT, pastete, s.n. (Înv.) Pateu (2). [Var.: paștét s.n.] – Din germ. Pastete.

pasteureloza
PASTEURELÓZĂ, pasteureloze, s.f. 1. Numele unei boli microbiene grave a animalelor. 2. Holera păsărilor. [Pr.: -tö-] – Din fr. pasteurellose.

pasteuriza
PASTEURIZÁ, pasteurizez, vb. I. Tranz. A conserva produse alimentare prin încălzire la o temperatură sub 100° C, urmată de o răcire bruscă, astfel încât însușirile alimentului să rămână intacte. [Pr.: -tö-] – Din fr. pasteuriser.

pasteurizare
PASTEURIZÁRE, pasteurizări, s.f. Acțiunea de a pasteuriza și rezultatul ei. [Pr.: -tö-] – V. pasteuriza.

pasteurizat
PASTEURIZÁT, -Ă, pasteurizați, -te, adj. (Despre alimente) Care a fost supus pasteurizării. [Pr.: -tö-] – V. pasteuriza.

pasteurizator
PASTEURIZATÓR, pasteurizatoare, s.n. Aparat folosit în industria alimentară pentru pasteurizare. [Pr.: -tö-] – Din fr. pasteurisateur.

pastica
PASTÍCĂ, pastici, s.f. (Tehn.) Muflă (2). – Din it. pastecca.

pastifiant
PASTIFIÁNT, -Ă, pastifianți, -te, adj., s.n. (Substanță) care permite obținerea unei paste. – Din pastă (după plastifiant).

pastila
PASTÍLĂ, pastile, s.f. 1. Preparat farmaceutic sau alimentar de forma unei tablete sau a unei bomboane mici, rotunde; (impr.) comprimat. 2. Piesă în formă de disc mic, folosită la unele mașini sau la unele mecanisme. 3. Loc special amenajat (de forma unei pastile (1)) în mijlocul unei piețe, al unei intersecții largi, pentru refugiul pietonilor, dirijarea circulației etc. – Din fr. pastille, germ. Pastille.

pastisa
PASTIȘÁ, pastișez, vb. I. Tranz. (Depr.) A realiza o pastișă; a imita, a copia. – Din fr. pasticher.

pastisare
PASTIȘÁRE, pastișări, s.f. (Depr.) Faptul de a pastișa și rezultatul său. – V. pastișa.

pastisa
PASTÍȘĂ, pastișe, s.f. Lucrare literară, muzicală sau plastică, de obicei lipsită de originalitate și de valoare, în care autorul preia servil temele sau mijloacele de expresie ale unui mare creator; imitație, copie. – Din fr. pastiche.

pastisor
PASTIȘÓR, pastișori, s.m. (Rar; depr.) Persoană care pastișează. – Din fr. pasticheur.

pastor
PÁSTOR, pastori, s.m. Preot protestant. – Din germ. Pastor, lat. pastor.

pastoral
PASTORÁL, -Ă, pastorali, -e, adj., s.f. 1. Adj. De păstor, păstoresc; p. ext. de la țară. câmpenesc, rustic. 2. Adj. (Despre creații literare) Care zugrăvește în mod idilic viața păstorilor, viața de la țară; bucolic. 3. S.f. Operă literară cu conținut pastoral (2); bucolică. ♦ Compoziție muzicală în care sunt evocate crâmpeie din viața câmpenească, rurală. 4. adj. (Rar) Care aparține pastorilor sau preoților, privitor la pastori sau la preoți. Cârjă pastorală. 5. S.f. Scrisoare publică, cuprinzând îndemnuri și urări, prin care un arhiereu se adresează preoților și credincioșilor cu ocazia sărbătorilor religioase mari sau a altor evenimente importante. – Din fr. pastoral, lat. pastoralis, it. pastorale.

pastoralism
PASTORALÍSM s.n. Tendință în literatură și în artă caracterizată prin cultivarea genului pastoral. – Din fr. pastoralisme, engl. pastoralism.

pastramagiu
PASTRAMAGÍU, pastramagii, s.m. 1. (Ieșit din uz) Persoană care făcea sau vindea pastramă. 2. (Fam.) Epitet depreciativ dat unui om de nimic și cu apucături grosolane. – Pastramă + suf. -agiu.

pastrama
PASTRÁMĂ, păstrămuri, s.f. Carne (de oaie, de capră, de porc, de gâscă etc.) sărată, afumată, uscată și (puternic) condimentată, care servește ca aliment. ♢ Expr. (Fam.) A ține (pe cineva) la pastramă = a ține (pe cineva) închis un timp îndelungat. A face (pe cineva) pastramă = a bate foarte tare (pe cineva). A se face pastramă = a slăbi foarte tare. A pune la pastramă = a ucide; a distruge. ♦ (La pl.) Diferite sortimente din carnea definită mai sus. [Var.: (înv. și reg.) păstrámă s.f.] – Din ngr. pastramás, tc. pastırma.

pasa
PAȘÁ s.f. v. pașă.

pasalac
PAȘALẤC, pașalâcuri, s.n. Provincie din Imperiul Otoman guvernată de un pașă. ♢ Fig. Țară, regiune etc. în care domnește despotismul; guvernare despotică. – Din tc. pașalik.

pasaport
PAȘAPÓRT, pașapoarte, s.n. Document oficial care dă cetățenilor unui stat dreptul de a se deplasa în altă țară, servindu-le acolo ca act de identitate; pas^2, pașuș. ♢ Expr. (Fam.) A da (cuiva) pașaportul = a alunga, a expedia (pe cineva); p. ext. a da (pe cineva) afară din serviciu. ♦ Dosar care cuprinde toate actele necesare editării unei cărți; dosar de carte. [Var.: (înv.) pașpórt, paspórt s.n.] – Din it. paseporto, fr. passeport, rus. pasport.

pasaportar
PAȘAPORTÁR, pașaportari, s.m. (Rar) Persoană care aparține ca cetățenie altei țări decât cea în care se află stabilit (temporar) și care stă în tara respectivă cu pașaport. – Pașaport + suf. -ar.

pasa
PÁȘĂ, pași, s.m. Funcția de guvernator al unei provincii din Imperiul Otoman sau titlu al vizirilor și al unor înalți demnitari turci din trecut; persoană care deținea funcția sau titlul de mai sus. ♢ Loc. adv. Ca pașa sau ca un pașă = fără grijă, foarte bine, ca un boier. [Var.: (înv.) pașá s.f.] – Din tc. pașa.

pasca
PÁȘCĂ, păști, s.f. (Reg.) Tutun de calitate inferioară; mahorcă. – Din ucr. pačka.

pasli
PAȘLÍ, pașlesc, vb. IV. Tranz. (Reg.; fam.) 1. (În expr.) A o pașli = a fugi, a o lua la sănătoasa. 2. Fig. A fura, a șterpeli. – Din rus. poșli.

pasnic
PÁȘNIC, -Ă, pașnici, -ce, adj. 1. (Despre oameni) Care nu tulbură și nu supără pe nimeni, care este partizan al relațiilor prietenești, armonioase și evită orice conflict; iubitor de pace, potrivnic războiului. 2. (Despre acțiuni) Care sprijină pacea, lupta pentru pace; (despre atitudini) lipsit de agresivitate. 3. (Despre un loc, un peisaj etc.) Liniștit, calm, tihnit. [Var.: (înv.) pácinic, -ă adj.] – Pace + suf. -nic.

pasol
PAȘÓL interj. (Reg.; fam.) Cuvânt peiorativ cu care alungi pe cineva; du-te! pleacă! marș! – Din rus. poșol.

pasoptism
PAȘOPTÍSM s.n. Ideologia participanților la Revoluția de la 1848 din țările românești. – Pașopt (= patruzeci și opt) + suf. -ism.

pasoptist
PAȘOPTÍST, -Ă, pașoptiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține pașoptismului sau pașoptiștilor (2), privitor la pașoptism sau la pașoptiști. 2. S.m. și f., adj. (Persoană) care aparține generației participanților la Revoluția de la 1848 din țările românești; (persoană) care a susținut pașoptismul, care a luptat pentru el. ♦ P. ext. Purtător al ideologiei de la 1848. – Pașopt (= patruzeci și opt) + suf. -ist.

pasport
PAȘPÓRT s.n. v. pașaport.

paste
PAȘTE^1, pasc, vb. III. 1. Intranz. și tranz. (Despre vite; la pers. 3). A se hrăni rupând cu gura iarbă, plante etc. ♦ Tranz. Fig. A întreține, a cultiva, a dezvolta stări sufletești etc. 2. Tranz. (Despre oameni) A păzi animalele care pasc (1), a duce la pășune; a păstori, a pășuna. ♢ Expr. (Fam.) Ce paști aici? se spune ca mustrare celui care nu și-a făcut datoria, care nu a fost atent, nu a fost vigilent. A paște muștele (sau vântul, bobocii) = a pierde vremea fără rost. A-l paște (pe cineva) gândul = a fi preocupat de ceva. A paște pe cineva = a urmări pe cineva, pândind momentul potrivit pentru a-i face un rău. N-am păscut porcii (sau gâștele, bobocii etc.) împreună, se spune pentru a-i atrage cuiva atenția că-și permite prea multe. ♢ Compus: paște-vânt s.m. invar. = om fără căpătâi, pierde-vară. 3. Tranz. (Despre primejdii, moarte, noroc) A urmări cu perseverență, a amenința dintr-un moment în altul sau a favoriza pe neașteptate; a pândi. ♢ Expr. Să nu te pască păcatul să... = să nu cumva să..., nu care cumva să... A-l paște pe cineva moartea (sau păcatul, primejdia) = a-l amenința pe cineva moartea (sau păcatul, primejdia). – Lat. pascere.

PÁȘTE^2 s.n. v. paști.

pastet
PAȘTÉT s.n. v. pastet.

pasti
PÁȘTI s.m. 1. Sărbătoare religioasă celebrată de creștini în amintirea învierii lui Hristos, iar de evrei în amintirea ieșirii lor din Egipt, sub conducerea lui Moise. ♢ Expr. Nu e în toate zilele Paști sau o dată pe an e Paști = nu se petrec în fiecare zi evenimente deosebite. Din an în Paști sau din joi în Paști, din Paști în Crăciun = foarte rar, la intervale mari de timp. La Paștile cailor (sau calului) = niciodată. 2. Pâine sfințită, care se împarte la biserică în ziua de Paști (1); pască. [Var.: Páște s.n.] – Lat. pascha, -ae.

pasus
PAȘÚȘ, pașușuri, s.n. (Înv. și reg.) Pașaport. ♦ Ordin (scris) – Din magh. passzus.

pat
PAT^1, paturi, s.n. 1. Mobilă de lemn sau de metal, prevăzută de obicei cu somieră sau cu saltea; p. ext. mobila împreună cu lenjeria, cu așternutul respectiv; așternut, culcuș: crivat. ♢ Expr. A face patul = a) a pune așternutul pe pat pentru dormit; b) a strânge așternutul de pe pat. A strânge patul = a strânge, a aduna așternutul în care s-a dormit. A cădea bolnav la pat = a se îmbolnăvi (grav). A fi pe patul de moarte (sau pe patul morții) = a fi pe punctul de a muri, a fi în agonie, în comă. A muri în patul său = a muri în casa sa, a nu muri între străini. A boli în pat = a zăcea greu bolnav. A părăsi patul = a se face sănătos după o boală grea; a se restabili. 2. (Pop.) Targă, năsălie. 3. (Pop.) Răsadniță. 4. Parte a unei instalații sau a unui sistem tehnic cu fața superioară plană și aproximativ orizontală, pe care se reazemă (și alunecă) materiale sau anumite părți ale instalației sau ale sistemului tehnic. 5. Partea de lemn a puștii (sau a pistolului), pe care sunt fixate mecanismul și țeava și care servește la imobilizarea armei în poziția dorită în timpul tragerii. ♦ (Sport) Planșetă de pe care se execută trageri la tir. 6. Strat de material, orizontal sau înclinat, cu fața superioară aproximativ plană, pe care se reazemă de obicei alte materiale. ♢ Pat de cale ferată = strat de balast pe care se așază traversele de cale ferată. ♦ Partea mai joasă a unui teren. a unei depresiuni. 7. Strat din ceva. 8. Albie, matcă. – Din ngr. pátos „drum bătut”.

PAT^2, paturi, s.n. (La jocul de șah) Situație în care un jucător, fără a fi în poziție de șah, nu mai poate face nici o mișcare și este obligat să înceteze jocul, partida declarându-se remiză. – Din fr. pat.

pataca
PATÁCĂ s.f. v. pitac^2.

patagon
PATAGÓN, -Ă, patagoni, -e, s.m. și f., adj. (Rar) 1. S.m. și f. Paragonez (1). 2. Adj. Patagonez (2). – Din fr. patagon.

patagonez
PATAGONÉZ, -Ă, patagonezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază (amerindiană) a Patagoniei sau este originară de acolo; patagon (1). 2. Adj. Care aparține Patagoniei sau patagonezilor (1), privitor la Patagonia sau la patagonezi; originar din Patagonia; patagon (2). – Patagonia (n. pr.) + suf. -ez.

patalama
PATALAMÁ, patalamale, s.f. (Adesea depr.) Certificat de studii; diplomă. – Din tc. batalamă.

patarama
PATARÁMĂ, patarame, s.f. Întâmplare neplăcută sau neobișnuită; pățanie. ♢ Expr. A ști patarama cuiva = a cunoaște slăbiciunile sau defectele cuiva, a ști cât prețuiește cineva. A da (sau a cădea, a ajunge, a gusta) patarama cuiva = a o păți la fel cu altcineva. – Cf. p ă t ă r a n i e.

pataratina
PATARAȚÍNĂ, pataraține, s.f. (Mar.) Parâmă folosită la fixarea de borduri și spre pupă a arborilor unei nave cu vele. – Cf. it. p a t e r a z z o, fr. p a t a r a s s e.

patasca
PATÁȘCĂ^1, pataște, s.f. (Reg.) 1. Numele mai multor mijloace (rudimentare) de transport sau al unor părți componente ale acestora. 2. Năsălie; dric. 3. Tașcă, [Var.: pătáșcă s.f.] – Cf. t a ș c ă.

PATÁȘCĂ^2, pataște, s.f. (Înv.) Pitac^2. – Din rus. patacka.

pata
PÁTĂ, pete, s.f. 1. Urmă lăsată pe suprafața unui obiect de un corp gras, de o materie colorată, de murdărie etc., suprafață pe care se întinde o astfel de urmă; substanță care a lăsat această urmă. ♦ Porțiune diferit colorată pe un fond de o culoare mai mult sau mai puțin omogenă. 2. Porțiune pe corpul animalelor sau al păsărilor, unde părul sau penele sunt de altă culoare față de rest. ♦ Părticică a pielii corpului omenesc sau a animalelor diferit colorate față de rest. 3. Porțiune de nuanță diferită (mai închisă) care se observă cu ochiul liber sau cu telescopul pe discul Soarelui, al Lunii sau al altui corp ceresc. ♢ Expr. A căuta (sau a găsi) pete în Soare = a căuta cu orice preț defecte acolo unde nu sunt, a fi cusurgiu. 4. Fig. Faptă, atitudine, situație etc. reprobabilă, care știrbește onoarea sau reputația cuiva; rușine, stigmat. ♢ Loc. adj., adv. Fără (de) pată = curat, nevinovat; neprihănit, cast. – Et. nec.

pate
PATÉ s.n. v. pateu.

patefon
PATEFÓN, patefoane, s.n. Aparat pentru reproducerea sunetelor înregistrate pe discuri de gramofon prin mișcarea orizontală sau pe verticală a unui ac special, care urmărește șanțul săpat în disc și comandă membrana difuzorului. – Din fr. pathéphone.

patema
PÁTEMĂ s.f. v. patimă.

patent
PATÉNT^1, -Ă, patenți, -te, adj. (Despre sisteme și obiecte tehnice) Construit în chip special pentru a prezenta garanții de soliditate, de bună funcționare sau pentru a putea fi folosit ușor; care funcționează perfect. ♢ Clește patent (și substantivat, n.) = clește special cu care se pot executa diferite operații de apucare, de tăiere etc. ♦ (Substantivat, f.) Capsă, buton de încheiat. ♦ (Substantivat, n.) Un fel de târnăcop, folosit în mine. – Din germ. Patent.

PATÉNT^2, -Ă, patenți, -te, adj. (Despre acțiuni sau manifestări ale omului) Care nu se poate tăgădui; de netăgăduit, evident; autentic. – Din fr. patent.

PATÉNT^3 s.n. v. patentă.

patenta
PATENTÁ, patentez, vb. I. Tranz. 1. A acorda (cuiva) o patentă (1); a breveta o invenție. 2. (Înv.) A supune pe cineva la plata unei patente (2). 3. (Tehn.) A aplica unei sârme de oțel un tratament termic pentru a-i asigura o rezistență mai mare. – Din fr. patenter, germ. patentieren.

patentare
PATENTÁRE, patentări, s.f. Acțiunea de a patenta și rezultatul ei. – V. patenta.

patentat
PATENTÁT, -Ă, patentați, -te, adj. 1. (Despre invenții) Pentru care s-a acordat o patentă (1); brevetat. 2. Fig. (Peior.; despre însușirile oamenilor) Notoriu, evident. ♦ (Rar) Care are o proastă reputație. – V. patenta.

patenta
PATÉNTĂ, patente, s.f. 1. Drept exclusiv pe care îl are un inventator de a pune în fabricație și în vânzare produsul invenției sale; act, diplomă prin care se acordă acest drept; brevet de invenție. ♦ Fig. (Ir.) Sistem, procedeu (propriu cuiva). ♦ Certificat, dovadă. ♢ Patentă de sănătate = act eliberat conducerii unui vas maritim, la plecarea dintr-un port, prin care se adeverește starea sanitară bună a echipajului. Patentă consulară = scrisoare de acreditare a unui consul. ♦ Drept de a profesa, de a exercita (pe cont propriu) o activitate sau o acțiune comercială. 2. (Înv.) Impozit anual plătit de negustori și de liberii-profesioniști; act prin care se confirma plata acestui impozit și dreptul de exercitare a comerțului sau a profesiunii libere. [Var.: patént s.n.] – Din fr. patente, germ. Patent.

pater
PÁTER, pateri, s.m. Călugăr sau preot catolic. – Din lat. pater.

patera
PATÉRĂ, patere, s.f. Vas asemănător cu o farfurioară puțin adâncită, folosit în antichitate la săvârșirea libațiilor. – Din fr. patère, lat. patera.

pateric
PATERÍC, paterice, s.n. Colecție de povestiri din viata vechilor călugări (trecuți de Biserică în rândul sfinților); text care face parte dintr-o astfel de colecție. – Din sl. paterikŭ.

paterita
PATERÍȚĂ, paterițe, s.f. Toiag arhieresc, cârjă episcopală împodobită în partea de sus cu două capete în formă de șerpi între care se află un glob cu o cruce. – Din ngr. pateritsa.

patern
PATÉRN, -Ă, paterni, -e, adj. Care aparține tatălui, privitor la tată, de tată, părintesc; după tată. ♦ (Adverbial) Ca un tată, cu sentimente de tată. – Din fr. paterne, lat. paternus.

paternal
PATERNÁL, -Ă, paternali, -e, adj. (Livr.) Patern. – Din fr. paternel.

paternitate
PATERNITÁTE s.f. 1. Starea, calitatea de tată; rudenie de sânge între părinte și copilul său, faptul de a fi tată. ♦ (Jur.) Legătură, filiație pe linia tatălui. 2. Fig. Calitatea de autor al unei lucrări, al unei metode etc. – Din fr. paternité.

paternoster
PATERNÓSTER s.n. 1. Ascensor cu mai multe cabine, antrenate printr-un sistem de lanțuri continue și cu funcționare neîntreruptă. 2. Elevator pentru ridicarea materialelor de construcție, compus din colivii prismatice fixate pe două lanțuri sau pe două benzi continue, montate vertical și antrenate manual sau mecanic prin intermediul a două tobe. – Din fr. pater-noster, germ. Paternoster.

patetic
PATÉTIC, -Ă, patetici, -ce, adj. 1. Plin de patos, care emoționează, impresionează, înduioșează; plin de emfază, de afectare. 2. (Despre nervi) Care inervează mușchii oblici ai ochiului. – Din fr. pathétique, germ. pathetisch.

patetico
PATÉTICO adv. (Muz.; indică modul de execuție) Plin de patos. [Pr.: -té-] – Cuv. it.

patetism
PATETÍSM s.n. Însușirea de a înduioșa, de a impresiona, de a mișca puternic (prin vorbe, muzică etc.); caracterul patetic, emoționant al unei opere literare, muzicale, al unui lucru etc.; atitudine patetică. – Din fr. pathétisme.

patetiza
PATETIZÁ, patetizez, vb. I. Intranz. (Livr.) A pune patos (în ceva); a exagera caracterul patetic. – Din fr. pathétiser.

pateu
PATÉU, pateuri, s.n. 1. Preparat culinar din aluat cu mult unt, așezat în foi și umplut cu brânză, tocătură de carne etc. 2. Pastă de ficat, de carne sau de pește amestecată cu condimente, care se consumă (unsă pe felii de pâine) proaspătă sau conservată; pastet. [Var.: paté s.n.] – Din fr. paté.

patibar
PATIBÁR, patibaruri, s.n. Bar cu specific de patiserie. – Pati[serie] + bar.

patibular
PATIBULÁR, -Ă, patibulari, -e, adj. (Livr.) Vrednic de spânzurat; demn de spânzurătoare. – Din fr. patibulaire.

patima
PÁTIMĂ, patimi, s.f. 1. Sentiment puternic și violent care copleșește pe om, întunecându-i adesea dreapta judecată; p. ext. pasiune, iubire excesivă pentru ceva, pornire nestăpânită; suferință morală. ♦ Părtinire, parțialitate; dușmănie, ură. ♦ Loc. adv. Cu patimă = pătimaș. 2. (Înv. și pop.) Suferință fizică, caznă, chin; boală. ♦ (În credința creștină) Patimile Mântuitorului = suferințele îndurate de Isus Cristos. Săptămâna patimilor = săptămâna dinainte de Paști; săptămâna mare. [Var.: pátemă s.f.] – Din ngr. páthima.

patina
PATINÁ^1, patinez, vb. I. 1. Refl. (Despre obiecte de metal oxidabil) A căpăta patină^1. ♦ A se uza, a se învechi. 2. Tranz. A face (prin diverse procedee tehnice) ca un obiect (metalic, de artă) să capete patină^1, a da patină^1. – Din fr. patiner.

PATINÁ^2, patinez, vb. I. Intranz. 1. (Despre oameni) A se da pe gheață cu patinele^2; a practica patinajul. 2. (Despre roțile vehiculelor) A se învârti în loc fără să înainteze; p. ext. (despre vehicule) a nu putea să înainteze sau a aluneca, abătându-se de la direcția de înaintare; a derapa. ♦ A se deplasa prin alunecare pe o suprafață lucie. 3. (Tehn.) A glisa. – Din fr. patiner.

patinaj
PATINÁJ, (2) patinaje, s.n. 1. Patinare^2 (1); spec. ramură sportivă care cuprinde probe practicate cu patinele^2 pe gheață. 2. Patinoar. – Din fr. patinage.

patinare
PATINÁRE^1, patinări, s.f. Acțiunea de a (se) patina^1 și rezultatul ei. – V. patina^1.

PATINÁRE^2, patinări, s.f. 1. Acțiunea de a patina^2 și rezultatul ei; patinaj. 2. Alunecare alternativă și între limite determinate a unui culisor, într-un ghidaj de translație. ♦ Alunecare a unei roți de vehicul pe calea de rulare, fără învârtirea ei. – V. patina^2.

patinat
PATINÁT^1 s.n. Faptul de a patina^2. – V. patina^2.

PATINÁT^2, -Ă, patinați, -te, adj. Care are patină^1 (1), care a căpătat patină^1. – V. patină^1.

patinator
PATINATÓR, -OÁRE, patinatori, -oare, s.m. și f. Persoană care practică patinajul (1); patinor. – Patina^2 + suf. -tor.

patina
PATÍNĂ^1 s.f. 1. Strat subțire rezultat din oxidarea naturală sau artificială a bronzului. prin care acesta capătă la suprafață o pojghiță de carbonat de cupru, de culoare verde. ♦ P. anal. Culoare caracteristică pe care o capătă, sub influența agenților atmosferici, obiectele sau construcțiile de metal, de lemn, de piatră etc. și care le dă un aspect de vechime. 2. Strat artificial cu care se acoperă un obiect; culoare, lustru care i se dă unui obiect în scopuri decorative, pentru a crea impresia de vechime sau pentru a-l proteja împotriva coroziunii. – Din fr. patine.

PATÍNĂ^2, patine, s.f. 1. Obiect de metal format dintr-o șină și elemente de legătură care îl fixează de talpa ghetei, folosit la patinaj. ♢ Patină cu role = obiect de metal asemănător cu patina^2 (1), prevăzut cu patru rotițe și cu elemente de legătură care îl fixează de talpa ghetelor, și care permite deplasarea pe sol în mișcări asemănătoare cu cele de pe patinoar. ♦ (Rar) Fiecare dintre cele două tălpi ale saniei. ♦ (Rar) Schi. 2. Piesă prin intermediul căreia un mecanism alunecă pe un element de ghidare. ♢ Patină de ascensor = șină pe care alunecă cabina ascensorului. ♦ Organ al mașinilor agricole de recoltat, destinat rezemării pe sol a aparatului de tăiere și reglării înălțimii de tăiere a plantelor. – Din fr. patin.

patinoar
PATINOÁR, patinoare, s.n. Teren special amenajat pentru patinaj (1); patinaj (2). – Din fr. patinoire.

patinor
PATINÓR, -OÁRE, patinori, -oare, s.m. și f. (Ieșit din uz) Patinator. – Din fr. patineur.

patinsonare
PATINSONÁRE, patinsonări, s.f. Procedeu de extragere a argintului metalic din plumbul argentifer. – Cf. germ. p a t t i n s o n i e r e n.

patio
PÁTIO s.n. Curte interioară pavată, înconjurată cu arcade, specifică palatelor spaniole. [Pr.: -ti-o] – Cuv. sp.

patiserie
PATISERÍE, (3) patiserii, s.f. 1. Aluat fin, preparat cu mult unt, din care se fac pateuri, plăcinte etc.; pateuri, plăcinte etc. preparate din acest luat. 2. Ramură în industria alimentară care se ocupă cu fabricarea unor produse de patiserie (1). 3. Local în care se consumă și se vând produse de patiserie (1). – Din fr. pâtisserie.

patisier
PATISIÉR, patisieri, s.m. Persoană care prepară și vinde produse de patiserie. [Pr.: -si-er] – Din fr. pâtissier.

patofiziologie
PATOFIZIOLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care studiază disfuncțiile organismului. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. pathophysiologie.

patogen
PATOGÉN, -Ă, patogeni, -e, adj. Care se referă la boală; care provoacă boli, infecții; purtător de boli. – Din fr. pathogène.

patogenetic
PATOGENÉTIC, -Ă, patogenetici, -ce, adj. Care aparține patogeniei, privitor la patogenie. – Din fr. pathogénétique.

patogeneza
PATOGENÉZĂ s.f. (Med.) Patogenie. – Din fr. pathogenèse.

patogenic
PATOGÉNIC, -Ă, patogenici, -ce, adj. (Med.) Referitor la patogenie, de patogenie. – Din fr. pathogénique.

patogenie
PATOGENÍE s.f. Ramură a patologiei care se ocupă cu studierea mecanismului de producere și de evoluție a bolilor. – Din fr. pathogénie.

patogenitate
PATOGENITÁTE s.f. Proprietate a unor microorganisme de a provoca infecții. – Patogen + suf. -itate.

patognomonic
PATOGNOMÓNIC, -Ă, patognomonici, -ce, adj. (Despre simptome, semne) Care este caracteristic unei boli, pe baza căruia se poate pune diagnosticul. – Din fr. pathognomonique.

patognomonie
PATOGNOMONÍE s.f. (Med.) Ansamblul simptomelor caracteristice unei boli, pe baza cărora se poate stabili diagnosticul. – După fr. pathognomonie.

patolog
PATOLÓG, -Ă, patologi, -ge, s.m. și f. Medic specialist în patologie. – Din patologie (derivat regresiv).

patologic
PATOLÓGIC, -Ă, patologici, -ce, adj. Care aparține patologiei, privitor la patologie; care indică o boală fizică sau psihică, care este provocat de o boală; p. ext. bolnăvicios, morbid. ♢ Anatomie patologică = parte a anatomiei care studiază transformările anatomice intervenite în structura țesuturilor și a organelor sub influența unor boli. – Din fr. pathologique.

patologie
PATOLOGÍE s.f. Ramură a medicinei care studiază cauzele și simptomele bolilor. – Din fr. pathologie.

patos
PÁTOS s.n. Însuflețire pasionată; avânt, entuziasm. ♢ Loc. adv. Cu patos = a) în mod entuziast; pasionat, înflăcărat; b) în mod afectat, emfatic. ♦ Afectare, emfază (în vorbire și în scris); falsă însuflețire. – Din ngr. páthos fr. pathos.

patrafir
PATRAFÍR, patrafire, s.n. Obiect din odăjdiile bisericești, în formă de fâșie lungă de stofă, de mătase etc., pe care sunt brodate motive religioase, purtat de preoți peste stihar, când oficiază. [Var.: epitrahíl (înv.) patrahíl, patrahír s.n.] – Din sl. petrahilŭ, ngr. epitrahílion.

patrahil
PATRAHÍL s.n. v. patrafir.

patrahir
PATRAHÍR s.n. v. patrafir.

patriarcal
PATRIARCÁL, -Ă adj. v. patriarhal.

patriarh
PATRIÁRH, patriarhi, s.m. 1. Cel mai înalt rang în ierarhia unora dintre Bisericile ortodoxe autocefale; persoană care deține acest rang. 2. (În Vechiul Testament) Fiecare dintre capii de familie conducători (spirituali și politici) ai poporului evreu, predecesori ai lui Moise; p. ext. nume dat unor personaje venerabile din Biblie. 3. Bărbat în vârstă, cu rol de șef al familiei în comunitatea gentilică. ♦ Fig. Bătrân venerabil, cu numeroși descendenți. [Pr.: -tri-arh] – Din sl. patrijarhŭ, ngr. patriárhis.

patriarhal
PATRIARHÁL, -Ă, patriarhali, -e, adj. 1. Al patriarhului (1) sau al patriarhiei, privitor la patriarh sau la patriarhie. 2. Care amintește simplitatea obiceiurilor și a traiului din vechime; p. ext. liniștit, tihnit; bătrânesc, tradițional, rustic. [Pr.: -tri-ar-. – Var.: (înv.) patriarcál, -ă adj.] – Din fr. patriarcal (după patriarh).

patriarhalism
PATRIARHALÍSM s.n. Tendință de întoarcere la tradițiile și datinile din trecut; obicei, tradiție etc. care amintește de timpurile patriarhale (2). [Pr.: -tri-ar-] -Patriarhal + suf. -ism.

patriarhat
PATRIARHÁT s.n. 1. Formă de organizare socială în care gradele de rudenie sunt socotite în linie masculină, iar bărbatul este considerat șef al familiei, cu rol predominant în viața comunității. 2. Demnitatea de patriarh (1). ♦ Perioadă de preistorie a unui patriarh. [Pr.: -tri-ar-] – Din fr. patriarcat (după patriarh).

patriarhie
PATRIARHÍE, patriarhii, s.f. 1. Organizație bisericească ortodoxă autocefală, condusă de un patriarh; sediul acestei organizații. 2. Biserica centrală a unei patriarhii (1). [Pr.: -tri-ar-] – Din sl. patrijarhija, ngr. patriarhía.

patrician
PATRICIÁN, -Ă, patricieni, -e, subst. 1. S.m. și f. (În Roma antică) Membru al comunității gentilice, iar mai târziu al aristocrației gentilice, care se bucura de toate drepturile și privilegiile; patriciu (2); p. gener. nobil, senior, aristocrat. ♦ (Adjectival) Care aparține patricienilor (1), privitor la patricieni, de patricieni; p. gener. de origine nobilă, aristocratică; cu purtări, gesturi etc. distinse. 2. S.m. Cârnat preparat din carne de vită tocată, cu condimente, care se consumă fript pe grătar. [Pr.: -ci-an] – Din fr. patricien.

patriciat
PATRICIÁT s.n. Demnitatea, calitatea de patrician (1). ♦ Instituția patricienilor; totalitatea patricienilor. [Pr.: -ci-at] – Din fr. patriciat, lat. patriciatus.

patriciu
PATRÍCIU, patricii, s.m. 1. Titlu nobiliar, instituit în Imperiul Roman de către Constantin cel Mare, păstrat și în Imperiul Bizantin; persoană care avea acest titlu. 2. (Înv.) Patrician (1); p. gener. nobil, aristocrat. – Din lat. patricius.

patrie
PÁTRIE, patrii, s.f. 1. Mediu politic, social și cultural în care își desfășoară viața și lupta fiecare popor; teritoriu locuit de un popor; țară în care s-a născut cineva și al cărei cetățean este. ♢ Patrie-mamă (sau -mumă) = țară din care s-a desprins o altă țară, o provincie etc., care este legată de prima prin unitate națională, de limbă, cultură, etc. ♦ Orașul, satul, regiunea în care s-a născut cineva; pământ natal, loc de baștină. ♦ Țară în care cineva se stabilește definitiv, fără să-i aparțină ca origine, dar fiind recunoscut ca cetățean al ei. ♦ Loc de origine a unei idei, a unui curent etc. 2. Loc, climat propice dezvoltării cuiva sau a ceva. – Din lat. patria, fr. patrie.

patrimonial
PATRIMONIÁL, -Ă, patrimoniali, -e, adj. Care aparține unui patrimoniu, privitor la un patrimoniu; care se moștenește, ereditar; de familie. ♢ Bunuri patrimoniale = bunuri care pot fi evaluate în bani. Raporturi patrimoniale = raporturi juridice cu conținut economic. [Pr.: -ni-al] – Din fr. patrimonial.

patrimoniu
PATRIMÓNIU, patrimonii, s.n. 1. (Jur.) Totalitatea drepturilor și a obligațiilor cu valoare economică, precum și a bunurilor materiale la care se referă aceste drepturi, care aparțin unei persoane (fizice sau juridice); (sens curent) bun moștenit prin lege de la părinți (sau de la rude); avere părintească. ♢ Separație de patrimoniu = separare legală a bunurilor personale ale cuiva de bunurile moștenite sau a averii soțului de zestrea soției. 2. Totalitatea bunurilor care aparțin colectivității și sunt administrate de către organele statului; bun public. ♦ Bunuri spirituale care aparțin întregului popor (fiind transmise de la strămoși); moștenire culturală; p. ext. bunuri spirituale, culturale etc. care aparțin omenirii întregi. – Din lat. patrimonium, fr. patrimoine.

patriot
PATRIÓT, -Ă, patrioți, -te, s.m. și f. 1. Persoană care își iubește patria (1) și luptă pentru apărarea și prosperitatea ei. 2. (Înv.) Persoană originară din aceeași patrie sau regiune cu altcineva; compatriot. [Pr.: -tri-ot] – Din ngr. patriótis, fr. patriote, germ. Patriot.

patriotard
PATRIOTÁRD, -Ă, patriotarzi, -de, adj. Care face paradă de patriotism, care manifestă, exprimă un fals patriotism. [Pr.: -tri-o-] – Din fr. patriotard.

patriotic
PATRIÓTIC, -Ă, patriotici, -ce, adj. Pătruns de patriotism, plin de dragoste și de devotament față de patrie și de popor; care exprimă, care demonstrează patriotism. [Pr.: -tri-o-] – Din fr. patriotique, it. patriotico.

patriotism
PATRIOTÍSM s.n. Sentiment de dragoste și devotament fată de patrie și de popor, statornicit în decursul istoriei. [Pr.: -tri-o-] – Din fr. patriotisme.

patristic
PATRÍSTIC, -Ă, patristici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Doctrină teologică-filozofică prin care s-au pus bazele dogmaticii și cultului creștin, completând Biblia și studiind viața, opera și concepția părinților Bisericii; patrologie (1). 2. Adj. (Rar) Care se referă la părinții Bisericii; care ține de patristică (1), propriu patristicii. – Din fr. patristique.

patrita
PATRÍȚĂ, patrițe, s.f. (Tipogr.) 1. Piesă componentă, de obicei mobilă, cu care se presează materialul într-o matriță și al cărei relief constituie negativul obiectului matrițat. 2. Piesă a mașinii tipografice pe care se gravează în relief o literă sau un semn tipografic și cu ajutorul căreia se obține matrița necesară la turnatul literelor și al semnelor tipografice. – Din germ. Patrize.

patroclin
PATROCLÍN, -Ă, patroclini, -e, adj. (Biol.; despre organisme) Care a moștenit predominant caractere paterne. – Din fr. patrocline.

patrologie
PATROLOGÍE s.f. 1. Patristică (1). 2. Colecție care cuprinde scrierile părinților Bisericii; p. ext. parte din această colecție. – Din fr. patrologie, germ. Patrologie.

patron
PATRÓN^1, patroane, s.n. 1. Cartuș (1). ♦ Bucată cilindrică de exploziv, folosită la umplerea găurilor de mină. 2. Corp cilindric de porțelan care conține firul fuzibil al unei siguranțe electrice; bușon (2). 3. Schiță pentru indicarea modului de legare a firelor și a ordinii operațiilor în industria textilă. – Din germ. Patrone.

PATRÓN^2, -OÁNĂ, patroni, -oane, subst. 1. S.m. și f. Proprietar al unei întreprinderi. 2. S.m. (În Roma antică) Patrician roman, considerat în raport cu liberții săi. 3. S.m. și f. Sfânt socotit protector al unei persoane, al unei corporații sau al unei comunități care îi poartă numele; zi calendaristică în care se prăznuiește un sfânt și pe care o serbează cei care poartă numele acelui sfânt. ♦ Ocrotitor, protector. – Din lat. patronus, germ. Patron, fr. patron.

patrona
PATRONÁ, patronez, vb. I. Tranz. A ocroti, a sprijini, a susține (pe cineva sau ceva); p. ext. a dirija, a conduce. – Din patron^1. Cf. fr. p a t r o n n e r.

patronagiu
PATRONÁGIU s.n. v. patronaj.

patronaj
PATRONÁJ, patronaje, s.n. Protecție (1), ocrotire, sprijin. ♦ Acțiune de ocrotire a săracilor și a celor incapabili de muncă, pe care o desfășoară societățile de binefacere din unele țări; asociație, societate de binefacere. [Var.: (înv.) patronágiu s.n.] – Din fr. patronage.

patronal
PATRONÁL, -Ă, patronali, -e, adj. (Rar) 1. Care ține de ziua numelui cuiva, sau de patron^2 (3), privitor la patron^2. 2. Care se referă la patron^2 (1), care aparține patronului^2, format din patroni^2. – Din fr. patronal.

patronare
PATRONÁRE^1, patronări, s.f. Acțiunea de a patrona și rezultatul ei; ocrotire, sprijinire, susținere. – V. patrona.

PATRONÁRE^2, patronări, s.f. Operație de înfășurare a capătului unei parâme cu ață de vele, fir de sârmă etc. pentru a împiedica dezrăsucirea. – Din patron^1.

patronat
PATRONÁT s.n. 1. Drept pe care îl avea în trecut un prelat sau un senior laic de a numi pe cineva într-o demnitate ecleziastică. 2. Calitatea de patron^2; mulțime de patroni^2. totalitatea patronilor^2. – Din fr. patronat, lat. patronatus, germ. Patronat.

patronim
PATRONÍM, patronime, s.n. Nume de familie. – Din fr. patronyme.

patronimic
PATRONÍMIC, patronimice, adj. (În sintagma) Nume patronimic (și substantivat, n.) = a) nume pe care îl poartă (după tată) toți membrii unei familii; nume de familie; b) (la unele popoare) nume dat membrilor unei familii și format de la numele tatălui cu ajutorul unui sufix social. – Din fr. patronymique.

patronimie
PATRONIMÍE s.f. Ramură a genealogiei care cercetează evoluția numelor după tată într-o familie. – De la patronim.

patrontas
PATRONTÁȘ, patrontașe, s.n. (Pop.) Cartușieră. – Din germ. Patrontasche.

patrontasca
PATRONTÁȘCĂ, patrontaște, s.f. (Reg.) Cartușieră. – Contaminare între patrontaș și tașcă.

patru
PÁTRU num. card., s.n. 1. Num. card. Numărul care, în numărătoare, are locul între trei și cinci și care se indică prin cifrele 4 și IV. ♢ (Cu valoare adjectivală) Patru scaune. ♢ Patru clase = (în vechea organizare a învățământului) a) învățământul elementar; b) cursul inferior al liceului. ♢ Expr. A vorbi (cu cineva) între patru ochi (sau între patru pereți) = a vorbi (cu cineva) în taină, fără matori. În (cele) patru zări (sau colțuri, vânturi etc.) = în toate direcțiile; pretutindeni. ♢ (Cu elipsa substantivului determinat) (Loc. adv.) Cât patru = depășind limitele obișnuite; foarte mult. În patru = a) în patru părți egale, în sferturi; b) din patru elemente asemănătoare. (Expr.) A fi cu ochii în patru = a fi cu băgare de seamă, a proceda cu multă atenție, a se păzi bine. A despica (sau a tăia) firul (de păr) în patru = a cerceta în mod minuțios, a se ocupa de ceva cu minuțiozitate exagerată, mai mult decât este necesar. (Fam.) A face pe dracu-n patru = a-și da toată silința, a depune toate eforturile, a utiliza toate posibilitățile pentru a izbuti într-o acțiune. ♢ (Substantivat, m.) Scrie un patru pe tablă. ♢ (Cu valoare de num. ord.) Pavilionul patru. ♢ (Intră în componența num. adverbial) Să mănânci de patru ori. ♢ (Intră în componența num. multiplicativ) De patru ori pe atâta. ♢ (Intră în componența num. distributiv) Merg câte patru. 2. S.n. Semn grafic care reprezintă numărul patru (1); notă indicată prin acest semn. – Lat. quattuor.

patrula
PATRULÁ, patrulez, vb. I. Intranz. A parcurge după un anumit program un traseu terestru, aerian sau pe apă, pentru a îndeplini o misiune de cercetare, de pază, de control etc. – Din patrulă. Cf. fr. p a t r o u i l l e r.

patrulare
PATRULÁRE, patrulări, s.f. Acțiunea de a patrula și rezultatul ei; misiune de cercetare, de pază, de recunoaștere, de control etc. – V. patrula.

patrulater
PATRULATÉR, -Ă, patrulatere, s.n., adj. 1. S.n. Poligon cu patru laturi. ♦ (Adjectival) Care are forma unui poligon cu patru laturi. 2. Adj. (Geom.; în sintagma) Piramidă (sau prismă) patrulateră = piramidă sau prismă cu baza sau bazele un patrulater. – Din lat. quadrilaterus, fr. quadrilatère (după patru).

patrulateral
PATRULATERÁL, -Ă, patrulaterali, -e, adj. (Înv.) În formă de patrulater. – Din fr. quadrilatéral (după patru).

patrula
PATRÚLĂ, patrule, s.f. Subunitate militară care îndeplinește o misiune de cercetare. de pază, de control etc.; persoană care face parte dintr-o astfel de subunitate. ♢ Patrulă de aviație = subunitate formată din 3-4 avioane militare. – Din germ. Patrulle.

patrulea
PÁTRULEA, PÁTRA num. ord. (De obicei cu valoare adjectivală; precedat de art. „al”, „a”) Care se află între al treilea și al cincilea. – Patru + le + a.

patrunghiular
PATRUNGHIULÁR, -Ă, patrunghiulari, -e, adj. (Rar) Care are patru unghiuri. – Patru + unghiular (după lat. quadrangularis, fr. quadrangulaire).

patruped
PATRUPÉD, -Ă, patrupezi, -de, adj., s.n. (Animal) cu patru picioare. – Din fr. quadrupède, lat. quadrupes, -dis (după patru).

patrusprezece
PÁTRUSPREZECE num. ord. v. paisprezece.

patrusprezecelea
PÁTRUSPREZECELEA, -CEA num. ord. v. paisprezecelea.

patruzeci
PATRUZÉCI num. ord. Număr care, în numărătoare, are locul între treizeci și nouă și patruzeci și unu și care se indică prin cifra 40 și XL. ♢ (Cu valoare adjectivală) Patruzeci de zile. (Compus) patruzeci-de-sfinți (sau de-duminici) = sărbătoare creștină care se sărbătorește în ziua de 9 martie. ♢ (Substantivat, m.) Scrie un patruzeci. ♢ (Cu valoare de num. ord.) Rândul patruzeci. ♢ (Intră în componența num. adverbial) S-a deplasat de patruzeci de ori. ♢ (Intră în componența num. multiplicativ) De patruzeci de ori pe atâta. ♢ (Intră în componența num. distributiv) Câte patruzeci de lei – Patru + zece.

patruzecilea
PATRUZÉCILEA, -ÉCEA num. ord. (De obicei cu valoare adjectivală; precedat de art. „al”, „a'”) Care se află între al treizeci și nouălea și al patruzeci și unulea. – Patruzeci + le + a.

patvagon
PÁTVAGON, patvagoane, s.n. Vagon de bagaje. – Etimologie pop., după germ. Packwagen.

patachina
PAȚACHÍNĂ, pațachine, s.f. 1. (Bot.) Verigar. 2. (Fam.) Epitet injurios pentru o femeie vulgară, strident îmbrăcată, cu purtări necuviincioase; epitet pentru o femeie de moravuri ușoare. – Et. nec.

patarca
PAȚẤRCĂ s.f. (Reg.) Femeie ușuratică. – Et. nec.

pauca
PÁUCĂ, pauce, s.f. (Înv. și reg.) Instrument muzical de percuție; timpan. – Din germ. Pauke.

pauliana
PAULIÁNĂ adj.f. (În sintagma) Acțiune pauliană = acțiune judiciară prin care un creditor poate cere debitorului său rezilierea unui contract, anularea unui act etc. dacă acestea sunt posterioare creanțelor. [Pr.: pa-u-li-a-] – Din fr. [action] paulienne.

pauper
PAUPÉR, -Ă, pauperi, -e, adj. (Livr.) Lipsit de mijloace de existență; ajuns în mizerie, în stare de sărăcie; foarte sărac. – Din lat. pauper.

pauperism
PAUPERÍSM s.n. (Livr.) Stare de extremă sărăcie în care se află cineva; paupertate. – Din fr. paupérisme.

pauperitate
PAUPERITÁTE s.f. v. paupertate.

pauperiza
PAUPERIZÁ, pauperizez, vb. I. Tranz. (Livr). A reduce la stare de sărăcie extremă, la mizerie. – Din fr. paupériser.

pauperizare
PAUPERIZÁRE, pauperizări, s.f. Acțiunea de a pauperiza și rezultatul ei. – V. pauperiza.

paupertate
PAUPERTÁTE s.f. (Livr.) Stare de extremă sărăcie în care se află cineva; pauperism. ♢ (Ieșit din uz) Act (sau certificat) de paupertate = act (sau certificat) prin care se atestă că o persoană nu posedă bunuri impozabile. [Var.: pauperitáte s.f.] – Din lat. paupertas, -tatis.

paus
PÁUS s.n. v. paos.

pausal
PAUȘÁL, -Ă, paușali, -e, s.n., adj. 1. S.n. Sistem de plată pentru o prestație de serviciu, pentru un consum de energie etc. prin fixarea cu aproximație a unei sume globale. 2. Adj. (În sintagmele) Tarif (sau preț) paușal = tarif sau preț care se plătește uniform, stabilit în baza experiențelor sau a unei evaluări. Asigurare paușală = asigurare pentru bunuri, persoane etc. contra plății unei prime de asigurare unice (medie). [Pr.: pa-u-] – Din germ. Pauschale.

pauza
PÁUZĂ, pauze, s.f. 1. Suspendare, oprire temporară a unei acțiuni, a unei mișcări, a unei activități; interval de timp cât durează această întrerupere; repaus. ♢ Loc. adv. Fără pauză = continuu, neîntrerupt. ♦ (La școală) Recreație^1. ♦ (La spectacole) Antract. 2. (Concr.) Semn muzical, corespunzător valorilor de fraze de note, care se pune pe portativ pentru a indica întreruperea unei fraze muzicale și durata acestei întreruperi. 3. (Concr.) Linie orizontală, mai lungă decât cratima, folosită ca semn de punctuație pentru a indica cititorului o oprire în lectură mai mare decât la virgulă sau pentru a separa două părți deosebite ale unui text. [Pr.: pa-u-] – Din lat. pausa, fr. pause, germ. Pause.

pava
PAVÁ, pavez, vb. I. Tranz. A acoperi cu pavaj o stradă, o curte etc.; a executa un pavaj; a pavela. – Din fr. paver.

pavagiu
PAVAGÍU, pavagii, s.m. (Rar) Pavator. – Pava + suf. -giu.

pavaj
PAVÁJ, pavaje, s.n. Faptul de a pava; (concr.) Îmbrăcăminte rutieră alcătuită din materiale în formă de blocuri, așezate pe un pat de nisip sau de mortar așternut pe fundația, pregătită în prealabil, a unui drum, a unei curți etc. – Din fr. pavage.

pavana
PAVÁNĂ, pavane, s.f. Dans vechi, de origine italiană sau spaniolă, cu ritm și cu mișcări lente și cu caracter ceremonios; melodie după care se execută acest dans. – Din fr. pavane.

pavare
PAVÁRE, pavări, s.f. Acțiunea de a pava și rezultatul ei; pavaj. – V. pava.

pavat
PAVÁT^1 s.n. Pavare. – V. pava.

PAVÁT^2, -Ă, pavați, -te, adj. (Despre străzi, curți etc.) Acoperit cu pavaj. – V. pava.

pavator
PAVATÓR, -OÁRE, pavatori, -oare, s.m. și f. Muncitor calificat care execută pavaje; pavagiu. – Pava + suf. -tor.

pavaza
PÁVĂZĂ, paveze, s.f. 1. Scut. ♢ Expr. A sta pavăză = a apăra, a feri. A-și pune mâna (drept) pavăză = a-și ridica mâna în dreptul ochilor (pentru a se feri de o lumină puternică, de un pericol etc.). 2. Fig. Ocrotire, apărare, sprijin, protecție. – Din pol. pawež.

pavea
PAVEÁ, pavele, s.f. 1. Bloc, bucată de piatră, de cărămidă, de lemn etc. (de formă cubică), folosită la executarea pavajelor. ♢ Expr. (Reg.) A număra pavelele = a umbla fără rost, a bate străzile. 2. (Ieșit din uz) Pavaj. – Din fr. pavé.

pavecernita
PAVECÉRNIȚĂ, pavecernițe, s.f. Slujbă scurtă care se face (la mănăstiri) după vecernie. ♦ Carte care cuprinde rugăciunile și rânduiala acestei slujbe. – Din sl. pavečerĩnica.

pavela
PAVELÁ, pavelez, vb. I. Tranz. (Înv.) A pava. – Din pavea.

pavian
PAVIÁN, paviani, s.m. (La pl.) Gen de maimuțe africane cu botul alungit ca de câine și cu corpul acoperit cu păr lung și rar (Pavio); (și la sg.) maimuță care face parte din acest gen. [Pr.: -vi-an] – Din germ. Pavian.

pavilion
PAVILIÓN, pavilioane, s.n. 1. Clădire mică, pitorească, situată într-o grădină, într-un parc sau la extremitățile unui edificiu; clădire izolată într-o pădure, pe malul unui lac etc. ♦ Fiecare dintre clădirile de sine stătătoare ale unui ansamblu de clădiri care alcătuiesc o unitate administrativă sau sunt destinate unui singur scop (la spitale, școli, cazărmi etc.). ♦ Cort mare, cu vârful ascuțit, care servea ca locuință căpeteniilor armatei în timpul campaniilor. 2. Drapel arborat de unele autorități portuare pe fațada sediului lor. ♦ Drapel sau steguleț, de forme și de culori diferite, arborat la pupa sau pe catargul unei nave pentru a-i identifica apartenența la o anumită țară sau care este folosit pentru anumite semnalizări pe mare. ♦ Stindard al unor organizații, asociații etc., care se înalță la anumite festivități. 3. Segment cartilaginos, acoperit de piele, care face parte din urechea externă și în care se deschide canalul auditiv; p. ext. porțiune dilatată de la extremitatea unui conduct organic. Pavilionul trompei uterine. 4. Cornet acustic. 5. Partea largă ca o pâlnie a instrumentelor muzicale de suflat. ♦ Pâlnie acustică a unui receptor telefonic, a unui megafon etc. [Pr.: -li-on] – Din fr. pavillon, germ. Pavillon.

paviment
PAVIMÉNT, pavimente, s.n. Pardoseală a unei încăperi sau pavaj al unei curți interioare, făcute din piatră, mozaic etc., având și o funcție decorativă. – Din lat. pavimentum.

pavlicean
PAVLICEÁN, -Ă, s.m. și f. v. pavlichian.

pavlichian
PAVLICHIÁN, -Ă, pavlichieni, -e, s.m. și f. Participant la mișcarea socială antifeudală din sec. VII-IX din Imperiul Bizantin, care, sub haina religioasă, a luptat împotriva inegalității sociale, cerând suprimarea ierarhiei bisericești, simplificarea cultului, abolirea cultului icoanelor etc. [Pr.: -chi-an. – Var.: pavliceán, -ă s.m. și f.] – Din sl. pavlikijaninŭ.

pavlichianca
PAVLICHIÁNCĂ, pavlichience, s.f. Pavlichiană. [Pr.: -chi-an-] – Pavlichian + suf. -cil.

pavlovism
PAVLOVÍSM s.n. Orientare în medicină și în psihologie bazată pe descoperirile lui I. P. Pavlov privitoare la activitatea nervoasă superioară. – Pavlov (n. pr.) + suf. -ism.

pavlovist
PAVLOVÍST, -Ă, pavloviști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al pavlovismului. – Din engl. pavlovist.

pavoaz
PAVOÁZ, pavoaze, s.n. Ansamblu de drapele sau de lumini pe care le arborează o navă cu ocazia unor solemnități. – Din fr. pavois.

pavoaza
PAVOAZÁ, pavoazez, vb. I. Tranz. A împodobi o sală, o clădire etc. cu steaguri, cu tablouri, cu verdeață etc. în semn de sărbătoare. ♦ P. gener. A împodobi, a orna; a decora, a ornamenta. – Din fr. pavoiser.

pavoazare
PAVOAZÁRE pavoazări, s.f. Acțiunea de a pavoaza și rezultatul ei; împodobire, ornare, decorare, ornamentare. – V. pavoaza.

pavoazat
PAVOAZÁT, -Ă, pavoazați, -te, adj. (Despre clădiri, săli, nave etc.) împodobit cu steaguri, tablouri, flori etc. în semn de sărbătoare. – V. pavoaza.

pazarghidean
PAZARGHIDEÁN, pazarghideni, s.m. (Turcism înv.) Om de afaceri; samsar, misit. – Din tc. pazara-gidea.

pazarlac
PAZARLẤC, pazarlâcuri, s.n. (Înv.) Afacere comercială; negustorie, trafic. – Din. tc. pazarlık.

pazarnic
PAZÁRNIC, pazarnici, s.n. (Înv.) Polițai însărcinat cu paza unei piețe, a unui târg. – Pazar (înv. „bazar”) + suf. -nic.

paza
PÁZĂ, paze, s.f. Acțiunea de a păzi; mijloc prin care se asigură păzirea. ♢ Loc. adj. De pază = însărcinat cu paza; de gardă. ♢ Loc. adv. În paza (cuiva) = în grija, în seama cuiva. ♦ (Concr.) Persoană sau grup de persoane însărcinate să păzească pe cineva sau ceva; paznic, gardă. – Din păzi (derivat regresiv).

pazie
PÁZIE, pazii, s.f. Scândură (ornamentală) așezată vertical la capătul din afară al căpriorilor unui acoperiș cu streașină pentru a ascunde capetele acestora. ♢ Marginea verticală a unui cofraj. ♦ Fâșie de tablă așezată la intersecția unei învelitori cu un zid, pentru a împiedica pătrunderea apei prin rostul de la intersecție. – Cf. p ă z i.

paznic
PÁZNIC, paznici, s.m. 1. Cel care păzește; păzitor, strajă, gardian. 2. (Înv.) Membru al consiliului comunal însărcinat cu strângerea impozitelor. – Pază + suf. -nic.

pazvangiu
PAZVANGÍU, pazvangii, s.m (Înv.) Ostaș din trupele rebele ale lui Pazvantoglu (Pazvan-Oglu), care făceau dese incursiuni de pradă în Țara Românească, la sfârșitul sec. XVIII și începutul sec. XIX; p. ext. hoț, tâlhar, pungaș; pazvant, pazvantlâu, pazvantoglu. – Pazvant + suf. -giu.

pazvant
PAZVÁNT, pazvanți, s.m. (Înv.) Pazvangiu. – Din n. pr. Pazvant[oglu].

pazvantlau
PAZVANTLẤU, pazvantlâi, s.m. (Înv.) Pazvangiu. [Var.: pazvantlíu s.m.] – Pazvant + suf. -giu.

pazvantliu
PAZVANTLÍU s.m. v. pazvantlâu.

pazvantoglu
PAZVANTÓGLU, pazvantogli, s.m. (Înv.) Pazvangiu. – Din n. pr. Pazvantoglu.

pacala
PĂCÁLĂ, s.m., păcale, s.f. 1. s.m. Om glumeț, poznaș, care se ține de farse. 2. S.f. (Reg.) Păcăleală. – Din păcăli (derivat regresiv).

pacat
PĂCÁT, păcate, s.n. 1. Călcare a unei legi sau a unei porunci bisericești, abatere de la o normă (religioasă); fărădelege; p. gener. faptă vinovată, greșeală, vină. ♢ Păcatul strămoșesc (sau originar) = (în concepția religiei creștine) greșeala de a fi încălcat interdicția divină de a nu gusta din pomul cunoașterii binelui și a răului, fapt care a atras alungarea neamului omenesc din rai și pierderea stării paradiziace. Păcat capital = păcat considerat de biserică fundamental și din care ar izvorî toate celelalte păcate. ♢ Loc. adj. și adv. Cu păcat = greșit; nedrept, vinovat, neîngăduit, oprit. Fără (de) păcat = nevinovat, corect, drept, legiuit. ♢ Expr. A-și face păcat(e) cu cineva = a face o faptă rea în dauna cuiva, a oropsi, a nedreptăți pe cineva. A intra (sau a cădea) în păcat(e) = a comite o faptă condamnabilă, a greși. A-și spăla păcatul (sau păcatele) = a ispăși o greșeală, o vină. Lasă-mă păcatelor mele (sau lasă-l păcatelor lui etc.) sau la păcatele! = lasă-mă (sau lasă-l etc.) în pace! Păcatele mele (sau tale etc.)! = vai de mine (sau de tine etc.)! A trage păcatul (sau păcatele) cuiva = a) a suporta consecințele greșelii altui a; b) a fi ispitit, tentat să facă ceva. A vorbi cu păcat = a aduce învinuiri nedrepte, a greși, a se face vinovat spunând lucruri neadevărate. (E) păcat (de Dumnezeu) sau e mai mare păcat(ul) = nu se cuvine, nu e drept, nu e bine. ♦ (Înv. și pop.) Canon, osândă, primită pentru ispășirea unei vini. 2. Cusur, defect, scădere; slăbiciune, patimă, viciu. 3. Întâmplare rea; nenorocire, năpastă, pacoste, necaz. ♢ Loc. adv. Din păcate = din nenorocire, spre regretul cuiva. ♢ Expr. A-l împinge (sau a-l îndemna, a duce) pe cineva păcatul (sau păcatele) să... (sau de...) = a simți un imbold spre ceva oprit, a fi îndemnat de un cuget rău, de o slăbiciune. (Exclamativ) Mai știi păcatul! = cine ar putea ști? se prea poate. Păcat că... (sau de...)! = îmi pare rău că... (sau de...); e regretabil că... Ce păcat! = cât îmi pare de rău! 4. (Eufemistic) Diavol, drac, naiba. ♢ Expr. Al păcatelor = al naibii, teribil, strașnic, cumplit, grozav. Ce păcatul? sau ce păcatele? = ce naiba'? ce dracu? Ba pe păcatele! = ba pe naiba! atât mai trebuie! – Lat. peccatum.

pacaleala
PĂCĂLEÁLĂ, păcăleli, s.f. Glumă, farsă, șotie; păcălire, păcălitură. – Păcăli + suf. -eală.

pacali
PĂCĂLÍ, păcălesc, vb. IV. Tranz. A induce pe cineva în eroare, printr-o viclenie sau printr-o minciună, pentru a trage un folos sau pentru a se amuza; a înșela, a amăgi, a trage pe sfoară. ♦ Refl. A-și greși socotelile; a aprecia greșit, a se înșela. – Et. nec.

pacalici
PĂCĂLÍCI, păcălici, s.m. Persoană care are obiceiul să păcălească, să facă farse. ♦ Numele unui joc de copii care se joacă cu un set de cărți de joc speciale, în care pierde cel care rămâne cu singura carte fără pereche. – Păcăli + suf. -ici.

pacalire
PĂCĂLÍRE, păcăliri, s.f. Acțiunea de a (se) păcăli și rezultatul ei; păcăleală, păcălit^1. – V. păcăli.

pacalit
PĂCĂLÍT^2, -Ă, păcăliți, -te, adj. Înșelat, tras pe sfoară. – V. păcăli.

PĂCĂLÍT^1 s.n. Păcălire. – V. păcăli.

pacalitor
PĂCĂLITÓR, -OÁRE, păcălitori, -oare, adj. Care păcălește. – Păcăli + suf. -tor.

pacalitura
PĂCĂLITÚRĂ, păcălituri, s.f. Păcăleală. – Păcăli + suf. -tură.

pacaneala
PĂCĂNEÁLĂ, păcăneli, s.f. Păcănire. – Păcăni + suf. -eală.

pacani
PĂCĂNÍ, păcănesc, vb. IV. Intranz. A produce un zgomot scurt, repetat și sacadat; a țăcăni, a pocni. – Pac^1 + suf. -ăni.

pacanire
PĂCĂNÍRE, păcăniri, s.f. Acțiunea de a păcăni și rezultatul ei; zgomot scurt, repetat și sacadat; păcănit, păcănitură, păcăneală. – V. păcăni.

pacanit
PĂCĂNÍT, păcănituri, s.n. Păcănire. – V. păcăni.

pacanitura
PĂCĂNITÚRĂ, păcănituri, s.f. Păcănire. – Păcăni + suf. -tură.

pacatos
PĂCĂTÓS, -OÁSĂ, păcătoși, -oase, adj. (Adesea substantivat) 1. Care are multe păcate, care se face vinovat de călcarea unor norme; p. ext. ticălos, rău, afurisit, nemernic. ♦ Care aduce neplăceri, plin de cusururi; supărător; defavorabil; defectuos; de proastă calitate. 2. Vrednic de milă; nenorocit; nevoiaș. – Păcat + suf. -os.

pacatosenie
PĂCĂTOȘÉNIE, păcătoșenii, s.f. Faptul de a fi păcătos (1); faptă de om păcătos; stare de decădere; ticăloșie; nemernicie, păcătoșie. ♦ Mizerie. – Păcătos + suf. -enie.

pacatosie
PĂCĂTOȘÍE, păcătoșii, s.f. Păcătoșenie. – Păcătos + suf. -ie.

pacatui
PĂCĂTUÍ, păcătuiesc, vb. IV. Intranz. A comite un păcat (1); a greși. – Păcat + suf. -ui.

pacatuire
PĂCĂTUÍRE, păcătuiri, s.f. Acțiunea de a păcătui și rezultatul ei. – V. păcătui.

pacisa
PĂCÍȘĂ s.f. v. pacișă.

pacornita
PĂCÓRNIȚĂ, păcornițe, s.f. Vas de lemn sau de scoarță de copac în care se ține păcura pentru uns roțile căruței. – Păcură + suf. -orniță.

pacuina
PĂCUÍNĂ, păcuini, s.f. (Reg.) Oaie. – Lat. pecuina.

pacurar
PĂCURÁR^1, păcurari, s.m. (Înv. și reg.) Păstor, cioban. – Din lat. pecorarius.

PĂCURÁR^2, păcurari, s.m. (Reg.) Muncitor care se ocupă cu extragerea păcurii. ♦ Negustor ambulant care vindea păcură (și petrol lampant) prin sate; găzar. – Păcură + suf. -ar.

pacura
PẮCURĂ s.f. Lichid vâscos, negru sau brun-închis, rămas de la distilarea țițeiului, care se folosește drept combustibil și ca materie primă la fabricarea motorinei grele, a uleiurilor minerale, a asfaltului și a altor produse; țiței brut. – Lat. picula.

pacuraras
PĂCURĂRÁȘ, păcurărași, s.m. (Pop.) Diminutiv al lui păcurar^1; păcurărel. – Păcurar^1 + suf. -aș.

pacurarel
PĂCURĂRÉL, păcurărei, s.m. (Pop.) Păcurăraș. – Păcurar^1 + suf. -el.

pacuraresc
PĂCURĂRÉSC, -EÁSCĂ, păcurărești, adj. (Înv. și reg.) Care aparține păcurarului^1, privitor la păcurar^1; ciobănesc, păstoresc. – Păcuar^1 + suf. -esc.

pacurareste
PĂCURĂRÉȘTE adv. (Înv. și reg.) Ca păcurarii^1; ciobănește. – Păcurar^1 + suf. -ește.

pacurari
PĂCURĂRÍ, păcurăresc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Înv. și reg.) A ciobăni, a păstori. – Din păcurar^1.

pacurarie
PĂCURĂRÍE, păcurării, s.f. (Înv. și reg.) Îndeletnicirea păcurarului^1; ciobănie. – Păcurar^1 + suf. -ie.

pacurarit
PĂCURĂRÍT s.n. (Reg.) Faptul de a păcurări; păstorie, păstorit. – V. păcurări.

pacurarita
PĂCURĂRÍȚĂ, păcurărițe, s.f. (Înv. și reg.) Soția păcurarului^1; ciobăniță, păstorită. – Păcurar^1 + suf. -iță.

pacuriu
PĂCURÍU, -ÍE, păcurii, adj. (Rar) De culoarea păcurii; negru. – Păcură + suf. -iu.

pacuros
PĂCURÓS, -OÁSĂ, păcuroși, -oase, adj. (Rar) Care conține păcură; care seamănă cu păcura. – Păcură + suf. -os.

paducel
PĂDUCÉL, păducei, s.m. 1. Arbust sau arbore spinos din familia rozaceelor, cu frunze crestate, cu flori albe dispuse în buchețele, cu fructe comestibile, care se cultivă și ca plantă ornamentală (Crataegus monogyna). 2. Insectă parazită care trăiește pe plante sau pe corpul unor mamifere (Leptus autumnalis). 3. (Pop.) Boală de piele care se manifestă prin mâncărimi pe tălpi sau între degetele picioarelor. – Din lat. *peducellus.

paduche
PĂDÚCHE, păduchi, s.m. 1. Nume generic dat mai multor specii de insecte parazite care trăiesc pe corpul oamenilor și al unor animale (Pediculus). ♦ Epitet dat unui om care nu muncește și trăiește din munca altuia; parazit. 2. Nume dat unor insecte parazite care trăiesc pe frunzele, ramurile sau tulpinile plantelor, hrănindu-se pe seama acestora. 3. Compus: păduche-de-lemn = ploșniță. – Lat. peduculus.

paduchea
PĂDUCHEÁ, păduchez, vb. I. Tranz. și refl. (Pop.) A îndepărta păduchii (1) din păr, de pe corp sau de pe haine; a (se) despăduchea. [Var.: păduchí vb. IV] – Din păduche.

paduchernita
PĂDUCHÉRNIȚĂ, păduchernițe, s.f. 1. (Depr.) Locuință în care mișună păduchii (1); p. ext. locuință murdară, sărăcăcioasă. 2. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu miros urât, cu flori fără petale, întrebuințată la țară pentru stârpirea ploșnițelor (Lepidium ruderale). [Pl. și: păducherniți] – Păduche + suf. -erniță.

paduchi
PĂDUCHÍ vb. IV. v. păduchea.

paduchios
PĂDUCHIÓS, -OÁSĂ, păduchioși, -oase, adj. Care are păduchi (1), plin de păduchi; p. ext. murdar, nespălat; fig. sărac, nevoiaș. – Păduche + suf. -os.

padurar
PĂDURÁR, pădurari, s.m. Persoană însărcinată cu paza unei păduri. – Pădure + suf. -ar.

padurat
PĂDURÁT, -Ă, pădurați, -te, adj. (Rar) Împădurit. – Pădure + suf. -at.

paduratic
PĂDURÁTIC, -Ă, păduratici, -ce, adj. 1. Care crește sau trăiește în pădure; pădureț, sălbatic. 2. Acoperit cu păduri; păduros, împădurit. – Pădure + suf. -atic.

padurarie
PĂDURĂRÍE^1 s.f. Ocupația pădurarului; pădurărit (1). – Pădurar + suf. -ie.

PĂDURĂRÍE^2 s.f. (Înv.) Silvicultură. – Pădure + suf. -ărie.

padurarit
PĂDURĂRÍT s.n. 1. Ocupația pădurarului, viața de pădurar; pădurărie^1. 2. (Rar) Silvicultură. 3. (Înv.) Impozit plătit de proprietarii de pădure. – Pădure + suf. -ărit.

padure
PĂDÚRE, păduri, s.f. Întindere mare de teren acoperită de copaci; mulțime densă de copaci crescuți în stare sălbatică, în care predomină una sau mai multe specii, pe lângă care se mai află arbuști, plante erbacee, mușchi etc., precum și diferite specii de animale. ♢ Loc. adj. Din sau de (la) pădure = a) (despre plante și animale) sălbatice; b) fig. (despre oameni) fără maniere, necioplit, necivilizat. ♢ Expr. Parcă ar fi născut (sau crescut) în pădure, se spune despre o persoană cu o comportare urâtă, lipsită de educație. A căra lemne în pădure = a face un lucru inutil. ♦ Fig. (Urmat de determinări) Grămadă mare de obiecte de același fel (de obicei în poziție verticală) care acoperă o suprafață. – Lat. padule.

padurean
PĂDUREÁN, -Ă, pădureni, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de pădure, privitor la pădure; de la pădure, care trăiește sau se găsește în pădure. 2. S.m. și f. Persoană care trăiește într-o regiune de pădure sau de munte ori este originară de acolo. – Pădure + suf. -ean.

padureanca
PĂDUREÁNCĂ, pădurence, s.f. Femeie care trăiește într-o regiune de pădure sau de munte ori este originară de acolo. – Pădurean + suf. -că.

paduret
PĂDURÉȚ, -EÁȚĂ, pădureți, -e, adj. 1. (Despre plante, pomi fructiferi) Care crește în pădure sau într-un loc necultivat; sălbatic. ♦ (Despre fructe) Produs de un arbore pădureț (1); nealtoit; p. ext. cu gust acru, astringent. ♢ Expr. A se sătura (de cineva sau de ceva) ca de mere pădurețe = a fi foarte plictisit (de cineva sau de ceva), a nu mai putea suferi. 2. (Rar; despre animale) Care trăiește în pădure; sălbatic. ♦ Fig. (Despre oameni) Ursuz, retras, sălbatic. – Pădure + suf. -eț.

padurice
PĂDURÍCE, pădurici, s.f. Diminutiv al lui pădure; păduriță. – Pădure + suf. -ice.

paduriste
PĂDURÍȘTE, păduriști, s.f. (Rar) Pădure (rară). – Pădure + suf. -iște.

padurita
PĂDURÍȚĂ, pădurițe, s.f. Pădurice. – Pădure + suf. -iță.

paduros
PĂDURÓS, -OÁSĂ, păduroși, -oase, adj. (Despre regiuni, dealuri, munți, terenuri) Acoperit cu păduri, bogat în păduri; împădurit. – Pădure + suf. -os.

paftaluta
PĂFTĂLÚȚĂ, păftăluțe, s.f. Diminutiv al lui pafta. – Pafta + suf. -ăluță.

pafuga
PĂFUGÁ, păfúg, vb. I. Tranz. (Reg.) A fugări, a alunga. [Var.: pefugá vb. I] – Pe + fugă.

pagan
PĂGẤN, -Ă, păgâni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care se închină zeilor sau idolilor; idolatru; p. ext. nume dat de creștini celor care sunt de altă religie decât cea creștină sau care nu are nici o religie; p. restr. turc, mahomedan. 2. Adj. Care aparține unei religii politeiste sau cultului civilizației antice greco-romane sau care se referă la antichitatea greco-romană; p. restr. turcesc. 3. S.m. și f. Persoană care se abate de la dogmele religiei (creștine); eretic. 4. S.m. și f. Fig. Om rău la suflet, crud, nemilos. 5. Adj. Pătimaș, sălbatic, cumplit. – Lat. paganus.

paganatate
PĂGÂNĂTÁTE s.f. 1. Păgânism (1). 2. Mulțime de păgâni; păgânime; p. restr. mulțime de turci; turcime. – Păgân + suf. -ătate.

paganesc
PĂGÂNÉSC, -EÁSCĂ, păgânești, adj. Care aparține păgânilor sau păgânismului, privitor la păgâni sau la păgânism; p. restr. turcesc. – Păgân + suf. -esc.

paganeste
PĂGÂNÉȘTE adv. Ca păgânii, în felul păgânilor; fig. fără milă, în mod necruțător. – Păgân + suf. -ește.

pagani
PĂGÂNÍ, păgânesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) converti la păgânism; p. ext. a face să devină sau a deveni ateu; p. restr. a (se) turci. – Din păgân.

paganie
PĂGÂNÍE, (2) păgânii, s.f. (Înv.) 1. Păgânism (1). 2. Faptă de păgân, nelegiuire, fărădelege. – Păgân + suf. -ie.

paganime
PĂGÂNÍME s.f. Totalitatea păgânilor; mulțime de păgâni; păgânătate; p. restr. turcime. – Păgân + suf. -ime.

paganism
PĂGÂNÍSM s.n. 1. Credință religioasă a păgânilor; p. ext. credință religioasă a antichității greco-romane; epocă anterioară apariției creștinismului; păgânătate, păgânie. 2. P. anal. Atitudine filozofică, religioasă, artistică asemănătoare cu cea care se atribuie antichității greco-romane. – Păgân + suf. -ism.

pagubas
PĂGUBÁȘ, -Ă, păgubași, -e, s.m. și f. Persoană care a suferit o pagubă. ♢ Loc. vb. A lăsa (pe cineva) păgubaș = a provoca (cuiva) o pierdere; a păgubi. A fi (sau a rămâne) păgubaș = a pierde ceva, a fi (sau a rămâne) în pagubă; a păgubi. ♢ Expr. A se lăsa păgubaș (de cineva sau de ceva) = a renunța (la cineva sau la ceva). – Pagubă + suf. -aș.

pagubi
PĂGUBÍ, păgubesc, vb. IV. Intranz. A suferi o pagubă, a fi lipsit de un bun sau de un câștig. ♦ Tranz. A pricinui cuiva o pagubă; a lipsi pe cineva de un câștig sau de un bun al său. – Din pagubă.

pagubire
PĂGUBÍRE, păgubiri, s.f. Faptul de a păgubi. – V. păgubi.

pagubit
PĂGUBÍT, -Ă, păgubiți, -te, adj. Care a suferit o pagubă. – V. păgubi.

pagubitor
PĂGUBITÓR, -OÁRE, păgubitori, -oare, adj. Care aduce sau provoacă o pagubă sau un prejudiciu; stricător, dăunător. Păgubi + suf. -tor.

pagubos
PĂGUBÓS, -OÁSĂ, păguboși, -oase, adj. Care suferă mereu pagube, care nu are noroc în ceea ce întreprinde; ghinionist. – Pagubă + suf. -os.

pahar
PĂHÁR s.n. v. pahar.

paharas
PĂHĂRÁȘ, păhărașe, s.n. (Pop.) Păhărel. – Pahar + suf. -aș.

paharel
PĂHĂRÉL, păhărele, s.n. Diminutiv al lui pahar; păhăraș, păhăruș, păhăruț. – Pahar + suf. -el.

paharniceasa
PĂHĂRNICEÁSĂ, păhărnicese, s.f. Soția paharnicului. – Paharnic + suf. -easă.

paharnicel
PĂHĂRNICÉL, păhărnicei, s.m. Boier de rang inferior, subaltern al paharnicului. – Paharnic + suf. -el.

paharnicie
PĂHĂRNICÍE s.f. 1. Demnitatea sau slujba de paharnic. 2. Bir (încasat de păhărnicei) de pe vinul vândut. – Paharnic + suf. -ie.

paharus
PĂHĂRÚȘ, păhărușe, s.n. (Pop.) Păhărel. – Pahar + suf. -uș.

paharut
PĂHĂRÚȚ, păhăruțe, s.n. Păhărel. – Pahar + suf. -uț.

pai
PĂI adv. v. apoi.

paiajen
PĂIÁJEN s.m. v. păianjen.

paianjen
PĂIÁNJEN, păianjeni, s.m. 1. (La pl.) Grup de animale arahnide, caracterizate prin cefalotorace cu opt picioare lungi și cu abdomenul nesegmentat, care se hrănesc cu insecte mici, prinse de obicei într-o pânză subțire țesută de ele cu ajutorul unui lichid cleios pe care îl secretă; (și la sg.) animal care face parte din acest grup. 2. (La pl.) Pânză de păianjen (1); păienjeniș. 3. Unealtă folosită pentru prinderea și extragerea pieselor de dimensiuni mici sau a bucăților de cablu rămase într-o sondă. 4. (Sport) Fiecare dintre colțurile de sus ale porții la fotbal, handbal, polo sau hochei. 5. (Reg.) Prăjină care se așază pe vârful clăilor, al stogurilor sau al acoperișurilor de paie ca să le apere de vânt. [Pr.: pă-ian-. – Var.: (reg.) păiájen, paiájen, paínjen, paíngăn, păínjen, s.m.] – Din sl. *pajončina. Cf. bg. P a j a š i n a.

paienjeni
PĂIENJENÍ, păienjenesc, vb. IV. Refl. și intranz. A (se) împăienjeni. [Pr.: pă-ien-. – Var.: (reg.) păinjení, păinjiní, painjení, painginí vb. IV] – Din păianjen.

paienjenire
PĂIENJENÍRE, păienjeniri, s.f. Acțiunea de a (se) păienjeni și rezultatul ei; împăienjenire. [Pr.: pă-ien-. – Var.: (reg.) păinjeníre, painjeníre s.f.] – V. păienjeni.

paienjenis
PĂIENJENÍȘ, păienjenișuri, s.n. Pânză țesută de păianjen. ♦ Fig. Desiș, rețea, împletitură. [Pr.: pă-ien-. – Var.: (reg.) painjeníș, păinjeníș, paianjeníș, paingeníș, păingăníș s.n.] – Păianjen + suf. -iș.

paienjenit
PĂIENJENÍT, -Ă, păienjeniți, -te, adj. 1. Acoperit cu păienjeniș. 2. Fig. (Despre vedere, ochi) Lipsit de claritate; încețoșat, tulbure. [Pr.: pă-ien. – Var.: (reg.) păinjenát, -ă, păinjinít, -ă, painjenít, -ă, adj.] – V. păienjeni.

paier
PĂIÉR, păiere, s.n. (Reg.) Saltea umplută cu paie sau cu fân. – Pai + suf. -ar.

painganis
PĂINGĂNÍȘ s.n. v. păienjeniș.

painjen
PĂÍNJEN s.m. v. păianjen.

painjenat
PĂINJENÁT, -Ă adj. v. păienjenit.

painjeni
PĂINJENÍ vb. IV. v. păienjeni.

painjenire
PĂINJENÍRE s.f. v. păienjenire.

painjenis
PĂINJENÍȘ s.n. v. păienjeniș.

painjenita
PĂINJENÍȚĂ, păinjenițe, s.f. (Rar) Femela păianjenului (1). [Pr.: pă-in-] – Păinjen + suf. -iță.

painjinar
PĂINJINÁR, păinjinari, s.m. (Rar) Păienjeniș. [Pr.: pă-in-] – Păinjin + suf. -ar.

painjini
PĂINJINÍ vb. IV. v. păienjeni.

painjinit
PĂINJINÍT, -Ă adj. v. păienjenit.

paioara
PĂIOÁRĂ, păioare, s.f. (Reg.) Țesătură fină de in, de bumbac sau de mătase; văl subțire. [Pr.: pă-ioa-] – Lat. palliola.

paios
PĂIÓS, -OÁSĂ, păioși, -oase, adj., s.f. 1. Adj. (Despre plante) Care are tulpina un pai; (despre culturi) care este format din astfel de plante. 2. S.f. (Mai ales la pl.) Cereală a cărei tulpină este pai. – Pai + suf. -os.

pais
PĂÍȘ, păișuri, s.n. 1. Cantitate mare de paie. 2. (Pop.) Nume generic dat mai multor specii de păioase care se găsesc în vegetația pajiștilor naturale. – Pai + suf. -iș.

paisor
PĂIȘÓR, păișoare, s.n. (Reg.) 1. Păiuș (1). 2. Bețișor cu ajutorul căruia se înnegresc sprâncenele. – Pai + suf. -ișor.

paius
PĂIÚȘ, păiușe, s.n. 1. Diminutiv al lui pai; păișor, păiuț (1). 2. (Pop.) Nume generic dat mai multor specii de graminee care se găsesc în vegetația pajiștilor naturale. [Pl. și: păiușuri] – Pai + suf. -uș.

paiusca
PĂIÚȘCĂ s.f. Mică plantă erbacee din familia gramineelor, cu florile dispuse în spiculețe mici (Festuca pseudovina). – Pai + suf. -ușcă.

paiut
PĂIÚȚ, păiuțe, s.n. 1. Păiuș (1). 2. (Reg.) Băț de chibrit. – Pai + suf. -uț.

palalaie
PĂLĂLÁIE, pălălăi, s.f. Flacără mare; vâlvătaie. – Din pălălăi. Cf. v â l v ă t a i e.

palalai
PĂLĂLĂÍ, pălălăiesc, vb. IV. 1. Intranz. (Despre foc; la pers. 3) A arde cu flacără mare; a se întinde, a se răspândi. 2. Intranz. și tranz. Fig. (Pop.) A flutura, a fâlfâi. – Pală^1 + suf. -ălăi.

palamar
PĂLĂMÁR^1, pălămari, s.m. (Reg.) Paracliser. – Din ucr. palamar.

PĂLĂMÁR^2, pălămare, s.n. (Pop.) Odgon, parâmă. [Var.: pălimár s.n.] – Din tc. palamar, ngr. palamári.

palamida
PĂLĂMÍDĂ^1, pălămide, s.f. 1. Plantă erbacee perenă din familia compozitelor, cu tulpină înaltă, cu rădăcini adânci, cu frunzele întregi sau crestate, acoperite pe margini cu spini, care este foarte vătămătoare pentru semănături (Cirsium arvense). 2. Plantă erbacee bienală din familia compozitelor, cu frunze spinoase, păroase și cu flori roșii (Carduus crispus). – Din bg. palamida.

PĂLĂMÍDĂ^2, pălămide, s.f. Pește marin răpitor, de forma unui fus gros, cu spatele albastru, cu solzi mici și cu numeroși dinți pe fălci (Sarda sarda). ♢ Compus: pălămidă-de-baltă = pește mic cu corpul acoperit cu plăci osoase și cu spini (Pungitius platygaster). – Din ngr. palamídha.

palarie
PĂLĂRÍE, pălării, s.f. 1. Obiect folosit pentru acoperirea capului, format dintr-o calotă de pâslă, de paie, de pânză etc. (cu boruri). ♢ Expr. (Fam.) A lovi (sau a plezni) (pe cineva) în pălărie = a spune cuiva o vorbă înțepătoare, a da cuiva o veste neașteptată și neplăcută. 2. P. anal. Partea superioară, în formă de pălărie (1), a unor ciuperci. ♦ Discul fiorii-soarelui, în care sunt înfipte semințele. ♦ Abajur. ♦ Căpăcel de metal de la o lampă cu petrol, cu o deschizătură prin care iese fitilul. 3. Compus: (Bot.) pălăria-șarpelui = ciupercă otrăvitoare cu pălăria (2) roșie cu pete albe (Amanita muscaria): pălăria-cucului = plantă erbacee din familia geraniaceelor, cu flori roșii-brune sau violet-închis, folosită ca plantă medicinală (Geranium phaneum). 4. (Geol.; în sintagma) Pălărie de fier = zonă superficială oxidată a unui zăcământ metalifer. – Et. nec.

palarier
PĂLĂRIÉR, pălărieri, s.m. Persoană care confecționează, repară, curăță sau vinde pălării. [Pr.: -ri-er] – Pălărie + suf. -er.

palarioara
PĂLĂRIOÁRĂ, pălărioare, s.f. Diminutiv al lui pălărie; pălăriuță [Pr.: -ri-oa-] – Pălărie + suf. -ioară.

palariuta
PĂLĂRIÚȚĂ, pălăriuțe, s.f. Pălărioară. [Pr.: -ri-u-] – Pălărie + suf. -uță.

palavatic
PĂLĂVÁTIC, -Ă, pălăvatici, -ce, adj. (Reg.) 1. Nemernic, ticălos. 2. Zănatic, ușuratic. ♦ (Substantivat) Persoană care vorbește anapoda, fără rost; palavragiu. – Cf. bg. p a l a v „neastâmpărat”.

palavrageala
PĂLĂVRĂGEÁLĂ, pălăvrăgeli, s.f. Faptul de a pălăvrăgi; vorbărie, trăncăneală, flecăreală, pălăvrăgit. [Var.: palavrageálă s.f.] – Pălăvrăgi + suf. -eală.

palavragi
PĂLĂVRĂGÍ, pălăvrăgesc, vb. IV. Intranz. A spune lucruri fără importanță, a vorbi mult și fără rost; a flecări, a trăncăni. [Var.: palavragí vb. IV] – Din palavragiu (derivat regresiv).

palavragit
PĂLĂVRĂGÍT s.n. (Rar) Pălăvrăgeală. – V. pălăvrăgi.

pali
PĂLÍ^2, pălesc, vb. IV. Intranz. 1. A deveni palid, a se îngălbeni la față (de emoție, din cauza unei boli etc.). 2. (Despre surse luminoase) A-și pierde strălucirea, a se stinge. – Din fr. pâlir.

PĂLÍ^1, pălesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz. și refl. A (se) izbi, a (se) lovi, a (se) ciocni. ♦ (Înv.) A (se) ataca (cu armele). ♦ Tranz. Fig. (Despre stări psihice sau fizice) A cuprinde pe neașteptate, a năpădi, a copleși. 2. Tranz. și intranz. (Despre surse de căldură) A arde, a dogori, a pârli. ♦ Refl. (Reg.) A se încălzi la soare, la foc etc. 3. Intranz. și refl. (Despre plante) A se ofili, a se usca, a se îngălbeni (de frig, de arșiță etc.). ♢ Tranz. Soarele pălește plantele – Din sl. paliti.

palimar
PĂLIMÁR^1, pălimare, s.n. 1. Stâlp de pridvor sau de prispă, care susține streașina acoperișului. 2. Împrejmuire de scânduri la prispa unei case țărănești, la un balcon, la un pod etc.; parmaclâc, balustradă (la un balcon). ♦ (Înv.) Întăritură, parapet. 3. Pridvor, cerdac; foișor. – Et. nec.

PĂLIMÁR^2 s.n. v. pălămar^1.

palinca
PĂLÍNCĂ s.f. v. palincă.

palincuta
PĂLINCÚȚĂ s.f. (Reg.) Diminutiv al lui palincă. [Var.: palincúță s.f.] – Palincă + suf. -uță.

palire
PĂLÍRE^1 s.f. Acțiunea de a păli^1 și rezultatul ei. – V. păli^1.

PĂLÍRE^2 s.f. Faptul de a păli^2; paloare, paliditate. – V. păli^2.

palis
PĂLÍȘ adv. (Reg.) Pieziș. – Păli^1 + suf. -iș.

palit
PĂLÍT, -Ă, păliți, -te, adj. (Despre plante) Îngălbenit, ofilit, veștejit (de arșiță, de vânt, de frig etc.). – V. păli^1.

PĂLÍT^2, -Ă, păliți, -te, adj. 1. (Despre oameni) Palid. 2. (Despre lumină sau corpuri luminoase) Lipsit de strălucire; stins. – V. păli^2.

palitura
PĂLITÚRĂ, pălituri, s.f. Lovitură, izbitură. ♦ Urmă de lovitură; contuzie, rană. – Păli^1 + suf. -tură.

paliur
PĂLIÚR, păliuri, s.m. Arbust spinos de origine mediteraneană, din al cărui lemn greu, dur și elastic se fac cozi de unelte (Paliurus spina-christi). – Din lat. Paliurus (numele științific al plantei).

palmar
PĂLMÁR, pălmare, s.n. Mănușă specială de piele, de cauciuc, de material plastic etc., folosită pentru protecția palmei^1 (1) în diverse locuri de muncă. – Palmă + suf. -ar.

palmas
PĂLMÁȘ, -Ă, pălmași, -e, s.m. și f. Țăran sărac, fără vite de muncă și fără inventar agricol, care își câștiga existența muncind cu brațele la alții. ♢ (Adjectival) Țăran pălmaș. – Palmă + suf. -aș.

palmita
PĂLMÍȚĂ, pălmițe, s.f. Pălmuță. – Palmă + suf. -iță.

palmui
PĂLMUÍ, pălmuiesc, vb. IV. Tranz. A lovi pe cineva cu palma^1 (1) peste obraz, a da cuiva palme^1. – Palmă + suf. -ui.

palmuire
PĂLMUÍRE, pălmuiri, s.f. Acțiunea de a pălmui. – V. pălmui.

palmuit
PĂLMUÍT, -Ă, pălmuiți, -te, adj. Care a fost lovit cu palma^1 (peste obraz). – V. pălmui.

palmuta
PĂLMÚȚĂ, pălmuțe, s.f. Diminutiv al lui palmă^1 (1); pălmiță. – Palmă + suf. -uță.

palosel
PĂLOȘÉL, păloșele, s.n. (Pop.) Diminutiv al lui paloș. – Paloș + suf. -el.

paltinas
PĂLTINÁȘ, păltinași, s.m. (Pop.) Diminutiv al lui paltin; păltinel, păltior (1). – Paltin + suf. -aș.

paltinel
PĂLTÍNEL, păltinei, s.m. (Pop.) Păltinaș. – Paltin + suf. -el.

paltinis
PĂLTINÍȘ, păltinișuri, s.n. Pădure sau desiș de paltini. – Paltin + suf. -iș.

paltior
PĂLTIÓR, păltiori, s.m. 1. (Pop.) Păltinaș. 2. Coacăz sălbatic, cu fructe roșii și acre; pomușoară (Ribes petraeum). [Pr.: -ti-or] – Paltin + suf. -ior.

pamatuf
PĂMĂTÚF, pămătufuri, s.n. Mănunchi făcut din fire de păr, din pene, din fâșii de pânză etc. prinse de un mâner și având diferite întrebuințări. – Din sl. *pometuhŭ.

pamant
PĂMẤNT, (3, 4, 5) pământuri, s.n. 1. Planetă a sistemului solar, locuită de oameni; p. ext. oamenii care locuiesc pe această planetă. ♢ Expr. La capătul (sau marginile) pământului = foarte departe. De când (e lumea și) pământul sau cât e lumea și pământul = a) (de) totdeauna; b) (în construcții negative) niciodată. Ca de la cer la pământ, se spune pentru a arăta marea deosebire dintre două lucruri. 2. Scoarța globului terestru, partea de uscat a globului terestru; suprafața lui (împreună cu atmosfera) pe care trăiesc oamenii și alte vietăți; sol. ♢ Loc. adv. Ca pământul = a) cu desăvârșire, de tot; b) profund, greu; c) (în construcții negative) deloc, în nici un fel. ♢ Loc. adj. și adv. În (sau la) pământ = (aplecat) în jos (de teamă, de emoție, din modestie etc.). La pământ = a) întins, culcat pe jos; p. ext. (despre oameni) deprimat, învins; b) (în formule de comandă) culcă-te! ♢ Expr. A lăsa toate la (sau în) pământ = a lăsa baltă, la voia întâmplării; a abandona. Parcă l-a înghițit pământul (sau a intrat în pământ) = a dispărut, s-a făcut nevăzut. A-i veni cuiva să intre în pământ, se spune când cineva se simte foarte rușinat și ar vrea să nu mai dea ochii cu oamenii. A ieși (sau a apărea) ca din pământ = a se ivi deodată, pe neașteptate, brusc. A (nu) fi (cu picioarele) pe pământ = a (nu) avea simțul realității. A nu-l mai ține (sau a nu-l mai încăpea) nici pământul (de...) = a simți o emoție puternică. A nu-l mai încăpea (pe cineva) pământul = a fi mândru, încrezut. A nu-l primi (pe cineva) nici pământul = a fi un ticălos. A nu-l (mai) răbda (sau ține pe cineva) pământul, se zice (mai ales în imprecații) despre un om rău. A șterge (sau a stinge, a face să piară) de pe fața pământului sau a (se) face una cu pământul (sau o apă și un pământ) = a (se) distruge, a (se) nimici. A scoate (sau a aduce) din pământ (sau din fundul pământului) = a procura ceva foarte greu de obținut, cu orice preț. Din pământ, din iarbă verde = cu orice preț, cu orice efort, neapărat. Doarme și pământul sub om = e liniște, tăcere desăvârșită. 3. Materie din care e alcătuită partea solidă a globului terestru și care este formată dintr-un amestec de granule minerale, provenite din dezagregarea rocilor, și din granule organice, provenite din descompunerea substanțelor organice vegetale sau animale. ♢ Pământ activ (sau decolorat) = material natural pământos, asemănător argilei, care are proprietatea de a absorbi și reține substanțe colorate din uleiuri animale, vegetale și minerale. ♦ (Și în sintagma pământ galben) Lut. ♦ Pământuri rare = grup de oxizi ai unor elemente chimice rare, asemănătoare din punctul de vedere al proprietăților lor chimice. 4. Întindere de uscat; continent. ♦ Întindere de teren (cultivabil). ♢ Expr. Sărac lipit pământului = foarte sărac. 5. Teritoriu, regiune, ținut; p. ext. țară, patrie. ♢ Obiceiul pământului = sumă de norme necodificate, stabilite de practica îndelungată a vieții, transmise urmașilor prin tradiție: p. ext. obicei păstrat din vechime, caracteristic unei țări, unei regiuni. – Lat. pavimentum.

pamantean
PĂMÂNTEÁN, -Ă, pământeni, -e, adj. 1. Care trăiește, care locuiește pe Pământ; de pe Pământ, specific Pământului. ♦ (Substantival) Locuitor al Pământului. 2. (Adesea substantivat) Născut în țara despre care este vorba; indigen, băștinaș, autohton. 3. (Substantivat; rar) Muritor^2. – Pământ + suf. -ean.

pamanteanca
PĂMÂNTEÁNCĂ, pământence, s.f. Femeie născută în țara în care locuiește; băștinașă, autohtonă. – Pământean + suf. -că.

pamantenesc
PĂMÂNTENÉSC, -EÁSCĂ, pământenești, adj. (Înv.) Autohton, pământean (2). – Pământean + suf. -esc.

pamantesc
PĂMÂNTÉSC, -EÁSCĂ, pământești, adj. 1. De pe pământ, specific pământului; terestru. ♦ P. ext. Propriu omului; omenesc; fizic, trupesc. 2. Băștinaș, autohton. 3. Laic; civil. – Pământ + suf. -esc.

pamantiu
PĂMÂNTÍU, -ÍE, pământii, adj. (Despre fața omului) De culoarea pământului; cadaveric, palid, livid. – Pământ + suf. -iu.

pamantos
PĂMÂNTÓS, -OÁSĂ, pământoși, -oase, adj. Care conține pământ; care are culoarea pământului sau compoziție asemănătoare cu pământul. ♦ Care seamănă cu pământul. – Pământ + suf. -os.

pamantel
PĂMÂNȚÉL s.n. 1. Diminutiv al lui pământ. 2. Argilă colorată folosită în pictură sau la zugrăveli; lutișor. 3. (Geol.) Diatomit; kiselgur. – Pământ + suf. -el.

pamanzalca
PĂMÂNZÁLCĂ, pămânzălci, s.f. (Reg.) Bucată de piele sau de pânză groasă cu care se strânge la mijloc caierul pus în furcă. – Et. nec.

panglicuta
PĂNGLICÚȚĂ s.f. v. panglicuță.

panura
PẮNURĂ, pănuri, s.f. 1. (Pop.) Aba^2, dimie; p. gener. țesătură (groasă). 2. Fig. (Reg.) Fel, soi. ♢ Expr. A fi de o pănură cu cineva = a fi la fel cu cineva, de aceeași categorie. [Acc. și: pănúră]. – Lat. paenula.

panusa
PĂNÚȘĂ, pănuși, s.f. Fiecare dintre foile care înfășoară știuletele de porumb. – Pană^1 + suf. -ușă.

panuser
PĂNUȘÉR, pănușere, s.n. (Reg.) Locul unde se păstrează, în timpul iernii, pănușile uscate. – Pănușă + suf. -ar.

panusita
PĂNUȘÍȚĂ, pănușițe, s.f. (Reg.) Numele a trei plante erbacee; a) năgară; b) colilie; c) trestie de câmp. – Pănușă + suf. -iță.

papa
PĂPÁ, pap, vb. I. Tranz. 1. (În graiul copiilor) A mânca. ♢ Compus: papă-lapte s.m. invar. = persoană lipsită de energie, de inițiativă; om bleg, nătăfleț. 2. Fig. (Fam.) A irosi, a risipi, a toca (bani, avere etc.). – Lat. pappare.

papara
PĂPÁRĂ s.f. v. papară.

papadie
PĂPĂDÍE, păpădii, s.f. Plantă erbacee din familia compozitelor, cu frunze lungi, crestate (care se mănâncă uneori ca salată) și cu flori galbene grupate în capitule (Taraxacum officinale). – Din bg. popadija.

papalau
PĂPĂLẮU, păpălăi, s.m. Plantă erbacee cu frunze ovale, cu flori albe-gălbui și cu fructe roșii-portocalii, de mărimea unei cireșe (Physalis alkekengi). – Et. nec.

papaluda
PĂPĂLÚDĂ, păpălude, s.f. Pasăre de culoare cenușie, cu corpul lunguieț, cu aripi lungi, înguste și ascuțite, cu gâtul scurt și cu ciocul mic (Caprimulgus europaeus). – Et. nec.

paparada
PĂPĂRÁDĂ, păpărade, s.f. (Reg.) Jumări, scrob. – Din papară.

papesc
PĂPÉSC, -EÁSCĂ, păpești, adj. (Rar) Papal. – Papă^2 + suf. -esc.

papica
PĂPÍCĂ s.f. (Mai ales în limbajul copiilor) Diminutiv al lui papă^1; p. ext. (fam.) hrană. – Papă^1 + suf. -ică.

papistasesc
PĂPISTĂȘÉSC, -EÁSCĂ adj. v. papistășesc.

papistasie
PĂPISTĂȘÍE s.f. v. papistășie.

papuc
PĂPÚC s.m. v. papuc^1.

papucar
PĂPUCÁR s.m. v. papucar.

papucas
PĂPUCÁȘ s.m. v. papucaș.

papuri
PĂPURÍ, păpuresc, vb. IV. Tranz. A introduce frunze de papură între doagele unui butoi, ale unui vas de lemn etc. pentru a astupa fisurile și a asigura etanșeitatea vasului; a împăpuri. – Din papură.

papurica
PĂPURÍCĂ, păpurici, s.f. (Reg.) Numele mai multor plante erbacee care cresc de obicei prin locuri umede și mlăștinoase. – Papură + suf. -ică.

papuris
PĂPURÍȘ, păpurișuri, s.n. Loc acoperit cu papură; desiș de papură; păpuriște. – Papură + suf. -iș.

papuriste
PĂPURÍȘTE, păpuriști, s.f. Păpuriș. – Papură + suf. -iște.

papusar
PĂPUȘÁR, păpușari, s.m. 1. Fabricant de păpuși. 2. Artist care dă spectacole de păpuși, manevrându-le cu mâna sau conducându-le din culise printr-un sistem de sfori; (în trecut) persoană care dădea reprezentații cu păpuși la bâlciuri. ♦ Fig. Actor lipsit de talent; cabotin. – Păpușă + suf. -ar.

papusare
PĂPUȘÁRE s.f. (În sintagma) Păpușarea coloanei = accident tehnic în gaura de sondă. caracterizat prin deformarea coloanei de burlane în sens transversal. – Din păpușă.

papusa
PĂPÚȘĂ, păpuși, s.f. I. 1. Jucărie care reprezintă de obicei un copil, făcută din carton, din celuloid, din lemn etc.; p. ext. figurină cu chip de om. ♦ Epitet dat unei fetițe (sau unei femei) frumoase. 2. Personaj din teatrul de păpuși, alcătuit dintr-un cap și două brațe, confecționat din pânză, lemn etc., care se îmbracă pe mână de către mânuitor. ♢ Teatru de păpuși = spectacol în care personajele sunt reprezentate prin păpuși manevrate de păpușari. ♢ Expr. A fi păpușa cuiva = a se lăsa condus, dirijat de cineva, a fi la discreția cuiva. ♦ Fig. Om lipsit de personalitate, de voință; marionetă. II. 1. Mănunchi de fire, de frunze etc., legătură (de obicei de același fel) făcută într-un anumit mod. 2. Bucată de brânză sau de caș așezată în tipare de o anumită formă. 3. Rodul tânăr al porumbului în timpul formării știuletelui, înainte de apariția mătăsii și a boabelor. 4. Nimfa insectelor. 5. Parte a unor mașini-unelte care servește la prinderea sau la susținerea pieselor de prelucrat sau a sculei cu care se prelucrează. 6. Unealtă de dogărie folosită la fixarea cercurilor la vase. – Cf. lat. p u p a.

papusaresc
PĂPUȘĂRÉSC, -EÁSCĂ, păpușărești, adj. Care ține de păpuși (I 2) sau de păpușari, privitor la (teatrul de) păpuși sau la păpușari. – Păpușar + suf. -esc.

papusarie
PĂPUȘĂRÍE, păpușării, s.f. Spectacol popular cu păpuși. ♦ Fig. Maimuțăreală, caraghioslâc; prefăcătorie, șarlatanie. – Păpușă + suf. -ărie.

papuseasca
PĂPUȘEÁSCA s.f. art. Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Păpușă + suf. -esc.

papusica
PĂPUȘÍCĂ, păpușele, s.f. Diminutiv al lui păpușă (I 1). – Păpușă + suf. -ică.

papusoi
PĂPUȘÓI, (I, II 1) păpușoi, s.m., (II 2) păpușoaie, s.n. I. S.m. Augmentativ al lui păpușă (I). II. (Reg.) 1. S.m. Porumb. ♦ Rodul porumbului (știuleți sau boabe). 2. S.n. Loc plantat cu porumb; porumbiște. [Var.: (reg.) popușói s.m., s.n.] – Păpușă + suf. -oi.

papusoiste
PĂPUȘOÍȘTE, păpușoiști, s.f. (Reg.) Porumbiște. [Pl. și: păpușoiște. – Var.: popușoíște s.f.] – Păpușoi + suf. -iște.

par
PĂR^1, peri, s.m. Pom din familia rozaceelor cu coroana piramidală, cu frunze ovale, cu flori mari, albe sau roz, cultivat pentru fructele lui comestibile (Pirus sativa). – Lat. pirus.

PĂR^2, peri, s.m. 1. Totalitatea firelor subțiri de origine epidermică, cornoasă, care cresc pe pielea omului și mai ales pe a unor animale; spec. fiecare dintre firele de felul celor de mai sus sau (cu sens colectiv) totalitatea acestor fire, care acoperă capul omului. ♢ În doi peri = a) loc. adj. (pop.) cărunt; p. ext. care este între două vârste; b) loc. adj. și adv. (care este) neprecizat, nedefinit bine, nehotărât, între două stări; p. ext. îndoielnic, confuz, echivoc, neclar; c) loc. adj. și adv. (reg.) amețit de băutură; cherchelit. ♢ Loc. adv. În păr = cu toți de față. ♢ Expr. Din (sau de-a) fir în (ori a) păr = de la un capăt la altul și cu lux de amănunte; în întregime, în amănunt. Tras de păr, se spune despre o concluzie forțată, la care ajunge cineva exagerând sau denaturând adevărul. A se lua cu mâinile de păr sau a-și smulge părul din cap, se spune când cineva este cuprins de disperare. A se lua (sau a se prinde) de păr cu cineva = a se certa foarte tare, a se încăiera cu cineva. A atârna de un fir de păr = a depinde de o nimica toată. A se da după păr = a se comporta după cum cere împrejurarea; a se acomoda. N-am păr în cap sau cât păr în cap, ca părul din cap = în număr foarte mare; foarte mult. Cât păr în palmă (sau pe broască) = nimic; deloc. Când mi-o crește păr în palmă = niciodată. A avea păr pe limbă = a fi prost; a fi lipsit de educație, necioplit. A i se ridica (sau a i se sui) (tot) părul (în cap sau în vârful capului) sau a i se face (ori a i se ridica, etc.) părul măciucă = a se înspăimânta, a se îngrozi, a-i fi foarte frică. A despica (sau a tăia) părul (sau firul de păr) în patru (ori în șapte etc.) = a cerceta ceva cu minuțiozitate exagerată. A-i scoate (cuiva) peri albi = a pricinui (cuiva) multe necazuri; a sâcâi, a agasa (pe cineva). A-i ieși (cuiva) peri albi = a îmbătrâni din cauza prea multor necazuri. A-i ieși (sau a-i trece) cuiva părul prin căciulă = a face eforturi deosebite, trecând peste multe greutăți; a ajunge la limita răbdării. ♦ (Pop.) Peri răi = numele unei boli de ochi, de obicei provocată de firele de gene mai lungi care irită globul ocular. ♦ (Fiecare dintre) firele chitinoase care acoperă unele organe sau părți ale corpului insectelor. ♦ P. anal. Firele scurte, ieșire în afară, care acoperă suprafața unei țesături, în special a unui covor. 2. Denumire generală dată fibrelor naturale de origine animală; p. ext. țesătură din aceste fibre. 3. P. anal. Fiecare dintre filamentele (fine), de origine epidermică, existente pe anumite organe ale unor plante. 4. Arc în formă de spirală la ceas. 5. Compuse: părul-fetei = plantă criptogamă înrudită cu feriga, întrebuințată ca plantă medicinală și ornamentală (Adianthum capillus- Veneris); părul-Maicii-Domnului = plantă erbacee cu frunze mate, crestate adânc (Asplenium adianthum nigrum); părul-porcului = plantă erbacee cu frunze lungi și cu spiculețe (Equisetum telmateja). 6. Compus: (Astron.) Părul Berenicei = numele unei constelații din emisfera boreală. – Lat. pilus.

paragina
PĂRÁGINĂ s.f. v. paragină.

parangina
PĂRÁNGINĂ, părangini, s.f. (Bot.; reg.) Vițelar. – Et. nec.

paras
PĂRÁȘ, părași, s.m. (Reg.) Pescar care înfige parul^1 pentru a fixa lotca atunci când se scoate năvodul. – Par^1 + suf. -aș.

paradui
PĂRĂDUÍ, părăduiesc, vb. IV. (Reg. și fam.) 1. Refl. (Despre construcții, mobile etc.) A se dărăpăna, a se degrada, a se strica, a se ruina. 2. Tranz. A risipi, a irosi, a distruge bani, averi etc. – Et. nec.

paraduit
PĂRĂDUÍT, -Ă, părăduiți, -te, adj. (Reg. și fam.) 1. (Despre construcții, mobile etc.) Dărăpănat, degradat, stricat, distrus. 2. (Despre bani, averi etc.) Risipit, irosit. – V. părădui.

parageni
PĂRĂGENÍ vb. IV. v. părăgini.

paragineala
PĂRĂGINEÁLĂ, părăgineli, s.f. (Rar) Paragină. – Părăgini + suf. -eală.

paragini
PĂRĂGINÍ, părăginesc, vb. IV. Refl. A ajunge în stare de paragină; (despre clădiri, construcții etc.) a se ruina, a se dărăpăna, a se degrada. [Var.: (reg.) părăgení vb. IV] – Din paragină.

paraginire
PĂRĂGINÍRE, părăginiri, s.f. Acțiunea de a se părăgini și rezultatul ei. – V. părăgini.

paraginit
PĂRĂGINÍT, -Ă, părăginiți, -te, adj. În stare de paragină; neîngrijit (1), sălbăticit; (despre clădiri, construcții) ruinat, dărăpănat, degradat. – V. părăgini.

paraginos
PĂRĂGINÓS, -OÁSĂ, părăginoși, -oase, adj. (Reg.) Părăginit, neîngrijit (1). – Paragină + suf. -os.

paralet
PĂRĂLÉT s.n. (Rar; cu sens colectiv) Cantitate mare de bani; bănet. – Para^3 + suf. -et.

paraluta
PĂRĂLÚȚĂ, părăluțe, s.f. 1. Diminutiv la lui para^3. 2. (Bot.; reg.) Bănuț. – Para^3 + suf. -uță.

parasi
PĂRĂSÍ, părăsesc, vb. IV. 1. Tranz. A lăsa pe cineva singur, a-l abandona; a se despărți de cineva. ♦ A pleca de undeva, a se depărta de ceva. 2. Tranz. A înceta, a întrerupe o acțiune, o îndeletnicire etc.; a renunța la... ♦ A lăsa la o parte; a omite, a neglija. 3. Tranz. și (reg.) refl. A se lăsa, a se lepăda de o deprindere, de un viciu; a se dezbăra. – Cf. sl. p a r a s i t i.

parasire
PĂRĂSÍRE, părăsiri, s.f. 1. Acțiunea de a (se) părăsi și rezultatul ei. 2. Stare a persoanei, a locului etc. părăsit; p. ext. singurătate, izolare. ♢ Loc. adj. și adv. În părăsire = (care este) în stare proastă, în ruină; abandonat, părăsit. – V. părăsi.

parasit
PĂRĂSÍT, -Ă, părăsiți, -te, adj. 1. (Despre oameni) Lăsat singur; abandonat. 2. (Despre localități, ținuturi, case etc.) Care a ajuns în stare de paragină, neîngrijit (fiind nelocuit); p. ext. izolat, singuratic; nepopulat, pustiu. 3. (Despre obiecte, obiceiuri etc.) Care a încetat de a mai fi folosit, care nu se mai întrebuințează; p. ext. neglijat, uitat. – V. părăsi.

parasitura
PĂRĂSITÚRĂ, părăsituri, s.f. (Pop.) Ou de găină neajuns la dezvoltare deplină, mic (și cu coaja moale). ♦ Epitet dat unui copil degenerat, mic și sfrijit. – Părăsi + suf. -tură.

parastas
PĂRĂSTÁS s.n. v. parastas.

parang
PĂRẤNG s.m. (Reg.) Numele a două plante erbacee din familia gramineelor: a) dughie; b) mei. [Var.: parínc, paríng, parấng s.m.] – Lat. panicum.

paranga
PĂRẤNGĂ, părângi, s.f. Prăjină; spec. prăjină, bară cu care se transportă o greutate de către două persoane (pe umeri). ♢ Loc. adv. În părângă sau de-a părânga = pe umerii a două persoane (cu ajutorul unei prăjini) sau pe umărul unei singure persoane. – Lat. phalangae.

parcan
PĂRCÁN s.n. v. parcan.

parea
PĂREÁ, par, vb. II. Intranz. și refl. 1. (Cu valoare de semiauxiliar de modalitate) A da impresia, a crea iluzia; a avea aparența de... ♢ Loc. vb. A-i părea (cuiva) bine = a se bucura. A-i părea (cuiva) rău = a regreta. ♢ Loc. adv. Pare că = parcă^1. ♢ Expr. Pe cât se pare = pe cât se vede, pe cât se înțelege. (Rar) (Impers., introduce o propoziție subiectivă) Părea că mă aflam într-un mare oraș. ♦ Intranz. (Rar) A atrage atenția, a impune. 2. A avea impresia, a-și închipui, a crede. ♦ A socoti, a aprecia, a considera, a găsi. 3. A se înșela; a i se năzări. [Var.: (rar) páre vb. III] – Lat. parere.

parelnic
PĂRÉLNIC, -Ă, părelnici, -ce, adj. (Astăzi rar) Imaginar, aparent; înșelător, iluzoriu. – Părea + suf. -elnic.

parere
PĂRÉRE, păreri, s.f. 1. Opinie, punct de vedere; concepție, idee, credință. ♢ Expr. A fi de părere = a crede, a socoti, a considera. A(-și) da cu părerea (ori câte o părere) = a opina; a crede, a considera, a aprecia. A fi de aceeași părere (cu cineva) = a fi de acord (cu cineva). A fi de altă părere = a crede altceva, a nu fi de acord. Părere de bine = bucurie, satisfacție, mulțumire. Părere de rău = mâhnire, căință, regret, invidie. 2. Iluzie, închipuire. ♢ Loc. adv. Într-o părere = într-o doară; la întâmplare. ♦ (Concr.) Arătare, nălucire, vedenie, fantomă. ♢ Expr. O părere de... = o cantitate infimă de... – V. părea.

paresimi
PĂRÉSIMI s.f. pl. (Înv. și pop.; în religia creștină) Postul mare; postul Paștilor. – Lat. quadragesima.

paretar
PĂRETÁR, păretare, s.n. 1. Covor mic, bucată de pânză brodată, hârtie cu desene etc. care se pune pe perete, în casele țărănești, în scop decorativ. 2. Poliță fixată de un perete. 3. Fiecare dintre stâlpii care susțin streașina casei. – Perete + suf. -ar.

parete
PĂRÉTE s.m. v. perete.

parincior
PĂRINCIÓR, părinciori, s.m. (Pop.) Diminutiv al lui părinte. – Părinte + suf. -ior.

parinte
PĂRÍNTE, părinți, s.m. 1. (La pl.) Tata și mama. ♦ Fiecare dintre cei doi părinți (1). ♢ (La pl.) Strămoși, străbuni. 2. Bărbat considerat în raport cu copiii săi; tată. ♦ Fig. Îndrumător, călăuzitor, protector spiritual. 3. Fig. Fondator, întemeietor, inițiator (al unei științe, al unei mișcări culturale etc.). 4. Fig. (În limbajul bisericesc) Dumnezeu (ca protector al oamenilor).** Șef al religiei creștine, întemeietor sau conducător al Bisericii creștine. ♢ (Prea) sfântul părinte = papa. 5. Fig. Preot. – Lat. parens, -ntis.

parintesc
PĂRINTÉSC, -EÁSCĂ, părintești, adj. 1. Care aparține părinților (1) sau părintelui (2), privitor la părinți sau la părinte, ca de (la) părinți sau părinte; p. ext. iubitor (ca un părinte); patern. 2. Care aparține, strămoșilor, privitor la strămoși; strămoșesc. [Var.: (pop.) părințésc, -eáscă adj.] – Părinte + suf. -esc.

parinteste
PĂRINTÉȘTE adv. Ca un părinte (2); p. ext. cu dragoste, cu căldură. – Părinte + suf. -ește.

parintel
PĂRINȚÉL, părinței, s.m. (Fam.) Diminutiv al lui părinte (5). – Părinte + suf. -el.

parintenie
PĂRINȚÉNIE s.f. (Rar) Părinție. – Părinte + suf. -enie.

parintesc
PĂRINȚÉSC, -EÁSCĂ, adj. v. părintesc.

parintie
PĂRINȚÍE, părinții, s.f. (Rar) Calitatea de tată, de părinte (2); părințenie. ♢ Loc. adv. Cu părinție = părintește. – Părinte + suf. -ie.

paros
PĂRÓS, -OÁSĂ, păroși, -oase, adj. 1. (Despre ființe sau părți ale corpului lor) Acoperit cu mult păr^2 (1). 2. (Despre țesături sau obiecte confecționate din astfel de țesături) Acoperit cu un strat pufos, format din capetele firelor care ies în afară. 3. (Despre plante, frunze, flori, tulpini) Acoperit cu păr^2 (3). – Păr^2 + suf. -os.

partas
PĂRTÁȘ, -Ă, părtași, -e, s.m. și f. 1. Persoană care participă (împreună cu altele) la o activitate, care ia parte la o acțiune; participant; spec. complice. ♦ (Rar) Partizan, adept. ♦ Persoană căreia cineva îi încredințează gândurile, planurile, sentimentele sale intime; confident. 2. Persoană care se bucură (împreună cu altele) sau beneficiază de un bun spiritual ori care împărtășește (cu altele) un necaz, o nenorocire. 3. Persoană care primește o parte dintr-un bun material sau care stăpânește ori folosește un bun material împreună cu o altă persoană. – Parte + suf. -aș.

particea
PĂRTICEÁ, -ÍCĂ, părticele, s.f. Diminutiv al lui parte. – Parte + suf. -icea, -icică.

partini
PĂRTINÍ, părtinesc, vb. IV. Tranz. A avantaja în mod conștient pe cineva, a ține parte cuiva (în dauna altuia). – Din parte.

partinire
PĂRTINÍRE, părtiniri, s.f. 1. Faptul de a părtini; favorizare, protejare. ♢ Loc. adv. Fără părtinire = în mod imparțial, obiectiv. 2. (Înv.) Participare (în folosul cuiva sau a ceva); contribuție. – V. părtini.

partinitor
PĂRTINITÓR, -OÁRE, părtinitori, -oare, adj. Care părtinește, favorizează, protejază pe cineva în dauna altcuiva. – Părtini + suf. -tor.

parui
PĂRUÍ^1, păruiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. recipr. (Fam.) A (se) bate trăgând(u-se) de păr^2; p. gener. a (se) bate. 2. Tranz. (În tăbăcărie) A îndepărta (prin procedee chimice) părul^2 de pe pieile crude; a depila. – Păr^2 + suf. -ui.

PĂRUÍ^2, păruiesc, vb. IV. Tranz. A bate pari^1 (pentru a împrejmui sau a delimita un teren). – Par^1 + suf. -ui.

paruiala
PĂRUIÁLĂ, păruieli, s.f. (Fam.) Acțiunea de a (se) părui^1 (1); p. gener. încăierare, bătaie, chelfăneală. [Pr.: -ru-ia-] – Părui^1 + suf. -eală.

paruit
PĂRUÍT s.n. (În tăbăcărie) Faptul de a părui^1 (2). – V. părui^1.

parut
PĂRÚT, -Ă, păruți, -te, adj. (Înv. și reg.) Aparent, închipuit; înșelător, amăgitor. – V. părea.

pas
PĂS, păsuri, s.n. Durere (sufletească) greu de suportat; suferință, chin; necaz, supărare; grijă; împrejurare dificilă, impas. *. Loc. adv. Fără păs = nepăsător; indiferent. – Lat. pensum.

pasa
PĂSA^2, pers. 3 pásă, vb. I. Intranz. 1. (Înv.) A merge, a se duce. 2. (Pop. și fam., cu valoare de îndemn sau de avertisment) Încearcă să..., îndrăznește de..., caută de... – Din lat. *passare.

PĂSÁ^1, pers. 3 pásă, vb. I. Intranz. 1. Unipers. (De obicei construit cu dativul) A simți neliniște, a se îngrijora. 2. (Înv. și pop.) A cântări sau a atârna greu; a se lăsa greu (peste ceva). ♦ Unipers. (Construit cu dativul) A simți greutatea unui lucru sau a unei situații, a suporta cu greutate ceva neplăcut. – Lat. pensare.

pasare
PĂSÁRE s.f. (Pop.) Faptul de a-i păsa^1 (1) cuiva ceva; grijă, interes, preocupare (pentru cineva sau ceva); îngrijorare, teamă. ♢ Loc. adj. și adv. Fără (de) păsare = nepăsător, indiferent. – V. păsa^1.

pasat
PĂSÁT s.n. 1. Semințe de mei (decorticate și adesea pisate); p. ext. boabe de porumb sau, rar, de alte cereale, pisate sau măcinate mare. ♢ Expr. A face (pe cineva) păsat = a nimici, a face (pe cineva) pilaf. 2. (Bot.; reg.) Mei. 3. Mâncare preparată din păsat (1) fiert, care se mănâncă cu lapte, cu unt și brânză etc.; terci de mălai sau de făină. ♢ Expr. A-i curge (sau a-i cădea, a-i pica etc.) (cuiva) lapte (sau miere) în păsat = a-i merge bine (cuiva); a izbuti în toate. A fi lapte cu păsat sau a fi păsat dulce = a fi lucru bun și plăcut (de mare folos pentru cineva). – Lat. pinsatum.

pasarar
PĂSĂRÁR, păsărari, s.m. 1. Vânzător sau crescător de păsări. ♦ (Rar) Vânător de păsări. 2. Specie de uliu de mărimea unui porumbel, cu spatele de culoare cenușiu-închis cu dungi transversale dese de culoare brun-întunecat; uliu-păsăresc (Accipiter nisus). – Pasăre + suf. -ar.

pasarea
PĂSĂREÁ, -ÍCĂ, păsărele, s.f. Diminutiv al lui pasăre; păsăruică. ♢ Expr. (Fam.) A avea (o) păsărică (sau păsărele) la cap (sau, rar, sub pălărie) = a fi nebun, a fi trăsnit; a avea idei ciudate, bizare, excentrice. – Pasăre + suf. -ea, -ică.

pasaresc
PĂSĂRÉSC, -EÁSCĂ, păsărești, adj. (Rar) 1. Care aparține păsărilor, privitor la păsări, de păsări, pentru păsări. 2. (Substantivat, adesea ironic sau glumeț) Limbă, limbaj greu de înțeles, artificial, argotic sau cu elemente de jargon. – Pasăre + suf. -esc.

pasareste
PĂSĂRÉȘTE adv. (Rar) Ca păsările. ♢ Expr. A vorbi (pe) păsărește = a vorbi în argou sau în jargon, a spune ceva fără înțeles. – Pasăre + suf. -ește.

pasaret
PĂSĂRÉT s.n. Păsărime. – Pasăre + suf. -et.

pasarime
PĂSĂRÍME s.f. Mulțime de păsări, stol de păsări, totalitatea păsărilor; spec. (mulțime de) păsări de casă; păsăret. – Pasăre + suf. -ime.

pasaroi
PĂSĂRÓI, păsăroi, s.m. Augmentativ al lui pasăre; bărbătușul unei păsări. – Pasăre + suf. -oi.

pasaruica
PĂSĂRÚICĂ, păsăruici, s.f. Păsărea. [Var.: păserúică s.f.] – Pasăre + suf. -uică.

pascare
PĂSCÁRE, păscări, s.f. (Pop.) 1. Păscut; loc de păscut, pășune. 2. (La oină) Situația, atribuția celui (sau celor) care trebuie să servească pe cel (sau pe cei) de la bătaie. – V. paște^1.

pascatoare
PĂSCĂTOÁRE, păscători, s.f. (Pop.) Pășune. – Paște^1 + suf. -ătoare.

pascut
PĂSCÚT s.n. Faptul de a paște^1; pășunat, pășune. – V. paște^1.

pascuta
PĂSCÚȚĂ, păscuțe, s.f. 1. Diminutiv al lui pască. 2. (Bot.) Bănuț. ♦ Păstiță. [Pl. și: (2) păscuți] – Pască + suf. -uță.

paseruica
PĂSERÚICĂ s.f. v. păsăruică.

pastaie
PĂSTÁIE, păstăi, s.f. Fruct caracteristic plantelor din familia leguminoaselor, format din două valve în care sunt închise semințele; teacă. [Pr.: -ta-ie] – Cf. alb. p i s t a ë.

pastaios
PĂSTĂIÓS, -OÁSĂ, păstăioși, -oase, adj. (Rar; despre plante) Care are fructul o păstaie; p. ext. cu păstăi multe. [Pr.: -tă-ios] – Păstaie + suf. -os.

pastarnac
PĂSTĂRNÁC s.m. v. păstârnac.

pastarnac
PĂSTÂRNÁC, păstârnaci, s.m. Plantă erbacee legumicolă bienală din familia umbeliferelor, cu rădăcina pivotantă fusiformă, cărnoasă, albă sau gălbuie, asemănătoare cu cea a pătrunjelului, comestibilă, bogată în substanțe nutritive și în vitamine (Pastinaca sativa hortensis). [Var.: (reg.) păstărnác s.m.] – Din magh. paszternák, scr. pastrank, germ. Pastinak.

pastor
PĂSTÓR, păstori, s.m. 1. Cioban. ♢ Compus: (Astron.; pop.) Păstorul-cu-Oile = Cloșca-cu-Pui. 2. Fig. Preot; p. ext. conducător, îndrumător (spiritual). – Lat. pastor.

pastoras
PĂSTORÁȘ, păstorași, s.m. (Rar) Păstorel. – Păstor + suf. -aș.

pastorel
PĂSTORÉL, păstorei, s.m. Diminutiv al lui păstor (1); păstoraș. – Păstor + suf. -el.

pastoresc
PĂSTORÉSC, -EÁSCĂ, păstorești, adj. 1. Care aparține păstorilor (1), privitor la păstori sau la viața de păstor; pastoral. 2. Fig. Preoțesc. – Păstor + suf. -esc.

pastori
PĂSTORÍ, păstoresc, vb. IV. Tranz. 1. (Despre oameni) A duce (animale erbivore, turmele etc.) la pășune, a duce să pască; a păzi în timp ce paște^1 (2), a pășuna. ♦ Intranz. A se ocupa cu păstoritul. 2. Fig. (Folosit și absol.) A conduce, a îndruma în spiritul dogmelor Bisericii. – Din păstor.

pastorie
PĂSTORÍE s.f. 1. Păstorit. 2. Fig. Conducere, îndrumare religioasă, bisericească; funcție, demnitate de conducător bisericesc; exercitarea acestei funcții. – Păstor + suf. -ie.

pastorire
PĂSTORÍRE, păstoriri, s.f. (Rar) 1. Acțiunea de a păstori și rezultatul ei; păstorit. 2. Fig. Conducere, ocârmuire (religioasă). – V. păstori.

pastorit
PĂSTORÍT s.n. Ocupația, profesiunea de păstor (1); creșterea vitelor; păstorie, păstorire. – V. păstori.

pastorita
PĂSTORÍȚĂ, păstorițe, s.f. Ciobăniță. – Păstor + suf. -iță.

pastos
PĂSTÓS, -OÁSĂ, păstoși, -oase, adj. Care are aspectul și consistenta unei paste, ca pasta; moale. – Pastă + suf. -os.

pastra
PĂSTRÁ, păstrez, vb. I. Tranz. 1. A ține la loc sigur, păzind cu grijă, a pune bine; a ține în bună stare, a avea grijă, a pune bine; a ține în bună stare, a avea grijă de...; a ține în posesiunea sa. ♦ Spec. A conserva alimentele în bună stare, ferindu-le de alterare. ♦ A respecta, a nu călca, a nu viola (legi, norme de conduită, angajamente etc.) 2. A menține, a face să dureze. ♢ Loc. vb. A păstra tăcere(a) = a tăcea; a nu se destăinui. ♢ Expr. A (-și) păstra calmul (sau sângele rece) = a rămâne calm. A păstra amintirea (cuiva sau a ceva) sau a păstra (pe cineva sau ceva) în amintire (sau în inimă, în minte, în suflet) = a) a nu uita niciodată (pe cineva sau ceva); b) a oglindi, a reflecta (ceva din trecut). ♦ Refl. A rămâne, a se menține. 3. A nu divulga, a nu destăinui (secrete, taine etc.). 4. A pune ceva deoparte, a-și rezerva pentru altă ocazie sau pentru un anumit scop. – Din bg. pastrja.

pastrama
PĂSTRÁMĂ s.f. v. pastramă.

pastrare
PĂSTRÁRE s.f. Acțiunea de a păstra și rezultatul ei. ♢ Loc. adv. La (sau în) (bună) păstrare = a) la loc sigur; b) (fam.) închis; la închisoare. – V. păstra.

pastrat
PĂSTRÁT s.n. Faptul de a păstra. – V. păstra.

pastrator
PĂSTRĂTÓR, -OÁRE, păstrători, -oare, adj. Care păstrează (bine) ceva; care nu strică, nu risipește, nu pierde; econom. ♦ (Substantivat) Persoană, colectivitate etc. care păzește, care respectă ceva, care nu se abate de la legi, tradiții etc.; persoană care nu divulgă un secret, o taină. – Păstra + suf. -ător.

pastrav
PẮSTRĂV, păstrăvi, s.m. 1. Pește de apă dulce din familia salmonidelor, acoperit cu solzi mici, cu puncte negre și roșii și burta gălbuie, care trăiește în apele de munte, fiind foarte apreciat pentru carnea lui gustoasă (Salmo trutta fario). 2. (Reg.) Numele mai multor specii de ciuperci comestibile mari, cu sau fără picior, în formă de scoică de culoare cenușie-negricioasă, care cresc pe trunchiurile copacilor, producând un putregai alb al lemnului. – Din bg. păstărva.

pastravar
PĂSTRĂVÁR, păstrăvari, s.m. Pescar specialist în prinderea păstrăvilor (1). – Păstrăv + suf. -ar.

pastravarie
PĂSTRĂVĂRÍE, păstrăvării, s.f. Crescătorie de păstrăvi (1). – Păstrăv + suf. -ărie.

pastravior
PĂSTRĂVIÓR, păstrăviori, s.m. Diminutiv al lui păstrăv (1). – Păstrăv + suf. -ior.

pastravita
PĂSTRĂVÍȚĂ, păstrăvițe, s.f. (Rar) Femela păstrăvului (1). – Păstrăv + suf. -iță.

pastru
PẮSTRU s.m. 1. (Înv. și reg.) Persoană sau colectivitate care păstrează ceva, care face să dăinuiască. 2. (Fam.) Închisoare. – Din păstra (derivat regresiv).

pastrugarnita
PĂSTRUGÁRNIȚĂ, păstrugarnițe, s.f. Plasă specială formată din două rețele, dintre care una mai deasă, folosită pentru pescuitul cegii și păstrugii. – Păstrugă + suf. -arniță.

pastrunga
PĂSTRÚNGĂ s.f. v. păstrugă.

pastura
PẮSTURĂ s.f. Polen floral adunat și depozitat de albine în celulele fagurilor, care servește ca hrană albinelor și puietului din stup. [Acc. și: păstúră] – Lat. pastura.

pasui
PĂSUÍ^2, păsuiesc, vb. IV. Tranz. A ajusta, a potrivi (o piesă, o parte a unui ansamblu etc.) pentru a obține o bună îmbinare; a fixa, a încheia. – Din germ. passen.

PĂSUÍ^1, păsuiesc, vb. IV. Tranz. A da cuiva răgazul necesar pentru a face ceva; a permite cuiva să întârzie cu achitarea unei obligații (bănești); a amâna, a îngădui. – Pas^3 + suf. -ui.

pasuiala
PĂSUIÁLĂ, păsuieli, s.f. Păsuire^1. [Pr.: -su-ia-] – Păsui^1 + suf. -eală.

pasuire
PĂSUÍRE^1, păsuiri, s.f. Acțiunea de a păsui^1 și rezultatul ei; răgaz acordat cuiva sau solicitat de cineva (pentru îndeplinirea unei obligații); amânare, păsuială. – V. păsui^1.

PĂSUÍRE^2, păsuiri, s.f. Acțiunea de a păsui^2 și rezultatul ei. – V. păsui^2.

pasuit
PĂSUÍT, -Ă, păsuiți, -te, adj. (Despre piese, părți ale unui ansamblu etc.) Care este ajustat, potrivit (pentru a obține o bună îmbinare sau fixare). – V. păsui^2.

pasula
PĂSÚLĂ s.f. v. fasole.

pasi
PĂȘÍ, pășesc, vb. IV. Intranz. 1. A face unul sau mai mulți pași, a înainta pas cu pas, a parcurge o distanță mergând pe jos; a se deplasa, a se duce, a călca, a merge. ♦ (Adesea fig.) A înainta, a avansa. 2. A intra, a pătrunde (într-un spațiu). ♦ Fig. A se apropia de sau a atinge o anumită vârstă, a intra într-o anumită perioadă de timp. 3. A ieși. 4. A trece (cu un singur pas sau cu câțiva pași) dincolo de ceva; a depăși. ♢ Tranz. Pășește șanțul. – Din pas^3.

pasire
PĂȘÍRE s.f. Acțiunea de a păși și rezultatul ei. – V. păși.

pastita
PĂȘTÍȚĂ, păștițe, s.f. Plantă erbacee mică, cu una sau cu două flori galbene-aurii, acoperite pe dinafară cu peri moi; păscuță, floarea-paștilor (Anemone ranunculoides). – Paști + suf. -iță.

pasuna
PĂȘUNÁ, pășunez, vb. I. 1. Intranz. (Despre vite, oi etc.; la pers. 3) A paște^1 (1). 2. Tranz. (Despre oameni) A duce (animalele erbivore, turmele etc.) la pășune, a duce să pască, a păzi în timp ce paște; a paște^1 (2), a păstori. – Din pășune.

pasunare
PĂȘUNÁRE s.f. Acțiunea de a pășuna. – V. pășuna.

pasunat
PĂȘUNÁT s.n. Faptul de a pășuna (1); păscut, pășune, pășuneală. – V. pășuna.

pasuna
PĂȘÚNĂ s.f. v. pășune.

pasune
PĂȘÚNE, pășuni, s.f. 1. Loc acoperit cu vegetație ierboasă perenă, unde pasc vitele. ♦ P. restr. Vegetație ierboasă, iarbă (de pe locul unde pasc vitele). 2. (Înv. și reg.) Păscut, pășunat. [Var.: (înv. și pop.) pășúnă s.f.] – Lat. pastio, -onis.

pasuneala
PĂȘUNEÁLĂ, pășuneli, s.f. (Reg.) Pășune; pășunat. – Pășuna + suf -eală.

pata
PĂTÁ, pătez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) face o pată, a (se) umple de pete; a (se) murdări. ♦ tranz. A realiza, a face să constituie o porțiune de altă culoare pe un fond omogen colorat; a împestrița. 2. Tranz. Fig. A pângări, a profana; a dezonora. – Din pată.

patare
PĂTÁRE s.f. Acțiunea de a (se) păta și rezultatul ei. ♦ Boală a plantelor provocată de bacterii, ciuperci și virusuri, manifestată prin apariția unor pete pe porțiunile atacate. – V. păta.

patasca
PĂTÁȘCĂ s.f. v. patașcă.

patat
PĂTÁT, -Ă, pătați, -te, adj. 1. Cu pete, cu murdărie; murdar, murdărit, mânjit. ♦ (Despre oameni) Cu pielea pigmentată diferit pe unele porțiuni; (despre pielea oamenilor) care este pigmentată diferit pe unele porțiuni. ♦ (Despre animale și plante) Care are porțiuni de altă culoare pe un fond omogen colorat; bălțat, pestriț. 2. Fig. Pângărit, profanat; compromis, dezonorat. – V. păta.

pataranie
PĂTĂRÁNIE, pătăranii, s.f. (Pop. și fam.) Pățanie, întâmplare neplăcută. – Păți + suf. -ăranie.

patcean
PĂTCEÁN s.n. v. pătucean.

patimas
PĂTIMÁȘ, -Ă, pătimași, -e, adj. 1. (Adesea substantivat) Cuprins, stăpânit de o patimă, rob al unei pasiuni; p. ext. părtinitor. ♦ Care exprimă, trădează patimă; determinat de patimă; pasionat. ♢ (Adverbial) Vorbește pătimaș. 2. (Înv. și reg.) Bolnav, suferind. – Patimă + suf. -aș.

patimi
PĂTIMÍ, pătimesc, vb. IV. (Înv. și pop.) 1. Tranz. și intranz. A suferi, a îndura, a răbda, a păți. 2. Intranz. A fi bolnav, a zăcea. – Din patimă.

patimire
PĂTIMÍRE, pătimiri, s.f. (Înv. și pop.) Faptul de a pătimi; patimă, suferință, chin. ♦ Boală. – V. pătimi.

patimit
PĂTIMÍT, -Ă, pătimiți, -te, adj. (Înv.) Cu experiență, pățit. – V. pătimi.

patimitor
PĂTIMITÓR, -OÁRE, pătimitori, -oare, adj. (Înv.) Care pătimește. – Pătimi + suf. -tor.

patisor
PĂTIȘÓR, pătișoare, s.n. Pătuț. – Pat^1 + suf. -ișor.

patlagina
PĂTLÁGINĂ, pătlagini, s.f. Gen de plante erbacee cu frunzele de obicei ovale, dispuse în rozetă la baza tulpinii, cu flori grupate în spice, de culoare roz sau albăstrui, folosite în medicină datorită unor calități expectorante și a unor proprietăți care accelerează cicatrizarea rănilor (Plantago); plantă care aparține acestui gen. – Lat. plantago, -ginis.

patlagea
PĂTLĂGEÁ, pătlăgele, s.f. 1. (Determinat adesea, prin „roșie”) Plantă erbacee legumicolă cu tulpina înaltă, cu frunze mari, penate și cu flori galbene, cultivată pentru fructul ei comestibil, sferic, roșu, zemos, bogat în vitamine; roșie, tomată (Lycopersicum esculentum); p. restr. fructul acestei plante. 2. (Determinat adesea prin „vânătă”) Plantă erbacee legumicolă cu flori violete și cu fructe comestibile mari, ovale, cărnoase, de culoare violet-închis; vânătă (Solanum melongena); p. restr. fructul acestei plante. [Var.: pătlăgícă s.f.] – Din tc. patlıcan.

patlagica
PĂTLĂGÍCĂ s.f. v. pătlăgea.

patlaginiu
PĂTLĂGINÍU, -ÍE, pătlăginii, adj. (Înv. și pop.) Violet-închis, vânăt. – Din tc. patlıcani.

patrar
PĂTRÁR, pătrare, s.n. 1. (Înv. și pop.) Pătrime, sfert. 2. Fiecare dintre cele două faze ale lunii când aceasta, aflându-se în creștere sau în descreștere, apare luminată numai pe jumătate (în formă de semicerc); perioadă de timp corespunzătoare fiecăreia dintre aceste două faze ale lunii. – Patru + suf. -ar.

patrat
PĂTRÁT, -Ă, pătrați, -te, s.n., adj. I. 1. S.n. Patrulater cu laturile egale și cu unghiurile drepte. ♢ (Rar) Pătrat de tipografie = pătrișor. 2. Adj., s.n. (Obiect) care are forma de pătrat (I 1) sau, p. ext., de cub, de paralelipiped. ♢ Metru (sau decimetru etc.) pătrat = unitate de măsură pentru suprafețe, echivalentă cu aria unui pătrat cu latura de un metru (sau de un decimetru etc.). ♢ Expr. Cap pătrat = om mărginit. 3. S.n. Șir, grup de obiecte, de ființe etc. care sunt așezate în formă de pătrat (I 1); careu. II. (Mat.) 1. S.n. Produs obținut prin înmulțirea unui număr cu el însuși; număr ridicat la puterea a doua. ♢ Pătrat perfect = număr întreg și pozitiv, a cărui rădăcină pătrată este tot un număr întreg. 2. Adj. (În sintagma) Rădăcină (sau rădăcina) pătrată (a unui număr) = număr sau expresie algebrică care, înmulțită cu sine însăși, reproduce numărul sau expresia algebrică dată. – Din patru (După lat. quadratus, it. quadrato, germ. Quadrat).

patratic
PĂTRÁTIC, -Ă, pătratici, -ce, adj. Care are formă de patrulater. – Pătrat + suf. -ic.

patratel
PĂTRĂȚÉL, -EÁ, -ÍCĂ, pătrățele, s.n. și f. Diminutiv al lui pătrat (1). ♦ Mic obiect în formă de cub sau de paralelipiped. – Pătrat + suf. -el, -ea, -ică.

patrime
PĂTRÍME, pătrimi, s.f. A patra parte dintr-un întreg împărțit în părți egale; sfert. ♦ Spec. (Muz.) A patra parte dintr-o notă întreagă; p. ext. notă care are valoarea unui sfert dintr-o notă întreagă. – Patru + suf. -ime.

patrisor
PĂTRIȘÓR, pătrișoare, s.n. Piesă metalică cu secțiunea pătrată, folosită în tipografie pentru a acoperi spațiile dintre cuvinte sau pentru a completa rândurile nescrise până la capăt; pătrat de tipografie. – Patru + suf. -ișor.

patrunde
PĂTRÚNDE, pătrúnd, vb. III. 1. Tranz. și intranz. A trece prin..., a străbate, a străpunge, a răzbate, a penetra; a perfora, a găuri. ♦ (Despre sunete, zgomote etc.) A ajunge până la a se propaga prin spațiu, a se face auzit. ♦ Tranz. A privi cu atenție; a scruta. 2. Intranz. A izbuti să ajungă, să intre, să străbată undeva; a se infiltra. ♦ Tranz. A umple; a îmbiba. 3. Tranz. A pune stăpânire, a cuprinde, a domina. ♦ Refl. A se lăsa sau a fi cuprins, copleșit, dominat. ♦ Fig. A mișca adânc; a emoționa, a impresiona; a tulbura. 4. Tranz. Fig. A izbuti să cunoască, să afle, să înțeleagă; a afla; a înțelege, a pricepe; a intui. ♦ Refl. A cunoaște, a afla; p. ext. a se convinge. – Lat. pertundere.

patrundere
PĂTRÚNDERE, pătrunderi, s.f. Acțiunea de a pătrunde și rezultatul ei; penetrație, răzbatere. ♦ Fig. înduioșare, impresionare; emoție. ♦ Fig. Capacitatea de a înțelege ceva, agerime de minte; pricepere, iscusință; perspicacitate. ♦ Fig. Convingere, încredințare; tărie. – V. pătrunde.

patrunjel
PĂTRUNJÉL, pătrunjei, s.m. Plantă erbacee legumicolă, cu tulpina înaltă, cultivată pentru rădăcina pivotantă, albă și pentru frunzele ei aromate, întrebuințate în alimentație și în medicina populară (Petroselinum hortense); p. restr. frunzele sau rădăcina acestei plante. ♢ Compuse: pătrunjel-de-câmp = numele a două specii de plante erbacee, cu frunzele la baza tulpinii și cu florile albe sau trandafirii, a căror rădăcină este întrebuințată în medicină (Pimpinella saxifraga și major); pătrunjelul-câinelui = plantă erbacee mică, otrăvitoare, cu frunze ca ale mărarului și cu flori albe (Aethusa cynapium). – Din lat. petroselinum.

patruns
PĂTRÚNS, -Ă, pătrunși, -se, adj. 1. Străpuns, împuns: p. ext. străbătut, răzbit; copt, fiert, fript foarte bine. 2. Fig. Mișcat, emoționat, impresionat. 3. Fig. Gândit, judecat; aprofundat. ♦ Convins, încredințat. – V. pătrunde.

patrunzator
PĂTRUNZĂTÓR, -OÁRE, pătrunzători, -oare, adj. 1. Care străpunge, străbate, răzbate; penetrant. ♦ (Despre ochi, privire) Scrutător; ager. 2. Cu sonoritate puternică; strident. 3. Fig. Mișcător, emoționant, impresionant. 4. Fig. Care aprofundează, care demonstrează pătrundere; perspicace; iscusit, priceput; adânc, profund. – Pătrunde + suf. -ător.

patuc
PĂTÚC, pătucuri, s.n. Pătuț. – Pat^1 + suf. -uc.

patucean
PĂTUCEÁN, pătucene, s.n. (Pop.) Pătuț. [Var.: pătceán s.n.] – Pătuc + suf. -ean.

patuiac
PĂTUIÁC, pătuiace, s.n. Podea improvizată din scânduri, crengi etc., așezată pe furci sau în copaci, pe care se clădește o claie de nutreț (pentru a o feri de vite, de umezeală etc.); pătul^1 (5). [Var.: (reg.) pătuiág s.n.] – Pătui (reg. „pătuț” < pat^1 + suf. -ui) + suf. -ac.

patuiag
PĂTUIÁG s.n. v. pătuiac.

patul
PĂTÚL^1, pătule, s.n. 1. Construcție cu pereții din șipci, din nuiele împletite etc., ridicată pe un postament la mică înălțime deasupra solului, care servește la păstrarea porumbului (în știuleți); p. gener. hambar pentru cereale. 2. (Pop.) Coteț (construit pe pari sau într-un copac) pentru păsările de curte; coteț pentru porumbei. 3. (Pop.) Culcuș improvizat din frunze, din paie, din fân etc., care servește pentru dormit; p. ext. pat rudimentar (și mic). 4. Un fel de podeț așezat pe pari la suprafața apei, de pe care se pescuiește. 5. Pătuiac. 6. Platformă înaltă construită pe stâlpi sau în copaci, care servește ca loc de observație (pentru paznici, pentru vânători etc.); – Cf. lat. * p a t u b u l u m (= patibulum).

PĂTÚL^2, pătuli, -e, adj. (În sintagmele) Măr pătul (și substantivat, m.) = specie de măr cu fructele galbene-verzui (cu pete roșii). Măr pătul (și substantivat, n.) = fructul mărului mai sus definit. – Din germ. Batullen[apfel], Batullen[baum].

patuli
PĂTULÍ, pătulesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A călca în picioare (culcând la pământ); p. ext. a turti, a strivi, a presa. ♦ Refl. (Despre iarbă, semănături etc.) A se apleca, a se culca la pământ. – Din pătul^1.

patulire
PĂTULÍRE, pătuliri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) pătuli și rezultatul ei. – V. pătuli.

patulit
PĂTULÍT, -Ă, pătuliți, -te, adj. (Pop.; despre iarbă, flori etc.) Călcat în picioare; culcat la pământ. – V. pătuli.

patura
PẮTURĂ, pături, s.f. 1. Bucată dreptunghiulară dintr-o țesătură (deasă și groasă) de lână, de fire sintetice, de bumbac, care servește mai ales la învelit. 2. Strat dintr-o substanță, dintr-o materie (care acoperă ceva în mod uniform); fiecare dintre straturile suprapuse care alcătuiesc un tot. ♦ (Geol.) Strat. ♦ (Reg.) Foaie de aluat. 3. Fig. Categorie, treaptă sau grup social; p. ext. oamenii care alcătuiesc o asemenea categorie, treaptă sau grup social. – Lat *pittula (diminutiv de la pitta).

paturi
PĂTURÍ, păturesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A împături. – Din pătură.

paturica
PĂTURÍCĂ, păturele, s.f. Diminutiv al lui pătură. – Pătură + suf. -ică.

paturit
PĂTURÍT, -Ă, păturiți, -te, adj. (Pop.) Împăturit. – V. pături.

patut
PĂTÚȚ, pătuțuri, s.n. Diminutiv al lui pat^1; spec. pat^1 de copil; pătișor, pătuc, pătucean. – Pat^1 + suf. -uț.

patanie
PĂȚÁNIE, pățanii, s.f. Întâmplare (neplăcută) ieșită din comun, neașteptată sau neobișnuită pe care o trăiește cineva; pătăranie, pățeală; p. ext. (la pl.) peripeții, aventuri. [Var.: (reg.) pățénie s.f.] – Păți + suf. -anie.

pateala
PĂȚEÁLĂ, pățeli, s.f. (Rar) Pățanie, aventură. – Păți + suf. -eală.

patenie
PĂȚÉNIE s.f. v. pățanie.

pati
PĂȚÍ, pățesc, vb. IV. 1. Tranz. A i se întâmpla cuiva ceva (neplăcut, ieșit din comun), a da peste ceva neașteptat (și neplăcut). ♢ Expr. A o păți = a avea neplăceri, a intra într-un bucluc; a da peste o belea. A o păți cu cineva = a întâlni pe cineva care îți produce neplăceri, a-și găsi beleaua cu cineva. Din pățite = din experiență. A fi pățit multe = a fi trecut prin multe necazuri, a avea experiență. (Fam.) Ce-ai pățit? = ce ți s-a întâmplat de faci așa ceva? ce te-a găsit? 2. Tranz. și intranz. (Înv. și pop.) A suferi, a pătimi, a îndura. [Prez. ind. și: (pop.) pat] – Lat. pati.

patire
PĂȚÍRE, pățiri, s.f. (Înv. și reg.) Faptul de a păți; pățit^1. – V. păți.

patit
PĂȚÍT^1 s.n. (Rar) Faptul de a păți; întâmplare sau șir de întâmplări (neplăcute) pe care le trăiește cineva. – V. păți.

PĂȚÍT^2, -Ă, pățiți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care a trecut prin multe încercări în viață, care a văzut și a trăit multe; p. ext. cu experiență, încercat, experimentat. ♢ Expr. (A fi) Stan pățitul = (a fi) om cu experiență. – V. păți.

paun
PĂÚN, păuni, s.m. Pasăre domestică mare, cu penajul masculului strălucitor, albastru-verzui și cu coada foarte lungă, pe care o poate răsfira în formă de evantai (Pavo cristatus). ♢ Expr. A fi mândru ca un păun = a fi îngâmfat, înfumurat; a se mândri, a se îngâmfa. A se îmbrăca cu (sau în) pene de păun = a se lăuda cu meritele altuia. ♦ Pana păsării descrise mai sus. – Din lat. pavo, -onis.

paunar
PĂUNÁR, păunare, s.n. (Rar) Loc unde se cresc sau se țin păuni. [Pr.: pă-u-] – Păun + suf. -ar.

paunas
PĂUNÁȘ, păunași, s.m. Diminutiv al lui păun; păunel. ♦ Epitet dezmierdător dat unui tânăr frumos, mândru, voinic. ♢ Păunașul codrilor = nume dat unui haiduc legendar, tânăr și voinic. [Pr.: pă-u-] – Păun + suf. -aș.

pauna
PĂÚNĂ, păune, s.f. (Rar) Păuniță. – Păun + suf. -ă.

paunarie
PĂUNĂRÍE s.f. (Rar) Mulțime de păuni. [Pr.: pă-u-] – Păun + suf. -ărie.

paunel
PĂUNÉL, păunei, s.m. Păunaș. [Pr.: pă-u-] – Păun + suf. -el.

pauni
PĂUNÍ, păunesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se îngâmfa, a se împăuna. [Pr.: pă-u-] – Din păun.

paunita
PĂUNÍȚĂ, păunițe, s.f. 1. Femela păunului; păună. 2. (Entom.; reg.) Numele mai multor specii de insecte înrudite cu libelula. [Pr.: pă-u-] – Păun + suf. -iță.

pazi
PĂZÍ, păzesc, vb. IV. 1. Tranz. A fi însărcinat sau a-și propune să supravegheze ca ceva sau cineva să fie în siguranță, să nu fugă, să nu dispară etc.; a străjui. ♢ Expr. (Fam.) Ce păzești (aici)? = ce urmărești? ce faci? cu ce-ti pierzi timpul? 2. Tranz. și refl. A (se) feri, a (se) apăra (de o primejdie). ♢ Expr. (absol.) Doamne păzește! = a) Doamne ferește! vai de mine!; b) nicidecum, cu nici un preț, deloc. ♦ (La imperativ, uneori cu suprimarea pron. refl; pop. și fam.) Dă-te la o parte! ferește-te! ♢ Expr. (Refl.) Să te păzești, Pârleo! = bagă de seamă! ține-te bine! (Tranz.; fam.) A lua (pe cineva) la trei păzește = a lua la zor, a mustra (pe cineva). (Fam.) A o lua la trei păzește = a fugi. 3. Tranz. A avea grijă, a se ocupa (de cineva sau ceva); a îngriji, a supraveghea. ♢ Expr. A-ți păzi gura (sau limba) = a tăcea sau a vorbi cu prudență, a nu spune ceea ce nu trebuie. ♦ (Pop.) A întreține, a alimenta focul. 4. Tranz. (Înv. și reg.) A pândi, a urmări momentul potrivit, sosirea sau trecerea cuiva. 5. Tranz. (Înv. și pop.) A respecta, a îndeplini o poruncă, un angajament etc. ♢ Expr. A-și păzi treaba = a-și vedea de treabă; a fi prudent, rezervat. A-și păzi calea (sau drumul) = a-și vedea de drum; a nu se lăsa ispitit de alte interese. A păzi drumul (sau drumurile) = a umbla haimana. 6. Tranz. (Înv.) A păstra, a menține (în aceeași stare); a întreține. [Imper. sg. și: (fam.) păzea] – Din sl. paziti.

pazire
PĂZÍRE, păziri, s.f. Acțiunea de a (se) păzi = și rezultatul ei. – V. păzi.

pazit
PĂZÍT^1 s.n. (Rar) Pază, străjuire, pândă. – V. păzi.

PĂZÍT^2, -Ă, păziți, -te, adj. 1. Străjuit, supravegheat (să nu dispară, să nu fugă etc.). 2. Apărat, ocrotit. – V. păzi.

pazitor
PĂZITÓR, -OÁRE, păzitori, -oare, s.m. și f. Paznic. – Păzi + suf. -tor.

pac
PÂC interj. (Adesea repetat) Cuvânt care redă: a) sunetul exploziv surd produs de fumători când trag fumul din lulea sau din țigară; b) sunetul produs de o lovitură dată cu un corp tare; pac, poc; c) sunetul produs de un fir de ață, de o sfoară, de o coardă etc. când se rupe. – Onomatopee.

pacai
PÂCĂÍ vb. IV. v. pâcâi.

pacai
PÂCÂÍ, pấcâi, vb. IV. Intranz. 1. A fuma, a trage din lulea, producând un sunet caracteristic; a pufăi. 2. (Despre flacăra lămpii de petrol) A pâlpâi cu zgomot. [Var.: (reg.) pâcăí vb. IV] – Pâc + suf. -âi.

pacla
PẤCLĂ, pâcle, s.f. 1. Ceață deasă care apare de obicei dimineața și seara; negură. 2. Văl atmosferic albăstrui sau galben-cenușiu, constituit din particule solide, fine, invizibile, care dau aerului un aspect tulbure, opalescent și care este provocat de refracția inegală a luminii în straturile de aer cu temperaturi diferite, încălzite de suprafața solului. ♦ Fig. Strat des, pânză de fum, de ploaie etc. 3. Atmosferă înăbușitoare, zăpușeală (pe timp noros). 4. Vulcan mic din care erup gaze, ape sărate, uneori și petrol; vulcan noroios. – Din sl. pĩclŭ.

paclisit
PÂCLIȘÍT, -Ă, pâclișiți, -te, adj. (Reg.) Morocănos. – Cf. p â c l ă.

paclos
PÂCLÓS, -OASĂ, pâcloși, -oase, adj. Plin de pâclă (1, 2); neguros, cețos. – Pâclă + suf. -os.

paine
PẤINE, pâini, s.f. 1. Aliment de bază al omului, preparat dintr-un aluat de făină (de grâu, de secară etc.) și ingrediente, afânat prin fermentația drojdiei, frământat cu apă și copt în cuptor; pită. ♢ Expr. A mânca pâine și sare (pe un sau dintr-un taler) cu cineva = a trăi împreună cu cineva, a împărți cu cineva binele și răul. A ieși înaintea cuiva sau a întâmpina (pe cineva) cu pâine și sare = a întâmpina (pe cineva) cu deosebită cinste. A avea (sau ține, a fi cu) pâinea și cuțitul în mână sau a pune mâna pe pâine și cuțit = a avea la îndemână toată puterea, toate mijloacele. (A fi) bun ca pâinea (cea) caldă (sau bună) = (a fi) foarte bun. A mânca o pâine albă = a avea o situație materială bună, a o duce bine. Se caută (sau se vinde) ca pâinea (cea) caldă, se spune despre o marfă foarte căutată și care se vinde foarte usor. A mânca pâine degeaba = a fi nefolositor. ♦ Aluat de faină frământat în vederea facerii pâinii (1). 2. Hrană necesară pentru trai; p. ext. mijloacele materiale necesare existenței; existență. ♢ Expr. O bucată de pâine sau pâinea zilnică, pâinea cea de toate zilele = mijloacele de existență. A lua (cuiva) pâinea de la gură = a lăsa pe cineva făra mijloace de trai, a lua (cuiva) toate posibilitățile de existență. ♦ Fig. Agoniseală. 3. (Reg.) Cereale, recoltă de cereale, grâne, bucate; p. restr. grăunțe de cereale (mai ales de grâu). 4. Slujbă, funcție, post. ♢ expr. A pune (sau a băga) în pâine (pe cineva) = a face cuiva rost de slujbă. A fi în pâine (sau a mânca o pâine) = a avea o slujbă. A scoate (sau a da afară) din pâine = a da pe cineva afară din serviciu. – Lat. panis.

painica
PÂINÍCĂ, pâinici, s.f. Pâinișoară. – Pâine + suf. -ică.

painisoara
PÂINIȘOÁRĂ, pâinișoare, s.f. 1. Diminutiv al lui pâine (1); pâinică, pâiniță. 2. Ciupercă comestibilă, de culoare roșie-violacee, care crește prin pădurile de stejar și de fag (Russula lepida). ♦ Nume dat mai multor specii de ciuperci comestibile și necomestibile. – Pâine + suf. -ișoară.

painita
PÂINÍȚĂ, pâinițe, s.f. Pâinișoară. – Din Pâine + suf. -iță.

pal
PÂL interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită bataia de aripi a păsărilor; fâl. – Onomatopee.

palc
PÂLC, pâlcuri, s.n. 1. (De obicei urmat de determinări introduse prin prep. „de”, care arată felul, componența) Grup mic și neorganizat de oameni: p. ext. grup de păsări, de animale, (rar) de plante sau de lucruri. ♢ Loc. adv. În pâlcuri sau pâlcuri-pâlcuri = în grup. ♦ Grămadă mică, adunătură de lucruri. 2. (Înv.) Unitate militară la sfârșitul evului mediu, în Moldova și în Țara Românească. corespunzătoare unui regiment, formată dintr-un anumit număr de ostași; stol, ceată. – Din sl. plŭkŭ.

palculet
PÂLCULÉȚ, pâlculețe, s.n. Pâlcușor. – Pâlc + suf. -uleț.

palcusor
PÂLCUȘÓR, pâlcușoare, s.n. Diminutiv al lui pâlc (1); pâlculeț. – Pâlc + suf. -ușor.

palnie
PẤLNIE, pâlnii, s.f. 1. Obiect de metal, de sticlă, de porțelan etc., de obicei în formă de con gol în interior, prelungit în jos printr-un tub îngust, servind la turnarea lichidelor în vase cu gura strâmtă. ♢ Expr. A-și face (sau a-și duce) palmele pâlnie (la gură sau la ureche) = a-și așeza mâinile ca o pâlnie în dreptul gurii sau al urechii pentru a fi auzit sau a auzi mai bine. A face (burta bute și) gura pâlnie = a bea mult. 2. Nume dat unor obiecte în formă de pâlnie (1), care amplifică sunetele. ♢ Pâlnia telefonului = receptor telefonic. 3. Rezervor, încăpere sau locaș, mai largi în partea de sus decât în cea de jos, amenajate pe un sistem tehnic pentru a înlesni introducerea sau evacuarea unui material. 4. Depresiune de teren de formă conică, formată în terenuri solubile. ♦ Plan înclinat care leagă galeria superioară cu cea inferioară a unui tunel în curs de excavare. ♦ Groapă făcută în pământ de un obuz sau de o bombă. 5. Locul unde se adună buștenii înainte de a fi coborâți pe jilip. 6. Tub care servește unor animale cefalopode la mișcare. – Et. nec.

palnioara
PÂLNIOÁRĂ, pâlnioare, s.f. Diminutiv al lui pâlnie. [Pr.: -ni-oa-] – Pâlnie + suf. -ioară.

palpai
PÂLPÂÍ, pers. 3 pấlpâie, vb. IV. Intranz. 1. (Despre flăcări) A crește și a descrește în cursul arderii, a se mișca, a tremura producând un pocnet ușor, caracteristic; (despre foc) a arde cu o flacără tremurătoare, pâlpâitoare. 2. (Despre păsări, insecte) A mișca lin din aripi, producând un zgomot ușor, caracteristic; a fâlfâi. ♦ P. anal. A tremura ușor, a se mișca, a se clătina ușor. – Pâl + p[âl] + suf. -âi.

palpaiala
PÂLPÂIÁLĂ, pâlpâieli, s.f. Pâlpâire. [Pr.: -pâ-ia-] – Pâlpâi + suf. -eală.

palpaire
PÂLPÂÍRE, pâlpâiri, s.f. Acțiunea de a pâlpâi și rezultatul ei. 1. Mișcarea tremurată a focului, a flăcărilor, a luminii; pâlpâială, pâlpâit, pâlpâitură. 2. Fâlfâire. – V. pâlpâi.

palpait
PÂLPÂÍT s.n. Pâlpâire. – V. pâlpâi.

palpaitor
PÂLPÂITÓR, -OÁRE, pâlpâitori, -oare, adj. Care pâlpâie; tremurător. [Pr.: -pâ-i-] – Pâlpâi + suf. -tor.

palpaitura
PÂLPÂITÚRĂ, pâlpâituri, s.f. Pâlpâire. [Pr.: -pâ-i-] – Pâlpâi + suf. -tură.

pan
PÂN prep. v. prin.

pana
PẤNĂ conj., prep. A. Conj. I. (Introduce propoziții circumstanțiale de timp). 1. (Stabilește un raport de posterioritate, precizând limita până la care se îndeplinește acțiunea din regentă) Greu le-a fost până și-au fă rost de cărți. 2. (Urmat de o negație, stabilește un raport de anterioritate) Mai înainte ca..., mai înainte de... ♦ (În locuțiuni, urmat de o negație) Până când. Până ce. 3. Atâta timp cât..., câtă vreme..., cât... ♢ (În locuțiuni) Până când. Până ce. II. (Introduce propoziții circumstanțiale de loc; arată limita, hotarul în spațiu) A mers până unde nu ajunsese nimeni. B. Prep. (Împreună cu adverbe și cu alte prepoziții formează adverbe compuse, locuțiuni, prepoziții). I. (Introduce un complement circumstanțial de timp) Până mâine dimineață să termini lucrarea. ♢ (În prepoziții compuse) Până la. Până în. (Corelativ) Din zori și până-n seară. ♢ Loc. conj. Până când. Până ce. ♢ Loc. adv. Până la urmă = în cele din urmă. Până una-alta = pentru moment, deocamdată. II. (Introduce un complement circumstanțial de loc; urmat de adverbe) Merg pe jos până acasă. ♢ Loc. adv. De colo până colo = din loc în loc, în multe locuri. De sus până jos sau de jos până sus = în întregime, tot. ♢ (În prepoziții compuse) Până la. Până în. III. (Introduce un complement circumstanțial de mod; în prepoziții compuse) S-a înduioșat până la lacrimi. ♢ (În locuțiuni) Până acolo = în asemenea măsură, în asemenea grad. Până și = chiar și. – Lat. paene-ad.

pandaci
PÂNDÁCI, -CE, pândaci, -ce, adj. (Rar) Care stă la pândă; care este înclinat să iscodească. – Pândă + suf. -aci.

pandar
PÂNDÁR, pândari, s.m. Persoană care păzește o pădure, o vie, o holdă etc.; paznic, jitar. ♦ (Mit.; pop.) Strajă, santinelă. ♦ Militar din artileria antiaeriană, însărcinat cu supravegherea spațiului aerian. – Din sl. pondarĩ.

pandas
PÂNDÁȘ, pândași, s.m. (Înv. și reg.) Persoană care stă la pândă. – Pândă + suf. -aș.

panda
PẤNDĂ, pânde, s.f. Faptul de a pândi. ♦ Loc ascuns de unde se poate pândi. – V. pândi.

pandi
PÂNDÍ, pândesc, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. A observa, a urmări cu atenție pe ascuns sau dintr-un loc ascuns (cu scopul de a prinde, de a ataca, de a afla, de a surprinde etc. pe cineva sau ceva); a spiona, a urmări. ♢ Expr. A pândi cu urechea = a asculta cu atenție, a trage cu urechea. 2. Tranz. A urmări cu nerăbdare un moment favorabil, a aștepta prilejul de a pune mâna pe ceva, de a acapara, de a răpi. 3. Tranz. A studia sau a urmări gesturile, manifestările și acțiunile cuiva pentru a-i ghici gândurile, intențiile. 4. Tranz. și intranz. A aștepta (cu nerăbdare, cu atenția încordată). ♢ Expr. (Tranz.; înv. și reg.) A pândi vreme (cu prilej) = a aștepta ocazia potrivită. – Din sl. ponditi.

pandis
PÂNDÍȘ adv. Ca la pândă, încet și fără zgomot; pe ascuns, pe furiș. – Pândi + suf. -iș.

pandit
PÂNDÍT s.n. Faptul de a pândi; pândă. – V. pândi.

panditor
PÂNDITÓR, -OÁRE, pânditori, -oare, adj. Care pândește, care iscodește. – Pândi + suf. -tor.

pangari
PÂNGĂRÍ, pângăresc, vb. IV. Tranz. 1. A face de ocară, a dezonora, a necinsti; a păta, a profana. ♦ Spec. A viola. 2. A mânji, a murdări, a întina. – De la păgân.

pangarire
PÂNGĂRÍRE, pângăriri, s.f. Acțiunea de a pângări și rezultatul ei; profanare, necinstire. – V. pângări.

pangarit
PÂNGĂRÍT, -Ă, pângăriți, -te, adj. 1. Care a fost dezonorat, care a fost necinstit. 2. (Înv. și reg.) Ticălos, nemernic, păcătos. – V. pângări.

pangaritor
PÂNGĂRITÓR, -OÁRE, pângăritori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care pângărește; profanator, defăimător, dezonorant, batjocoritor. – Pângări + suf. -tor.

pantec
PẤNTEC s.n. v. pântece.

pantecare
PÂNTECÁRE s.f. (Reg.) Diaree. – Pântec + suf. -are.

pantecaraie
PÂNTECĂRÁIE s.f. (Reg.) Diaree. [Pr.: -ra-ie] – Pântec + suf. -ăraie.

pantece
PẤNTECE, pântece, s.n.1. Parte a corpului, la om și la animale, situată între torace și bazin, formată dintr-o cavitate în care se află stomacul, intestinele, organele de reproducere etc.; abdomen, burtă, foale, vintre. ♢ Expr. Parcă are oase în pântece, se spune despre cineva care se apleacă foarte greu. A fi cu pântecele la gură = a fi însărcinată. 2. Stomac. ♢ Expr. Cu pântecele lipit de coaste = foarte flămând sau foarte slab. A se închina pântecului = a fi peste măsură de lacom, a trăi numai pentru mâncare. 3. Uter. ♢ Loc. adv. Din pântecele mamei = înainte de a se naște. ♢ Expr. A lua (sau a avea, a purta) în pântece = a rămâne sau a fi însărcinată. A trăi (sau a fi, a se simți) ca în pântecele mamei = a se simți foarte bine și în siguranță. 4. Fig. Partea dinăuntru a unui obiect, a unei încăperi etc.; interior, adâncime. 5. Fig. Partea bombată, ieșită în afară, a unor obiecte; interiorul acestor părți. [Var.: pấntec s.n.] – Lat. pantex, -ticis.

pantecel
PÂNTECÉL, pântecele, s.n. Diminutiv al lui pântece; pântecuț. – Pântece + suf. -el.

pantecos
PÂNTECÓS, -OÁSĂ, pântecoși, -oase, adj. 1. Cu pântecele mare, proeminent; burtos. 2. Fig. (Despre obiecte) Cu pereții rotunjiți în afară, bombat. – Pântec + suf. -os.

pantecut
PÂNTECÚȚ, pântecuțe, s.n. Pântecel. – Pântec + suf. -uț.

pantre
PẤNTRE prep. v. printre.

panzar
PÂNZÁR, pânzari, s.m. (Înv.) Țesător sau negustor de pânzeturi. – Pânză + suf. -ar.

panzat
PÂNZÁT, -Ă, pânzați, -te, adj. (Despre hârtie) Fabricat cu un amestec de fibre textile pentru a avea rezistență. ♦ (Despre obiecte) Dublat, întărit cu pânză. Hartă pânzată. – Pânză + suf. -at.

panza
PẤNZĂ, pânze, s.f. I. 1. Țesătură făcută din fire de bumbac, de in, de cânepă etc., din care se confecționează albituri de corp, de pat etc.; bucată din această țesătură. ♢ Pânză de casă = pânză țesută la războiul manual; pânză țărănească. ♢ Loc. adv. Până în pânzele albe = fără încetare, până la capăt; până la ultima limită; necruțător. ♢ Expr. A zări ca printr-o pânză = a nu vedea limpede, a desluși cu greu; a vedea ca prin sită. Ține-te (sau să te ții) pânză (să nu te rupi), se spune pentru a arăta că este vorba de o acțiune grea și de durată, de un lucru care se desfășoară cu mare intensitate și care, pentru a fi rezolvat, cere curaj, răbdare etc. A i se ridica (sau a-i cădea, a i se lua cuiva) pânza de pe ochi = a începe să înțeleagă limpede lucrurile, a înceta să mai privească eronat un anumit lucru, o anumită situație; a i se deschide ochii. (Adverbial) A curge pânză = a curge fără întrerupere. A țese pânzele = a face intrigi. A (i) se încurca cuiva pânza = a nu-i reuși planurile făcute. ♦ Plasă deasă de pescuit. ♦ Fig. Șir, rând (de oameni). ♦ Fig. Șuviță; fascicul. 2. Bucată de pânză (1) cu diferite întrebuințări; a) țesătură cu care se acoperă fața sau trupul mortului; giulgiu. (Expr.) Parcă i-a luat pânza de pe obraz (sau de pe ochi, de pe față), se spune despre cineva foarte palid sau foarte slab; b) (la pl.) bucată mare de țesătură rezistentă care se fixează de vergelele catargelor unui vas și care, împinsă de vânt, face să înainteze vasul; velă; c) bucată de țesătură deasă fixată pe un cadru, pe care se pictează; p. ext. tablou: d) (în sintagma) pânză de cort = foaie de cort; e) țesătură pe care se proiectează imagini de la un aparat de proiecție; ecran. 3. Țesătură pe care o face păianjenul pentru a prinde prada. 4. Țesătură sau împletitură specială din fire textile sau metalice, folosită în industrie, în laboratoare etc. ♢ Pânză de calc = pânză subțire și transparentă pe care se desenează planuri tehnice. II. 1. Lama sau tăișul de metal al unor instrumente. ♢ Pânză de ferăstrău = tăișul de metal al unui ferăstrău. 2. (Geol.; în sintagmele) Pânză de șariaj = ansamblu de straturi geologice mai vechi, deplasate și împinse prin mișcările tectonice peste altele mai noi; suprafața pe care are loc deplasarea unor mase în acest proces. Pânză eruptivă = formă de zăcământ a rocilor vulcanice, rezultată prin consolidarea curgerilor de lave. Pânză de apă subterană = strat acvifer. 3. Desiș (de copaci) lung și îngust (crescut de-a lungul unui drum, al unei ape); perdea. – Et. nec.

panzarie
PÂNZĂRÍE, pânzării, s.f. 1. Cantitate mare de pânză (I 1) sau de articole confecționate din pânză; pânzeturi. 2. Magazin de pânzeturi. ♦ Atelier sau fabrică unde se țes pânzeturi. – Pânză + suf. -ărie.

panzatura
PÂNZĂTÚRĂ, pânzături, s.f. (Înv. și reg.) Pânză (I 1) sau bucată de pânză. ♦ (Reg.) Broboadă, basma; năframă. ♦ (Înv. și reg.) Față de masă. – Pânză + suf. -tură.

panzet
PÂNZÉT, pânzeturi, s.n. (Mai ales la pl.) Pânză (I 1) sau obiect confecționat din pânză; pânzărie, albituri, rufărie. – Pânză + suf. -et.

panzica
PÂNZÍCĂ s.f. Pânză (I 1) subțire (de calitate inferioară). – Pânză + suf. -ică.

panzis
PÂNZÍȘ s.n. (Rar) Ceea ce seamănă cu o pânză (I 1); văl. – Pânză + suf. -iș.

panzisoara
PÂNZIȘOÁRĂ, pânzișoare, s.f. Diminutiv al lui pânză; pânzucă, pânzuță. – Pânză + suf. -ișoară.

panzuca
PÂNZÚCĂ s.f. (Reg.) Pânzișoară. – Pânză + suf. -ucă.

panzulita
PÂNZULÍȚĂ, pânzulițe, s.f. Porțiune de talpă ce îmbracă tocul (înalt) la încălțămintea pentru femei. – Pânză + suf. -uliță.

panzuta
PÂNZÚȚĂ, pânzuțe, s.f. (Reg.) Pânzișoară. – Pânză + suf. -uță.

par
PÂR^1 interj. (Adesea pronunțat cu „r” prelungit) Cuvânt care imită zgomotul sau trosnetul produs de un corp solid care se rupe sau se despică, de arderea lemnelor, de presiunea exercitată asupra zăpezii etc. – Onomatopee.

PÂR^2, pâri, s.m (Reg.) Cel care pârăște; pârâș, reclamant. – Din pârî (derivat regresiv).

para
PẤRĂ, pâre, s.f. 1. Plângere făcută împotriva cuiva; reclamație. ♦ Acuzație, învinuire. 2. Denunț. 3. Calomnie, defăimare; clevetire, bârfeală. 4. (Înv. și reg.) Proces, judecată. [Pl. și: pâri] – Din pârî (derivat regresiv).

parai
PÂRĂÍ vb. IV. v. pârâi.

paraias
PÂRĂIÁȘ s.n. v. pârâiaș.

paraitoare
PÂRĂITOÁRE s.f. v. pârâitoare.

parau
PÂRẮU s.n. v. pârâu.

parauas
PÂRĂUÁȘ s.n. v. pârâiaș.

paraut
PÂRĂÚȚ s.n. v. pârâuț.

paracios
PÂRÂCIÓS, -OÁSĂ, pârâcioși, -oase, adj., s.m. și f. (Persoană) care pârăște (1), care are obiceiul să pârască; pârâtor. – Pârî + suf. -cios.

paraciune
PÂRÂCIÚNE, pârâciuni, s.f. (Pop.) Pâră (1). – Pârî + suf. -ciune.

parai
PÂRÂÍ, pers. 3 pấrâie, vb. IV. Intranz. 1. (Despre corpuri tari, dure, neelastice) A produce un zgomot surd, ușor prelungit, prin rupere, frângere, tăiere, zdrobire etc.; a trosni, a pocni. 2. (Despre încheieturi, p. ext. despre oase) A produce prin întindere un zgomot asemănător cu cel produs prin frângerea unui corp dur; a trosni, a pocni. 3. (Despre scânduri, podele etc., p. anal. despre corpuri metalice sau despre obiecte prevăzute cu arcuri, balamale etc.) A produce un zgomot strident prin apăsare, prin lovire sau prin frecare; a scârțâi. ♦ (Despre obiecte din lemn) A începe să se desfacă din încheieturi cu un zgomot caracteristic. ♦ (Despre pepeni) A produce un trosnet ușor prin strângere în mâini; a trosni. 4. (Despre foc sau despre un corp inflamabil care arde) A produce pocnete scurte și repetate. 5. (Despre arme de foc, p. ext. despre proiectile) A produce un zgomot ritmic prin declanșări succesive ori simultane; a bubui, a păcăni, a răpăi, a șuiera. [Var.: (reg.) pârăí vb. IV] – Pâr^1 + suf. -âi.

paraias
PÂRÂIÁȘ, pârâiașe, s.n. Diminutiv al lui pârâu; pârâuț. [Pr.: -râ-iaș. – Var.: pârăiáș, pârăuáș, pârâuáș s.n.] – Pârâu + suf. -aș.

paraire
PÂRÂÍRE s.f. (Rar) Pârâit. – V. pârâi.

parait
PÂRÂÍT s.n. Faptul de a pârâi; pârâire. – V. pârâi.

paraitoare
PÂRÂITOÁRE, pârâitori, s.f. 1. Aparat rudimentar de lemn prevăzut cu aripioare, care, mișcate de vânt, produc un zgomot strident și alungă păsările din semănături, livezi, vii etc.; zbârnâitoare. 2. Fâșie de hârtie care se leagă de cele două capete de sus ale spetezelor zmeului și care, la înălțarea acestuia, produce un pârâit puternic; zbârnâitoare. 3. Specie de lăcustă de culoare cafenie sau neagră, care în timpul zborului, produce un fel de pârâturi (Psophus stridulus). [Pr.: -râ-i-. – Var.: pârăitoáre s.f.] – Pârâi + suf. -toare.

paraitura
PÂRÂITÚRĂ, pârâituri, s.f. 1. Zgomot surd produs de ruperea, despicarea, frângerea etc. unui corp tare, dur, neelastic. 2. Zgomot sau sunet ascuțit, strident, care se produce prin apăsare; scârțâitură. ♦ Zgomot specific produs de ceva care arde. ♦ Succesiune de zgomote scurte și dese; răpăit. [Pr.: -râ-i-] – Pârâi + suf. -tură.

paras
PÂRẤȘ, pârâși, s.m. (Pop.) Cel care pârăște; reclamant. – Pârî + suf. -âș.

parat
PÂRẤT, -Ă, pârâți, -te, adj., s.m. și f. (Parte dintr-un proces civil) împotriva căreia este introdusă acțiunea; p. ext. învinuit, acuzat, inculpat. – V. pârî.

parator
PÂRÂTÓR, -OÁRE, pârâtori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care pârăște (1), care are obiceiul să pârască; (persoană) care denunță, delator. – Pârî + suf. -tor.

paratura
PÂRÂTÚRĂ, pârâturi, s.f. (Înv.) Pâră (1); acuzație, învinuire. – Pârî + suf. -tură.

parau
PÂRẤU, pâraie, s.n. 1. Apă curgătoare mică, râu mic. 2. Fig. (Adesea adverbial) Cantitate mare (dintr-un lichid); șuvoi. [Var.: pârắu s.n.] – Cf. alb. p ë r r u a, rom. r â u.

parauas
PÂRÂUÁȘ s.n. v. părâiaș.

paraut
PÂRÂÚȚ, pârâuțe, s.n. Pârâiaș. [Var.: pârăúț s.n.] – Pârâu + suf. -uț.

parcalab
PÂRCĂLÁB, pârcălabi, s.m. 1. Titlu dat în evul mediu, în țările românești, persoanelor însărcinate cu conducerea unui județ, a unui ținut, a unei cetăți, având atribuții militare, administrative și judecătorești; persoană care purta acest titlu. 2. Administrator al satelor boierești și mănăstirești, în evul mediu; (mai târziu) primar (rural). ♦ Strângător de biruri, perceptor rural. 3. (Reg.) Comandant al unei închisori; temnicer. – Din magh. porkoláb.

parcalabie
PÂRCĂLĂBÍE, pârcălăbii, s.f. 1. Demnitatea sau funcția pârcălabului (1). 2. Instituția pe care o conducea pârcălabul (1); sediul acestei instituții. 3. Dare care se plătea pârcălabului. – Pârcălab + suf. -ie.

pardalnic
PÂRDÁLNIC, -Ă, pârdalnici, -ce, adj. (Pop. și fam.; adesea substantivat) Afurisit, blestemat. ♦ (Substantivat, m. art.; eufemistic) Diavol. ♢ Expr. Lasă-l pârdalnicului (sau la pârdalnicul) = lasă-l încolo! dă-i pace! – Et. nec.

parg
PÂRG s.n. v. pârgă.

pargar
PÂRGÁR, pârgari, s.m. 1. (În evul mediu, în organizarea administrativă a țărilor românești) Membru în sfatul administrativ al unui oraș sau al unui târg (compus din 6 până la 12 persoane). 2. (Reg.; în vechea organizare administrativă) Vătășel la primărie. – Din magh. polgár.

pargav
PÂRGÁV, -Ă, pârgavi, -e, adj. (Reg.; despre fructe) Care se coace mai repede decât altele din același gen; timpuriu, văratic. – Pârgă + suf. -av.

parga
PẤRGĂ s.f. 1. Fază de început a coacerii unor fructe, legume sau cereale, înainte de maturizare; starea fructelor, a legumelor și a cerealelor în această fază. ♢ Loc. adj. În pârgă = aproape copt. ♢ Expr. A da în pârgă (sau în pârg) = a începe să se coacă, să se pârguiască. 2. (Înv. și reg.; colectiv) Cele dintâi fructe sau roade dintr-un an; roade timpurii. [Var.: pârg s.n.] – Din sl. prŭga.

parghie
PẤRGHIE, pârghii, s.f. 1. Bară rigidă care se sprijină pe un punct de articulație fix și asupra căreia se exercită o forță activă și o forță rezistentă; bară (de lemn sau de fier) care servește la ridicarea sau la mișcarea unei greutăți. 2. Fig. Forță care dă impuls unei activități; punct de sprijin. – Et. nec. Cf. lat. p e r g u l a.

pargui
PÂRGUÍ, pers. 3 pârguiește, vb. IV. Refl. (Despre fructe, legume și cereale) A începe să se coacă, a da în copt. – Pârgă + suf. -ui.

parguiala
PÂRGUIÁLĂ, pârguieli, s.f. Prima fază de coacere a fructelor, când acestea încep să-și schimbe culoarea și când crește conținutul lor în zahăr. ♢ Loc. vb. A da în pârguială = a începe să se coacă. [Pr.: -gu-ia-] – Pârgui + suf. -eală.

parguit
PÂRGUÍT^1 s.n. Faptul de a se pârgui; timpul când se pârguiesc fructele sau cerealele. – V. pârgui.

PÂRGUÍT^2, -Ă, pârguiți, -te, adj. (Despre fructe, legume și cereale) Care începe să se coacă, care a dat în copt. – V. pârgui.

pari
PÂRÎ́, pârăsc, vb. IV. Tranz. (Folosit și absol.) 1. A se plânge de faptele cuiva; a reclama. ♦ A acuza, a învinui. ♦ A da pe față în mod răutăcios faptele cuiva, adesea exagerând sau mințind; a vorbi de rău; a denunța. 2. (Înv.) A da pe cineva în judecată, a intenta (cuiva) proces. – Din sl. p(ĩ)rĕti.

parjoala
PÂRJOÁLĂ, pârjoale, s.f. (Reg.) 1. Bucată de carne friptă la grătar. 2. Chiftea mare, dată prin pesmet și prăjită în grăsime. – Din tc. pirzola, bg. păržola.

parjol
PÂRJÓL, pârjoluri, s.n. 1. Foc mare și iute; incendiu violent și mistuitor. ♢ Expr. A face pârjol = a nimici (prin foc); a face prăpăd, a prăpădi. A da pârjol = a da foc, a distruge (prin foc); a incendia. A plânge cu foc și pârjol = a plânge cu desperare. A se face foc și pârjol = a-și ieși din fire, a se înfuria foarte tare. 2. Căldură mare și înăbușitoare; arșiță, zăpușeală, zăduf. 3. Fig. Prăpăd, dezastru, calamitate, pustiire, urgie. – Din pârjoli (derivat regresiv).

parjoli
PÂRJOLÍ, pârjolesc, vb. IV. 1. Tranz. A da foc sau a pune foc cu scopul de a distruge. 2. Tranz. (Adesea fig.) A arde, a mistui în flăcări o ființă. 3. Intranz. (Despre soare) A încălzi peste măsură; a arde, a dogorî. 4. Tranz. (Despre soare) A ofili, a veșteji, a usca din cauza arșiței prea mari. – Din magh. pörzsölui.

parjolit
PÂRJOLÍT, -Ă, pârjoliți, -te, adj. Ars de foc, de pârjol (1): p. ext. ars de soare, pârlit. – V. pârjoli.

parlea
PẤRLEA s.m. (În expr.) Ține-te (sau tunde-o, întinde-o) pârleo! sau să te cam mai duci pârlea! ori du-te pârlii! = aleargă cât poți de tare (ca să n-o pățești); pleacă! să nu te mai văd! – Din pârli (derivat regresiv).

parleala
PÂRLEÁLĂ, pârleli, s.f. 1. Acțiunea de a (se) pârli și rezultatul ei; arsură ușoară, superficială: pârlitură. 2. Fig. (Fam.) Păcăleală, înșelătorie; pagubă, pierdere. ♢ Expr. (Fam.) A-și scoate pârleala = a-și găsi o compensație, a se despăgubi (de o pagubă materială, de o osteneală etc.). – Pârli + suf. -eală.

parleaz
PÂRLEÁZ, pârleazuri, s.n. Trecătoare îngustă peste un gard (mai ales la țară), făcută din una sau mai multe scânduri (ca niște trepte) care se sprijină, la extremități, pe câte un țăruș bătut în pământ. – Din bg., scr. prelaz.

parli
PÂRLÍ, pârlesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) arde ușor la suprafață. ♢ Expr. (Tranz.) A o pârli la (sau de) fugă = a fugi repede. 2. Tranz. A trece prin flăcări un porc tăiat, o pasăre tăiată pentru a-i îndepărta complet perii, puful sau penele. 3. Tranz. și refl. A (se) înnegri (din cauza acțiunii soarelui); a (se) bronza. 4. Tranz. și refl. A (se) ofili, a (se) veșteji, a (se) usca. 5. Tranz. și refl. Fig. A (se) păcăli, a (se) înșela. – Din bg. părlja, scr. prljiti.

parlire
PÂRLÍRE, pârliri, s.f. Acțiunea de a (se) pârli și rezultatul ei. – V. pârli.

parlit
PÂRLÍT^1 s.n. Faptul de a (se) pârli; pârlire. – V. pârli.

PÂRLÍT^2, -Ă, pârliți, -te, adj. 1. Ars ușor, numai la suprafață. ♦ (Despre haine, țesături etc.) Ars superficial la călcat sau la dogoarea focului. 2. (Despre oameni sau despre părți ale corpului lor) Cu pielea înnegrită de soare; înnegrit, bronzat. 3. (Despre vegetație) Ofilit, veștejit, uscat din cauza arșiței. 4. Fig. (Fam.; despre oameni) Sărac, nevoiaș; necăjit, amărât. ♦ (Substantivat) Om nevoiaș; p. ext. om neisprăvit, prăpădit. – V. pârli.

parlitura
PÂRLITÚRĂ, pârlituri, s.f. 1. Pârleală (1). ♢ Expr. (Înv.) A da (pe cineva) pe (sau prin) pârlitură = a) a necăji (pe cineva), a face (cuiva) zile fripte; b) a ironiza, a lua în râs. 2. (Reg.; concr.) Loc ars de foc; porțiune de pădure cu copacii arși. – Pârli + suf. -tură.

parloaga
PÂRLOÁGĂ, pârloage, s.f. Teren arabil lăsat nelucrat unul sau mai mulți ani, pentru refacerea fertilității lui. ♦ (Colectiv) Ierburi crescute pe un teren arabil nelucrat; p. ext. brazda cosită de pe un asemenea loc. – Din bg. prelog, scr. parlog.

parlogi
PÂRLOGÍ, pârlogesc, vb. IV. Refl. (Reg.; despre terenuri agricole nelucrate) A se părăgini. – Din pârloagă.

parlogire
PÂRLOGÍRE, pârlogiri, s.f. (Reg.; despre terenuri agricole nelucrate) Părăginire. – V. pârlogi.

parlogit
PÂRLOGÍT, -Ă, pârlogiți, -te, adj. (Reg.; despre terenuri agricole nelucrate) Părăginit. – V. pârlogi.

parnaie
PÂRNÁIE, pârnăi, s.f. 1. (Reg.) Oală mare de pământ, lărgită în partea de sus, folosită în gospodăria țărănească pentru gătit sau pentru păstrat alimente. ♦ Conținutul unei asemenea oale. 2. (Arg.) Închisoare, temniță. [Pr.: -na-ie] – Et. nec.

parpalac
PÂRPĂLÁC, pârpălace, s.n. (Înv.) Frigere a cărnii pe jeratic sau în frigare; (concr.) carne friptă astfel – Pârpăli + suf. -ac.

parpaleala
PÂRPĂLEÁLĂ, pârpăleli, s.f. Acțiunea de a (se) pârpăli. ♢ Expr. A-i trage (sau a-i da) o pârpăleală (bună) = a lucra, a acționa cu mare grabă; a-i da zor; a face un lucru superficial. [Var.: perpeleálă s.f.] – Pârpăli + suf. -eală.

parpali
PÂRPĂLÍ, pârpălesc, vb. IV. I. 1. Tranz. A frige un animal sau o bucată de carne la frigare, pe jeratic sau la para focului. ♦ A frige sau a încălzi ceva superficial, la repezeală. 2. Refl. A se încălzi la dogoarea focului sau la soare. II. Refl. (Mai ales în forma perpeli) 1. A se zvârcoli, a se zbate, a se tăvăli de durere. ♦ Fig. A se frământa, a se chinui, a se zbuciuma. 2. A se răsuci (în așternut), a se întoarce de pe o parte pe alta fără a-și găsi locul (din cauza unei stări fizice sau psihice chinuitoare). [Var.: perpelí vb. IV] – Din bg. pripalja, scr. pripaliti.

parpalire
PÂRPĂLÍRE, pârpăliri, s.f. Acțiunea de a (se) pârpăli și rezultatul ei. [Var.: perpelíre s.f.] – V. pârpăli.

parpalit
PÂRPĂLÍT, -Ă, pârpăliți, -te, adj. Fript sau prăjit în pripă, numai pe deasupra (la frigare, pe jeratic sau la para focului). [Var.: perpelít, -ă adj.] – V. pârpăli.

parparita
PẤRPĂRIȚĂ, pârpărițe, s.f. 1. Mică piesă metalică fixată în piatra alergătoare de la moară, în care intră capătul de sus al fusului. 2. (Reg.) Cilindru care susține pietrele morii și care este pus în mișcare prin acțiunea roții cu măsele. 3. Gaură în mijlocul pietrei alergătoare de la moară, în care cad grăunțele din teică pentru a fi măcinate. 4. (Reg.) Teică (la moară). [Acc. și: pârpăríță] – Din sl. prŭprica, ucr. perepelyća.

pars
PÂRȘ, pârși, s.m. Nume dat mai multor specii de mamifere din familia rozătoarelor, cu aspect intermediar între veveriță și șoarece, lungi de circa 20 centimetri, cu coadă lungă și stufoasă, cu blană moale și bogată, cu ochi mari și cu bot ascuțit, care trăiesc mai ales prin păduri, cățărate în copaci (unde își au de obicei culcușul și unde hibernează) (Glis glis, Muscardinus avellanarius, Dryomus netedula). ♢ Pârș de stejar = mamifer rozător asemănător cu pârșul, dar cu câte o pată neagră pe obraji. (Eliomys quercinus). [Var.: pâș s.m.] – Din sl. plŭchŭ.

parte
PẤRTE s.f. v. pârtie.

partie
PẤRTIE pârtii s.f. 1. Cărare sau drum făcut prin zăpadă. ♢ (Sport) Culoar amenajat și marcat, prin zăpadă, în vederea practicării unor sporturi de iarnă. (bob, schi etc.). 2. (Pop.) Drum deschis prin semănături, printr-un desiș de pădure etc.; cărare. [Var.: pârte s.f.] – Din sl. prŭtŭ, scr. prt, prtina.

partioara
PÂRTIOÁRĂ, pârtioare, s.f. Diminutiv a lui pârtie. [Pr.: -ti-oa-] – Pârtie + suf. -ioară.

part
PÂRȚ, pârțuri, interj., s.n. 1. Interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de gazele eliminate din organism prin orificiul anal. 2. S.n. Gaze care se elimină cu zgomot prin orificiul anal. – Onomatopee.

partag
PÂRȚÁG s.n. (Pop. și fam.) Acces de furie, gust de ceartă; capriciu, toană. – Pârț + suf. -ag.

partai
PÂRȚÂÍ, pấrțâi, vb. IV. Intranz. A elimina cu zgomot gaze din intestinul gros, prin orificiul anal. – Pârț + suf. -âi.

pas
PÂS interj. v. pis.

paslar
PÂSLÁR, pâslari, s.m. (Mai ales la plural.) Cizmă sau papuc de pâslă. – Pâslă + suf.-ar.

pasla
PẤSLĂ s.f. Material textil obtinut din fire de lână sau de păr de animal netoarse bătute în piuă, întrebuințat la confecționarea pălăriilor, a încălțămintei călduroase, ca izolant etc. – Cf. sl. plŭstĩ.

pasli
PÂSLÍ, pâslesc, vb. IV. Refl. A se îndesi, a se face ca pâsla. – Din pâslă.

paslit
PÂSLÍT, -Ă, pâsliți, -te, adj. (Rar) Pâslos. – V. pâsli.

paslos
PÂSLÓS, -OÁSĂ, pâsloși, -oase, adj. Des ca pâsla, asemănător ca aspect cu pâsla; pâslit; îndesat, aspru, bătucit. – Pâslă + suf. -os.

pas
PÂȘ^1 interj. (De obicei repetat) Cuvânt care redă zgomotul ușor produs de pașii cuiva, de mersul în vârful picioarelor etc. – Onomatopee.

PÂȘ^2 interj. v. piș^1.

PÂȘ^3 s.m. v. pârș.

pe
PE prep. I. (Introduce un complement direct). 1. (Complementul este exprimat printr-un substantiv nume propriu sau nume comun care indică o ființă) Îl strig pe Ion. A împușcat pe lup în cap. ♦ (Complementul este exprimat printr-un substantiv comun care indică un lucru) Cui pe cui se scoate. 2. (Complementul este exprimat printr-un pronume personal, relativ, interogativ, demonstrativ, nehotărât sau negativ) L-a întrebat pe el. Pe cine nu-l lași să moară, nu te lasă să trăiești. Pe cine să chem? L-a adus și pe celălalt. A strigat pe cineva. Nu strig pe nimeni. ♢ Expr. Unul pe altul (sau una pe alta, unii pe alții, unele pe altele) = reciproc, între ei (sau între ele). ♦ (Complementul este exprimat prin numeralul nehotărât „câți”, „câte”, cu valoare de pronume relativ) Pe câți i-am ajutat. 3. (Complementul este exprimat printr-un numeral ordinal, cardinal, distributiv) Pe al doilea nu l-am văzut. Adună pe 5 cu 7. Vedea pe câte unul zâmbind. 4. (Complementul este exprimat printr-un adjectiv sau un numeral substantivat, fiind precedat de articolul „cel”) I-a invitat pe cei harnici. 5. (Complementul este exprimat printr-un substantiv sau un pronume precedate de adverbul de comparație „ca”) Mă privește ca pe un străin. ♢ Loc. adv. Ca pe el (sau pe ea, pe ei, pe dânsa etc.) = de-a binelea, de tot; zdravăn. II. (Introduce un complement indirect). 1. În legătură cu..., fiind vorba de... Vorbea pe seama cuiva. 2. Împotriva, în contra (cuiva). E pornit pe el. 3. În schimbul, pentru... A dat doi lei pe bilet. ♢ (Cu o nuanță temporală și distributivă) în schimbul unei munci (de o zi, de o lună etc.); în timp de... Cât să-ți dau pe an? III. (Introduce un complement circumstanțial) 1. (Introduce un complement circumstanțial de loc) S-a oprit pe o treaptă. ♢ Expr. Pe lume = în cuprinsul lumii, pretutindeni; în diverse puncte ale globului. ♢ (Cu o nuanță instrumentală) Emisiune pe unde scurte. ♢ (Cu o nuanță temporală) Pe drum i-am spus o poveste. ♦ (Dă complementului pe lângă care stă o nuanță de aproximație) Caută pe după bănci. ♢ Expr. Pe acasă = a) undeva în preajma sau în apropierea casei; b) în interiorul casei, la casa în care locuiește cineva sau în sânul familiei sale. ♦ (Formează expresii și locuțiuni) Pe cale. Pe din jos de... Pe deasupra. Pe de lături. Pe urma... 2. (Introduce un complement circumstanțial de timp) Pe căldura asta o să ne uscăm de sete. ♢ Loc. adv. Pe mâine = a) în cursul zilei de mâine; b) pentru mâine; până mâine. ♢ Loc. conj. Pe când = a) în timp ce, pe vremea când; b) (cu nuanță adversativă) în acest timp însă, în schimb (în acest timp); iar. ♢ Loc. prep. Pe după... = cam după... aproximativ după... Pe aproape de... = (cam) în apropierea..., (cam) înainte de... ♦ Pe timp de..., pe o durată de..., în fiecare, la fiecare, pentru fiecare: într-o perioadă de... Cantitate de cărbune planificată pe 5 ani. ♦ În, spre, înspre. Pe primăvară. Pe-nserate. ♦ (Formează expresii și locuțiuni) Pe atunci. Pe loc. Pe timpuri. Pe veci. Pe viitor. 3. (Introduce un complement circumstanțial de mod) A plecat pe furiș. ♢ Expr. (Pop.) A rămâne (sau a fi) pe a cuiva = a rămâne (sau a fi) pe voia cuiva, a se face după cum dorește (cineva). (Pop.) Ducă-i pe aceea... = dacă-i așa..., dacă așa stau lucrurile... ♢ (Cu o nuanță locală) Munceau până cădeau pe brânci. ♦ În schimbul..., pentru..., cu prețul..., cu... ♦ (Cu o nuanță instrumentală) Cu ajutorul..., prin intermediul..., cu..., prin...; în... ♦ (Cu o nuanță cantitativă; în expr.) Pe atât(a) sau p-atâta = în această măsură, într-atâta, cu atâta, la atâta. ♦ (Indică un raport de măsură) Teren de 20 pe 25 de metri. ♦ (Cu sens distributiv) Câte trei spectacole pe săptămână. ♦ (Formează expresii și locuțiuni) Pe apucate. Pe larg. Pe nume. Pe din două. Pe terminate. 4. (Introduce un complement circumstanțial de cauză, adesea cu nuanță finală) Din cauza. Se contrazic pe nimicuri. ♦ În urma, ca urmare. L-a certat pe spusa unui copil. 5. (Introduce un complement circumstanțial de scop) Spre, pentru; spre a..., pentru a..., să... S-a așternut pe somn. 6. (În formule de jurământ) Pe cinstea mea. IV. (Urmat de un atribut) Are un semn pe toată viața. [Var.: (înv. și pop.) pre prep.] – Lat. super, per.

peaj
PEÁJ s.n. Drept de a folosi o cale ferată străină pentru transportul de mărfuri cu vehicule proprii. – Din fr. péage.

pean
PEÁN, peane, s.n. (Livr.) Imn cântat pentru implorarea unui zeu, de obicei Apollo. [Pr.: pe-an] – Din fr. péan.

peana
PEÁNĂ s.f. v. pană^1.

pebegaz
PEBEGÁZ, pebegazuri, s.n. Numele comercial al unui amestec de gaze lichefiate comprimat în butelii speciale și folosit drept combustibil. – Pe[trol] + be (= Block) + gaz.

pebrina
PEBRÍNĂ, pebrine, s.f. Boală parazitară a viermilor de mătase. – Din fr. pébrine.

pecari
PECARÍ s.m. (Rar) Specie de mamifer înrudit cu porcul sălbatic, care trăiește în America (Dicotyles tajacu). – Din fr. pécari.

pecarizare
PECARIZÁRE, pecarizări, s.f. Metodă de determinare a culorii făinurilor de grâu și de secară prin compararea culorii făinurilor uscate cu aceea a unor făinuri-etalon. – Cf. germ. P e k a r i s i e r u n g.

peceneg
PECENÉG, -EÁGĂ, pecenegi, -ge, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La m. pl.) Populație migratoare din familia populațiilor turcice, care a trecut în migrațiune prin estul și sud-estul Europei, între sec. IX și XI; (și la sg.) persoană care aparține acestui popor. 2. Adj. Care aparține pecenegilor (1), privitor la pecenegi. – Din germ. Petschenege, fr. Petchenègues, rus. peceneg.

pecetar
PECETÁR, pecetari, s.m. Gravor de peceți (1). – Pecete + suf. -ar.

pecete
PECÉTE, peceți, s.f. 1. Placă (de metal) cu mâner sau montată pe un inel, pe a cărei suprafață este gravată o monogramă, o emblemă etc. și care, aplicată pe ceară roșie sau cu tuș pe un act, pe o scrisoare sau pe un colet, dă acestora caracter de autenticitate și de integritate; sigiliu; p. ext. ștampilă. 2. Ceară roșie sau bucată de plumb (care se aplică sau care se leagă de un document, de un pachet) pe care se imprimă, prin apăsare, o pecete (1); semn imprimat prin aplicarea unei peceți (1) pe un document, pe un obiect etc., sigiliu. ♢ Expr. Închis (sau ferecat) cu șapte peceți = cu neputință de aflat; de nepătruns; interzis, oprit. ♦ Fig. Semn caracteristic, trăsătură specifică, distinctivă; amprentă, marcă, întipărire, urmă; (p. spec.) stigmat. 3. (Înv. și reg.) Aprobare, rezoluție sau ordin în scris, întărit cu o pecete (1). [Var.: pecétie s.f.] – Din sl. pečatĩ.

pecetie
PECÉTIE s.f. v. pecete.

pecetlui
PECETLUÍ, pecetluiesc, vb. IV. 1. Tranz. A pune, a aplica o pecete (1); a sigila; a autentifica, a confirma documente, scrisori etc. prin aplicarea unei peceți; p. ext. (înv. și pop.) a închide, a zăvorî uși, case etc. ♦ Fig. A stigmatiza, a dezonora. 2. Tranz. Fig. A consimți, a consolida; a definitiva, a confirma. ♦ A decide, a determina, a hotărî soarta, destinul etc. cuiva. 3. Refl. și intranz. Fig. A se fixa, a se întipări în minte, în memorie etc. 4. Tranz. A fixa, a înțepeni. – Din sl. pečatĩlĕti, magh. pecsételni.

pecetluire
PECETLUÍRE, pecetluiri, s.f. Faptul de a (se) pecetlui; pecetluit^1. – V. pecetlui.

pecetluit
PECETLUÍT^1, s.n. Pecetluire. – V. pecetlui.

PECETLUÍT^2, -Ă, pecetluiți, -te, adj. 1. Care a fost sigilat, pe care s-a aplicat o pecete (1); p. ext. ștampilat; închis, zăvorât. ♦ (Pop.) Astupat ermetic cu un dop (sigilat); înfundat. ♦ Fig. Însemnat, stigmatizat; dezonorat (printr-un semn exterior). 2. Fig. Hotărât, stabilit, decis. – V. pecetlui.

pechin
PÉCHIN s.n. v. peching.

pechinez
PECHINÉZ, pechinezi, s.m. Rasă de câini de apartament de proporții mici, cu botul scurt și turtit, cu urechile lăsate în jos, cu picioarele scurte și cu părul lung și mătăsos. – Din fr. pékinois.

peching
PÉCHING s.n. 1. Țesătură din mătase naturală, cu dungi, realizată din fire de grosimi diferite sau divers colorate. 2. Rasă de rațe cu penajul de culoare albă, bună producătoare de carne. [Var.: péchin s.n.] – Din n. pr. Peking.

peci
PECI s.n. v. peciu.

pecie
PÉCIE, pecii, s.f. (Înv. și reg.) Carne macră de vită, de oaie sau de porc (mai ales de pe lângă șira spinării). – Din magh. pecsenye.

pecingine
PECÍNGINE, pecingini, s.f. 1. Nume popular dat mai multor boli de piele contagioase, caracterizate prin erupții cu bășicuțe, care, uscându-se, lasă niște pete scorțoase ce produc mâncărimi; p. gener. eczemă. ♢ Expr. A se întinde (sau, rar, a se răspândi, a cuprinde etc.) ca pecinginea (ori, rar, ca o pecingine) = a se propaga foarte mult, nestăvilit, pretutindeni; a se lăți. ♦ Fig. Rău care se extinde repede și nestăvilit. 2. Fig. Porțiune de teren (într-o semănătură) de pe care vegetația a dispărut din cauza unor plante parazite sau a unei boli. 3. Fig. Pată de mucegai, de murdărie, de igrasie pe un zid, pe o clădire etc. – Lat. petigo, -ginis.

pecinginos
PECINGINÓS, -OÁSĂ, pecinginoși, -oase, adj. Care are pecingine (1), cu pecingine. – Pecingine + suf. -os.

peciu
PÉCIU, peciuri, s.n. (Înv. și reg.) Act scris, aprobare, ordin, dovadă, adeverință etc. [Var.: peci s.n.] – Cf. p e c e t e.

pectic
PÉCTIC, -Ă, pectici, -ce, adj. (Chim.) Cu pectină. – Din fr. pectique.

pectina
PECTÍNĂ, pectine, s.f. (La pl.) Clasă de compuși organici care se găsesc în țesuturile celulelor vegetale și care, prin amestecare cu apă și prin fierbere, capătă forma unei gelatine, fiind folosiți în industria alimentară, farmaceutică și în cosmetică; (și la sg.) compus organic vegetal din această clasă. – Din fr. pectine.

pectoral
PECTORÁL, -Ă, pectorali, -e, adj., s.n. I. Adj. 1. Din regiunea pieptului, de la piept. 2. Care se folosește ca remediu în bolile de piept. Ceai pectoral. II. S.n. 1. Pieptar de metal, care constituia una dintre piesele armurii romane. 2. Ornament constând dintr-o bucată de stofă împodobită cu pietre scumpe, pe care îl purtau pe piept faraonii egipteni și marele preot la evrei. – Din fr. pectoral, lat. pectoralis.

pectoza
PECTÓZĂ, pectoze, s.f. (Chim.) Pectină. – Din fr. pectose.

peculiu
PECÚLIU s.n. 1. (În antichitate) Sumă de bani economisită de un sclav pentru a-și răscumpăra libertatea: gratificație acordată unui sclav de către stăpânul său sau unui soldat la eliberare. 2. Sumă de bani primită de un condamnat după ispășirea pedepsei, pentru munca prestată în timpul detențiunii; p. gener. bani economisiți, agoniseală. – Din lat. peculium.

pecuniar
PECUNIÁR, -Ă, pecuniari, -e, adj. (Livr.) Bănesc; p.ext. material [Pr.: -ni-ar] – Din fr. pécuniaire, lat. pecuniarius.

pedagog
PEDAGÓG, -Ă, pedagogi, -ge, s.m. și f. 1. Persoană cu pregătire specială, care se ocupă, teoretic și practic, cu munca didactică și educativă; educator. 2. Persoană care supraveghează și ajută pe elevi la pregătirea lecțiilor în anumite școli sau în internate. 3. (În antichitate) Sclav instruit care însoțea pe copiii stăpânului la școală și îi ajuta la învățătură. – Din fr. pédagogue, ngr. pedhagogós, lat. paedagogus, germ. Pädagog.

pedagogic
PEDAGÓGIC, -Ă, pedagogici, -ce, adj. Care se referă la pedagogie, care aparține pedagogiei. ♢ Consiliu pedagogic = organ consultativ (format din profesori) care funcționează în cadrul unei instituții de învățământ și care are diverse sarcini legate de bunul mers al instituției respective. ♦ Care corespunde cerințelor și normelor pedagogiei, care respectă regulile pedagogiei; educativ. – Din fr. pédagogique, germ. pädagogisch.

pedagogie
PEDAGOGÍE, pedagogii, s.f. Știință care se ocupă cu metodele de educație și de instruire a oamenilor (în special a tinerei generații). ♦ (Eliptic; fam.) Facultate care pregătește specialiști în știința definită mai sus. ♦ Metodă pedagogică – Din lat. paedagogia, fr. pédagogie.

pedagogism
PEDAGOGÍSM s.n. (Rar) Manie pedagogică, exagerare în folosirea metodelor pedagogice. – Din fr. pédagogisme.

pedala
PEDALÁ, pedalez, vb. I. Intranz. 1. A acționa pedalele unei biciclete, ale unei bărci sau ale oricărui mecanism prevăzut cu pedale, pentru a pune în mișcare mobilul sau mecanismul; p. ext. a merge cu bicicleta. 2. Spec. A acționa cu piciorul pedala unui pian, pentru a mări, a reduce sau a prelungi intensitatea unui sunet. 3. Fig. A insista asupra unui lucru, a sublinia ceva. – Din fr. pédaler.

pedala
PEDÁLĂ, pedale, s.f. 1. (Adesea cu determinări care indică domeniul de aplicare) Pârghie acționată cu piciorul și folosită pentru antrenarea unui mecanism sau efectuarea unei comenzi. ♢ Expr. A pune pedala = a insista asupra unu lucru. 2. Presă tipografică mică, acționată cu piciorul. 3. Sunet prelungit de bas, care este însoțit de treptele superioare de acorduri variate. – Din fr. pédale.

pedaler
PEDÁLER s.n. v. pedalier.

pedalier
PEDALIÉR, pedaliere, s.n. Sistem de pedale de la orgă (corespunzătoare sunetelor grave). [Pr.: -li-er. – Var.: pedáler s.n.] – Din fr. pédalier.

pedalizare
PEDALIZÁRE, pedalizări, s.f. Procedeu de amplificare și de reducere a sonorității sunetelor produse la pian; prin folosirea pedalelor acestuia. – Din pedală.

pedant
PEDÁNT, -Ă, pedanți, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Despre oameni și manifestările lor) Cu pretenții de erudiție și de competență deosebită; meticulos; minuțios peste măsură; pedantic, pedantesc. 2. S.m. și f. Persoană care face mereu paradă de erudiția sa și care supără prin minuțiozitate exagerată în lucruri neînsemnate; persoană deosebit de meticuloasă. – Din fr. pédant, germ. Pedant.

pedanterie
PEDANTERÍE, pedanterii, s.f. Pedantism. – Din fr. pédanterie.

pedantesc
PEDANTÉSC, -Ă, pedantești, adj. (Înv.) Pedant (1) – Din fr. pédantesque, it. pedantesco.

pedantic
PEDÁNTIC, -Ă, pedantici, -ce, adj. (Înv.) Pedant (1). – Pedant + suf. -ic.

pedantism
PEDANTÍSM s.n. Paradă de erudiție și de competență caracteristică pedantului; meticulozitate (excesivă și formală); exagerare în lucruri de mică importanță; pedanterie. – Din fr. pédantisme.

pedeapsa
PEDEÁPSĂ, pedepse, s.f. 1. Măsură de represiune, sancțiune aplicată celui care a săvârșit o greșeală; spec. măsură de constrângere prevăzută de lege și aplicată cuiva de o instanță judecătorească drept sancțiune pentru o infracțiune; condamnare, osândă; situație în care se află cel pedepsit, condamnat. 2. Fig. Suferință (fizică sau morală), chin, supliciu; necaz, nenorocire. – Din pedepsi (derivat regresiv).

pedel
PEDÉL, pedeli, s.m. (Înv., rar) Portar sau om de serviciu la o instituție de învățământ. – Din germ. Pedell.

pedepsi
PEDEPSÍ, pedepsesc, vb. IV. 1. Tranz. A aplica cuiva o pedeapsă pentru o greșeală sau o infracțiune săvârșită; a condamna, a osândi. 2. Tranz. și refl. Fig. (Înv. și reg.) A face să sufere sau a suferi chinuri fizice sau morale; a (se) chinui, a (se) tortura. – Din ngr. epédepsa (aor. al lui pedévo).

pedepsibil
PEDEPSÍBIL, -Ă, pedepsibili, -e, adj. (Rar) Care poate fi pedepsit (de lege), pasibil de pedeapsă. – Pedepsi + suf. -bil.

pedepsibilitate
PEDEPSIBILITÁTE s.f. (Jur.) Faptul de a fi susceptibil de pedeapsă. – Pedepsibil + suf. -itate.

pedepsie
PEDEPSÍE, pedepsii, s.f. (Pop.) Epilepsie. – Contaminare între epilepsie și pedeapsă.

pedepsire
PEDEPSÍRE, pedepsiri, s.f. Acțiunea de a pedepsi (1) și rezultatul ei; condamnare, osândire, sancționare; p. ext. pedeapsă. – V. pedepsi.

pedepsit
PEDEPSÍT, -Ă, pedepsiți, -te, adj. Căruia i s-a aplicat o pedeapsă pentru o greșeală, o sancțiune săvârșită; p. ext. (rar) nemulțumit, supărat. – V. pedepsi.

pedepsitor
PEDEPSITÓR, -OÁRE, pedepsitori, -oare, adj. (Rar) Care pedepsește; care constituie o pedeapsă. – Pedepsi + suf. -tor.

pederast
PEDERÁST, pederaști, s.m. Persoană care practică homosexualitatea; homosexual. – Din fr. pédéraste.

pederastie
PEDERASTÍE s.f. Perversiune caracterizată prin atracție sexuală pentru indivizi de același sex; homosexualitate, inversiune sexuală. – Din fr. pédérastie.

pedestras
PEDESTRÁȘ, pedestrași, s.m. (Înv. și pop.) Infanterist. – Pedestru + suf. -aș.

pedestri
PEDESTRÍ, pedestresc, vb. IV. Refl. (Înv.) A descăleca; a merge pe jos. – Din pedestru.

pedestrime
PEDESTRÍME, pedestrimi, s.f. (Înv. și pop.) Infanterie; unitate, mulțime de infanteriști. – Pedestru + suf. -ime.

pedestru
PEDÉSTRU, -Ă, pedeștri, -stre, adj., s.m. 1. Adj. (Astăzi rar) Care merge, care călătorește pe jos. ♦ (Adverbial) Pe jos, cu piciorul. 2. S.m. (Înv.) Pieton. 3. Adj. (Despre soldați, trupe etc.) Care se deplasează sau care acționează (în luptă) pe jos. 4. S.m. (Înv.) Infanterist. – Lat. pedester, -tris.

pediatric
PEDIÁTRIC, -Ă, pediatrici, -ce, adj. Care aparține pediatriei, privitor la pediatrie. [Pr.: -di-a-] – Din fr. pédiatrique.

pediatrie
PEDIATRÍE s.f. Ramură a medicinei care se ocupă cu studiul fiziologiei și patologiei copilului. [Pr.: -di-a-] – Din fr. pédiatrie.

pediatru
PEDIÁTRU, -Ă, pediatri, -e, s.m. și f. Medic specialist în pediatrie; medic de copii. ♢ (Adjectival) Medic pediatru. [Pr.: -di-a-] – Din fr. pédiatre.

pedicel
PEDICÉL, pedicele, s.n. Mic peduncul care susține frunza, floarea (într-o inflorescență) etc. – Din fr. pédicelle.

pedicelat
PEDICELÁT, -Ă, pedicelați, -te, adj. (Despre plante) Care are pedicel, cu pedicel. – Din fr. pédicellé.

pedichiura
PEDICHIÚRĂ, pedichiuri, s.f. Operație care constă în tăierea unghiilor și a bătăturilor de la picioare, în curățirea și lăcuirea acestor unghii etc. – Din fr. pédicure.

pedichiurist
PEDICHIURÍST, -Ă, pedichiuriști, -ste, s.m. și f. Persoană specializată în pedichiură. – Pedichiură + suf. -ist.

pedicul
PEDÍCUL, pedicule, s.n. (Anat.) Parte îngustă sau formație specială (în formă de cordon) care conține artera, vena, nervul etc. unui organ, care servește ca suport sau care leagă un organ, o parte a corpului de restul organismului etc., peduncul (1). – Din fr. pédicule, lat. pediculus.

pedicular
PEDICULÁR, -Ă, pediculari, -e, adj. (Med.) Referitor la păduchi; cu păduchi. – Din fr. pédiculaire.

pediculat
PEDICULÁT, -Ă, pediculați, -te, adj. Care are pedicul, cu pedicul. – Din fr. pédiculé.

pediculoza
PEDICULÓZĂ s.f. Totalitatea manifestărilor patologice provocate de păduchi la suprafața corpului omenesc. – Din fr. pédiculose.

pedicuta
PEDICÚȚĂ, pedicuțe, s.f. (Bot.) Brădișor (2). – Piedică + suf. -uță.

pedigree
PEDIGRÉE s.n. v. pedigriu.

pedigreu
PEDIGRÉU s.n. v. pedigriu.

pedigri
PEDIGRÍ s.n. v. pedigriu.

pedigriu
PEDIGRÍU s.n. Genealogie a unui animal domestic (reproducător) de rasă (mai ales a unui cal de curse); document care arată originea unui astfel de animal. [Var.: pedigrí, pedigrée, pedigréu s.n.] – Din engl., fr. pedigree.

pediogeneza
PEDIOGENÉZĂ s.f. V. pedogeneză^2.

pediometrie
PEDIOMETRÍE s.f. (Med.) Măsurare a lungimii și a greutății copiilor mici. [Pr.: -di-o-] – Din fr. pédiométrie.

pediometru
PEDIOMÉTRU, pediometre, s.n. Aparat cu care se măsoară înălțimea și greutatea copiilor mici. [Pr.: -di-o-] – Din fr. pédiomètre.

pedoclimatic
PEDOCLIMÁTIC, -Ă, pedoclimatici, -ce, adj. Referitor la condițiile de sol și de climă. –

pedofilie
PEDOFILÍE, pedofilii, s.f. (Med.) Atracție sexuală față de copii. – Din fr. pédophilie.

pedogenetic
PEDOGENÉTIC, -Ă, pedogenetici, -ce, adj. Privitor la formarea solului. – Din fr. pédogénétique.

pedogeneza
PEDOGENÉZĂ^1 s.f. 1. Formare a solurilor. 2. Parte a pedologiei^1 care se ocupă cu studiul formării și al evoluției solurilor. – Din fr. pédogenèze.

PEDOGENÉZĂ^2 s.f. Formă de înmulțire sexuală, în stare de larvă, la unele animale. [Var.: pediogenéză s.f.] – Din fr. pédogenèse.

pedolog
PEDOLÓG^1, -Ă, pedologi, -ge, s.m. și f. Geolog specialist în pedologie^1. – Din fr. pédologue.

PEDOLÓG^2, -Ă, pedologi, -ge, s.m. și f. Specialist în pedologie^2. – Din fr. pédologue.

pedologic
PEDOLÓGIC^1, -Ă, pedologici, -ce, adj. Care aparține pedologiei^1, privitor la pedologie^1. – Din fr. pédologique.

PEDOLÓGIC^2, -Ă, pedologici, -ce, adj. Care aparține pedologiei^2, privitor la pedologie^2. – Din pedologie^2.

pedologie
PEDOLOGÍE^1 s.f. Știință care se ocupă cu studiul genezei, al evoluției și al distribuției solurilor și cu cunoașterea constituției lor fizice, chimice și biologice, în scopul stabilirii gradului de fertilitate și a posibilităților de ridicare a acesteia. – Din fr. pédologie.

PEDOLOGÍE^2 s.f. 1. Curent pedagogic care susține că dezvoltarea copilului ar fi determinată fatal de ereditate și de mediul său social (conceput ca invariabil). 2. (Biol.) Studiul caracterelor somatice determinate de factorii biologici, de ereditate etc. – Din fr. pédologie.

pedometru
PEDOMÉTRU, pedometre, s.n. Aparat care înregistrează automat numărul de pași efectuat de un pieton (și viteza de deplasare). – Din fr. pédomètre.

pedonosologie
PEDONOSOLOGÍE s.f. (Med.) Studiu al bolilor caracteristice copilăriei. – Din fr. pédonosologie.

pedopsihiatrie
PEDOPSIHIATRÍE s.f. Disciplină medicală care studiază bolile psihice ale copilului. [Pr.: -hi-a-] – Din fr. pédopsychiatrie.

pedosfera
PEDOSFÉRĂ s.f. (Geol.) Stratul solidificat de la suprafața solului. – Din fr. pédosphere, engl. pedosphere.

peduncul
PEDÚNCUL, pedunculi, s.m. 1. Codiță a unei flori sau a unui fruct. 2. (Anat.; rar) Pedicul. 3. Denumire dată formațiilor din creier care au aspectul unor cordoane și sunt constituite din substanță nervoasă albă. – Din lat. pedunculus, fr. pédoncule.

peduncular
PEDUNCULÁR, -Ă, pedunculari, -e, adj. (Bot., Anat.) Referitor la peduncul, de peduncul. – Din fr. pédonculaire.

pedunculat
PEDUNCULÁT, -Ă, pedunculați, -te, adj. (Despre plante sau părți ale lor) Care are peduncul (1), cu peduncul. – Din fr. pédonculé, (după peduncul).

pefele
PEFELÉ, pefeleuri, s.n. Material lemnos sub formă de plăci aglomerate. – Din pronunțarea inițialelor p[lacă] + f[ibro] + l[emnoasă].

pefuga
PEFUGÁ vb. I. v. păfuga.

pegamoid
PEGAMOÍD s.n. Imitație de piele fabricată dintr-o țesătură de bumbac sau de in acoperită cu un strat lăcuit și colorat, obținut pe bază de nitroceluloză. [Var.: pergamoid s.n.] – Din fr. pégamoïde.

pegas
PEGÁS, pegași, s.m. 1. Cal năzdrăvan cu aripi, din mitologia greacă; fig. inspirație poetică. 2. Specie de pește care trăiește în Oceanul Indian, cu înotătoarele în formă de aripi, asemănătoare cu cele ale liliacului (Pegasus draco). 3. Numele unei constelații din emisfera boreală. [Acc. și: pégas] – Din fr. pégase.

pegmatit
PEGMATÍT, pegmatite, s.n. Rocă magmatică în care mineralele sunt bine cristalizate și cu structură specifică, formată de obicei din cuarț, feldspat și mică, la care se asociază uneori minerale prețioase. [Var.: pegmatítă s.f.] – Din fr. pegmatite.

pegmatita
PEGMATÍTĂ s.f. v. pegmatit.

pegra
PÉGRĂ s.f. (Livr.) Lume interlopă, drojdie a societății. – Din fr. pègre.

pehblenda
PEHBLÉNDĂ s.f. Oxid natural de uraniu cristalizat, de culoare neagră ca smoala și cu luciu gras. – Din fr. pechblende, germ. Pechblende.

pehlivan
PEHLIVÁN, pehlivani, s.m. 1. (Înv.) Personaj comic (acrobat, jongler, saltimbanc, scamator etc.) în reprezentațiile de circ, la diferite serbări etc. 2. (Fam.) Epitet dat unui bărbat șiret, șarlatan, escroc. 3. (Fam.) Om glumeț, mucalit, poznaș. – Din tc. pehlivān.

pehlivanesc
PEHLIVĂNÉSC, -EÁSCĂ, pehlivănești, adj. (Înv. și fam.) Care se referă la pehlivani, de pehlivan. – Pehlivan + suf. -esc.

pehlivanie
PEHLIVĂNÍE, pehlivănii, s.f. (Fam.) 1. Șarlatanie, șmecherie, escrocherie. 2. Glumă, poznă; ștrengărie, ghidușie. – Pehlivan + suf. -ie.

peiorativ
PEIORATÍV, -Ă, peiorativi, -e, adj. (Despre cuvinte, expresii, afirmații etc.) Care are sens defavorabil; depreciativ, disprețuitor; (despre sensul cuvintelor, al contextelor etc.) defavorabil, depreciativ; (despre afixe) care dă un sens depreciativ cuvântului la care se atașează. [Pr.: pe-io-. – Var.: pejoratív, -ă, adj.] – Din fr. péjoratif.

peisagist
PEISAGÍST, -Ă, peisagiști, -ste, s.m. și f. 1. Pictor specializat în peisaje. 2. Scriitor sau compozitor specializat în descrierea naturii. [Pr.: pe-i-] – Din fr. paysagiste.

peisagistic
PEISAGÍSTIC, -Ă, peisagistici, -ce, adj. 1. Care aparține peisajului (1), privitor la peisaj, de peisaj. ♦ (Substantivat, f.) Peisaj (1). 2. (Despre pictură, opere literare sau muzicale) Care își propune cu precădere descrierea unor priveliști din natură. ♦ (Substantivat, f.) Ramură a picturii care cuprinde peisajul (2). [Pr.: pe-i-] – Peisagiu + suf. -istic.

peisagiu
PEISÁGIU s.n. v. peisaj.

peisaj
PEISÁJ, peisaje, s.n. 1. Parte din natură care formează un ansamblu artistic și este prinsă dintr-o singură privire; priveliște; aspect propriu unui teritoriu oarecare, rezultând din combinarea factorilor naturali cu factorii creați de om. 2. Gen de pictură sau de grafică având ca obiect reprezentarea cu precădere a priveliștilor din natură; (concr.) tablou, fotografie care reprezintă un peisaj (1). 3. Descriere, reprezentare a naturii în opere literare; compoziție literară descriptivă. [Pr.: pe-i-. – Var.: peiságiu s.n.] – Din fr. paysage, it. paessagio.

peisajer
PEISAJÉR, -Ă, peisajeri, -e, adj. Care dă impresia, produce efectul de peisaj. [Pr.: pe-i-] – Din fr. paysager.

pejma
PÉJMĂ, pejme, s.f. Numele a două specii de plante erbacee cu tulpinile rigide, ramificate și cu frunze dințate, una cu flori albe sau violete-purpurii, cu miros plăcut de mosc (Amberboa moschata), cealaltă cu flori galbene, plăcut mirositoare (Amberboa odorata). – Din magh. pézsma.

pejorativ
PEJORATÍV, -Ă adj. v. peiorativ.

pelada
PELÁDĂ, pelade, s.f. Boală de piele care se manifestă prin căderea părului de pe cap pe anumite porțiuni (rotunjite). – Din fr. pelade.

pelagic
PELÁGIC, -Ă, pelagici, -ce, adj. 1. (În sintagma) Zonă pelagică = totalitatea apelor din lacuri, mări și oceane situate deasupra zonelor de fund (începând de la adâncimea de circa 200 m). ♦ Care se referă la zona definită mai sus, care aparține acestei zone; (despre plante și animale) care trăiește, plutind liber în apele acestei zone. 2. (Rar) Marin. – Din fr. pélagique.

pelagra
PELÁGRĂ, pelagre, s.f. Boală provocată de lipsa din alimentație a unor vitamine și proteine, care se manifestă prin inflamația pielii, plăgi pe corp, tulburări gastrice și nervoase etc. – Din fr. pellagre.

pelagros
PELAGRÓS, -OÁSĂ, pelagroși, -oase, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține pelagrei, privitor la pelagră, cauzat de pelagră. 2. S.m. și f., adj. (Om) bolnav de pelagră. – Din fr. pellagreux.

pelagrozina
PELAGROZÍNĂ s.f. Substanță toxică aflată în bobul de porumb alterat. – Din fr. pellagrosine.

pelaj
PELÁJ, pelajuri, s.n. (Franțusizm) Păr, blană a unui animal (sălbatic). – Din fr. pelage.

pelargonie
PELARGÓNIE, pelargonii, s.f. (Bot.) Nume dat mai multor specii de mușcată. – Din germ. Pelargonie.

pelasg
PELÁSG, -Ă, pelasgi, -ge, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte din unele triburi ce au populat în timpurile străvechi partea sudică a Peninsulei Balcanice, litoralul vestic al Asiei Mici și câteva insule din această regiune; (la m. pl.) populația triburilor care locuiau în aceste regiuni. 2. Adj. Care aparține pelasgilor (1), privitor la pelasgi, de la pelasgi; pelasgic. – Din fr. Pelasges.

pelasgic
PELÁSGIC, pelasgici, -e, adj. (Rar) Pelasg (2). – Din fr. pélasgique.

pelecan
PELECÁN s.m. v. pelican.

pelegrin
PELEGRÍN s.m. v. peregrin.

pelerin
PELERÍN, pelerini, s.m. Persoană care face un pelerinaj. ♦ (Rar) Persoană care călătorește mult (din loc în loc); călător. – Din fr. pèlerin.

pelerinaj
PELERINÁJ, pelerinaje, s.n. Călătorie pe care credincioșii o fac într-un loc considerat sfânt. ♦ Călătorie făcută într-un loc renumit (din punct de vedere istoric sau cultural). ♦ P. gener. Călătorie, plimbare (în diverse locuri). ♦ Trecere continuă, perindare. – Din fr. pèlerinage.

pelerina
PELERÍNĂ, pelerine, s.f. 1. Haină largă de lungimi variabile, fără mâneci, adesea cu glugă, care se poartă peste altă îmbrăcăminte. 2. Îmbrăcăminte femeiască în formă de guler mare, care acoperă umerii (și bustul) și care se poartă peste palton sau peste rochie. – Din fr. pèlerine.

pelerinuta
PELERINÚȚĂ, pelerinuțe, s.f. Diminutiv al lui pelerină (1). – Pelerină + suf. -uță.

peletic
PELETÍC, s.n. Pensulă folosită în olărie. – Et. nec.

peletizare
PELETIZÁRE, peletizări, s.f. Procedeu de aglomerare mecanică a minereurilor și a concentratelor (umede și) foarte fine prin rostogolirea acestora în tambure rotative. – Cf. fr. p e l l é t i s a t i o n.

pelican
PELICÁN, pelicani, s.m. Pasăre acvatică migratoare de talie mare, cu pene albe, cu cioc lung și puternic, cu un sac elastic sub maxilarul inferior, în care adună peștii cu care se hranește; babiță (Pelecanus onocrotalux). [Var.: pelecán, s.m.] – Din ngr. pelekán, lat. pelicanus, fr. pélican.

pelicanol
PELICANÓL s.n. Pastă albă fabricată pe bază de dextrină și de glucoză, care servește pentru lipitul hârtiei și al cartonului. – Pelican + suf. -ol.

pelicular
PELICULÁR, -Ă, peliculari, -e, adj. În formă de peliculă, referitor la peliculă. – Din fr. pelliculaire.

pelicula
PELÍCULĂ, pelicule, s.f. 1. Bandă subțire și flexibilă de celuloid sau din alt material sintetic, acoperită cu un strat de substanță fotosensibilă, întrebuințată în industria fotografică și în cinematografie; film. 2. Strat subțire dintr-o anumită substanță depus pe suprafața altei substanțe. 3. Membrană foarte subțire. – Din fr. pellicule.

peliculogen
PELICULOGÉN, -Ă, peliculogeni, -e, adj. Care, aplicat în stare lichidă pe suprafața unui corp solid, formează pe acesta o peliculă. – De la peliculă.

pelin
PELÍN (1) s.m. (2, 3) s.n. 1. S.m. Plantă erbacee cu frunze compuse, spintecate, albe-verzui, păroase și cu flori galbene, întrebuințată în medicină și la prepararea unor băuturi (Artemisia absinthium). ♢ Pelin alb (sau mic) = plantă asemănătoare cu pelinul (1), cu frunze albe, păroase (Artemisia austriaca). Pelin de mături = plantă erbacee cu flori verzui-brune, dispuse în capitule (Artemisia scoparia). 2. S.n. Vin cu gust amărui, obținut prin tratarea lui cu pelin (1). 3. S.n. Băutură foarte amară, preparată din frunze de pelin (1) și folosită în scopul curative. – Din bg. pelin.

pelinarita
PELINÁRIȚĂ, pelinarițe, s.f. Plantă erbacee cu tulpina dreaptă și cu flori galbene, folosită în medicină pentru proprietățile ei tonice (Artemisia vulgaris) – Pelin + suf. -ariță.

pelinas
PELINÁȘ, pelinași, s.m., pelinașe, s.f. 1. S.m. Diminutiv al lui pelin (1). 2. S.n. Diminutiv al lui pelin (2). – Pelin + suf -aș.

pelinca
PELÍNCĂ, pelinci, s.f. (Reg.) Scutec. ♢ Expr. A ieși (sau a fi scos) din pelinci = a depăși vârsta alăptării; p. ext. a fi foarte tânăr, fără experiență. ♦ Pelincile Domnului = turte subțiri și rotunde din aluat nedospit, îndulcite cu miere sau cu zahăr și presărate cu miez de nuci, tradiționale la unii creștini în ajunul Crăciunului. – Din magh. pelenka, ucr. pelinka.

pelinita
PELINÍȚĂ, pelinițe, s.f. Nume dat mai multor specii de pelin (1). – Pelin + suf. -iță.

pelinuta
PELINÚȚĂ, pelinuțe, s.f. Mică plantă erbacee cu tulpina și frunzele păroase, alburii, cu flori galbene mirositoare (Artemisia petrosa). – Pelin + suf. -uță.

pelit
PELÍT, pelite, s.n. Material detritic constituit din particule de dimensiuni foarte mici, care formează sedimente și roci. – Din fr. pélite.

pelota
PELÓTĂ, pelote, s.f. 1. Perniță pentru ace. 2. Joc cu mingea originar din regiunile bascilor. – Din fr. pelote.

peltat
PELTÁT, -Ă, peltați, -te, adj. (Despre frunze) Cu nervuri care pornesc din mijlocul limbului și cu pețiolul prins de fața dorsală. – Din lat. peltatus, fr. pelté, it. peltato.

peltea
PELTEÁ, peltele, s.f. Produs alimentar fabricat din suc de fructe fiert cu zahăr, închegat cu o masă gelatinoasă, elastică și transparentă, asemănătoare cu jeleul. ♦ Fig. Expunere scrisă sau orală, lungă și prolixă, lipsită de miez; poliloghie, vorbărie goală. [Var.: (reg.) belteá s.f.] – Din tc. pelte, ngr. peltés, beldés.

peltic
PELTÍC, -Ă, peltici, -ce, adj. (Despre oameni) Care rostește defectuos anumite consoane; p. ext. (despre vorbire) care trădează o asemenea rostire defectuoasă. – Din tc. peltek.

pelticarie
PELTICĂRÍE, pelticării, s.f. Vorbire peltică. – Peltic + suf. -ărie.

pelticeala
PELTICEÁLĂ, pelticeli, s.f. (Rar) Pelticie. – Peltic + suf. -eală.

peltici
PELTICÍ, pelticesc, vb. IV. Refl. (Rar) A deveni peltic; p. ext. a vorbi cu greutate, neclar (ca un peltic). – Din peltic.

pelticie
PELTICÍE, pelticii, s.f. Defectul omului peltic; pelticeală. – Peltic + suf. -ie.

peltinerv
PELTINÉRV, -Ă, peltinervi, -e, adj. (Despre frunzele peltate) Cu nervuri ramificate ca niște raze de la centru spre periferie. – Din fr. peltinerve.

pelur
PELÚR adj. invar. (În sintagma) Hârtie pelur = hârtie foarte subțire, puțin translucidă, folosită pentru copii la mașina de scris. – Din fr. pélure.

peluza
PELÚZĂ, peluze, s.f. 1. Suprafață de teren într-o grădină, într-un parc etc., cu iarbă scurtă și deasă (și cu flori); gazon. 2. Fiecare dintre cele două părți extreme ale tribunelor unui stadion, situate în spatele porților terenului de joc. – Din fr. pelouse.

pelvectomie
PELVECTOMÍE, pelvectomii, s.f. (Med.) Operație chirurgicală care constă în extirparea organelor din bazin (3). – Din fr. pelvectomie.

pelvian
PELVIÁN, -Ă, pelvieni, -e, adj. Care aparține pelvisului, privitor la pelvis, din regiunea pelvisului. ♢ Oase pelviene = oasele care formează bazinul animalelor vertebrate superioare. Centură pelviană = centură osoasă formată din cele două oase coxale, care leagă membrele inferioare de coloana vertebrală. Prezentare (sau poziție) pelviană = poziție anormală a fătului la naștere, cu bazinul înainte. [Pr.: -vi-an] – Din fr. pelvien.

pelvigrafie
PELVIGRAFÍE, pelvigrafii, s.f. (Med.) Pelvimetrie. – Din fr. pelvigraphie.

pelvimetrie
PELVIMETRÍE s.f. (Med.) Metodă obstetricală de măsurare a pelvisului; pelvigrafie. – Din fr. pelvimétrie.

pelvimetru
PELVIMÉTRU, pelvimetre, s.n. (Med.) Instrument folosit în pelvimetrie. – Din fr. pelvimètre.

pelviperitonita
PELVIPERITONÍTĂ, pelviperitonite, s.f. Inflamație de origine microbiană a peritoneului. – Din fr. pelvipéritonite.

pelvis
PÉLVIS, pelvisuri, s.n. Parte a scheletului uman situată la baza trunchiului, formată din oasele coxale și din osul sacru; p. ext. bazin. – Din lat. pelvis.

pelvitomie
PELVITOMÍE, pelvitomii, s.f. (Med.) – Denumire generică pentru operațiile chirurgicale practicate pentru lărgirea temporară a bazinului (3). – Din fr. pelvitomie.

pembe
PEMBÉ s.n., adj. invar. (Înv.) 1. Culoare roșu-deschis sau roz. 2. Adj. invar. Roșu-deschis; trandafiriu. ♦ Fig. (Fam.) Excentric, extravagant. – Din tc. pembe.

pemfigus
PÉMFIGUS s.n. Boală de piele care se manifestă prin apariția pe piele și pe unele mucoase a unor bășici purulente, care lasă cruste și eroziuni. [Acc. și: pemfígus] – Din fr. pemphigus.

pempant
PEMPÁNT, -Ă, pempanți, -te, adj. (Franțuzism) A cărui îmbrăcăminte este de o eleganță plăcută și grațioasă; cochet, elegant. – Din fr. pimpant.

pena
PENÁ, penez, vb. I. Tranz. (Jur.; rar) A penaliza (1). – Din penă.

penaj
PENÁJ, penaje, s.n. 1. Totalitatea penelor^1 unei păsări. 2. Mănunchi de pene (colorate) servind ca podoabă la un chipiu, la un coif etc., panaș. [Pl. și: penajuri] – Din fr. pennage.

penal
PENÁL, -Ă, penali, -e, adj. (Despre dispoziții cu caracter de lege) Care are un caracter represiv, care se ocupă de infracțiuni și prevede pedepsele care trebuie aplicate. ♢ Drept penal (și substantivat, n.) = ramură a științei dreptului care se ocupă de normele juridice cu caracter represiv. Cod penal = ansamblu principalelor norme juridice care definesc infracțiunile și stabilesc sancționarea lor. Proces penal sau acțiune penală = acțiune în justiție pornită împotriva unui infractor cu scopul de a obține pedepsirea lui potrivit legilor în vigoare. Fapt penal = infracțiune. Sancțiune penală = pedeapsă prevăzută de legile penale. Clauză penală = clauză prin care părțile unui contract evaluează anticipat daunele ce se cuvin creditorului în caz de neexecutare, executarea cu întârziere sau executarea necorespunzătoare a obligațiilor contractuale. – Din lat. poenalis, fr. pénal.

penaliceste
PENALICÉȘTE adv. Din punct de vedere penal, sub raport penal; penalmente. – Penal + suf. -icește.

penalist
PENALÍST, -Ă, penaliști, -ste, s.m. și f. Jurist specializat în probleme de drept penal. – Din fr. pénaliste.

penalitate
PENALITÁTE, penalități, s.f. 1. Faptul de a fi pasibil de o pedeapsă judiciară; p. ext. pedeapsă judiciară aplicată cuiva. ♦ Spec. Clauză penală. 2. Faptul de a fi pasibil de o despăgubire; p. ext. despăgubire, amendă. 3. (Sport) Abatere a unui sportiv, în cadrul unei competiții, sancționată de arbitru conform regulamentului de joc: p. ext. sancțiune aplicată în urma comiterii acestei abateri. – Din fr. pénalité.

penaliza
PENALIZÁ, penalizez, vb. I. Tranz. 1. A prevedea sau a aplica cuiva o anumită sancțiune penală; a pena, a sancționa. 2. A prevedea sau a cere cuiva o anumită despăgubire; a amenda. 3. A aplica unui sportiv o anumită sancțiune pentru încălcarea regulamentului de joc. – Din fr. pénaliser.

penalizare
PENALIZÁRE, penalizări, s.f. Acțiunea de a penaliza și rezultatul ei; penalizație. – V. penaliza.

penalizator
PENALIZATÓR, -OÁRE, penalizatori, -oare, adj. Cu caracter de penalizare. – Penaliza + suf. -tor.

penalizatie
PENALIZÁȚIE, penalizații, s.f. (Rar) Penalizare. – Din fr.pénalisation.

penalmente
PENALMÉNTE adv. (Rar) Penalicește. – Din fr. pénalement.

penalti
PENÁLTI, penaltiuri, s.n. Lovitură de pedeapsă dintr-un punct situat aproape de poartă, acordată la fotbal, handbal etc. în urma unei greșeli comise în apropierea propriei porți de către echipa aflată în apărare. – Din fr., engl. penalty.

penar
PENÁR, penare, s.n. Cutioară paralelipipedică în care școlarii își țin creioanele, penițele, gumele etc. – După germ. Pennal.

penat
PENÁT, -Ă, penați, -te, adj. (Despre frunze) Care are nervurile secundare sau foliolele așezate de o parte și de alta a nervurii principale sau a pețiolului, ca firele unei pene^1. – Din lat. pennatus, fr. penné.

penati
PENÁȚI s.m. pl. Nume dat, în mitologia romană și etruscă, unor divinități considerate a fi ocrotitoare ale casei și ale familiei. ♦ Fig. (Livr.) Cămin, casă (părintească). – Din lat. penates.

pena
PÉNĂ, pene, s.f. (Înv.) Pedeapsă. – Din lat. poena, fr. peine.

pendinte
PENDÍNTE adj. invar. 1. Care este subordonat cuiva, care depinde de... 2. Care n-a fost încă soluționat, care urmează să fie rezolvat; (despre probleme în litigiu) care este în curs de cercetare, care așteaptă să fie judecat. – Din lat. pendens, -ntis, fr. pendant.

pendul
PENDÚL, pendule, s.n. 1. Corp solid care poate oscila în jurul unui punct fix sau al unei axe fixe când este scos din poziția de echilibru stabil; p. ext. dispozitiv sau piesă a unui mecanism a căror oscilație reglează mișcările unei mașini sau ale unui instrument. 2. Ceas de perete a cărui mișcare este reglată de un pendul (1). [Var.: pendúlă s.f.] – Din fr. pendule, lat. pendulus.

pendula
PENDULÁ, pendulez, vb. I. Intranz. (Despre pendule) A face mișcări oscilatorii (lente) de o parte și de alta a poziției de echilibru; a oscila; p. gener. (despre alte obiecte) a face mișcări (lente) asemănătoare cu acelea ale pendulului; (despre ființe sau părți ale corpului lor) a se legăna, a se mișca alternativ într-o parte și alta. ♦ Fig. (Despre oameni) A trece ușor de la o stare la alta; a fi instabil, nehotărât; a oscila. – Din pendul.

pendular
PENDULÁR, -Ă, pendulari, -e, adj. Care are o mișcare (ca) de pendul; specific pendulului; oscilant, oscilatoriu. ♦ Fig. Care trece (periodic) de la o stare la alta. – Pendul + suf. -ar. Cf. fr. p e n d u l a i r e.

pendulare
PENDULÁRE, pendulări, s.f. Acțiunea de a pendula și rezultatul ei; oscilație a unui pendul sau a unui obiect asemănător cu un pendul față de poziția de echilibru; legănare. ♦ Variație lentă, oscilantă a valorii unei mărimi în jurul unei valori medii sau al unei valori de referință. ♦ Fig. Trecere (periodică) de la o stare la alta. – V. pendula.

pendularist
PENDULARÍST, pendulariști, s.m. Muncitor calificat care lucrează la un ferăstrău mecanic. – De la pendulă.

pendula
PENDÚLĂ s.f. v. pendul.

penel
PENÉL, peneluri, s.n. Pensulă mică, cu păr fin și suplu, cu care se pictează. ♦ Fig. Fel, mod, stil de a picta; măiestrie artistică (specifică unui pictor). – Din it. pennello.

peneplena
PENEPLÉNĂ, peneplene, s.f. Suprafață de teren plană sau ușor ondulată, care rezultă prin eroziunea și prin transportarea materialului dintr-o regiune. – Din fr. pénéplaine.

peneplenizare
PENEPLENIZÁRE, peneplenizări, s.f. Fenomen de reducere a înălțimilor relative ale unor regiuni până la nivelul fundului văilor și de secționare a formelor accidentale de relief din partea superioară a înălțimilor. – Din peneplenă. Cf. fr. p é n é p l a n a t i o n.

penet
PENÉT, peneturi, s.n. Penaj (1). – Pană^1 + suf. -et.

penetra
PENETRÁ, penetrez, vb. I. Tranz. și intranz. (Livr.) A pătrunde. – Din fr. pénétrer, lat. penetrare.

penetrabil
PENETRÁBIL, -Ă, penetrabili, -e, adj. Care poate fi străbătut (cu ușurință) de ceva, care lasă să treacă prin sine sau poate primi în sine un corp, o materie sau o substanță străină. – Din fr. pénétrable.

penetrabilitate
PENETRABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi penetrabil sau penetrant. – Din fr. pénétrabilité.

penetrant
PENETRÁNT, -Ă, penetranți, -te, adj. Care (poate) pătrunde (adânc) în ceva; pătrunzător. ♦ Fig. (Despre mirosuri) Ascuțit, intens, puternic. ♦ Fig. (Despre ochi, privire) Ager, pătrunzător. – Din fr. pénétrant.

penetranta
PENETRÁNȚĂ, penetranțe, s.f. (Rar) Penetrație. ♦ Spec. Efect produs prin pătrunderea liniilor de câmp electric printr-un electrod. – Din fr. pénétrance.

penetrare
PENETRÁRE, penetrări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a penetra și rezultatul ei. – V. penetra.

penetratie
PENETRÁȚIE, penetrații, s.f. 1. Pătrundere în adâncime sau până în partea opusă; întrepătrundere a două corpuri sau a două suprafețe care se intersectează, penetranță. 2. Pătrundere, infiltrare. extindere sau circulație în spațiu. ♢ Arteră de penetrație = arteră de circulație prin care se pătrunde într-o localitate. – Din fr. pénétration.

penetrometru
PENETROMÉTRU, penetrometre, s.n. (Tehn.) Aparat pentru determinarea rezistenței la pătrundere a bitumurilor, a unsorilor consistente etc. – Din fr. pénétromètre.

peni
PÉNI, peni, s.m. Monedă divizionară engleză, care valorează a douăsprezecea parte dintr-un șiling sau a suta parte dintr-o liră. – Din engl. penny.

penibil
PENÍBIL, -Ă, penibili, -e, adj. Care provoacă o impresie neplăcută, supărătoare; greu de suportat, apăsător, jenant. – Din fr. pénible.

penicilic
PENICÍLIC adj.m. (În sintagma) Acid penicilic = substanță cu acțiune antibiotică și bacteriostatică puternică, produsă de unele ciuperci. – După fr. pénicillinique.

penicilinaza
PENICILINÁZĂ, penicilinaze, s.f. Enzimă care împiedică acțiunea antibiotică a penicilinei. – Din fr. pénicillinase.

penicilina
PENICILÍNĂ s.f. Substanță chimică sub formă de pulbere albă sau gălbuie, obținută din unele specii de ciuperci de mucegai și folosită ca antibiotic. – Din fr. pénicilline.

penicilinorezistenta
PENICILINOREZISTÉNȚĂ s.f. (Med.) Pierdere a sensibilității unor microbi față de penicilină. – După fr. pénicillino-resistance.

penicilinoterapie
PENICILINOTERAPÍE s.f. Tratament medical cu penicilină. – Din fr. pénicillinothérapie.

penicillium
PENICÍLLIUM s.m. Specie de ciuperci cu mulți nuclei din care se extrage penicilina. – Din fr. pénicillium.

penin
PENÍN, penine, s.n. Mineral constituent al șisturilor cristaline, care formează cristale pe rocile metamorfice și magmatice. – Din fr. pénnine, germ. Pennin.

peninsular
PENINSULÁR, -Ă, peninsulari, -e, adj. Care aparține unei peninsule, privitor la o peninsulă, care se află pe o peninsulă; de peninsulă, caracteristic unei peninsule. ♦ (Substantival) Locuitor al unei peninsule. ♦ Spec. Care este caracteristic Peninsulei Italice ori Iberice sau italienilor ori spaniolilor. ♦ (Substantivat, m.) Italian. – Din fr. péninsulaire.

peninsula
PENÍNSULĂ, peninsule, s.f. Întindere de pământ care înaintează adânc în mare ca o prelungire a uscatului, rămânând înconjurată din trei părți de apă. – Din lat. peninsula, fr. péninsule.

penis
PÉNIS, penisuri, s.n. (Anat.) Organ masculin de copulație și micțiune. – Din fr. pénis, lat. penis.

penisoara
PENIȘOÁRĂ, penișoare, s.f. Peniță (1). – Pană^1 + suf. -ișoară.

penitenciar
PENITENCIÁR, -Ă, penitenciari, -e, s.n., adj. 1. S.n. Închisoare. 2. Adj. Care se referă la închisoare, care aparține închisorii. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. pénitencier.

penitent
PENITÉNT, -Ă, penitenți, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Credincios care se supune penitenței (1). 2. adj. Care aparține penitentului (1), de penitent. – Din fr. pénitent, lat. poenitens, -ntis.

penitenta
PENITÉNȚĂ, penitențe, s.f. 1. (În practicile creștine) Pedeapsă pe care și-o impune cineva sau pe care i-o dă cuiva preotul la spovedanie, pentru ispășirea păcatelor; canon, p. ext. privațiune (de ordin fizic, material); viață aspră pe care și-o impune cineva. 2. (Livr.) Pocăință. – Din lat. poenitentia, fr. pénitence, it. penitenza.

penita
PENÍȚĂ, penițe, s.f. 1. Diminutiv al lui pană^1; penișoară. 2. Placă de metal, mică și concavă, terminată printr-un vârf despicat, care, montată sau atașată la un toc sau stilou, folosește pentru a scrie cu cerneală. 3. Numele a două specii de plante erbacee cu flori alburii, care cresc în ape adânci, stătătoare sau lin curgătoare (Myriophyllum spicatum și verticillatum). – Pană^1 + suf. -iță.

pensa
PENSÁ, pensez, vb. I. Tranz. 1. A prinde, a apuca (și a strânge), a scoate, a smulge ceva cu pensa (1). 2. A face pense (2) la un obiect de îmbrăcăminte. – Din fr. pincer.

pensare
PENSÁRE, pensări, s.f. Acțiunea de a pensa și rezultatul ei. – V. pensa.

pensa
PÉNSĂ, pense, s.f. 1. Mic instrument de metal compus din două brațe îmbinate la un capăt sau încheiate în formă de foarfece, folosit (în medicină, în tehnică) pentru a prinde sau a fixa obiecte mici sau substanțe care nu pot fi luate cu mâna. 2. (În croitorie) Cută scurtă interioară, ascuțită la un capăt sau la amândouă, prin care se mulează pe corp un obiect de îmbrăcăminte. – Din fr. pince.

penseta
PENSÉTĂ, pensete, s.f. Pensă (1) mică. – Din fr. pincette.

pensie
PÉNSIE, pensii, s.f. Sumă de bani lunară ce se acordă persoanelor care au ieșit din activitatea profesională pentru limită de vârstă, pentru invaliditate etc. sau care și-au pierdut susținătorul și sunt incapabile de muncă. ♢ Pensie de întreținere sau pensie alimentară = sumă de bani pe care cineva trebuie să o plătească unei persoane pe care justiția îl obligă să o întrețină. ♢ Loc. adj. La pensie = care este pensionar. ♢ Loc. vb. A ieși (sau a scoate pe cineva) la pensie = a (se) pensiona. ♦ (Înv.) Subsidiu. – Din rus. pensija.

pensioara
PENSIOÁRĂ, pensioare, s.f. (Fam.) Diminutiv al lui pensie. [Pr.: -si-oa-] – Pensie + suf. -oară.

pension
PENSIÓN, pensioane, s.n. Instituție particulară de învățământ din trecut (unde elevii erau găzduiți în perioada școlarizării); pensionat. [Pr.: -si-on. – Var.: (înv.) pansión s.n.] – Din fr. pension.

pensiona
PENSIONÁ, pensionez, vb. I. Tranz. A scoate pe cineva la pensie, în condiții determinate de lege, acordându-i pensie. ♦ Refl. A ieși la pensie, a deveni pensionar. [Pr.: -si-o-] – Din fr. pensionner, germ. pensionieren.

pensionar
PENSIONÁR, -Ă, pensionari, -e s.m. și f. 1. Persoană care primește pensie. ♦ Persoană care primește o subvenție, un subsidiu. 2. Persoană internată într-un azil sau într-un ospiciu. ♦ Persoană închisă într-o închisoare; deținut. ♦ Animal închis într-o amenajare specială (pentru a fi expus publicului). 3. Persoană care stă în pensiune la cineva; [Pr.: -si-o-] – Din fr. pensionnaire, germ. Pensionär.

pensionare
PENSIONÁRE, pensionări, s.f. Faptul de a (se) pensiona. [Pr.: -si-o-] – V. pensiona.

pensionat
PENSIONÁT^1, pensionate, s.n. Pension. ♦ Timpul petrecut de cineva într-un pension; viață de pension. [Pr.: -si-o-] – Din fr. pensionnat, germ. Pensionat.

PENSIONÁT^2, -Ă, pensionați, -te, adj. Care este pensionar. [Pr.: -si-o-] – V. pensiona.

pensiune
PENSIÚNE, pensiuni, s.f. 1. Întreținere constând din locuință și masă (sau numai din masă) pe care cineva o primește cu regularitate în schimbul unei sume de bani dinainte stabilite; spec. găzduirea elevilor într-un pension. ♦ P. ext. (Concr.) Sumă de bani care se plătește cuiva care acordă găzduire completă sau numai masă; spec. sumă de bani oare se plătea într-un pension pentru întreținerea unui elev. 2. (Concr.) Casă, restaurant în care se oferă cuiva, în schimbul unei sume de bani, găzduire completă sau numai masă. [Pr.: -si-u-] – Din fr. pension.

pensula
PENSULÁ, pensulez, vb. I. Tranz. 1. A întinde cu pensula pe o suprafață un strat de vopsea, de lac; a colora cu pensula. 2. A badijona cu un dezinfectant. – Din pensulă.

pensulare
PENSULÁRE, pensulări, s.f. (Rar) Acțiunea de a pensula si rezultatul ei; pensulație, badijonare. – V. pensula.

pensulatie
PENSULÁȚIE, pensulații, s.f. (Rar) Pensulare. – Pensula + suf. -ție.

pensula
PÉNSULĂ, pensule, s.f. Instrument alcătuit dintr-un smoc de fire de păr sau de material plastic prinse într-o coadă de lemn sau de metal, care servește mai ales la întinderea vopselelor și a lacurilor pe o suprafață. – Din germ. Pinsel.

pentaclorura
PENTACLORÚRĂ, pentacloruri, s.f. (Chim.) Clorură a elementelor pentavalente. – Din fr. pentachlorure.

pentacord
PENTACÓRD, pentacorduri, s.n. 1. Liră cu cinci coarde, folosită în antichitate. 2. Grup de cinci sunete succesive ale unei scări muzicale. [Pl. și: pentacorde] – Din fr. pentacorde.

pentadactil
PENTADACTÍL, -Ă, pentadactili, -e, adj., s.m. și f. (Animal vertebrat) care are cinci degete la membrele anterioare sau posterioare; (membru anterior sau posterior) care este prevăzut cu cinci degete. – Din fr. pentadactyle.

pentada
PENTÁDĂ, pentade, s.f. (Met.) Perioadă de cinci zile consecutive. – Din fr. pentade.

pentadecagon
PENTADECAGÓN, pentadecagoane, s.n. (Geom.) Poligon plan cu cincisprezece laturi și cincisprezece unghiuri. – Din fr. pentadécagone.

pentaedru
PENTAÉDRU, pentaedre, s.n. (Mat.) Poliedru cu cinci fețe. [Pr.: -ta-e-] – Din fr. pentaèdre.

pentagon
PENTAGÓN, pentagoane, s.n. (Mat.) Poligon plan cu cinci laturi și cinci unghiuri. – Din fr. pentagone, germ. Pentagon, lat. pentagonus.

pentagonal
PENTAGONÁL, -Ă, pentagonali, -e adj. (Despre corpuri geometrice) Care are la bază un pentagon. ♦ (Despre obiecte, suprafețe) Care are forma pentagonului, ca un pentagon. – Pentagon + suf. -al. Cf. fr. p e n t a g o n a l.

pentagrama
PENTAGRÁMĂ, pentagrame, s.f. Figură geometrică plană în formă de stea cu cinci colțuri, considerată de antici ca simbol al perfecțiunii și folosită adesea ca talisman. – Din fr. pentagramme.

pentagrila
PENTAGRÍLĂ, pentagrile, s.f. Tub electronic cu vid, cu un catod, un anod și cinci grile (1). – Din engl. pentagrid (după grilă).

pentametru
PENTAMÉTRU, pentametri, s.m. (În versificația greacă și latină) Vers de cinci picioare, alcătuit din două emistihuri egale (doi dactili si o silabă lungă). – Din ngr. pentámetron, fr. pentamètre.

pentan
PENTÁN, pentani, s.m. Hidrocarbură aciclică saturată, obținută din gazele de sondă. – Din fr. pentane.

pentanol
PENTANÓL, pentanoli, s.m. (Chim.) Alcool amilic. – Din fr. pentanol.

pentaoxid
PENTAOXÍD, pentaoxizi, s.m. Oxid a cărui moleculă conține cinci atomi de oxigen. [Pr.: -ta-o-] – Din fr. pentaoxyde.

pentapetala
PENTAPETÁLĂ, pentapetale, adj. (Bot.; despre corola florilor) Cu cinci petale. – Din fr. pentapétale.

pentasepal
PENTASEPÁL, pentasepale, adj. (Bot.; despre caliciul florilor) Cu cinci sepale. – Din fr. pentasépale.

pentasilabic
PENTASILÁBIC, -Ă, pentasilabici, -ce, adj. (Despre cuvinte) Care este format din cinci silabe. – Din fr. pentasyllabique.

pentateuh
PENTATEÚH, pentateuhuri, s.n. Parte a Bibliei care cuprinde primele cinci cărți ale Vechiului Testament. – Din lat. Pentateuchus, fr. pentateuque.

pentatlon
PENTATLÓN, pentatloane, s.n. Probă combinată de atletism, alcătuită din cinci exerciții diferite, clasamentul făcându-se prin totalizarea punctelor obținute la fiecare probă. ♢ Pentatlon modern = concurs sportiv complex care constă din cinci probe diferite (scrimă, călărie, tir, înot și cros), clasamentul fiind făcut prin totalizarea punctelor obținute la fiecare probă. – Din fr. pentathlon.

pentatlonist
PENTATLONÍST, -Ă, pentatloniști, -ste, s.m. și f. Sportiv specializat în probele de pentatlon. – Pentatlon + suf. -ist.

pentatonic
PENTATÓNIC, -Ă, pentatonice, adj. (Muz.; în sintagmele) Gamă pentatonică = gamă alcătuită din cinci trepte, fără semitonuri, care stă la baza muzicii populare chineze, tătare, scoțiene etc. Sistem pentatonic = sistem muzical care se bazează pe o scară formată din cinci sunete de înălțimi diferite, în cadrul unei octave. – Din germ. pentatonisch.

pentavalent
PENTAVALÉNT, -Ă, pentavalenți, -te, adj. (Despre elemente chimice) Care are valența egală cu cinci. – Din fr. pentavalent.

pentazol
PENTAZÓL s.n. Substanță incoloră, cristalizată, cu gust amărui, solubilă în apă, folosită ca medicament cu acțiune cardiacă, respiratorie etc. – Et. nec.

penteleu
PENTELÉU, penteleie, s.n. 1. (La sg.) Specialitate de cașcaval preparată din laptele care se mulge toamna de la oi. 2. (Reg.) Băț cu care se bate laptele pentru a se alege untul. 3. (Reg.) Coastă înclinată și netedă pe care coboară oile la strungă. – Din n. pr. Penteleu.

pentelica
PENTÉLICĂ adj. (În sintagma) Marmura pentelică = marmură albă, fără nervuri. – Din fr. pentélique.

penticostal
PENTICOSTÁL, -Ă, penticostali, -e, s.m. și f. Adept al unei secte creștine care a apărut inițial în SUA și s-a răspândit și în Europa. – Din engl. pentecostal.

penticostar
PENTICOSTÁR, penticostare, s.n. Carte bisericească cuprinzând ritualul slujbelor dintre Paști și prima duminică după Rusalii. – Din ngr. pentikostárion.

pentoda
PENTÓDĂ, pentode, s.f. Tub electronic cu cinci electrozi. – Din fr. pentode.

pentoxid
PENTOXÍD, pentoxizi, s.m. (Chim.) Oxid al unui element pentavalent. – Din engl. pentoxide.

pentoza
PENTÓZĂ, pentoze, s.f. Compus organic din grupul glucidelor, având cinci atomi de carbon în moleculă. – Din fr. pentose.

pentozurie
PENTOZURÍE, pentozurii, s.f. (Med.) Prezență a pentozelor în urină; cantitate de pentoxă prezentă în urină. – Din fr. pentosurie.

pentru
PÉNTRU prep. I. (Exprimă un raport cauzal) 1. Din cauza..., din pricina..., datorită... Pentru asta a plecat. ♢ Expr. Nu pentru alta, ci... = nu din altă cauză, dar... 2. (Introduce un complement indirect) Mulțumește pentru buna găzduire. ♢ Expr. Pentru puțin (sau nimic), se spune ca răspuns celui care mulțumește când i s-a făcut un serviciu. Pentru nimic în lume = cu nici un preț, în nici un caz. Pentru (numele lui) Dumnezeu ! exclamație care însoțește o cerere sau o rugăminte sau care exprimă uimirea, indignarea cuiva. II. (Exprimă un raport final) 1. (Introduce un complement circumstanțial de scop) Cu scopul de..., în scopul.... în vederea... Scrie pentru băni. 2. (Introduce un complement indirect) În interesul..., în (sau spre) folosul..., în favoarea...; în apărarea... Pledează pentru el. ♢ (În construcții eliptice) Cincizeci de voturi pentru și două contra. ♦ Potrivit cu...; în măsură să... Serviciul nu era pentru el. ♦ După. Plânge pentru cel plecat. ♦ (Față) de... Are o grijă deosebită pentru mama lui. 3. (Introduce un atribut) Hârtie și plic pentru o scrisoare. ♦ Cu direcția..., cu destinația... Autobuzul pentru Ploiești. 4. (Intră în compunerea numelor predicative) Acest cadou e pentru tine. 5. (Introduce un complement sau un atribut) Contra, împotriva. Medicament pentru diabet. Ia ceva pentru durerile de cap. III. (Exprimă un raport de relație) Cu privire la..., referitor la..., în legătură cu... S-au schimbat lucrurile pentru el. ♦ Față de..., în raport cu... Pentru unii mumă, pentru alții ciumă. IV. (Exprimă un raport temporal, introducând un complement circumstanțial de timp) Pleacă pentru o clipă. ♢ Expr. Pentru moment = deocamdată. V. (Exprimă un raport de compensație, de echivalență sau de schimb) În schimbul...; în locul..., în loc de... Pentru un palton a dat o rochie. VI. 1. (Urmat de un infinitiv, are valoare de conjuncție, construcția fiind echivalentă, cu o propoziție consecutivă negativă, când regenta e afirmativă, și invers) Subiectul e prea vast pentru a putea fi expus într-o oră. 2. (Formează conjuncții compuse) Pentru ca sau pentru că = fiindcă, deoarece, din cauză că; de vreme ce, întrucât. Pentru ce (sau aceasta, aceea) = deci, așadar, de aceea, drept care, din care cauză. – Din printru.

penultim
PENÚLTIM, -Ă, penultimi, -e, adj. Care este înaintea celui din urmă, al doilea din urmă. – Din lat. paenultimus.

penumbra
PENÚMBRĂ, penumbre, s.f. 1. Zonă incomplet luminată, cuprinsă între zona umbrită și cea luminoasă din spatele unui corp opac; p. gener, zonă slab luminată; semiobscuritate. 2. (Pict.) Zonă de trecere între lumină și umbră. – Din fr. pénombre. Cf. u m b r ă.

penurie
PENURÍE s.f. (Livr.) Lipsă a unor lucruri necesare; spec. lipsă a mijloacelor de trai; sărăcie, mizerie. – Din fr. pénurie.

peon
PEÓN^1, peoni, s.m. Muncitor agricol din America Latină, aflat într-o dependență înrobitoare față de moșieri (din cauza datoriilor). [Pr.: pe-on] – Din fr. péon, sp. peon.

PEÓN^2, peoni, s.m. Picior de vers clasic format din patru silabe, dintre care una lungă. [Pr.: pe-on] – Din fr. péon, lat. paeon.

peonaj
PEONÁJ s.n. (Rar) Formă de exploatare a peonilor. [Pr.: pe-o-] – Din fr. péonage.

pepelea
PEPÉLEA s.m. (Pop.) Om isteț, glumeț și poznaș, care își bate joc de toți. – Din n. pr. Pepelea.

pepenar
PEPENÁR, pepenari, s.m. Persoană care cultivă sau vinde pepeni. – Pepene + suf. -ar.

pepenas
PEPENÁȘ, pepenași, s.m. Diminutiv al lui pepene. – Pepene + suf. -aș.

pepenarie
PEPENĂRÍE, pepenării, s.f. Loc unde se cultivă (sau se vând) pepeni; bostănărie, bostană, harbuzărie. – Pepene + suf. -ărie.

pepene
PÉPENE, pepeni, s.m. 1. Numele a două specii de plante erbacee din familia cucurbitaceelor, cu tulpină târâtoare lungă și cu fructe comestibile: a) (de obicei determinat prin „galben”) plantă originară din Asia tropicală, cu tulpina acoperită cu peri aspri, cu fructul mare, sferic sau oval, cu coaja galbenă sau verzuie, cu miezul alb, verde sau galben, dulce, parfumat și suculent (Cucumis melo); b) (de obicei determinat prin „verde”) plantă originară din sudul Africii, cu frunzele adânc crestate, cu fructul mare, sferic sau oval, având coaja verde și miezul roșu sau galben, dulce și foarte zemos; harbuz, lubeniță, bostan (Citrullus vulgaris); p. restr. fructul acestor plante. ♢ Expr. Gras ca pepenele (sau ca un pepene) sau pepene de gras (sau gras pepene) = foarte gras. (Fam.) A-și ieși (sau a scoate pe cineva) din pepeni = a-și pierde (sau a face pe cineva să-și piardă) răbdarea, a (se) enerva, a-și ieși (sau a scoate pe cineva) din fire. (Fam.) A ieși (sau a ajunge etc.) la pepeni = a face o proastă afacere, a nu reuși într-o acțiune. 2. (Reg.) Dovleac. 3. (Reg.) Castravete. – Din lat. pepo, *pepinis.

pepeniste
PEPENÍȘTE, pepeniști, s.f. (Pop.) Teren cultivat cu pepeni. – Pepene + suf. -iște.

pepenoaica
PEPENOÁICĂ, pepenoaice, s.f. Specie de pepene verde de formă lunguiață, cu coaja vărgată cu dungi de culoare verde închis și verde deschis; pepenoaie. – Pepene + suf. -oaică.

pepenoaie
PEPENOÁIE, pepenoaie, s.f. (Rar) Pepenoaică. – Pepene + suf. -oaie.

pepenoi
PEPENOÍ, pepenoi, s.m. Augmentativ al lui pepene. – Pepene + suf. -oi.

pepenos
PEPENÓS, -OÁSĂ, pepenoși, -oase, adj. (Rar) Rotund, sferic, plin (ca un pepene); gras, dolofan. – Pepene + suf. -os.

pepiniera
PEPINIÉRĂ, pepiniere, s.f. 1. Teren rezervat pentru înmulțirea și formarea plantelor erbacee sau lemnoase până la plantarea lor pe locul definitiv. 2. P. anal. Crescătorie de animale. 3. Fig. Instituție, organizație etc. care pregătește un număr mare de oameni în vederea unei profesiuni, a unei activități etc., colectiv din care se pot recruta astfel de oameni. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. pépinière.

pepinierie
PEPINIERÍE, pepinierii, s.f. (Rar) Ocupația pepinieristului. [Pr.: -ni-e-] – Pepinieră + suf. -ie.

pepinierist
PEPINIERÍST, pepinteriști, s.m. Persoană care lucrează într-o pepinieră. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. pépiniériste.

pepit
PEPÍT adj. invar. (Despre țesături) Cu pătrățele sau romburi (mărunte) de (două) culori diferite, alternând între ele. ♦ (Substantivat, n.) Țesătură cu asemenea desen. [Var.: pepíta, pipít adj. invar.] – Din germ. Pepita.

pepita
PEPÍTA adj. invar. v. pepit.

pepita
PEPÍTĂ, pepite, s.f. Bucată masivă de aur nativ. – Din fr. pépite.

peplu
PÉPLU, pepluri, s.n. Mantie scurtă fără mâneci, prinsă pe umeri cu o agrafă, purtată peste tunică de către femei în antichitatea greco-romană. [Var.: péplum s.n.] – Din lat. peplum.

peplum
PÉPLUM s.n. v. peplu.

pepsi
PÉPSI s.n. v.

pepsic
PÉPSIC, -Ă, pepsici, -ce, adj. Care aparține pepsinei, privitor la pepsină. – Din fr. pepsique.

pepsicola
PEPSI-CÓLA, pepsi-cola, s.f. Nume comercial al unei băuturi răcoritoare acidulate, care conține esență de cola. [Var.: pépsi s.n.] – Din engl. pepsi-cola.

pepsina
PEPSÍNĂ, pepsine, s.f. Enzimă secretată de mucoasa stomacului vertebratelor, care transformă proteinele în peptide; p. ext. medicament extras din mucoasa stomacală a unor animale, care se administrează în tratamentul bolilor de stomac. – Din fr. pepsine, germ. Pepsin.

peptidaza
PEPTIDÁZĂ, peptidaze, s.f. (Chim.) Enzimă care catalizează descompunerea peptidelor. – Din fr. peptidase.

peptida
PEPTÍDĂ, peptide, s.f. Substanță chimică alcătuită din mai mulți aminoacizi. – Din fr. peptide.

peptizant
PEPTIZÁNT, -Ă, peptizanți, -te, adj., s.m. (Substanță) care produce peptizarea. – Din fr. peptisant.

peptizare
PEPTIZÁRE, peptizări, s.f. (Chim.) Trecere a unei substanțe coloidale din stare de gel în stare de dispersie coloidală. – După fr. peptisation.

peptona
PEPTÓNĂ, peptone, s.f. Amestec de peptide sub formă de pulbere albă-gălbuie, cu miros caracteristic, cu gust amar-sălciu, solubil în apă sau în alcool diluat, asimilabil de organismul uman, folosit în medicină. – Din fr. peptone.

peptonurie
PEPTONURÍE, peptonurii, s.f. (Fiziol.) Prezență a peptonelor în urină; cantitate de peptone prezentă în urină. – Din fr. peptonurie.

per
PER prep. (Termen comercial folosit în legătură cu prețul unei mărfi raportat la o unitate de măsură) Pentru, de fiecare. – Din it., germ. per.

peracid
PERACÍD, perucizi, s.m. Termen generic dat acizilor care conțin mai mult oxigen decât acidul obișnuit corespunzător. – Din fr. peracide.

percaina
PERCAÍNĂ s.f. Pulbere alba cristalină, inodoră, solubilă în apă, folosită ca anestezic local. – Din fr. percaïne.

percal
PERCÁL, percale, s.n. Pânză de bumbac subțire și netedă. – Din germ. Perkal, fr. percale.

percalina
PERCALÍNĂ s.f. (Înv.) Pânză de bumbac ușoara și lucioasă, uneori imprimată, întrebuințată de obicei la căptușitul hainelor. – Din fr. percaline.

percea
PERCEÁ s.f. v. percică.

percepe
PERCÉPE, percép, vb. III. Tranz. 1. A sesiza ceva cu ajutorul simțurilor și al gândirii, prin reflectare nemijlocită; p. ext. a înțelege, a pricepe. 2. A încasa un impozit sau o taxă oficială. – Din lat. percipere (după pricepe).

percepere
PERCÉPERE, perceperi, s.f. Acțiunea de a percepe și rezultatul ei. – V. percepe.

perceptibil
PERCEPTÍBIL, -Ă, perceptibili, -e, adj. 1. Care poate fi sesizat prin reflectare nemijlocită, cu ajutorul simțurilor. 2. (Rar; despre impozite sau taxe oficiale) Care poate fi încasat. – Din fr. perceptible.

perceptibilitate
PERCEPTIBILITÁTE s.f. Faptul de a fi perceptibil (1). – Din fr. perceptibilité.

perceptiv
PERCEPTÍV, -Ă, perceptivi, -e, adj. Care aparține facultății de a percepe (1), care se referă la percepere; care poate percepe. – Din fr. perceptif.

perceptor
PERCEPTÓR, perceptori, s.m. (În trecut) Funcționar însărcinat cu încasarea impozitelor și a taxelor oficiale; agent de percepție. [Acc. și: percéptor] – Din lat. perceptor, fr. percepteur.

perceptorial
PERCEPTORIÁL, -Ă, perceptoriali, -e, adj. (Rar) Care aparține perceptorului, privitor la perceptor, de perceptor. [Pr.: -ri-ol-] – Perceptor + suf. -ial.

perceptie
PERCÉPȚIE, percepții, s.f. 1. Proces psihic prin care obiectele și fenomenele din lumea obiectivă care acționează nemijlocit asupra organelor de simț sunt reflectate în totalitatea însușirilor lor, ca un întreg unitar; imagine rezultată în urma acestei reflectări; p. ext. facultatea de a percepe fenomenele lumii exterioare; înțelegere, cunoaștere. 2. (În trecut) Instituție care încasa impozitele sau taxele oficiale; clădire, birou în care își avea sediul această instituție, ♦ Încasarea unui impozit sau a unei taxe oficiale. – Din lat. perceptio, fr. perception.

perchezitie
PERCHEZÍȚIE, percheziții, s.f. Cercetare făcută de către organele de urmărire penală sau de procuror asupra unei persoane (bănuite de o infracțiune) sau în locuința acestuia, pentru găsirea și ridicarea probelor materiale ale infracțiunii sau pentru descoperirea infractorului. ♦ P. gener. Scotocire. [Var.: perchizíție, (înv.) perchizițiúne s.f.] – Din fr. perquisition.

perchezitiona
PERCHEZIȚIONÁ, percheziționez, vb. I. Tranz. A efectua o percheziție, a supune unei percheziții o persoană, o locuință, ♦ P. gener. A scotoci. [Pr.: -ți-o-. – Var.: perchiziționá vb. I] – Din fr. perquisitionner.

perchizitie
PERCHIZÍȚIE s.f. v. percheziție.

perchizitiona
PERCHIZIȚIONÁ vb. I. v. percheziționa.

perchizitiune
PERCHIZIȚIÚNE s.f. v. percheziție.

percica
PERCÍCĂ, percele, s.f. (Reg.) Cârlionț, moț (pe frunte). ♦ Smoc de păr pe fruntea cailor. [Var.: perceá s.f.] – Din tc. pŭrçek.

perciun
PERCIÚN s.m. v. perciune.

perciunat
PERCIUNÁT, -Ă, perciunați, -te, adj. Care poartă perciuni, cu perciuni. – Din perciune.

perciune
PERCIÚNE, perciuni, s.m. Fiecare dintre cele două șuvițe de păr (adesea lăsate lungi și răsucite) care se prelungesc lateral pe obraz, lângă urechi, de la tâmple în jos (la bărbați), ♦ (Rar) Favorit ♦ (Rar) Smoc de păr de pe fruntea cailor. [Var.: perciún s.m.] – Din tc. perçem.

perclorat
PERCLORÁT, perclorați, s.m. Sare a acidului percloric. – Din fr. perchlorate.

percloric
PERCLORÍC adj. (În sintagma) Acid percloric = acid oxigenat al clorului, având aspectul unui lichid incolor care fumegă în aer. – Din fr. perchlorique.

percolare
PERCOLÁRE, percolări, s.f. 1. Extragerea dintr-un minereu a unor metale sau a unor compuși metalici prin dizolvarea acestora. 2. (Geol.) Străbatere a solului de către apa din precipitații. – După fr. percolation.

percuta
PERCUTÁ, percutez, vb. I. Tranz. 1. A izbi capsa unui cartuș, a unui focos etc. cu percutorul pentru a provoca aprinderea încărcăturii. 2. A examina un bolnav prin percuție. – Din fr. percuter.

percutant
PERCUTÁNT, -Ă, percutanți, -te, adj. 1. (Despre proiectile) Care explodează la atingerea unui obstacol sau în urma unei percuții. 2. (Min.; în sintagma) Perforator percutant = perforator mecanic al cărui sfredel acționează prin lovituri. 3. Cu o mare putere de pătrundere; frapant prin claritate, precizie. ♦ Care provoacă șoc psihologic. – Din fr. percutant.

percutare
PERCUTÁRE, percutări, s.f. Acțiunea de a percuta. – V. percuta.

percutor
PERCUTÓR, percutoare, s.n. Piesă a unor instalații și agregate tehnice care, prin percuție, pune în mișcare sau oprește diferitele părți ale instalației. ♦ Spec. Piesă la armele de foc, la focosul unui proiectil etc. care lovește focosul sau capsa proiectilului pentru a produce aprinderea încărcăturii. – Din fr. percuteur.

percutie
PERCÚȚIE, percuții, s.f. 1. Metodă de a diagnostica o afecțiune după sunetul rezultat din lovirea ușoară și repetată a unei regiuni a corpului. ♦ Masaj care constă din aplicarea unor lovituri rapide asupra unei regiuni a corpului. 2. Procedeu de producere a sunetelor prin lovirea cu un ciocănel a unei membrane, a unei lame, a unei placi metalice de la un instrument muzical. ♢ Instrument de percuție = instrument muzical care produce sunete prin percuție (2). 3. Izbire cu percutorul a capsei, a focosului unui proiectil, pentru a provoca aprinderea încărcăturii. [Var.: percuțiúne s.f.] – După fr. percussion.

percutionist
PERCUȚIONÍST, percuționiști, s.m. Persoană care asigură acompaniamentul la un instrument de percuție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. percussionniste.

percutiune
PERCUȚIÚNE s.f. v. percuție.

perdaf
PERDÁF, perdafuri, s.n. Radere de jos în sus, în contra direcției în care crește părul. ♢ Expr. (Fam.) A da (sau a trage) cuiva un perdaf = a certa, a mustra aspru pe cineva. – Din tc. perdah.

perdafui
PERDĂFUÍ, perdăfuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Rar) A (se) rade cu perdaf. – Perdaf + suf. -ui.

perdea
PERDEÁ, perdele, s.f. 1. Obiect confecționat dintr-un material textil care se atârnă la ferestre și la uși pentru a împiedica pătrunderea luminii, pentru a opri vederea din afară, în scop decorativ etc. ♢ Loc. adj. și adv. Cu perdea = (care este exprimat, spus, făcut etc.) în mod discret, indirect, pe ocolite. Fără perdea = (care este exprimat, spus, făcut etc.) pe față, fără înconjur, în mod necuviincios, trivial. ♢ Expr. A avea perdea la ochi = a nu pricepe un lucru. A(-i) pune (cuiva) perdea (sau perdele) la ochi = a împiedica (pe cineva) să vadă lucrurile așa cum sunt; a înșela (pe cineva). A-i lua (cuiva) perdeaua de pe ochi = a face (pe cineva) să înțeleagă, să vadă clar. ♦ Obiect confecționat din șiraguri lungi și dese de mărgele atârnate în deschizătura unei intrări, în loc de ușă. ♦ Spec. (Înv.) Draperia de la ușa de intrare în camera domnitorului sau a vizirului; p. ext. intrare; anticameră. Spec. (Înv.) Cortină. ♦ P. anal. Ceea ce acoperă vederea ca o perdea (1); fig. ceea ce împiedică înțelegerea unui lucru. 2. Șir de arbori sădiți în linie dreaptă, de obicei cu scopul de a proteja culturile (împotriva vântului); p. ext. fâsie de pădure. 3. (Pop.) Adăpost (de iarnă) pentru oi. ♦ Adăpost (de trestie) făcut în jurul răsadnițelor timpurii din grădinile de zarzavat. 4. (Med.; pop.) Cataractă; leucom. – Din tc. perde.

perdegiu
PERDEGÍU, perdegii, s.m. Slujbăș însărcinat cu pază la ușa de la camera domnitorului sau a înalților demnitari; perdelegiu. – Din tc. perdeci.

perdelegiu
PERDELEGÍU, perdelegii, s.m. 1. (Înv.) Perdegiu. 2. (Rar) Fabricant de perdele (1). – Perdea + suf. -giu.

perdelui
PERDELUÍ, perdeluiesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) acoperi, a (se) învălui ca într-o perdea (1). – Perdea + suf. -ălui.

perdeluire
PERDELUÍRE, perdeluiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) perdelui și rezultatul ei. – V. perdelui.

perdeluit
PERDELUÍT, -Ă, perdeluiți, -te, adj. (Rar) Acoperit cu perdele (1). – V. perdelui.

perdeluta
PERDELÚȚĂ, perdeluțe, s.f. Diminutiv al lui perdea (l). – Perdea + suf. -uță.

perditie
PERDÍȚIE, perdiții, s.f. Stare de decădere morală în care se află cineva; pierzanie. ♦ Ceea ce provoacă decăderea morală a cuiva. – Din fr. perdition.

pereche
PERÉCHE, perechi, s.f. (De obicei urmat de determinări) l. (Adesea cu valoare de num. card.) Grup de două ființe de același fel. ♦ (Adverbial; cu valoare de num. distributiv) În grup de doi, doi câte doi. ♦ Spec. Cuplu de dansatori. ♦ Grup format din două părți sau organe identice și simetrice ale (corpului) unei ființe. ♢ (O) pereche de palme = două lovituri succesive aplicate cuiva (pe obraz) cu palma. 2. Grup format din două exemplare din același fel de obiecte. ♦ Spec. Grup de două obiecte de același fel, care formează o unitate, întrebuințându-se împreună. 3. Fiecare dintre cele două ființe, două obiecte, două fenomene care formează un grup (unitar), considerate în raport cu cea de-a două ființă, cu cel de al doilea obiect etc.; ființă, obiect, fenomen care seamănă perfect cu altă ființă, cu alt obiect, cu alt fenomen. ♢ Loc. adj. Fără pereche = unic în felul său. ♢ Expr. A nu-și avea (sau afla etc.) pereche = a nu se putea compara cu nimic prin însușirile pe care le posedă; a nu avea seamăn. 4. Obiect alcătuit din două părți identice și simetrice unite intre ele. ♢ Pereche de case = corp de case (care formează o unitate). Pereche de haine= costum de haine. Pereche de cărți = pachet de cărți (de joc) care cuprinde toate cărțile necesare unui joc (de cărți). [Var.: (reg.) păréche s.f.] – Lat. paric(u)la.

peregrin
PEREGRÍN, peregrini, s.m. Persoană care călătorește mult (rătăcind din loc în loc); călător. ♦ (Înv.) Pelerin. [Var.: pelegrín s.m.] – Din lat. peregrinus, fr. pérégrin, it. pellegrino.

peregrina
PEREGRINÁ, peregrinez, vb. I. Intranz. A cutreiera prin locuri îndepărtate; a colinda, a călători prin lume; a hoinări. ♦ (Rar) A merge în pelerinaj într-un loc considerat sfânt. – Din fr. pérégriner, lat. peregrinari.

peregrinagiu
PEREGRINÁGIU s.n. v. peregrinaj.

peregrinaj
PEREGRINÁJ, peregrinaje, s.n. (Înv..) 1. Pelerinaj. 2. Peregrinare. [Var.: (înv.) peregrinágiu s.n.] – Peregrin + suf. -aj. Cf. it. p e l l e g r i n a g g i o.

peregrinare
PEREGRINÁRE, peregrinări, s.f. Acțiunea de a peregrina; călătorie lungă prin locuri îndepărtate; peregrinație, peregrinaj. – V. peregrina.

peregrinatie
PEREGRINÁȚIE, peregrinații, s.f. (Rar) Peregrinare. [Var.: peregrinațiúne s.f.] – Din lat. peregrinatio, -onis, fr. pérégrination.

peregrinatiune
PEREGRINAȚIÚNE s.f. v. peregrinație.

peremptoriu
PEREMPTÓRIU, -IE, peremptorii, adj. (Livr.) Care nu poate fi tăgăduit, combătut cu nimic (atât este de evident); vădit, evident. – Din lat. peremptorius, fr. péremptoire.

peremptiune
PEREMPȚIÚNE, perempțiuni, s.f. (Jur.) Stingere, încetare a unui proces prin depășirea termenului legal de introducere a acțiunii; perimare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. péremption.

peren
PERÉN, -Ă, pereni, -e, adj. (Despre plante) Care trăiește și rodește mai mulți ani de-a rândul, având o rădăcină persistentă din care se dezvoltă în fiecare primăvară o nouă tulpină; vivace, ♦ Fig. Care are caracter stabil, care durează mult timp; durabil. – Din lat. perennis, fr. pérenne.

perenitate
PERENITÁTE s.f. (Adesea fig.) Însușirea de a fi peren; durabilitate, persistență. – Din fr. pérennité.

perete
PERÉTE, pereți, s.m. 1. Element de construcție așezat vertical (sau puțin înclinat), făcut din zidărie, din lemn, din piatră etc., care limitează, separă sau izolează încăperile unei clădiri între ele sau de exterior și care susține planșeele, etajele și acoperișul. ♢ Loc. adj. De perete = care este fixat, prins de perete. Lampă de perete. ♢ Loc. adj. și adv. Perete în perete = cu unul din pereți comun sau lipit de cel al încăperii vecine; p. ext. (care este) în imediata vecinătate a (locuinței) cuiva. ♢ Expr. A da (sau a deschide, a lasa, a izbi etc.) ușă (sau poarta) de perete = a deschide larg, la maximum ușă, poarta. A se da (sau a se izbi, a se bate) cu capul de pereți (sau de toți pereții) = a fi deznădăjduit; a regreta enorm o greșeală făcută. De când (se) scria musca pe perete = de demult. Între patru pereți = a) la adăpost; b) în secret; izolat. Pereții au ochi (sau urechi), se zice pentru a atrage cuiva atenția să fie precaut, să se ferească atunci cînd spune ceva (secret). A vorbi la pereți = a vorbi zadarnic, fără să fie ascultat. 2. Masiv pietros care se înalță (aproape) vertical. 3. Parte a unui obiect, a unui sistem tehnic etc. care se aseamănă cu un perete (1), mărginind, izolând, protejând; piesă dintr-un sistem tehnic care are rolul de a separa între ele anumite spații sau sistemul tehnic de spațiile înconjurătoare. ♦ Element anatomic, membrană etc. care înconjură o cavitate a corpului. [Var.: (reg.) păréte s.m.] – Lat. paries, -tis.

pereu
PERÉU, peree, s.n. Strat de piatră care căptușește un taluz, un șanț sau o suprafață înclinată de teren pentru a împiedica surparea pământului sau eroziunea lui de către ape. – Din fr. perré.

perfect
PERFÉCT, -Ă, perfecți, -te, adj., s.n. I. Adj. 1. Care întrunește în gradul cel mai înalt toate calitățile cerute; desăvârșit. ♢ Gaz perfect = gaz ale cărui molecule, de dimensiuni neglijabile față de distanțele dintre ele, nu exercită forțe de atracție una asupra alteia și care verifică, la orice temperatură, legile gazelor. Număr perfect = număr întreg egal cu suma divizorilor lui pozitivi. 2. (Adesea adverbial) Absolut, deplin, complet, total. ♦ (Adverbial; eliptic) Îmi convine, sunt de acord; foarte bine, bravo, excelent. II. S.n. Timp al verbului care exprimă o acțiune petrecută și încheiată în trecut; trecut. ♢ Perfectul compus = timp trecut care exprimă acțiunea fără a o raporta la momentul vorbirii sau raportând-o ca un trecut mai îndepărtat. Perfectul simplu = timp trecut care exprimă acțiunea fără a o raporta la momentul vorbirii, sau raportând-o la un trecut mai apropiat. Mai mult ca perfectul = timp trecut folosit pentru a exprima o acțiune încheiată înaintea alteia, petrecută tot în trecut. – Din lat. perfectus, germ. perfekt.

perfecta
PERFECTÁ, perfectez, vb. I. Tranz. A duce la bun sfârșit, a desăvârși, a definitiva, a încheia (un acord, o tranzacție etc.). – Din perfect.

perfectare
PERFECTÁRE, perfectări, s.f. Acțiunea de a perfecta și rezultatul ei. – V. perfecta.

perfectibil
PERFECTÍBIL, -Ă, perfectibili, -e, adj. Care poate fi desăvârșit, perfecționat. – Din fr. perfectible.

perfectibilitate
PERFECTIBILITÁTE s.f. Însușirea sau faptul de a fi perfectibil. – Din fr. perfectibilité.

perfectiv
PERFECTÍV, -Ă, perfectivi, -e, adj. (Despre aspectul, sensul verbelor) Care exprimă acțiunea verbului eliminând noțiunea de durată și de desfășurare, insistând asupra începutului și sfârșitului ei, a rezultatului ei; (despre verbe) care are acest aspect. – Din fr. perfectif, germ. perfektiv.

perfectiviza
PERFECTIVIZÁ, perfectivizez, vb. I. Tranz. (Gram.) A face ca un verb să devină perfectiv. – Perfectiv + suf. -iza.

perfectivizare
PERFECTIVIZÁRE, perfectivizări, s.f. Acțiunea de a perfectiviza. – V. perfectiviza.

perfectivizat
PERFECTIVIZÁT, -Ă, perfectivizați, -te, adj. (Despre verbe) Care a devenit perfectiv. – V. perfectiviza.

perfectiza
PERFECTIZÁ, perfectizez, vb. I. Tranz. (Rar) A perfecționa. – Perfect + suf. -iza.

perfectie
PERFÉCȚIE s.f. v. perfecțiune.

perfectiona
PERFECȚIONÁ, perfecționez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) îmbunătăți calitativ, ♦ A face să acumuleze sau a acumula (prin studii sistematice) cunoștințe temeinice (și noi) într-un anumit domeniu. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. perfectionner.

perfectionare
PERFECȚIONÁRE, perfecționări, s.f. Acțiunea de a (se) perfecționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. perfecționa.

perfectionat
PERFECȚIONÁT, -Ă, perfecționați, -te, adj. Care a devenit de o mai bună calitate, îmbunătățit (calitativ); care reprezintă un progres. [Pr.: -ți-o-] – V. perfecționa.

perfectionism
PERFECȚIONÍSM s.n. 1. Tendință de a atinge perfecțiunea. 2. (Med.) Tendință maladivă spre perfecțiune, care, ignorând, eliminând realizările parțiale, frânează orice realizare. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. perfectionnisme.

perfectionist
PERFECȚIONÍST, -Ă, perfecționiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. (Adept) al perfecționismului (1). 2. Persoană care suferă de perfecționism (2). – Din fr. perfectionniste.

perfectiune
PERFECȚIÚNE, perfecțiuni, s.f. Însușirea de a fi perfect, starea a ceea ce este perfect; desăvârșire. ♢ Loc. adv. La perfecție = în mod desăvârșit, perfect. ♦ (Concr.) Lucru sau ființă perfectă, desăvârșită. [Pr.: -ți-u-, – Var.: perfécție s.f.] – Din lat. perfectio, -onis, fr. perfection.

perfid
PERFÍD, -Ă, perfizi, -de, adj. (Despre oameni) Care, sub o înfățișare binevoitoare sau indiferentă, ascunde răutate, viclenie, necinste; care vatămă pe cel care îi acordă încredere. ♦ (Despre manifestările oamenilor, fenomene, lucruri) Care este vătămător, periculos, fără să pară astfel. – Din fr. perfide.

perfidie
PERFIDÍE, perfidii, s.f. Trăsătură de caracter, faptă, manifestare care denotă răutate, viclenie, necinste, în ciuda aparențelor (binevoitoare). [Acc. și: perfídie] – Din fr. perfidie.

perfoliat
PERFOLIÁT, -Ă, perfoliați, -te, adj. (Despre frunze sau despre pețioluri) Care înfășoară tulpina astfel încât pare străpuns de ea. [Pr.: -li-at] – Din fr. perfolié.

perfora
PERFORÁ, perforez, vb. I. 1. Tranz. A face o gaură care străpunge un material. ♦ Spec. A străpunge cu o mașină specială bilete, tichete etc. pentru a marca. 2. Tranz. și refl. (Med.) A (se) sparge, a (se) găuri, a produce sau a apărea un orificiu ca urmare a unui proces patologic. – Din fr. perforer.

perforaj
PERFORÁJ, perforaje, s.n. (Rar) Perforare. – Din fr. perforage.

perforant
PERFORÁNT, -Ă, perforanți, -te, adj. Care perforează, ♦ (Anat.; despre mușchi) care este străbătut de tendoane, de artere etc. – Din fr. perforant.

perforare
PERFORÁRE, perforări, s.f. Acțiunea de a (se) perfora și rezultatul ei; perforație, perforat^1, perforaj, găurire, străpungere. – V. perfora.

perforat
PERFORÁT^1 s.n. (Rar) Perforare. – V. perfora.

PERFORÁT^2, -Ă, perforați, -te, adj. Găurit, străpuns cu ajutorul unei unelte sau al unei mașini. ♦ Spec. (Despre părți ale corpului) Străpuns de un glonț, de o armă ascuțită (care produce o gaură). ♦ (Despre organe, țesuturi) Găurit, cu orificiu apărut în urma unui proces patologic. – V. perfora.

perforator
PERFORATÓR, -OÁRE, perforatori, -oare, subst. 1. S.n. Mașină, aparat, unealtă cu care se fac găuri într-un material. 2. S.m. și f. Persoană care se ocupă cu perforarea unei piese tehnice, a unui perete de stâncă etc. – Din fr. perforateur.

perforatie
PERFORÁȚIE, perforații, s.f. Perforare; (concr.) gaură făcută prin perforare. ♦ (Med.) Găurire a unui organ, a unui țesut, a unui os, a unei membrane în urma unui proces patologic; (concr.) gaură, orificiu astfel apărut. [Var.: perforațiúne s.f.] – Din fr. perforation.

perforatiune
PERFORAȚIÚNE s.f. v. perforație.

performanta
PERFORMÁNȚĂ, performanțe, s.f. Rezultat (deosebit de bun) obținut de cineva într-o întrecere sportivă; p. ext. realizare deosebită într-un domeniu de activitate. ♦ Cel mai bun rezultat obținut de un sistem tehnic, de o mașină, de un aparat etc. – Din fr. performance.

performer
PERFORMÉR, -Ă, performeri, -e, s.m. și f. Sportiv, echipă, cal de curse care a obținut o performanță deosebită într-o întrecere. – Din engl. performer.

perfuzie
PERFUZÍE, perfuzii, s.f. Introducere lentă și continuă, picătură cu picătură, a sângelui sau a unei substanțe medicamentoase în vână ori în țesutul subcutanat, în scopuri terapeutice. – Din fr. perfusion.

perfuzor
PERFUZÓR, perfuzoare, s.n. (Med.) Instrument folosit pentru perfuzie. – Din fr. perfuseur.

pergament
PERGAMÉNT, pergamente, s.n. 1. Piele (de oaie, de vițel etc.) prelucrată special pentru a se putea scrie pe ea, folosită în trecut în loc de hârtie. 2. Document, text scris pe pergament (1). 3. Hârtie translucidă care nu lasă să pătrundă grăsimile sau umezeala, folosită mai ales la ambalarea alimentelor; hârtie pergaminată. – Din lat. pergamentum.

pergamentos
PERGAMENTÓS, -OÁSĂ, pergamentoși, -oase, adj. Care are aspectul sau consistența pergamentului. – Pergament + suf. -os.

pergaminata
PERGAMINÁTĂ, pergaminate, adj. (Rar, în sintagma) Hârtie pergaminată = pergament (3). – Cf. it. p e r g a m e n a t o.

pergamoid
PERGAMOÍD s.n. v. pegamoid.

pergamut
PERGAMÚT, -Ă, pergamuți, -te, adj. (În sintagma) Păr pergamut = varietate de păr cu fructe galbene, zemoase și parfumate. Pară pergamută (și substantivat, f.) = fructul varietații de păr descrise mai sus. [Var.: bergamót, -ă, bergamút, -ă adj.] – Din ngr. perghamóto.

perghel
PERGHÉL, pergheluri, s.m. 1. (Înv. și reg.) Cerc; cirumferință. ♢ Loc. adv. În perghel = circular. ♢ Loc. vb. A da pergheluri = a înconjura. ♦ Numele unui joc de copii cu arșice. 2. Instrument în formă de compas, folosit la măsurarea sau compararea grosimilor; p. gener. compas. 3. Partea concavă a unei bolți; zidărie în formă de arc sau de semicerc. – Din tc. pergel.

pergola
PÉRGOLĂ, pergole, s.f. Construcție ușoară într-un parc sau într-o grădină, formată dintr-o rețea de grinzi de lemn susținute de șiruri de coloane, de stâlpi, pe care se întind plante agățătoare decorative. – Din fr., it. pergola.

perhidrol
PERHIDRÓL s.n. Soluție de peroxid de hidrogen, care servește la prepararea apei oxigenate. – Din fr. perhydrol.

peria
PERIÁ, périi, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) curăța de praf, de scame, de noroi cu ajutorul periei. ♦ A (-și) netezi părul cu peria de cap. 2. Tranz. A trece de repetate ori cu peria de fuioare peste fuiorul de in sau de cânepă ieșit din raghilă pentru a-l curăța de câlți, de impurități; a scărmăna, a pieptăna. 3. Tranz. Fig. A stiliza, a îndrepta, a îmbunătăți o lucrare literară, științifică etc. 4. Tranz. Fig. (Fam.) A bate, a lovi. 5. Tranz. Fig. (Fam.) A linguși pe cineva. [Pr.: -ri-a] – Din perie.

periant
PERIÁNT, periante, s.n. Învelișul floral al plantelor (diferențiat în caliciu și corolă). [Pr.: -ri-ant] – Din fr. périanthe.

periarterita
PERIARTERÍTĂ, periarterite, s.f. Inflamație a tunicii externe a unei artere, care se poate extinde la toate straturile peretelui arterial. [Pr.: -ri-ar-] – Din fr. périartérite.

periartrita
PERIARTRÍTĂ, periartrite, s.f. Inflamație a țesuturilor din jurul unei articulații. [Pr.: -ri-ar-] – Din fr. périarthrite.

periat
PERIÁT^1, periaturi, s.n. Faptul de a (se) peria. [Pr.: -ri-at] – V. peria.

PERIÁT^2, -Ă, periați, -te, adj. Curățat sau netezit cu peria. [Pr.: -ri-at] – V. peria.

peribol
PERIBÓL, periboluri, s.n. 1. Spațiu sacru în jurul templelor grecești sau romane, decorat cu statui și monumente votive. 2. Incintă exterioară a unor edificii sacre. – Din fr. péribole.

peribronsita
PERIBRONȘÍTĂ, peribronșite, s.f. (Med.) Inflamație a țesutului conjunctiv din jurul bronhiilor. – Din fr. péribronchite.

pericard
PERICÁRD, pericarde, s.n. Înveliș al inimii, format dintr-o foiță seroasă și una fibroasă. [Pl. și: pericarduri] – Din fr. péricarde.

pericardic
PERICÁRDIC, -Ă, pericardici, -ce, adj. Care aparține pericardului, privitor la pericard. – Din fr. pericardique.

pericardita
PERICARDÍTĂ, pericardite, s.f. Boală care se manifestă prin inflamația pericardului. – Din fr. péricardite.

pericarp
PERICÁRP, pericarpe, s.n. Ansamblul straturilor de țesuturi care alcătuiesc pereții unui fruct. [Pl. și: pericarpuri] – Din fr. péricarpe.

pericarpatic
PERICARPÁTIC, -Ă, pericarpatici, -ce, adj. (Geogr.; despre forme de relief, regiuni) Care este situat în jurul Munților Carpați. – Peri- + carpatic.

pericentru
PERICÉNTRU, pericentre, s.n. (Astron.) Punct de pe orbita unui corp ceresc situat la cea mică depărtare de corpul ceresc central în raport cu care se face mișcarea. – Din fr. péricentre, engl. pericentre.

periciclu
PERICÍCLU, pericicluri, s.n. Strat extern al cilindrului central al rădăcinii sau tulpinii plantelor. – Din fr. péricycle.

pericistita
PERICISTÍTĂ, pericistite, s.f. (Med.) Inflamație acută sau cronică a țesutului din jurul vezicii urinare. – Din fr. péricystite.

periclaz
PERICLÁZ s.n. Oxid de magneziu natural, cristalizat. – Din fr. périclase.

periclin
PERICLÍN, periclinuri, s.n. 1. (Bot.) Totalitatea frunzelor sau bracteelor care formează involucrul florilor din familia compozeelor. 2. (Geol.) Zonă de apropiere și de unire a formațiunilor geologice de pe cele două flancuri ale cutelor. – Din fr. péricline.

periclinal
PERICLINÁL, -Ă, periclinali, -e, adj. (Geol.) Referitor la periclin (2); care este situat în jurul suprafeței axiale a cutelor scoarței Pământului. – Din fr. périclinal.

periclinic
PERICLÍNIC, -Ă, periclinici, -ce, adj. (Bot.) Care are periclin (1) – Periclin + suf. -ic.

periclita
PERICLITÁ, periclitez, vb. I. Tranz. (Livr.) A pune în pericol; a primejdui. – Din fr. péricliter.

periclitant
PERICLITÁNT, -Ă, periclitanți, -te, adj. (Livr.) Primejdios. – Din fr. périclitant.

periclitare
PERICLITÁRE, periclitări, s.f. Acțiunea de a periclita și rezultatul ei; primejduire. – V. periclita.

periclitate
PERICLITÁTE s.f. Pericol, primedjie. – Din periclita.

pericol
PERÍCOL, pericole, s.n. Situație, întâmplare care pune sau poate pune în primejdie existența, integritatea cuiva sau a ceva; primejdie, amenințare, ♦ (Rar) Risc. – Din lat. periculum, it. pericolo.

pericolecistita
PERICOLECISTÍTĂ, pericolecistite, s.f. (Med.) Inflamație a membranei care acoperă vezicula biliară și a țesutului care o înconjoară. – Din fr. péricholécystite.

pericolita
PERICOLÍTĂ, pericolite, s.f. (Med.) Inflamație a țesutului din jurul colonului. – Din fr. péricolite.

pericolpita
PERICOLPÍTĂ, pericolpite, s.f. (Med.) Inflamație a țesuturilor din jurul vaginului. – Din fr. péricolpite.

pericopa
PERICÓPĂ, pericope, s.f. Pasaj din Biblie care cuprinde o povestire sau o parabolă și care se citește în cadrul unei slujbe religioase. ♦ (Rar) Definiție exactă. – Din germ. Perikope.

pericranian
PERICRANIÁN, -Ă, pericranieni, -e, adj. Care aparține pericraniului, privitor la pericraniu. [Pr.: -ni-an] – Pericraniu + suf. -an.

pericraniu
PERICRÁNIU, pericranii, s.n. Periostul suprafeței externe a craniului. – Din ngr. perikránion, fr. péricrâne.

periculos
PERICULÓS, -OÁSĂ, periculoși, -oase, adj. Care prezintă sau poate prezenta un pericol; primejdios. – Din lat. periculosus, it. pericoloso.

periculozitate
PERICULOZITÁTE, periculozități, s.f. Însușirea sau faptul de a fi periculos. – Periculos + suf. -itate.

periderm
PERIDÉRM, periderme, s.n. 1. (Anat.) Pătură superficială a epidermei fetale. 2. (Bot.) Totalitatea țesuturilor protectoare care înlocuiesc epiderma. – Din fr. périderme.

peridot
PERIDÓT, peridote, s.n. Silicat natural de magneziu și de fier cristalizat, de culoare verzuie-măslinie, galbenă sau incoloră, cu luciu sticlos. – Din fr. péridot.

peridotit
PERIDOTÍT, peridotite, s.n. Rocă în care predomină peridotul. [Var.: peridotítă s.f.] – Din fr. péridotite, germ. Peridotite.

peridotita
PERIDOTÍTĂ s.f. v. peridotit.

peridrom
PERIDRÓM, peridromuri, s.n. 1. Galerie acoperită care înconjura un edificiu la nivelul pământului, servind ca loc de plimbare. 2. Spațiul exterior cuprins între peretele naosului și colonada unui templu antic. – Din fr. péridrome.

perie
PÉRIE, perii, s.f. 1. Obiect făcut dintr-o placă de lemn, de os, de metal în care sunt fixate fire de păr de animale, fire textile, de sârmă, fire sintetice și care servește la frecat, la curățat etc. manual diverse obiecte. ♦ Fig. (Fam. și depr.) Om lingușitor. 2. Unealtă sau organ de mașină asemănătoare cu peria (1), folosite la curățirea, netezirea sau înăsprirea suprafeței unui corp. ♦ Unealtă asemănătoare cu o perie (1), cu care se bate hârtia așezată pe un șpalt, cu scopul de a imprima pe ea textul; p. ext. text imprimat astfel, care servește pentru corectură. 3. Piesă componentă a mașinilor electrice, care face contactul electric alunecător cu colectorul sau cu inelele de contact. Et. nec. Cf. sl. p e r i j e.

periec
PERIÉC, perieci, s.m. Persoană din Sparta antică aparținând unei categorii sociale de oameni liberi, dar lipsiți de drepturi politice. [Pr.: -ri-ec] – Din fr. périèque.

periegeza
PERIEGÉZĂ, periegeze, s.f. (Livr.) Călătorie. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. périégèse.

perier
PERIÉR, -Ă, perieri, -e, s.m. și f. Lucrător care se ocupă cu confecționarea sau cu vânzarea periilor, a pensulelor, a bidinelelor. [Pr.: -ri-er] – Perie + suf. -ar.

periere
PERIÉRE, perieri, s.f. Acțiunea de a (se) peria și rezultatul ei. [Pr.: -ri-e-] – V. peria.

perierie
PERIERÍE, perierii, s.f. Atelier în care se fac (și se vând) perii; magazin de perii. [Pr.: -ri-e-] – Perier + suf. -ie.

periesofagita
PERIESOFAGÍTĂ, periesofagite, s.f. (Med.) Inflamație a țesutului din jurul esofagului. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. périesophagite.

perietor
PERIETÓR, -OÁRE, perietori, -oare, adj. (Despre unele organe de mașini) Care curăță, netezește, piaptănă, scarmănă. [Pr.: -ri-e-] – Peria + suf. -tor.

perietura
PERIETÚRĂ, perieturi, s.f. Acțiunea de a (se) peria și rezultatul ei. [Pr.: -ri-e-] – Peria + suf. -tură.

periferic
PERIFÉRIC, -Ă, periferici, -ce, adj. Care ține de periferie, privitor la periferie; situat la periferie, specific periferiei, ♦ Fig. De mică însemnătate; secundar. ♦ (Substantivat, n.) Dispozitiv extern folosit pentru introducerea și extragerea de date în sau din calculator. – Din fr. périphérique.

periferie
PERIFERÍE, periferii, s.f. (Adesea fig.) Ținut, regiune, cartier, zonă, punct situate la margine în raport cu centrul sau cu un punct de referință. ♢ Loc. adj. De periferie = a) provincial; b) de calitate sau importanță redusă; c) care aparține sau este specific mahalalei. ♦ (Rar) Curbă închisă care limitează o figură geometrică sau o suprafață; circumferință. – Din lat. peripheria, germ. Peripherie, fr. périphérie.

periflebita
PERIFLEBÍTĂ, periflebite, s.f. (Med.) Inflamație a tunicii externe a venelor, însoțită de reacția inflamatorie a țesutului înconjurător. – Din fr. périphlébite, engl. periphlebitis.

perifrastic
PERIFRÁSTIC, -Ă, perifrastici, -ce, adj. Exprimat prin perifrază; care conține perifraze. ♢ Formă (verbală) perifrastică = formă verbală compusă cu un verb auxiliar. – Din fr. périphrastique, germ. periphrastisch.

perifraza
PERIFRAZÁ, perifrazez, vb. I. Tranz. (Rar) A parafraza. – Din fr. périphraser.

perifraza
PERIFRÁZĂ, perifraze, s.f. Procedeu gramatical și stilistic de exprimare prin mai multe cuvinte a ceea ce, în mod obișnuit, se poate reda printr-un singur cuvânt; grup de cuvinte care înlocuiește un termen unic cu același sens. – Din ngr. perífrasis, germ. Periphrase, fr. périphrase.

perigeu
PERIGÉU, perigee, s.n. Punct în care un astru sau un satelit artificial aflat în mișcare orbitală se găsește cel mai aproape de pământ. ♦ Moment, timp în care astrul sau satelitul se află în acest punct. – Din fr. périgée, lat. perigaeum.

periglaciar
PERIGLACIÁR, -Ă, periglaciari, -e, adj. (În sintagma) Zonă (sau regiune) periglaciară (și substantivat, n.) = regiune situată la periferia ghețarilor, caracterizată printr-o climă specifică și prin anumite procese și forme determinate de condițiile fizico-geografice. ♦ Care aparține zonei mai sus definite, privitor la această zonă. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. périglaciaire.

perigon
PERIGÓN, perigoane, s.n. Înveliș floral simplu, nediferențiat în caliciu și corolă. – Din fr. périgone, lat. perigonium.

perihelie
PERIHÉLIE s.f. v. periheliu.

periheliu
PERIHÉLIU, perihelii, s.n. Punct în care o planetă sau o cometă, aflate în mișcare în jurul soarelui, se găsesc cel mai aproape de acesta. ♦ Moment, timp în care astrul sau cometa se află în acest punct. [Var.: (înv.) perihélie s.f.] – Din fr. périhélie, lat. perihelium.

perilimfatic
PERILIMFÁTIC, -Ă, perilimfatici, -ce, adj. (Fiziol.) Care ține de perilimfă, de perilimfă. – DIn fr. périlymphatique, engl. perilymphatic.

perilimfa
PERILÍMFĂ s.f. Lichid care se găsește între labirintul osos și labirintul membranos al urechii interne. – Din fr. périlymphe.

perima
PERIMÁ, pers. 3 perimează, vb. I. Refl. (Despre idei, concepții, teorii) A înceta să mai fie actual, să mai corespundă; a ieși din uz; a se demoda, a se învechi, ♦ (Jur.; despre procese, acțiuni etc.) A se stinge (în fața unei instanțe) din cauza depășirii termenului legal. – Din fr. périmer.

perimare
PERIMÁRE, perimări, s.f. Acțiunea de a se perima. – V. perima.

perimaritim
PERIMARÍTIM, -Ă, perimaritimi, -e, adj. De pe malurile mării. – Din fr. périmaritime.

perimat
PERIMÁT, -Ă, perimați, -te, adj. (Despre idei, concepții, teorii) Care nu mai este actual; învechit, demodat, ieșit din uz. ♦ (Jur.; despre procese, recursuri) Stins, anulat prin depășirea termenului legal. – V. perima.

perimet
PERIMÉT, perimete, s.n. Frânghie, funie de care sunt prinse cârligele carmacelor de pescuit. – Din rus. peremet.

perimetral
PERIMETRÁL, -Ă, perimetrali, -e, adj. (Rar) Perimetric. – Din fr. périmétral.

perimetric
PERIMÉTRIC, -Ă, perimetrici, -ce, adj. Care ține de perimetru, referitor la perimetru, de perimetru. – Din fr. périmétrique.

perimetru
PERIMÉTRU, perimetre, s.n. 1. (Mat.) Suma lungimilor laturilor unui poligon; linie închisă care mărginește o suprafață. 2. Suprafață cuprinsă într-un perimetru (1); limită a teritoriului unei localități, a unei zone etc. – Din fr. périmètre, ngr. perímetros, germ. Perimeter.

perimontan
PERIMONTÁN, -Ă, perimontani, -e, adj. (Despre forme de relief, regiuni etc.) Situat în jurul munților, la poalele acestora. – Peri- + montan.

perina
PÉRINĂ s.f. v. pernă.

perinda
PERINDÁ, perínd, vb. I. 1. Refl. A trece sau a veni unul după altul, a se succeda (în timp, în spațiu); a circula (unul după altul). 2. Tranz. (Reg.) A trece de la unul la altul, a lua pe rând. ♦ A cutreiera. – Pe + rând.

perindare
PERINDÁRE, perindări, s.f. Acțiunea de a (se) perinda și rezultatul ei; succesiune. – V. perinda.

perineal
PERINEÁL, -Ă, perineali, -e, adj. Care aparține perineului, privitor la perineu, de perineu. [Pr.: -ne-al] – Din fr. périnéal.

perinefrita
PERINEFRÍTĂ, perinefrite, s.f. Boală care constă în inflamarea supurativă a țesuturilor care înconjură rinichii. – Din fr. périnéphrite.

perineografie
PERINEOGRAFÍE, perineografii, s.f. (Med.) Radiografie a regiunii perineale. [Pr.: -ne-o-] – Din fr. périnéographie.

perineorafie
PERINEORAFÍE, perineorafii, s.f. (Med.) Refacere chirurgicală a rupturii de perineu. [Pr.: -ne-o-] – Din fr. périnéoraphie.

perinerv
PERINÉRV s.n. (Anat.) Țesut conjunctiv care unește fasciculele secundare ale fibrelor nervoase. – După fr. périnévre.

perineu
PERINÉU, perinee, s.n. Regiune anatomică cuprinsă între organele genitale externe și anus. – Din fr. périnée.

perinevrita
PERINEVRÍTĂ, perinevrite, s.f. (Med.) Inflamație a perinervului. – Din fr. périnévrite.

perinita
PERINÍȚĂ s.f. v. perniță.

perinoc
PERINÓC, perinoace, s.n. Bucată de lemn fixată deasupra osiei carului sau a căruței, pe care se sprijină dricul. – Din rus. perenoga.

perintrol
PERINTRÓL s.n. Ulei sulfurat, folosit la spălarea si la

perinuta
PERINÚȚĂ s.f. v. pernuță.

perioada
PERIOÁDĂ, perioade, s.f. 1. Interval de timp în cursul căruia se desfășoară un fenomen sau se petrece un eveniment. ♦ Subdiviziune a timpului geologic mai mică decât era. ♦ (Fiz.) Perioadă de înjumătățire = interval de timp în care se descompune jumătate dintr-o cantitate de element radioactiv. (Chim.) Perioadă de inducție = interval de timp necesar pentru ca o reacție să înceapă să se desfășoare cu viteza corespunzătoare condițiilor respective. 2. Interval de timp care se scurge între cele două momente în care se reproduce un fenomen astronomic; interval de timp după care un astru, în mișcarea sa, se află în aceeași situație relativă față de un anumit reper. 3. (Fiz.) Interval de timp după care se repetă un fenomen, reproducându-se consecutiv valorile unei mărimi caracteristice acelui fenomen. 4. (Mat.) Intervalul creșterii minime a variabilei independente, după care se reproduc, în aceeași ordine, aceleași valori ale unor mărimi. ♦ Mulțimea numerelor de o cifră care se repetă infinit într-o fracție zecimală. 5. Fiecare dintre cele șapte rânduri în care sunt aranjate elementele chimice din tabloul periodic al lui Mendeleev. 6. Interval de timp dintre două accese ale unei boli. ♦ (Pop.) Menstruație. 7. Frază amplă, cu caracter unitar și armonios, datorat în special simetriei structurii ei. 8. Parte unitară dintr-o compoziție muzicală, formată din mai multe fraze. [Pr.: -ri-oa-. Var.: (rar) periód s.n.] – Din lat. periodus, ngr. períodos, fr. période.

period
PERIÓD s.n. v. perioadă.

periodic
PERIÓDIC, -Ă, periodici, -ce, adj. 1. Care revine, care se repetă (regulat) după anumite intervale de timp (egale); care constă în parcurgerea repetată a aceleiași succesiuni de stări (în intervale de timp egale). ♢ Publicație periodică (și substantivat, n.) = publicație care apare la intervale regulate, la date fixe. Sistem periodic (al elementelor) = (sistem de) clasificare a elementelor chimice după proprietățile lor fundamentale. Tabloul (sau tabelul) periodic al elementelor = tabel în care figurează elementele chimice dispuse potrivit sistemului periodic. (Mat.) Funcție periodică = funcție care admite o perioadă (4) Fracție periodică = fracție zecimală în care, după virgulă, aceleași cifre se repetă la infinit în aceeași ordine. (Fiz.) Mișcare periodică = mișcare a unei particule care, după un anumit interval de timp, revine la aceeași stare de mișcare. ♦ (Despre boli și manifestările lor) Care revine la intervale regulate. 2. Care se referă la perioadă, privitor la perioadă. [Pr.: -ri-o-] – Din lat. periodicus, ngr. periodikós, fr. périodique.

periodicitate
PERIODICITÁTE, periodicități, s.f. Proprietate a unui fenomen, a unei mărimi, a unei acțiuni de a fi periodică (1); repetarea periodică a valorilor unei mărimi, a unui fenomen, a unei acțiuni. ♢ Periodicitatea elementelor = repetarea proprietăților chimice și fizice la elementele chimice cu structură analoagă și cu număr atomic diferit, care formează un grup și care sunt cuprinse în aceeași coloană din tabloul periodic al elementelor. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. périodicité.

periodism
PERIODÍSM s.n. (Biol.) Proprietate a unor funcții fiziologice de a se repeta la intervale regulate de timp. [Pr.: -ri-o-] – Perioadă + suf. -ism.

periodiza
PERIODIZÁ, periodizez, vb. I. Tranz. A stabili perioade în cadrul unei discipline cu caracter istoric, a împărți pe perioade. [Pr.: -ri-o-] – Perioadă + suf. -iza.

periodizant
PERIODIZÁNT, -Ă, periodizanți, -te, adj. (Rar; despre stil) Caracterizat prin perioade (7). [Pr.: -ri-o-] – Din perioadă.

periodizare
PERIODIZÁRE, periodizări, s.f. Acțiunea de a periodiza și rezultatul ei. [Pr.: -ri-o-] – V. periodiza.

periodmetru
PERIODMÉTRU, periodmetre, s.n. Aparat electronic digital folosit pentru măsurarea perioadelor semnalelor periodice. [Pr.: -ri-od-] – Din fr. périodmètre.

periodont
PERIODÓNT, periodonturi, s.n. (Anat.) Parodonțiu moale. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. périodonte.

periodontic
PERIODÓNTIC, -Ă, periodontici, -ce, adj. (Anat.) Al periodontului. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. périodontique.

periodontita
PERIODONTÍTĂ, periodontite, s.f. (Med.) Inflamație a periostului dintelui. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. périodontite.

periodontiu
PERIODÓNȚIU s.n. Țesut care înconjură dintele. [Pr.: -ri-o-] – Cf. fr. p é r i o d o n t e.

periost
PERIÓST, periosturi, s.n. Membrană conjunctiv-fibroasă care învelește osul. [Pr.: -ri-ost] – Din fr. périoste.

periostita
PERIOSTÍTĂ, periostite, s.f. Boală care se manifestă prin inflamarea periostului. [Pr.: -ri-os-] – Din fr. périostite.

periostoza
PERIOSTÓZĂ, periostoze, s.f. (Med.) Inflamare sau îngroșare a periostului în urma unei periostite acute sau cronice. [Pr.: -ri-os-] – Din fr. périostose.

peripatetic
PERIPATÉTIC, -Ă, peripatetici, -ce, adj. Care este întemeiat de Aristotel, care urmează doctrina lui Aristotel, care aparține peripatetismului, privitor la peripatetism. ♦ (Substantivat) Peripatetician. – Din fr. péripatétique.

peripatetician
PERIPATETICIÁN, peripateticieni, s.m. Adept al peripatetismului, p. ext. intelectual căruia îi place să discute plimbându-se. [Pr.: -ci-an] – Din fr. péripatéticien.

peripateticism
PERIPATETICÍSM s.n. (Rar) Peripatetism. – Peripatetic + suf. -ism.

peripatetism
PERIPATETÍSM s.n. Doctrina filozofică a lui Aristotel și a discipolilor săi. – Din fr. péripatétisme.

peripatetiza
PERIPATETIZÁ, peripatetizez, vb. I. Intranz. (Livr.) A discuta probleme de știință sau de filozofie plimbându-se (după obiceiul lui Aristotel). – Peripatetic + suf. -iza.

peripetie
PERIPEȚÍE, peripeții, s.f. Întâmplare sau serie de întâmplări și de incidente neprevăzute (și impresionante) care intervin în viața cuiva; spec. serie de astfel de întâmplări prezentate într-o operă literară. – Din fr. péripétie.

peripisca
PERIPÍSCĂ, peripiște, s.f. (Înv.) Motiv (de proces); neînțelegere, ceartă. [Pl. și: peripiști] – Din rus. perepiska.

periplizon
PERIPLIZÓN s.n. (Fam., rar; în expr.) A lua (pe cineva sau ceva) în periplizon = a râde (de cineva sau de ceva), a lua în râs (pe cineva sau ceva). – Din ngr. peripézon (part. prez. al lui peripézo).

periplu
PERÍPLU, periple, s.n. (Livr.) Călătorie lungă pe mări și oceane; călătorie lungă (și anevoioasă). – Din fr. périple.

peripter
PERIPTÉR, periptere, s.n. Edificiu înconjurat pe toate părțile de o galerie cu coloane. ♢ (Adjectival) Templu peripter. – Din ngr. perípteros, fr. périptère.

perisabil
PERISÁBIL, -Ă, perisabili, -e, adj. Care se strică, se alterează ușor; supus stricăciunii, alterării, dispariției. – Din fr. périssable.

perisabilitate
PERISABILITÁTE s.f. Însușirea a ceea ce este perisabil. ♢ Scădere în cantitate a unor mărfuri, intervenită în timp (și din cauze diverse). – Perisabil + suf. -itate.

periscop
PERISCÓP, periscoape, s.n. Instrument optic care servește la observarea câmpului de operații dintr-o tranșee, dintr-un submarin etc. ♢ Periscop solar = periscop special cu care se fotografiază poziția față de orizont a discului solar. – Din fr. périscope.

perisfera
PERISFÉRĂ s.f. Înveliș extern al pământului, care se întinde de la suprafața acestuia până la adâncimea de 1200 km. – Din fr. périsphère.

perisip
PERISÍP, perisipuri, s.n. Fâșie îngustă de pământ pe malul mării, formată prin acumularea aluviunilor, care închide un liman sau o lagună. – Et. nec.

perisodactil
PERISODACTÍL, perisodactile, s.n. (La pl.) Ordin de mamifere erbivore cu un număr impar de degete; (și la sg.) animal din acest ordin. – Din fr. périssodactyle.

perisperm
PERISPÉRM, perisperme, s.n. Țesut vegetal care acumulează substanțele nutritive de origine nucleară din unele semințe. – Din fr. périsperme.

perispomen
PERISPÓMEN, perispomene, s.n. Accent circumflex în limba greacă. [Pl. și: (înv., m.) perispomeni] – Din ngr. perispoméni.

peristaltica
PERISTÁLTICĂ, peristaltice, adj. (În sintagma) Mișcare peristaltică = peristaltism. – Din fr. péristaltique.

peristaltism
PERISTALTÍSM s.n. Mișcare de contracție (urmată de o relaxare periodică) a musculaturii stomacului și intestinului, care se propagă sub formă de unde și face ca alimentele să fie împinse de-a lungul tubului digestiv; p. ext. mișcare de același tip a altor structuri anatomice tubulare; spec. mișcare de contracție a mușchilor inimii, care se propagă ondulatoriu. – Din fr. péristaltisme.

peristil
PERISTÍL, peristiluri, s.n. Galerie interioară sau exterioară formată dintr-un șir de coloane sau de stâlpi, care mărginește o clădire, o grădină, o sală; ansamblul acestor coloane. ♦ A doua curte interioară a clădirilor romane, închisă și mărginită de porticuri și rezervată vieții familiale. – Din fr. péristyle.

peristilic
PERISTÍLIC, -Ă, peristilici, -ce, adj. (Arh.) De peristil. – Din fr. péristylique.

peristom
PERISTÓM, peristomuri, s.n. (Zool.) Orificiu bucal sau regiune din jurul acestuia la unele nevertebrate. ♦ (La gasteropode) Regiune îngroșată din jurul cochiliei, care secretă o substanță din care se formează cochilia. – Din fr. péristom.

peristomal
PERISTOMÁL, -Ă, peristomali, -e, adj. (Zool.) De peristom, al peristomului. – Din fr. péristomal.

peris
PERÍȘ, perișuri, s.n. (Reg.) Loc în care cresc mulți peri^1. – Păr^1 + suf. -iș.

perisoara
PERIȘOÁRĂ, perișoare, s.f. Preparat de formă sferică din carne tocată (amestecată cu orez și cu alte adaosuri), folosit în alimentație, de obicei fiert. – Pară^2 + suf. -ișoară.

perisor
PERIȘÓR^1, perișori, s.m. Diminutiv al lui păr^1. 2. (Bot.; și în sintagma perișori absorbanți) Parte anatomică a rădăcinii plantelor, cu rol de absorbție. – Păr^1 + suf. -ișor.

PERIȘÓR^2, perișori, s.m. 1. Diminutiv al lui păr^2. 2. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu frunze ovale, plane pe fața superioară și păroase (Elymus asper). 3. (Reg.) Mică plantă erbacee cu tulpina fină, cu frunze late, acoperite cu peri scurți, și cu flori mici roșietice (Circaea alpina). – Păr^2 + suf. -ișor.

periteag
PERITEÁG, periteaguri, s.n. Unealtă de pescuit alcătuită din trei perimete. – Din rus. pereteaga.

periteliu
PERITÉLIU, peritelii, s.n. (Anat.) Țesut conjunctiv care înconjoară capilarele și vasele mici. – Din fr. périthélium, engl. perithelium.

periterestru
PERITERÉSTRU, -Ă, peritereștri, -stre, adj. (Rar) Care este, care se află, care se petrece în jurul pământului. – Peri- + terestru.

peritiflita
PERITIFLÍTĂ, peritiflite, s.f. Boală care constă în inflamarea peritoneului din regiunea cecului. – Din fr. pérityphlite.

peritomie
PERITOMÍE, peritomii, s.f. (Med.) Excizie a unei porțiuni de conjunctivă din jurul corneei pentru tratamentul panusului. – Din fr. péritomie.

peritoneal
PERITONEÁL, -Ă, peritoneali, -e, adj. Care aparține peritoneului, privitor la peritoneu, de peritoneu. [Pr.: -ne-al] – Din fr. péritonéal.

peritoneoscop
PERITONEOSCÓP, peritoneoscoape, s.n. (Med.) Laparoscop. [Pr.: -ne-o-] – Din fr. péritonéoscope.

peritoneoscopie
PERITONEOSCOPÍE, peritoneoscopii, s.f. (Med.) Examen endoscopic al cavității abdominale; celioscopie, laparoscopie. [Pr.: -ne-o-] – Din fr. péritonéoscopie.

peritoneu
PERITONÉU, peritonee, s.n. Membrană seroasă subțire care căptușește peretele cavității abdomenului și acoperă organele cuprinse în această cavitate. – Din lat. peritonaeum.

peritonita
PERITONÍTĂ, peritonite, s.f. Boală de natură infecțioasă care constă în inflamarea peritoneului. – Din fr. péritonite.

periunghial
PERIUNGHIÁL, -Ă, periunghiali, -e, adj. (Med.) Care este situat în jurul unei unghii. Inflamație periunghială. [Pr.: -ri-un-ghi-al] – Peri- + unghie + suf. -al.

periuta
PERIÚȚĂ, periuțe, s.f. 1. Diminutiv al lui perie. ♦ Epitet peiorativ dat unui om lingușitor. 2. (Reg.) Segment al piciorului albinei acoperit cu fire păroase. [Pr.: -ri-u-] – Perie + suf. -uță.

perivascular
PERIVASCULÁR, -Ă, perivasculari, -e, adj. (Anat.) Care este situat în jurul vaselor. – Din fr. périvasculaire.

perj
PERJ, perji, s.m. Varietate de prun; p. gener. (reg.) prun. – Din perjă (derivat regresiv).

perjar
PERJÁR, perjari, s.m. (Reg.) Cel care cultivă perji; p. gener. prunar. – Perj + suf. -ar.

perja
PÉRJĂ, perje, s.f. Specie de prună a cărei carne se dezlipește ușor de pe sâmbure; p. gener. (reg.) prună. – Et. nec.

perjarie
PERJĂRÍE, perjării, s.f. (Reg.) Livadă de perji; p. gener. prunărie, prunet. [Var.: perjeríe s.f.] – Perj + suf. -ărie.

perjerie
PERJERÍE s.f. v. perjărie.

perl
PERL subst. Corp de literă cu mărimea de cinci puncte tipografice. – Din germ. Perl.

perla
PERLÁ, perlez, vb. I. Tranz. 1. A împodobi cu perle. 2. (Poligr.) A acoperi suprafața unei tipărituri cu particule globulare de cerneală. – Din fr. perler.

perlare
PERLÁRE, perlări, s.f. Acțiunea de a perla. – V. perla.

perlat
PERLÁT, -Ă, perlați, -te, adj. 1. Care este împodobit cu perle (1); care are aspectul sau strălucirea perlelor, ca de perle. 2. (Muz.; despre o bucată, despre un pasaj) Care este executat prin detașarea clară a fiecărei note. 3. (În sintagma) Grevă perlată = grevă în care muncitorii dintr-o întreprindere opresc sau încetinesc lucrul la o fază, la un stadiu de producție. – Din fr. perlé.

perla
PÉRLĂ, perle, s.f. 1. Piatră semiprețioasă, aproximativ sferică, de culoare argintie, cu luciu sidefiu, produsă de anumite scoici, de unde este extrasă și folosită ca podoabă; mărgăritar; imitație a acestei pietre, folosita ca obiect de podoabă. ♦ Fig. Persoană cu merite deosebite; lucru de mare valoare ♦ Fig. (Ir.) Eroare grosolană (și ridicolă). 2. Element decorativ de formă sferică, folosit la decorarea unor muluri arhitecturale. – Din fr. perle, it. perla, germ. Perle.

perlier
PERLIÉR, -Ă, perlieri, -e, adj. (Livr.) De perle (1). ♦ (Despre scoici) Din ale căror secreții se formează perle. [Pr.: -li-er] – Din fr. perlier.

perlingual
PERLINGUÁL, -Ă, perlinguali, -e, adj. (Despre medicamente sau despre administrarea unor medicamente) Care este pus pe limbă sau sub limbă pentru a fi resorbit rapid de mucoasa limbii și a avea, în felul acesta, o acțiune cât mai rapidă. ♢ (Adverbial) Medicamentul se administrează perlingual. [Pr.: -gu-al] – Din germ. perlingual.

perlit
PERLÍT s.n. Material de construcție cu structură spongioasă fină, obținut din rocă vulcanică și folosit la executarea unor tencuieli termoizolante. – Din germ. Perlit, rus. perlit.

perlita
PERLÍTĂ, perlite, s.f. Constituent structural al aliajelor de fier și carbon. – Din fr. perlite.

perlon
PERLÓN s.n. Fibră textilă din polimer sintetic, de tipul relonului; material textil confecționat din această fibră. – Din germ. Perlon, fr., rus. perlon.

permalloy
PERMALLÓY s.n. Aliaj de fier și nichel folosit la confecționarea de miezuri magnetice pentru aparate de măsură, la amplificatoare magnetice etc. – Din fr. permalloy, germ. Permalloy.

permanent
PERMANÉNT, -Ă, permanenți, -te, adj. Care există, care durează mereu sau mult timp fără a se schimba, care se petrece fără întrerupere; necontenit, neîntrerupt. ♢ Ondulație permanentă (și substantivat, n.) = ondulație a părului făcută printr-un procedeu special, pentru a se menține mai multă vreme. Păr permanent (și substantivat, n.) = păr cu ondulație permanentă. ♦ Care funcționează neîntrerupt o perioadă de timp determinată, exercitând anumite atribuții. Comisie permanentă. ♦ (Despre salariați) Care este angajat definitiv în schema unei întreprinderi sau instituții sau care este asimilat salariaților din schemă. ♢ Armată permanentă = armată întreținută neîntrerupt de un stat prin recrutări periodice. ♦ (În vechea armată) Care presta serviciul militar fără întrerupere. – Din fr. permanent.

permanentiza
PERMANENTIZÁ, permanentizez, vb. I. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină permanent; a (se) statornici. – Permanent + suf. -iza.

permanentizare
PERMANENTIZÁRE, permanentizări, s.f. Acțiunea de a (se) permanentiza și rezultatul ei; statornicire. – V. permanentiza.

permanenta
PERMANÉNȚĂ, permanențe, s.f. 1. Stare, însușire a unui lucru, a unei acțiuni, a unui fenomen care durează fără întrerupere; (calitate a) ceea ce este durabil, permanent; caracter permanent; durată lungă a anumitor lucruri, fenomene etc. ♢ Loc. adv. În permanență = fără întrerupere, în mod permanent; mereu. 2. (Concr.) Organ sau serviciu însărcinat la anumite instituții sau întreprinderi cu asigurarea funcționării permanente a unor secții (de obicei a celor care lucrează cu publicul). – Din fr. permanence.

permanganat
PERMANGANÁT, permanganați, s.m. (Chim.) Sare a acidului permanganic. ♢ Permanganat de potasiu = substanță cristalină pe bază de potasiu, de culoare roșie-violetă, cu reflexe metalice, solubilă în apă, folosită în farmacie (ca antiseptic), în chimia analitică (ca oxidant), în industria textilă etc. – Din fr. permanganate.

permanganic
PERMANGÁNIC, -Ă, permanganici, -ce, adj. (Chim.) Care se referă la unii compuși ai manganului, care conține unii compuși ai manganului. ♢ Acid permanganic = acid care conține mangan, stabil numai în soluție apoasă, folosit ca oxidant. – Din fr. permanganique.

permeabil
PERMEÁBIL, -Ă, permeabili, -e, adj. Care permite trecerea prin el a unui lichid sau a unui gaz. [Pr.: -me-a-] – Din fr. perméable.

permeabilitate
PERMEABILITÁTE s.f. 1. Însușire a unui material de a fi permeabil. 2. (Fiz.) Mărime egală cu raportul dintre inducția magnetică și intensitatea câmpului magnetic. [Pr.: -me-a-] – Din fr. perméabilité.

permeabiliza
PERMEABILIZÁ, permeabilizez, vb. I. Tranz. A face permeabil. [Pr.: -me-a-] – Din fr. perméabiliser.

permeabilizare
PERMEABILIZÁRE, permeabilizări, s.f. Acțiunea de a permeabiliza. [Pr.: -me-a-] – V. permeabiliza.

permeabilizat
PERMEABILIZÁT, -Ă, permeabilizați, -te, adj. Care a devenit permeabil. [Pr.: -me-a-] – V. permeabiliza.

permeametru
PERMEAMÉTRU, permeametre, s.n. Aparat pentru determinarea permeabilității unui material. [Pr.: -me-a-] – Din fr. perméamètre, germ. Permeameter.

permeanta
PERMEÁNȚĂ s.f. (Fiz.) Mărime magnetică egală cu raportul dintre fluxul magnetic care trece printr-un circuit magnetic și tensiunea magnetică din lungul circuitului. [Pr.: -me-an-] – Din fr. perméance.

permendur
PERMENDÚR s.n. Aliaj de cobalt și fier, de obicei cu o mare permeabilitate magnetică, folosit în electrotehnică. – Et. nec.

permetivitate
PERMETIVITÁTE s.f. v. permitivitate.

permian
PERMIÁN, -Ă, permieni, -e, s.n., adj. 1. S.n. Ultima perioadă a erei paleozoice. 2. Adj. Care ține de permian (1), care se referă la permian, caracteristic permianului. [Pr.: -mi-an] – Din fr. permien.

perminvar
PERMINVÁR s.n. Aliaj de nichel și cobalt sau de nichel, cobalt și molibden, cu permeabilitate magnetică mare, folosit în industria electrotehnică. – Din fr. perminvar.

permis
PERMÍS, permise, s.n. Autorizație scrisă, eliberată de un for competent, în virtutea căreia cineva poate exercita o profesiune sau poate beneficia de anumite drepturi. Permis de vînătoare. – Din fr. permis.

permisie
PERMÍSIE, permisii, s.f. Învoire (acordată în special militarilor) de a părăsi serviciul pe o durată scurtă de timp. – Din fr. permission, lat. permissio.

permisionar
PERMISIONÁR, permisionari, s.m. (Livr.) Soldat aflat în permisie. [Pr.: -si-o-] – Din fr. permissionaire.

permisiune
PERMISIÚNE, permisiuni, s.f. Învoire, aprobare (cerută de cineva sau acordată cuiva) de a face ceva; îngăduință, încuviințare. [Pr.: -si-u-] – Din fr. permission, lat. permissio, -onis.

permite
PERMÍTE, permít, vb. III. Tranz. 1. A lăsa, a accepta, a da voie ca un lucru să se facă sau să se producă într-un anumit fel (și a nu-l împiedica); a încuviința, a îngădui. 2. (Cu complementul persoanei în dativ) A-și lua libertatea de a face ceva; a-și îngădui, a îndrăzni. – Din fr. permettre, lat. permittere.

permitivitate
PERMITIVITÁTE, permitivități, s.f. (Fiz.) Mărime egală cu raportul dintre inducția electrică și intensitatea câmpului electric. [Var.: (rar) permetivitáte s.f.] – Din fr. permitivité.

permuta
PERMUTÁ, permút, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) muta în altă parte cu serviciul, cu slujba; a (se) transfera. 2. Tranz. (Mat.; Lingv.) A efectua o permutare (2). – Din fr. permuter, lat. permutare.

permutabil
PERMUTÁBIL, -Ă, permutabili, -e, adj. Care poate fi permutat. – Din fr. permutable.

permutabilitate
PERMUTABILITÁTE s.f. Caracter permutabil. – Din fr. permutabilité.

permutare
PERMUTÁRE, permutări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) permuta (1); transfer, permutație. ♦ (Concr.) Ordin, dispoziție de transferare. 2. (Mat.; Lingv.; mai ales la pl.) Operație prin care se schimbă între ele locurile a două sau a mai multor elemente; grupe distincte de obiecte astfel formate; permutație. – V. permuta.

permutatie
PERMUTÁȚIE, permutații, s.f. Permutare. – Din fr. permutation, lat. permutatio.

permutational
PERMUTAȚIONÁL, -Ă, permutaționali, -e, adj. Care ține de permutație, de permutație. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. permutational.

perna
PÉRNĂ, perne, s.f. 1. Obiect confecționat din două bucăți dreptunghiulare sau pătrate de țesătură de bumbac, lână etc., cusute între ele, având în interior fulgi, lână, puf etc., și pe care, de obicei, cineva își pune capul când se culcă. ♢ Pernă electrică = obiect in formă de pernă (1) plată, în care se găsesc rezistențe electrice izolate și releuri de protecție, întrebuințat ca termofor. Pernă de călcat = ustensilă auxiliară asemănătoare cu perna (1), care se folosește la călcatul obiectelor de îmbrăcăminte, în special al mânecilor, piepților, umerilor. 2. Obiect de tapițerie format dintr-un fel de sac umplut cu păr, cu iarbă-de-mare etc., adesea prevăzut cu arcuri, care se așază pe scaune, pe băncile unui automobil etc. 3. (În sintagma) Pernă de aer = curent de aer antrenat între două suprafețe aflate în mișcare relativă și care servește ca lubrifiant. [Var.: (pop.) pérină s.f.] – Din scr. perina.

pernicios
PERNICIÓS, -OÁSĂ pernicioși, -oase adj. (Livr.) Care cauzează un rău, care este periculos (în special pentru sănătate); vătămător, dăunător. ♢ Anemie pernicioasă = formă gravă de anemie cu evoluție foarte rapidă, care poate cauza moartea. Febră pernicioasă = formă gravă a paludismului. [Pr.: -ci-os] – Din lat. perniciosus, fr. pernicieux.

perniciozitate
PERNICIOZITÁTE s.f. (Livr.) Faptul sau însușirea de a fi pernicios. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. perniciosité.

pernioara
PERNIOÁRĂ, pernioare, s.f. (Pop.) Perniță (I 1). [Pr.: -ni-oa-] – Pernă + suf. -ioară.

pernisoara
PERNIȘOÁRĂ, pernișoare, s.f. (Pop.) Perniță (I 1). Pernă + suf. -ișoară.

pernita
PERNÍȚĂ, pernițe, s.f. I. 1. Diminutiv al lui pernă (1); pernuță (1), pernioară, pernișoară; spec. puișor. 2. (Urmat adesea de determinarea „de ace”) Săculeț de diferite forme, umplut cu câlți, vată, nisip etc., în care se înfig, pentru a fi păstrate, ace și bolduri; pernuță (2). ♦ Piesă confecționată din vată de croitorie, care se aplică la umerii unor obiecte de îmbrăcăminte (sacouri, paltoane, taioare) pentru a da îmbrăcămintei respective forma corespunzătoare umărului. ♦ Mică pernă (1) confecționată din țesătură de lână sau de bumbac, cusută cu sârmă subțire de cupru, montată în cutia de osie inferioară a vehiculelor de cale ferată și folosită la ungerea fusului osiilor. II. (În forma periniță) Dans popular în care un băiat iese în centrul horei, își alege din horă o fată cu care îngenunchează (pe o pernă sau o batistă) și o sărută, fata urmând să facă în continuare același lucru cu alt băiat; melodie după care se execută acest dans. [Var.: periníță s.f.] – Pernă + suf. -iță.

pernuta
PERNÚȚĂ, pernuțe, s.f. 1. Perniță (I 1). 2. Perniță (I 2). 3. Parte proeminentă si moale a extremității labei la feline; p. ext. (impr.) proeminență situată în partea superioară extremă a copitei calului. [Var.: (reg.) perinúță s.f.] – Pernă + suf. -uță.

peron
PERÓN, peroane, s.n. 1. Platformă (acoperită sau descoperită) amenajată într-o stație de cale ferată, de-a lungul liniilor, pentru a ușura urcarea și coborârea călătorilor. 2. Platformă situată în fața intrării principale a unei clădiri. – Din fr. perron.

peroneu
PERONÉU, peronee, s.n. Os lung și subțire al scheletului (uman), situat între genunchi și gleznă, care se articulează cu tibia și cu metatarsul, împreună cu care formează scheletul gambei. – Din fr. péroné.

peronina
PERONÍNĂ s.f. Narcotic cu acțiune mai puternică decât morfina. – Din fr. péronine.

peronospora
PERONOSPÓRA s.f. v. peronosporă.

peronospora
PERONOSPÓRĂ, peronospore, s.f. Nume dat mai multor ciuperci inferioare, parazite pe plantele fanerogame. [Var.: peronospóra s.f.] – Din lat. peronospora.

perora
PERORÁ, perorez, vb. I. Intranz. A vorbi mult, pe un ton însuflețit și emfatic. ♦ Tranz. (Rar) A dezbate, a susține cu înflăcărare o problemă, o teză etc. – Din fr. pérorer.

peroral
PER ORÁL adv. Administrat pe cale bucală; (med.) per os. – Per + oral.

perorare
PERORÁRE, perorări, s.f. (Rar) Acțiunea de a perora și rezultatul ei. – V. perora.

peroratie
PERORÁȚIE, perorații, s.f. Parte finală, concluzie a unui discurs, a unei cuvântări, rostită de vorbitor pe un ton însuflețit (și emfatic); p. gener. vorbire însuflețită (si emfatică), care caută să convingă. – Din lat. peroratio. Cf. fr. p é r o r a i s o n.

peros
PER OS adv. (Med.) Per oral. – Expr lat.

peroxid
PEROXÍD, peroxizi, s.m. Derivat al apei oxigenate, rezultat prin înlocuirea hidrogenului acesteia cu metale sau cu radicali organici. – Din fr. peroxyde.

peroxidaza
PEROXIDÁZĂ, peroxidaze, s.f. (Biol.) Enzimă care catalizează desfacerea unor peroxizi. – Din fr. peroxydase, germ. Perroxydase.

perpeleala
PERPELEÁLĂ s.f. v. pârpăleală.

perpeli
PERPELÍ vb. IV. v. pârpăli.

perpelire
PERPELÍRE s.f. v. pârpălire.

perpelit
PERPELÍT, -Ă adj. v. pârpălit.

perpendicular
PERPENDICULÁR, -Ă, perpendiculari, -e, adj., s.f. 1. Adj. (Despre drepte sau planuri; p. ext. despre obiecte sau părți ale lor, despre poziția lor etc.) Care formează între ele unghiuri adiacente egale sau unghiuri diedre adiacente egale. 2. S.f. Dreaptă perpendiculară (1) pe altă dreaptă sau pe un plan. – Din lat. perpendicularis, germ. perpendikular, fr. perpendiculaire.

perpendicularitate
PERPENDICULARITÁTE s.f. Faptul sau însușirea de a fi perpendicular (1); poziție perpendiculară; relație care există între două drepte sau planuri care formează între ele unghiuri adiacente egale sau unghiuri diedre adiacente egale. – Din fr. perpendicularité.

perper
PÉRPER, perperi, s.m. Monedă bizantină de aur, care a circulat (bătută cu stemă proprie) și în țările române, în sec. XIV-XV. – Din ngr. ipérpiron.

perperit
PERPERÍT s.n. (Ist.) Dare indirectă pe produsele comercializate care se plătea domniei în Țara Românească. – Perper + suf. -it.

perpetua
PERPETUÁ, perpetuez, vb. I. Tranz. și refl. A face să dureze sau a continua să dureze veșnic sau vreme îndelungată; a (se) transmite (din generație în generație, din veac în veac), a (se) continua. [Pr.: -tu-a] – Din fr. perpétuer, lat. perpetuare.

perpetuare
PERPETUÁRE, perpetuări, s.f. Faptul de a (se) perpetua; dăinuire de-a lungul vremii; perpetuație. ♢ Perpetuarea speciei = continuarea existenței unei specii prin reproducere. [Pr.: -tu-a-] – V. perpetua.

perpetuatie
PERPETUÁȚIE s.f. (Rar) Perpetuare. [Pr.: -tu-a] – Din fr. perpétuation.

perpetuitate
PERPETUITÁTE s.f. (Rar) Caracterul a ceea ce este perpetuu; durată veșnică sau îndelungată. [Pr.: -tu-i-] – Din fr. perpétuité.

perpetuu
PERPÉTUU, -UĂ, perpetui, -ue, adj. Care durează veșnic sau vreme îndelungată, care nu încetează, nu se sfârșește niciodată; etern, veșnic; permanent, continuu. [Pr.: -tu-u] – Din lat. perpetuus.

perpetuummobile
PERPÉTUUM MÓBILE subst. 1. Sistem mecanic, termic, electric etc. imaginar, care ar fi capabil să funcționeze neîncetat, efectuând lucru mecanic sau producând energie, fără să primească energie din exterior sau consumând numai din energia termică a unui singur corp, fără a se afla în contact și cu un alt corp mai rece decât primul. 2. Denumire dată unor piese muzicale instrumentale de virtuozitate cu ritm rapid, alcătuite din note scurte și de valoare egală, a căror succesiune repetată lasă impresia unei mișcări continue. – Loc. lat.

perplex
PERPLÉX, -Ă, perplecși, -xe, adj. (Despre oameni) Surprins, uimit, uluit (și nedumerit); încurcat, dezorientat, năuc. năucit, ♦ (Despre atitudinea, manifestările oamenilor) Care arată, exprimă, trădează perplexitate. – Din fr. perplexe, lat. perplexus, germ. perplex.

perplexitate
PERPLEXITÁTE s.f. Stare a celui perplex; surprindere, uimire amestecată cu nedumerire; uimire, dezorientare (a cuiva, în față unei situații neașteptate, dificile, confuze). – Din fr. perplexité.

pers
PERS, perși, s.m. (Mai ales la pl.) Persan (1). – Din ngr. pérsis, fr. Perse.

persan
PERSÁN, -Ă, persani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte din populația de bază a Persiei sau era originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Persiei sau persanilor (1), privitor la Persia sau la persani, originar din Persia; persienesc. ♢ Covor persan (și substantivat, n.) = covor de calitate superioară (la origine confecționat în Persia), cu bătătura alcătuită din fire înnodate și tăiate la o anumită lungime pe toată suprafața covorului. ♦ (Substantivat, f.) Limbă vorbită de persani (1). [Var.: persián, -ă s.m. și f., adj.] – Din fr. persan.

persecuta
PERSECUTÁ, persecút, vb. I. Tranz. A urmări pe cineva cu perseverență în toate acțiunile sale cu scopul de a-i pricinui un rău; a prigoni, a asupri, a urgisi, a oropsi; (cu sens atenuat) a provoca necazuri, neajunsuri; a nedreptăți. ♦ A urmări cu perseverență, a nu slăbi, a obseda. Ideea mă persecută. – Din fr. persécuter.

persecutare
PERSECUTÁRE, persecutări, s.f. Acțiunea de a persecuta și rezultatul ei; prigonire, asuprire, persecuție. – V. persecuta.

persecutat
PERSECUTÁT, -Ă, persecutați, -te, adj. (Despre oameni) Urmărit sistematic (și cu perseverență) de cineva care vrea să-i provoace un neajuns, un rău; prigonit, asuprit, oropsit, – V. persecuta.

persecutor
PERSECUTÓR, -OÁRE, persecutori, -oare, s.m. și f. (Adesea adjectival) Persoană care persecută; prigonitor, asupritor. – Din fr. persécuteur.

persecutie
PERSECÚȚIE, persecuții, s.f. Urmărire nedreaptă și perseverentă a cuiva, cu intenția de a-i provoca un rău, un neajuns; prigoană; (cu sens atenuat) nedreptate repetată cu insistență; persecutare. ♢ Mania persecuției = stare patologică manifestată prin ideea fixă a cuiva că este persecutat de toată lumea. – Din fr. persécution.

persevera
PERSEVERÁ, perseverez, vb. I. Intranz. A rămâne ferm și constant la o idee, la un sentiment, la o atitudine; a stărui cu răbdare și cu convingere într-o acțiune. – Din fr. persévérer, lat. perseverare.

perseveratie
PERSEVERÁȚIE s.f. Perseverență. ♦ Spec. (Med.) Statornicie în anumite acte, gesturi sau atitudini, repetate cu încăpățânare bolnăvicioasă. [Var.: perseverațiúne s.f.] – Din fr. persévération.

perseveratiune
PERSEVERAȚIÚNE s.f. v. perseverație.

perseverent
PERSEVERÉNT, -Ă, perseverenți, -te, adj. (Despre oameni) Care perseverează; stăruitor, tenace. ♦ (Despre manifestările, acțiunile etc. oamenilor) Care demonstrează perseverență, stăruință, tenacitate. – Din fr. persévérant.

perseverenta
PERSEVERÉNȚĂ, perseverențe, s.f. Acțiunea de a persevera; însușirea de a fi perseverent; stăruință, statornicie în muncă, în convingeri, în atitudini etc.; tenacitate. [Var.: (înv.) perseverínță s.f.] – Din fr. persévérance, lat. perseverantia.

perseverinta
PERSEVERÍNȚĂ s.f. v. perseverență.

persian
PERSIÁN, -Ă s.m. și f., adj. v. persan.

persiana
PERSIÁNĂ, persiene, s.f. Oblon de lemn sau de metal format dintr-un cadru pe care sunt fixate lame înguste așezate orizontal, putând fi alipite sau depărtate unele de altele, care servește să protejeze o ușă sau o fereastră de lumina prea puternică a soarelui, de ploaie etc.; jaluzea. [Pr.: -si-a-] – Din fr. persienne.

persienesc
PERSIENÉSC, -EÁSCĂ, persienești, adj. (Rar) Persan. [Pr.: -si-e-] – Persian + suf. -esc.

persifla
PERSIFLÁ, persiflez, vb. I. Tranz. A lua în râs pe cineva sau ceva, vorbind pe un ton ironic, a-și bate joc, a lua peste picior; a zeflemisi. – Din fr. persifler.

persiflaj
PERSIFLÁJ s.n. (Rar) Persiflare. – Din fr. persiflage.

persiflant
PERSIFLÁNT, -Ă, persiflanți, -te, adj. Care persiflează; zeflemitor, persiflator. – Din fr. persiflant.

persiflare
PERSIFLÁRE, persiflări, s.f. Acțiunea de a persifla și rezultatul ei; zeflemisire, persiflaj. – V. persifla.

persiflator
PERSIFLATÓR, -OÁRE, persiflatori, -oare, adj. Care persiflează. Ton persiflator. – Persifla + suf -tor.

persista
PERSISTÁ, persíst, vb. I. Intranz. 1. A rămâne neclintit în hotărârile, în atitudinile, în sentimentele etc. sale; a stărui în continuare. 2. A continua să existe, să fie, să se mențină; a se menține, a dura, a dăinui. – Din fr. persister.

persistent
PERSISTÉNT, -Ă, persistenți, -te, adj. Care rămâne (multă vreme) neschimbat, care continuă să existe sau să dureze (multă vreme); care se menține fără să slăbească în intensitate. ♢ (Bot.) Frunze persistente = frunze care rămân verzi în timpul uneia sau mai multor ierni. – Din fr. persistant.

persistenta
PERSISTÉNȚĂ, persistențe, s.f. Acțiunea sau faptul de a persista; caracterul a ceea ce este persistent; însușirea de a fi persistent. ♢ Persistența imaginilor = fenomen (pe care se bazează cinematografia) care constă în menținerea senzației vizuale pe retină un anumit timp după dispariția obiectului văzut. – Din fr. persistance.

persoana
PERSOÁNĂ, persoane, s.f. 1. Individ al speciei umane, om considerat prin totalitatea însușirilor sale fizice și psihice; ființă omenească, ins. ♢ În persoană = a) loc. adj. și adv. însuși, personal, singur (fără intermediul cuiva); b) loc. adj. întruchipat, în carne și oase, personificat, ♦ (Înv.) Personaj (2). 2. (În sintagmele) Persoană fizică = om considerat ca subiect cu drepturi și cu obligații și care participă în această calitate la raporturile juridice civile. Persoană juridică (sau morală) = organizație care, având o alcătuire de sine stătătoare și un patrimoniu propriu în vederea îndeplinirii unui anume scop admis de lege, este subiect cu drepturi și cu obligații, deosebit de persoanele fizice care intră în componența ei. 3. Categorie gramaticală specifică verbului și unor pronume (personal, reflexiv, posesiv, de întărire), prin care se indică vorbitorul, interlocutorul și orice obiect, deosebit de vorbitor și de interlocutor; fiecare dintre formele flexionare ale verbului și ale unor pronume prin care se indică raporturile de mai sus. – Din lat. persona, germ. Person, fr. personne.

personagiu
PERSONÁGIU s.n. v. personaj.

personagrata
PERSÓNA GRÁTA subst. Persoană agreată de un guvern pe lângă care este acreditată diplomatic. – Loc. lat.

personaj
PERSONÁJ, personaje, s.n. 1. Persoană (1) care deține o funcție importantă în viața politică, socială, culturală; personalitate (3). 2. Fiecare dintre persoanele (1) care figurează într-o operă literară; erou într-o literatură, muzicală, cinematografică sau plastică. ♦ P. anal. Persoană care are un rol în anumite întâmplări. [Var.: (astăzi rar) personágiu s.n.] – Din fr. personnage, it. personaggio.

personal
PERSONÁL, -Ă, personali, -e, adj., s.n. I. Adj. 1. Care aparține unei anumite persoane (1), privitor la o anumită persoană, care este specific, caracteristic pentru o persoană; individual, propriu. ♢ Legături personale = legături de prietenie. Răspundere personală = răspundere care îi revine cuiva sau pe care și-o asumă cineva individual. ♦ Original. ♦ Cu personalitate puternică, marcată. ♦ (Adverbial) Din punctul de vedere al unei persoane care vorbește; direct, în persoană, nemijlocit. 2. (În sintagmele) Tren personal (și substantivat, n.) = tren de persoane, care circulă cu o viteză relativ mică și care oprește în toate stațiile. (Gram.) Pronume personal = pronume care desemnează diferitele persoane (1) și care se declină schimbându-și forma după persoană, număr și caz. (Gram.) Mod personal = mod ale cărui forme se modifică după cele trei persoane (3). II. S.n. 1. (Colectiv) Totalitatea persoanelor (1) care lucrează într-o întreprindere, într-o instituție, pe un vehicul de transport terestru sau aerian etc. ♦ Serviciu dintr-o întreprindere sau instituție care se ocupă cu angajarea personalului (II 1). 2. Categorie de lucrători din cadrul unei întreprinderi sau instituții care îndeplinesc o muncă cu același specific. – Din lat. personalis, germ. personell, personal, it. personale, fr. personnel.

personalism
PERSONALÍSM s.n. 1. Atitudine a cuiva care ia în considerație numai punctele de vedere și interesele personale; subiectivism. 2. Doctrină socială care pune la baza existenței o pluralitate de entități spirituale înzestrate cu atributele personalității (1) și subordonate lui Dumnezeu ca ființă supremă. – Din fr. personnalisme. Cf. Germ. P e r s o n a l i s m u s.

personalist
PERSONALÍST, -Ă, personaliști, -ste adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține personalismului, privitor la personalism, care manifestă personalism; subiectivist. 2. S.m. și f. Adept al personalismului. – Din fr. personnaliste.

personalitate
PERSONALITÁTE, personalități, s.f. 1. Ceea ce este propriu, caracteristic fiecărei persoane (1) și o distinge ca individualitate; ansamblu de trăsături morale sau intelectuale prin care se remarcă o persoană; felul propriu de a fi al cuiva. ♢ Personalitate juridică = calitatea de a fi persoană juridică. 2. Persoană cu aptitudini deosebite și cu alese însușiri intelectuale și morale, care se realizează și se manifestă în mod practic prin reușite într-un anumit domeniu de activitate. 3. Persoană care deține o funcție importantă în viața politică, socială, culturală; personaj (1). 4. (Astăzi rar; mai ales la pl.) aluzie tendențioasă și jignitoare la adresa unei persoane (1). – Din fr. personnalité, germ. Personalität.

personaliza
PERSONALIZÁ, personalizez, vb. I. Tranz. (Rar) 1. A personifica (1). 2. A individualiza. – Din fr. personnaliser.

personalizat
PERSONALIZÁT, -Ă, personalizați, -te, adj. (Rar) Care ține de o anumită persoană (1); individualizat. – V. personaliza.

personanongrata
PERSONA NON GRATA subst. Diplomat devenit indezirabil pentru guvernul țării pe lângă care a fost acreditat. p. gener. persoană indezirabilă. [Pr.: persóna non gráta] – Loc. lat.

personifica
PERSONIFICÁ, personífic, vb. I. Tranz. 1. A atribui lucrurilor, animalelor sau fenomenelor din natură însușiri omenești și a le reprezenta ca atare; a personaliza; p. ext. a simboliza. 2. A găsi expresia concretă în cineva sau în ceva; a exemplifica printr-o persoană (1) sau printr-un personaj (2) care posedă în cel mai înalt grad o calitate, un anumit caracter, un defect; a întruchipa, a întrupa, a incarna. – După fr. personnifier. Cf. it. p e r s o n i f i c a r e.

personificare
PERSONIFICÁRE, personificări, s.f. Faptul de a personifica; personificație; spec. figură de stil prin care se atribuie lucrurilor, animalelor sau fenomenelor din natură însușiri omenești. – V. personifica.

personificat
PERSONIFICÁT, -Ă, personificați, -te, adj. 1. (Despre lucruri, animale sau fenomene din natură) Care este reprezentat sub înfățișarea sau cu însușirile unei persoane (1). 2. Care exemplifică (prin persoana sa) o calitate, un anumit caracter, un defect pe care îl posedă în cel mai înalt grad. – V. personifica.

personificator
PERSONIFICATÓR, -OÁRE, personificatori, -oare, adj. Care personifică, servește să personifice. – Din fr. personnificateur.

personificatie
PERSONIFICÁȚIE, personificații, s.f. (Înv.) Personificare. – Din fr. personnification.

perspectival
PERSPECTIVÁL, -Ă, perspectivali, -e, adj. (Rar) Care este propriu unei perspective (1), de perspectivă. – Perspectivă + suf. -al.

perspectiva
PERSPECTÍVĂ, perspective, s.f. 1. Reprezentare tridimensională prin desen a unui corp din spațiu pe o suprafață plană. ♢ În perspectivă = respectând regulile de reprezentare a obiectelor în spațiu, ținând seama de depărtarea relativă a obiectelor. ♦ Disciplină care se ocupă cu studiul metodelor folosite pentru realizarea perspectivei (1). ♦ Fig. Fel particular de a vedea lucrurile, aspect sub care se prezintă lucrurile; punct de vedere. 2. Privire generală, aspect general asupra unui peisaj, a unei scene sau a unui obiect văzute din depărtare; priveliște. 3. Fig. Ceea ce se întrevede ca posibil, realizabil în viitor; posibilitate de dezvoltare, de realizare în viitor a ceva sau a cuiva. ♢ Loc. adj., adv. În perspectivă = (care este) pe cale sau cu șanse de a se împlini în viitor. – Din fr. perspective.

perspectivitate
PERSPECTIVITÁTE, perspectivități, s.f. Corespondență între o figură geometrică și imaginea ei, obținută prin perspectivă (1). – Perspectivă + suf. -itate.

perspectograf
PERSPECTOGRÁF, perspectografe, s.n. 1. Aparat cu ajutorul căruia se transformă reprezentarea descriptivă a unui obiect în reprezentare concretă. 2. Aparat folosit pentru redresarea fotogramelor aeriene care au fost înregistrate pe clișee înclinate față de planul orizontal. – Din fr. perspectographe.

perspicace
PERSPICÁCE, adj. invar. (Despre oameni) Care este înzestrat cu o minte ageră, pătrunzătoare, care este capabil să surprindă și să înțeleagă ceea ce scapă majorității; ascuțit (la minte), ager; (despre mintea sau manifestările oamenilor) care dovedește agerime, pătrundere, subtilitate, istețime, finețe spirituală; pătrunzător. – Din fr. perspicace.

perspicacitate
PERSPICACITÁTE s.f. Calitatea de a fi perspicace; agerime, ascuțime (de minte), istețime, pătrundere. – Din fr. perspicacité.

persuada
PERSUADÁ, persuadez, vb. I. Tranz. (Livr.) A convinge pe cineva sa creadă, să gândească sau să (vrea să) facă un anumit lucru. [Pr.: -su-a-] – Din fr. persuader.

persuasiune
PERSUASIÚNE s.f. (Livr.) Acțiunea, darul sau puterea de a convinge pe cineva să creadă, să gândească sau să facă un anumit lucru. [Pr.: -su-a-si-u-] – Din fr. persuasion.

persuasiv
PERSUASÍV, -Ă, persuasivi, -e, adj. (Livr.) Care urmărește sau are darul să convingă pe cineva să creadă, să gândească sau să facă un anumit lucru. [Pr.: -su-a-] – Din fr. persuasif.

persulfat
PERSULFÁT, persulfați, s.m. Sare a acidului sulfuric, folosită ca agent oxidant în industria vopselelor și a medicamentelor, în galvanoplastie, în panificație etc. – Din fr. persulfate, germ. Persulfat.

pers
PERȘ, perșuri, s.n. Prăjină folosită la sărituri (acrobatice) în înălțime. ♦ P.ext. Număr de circ executat cu această prăjină. – Din fr. perche.

pertinax
PERTINÁX s.n. Material electroizolant, cu aspect lucios și neted, obținut din straturi suprapuse de hârtie cu capacitate mare de absorbție și impregnată cu rășini sintetice. – Din fr. pertinax, germ. Pertinax.

pertinent
PERTINÉNT, -Ă, pertinenți, -te, adj. 1. (Livr.) Care se potrivește exact obiectului despre care este vorba, care este adecvat pentru ceea ce vrea să argumenteze; potrivit, nimerit, convenabil; p. ext. care denotă profunzime, competență. ♦ (Jur.) Care se raportează exact la chestiune, la fondul cauzei; potrivit. 2. (Despre elemente lingvistice) Dotat cu o anumită funcțiune într-un sistem determinat. ♦ (Despre elemente fonice) Care servește într-o limbă dată la diferențierea semnificațiilor. – Din fr. pertinent.

pertinenta
PERTINÉNȚĂ s.f. (Livr.) Însușirea de a fi pertinent, caracterul a ceea ce este pertinent. – Din fr. pertinence.

pertracta
PERTRACTÁ, pertractez, vb. I. Tranz. (Livr.) A dezbate o problemă, o chestiune în litigiu etc., a discuta, a trata (îndelung, amănunțit). – Din lat. pertractare.

pertractare
PERTRACTÁRE, pertractări, s.f. (Livr.) Faptul de a pertracta; (mai ales la pl.) discuție, dezbatere, tratare (îndelungată, amănunțită) a unei probleme, a unui litigiu etc.; tratative. – V. pertracta.

pertu
PER TÚ adv. (În expr.) A fi per tu cu cineva = a spune cuiva „tu” când i te adresezi, a tutui; a fi prieten apropiat al cuiva. După germ. per du.

pertuizana
PERTUIZÁNĂ, pertuizane, s.f. Armă de fier, asemănătoare cu halebarda, folosită în sec. XV-XVIII. [Pr.: -tu-i-] – Din fr. pertuisane.

perturba
PERTURBÁ, perturbez, vb. I. Tranz. 1. A tulbura ordinea, liniștea, mersul normal al unor fapte, fenomene etc.; a provoca o perturbație. 2. A împiedica funcționarea normală a unui sistem, a unui organism etc. [Prez. ind. și: pertúrb] – Din fr. perturber, lat. perturbare.

perturbare
PERTURBÁRE, perturbări, s.f. 1. Deranjament, tulburare în starea sau în mersul firesc al unui lucru, al unui fenomen. 2. Împiedicare, modificare, deranjament în funcționarea normală a unui sistem tehnic, a unui organism etc.; perturbație. – V. perturba.

perturbativ
PERTURBATÍV, -Ă, perturbativi, -e, adj. (Rar) Perturbator. – Din lat. perturbativus.

perturbator
PERTURBATÓR, -OÁRE, perturbatori, -oare, adj. Care perturbează; perturbativ. – Din fr. perturbateur.

perturbatie
PERTURBÁȚIE, perturbații, s.f. 1. Tulburare produsă în viața unui individ sau a unei colectivități. 2. Modificare, neregularitate, deranjament în funcționarea unui sistem, a unei mașini, în evoluția unui fenomen etc.; perturbare. ♢ Perturbații atmosferice = ansamblu de fenomene electromagnetice din atmosferă care precedă stricarea vremii. [Var.: (înv.) perturbațiúne s.f.] – Din fr. perturbation, lat. perturbatio, -onis.

perturbatiune
PERTURBAȚIÚNE s.f. v. perturbație.

peruan
PERUÁN, -Ă, peruani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Perú-lui sau care este originară de acolo; peruvian. 2. Adj. Care aparține Perului sau peruanilor (1), privitor la Peru sau la peruani; originar, provenit din Peru; peruvian. [Pr.: -ru-an] – Perú (n. pr.) + suf. -an. Cf. sp. p e r u a n o.

peruca
PERÚCĂ, peruci, s.f. Obiect confecționat din păr, din lână, din fire sintetice etc. și purtat pe cap, peste sau în locul părului natural. – Din fr. perruque, it. perrucca.

perucareasa
PERUCĂREÁSĂ, perucărese, s.f. Femeie care confecționează (și vinde) peruci. – Perucă + suf. -ăreasă.

perucherie
PERUCHERÍE, perucherii, s.f. Atelier în care se confecționează și se vând peruci. – Perucă + suf. -ărie.

peruchier
PERUCHIÉR, peruchieri, s.m. Persoană care confecționează (și vinde) peruci. [Pr.: -chi-er] – Din fr. perruquier.

perus
PERÚȘ, peruși, s.m. Specie de papagal cu ciocul lung și cu coada ascuțită, care imită sunetele articulate; p. gener. papagal. – Din fr. perruche.

peruvian
PERUVIÁN, -Ă, peruvieni, -e, s.m. și f., adj. Peruan. [Pr.: -vi-an] – Din fr. péruvien.

peruzea
PERUZEÁ, peruzele, s.f. Piatră semiprețioasă, opacă, de culoare albastră sau verzuie; turcoază. [Var.: (rar) pirozeá s.f.] – Din tc. peruze.

pervaz
PERVÁZ, pervazuri, s.n. 1. Cadru de scânduri care acoperă rostul dintre perete și tocul unei uși, al unei ferestre etc.; p. ext. partea de jos a tocului unei ferestre. ♦ Deschizătură în care este situată o ușă sau o fereastră. 2. Șipcă sau scândură îngustă, fixată la marginea dinspre perete a unei pardoseli de lemn pentru a acoperi rostul dintre pardoseală și perete. ♦ Piesă de lemn așezată la partea superioară a unui lambriu, pentru a forma o cornișă mică. 3. (Astăzi rar) Ramă, cadru (din lemn) pentru un tablou, o oglindă, un instrument etc. [Var.: (reg.) priváz s.n.] – Din tc. pervaz.

pervers
PERVÉRS, -Ă, perverși, -se, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) care este înclinat spre fapte rele, gata oricând să facă rău; care manifestă o deviere de la normal a instinctelor, a judecății, a ideilor, descompus din punct de vedere moral; corupt, depravat, imoral; (cu sens atenuat) perfid, fățarnic; spec. anormal din punctul de vedere al comportării în relațiile sexuale. ♦ (Despre manifestările, instinctele etc. oamenilor) Care trădează, exprimă, reflectă perversitate. – Din fr. pervers.

perversitate
PERVERSITÁTE, perversități, s.f. 1. Înclinare spre rău, plăcere (patologică) de a face rău; deviere de la normal a instinctelor, a judecății; tendință (patologică) de a comite acte imorale; corupție, depravare, imoralitate; spec. anomalie sexuală. ♦ Fățărnicie, perfidie, falsitate. 2. Faptă, comportare de om pervers. – Din fr. perversité.

perversiune
PERVERSIÚNE, perversiuni, s.f. Perversitate. [Pr.: -si-u-] – Din fr. perversion.

perverti
PERVERTÍ, pervertesc, vb. IV. Tranz. și refl. A face să se schimbe sau a se schimba în rău (din punct de vedere moral); a (se) deprava, a (se) strica, ♦ A (se) schimba (prin denaturare) funcția normală a unui organ. – Din fr. pervertir.

pervertire
PERVERTÍRE, pervertiri, s.f. Acțiunea de a (se) perverti și rezultatul ei. – V. perverti.

pervertit
PERVERTÍT, -Ă, pervertiți, -te, adj. Care s-a schimbat în rău (din punct de vedere moral); stricat, depravat, corupt. – V. perverti.

pervertitor
PERVERTITÓR, -OÁRE, pervertitori, -oare, s.m. și f. (Rar) Persoană care pervertește; corupător. – Perverti + suf. -tor.

pervitina
PERVITÍNĂ s.f. Substanță organică întrebuințată ca stimulent al sistemului nervos, pentru a face să dispară senzația de oboseală și de somn și pentru creșterea temporară a energiei și a puterii de muncă. – Din fr. pervitine, germ. Pervitin.

pesada
PESÁDĂ s.f. Mișcare a calului când se ridică pe picioarele dinapoi. – Din fr. pesade.

pesante
PESANTE adv. (Muz.; indică modul de execuție) Greoi, apăsat, ferm și cu gravitate. [Pr.: -zán-] – Cuv. it.

pescador
PESCADÓR, pescadoare, s.n. Navă specială, construită și amenajată cu instalații de pescuit, de depozitare, de congelare și uneori de preparare a peștelui, folosită pentru pescuitul în largul mării. – Din sp., fr. pescador.

pescaj
PESCÁJ, pescaje, s.n. Adâncimea de cufundare în apă a unei nave, măsurată până la linia de plutire, care variază în raport cu încărcătura. Cf. it. p e s c a g i o n e.

pescar
PESCÁR, pescari, s.m. I. Persoană care se ocupă cu pescuitul și uneori cu conservarea peștelui (1) pescuit; persoană care practică pescuitul sportiv; p. ext. persoană care vinde pește. II. Nume dat unor specii de păsări din familii diferite care trăiesc pe lângă ape, în cârduri mari și se hrănesc cu pește (1), dintre care unele sunt de talie mijlocie, cu corp îndesat, cu gât scurt, cu cioc ascuțit și curbat la vârf, cu picioare scurte și degetele anterioare reunite printr-o membrană înotătoare (Larus), iar altele au corpul scurt, ciocul mare, penajul colorat în tonuri de cenușiu și albastru-verzui (Alcedo). – Lat. piscarius.

pescaras
PESCĂRÁȘ, pescărași, s.m. I. (Rar) Diminutiv al lui pescar (I). II. Pasăre de apă cu corpul scurt, cu ciocul lung, conic, cu penajul colorat în tonuri de albastru-verzui; pescărel (a) (Alcedo atthis). – Pescar + suf. -aș.

pescareasa
PESCĂREÁSĂ, pescărese, s.f. Vânzătoare de pește (1). – Pescar + suf. -easă.

pescarel
PESCĂREL, pescărei, s.m. Numele a două specii de păsări sălbatice care trăiesc pe lângă ape și se hrănesc cu pește (1): a) pescăraș (II); b) pasăre mică cu picioarele scurte, cu penele de pe gușă albe, iar în restul corpului brune-negricioase, cu coada scurtă și ridicată în sus (Cinclus cinclus). – Pescar + suf. -el.

pescaresc
PESCĂRÉSC, -EÁSCĂ, pescărești, adj. Care se referă la meseria pescarului (I), care aparține meseriei pescarului; care aparține pescarului (I), privitor la pescari, specific pescarilor; de pescar. ♢ Ciorbă pescărească sau borș pescăresc = ciorbă preparată într-un mod special din mai multe specii de pește (1). Pantaloni pescărești = pantaloni (de damă) strâmți, lungi până sub genunchi. Ață pescărească = fir de bumbac rezistent, alcătuit din mai multe fire răsucite. – Pescar + suf. -esc.

pescareste
PESCĂRÉȘTE adv. În felul pescarilor (I), după obiceiul pescarilor, ca pescarii. – Pescar + suf. -ește.

pescari
PESCĂRÍ, pescăresc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Reg.) A pescui. – Din pescar.

pescarie
PESCĂRÍE, pescării, s.f. 1. (Înv. și reg.) Meseria pescarului (I); pescuit, pescărit. 2. Loc, piață, prăvălie unde se vinde pește (1); negoț de pește, ♦ Loc unde se aduce (și se conservă) peștele (1) prins. 3. (La sg.; colectiv) Totalitatea peștilor (1) dintr-o apă; mulțime de pești. ♦ (La pl.) Diferite soiuri de pește (1). 4. Mâncare preparată din pește (1). – Pescar + suf. -ie.

pescarime
PESCĂRÍME, pescărimi, s.f. (Rar) Mulțime de pești (1); pescărie (3). – Pescar + suf. -ime.

pescarit
PESCĂRÍT s.m. (Reg.) Meseria pescarului (I); pescuit, pescărie (1) – V. pescări.

pescarita
PESCĂRÍȚĂ, pescărițe, s.f. 1. Femeie care se ocupă cu pescuitul 2. (Ornit.) Nume dat mai multor specii de pescăruși; pasăre care aparține acestor specii. – Pescar + suf. -iță.

pescarus
PESCĂRÚȘ, pescăruși, s.m. Nume dat mai multor specii de păsări din familii și ordine diferite, care trăiesc pe lângă ape și se hrănesc cu pești; pasăre din aceste familii sau ordine. – Pescar + suf. -uș.

pescui
PESCUÍ, pescuiesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A prinde pește (1) sau alte animale acvatice (comestibile), de obicei cu ajutorul unor instrumente speciale; a se îndeletnici cu prinderea peștelui sau a altor animale de apă; a pescări. ♢ Expr. A pescui în apă tulbure = a profita de o situație încordată sau confuză pentru a trage foloase personale. 2. Tranz. A scoate pe cineva sau ceva din apă (pentru a salva, a recupera). 3. Tranz. Fig. (Fam.) A face rost de ceva greu de obținut. ♦ (Arg.) A acosta pe cineva; a agăța. – Din pește (după pescar).

pescuire
PESCUÍRE, pescuiri, s.f. Acțiunea de a pescui și rezultatul ei. – V. pescui.

pescuit
PESCUÍT s.n. Acțiunea de a pescui (1) și rezultatul ei; meseria pescarului (I); pescărit, pescărie (1). – V. pescui.

pescuitor
PESCUITÓR, -OÁRE, pescuitori, -oare, s.m. și f. 1. Persoană care pescuiește (1); spec. pescar (I). Pescuitor de perle. ♢ Expr. Pescuitor în apă tulbure = persoană care profită de situațiile încordate, neclare pentru a trage foloase personale. 2. Fig. (Fam.) Persoană care caută cu insistență să obțină ceva; vânător. [Pr.: -cu-i-] – Pescui + suf. -tor.

pescut
PESCÚȚ, pescuți, s.m. (Reg.) Peștișor (1). – Pește + suf. -uț.

pesemne
PESÉMNE adv. (Pop. și fam.) Se vede (că)..., se pare (că)...; poate, probabil. – Pe + semn(e).

peseta
PESÉTĂ, pesete, s.f. Unitate monetară spaniolă. – Din sp. peseta.

pesimism
PESIMÍSM s.n. Atitudine a omului care privește cu neîncredere viața și pe semenii săi și care consideră că toate situațiile au un deznodământ fatal; concepție filozofică, opusă optimismului, potrivit căreia răul, iluzia, suferința predomina în lume și nu pot fi înlăturate, fiindu-i inerente. ♦ Sentiment de tristețe, de amărăciune și de neliniște; stare sufletească de deprimare. – Din fr. pessimisme, germ. Pessimismus.

pesimist
PESIMÍST, -Ă, pesimiști, -ste s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană predispusă la pesimism; adept al pesimismului filozofic. 2. Adj. Care manifestă pesimism, care se bazează pe pesimism; care aderă la pesimism. – Din fr. pessimiste, germ. Pessimist.

pesmecior
PESMECIÓR, pesmeciori, s.m. Diminutiv al lui pesmet. – Pesmet + suf. -ior.

pesmet
PESMÉT, pesmeți, s.m. 1. (Adesea la sg. cu sens de pl.) Felie de pâine sau de cozonac uscată sau prăjită. ♦ (La sg.) Pâine (albă) uscată, pisată sau măcinată mărunt. 2. Preparat culinar făcut de obicei din făină cu adaos de drojdie, unt, zahăr și ouă, tăiat în diferite forme și copt la cuptor. – Cf. tc. p e k s i m e t.

peso
PÉSO s.m. Unitate bănească principală în mai multe țări din America Latină. – Din sp. peso.

pesref
PESRÉF s.n. v. pestref.

pesta
PÉSTĂ, peste, s.f. 1. Boală gravă, infecțioasă și epidemică, provocată de o bacterie și manifestată prin tumori, hemoragie, febră mare etc.; ciumă. 2. (Med. vet.; de obicei cu determinări care indică felul) Denumire generică dată unui grup de boli (cu evoluție acută) provocate de virusuri la taurine, porcine, cabaline și păsări. – Din fr. peste.

peste
PÉSTE prep. (Semnifică ideea de suprapunere, de aplicare etc., directă sau mediată, prin extensiune) I. (Introduce complemente circumstanțiale de loc) 1. (În legătură cu verbe de mișcare, arată că un obiect se așază, se aplică sau cade deasupra altuia) Ploaia cade peste noi. ♢ (Mișcarea are direcția orizontală) Părul se împrăștie peste pernă. 2. (În legătură cu substantive care arată suprafața, întinderea) Pe tot cuprinsul; de-a lungul. Alerga peste câmpuri. ♢ Loc. adv. Peste tot (locul) = pretutindeni. ♦ De jur împrejur. Încinsă peste brâu cu un cordon. 3. Deasupra. Se apleacă peste el. 4. Pe deasupra; dincolo de... Sare peste gard. II. (Introduce complemente circumstanțiale de timp) 1. (În legătură cu substantive însoțite de numerale, adverbe sau pronume și adjective nehotărâte) După... Peste un ceas. 2. (În legătură cu substantive care exprimă noțiuni de timp durative) În timpul, în cursul. Peste zi lucrează. 3. Mai mult decât... A întârziat peste două ceasuri. III. (Introduce complemente circumstațiale de mod) 1. (Așezat între două cuvinte identice, exprimă ideea de superlativ) Pune întrebări peste întrebări. 2. (În legătură cu numerale, arată depășirea unei cantități) Mai mult decât. Peste o mie de oameni. ♢ Loc. adv. Peste puterea (sau puterile) cuiva = depășind puterile, posibilitățile cuiva, foarte greu. IV. (Introduce complemente indirecte) Asupra. S-a făcut stăpână peste toate. – Pre (= pe) + spre.

pestelca
PESTÉLCĂ, pestelci, s.f. 1. (Pop.) Șort de pânză sau de postav pe care-l poartă femeile peste rochie și care, uneori, se poartă și de către bărbați; spec. fota dinainte; p. gener. fotă. 2. Bucată de pânză triunghiulară prinsă cu o latură de verga unei corăbii, care servește la păstrarea la adăpost a burții velei, când aceasta este strânsă. – Din bg. prestilka.

pestelcuta
PESTELCÚȚĂ, pestelcuțe, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui pestelcă (1). – Pestelcă + suf. -uță.

pesticid
PESTICÍD, pesticide, s.n. Substanță chimică cu toxicitate mare folosită în agricultură pentru distrugerea dăunătorilor. ♢ (Adjectival) Substanță pesticidă. – Din fr. pesticide.

pestifer
PESTIFÉR, -Ă, pestiferi, -e, adj. (Livr.) Pestilențial. – Din fr. pestifère.

pestiferat
PESTIFERÁT, -Ă, pestiferați, -te, adj. (Livr.; adesea substantivat) Contaminat de pestă; ciumat. – Din fr. pestiféré.

pestilent
PESTILÉNT, -Ă, pestilenți, -te, adj. (Rar) Care ține de pestă, privitor la pestă; provocat de pestă; care are caracteristicile pestei; p. ext. contagios, pestilențial (1). – Din fr. pestilent.

pestilenta
PESTILÉNȚĂ, pestsilențe, s.f. (Livr.) 1. Boală contagioasă, molimă; spec. ciumă. 2. Fig. Învățătură dăunătoare. – Din fr. pestilence, germ. Pestilenz.

pestilential
PESTILENȚIÁL, -Ă, pestilențiali, -e, adj. 1. Care are caracteristicile unei boli molipsitoare (ca pesta); care răspândește o boală molipsitoare (ca pesta); contagios. Boală pestilențială. 2. Fig. (Despre mirosuri) Urât, infect, scârbos, nesuferit, dezgustător; p. ext. (despre unele lucruri) care răspândește un astfel de miros. [Pr.: -ți-al] – Din fr. pestilentiel, germ. pestilenzialisch.

pestos
PESTÓS, -OÁSĂ, pestoși, -oase, adj. (Rar) Care provoacă ciuma; de ciumă. – Pestă + suf. -os.

pestref
PESTRÉF, pestrefuri, s.n. (Înv.) Preludiu, uvertură (în muzica turcească); p. ext. compoziție muzicală ușoară, care era cântată la petreceri. [Var.: pesréf s.n.] – Din ngr. pesréfi.

pestricior
PESTRICIÓR, -OÁRĂ, pestriciori, -oare, adj. (Pop.) Diminutiv al lui pestriț; pestrișor. – Pestriț + suf. -ior.

pestrisor
PESTRIȘÓR, -OÁRĂ, pestrișori, -oare, adj. (Reg.) Pestricior – Pestriț + suf. -ișor.

pestrit
PESTRÍȚ, -Ă, pestriți, -e, adj. 1. Care are pete mici sau picături, stropi de culori diferite (de obicei alb cu negru); p. ext. cu culori diferite; pestrițat. ♢ Fontă pestriță = amestec de fontă cenușie cu fontă albă. ♦ (Pop.) Dungat, vărgat. 2. P. ext. Care este (format din elemente) de tot felul, care este amestecat, variat, felurit (și adesea eterogen); pestrițat. Lume pestriță. 3. Fig. (Pop. și fam.) Prefăcut, ipocrit, viclean, fals; răutăcios. ♢ Expr. (Pop. și fam.) A fi pestriț la mațe (sau cu mațe pestrițe) = a fi rău la suflet; a fi foarte zgârcit – Din sl. pĩstrĩ.

pestrita
PESTRIȚÁ, pestrițez, vb. I. Tranz. fact. (Rar) A împestrița. – Din pestriț.

pestritat
PESTRIȚÁT, -Ă, pestrițați, -te, adj. (Rar) 1. Pestriț (1). 2. Pestriț (2); amestecat. – V. pestrița.

pestritatura
PESTRIȚĂTÚRĂ, pestrițături, s.f. (Rar) Amestec, îmbinare de elemente eterogene, de culori nepotrivite. – Pestriț + suf. -ătură.

pes
PEȘ s.n. (Pop.; în loc. adv.) Într-un peș = pe o parte, într-o latură, într-o rână; înclinat, pieziș, oblic. – Din tc. peș.

peschegiu
PEȘCHEGÍU, peșchegii, s.m. Funcționar al seraiului care era însărcinat cu perceperea tributului și cu păstrarea darurilor făcute sultanului. ♦ (Rar) Persoană care așteaptă să primească peșcheșuri (1), care este obișnuită să primească peșcheșuri; p. ext. chilipirgiu. – Din tc. peșkeșči.

pesches
PEȘCHÉȘ, peșcheșuri, s.n. 1. (Înv., pop. și fam.) Plocon, dar, cadou. ♢ Expr. (Fam.) A da (sau a duce) pe cineva peșcheș (cuiva) = a preda (sau a duce) pe cineva prins, legat; a preda pe cineva dușmanului. 2. Spec. Dar anual, în bani sau în natură, pe care domnii țărilor române îl ofereau Porții Otomane (împreună cu haraciul); p.ext. haraci; (la pl.) bunurile din care consta acest dar. ♦ Dar oferit de domnii țărilor române sultanului sau altor demnitari turci cu ocazia bairamului. [Var.: (înv.) peșchíș s.n.] – Din tc. peșkeș.

peschir
PEȘCHÍR, peșchire, s.n. (Înv. și reg.) 1. Prosop, ștergar; șervet. 2. Față de masă. – Din tc. peșkir.

peschis
PEȘCHÍȘ s.n. v. peșcheș.

pesim
PEȘÍM adv. v. peșin.

pesin
PEȘÍN adv. 1. (Pop. și fam.; de obicei în legătură cu verbe ca „a da”, „a plăti”) În numerar, cu plata pe loc. ♢ (Adjectival) Bani peșin. 2. (Înv.) Îndată, imediat, numaidecât. [Var.: (înv.) peșím adv.] – Din tc. peșin.

pesingiu
PEȘINGÍU, peșingii, s.m. Slujbaș care era însărcinat cu strângerea banilor (din dări etc.). – Peșin + suf. -giu.

peste
PÉȘTE, pești, s.m. 1. (La pl.) Clasă de animale vertebrate acvatice, cu corpul de obicei alungit, cu pielea acoperită cu solzi și bogată în secreții mucoase, cu membrele transformate în înotătoare și cu respirație branhială; (și la sg.; adesea colectiv) animal care face parte din această clasă. ♢ Pești zburători = specii de pești care pot să sară din apă și să execute un zbor planat cu ajutorul înotătoarelor pectorale. La pește = la pescuit. ♢ Expr. Cât ai zice pește = foarte repede. A tăcea ca peștele (sau ca un pește) = a nu spune nici o vorbă, a nu scoate un cuvânt, a păstra tăcere completă. A trăi (sau a se simți etc.) ca peștele în apă = a trăi bine, a se simți la largul său; a-i merge bine. A trăi (sau a o duce, a se zbate etc.) ca peștele pe uscat = a duce o viață foarte grea; a face eforturi desperate (și zadarnice). A fi cu borșul la foc și cu peștele în iaz = a se lăuda înainte de izbândă. Când o prinde mâța pește = niciodată. ♢ Compuse: pește-auriu (sau -curcubeu, -soare) = pește de culoare verde-gălbuie, cu pete roșii pe spate și cu dungi albastre pe părțile laterale ale capului (Eupomotis gibbosus); pește-ciocan = specie de rechin din mările calde, cu capul în formă de ciocan (Zygaena malleus); pește-ferăstrău = pește din mările calde, cu botul lung, turtit în formă de lamă dințată (Pristis pristis); pește-lup = avat; pește-păun = pește mic, frumos colorat, cu jumătatea superioară a corpului albastră-verzuie cu reflexe aurii, iar cu cea inferioară argintie (Coris julio); pește-porcesc = porcușor; pește-de-piatră = a) fusar; b) pietrar; pește-cu-spadă = pește mare cu corpul în formă de fus, cu pielea fără solzi, cu capul mare și cu falca de sus prelungită ca o sabie ascuțită pe ambele muchii (Xiphias gladius); peștele-lui-Solomon = specie de pește din familia salmonidelor (Salmo labrax); pește-țigănesc = a) nume generic pentru diferite specii de pești mici; b) caracudă; c) pălămidă-de-baltă; pește-de-mare = calcan. 2. Carne de pește (1), folosită ca aliment; mâncare preparată din astfel de carne. ♢ Expr. (Fam.) Asta-i altă mâncare de pește = asta este cu totul altceva. A fi tot o mâncare de pește = a fi același lucru, a fi totuna. 3. (La pl. art.) Numele unei constelații din emisfera boreală. ♢ Zodia peștelui sau (eliptic) peștii = una din cele douăsprezece zodii ale anului. 4. Fig. (Calc după fr. poisson) Bărbat întreținut de o femeie. ♦ Proxenet, codoș. – Lat. piscis.

pesteman
PEȘTEMÁN s.n. v. peștiman.

pestera
PÉȘTERĂ, peșteri, s.f. Cavitate, scobitură naturală subterană adâncă și mare, formată prin dizolvarea unor roci solubile de către apele de infiltrație; grotă, cavernă. ♦ P. ext. Vizuină, bârlog. – Din sl. peštera.

pestiman
PEȘTIMÁN, peștimane, s.n. 1. (Înv. și pop.) Obiect de îmbrăcăminte femeiască confecționat din stambă sau din alt material ușor, care se înfășoară, în unele locuri la țară, ca o fustă în jurul trupului; p. ext. șorț de protecție purtat de meseriași. 2. (Reg.) Legătoare de cap care se poartă pe sub broboadă. [Var.: (reg.) peștemán s.n.] – Din tc. peștimal.

pestisoara
PEȘTIȘOÁRĂ, peștișoare, s.f. 1. Mică plantă erbacee cu frunze păroase, care plutește la suprafața apelor stătătoare sau a celor care curg încet (Salvinia natans). 2. Plantă erbacee acvatică cu frunze alcătuite din patru foliole și cu rădăcini care se fixează pe fundul apei (Marsilea quadrifolia). – Pește + suf. -ișoară.

pestisor
PEȘTIȘÓR, peștișori, s.m. 1. Diminutiv al lui pește (1); pescuț. 2. P. anal. (La pl.) Felii lungi și subțiri de ceapă, de varză sau bureți subțiri, lunguiețe de carne etc., tăiate pentru gătit. 3. (Art.) Numele mai multor dansuri populare; melodiile după care se execută aceste dansuri. – Pește + suf. -ișor.

petala
PETÁLĂ, petale, s.f. Fiecare dintre frunzișoarele modificate care alcătuiesc corola unei flori. – Din fr. pétale.

petarda
PETÁRDĂ, petarde, s.f. Mică încărcătură de exploziv în înveliș de carton sau de hârtie cerată ori smolită, care produce la explozie zgomot și fum și este întrebuințată la semnalizări, la marcarea tirului de artilerie, la focuri de artificii etc. – Din germ. Petarde, fr. pétard.

peteala
PETEÁLĂ s.f. v. beteală.

petec
PÉTEC s.n. v. petic.

peteca
PÉTECĂ s.f. v. petică.

peteci
PETECÍ vb. IV. v. petici.

petecit
PETECÍT, -Ă adj. v. peticit^2.

petecut
PETECÚȚ s.n. v. peticuț.

petent
PETÉNT, petenți, s.m. (Livr.) Petiționar. – Din germ. Petent.

petesie
PETEȘÍE, peteșii, s.f. (Med.; mai ales la pl.) Pată de culoare roșie-vișinie, de dimensiuni reduse, care apare pe piele datorită unei rupturi capilare, de obicei în diferite boli infectocontagioase, în purpură etc. – Din fr. pétéchie.

petetist
PETETÍST, -Ă, petetiști, -ste, s.m. și f. (Astăzi rar) Persoană care lucrează la poștă; spec. factor poștal. – P[oștă] + t[elegraf] + t[elefon] [pr.: pe-te-te] + suf. -ist.

petic
PÉTIC, petice, s.n. 1. Fâșie (nu prea mare) tăiată, ruptă sau rămasă dintr-o țesătură, dintr-o bucată de piele, dintr-o hârtie etc.; spec. bucată dintr-un material cu care se repară, prin aplicare și coasere sau lipire, obiecte de stofă, de piele etc. rupte sau găurite. ♢ Expr. Și-a găsit sacul peticul sau cum e sacul, și peticul, se spune despre doi inși asociați care au aceleași cusururi. (A nu se mai ține) petic de petic, (se spune despre) haine foarte zdrențuite. A-și da în petic = a-și da pe față, a-și arăta, fără voie, anumite cusururi. 2. Suprafață mică de teren (cultivabil). 3. P. anal. Bucată, porțiune mică din ceva (în raport cu întregul). Se vede ici-colo câte un petic de zăpadă. [Var.: pétec s.n.] – Cf. lat. p i t t a c i u m.

petica
PÉTICĂ, petice, s.f. (Reg.) Cârpă, zdreanță. [Var.: pétecă s.f.] – Petic + suf. -ă.

peticarie
PETICĂRÍE, peticării, s.f. Mulțime, grămadă de petice (1), de cârpe, de zdrențe sau de materiale textile zdrențuite; p. restr. totalitatea peticelor cu care s-a cârpit ceva; p. ext. diverse feluri de petice. – Petic + suf. -ărie.

peticel
PETICÉL, peticele, s.n. Peticuț. – Petic + suf. -el.

petici
PETICÍ, peticesc, vb. IV. 1. Tranz. A pune petice (1), a repara cu petice o haină ruptă, un obiect stricat etc.; a cârpi. ♦ (Fam.) A repara un aparat, un sistem tehnic cu mijloace rudimentare și în mod provizoriu; a cârpăci. ♦ A îmbunătăți într-o măsură oarecare un lucru prost făcut. 2. Tranz. și refl. (Rar) A face să rămână sau a rămâne numai petice (1); a (se) rupe în bucăți; a (se) zdrențui ♢ Expr. (Tranz.; fam.) A-i petici (cuiva) cojocul = a bate foarte tare (pe cineva). 3. Tranz. A astupa gropile și spărturile unui drum cu material pietros. [Var.: petecí vb. IV] – Din petic.

peticire
PETICÍRE, peticiri, s.f. Acțiunea de a (se) petici și rezultatul ei; peticit^1. – V. petici.

peticit
PETICÍT^1 s.n. Peticire. – V. petici.

PETICÍT^2, -Ă, peticiți, -te, adj. 1. Care este cârpit cu petice (1); plin de petice. 2. Rupt în bucăți; sfâșiat, zdrențuit. [Var.: petecít, -ă adj.] – V. petici.

peticos
PETICÓS, -OÁSĂ, peticoși, -oase, adj. (Reg.) Peticit^2 (1). ♦ (Substantivat) Epitet depreciativ pentru o persoană îmbrăcată prost, cu haine jerpelite. – Petic + suf. -os.

peticut
PETICÚȚ, peticuțe, s.n. Diminutiv al lui petic; peticel. [Var.: petecúț s.n.] – Petic + suf. -uț.

petila
PETÍLĂ, petile, s.f. (Reg.) Fiecare dintre sforile cu care sunt suspendate cârligele carmacului de ana. – Cf. sl. p e t l e a.

petimbroasa
PETIMBROÁSĂ, petimbroase, s.f. (Reg.) Nume dat mai multor specii de plante din familia compozitelor: a) cruciuliță (Senecio rupester); b) cruciuliță (Senecio vulgaris); c) bătătarnică (Senecio crucifolius); d) spălăcioasă (Senecio vernalis). – Et. nec.

petit
PETÍT subst. Corp de literă cu mărimea de opt puncte tipografice. – Din fr. petit, germ. Petit.

petitoriu
PETITÓRIU, -IE, petitorii, adj. (Jur.: despre acțiuni, cereri etc.) Care are ca obiect recunoașterea sau apărarea dreptului de proprietate sau a unui alt drept real. – Din fr. pétitoire, lat. petitorius.

petita
PETÍȚĂ, petițe, s.f. Capsă care se folosea la armele de foc de tip vechi. – Din bg., scr. petica.

petitie
PETÍȚIE, petiții, s.f. Expunere scrisă adresată de o persoană sau de un grup de persoane unei instituții, unei organizații, unei autorități, în care se formulează o cerere, o revendicare, un punct de vedere etc. [Var.: (înv.) petițiúne s.f.] – Din fr. pétition.

petitiona
PETIȚIONÁ, petiționez, vb. I. Intranz. (Rar) A înainta o petiție, a cere, a revendica etc. ceva printr-o petiție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. pétitionner.

petitionar
PETIȚIONÁR, -Ă, petiționari, -e, s.m. și f. Persoană care adresează unei autorități o petiție, care solicită, revendică etc. ceva printr-o petiție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. pétitionnaire.

petitionare
PETIȚIONÁRE, petiționări, s.f. (Rar) Acțiunea de a petiționa; prezentare a unei petiții. [Pr.: -ți-o-] – V. petiționa.

petitiune
PETIȚIÚNE s.f. v. petiție.

petlita
PETLÍȚĂ, petlițe, s.f. Bucată de stofă colorată cusută pe partea din față a gulerului unor haine de uniformă. – Din rus. petlița.

petrarchist
PETRARCHÍST, -Ă, petrarchiști, -ste, adj., s.m. 1. Adj. De Petrarca, al lui Petrarca; în maniera lui Petrarca. 2. S.m. Poet care cultivă motivele liricii lui Petrarca; poet care imită maniera lui Petrarca. – Din fr. pétrarquiste.

petrecanie
PETRECÁNIE, (2, 3) petrecanii, s.f. 1. (Înv.) Moarte. (Astăzi fam.; în loc vb.) A(-i) face de petrecanie = a) a lua (cuiva) viața; a omorî, a ucide, a răpune (pe cineva); b) a risipi, a strica, a distruge (un bun, un obiect); a cheltui (tot); a da gata (ceva). A i se face (cuiva) de petrecanie = a-i veni (cuiva) pofta să se bage singur în primejdie (de moarte); a (-și) căuta moartea (cu lumânarea). A-și face de petrecanie = a se sinucide. 2. (Înv. și reg.) Întâmplare, eveniment; pățanie. 3. (Înv. și reg.) Petrecere (3), chef. – Petrece + suf. -anie.

petrecaret
PETRECĂRÉȚ, -EÁȚĂ, petrecăreți, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) căruia îi place să petreacă mult și des, (om) iubitor de petreceri; (om) chefliu, petrecător. – Petrece + suf. -ăreț.

petrecator
PETRECĂTÓR, -OÁRE, petrecători, -oare, adj., s.m. și f. 1. (Înv. și reg.) Petrecăreț. 2. (Înv.) (Persoană) care trăiește (undeva sau într-un anumit fel); trăitor. 3. (Înv.) (Persoană) care însoțește, conduce pe cineva. – Petrece + suf. -ător.

petrece
PETRÉCE, petréc, vb. III. I. 1. Tranz. și intranz. A-și duce viața sau a-și ocupa timpul (într-un anumit fel, într-un anumit loc, o anumită perioadă); a trăi. ♢ Expr. (Tranz.) A(-și) petrece noaptea (undeva) = a rămâne (undeva) peste noapte pentru a dormi. (Pop.) A(-și) petrece (ceva) prin (ori în) minte (sau în amintire) = a parcurge cu mintea anumite fapte etc. petrecute, a reconstitui în minte trecutul, a depăna în gând firul amintirilor, a-și aduce aminte, a-și aminti. (Intranz.; rar) A petrece ca găina la moară = a trăi bine, a avea un trai îmbelșugat. A petrece ca câinele în car = a trăi rău. ♦ Refl. (Pop.; despre unități de timp, viață etc.) A se scurge, a se desfășura, a trece. 2. Intranz. A-și duce viața sau a-și ocupa timpul în chip plăcut (înveselindu-se, distrându-se, chefuind etc.); a se distra, a se desfăta; a chefui. ♦ Tranz. (Rar) A distra, a amuza. 3. Refl. unipers. (Despre evenimente, întâmplări, gânduri, sentimente etc.) A avea o anumită desfășurare, o anumită evoluție, a se produce într-un anumit fel; a se întâmpla, a se desfășura. 4. Refl. (Înv. și pop.) A se sfârși, a se termina; a se epuiza; a dispărea. ♦ Refl. pas. (Reg.; despre mâncăruri, băuturi etc.) A se consuma. 5. Tranz. (Reg.) A vinde, a desface mărfuri, produse etc. II. Tranz. 1. A însoți, a conduce pe cineva la plecare o bucată de drum; p. ext. a însoți, a întovărăși pe cineva pe un drum, într-o călătorie, într-o acțiune. ♢ Expr. A petrece (pe cineva sau ceva) cu ochii (sau, rar, cu ochiul, din ochi) sau cu privirea (ori cu privirile) = a urmări cu privirea pe cineva sau ceva care pleacă, trece, se îndepărtează; a observa. ♦ Spec. (Pop.) A însoți, a conduce la groapă un mort. 2. (Pop.) A străbate, a cutreiera, a parcurge, a trece. ♦ (Reg.) A vizita, a cerceta. ♦ (Rar) A parcurge o lucrare, o publicație, notițe etc. 3. (Înv. și reg.) A transporta dintr-un loc în altul; a muta, a deplasa. ♢ Expr. A petrece (ceva) din mână în mână = a trece (ceva) de la unul la altul, pe rând, pe la fiecare. A-și petrece ochii la... = a-și plimba privirea asupra unor lucruri sau ființe, a trece cu privirea de la unul la altul (sau de la una la alta). (Refl.) A se petrece din lumea noastră (sau din această lume) = a muri. 4. A trece sau a face să treacă prin..., printre..., pe după..., peste..., pe sub... ♦ (Înv. și reg.) A străpunge, a găuri. ♦ (Înv. și reg.) A înfige. ♦ (Înv. și reg.) A cerne; a strecura. ♦ Tranz. și refl. A (se) suprapune marginile unei îmbrăcăminți pentru a (se) încheia; p. ext. a (se) încheia prin suprapunerea celor două margini ale materialului. – Lat. *petraicere.

petrecere
PETRÉCERE, petreceri, s.f. Acțiunea de a (se) petrece și rezultatul ei. 1. Ducere a vieții sau ocuparea timpului într-un anumit fel, într-un anumit loc, o anumită perioadă; viețuire, trăire. ♦ Mod de desfășurare a vieții, fel de viață, fel de a trăi; viață, trai; p. ext. (la pl.) fapte săvârșite de cineva în timpul vieții. 2. (Mod, mijloc de) folosire plăcută a timpului; distracție, amuzament. ♢ Expr. Petrecere frumoasă! formulă prin care i se urează cuiva, de obicei la despărțire, să petreacă în mod plăcut un anumit timp. 3. Reuniune, întâlnire între prieteni, rude etc. (de obicei însoțită de masă mare, de muzică etc.), organizată cu prilejul unei sarbători sau sărbătoriri ori pentru distracție; chef, petrecanie (3). ♢ Expr. A fi om de petrecere = a fi vesel, amuzant, antrenant într-o societate. – V. petrece.

petrefact
PETREFÁCT, petrefacte, s.n. (Geol.; înv.) Corp petrificat; fosilă. – Din germ. Petrefakt.

petrel
PETRÉL, petrei, s.m. Pasăre marină de culoare albă, cu spatele și aripile cenușii, care se hrănește cu pești și trăiește în colonii (Larus canus). – Din fr. pétrel.

petrifica
PETRIFICÁ, petrífic, vb. I. Refl. și tranz. 1. A căpăta sau a face să capete aspect de piatră, de mineral, a deveni sau a face să devină piatră, mineral; a (se) acoperi cu o crustă de piatră, de mineral; spec. a deveni sau a face să devină fosilă. ♦ Fig. A rămâne sau a face să rămână (mereu) neschimbat; a încremeni sau a face să încremenească. 2. (În basme) A (se) preface în stană de piatră; a (se) împietri. [Prez. ind. acc. și: petrifíc. – Var.: pietrificá vb. I] – După fr. pétrifier, germ. petrifizieren.

petrificare
PETRIFICÁRE, petrificări, s.f. Acțiunea de a (se) petrifica și rezultatul ei; spec. fosilizare. [Var.: pietrificáre s.f.] – V. petrifica.

petrificat
PETRIFICÁT, -Ă, petrificați, -te, adj. Care a căpătat aspect de piatră, care a fost prefăcut în piatră; spec. fosilizat. ♦ Fig. Care a rămas neschimbat, încremenit în forma inițială. ♦ Fig. Înmărmurit, împietrit, înlemnit, încremenit (de uimire, de revoltă etc.). [Var.: pietrificát, -ă adj.] – V. petrifica.

petrificatie
PETRIFICÁȚIE, petrificații, s.f. (Înv.) Petrificare. – Din fr. pétrification.

petrochimic
PETROCHÍMIC, -Ă, petrochimici, -ce, adj. Care ține de petrochimie, privitor la petrochimie, specific pentru petrochimie; (despre produse) care este fabricat din țiței sau din derivate ale acestuia. – Din pétrochimique.

petrochimie
PETROCHIMÍE s.f. 1. Ramură a industriei chimice care prelucrează țițeiul cu derivatele lui, gazele de sondă și de rafinărie, gazul metan, în scopul transformării lor în produse chimice (semifabricate sau finite) cu valoare mult mai ridicată. 2. Ramură a petrografiei care se ocupă cu studiul chimic complex al rocilor și cu clasificarea lor chimică. – Din fr. pétrochimie.

petrochimist
PETROCHIMÍST, -Ă, petrochimiști, -ste, s.m. și f. Persoană care lucrează în domeniul petrochimiei; specialist în petrochimie. – Din fr. pétrochimiste.

petrodolar
PETRODOLÁR, petrodolari, s.n. Dolar american obținut prin vânzarea petrolului de către țările exportatoare de petrol. – Din fr. pétrodollar.

petroduroscop
PETRODUROSCÓP, petroduroscoape, s.n. Instrument pentru măsurarea durității rocilor în zăcământ, în scopul determinării comportării lor la perforare și la prelucrare. – Din germ. Petroduroskope, rus. petroduroskop.

petrofil
PETROFÍL, -Ă, petrofili, -e, adj. (Bot.; despre plante) care s-a dezvoltat în interiorul pietrelor. – Din fr. pétrophyle.

petrogenetic
PETROGENÉTIC, -Ă, petrogenetici, -ce, adj. Referitor la petrogeneză, de petrogeneză. – Din germ. petrogenetisch, engl. petrogenetic.

petrogeneza
PETROGENÉZĂ s.f. Ramură a geologiei care studiază proveniența rocilor. – Din fr. pétrogenèse.

petroglifa
PETROGLÍFĂ, petroglife, s.f. Rocă șlefuită grosolan pe cale naturală sau sculptată rudimentar cu mâna. – Din fr. pétroglyphe.

petrograf
PETROGRÁF, -Ă, petrografi, -e, s.m. și f. Specialist în petrografie. – Din fr. pétrographe.

petrografic
PETROGRÁFIC, -Ă, petrografici, -ce, adj. Care aparține petrografiei, privitor la petrografie. – Din fr. pétrographique.

petrografie
PETROGRAFÍE s.f. Ramură a geologiei care se ocupă cu studiul rocilor din scoarța pământului din punctul de vedere al compoziției lor mineralogice și chimice, al formării lor, al transformărilor pe care le suferă, al răspândirii lor în scoarță etc. – Din fr. pétrographie.

petrol
PETRÓL s.n. 1. Rocă sedimentară lichidă, uleioasă, de culoare brună-negricioasă, mai rar gălbuie, cu reflexe albastre-verzui, cu miros specific, formată dintr-un amestec natural de hidrocarburi și de alți compuși organici, care se extrage din pământ și care servește drept materie primă în industria chimică; țiței. ♢ Petrol sintetic = combustibil cu proprietăți asemănătoare cu cele ale țițeiului, obținut pe cale sintetică din cărbune sau din oxid de carbon, prin hidrogenare catalitică. 2. Derivat lichid al petrolului (1), folosit la arderea în lămpi cu fitil pentru iluminat sau încălzit; gaz. – Din fr. pétrole.

petrolatum
PETROLÁTUM s.n. Amestec de hidrocarburi cu consistență păstoasă, obținut din reziduurile ceroase de țiței sau din uleiuri corespunzătoare. – Din fr. pétrolatum, germ. Petrolatum, rus. petrolatum.

petrolier
PETROLIÉR, -Ă, petroliere, adj. (Despre produse) Care ține de petrol (1), care provine din petrol; (despre ramuri industriale, instalații, procese tehnologice etc.) care extrage sau prelucrează petrolul (1), privitor la extragerea și la prelucrarea petrolului. ♢ Tren (sau vas, tanc) petrolier (și substantivat, n.) = tren (sau vas, tanc) care servește la transportat petrol. – [Pr.: -li-er] – Din fr. pétrolier.

petrolifer
PETROLIFÉR, -Ă, petroliferi, -e, adj. (Despre strate, regiuni etc.) Care conține petrol (1), bogat în petrol. ♦ (Impr.) Petrolier. – Din fr. pétrolifère.

petrolist
PETROLÍST, -Ă, petroliști, -ste, subst. 1. S.m. și f. Persoană care lucrează în industria petrolieră. 2. S.m. Proprietar de terenuri petrolifere; om de afaceri în industria petrolului. – Petrol + suf. -ist.

petrologie
PETROLOGÍE s.f. Ramură a geologiei care se ocupă cu studiul rocilor din punct de vedere descriptiv, chimic, genetic, precum și din punctul de vedere al răspândirii lor. – Din fr. pétrologie.

petromax
PETROMÁX, petromaxuri, s.n. Lampă de iluminat cu sită incandescentă, care funcționează cu petrol (2). – Denumire comercială. Cf. p e t r o l.

petrosin
PETROSÍN s.n. Lichid incolor, ușor inflamabil, cu miros caracteristic, obținut dintr-un amestec de benzine ușoare, folosit mai ales în gospodărie (2). – Denumire comercială.

petrosenean
PETROȘENEÁN, -Ă, petroșeneni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul Petroșani. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Petroșani. – Petroșani (n. pr.) + suf. -ean.

petroseneanca
PETROȘENEÁNCĂ, petroșenence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Petroșani. ♦ Locuitoare din municipiul Petroșani. – Petroșenean + suf. -că.

petulant
PETULÁNT, -Ă, petulanți, -te, adj. (Livr.) Care manifestă sau trădează o ardoare exuberantă (bruscă și adesea dezordonată); p. ext. îndrăzneț, temerar. – Din fr. pétulant.

petulanta
PETULÁNȚĂ, petulanțe, s.f. (Livr.) Ardoare exuberantă (bruscă și adesea dezordonată); p. ext. îndrăzneală, temeritate. – Din fr. pétulance.

petunie
PETÚNIE, petunii, s.f. Plantă erbacee decorativă din familia solanaceelor, cu tulpina înaltă și cu flori mari, diferit colorate și plăcut mirositoare, care au corola în forma de pâlnie (Petunia hybrida). – Din fr. pétunia.

petzit
PETZÍT s.n. Minereu de aur și argint de culoare cenușie spre neagră. – Din fr. petzite, germ. Petzit.

peti
PEȚÍ, pețesc, vb. IV. Tranz. A cere o fată în căsătorie în numele altcuiva sau pentru sine, de obicei prin intermediul părinților sau al rudelor fetei. – Lat. petere.

petiol
PEȚIÓL, pețioluri, s.n. Parte a frunzei care susține limbul și care se prinde de tulpină sau de ramuri; codiță. [Pr.: -ți-ol] – Din fr. pétiole, lat. petiolus.

petiolat
PEȚIOLÁT, -Ă, pețiolați, -te, adj. (Despre frunze) Care are pețiol, cu pețiol. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. pétiolé.

petire
PEȚÍRE, pețiri, s.f. Acțiunea de a peți. – V. peți.

petit
PEȚÍT s.n. Faptul de a peți; pețitorie. ♦ Loc. adv. (În legătură cu verbe ca „a merge”, „a pleca”, „a se duce”, „a veni”) În (sau la) pețit = ca să pețească pe cineva. – V. peți.

petitor
PEȚITÓR, -OÁRE, pețitori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care, în numele unui bărbat, cere în căsătorie o fată, de obicei adresându-se părinților sau rudelor acesteia; (înv. și pop.; la m.) bărbat care cere (pentru sine) în căsătorie o fată. ♢ Expr. Să (ne) șadă pețitorii, formulă glumeață cu care un musafir este invitat să ia loc sau să (mai) stea. 2. S.f. Femeie (de obicei mai în vârstă) care mijlocește cunoștința a două persoane de sex opus pentru a le înlesni căsătoria. – Peți + suf. -tor.

petitorie
PEȚITORÍE, pețitorii, s.f. (Fam.) Pețit. ♦ Îndeletnicirea pețitoarei. – Pețitor + suf. -ie.

petitorlac
PEȚITORLẤC, pețitorlâcuri, s.n. (Rar; depr.) Pețit. – Pețitor + suf. -lâc.

pezevenchi
PEZEVÉNCHI, pezevenchi, s.m. (Pop. și fam.) Om șarlatan, șmecher, escroc, pungaș. [Var.: pezevénghi s.m.] – Din tc. pezevenk.

pezevenclac
PEZEVENCLẤC, pezevenclâcuri, s.n. 1. (Pop. și fam.) Înșelătorie, șarlatanie, șmecherie, escrocherie, pungășie. 2. (Înv.) Proxenetism; p. ext. practicarea prostituției. [Var.: (înv.) pezevenglấc, pezeventlấc s.n.] – Din tc. pezevenklik.

pezevenghi
PEZEVÉNGHI s.m. v. pezevenchi.

pezevenglac
PEZEVENGLẤC s.n. v. pezevenclâc.

pezeventlac
PEZEVENTLẤC s.n. v. pezevenclâc.

pfenig
PFÉNIG, pfenigi, s.m. Unitate monetară divizionară germană, reprezentând a suta parte dintr-o marcă. – Din germ. Pfennig.

pfi
PFI interj. 1. (Pronunțat cu „i” prelungit) Exclamație (redând fluieratul omului) care exprimă: a) durere fizică; b) dezaprobare, nemulțumire; mirare. 2. (În forma pfiu; pronunțat cu „u” prelungit) Cuvânt care redă fluieratul sau șuieratul unui om, al unei mașini etc. [Var.: pfiu interj.] – Onomatopee.

pfiu
PFIU interj. v. pfi.

pfu
PFU interj. Exclamație care exprimă un sentiment de neplăcere, de apăsare, o senzație de greutate; uf. – Onomatopee.

pfui
PFUI interj. (Reg.) Cuvânt care sugerează acțiunea de a scuipa și care exprimă dispreț, dezgust sau mirare în fața unui lucru sau a unui fapt neașteptat, nepotrivit, nelalocul său. – Din germ. pfui.

pfund
PFUND, pfunzi, s.m. 1. (Înv. și pop.) Unitate de măsură a greutății, egală cu circa 0,5 kg sau (reg.) cu 0,25 kg; livră. 2. Veche unitate monetară germană. [Pl. și: (n.) pfunduri. – Var.: fund, funt, (reg.) punt s.m.] – Din germ. Pfund.

phi
PHI interj. (Fam.; adesea pronunțat cu „i” prelungit) Exclamație care exprimă: a) bucurie, mulțumire, încântare; b) mirare, surpriză; dezaprobare; c) repulsie, dezgust. [Var.: phiu, pi interj.] – Onomatopee.

phiu
PHIU interj. v. phi.

pi
PI^1 interj. (De obicei repetat) Exclamație cu care se cheamă puii, găinile sau rațele (la mâncare). – Onomatopee.

PI^2 interj. v. phi.

PI^3 s.m. invar. Simbol matematic (π) reprezentând raportul dintre perimetrul unui cerc și diametrul aceluiași cerc, egal cu circa 3,14. – Din ngr., fr. pi.

piamater
PIA MÁTER subst. Membrană vasculară fină care adera la suprafața creierului și a măduvei spinării, constituind cel mai profund dintre învelișurile creierului. [Pr.: pi-a-] – Din lat. pia mater.

pian
PIÁN, piane, s.n. 1. Instrument muzical format dintr-o cutie mare de rezonanță așezată pe trei picioare și dintr-o serie de coarde metalice, care vibrează când sunt lovite de niște ciocănele acționate prin apăsarea unor clape; clavir, pianoforte. ♢ Pian automat (sau electric) = pian acționat de un mecanism (alimentat la curentul electric), care execută automat anumite melodii înregistrate în prealabil pe niște suluri speciale de hârtie introduse în aparat. Pian cu manivelă = pian automat care funcționează prin învârtirea unei manivele. 2. Artă de a interpreta o compoziție muzicală la un pian (1). [Var.: (rar) piáno s.n.] – Din germ. Piano, fr. piano, it. piano[forte].

pianina
PIANÍNĂ, pianine, s.f. Pian (1) de proporții și de sonoritate reduse, care are cutia de rezonanță în formă de paralelipiped și coardele dispuse vertical. – Din germ. Pianino.

pianissimo
PIANISSIMO adv. (Indica modul de executare a unei bucăți muzicale) Cu cea mai slabă intensitate; foarte încet. – Cuv. it.

pianist
PIANÍST, -Ă, pianiști, -ste, s.m. și f. Persoană care cântă (cu pricepere și cu măiestrie) la pian, care are profesiunea de a cânta la pian. – Din fr. pianiste.

pianistic
PIANÍSTIC, -Ă, pianistici, -ce, adj. Care ține de pian (1), privitor la pian; propriu, caracteristic pianului sau artei interpretative la pian; ca la pian. – Din fr. pianistique.

piano
PIÁNO^1 adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Cu intensitate scăzută; încet. – Cuv. it.

PIÁNO^2 s.n. v. pian.

pianoforte
PIANOFÓRTE, pianoforte, s.n. (Rar) Pian (1). – Din it. pianoforte.

pianola
PIANÓLĂ, pianole, s.f. Pianină acționată de un mecanism, care execută automat anumite melodii înregistrate în prealabil pe suluri speciale de hârtie introduse în aparat. – Din it. pianola.

piarist
PIARÍST, piariști, s.m. Membru al unei congregații clericale catolice care se dedica învățământului gratuit. [Pr.: pi-a-] – Din germ. Piarist, fr. piariste.

piastru
PIÁSTRU, piaștri, s.m. Monedă (turcească) de argint, a cărei valoare a variat în decursul timpului și care a circulat și în țările române. [Pr.: pi-as-] – Din germ. Piaster, fr. piastre.

piatra
PIÁTRĂ, pietre, s.f. I. 1. (La sg.) Nume generic pentru orice rocă solidă, dură și casantă răspândite la suprafața sau în interiorul pământului; (și la pl.) fragment de dimensiuni și de forme diferite dintr-o astfel de rocă; p. ext. material fabricat pe cale artificială pentru a înlocui, cu diverse întrebuințări, rocă naturală. ♢ Loc. adj. De piatră = a) neclintit; încremenit; b) greu; c) nesimțitor, insensibil; p. ext. rău. ♢ Expr. A scoate (sau a aduce etc. ceva) (și) din piatră (seacă) = a face, a realiza, a obține etc. (ceva) cu orice preț, depunând toate eforturile, trecând peste toate greutățile. A pune cea dinții piatră = a începe, a iniția o acțiune, o lucrare etc. Piatră în (sau din) casă = fată nemăritată (considerată de unii ca o povară pentru familie). A sta piatră pe capul cuiva = a constitui o greutate, o povară pentru cineva. A călca în piatră seacă = a se osteni zadarnic, a nu-i merge bine în ceea ce face, a avea ghinion. A-și pune carul în pietre = a lua o hotărâre la care nu mai renunță, a rămâne ferm în hotărârea luată; p. ext. a se încăpățâna. Fuge de scapără pietrele = fuge foarte repede. E ger de crapă pietrele = este ger foarte mare. (A fi) tare (sau sănătos) ca piatra (sau de piatră) = (a fi) foarte sănătos și rezistent. A avea (sau a i se pune, a-i sta cuiva ca) o piatră pe inimă = a avea un mare necaz, a simți o mare neliniște. A (i se) lua sau a (i se) ridica (cuiva) o piatră de pe inimă (sau de pe suflet, de pe cuget) = a (se) elibera de o (mare) grijă, de o (mare) teamă; a găsi o soluție care să puna capăt unei situații dificile. A nu (mai) rămâne (sau a fi, a sta) ori a nu se (mai) ține etc. (nici) piatră de piatră (din ceva) = a nu se (mai) alege nimic (din ceva); a se distruge complet. A nu mai lăsa (nici) piatră de piatră = a distruge, a nimici; a face praf și pulbere. A număra pietrele = a umbla haimana. A arunca (cu) piatra sau (cu) pietre (în cineva) = a acuza, a învinui, a defăima (pe cineva). ♦ (La pl.) Numele unor jocuri de copii care se joacă cu pietricele. 2. (În sintagma) Epoca de piatră = prima și cea mai lungă perioadă din istoria omenirii, caracterizată prin utilizarea uneltelor de piatră (I 1). 3. (Urmat de determinări care arata felul, întrebuințarea sau modul de prelucrare) Bucată de piatră (I 1) prelucrată; obiect făcut dintr-o astfel de bucată. Piatra de moară. ♢ Piatră litografică = piatră de calcar cu structura foarte fină și densa, care servește, în litografie, la prepararea clișeelor. Piatră de talie = piatră cu forme geometrice regulate, cu toate fețele bine tăiate și cu muchii perfect drepte, care servește la executarea sau la căptușirea unei zidării. Piatră de încercare = a) rocă silicioasă foarte dura folosită (în trecut) la verificarea purității aurului și a argintului; b) fig. mijloc de verificare a capacității, a sentimentelor, a valorii cuiva; dovadă, indiciu, mărturie. Piatră de temelie (sau fundamentală) = a) piatră care intră în construcția fundației unei clădiri și care adesea este pusă cu prilejul solemnității ce marchează începutul construcției; b) fig. principiu sau element de bază, esențial. Piatră unghiulară = a) piatră așezată în colțul fundației unei clădiri; b) fig. element de bază, fundamental. Piatră de ascuțit = bucată de gresie tăiată special pentru a folosi la ascuțirea unor obiecte tăioase; cute. Piatră prețioasă (sau scumpă, nestemată) = mineral cristalizat cu aspect frumos, în culori variate, cu duritate foarte mare, de valoare deosebită, care se găsește rar în natură și se folosește de obicei la confecționarea bijuteriilor. Piatră semiprețioasă = mineral cristalizat cu aspect frumos, în culori variate, cu duritate mare, relativ puțin răspândit în natură și întrebuințat de obicei la confecționarea bijuteriilor de mai mică valoare. 4. Piesă folosită la unele jocuri de societate, confecționată din piatră (I 1) sau, p. ext., din os, din lemn etc. 5. (Pop.) Meteorit. 6. (Reg.) Greutate (de cântar sau de balanță). 7. Precipitație formală din particule de gheață, care cade atunci când în interiorul norilor de furtună există curenți ascendenți puternici; p. restr. fiecare dintre particulele de gheață care formează această precipitație; grindină. II. P. anal. 1. Crustă de săruri minerale care se depune, cu vremea, pe pereții unui vas în care se fierbe apă sau în care se păstrează lichide. 2. Substanță calcaroasă, gălbuie sau negricioasă, care se formează uneori pe suprafața dinților neîngrijiți; tartru. 3. (Med.; de obicei cu determinări care arată organul în care se formează) Calcul; p. ext. litiază. 4. Compuse: (pop.) piatră-acră = alaun (de aluminiu și de potasiu); piatră-vânătă = sulfat de cupru hidratat; piatra-iadului = azotat de argint; piatră-de-var = carbonat de calciu; piatră-pucioasă = sulf (în formă de bucăți). – Lat. petra.

piata
PIÁȚĂ, piețe, s.f. I. 1. Loc special amenajat unde se face comerț cu mărfuri, mai ales cu produse agroalimentare. ♢ Trăsură (sau mașină) de piață = trăsură (sau mașină) care transportă, contra cost, persoane, bagaje etc. ♢ Expr. A face piața = a cumpăra alimentele necesare pentru hrana zilnică. (Fam.) A se certa ca la piață = a se certa violent și folosind cuvinte grosolane. 2. Loc întins și deschis dintr-o localitate, unde se întâlnesc sau se întretaie mai multe străzi, adesea amenajat cu spații verzi, statui etc. II. (Ec. pol.) Sferă a circulației mărfurilor; cererea și oferta de mărfuri. – Din it. piazza.

piateta
PIAȚÉTĂ, piațete, s.f. Piață (I 2) mică. – Din it. piazzetta.

piaza
PIÁZĂ, pieze, s.f. 1. (În superstiții; de obicei determinat prin „rea” sau „bună”) Semn prevestitor; întâmplare, eveniment, ființă etc. care se crede că aduce cuiva nenorocire, nenoroc sau noroc. ♦ (Reg.; la pl.) Dispoziție, chef; toane. 2. (Înv. și reg.) Pantă, povârniș. ♢ Loc. adv. În piez(i) = oblic, pieziș. [Var.: (înv. și reg.) piez s.m.] – Et. nec.

pic
PIC^1, (I) interj., (II) picuri, s.n. I. Interj. (Adesea repetat) 1. Cuvânt care imită sunetul produs de căderea în picături a unui lichid pe un obiect tare. 2. (Rar) Cuvânt care imită zgomotul produs de ciocul păsărilor când ciugulesc. II. S.n. 1. Picătură (1), strop. 2. Cantitate, măsură, durată etc. (foarte) mică din ceva; strop, fir, fărâmă. ♢ Loc. adv. (Câte) un pic = a) puțin; b) (în construcții negative) deloc. Nici pic = deloc, câtuși de puțin. Pic cu pic = puțin câte puțin, încetul cu încetul. ♢ Loc. adv. și adj. Fără (un sau nici un) pic de... = (care e) lipsit (cu totul) de... [Var.: (reg.) pícur s.m.] – Onomatopee.

PIC^2, picuri, s.n. Ciocan de abataj. – Din germ. Pick[hammer].

PIC^3 s.n. Produs chimic folosit pentru scoaterea petelor de cerneală (albastră). – Din picătură (derivat regresiv).

pica
PICÁ^1, pic, vb. I. 1. Intranz. (Înv. și pop.) A cădea de la o oarecare înălțime. ♢ Expr. (Fam.) A pica (sau a fi picat) (ca) din cer (sau din lună, din nori, din stele) = a) a veni pe neașteptate; b) a fi dezorientat, a nu ști ce să facă. A pica cerul pe cineva = a) a se simți foarte rușinat; b) a rămâne uimit, a fi surprins de ceva. ♦ A se desprinde, a se desface dintr-un tot, dintr-un ansamblu (căzând jos, pierzându-se etc.). ♦ (Fam.; despre îmbrăcăminte) A nu se mai ține (pe corp) (din cauza dimensiunilor exagerate); p. ext. a fi numai zdrențe. ♦ (Despre ființe) A-și pierde poziția verticală (căzând la pământ); a se prăbuși, a se răsturna, a se prăvăli. ♢ Expr. A pica de somn (sau de oboseală) = a fi foarte obosit. A pica în genunchi (înaintea cuiva) = a cădea în genunchi (pentru a ruga, a implora, a solicita etc.). Frumos (sau frumușel) de pică = foarte frumos, neînchipuit de frumos. ♦ (Despre clădiri) A se dărâma, a se surpa, a se nărui. ♦ Fig. A muri (în luptă). ♦ Fig. (Fam.) A nu reuși la un examen, la un concurs etc. ♢ Tranz. Profesorul l-a picat la examen. 2. Tranz. (Înv. și pop.) A face să cadă în picături (un lichid, o materie topită). ♢ Expr. Să-l (sau să mă, să ne etc.) pici cu ceară (sau cu lumânarea) = orice ai face, pentru nimic în lume, cu nici un preț, nicidecum. ♦ Intranz. A cădea în picături; spec. (impers.) (sens curent) a ploua ușor, cu stropi rări. ♦ Refl., intranz., și tranz. A (se) păta, a (se) murdări cu ceva. 3. Intranz. (Fam.) A intra în posesiunea unui lucru, a dobândi ceva în mod întâmplător; a câștiga ceva (în mod ocazional sau ilicit). ♢ Expr. A pica în mâna (sau în palma, în mâinile) cuiva = a ajunge în puterea, la discreția cuiva. 4. Intranz. (Fam.) A sosi pe neașteptate; a se ivi, a apărea. 5. Intranz. (Înv. și pop.) A cădea în..., a da în..., a fi cuprins de... ♦ (Pop.; despre zile, evenimente etc.) A se nimeri la o anumită dată; a cădea, a fi. 6. Tranz. (Pop.) A lovi, a atinge pe cineva (țintindu-l cu ceva). – Din pic^1.

PICÁ^2, pers. 3 pichează, vb. I. Intranz. (Despre avioane) A coborî în picaj. – Din fr. piquer.

picador
PICADÓR, picadori, s.m. Persoană care participă la luptele cu tauri, stând călare în arenă, înarmat cu o lance, și împingând taurul spre toreador sau matador ori intervenind când viața acestora este în primejdie. – Din fr. picador.

picaj
PICÁJ, picaje, s.n. Coborâre a unui avion pe o traiectorie (aproape) verticală. – Din fr. piquage.

picant
PICÁNT, -Ă, picanți, -te, adj. 1. (Despre mâncăruri, băuturi sau despre gustul lor) Condimentat (de obicei iute, usturător etc.). 2. Fig. (Despre glume, anecdote etc.) (Ușor) indecent, obscen, piperat. 3. Fig. (Despre persoane și despre înfățișarea lor) Nostim, atrăgător, seducător. – Din fr. piquant.

picanterie
PICANTERÍE, picanterii, s.f. Calitatea de a fi picant. ♦ (Concr.; de obicei la pl.) Mâncare picantă (1), aliment picant. ♦ Fig. (Concr.; de obicei la pl.) Glumă, anecdotă, vorbă (ușor) indecentă; aluzie (ușor) indecentă la adresa cuiva. – Din germ. Pikanterie.

picare
PICÁRE s.f. Acțiunea de a (se) pica^1 și rezultatul ei. – V. pica^1.

picaresc
PICARÉSC, -ÉSCĂ, picarești, adj. (Despre anumite opere literare) Care, prin intermediul personajelor aparținând mediului interlop (cerșetori, vagabonzi, aventurieri etc.), investighează cele mai diverse medii sociale, moravuri etc. și face o critică ascuțită relațiilor sociale din Spania sec. XVI-XVII – Din fr. picaresque.

picaro
PÍCARO s.m. invar. Personaj aventurier, intrigant, șmecher din literatura spaniolă din sec. XVI – XVII. – Din sp. pícaro.

picat
PICAT^2, -Ă, picați, -te, adj. 1. (În expr.) ♢ Picat din cer (sau din soare) = foarte frumos. 2. (Înv. și pop.) Pătat, murdărit (cu ceva care a picat). – V. pica^1.

PICÁT^1 s.n. Faptul de a pica. – V. pica^1.

pica
PÍCĂ^2, pici, s.f. Unul dintre cele patru semne distinctive de pe cărțile de joc, de culoare neagră, în formă de inimă sau de frunză cu vârful în sus și cu o codiță în partea de jos; p. ext. carte de joc cu acest semn. – Din germ. Pik, fr. pique.

PÍCĂ^1 s.f. (Pop.) Ură ascunsă, nemărturisită, dușmănie (împotriva cuiva); ciudă, necaz, ranchiună. – Cf. germ. Pike.

picatoare
PICĂTOÁRE, picătoare, s.f. (Fam.) Pipetă. – Pica^1 + suf. -ătoare.

picator
PICĂTÓR, picătoare, s.n. Tub de sticlă cu un capăt îngustat și cu celălalt prevăzut cu un tub de cauciuc, care servește la administrarea unei soluții (medicamentoase) în picături. – Pica^1 + suf. -ător.

picatura
PICĂTÚRĂ, picături, s.f. 1. Părticică sferică desprinsă dintr-o masă de lichid, formată prin condensarea unui gaz etc.; pic^1, strop; p. ext. cantitate mică dintr-un lichid. ♢ Loc. adv. Printre picături = din când în când, câteodată; p. ext. în timpul liber, pe apucate. Picătură cu picătură = puțin câte puțin, încetul cu încetul; până la epuizare. ♢ Expr. A semăna (cu cineva) ca două picături (de apă) = a avea exact aceeași înfățișare cu altă persoană, a fi leit. Până la ultima picătură de sânge = până la moarte, până la ultima suflare. ♦ P. gener. Cantitate neînsemnată din ceva; fărâmă. 2. (La pl.) Substanță medicamentoasă lichidă care se administrează bolnavului sub formă de picături (1). – Pica^1 + suf. -ătură.

picaturica
PICĂTURÍCĂ, picăturele, s.f. Diminutiv al lui picătură. ♦ Pată mică. – Picătură + suf. -ică.

picatea
PICĂȚEÁ, -ÍCĂ, picățele, s.f. 1. (La pl.) Desen format din puncte sau din suprafețe geometrice de dimensiuni mici, repetate simetric pe o țesătură de altă culoare; (și la sg.) fiecare dintre aceste elemente ale desenului. ♦ Expr. (Fam. sau glumeț) (Nostim și) cu picățele = (despre oameni) plin de haz; atrăgător, picant. 2. (Pop.) Picătură (1) mică dintr-un lichid, dintr-o materie topită (și nesolidificată) etc. – Picat^2 + suf. -ea, -ică.

pichamar
PICHÁMĂR, pichamere, s.n. (Min.) Ciocan de abataj; pic^2. – Din germ. Pickhammer.

picher
PICHÉR^1, picheri, s.m. Persoană care răspunde de buna întreținere a unei porțiuni de cale ferată sau de șosea. – Din fr. piqueur.

PICHÉR^2, pichere, s.n. Piesă la războiul de țesut mecanic așezată la capetele suveicii, care servește la amortizarea mișcării suveicii. – Din germ. Picker.

pichere
PICHERE, picheri, s.f. (Ornit.; reg.) Bibilică. – Din pichiri (derivat regresiv).

picheroi
PICHERÓI, picheroi, s.m. (Ornit.; reg.) Bărbătușul bibilicii. – Pichere + suf. -oi.

pichet
PICHÉT^1 s.n. Numele unui joc de cărți care se joacă (în două persoane) cu treizeci și două de cărți. – Din fr. piquet.

PICHÉT^2 s.n. Țesătură deasă de bumbac, de mătase sau din fibre sintetice, făcută cu două urzeli diferite, dintre care cea de la suprafață formează un desen (geometric) în relief. – Din fr. piqué.

PICHÉT^3, (I) pichete, s.n., (II) picheți, s.m. I. S.n. 1. Subunitate însărcinată cu asigurarea securității trupelor aflate în marș. 2. (Adesea urmat de determinarea „de grăniceri”) Subunitate însărcinată în trecut cu paza unui sector al frontierei. ♦ Clădire în care își avea sediul această subunitate. 3. Grup organizat (de militari sau de civili) însărcinat cu apărarea sau cu paza unui obiectiv important, cu stingerea incendiilor într-o întreprindere etc. ♦ (În sintagma) Pichet de grevă = detașament de muncitori greviști care stau de gardă la poarta întreprinderii lor pentru a preveni pe muncitorii din afară despre declanșarea grevei și pentru a împiedica pătrunderea în întreprindere a spărgătorilor de grevă. II. S.m. Țăruș de lemn sau de metal care se înfige în pământ pentru a marca un punct al unei alinieri sau al unui traseu, locul unde urmează să fie plantat un puiet de arbore etc. – Din fr. piquet, germ. Pikett, rus. piket.

picheta
PICHETÁ, pichetez, vb. I. Tranz. A marca punctele unei alinieri, ale unei măsurători etc. prin picheți^3 (II) înfipți în pământ. ♦ A bate picheți^3 (II) în pământ (pentru a marca ceva). – Din fr. piqueter.

pichetaj
PICHETÁJ, pichetaje, s.n. Ansamblul picheților^3 (II) care marchează un traseu, o aliniere, un drum etc. – Din fr. piquetage.

pichetare
PICHETÁRE, pichetări, s.f. Acțiunea de a picheta. – V. picheta.

pichiri
PÍCHIRI interj. (Reg.; adesea repetat) Cuvânt care imită strigătul bibilicii. – Onomatopee.

pici
PICI, pici, s.m. (Fam.) Băiat (foarte) tânăr; copil de sex masculin; puști. – Din tc. piç.

picioca
PICIÓCĂ s.f. v. picioică.

picioica
PICIOÍCĂ, picioici, s.f. (Bot.; reg.) Cartof. [Var.: piciócă s.f.] – Din magh. pityóka.

picior
PICIÓR, picioare, s.n. 1. Fiecare dintre cele două membre inferioare ale corpului omenesc, de la șold până la vârful degetelor, și fiecare dintre membrele celorlalte viețuitoare, care servesc la susținerea corpului și la deplasarea în spațiu. ♢ Loc. adj. Bun (sau iute) de picior (sau de picioare) = iute, sprinten. ♢ Loc. adv. În (sau pe) picioare sau (fam.) d(e)-a-n picioarele = în poziție verticală; sus. În vârful picioarelor = cu corpul sprijinit numai pe vârfurile degetelor de la picioare; p. ext. fără a face zgomot, tiptil. Cu piciorul (sau picioarele) = fără un mijloc de locomoție, pe jos. – Din cap până în picioare = de sus și până jos, în întregime; cu desăvârșire. Pe picior greșit (la unele jocuri sportive) nepregătit pentru a para acțiunea adversarului sau, p. gener., pentru a răspunde unei provocări. ♢ Expr. Unde-ți stau picioarele îți va sta și capul = vei plăti cu viața (dacă nu vei face un anumit lucru). A sări drept (sau ars) în picioare = a se ridica repede, brusc. A se pune (sau a fi) pe (sau în) picioare = a) a se însănătoși după o boală (lungă); b) a se reface din punct de vedere material. A vedea (pe cineva) pe (sau în) picioare = a vedea pe cineva sănătos. (Glumeț sau ir.) Are numai (atâția...) ani pe un picior = are o vârstă mai mare decât cea pe care o mărturisește. A pune piciorul (undeva) = a călca, a păși, p. ext., a pătrunde, a se instala undeva; a frecventa pe cineva. A pune pe picioare = a) a iniția, a organiza ceva, a face să meargă, să funcționeze; b) a îngriji un bolnav și a-l însănătoși. A scula (sau a pune etc.) în picioare = a mobiliza în vederea unei acțiuni. A se topi (sau a se usca, a pieri, a se pierde) pe (sau din, de pe) picioare ori d(e)-a-n picioarele = a slăbi, a se prăpădi cu încetul. A boli (sau a duce boala) pe picioare = a fi bolnav (ușor), fără a zăcea la pat. (A fi) cu un picior în groapă (și cu unul afară) = (a fi) foarte bătrân, prăpădit, bolnav; (a fi) aproape de moarte. A vedea pe cineva cu picioarele înainte = a vedea pe cineva mort. A sta (sau a fi) în picioarele cuiva = a împiedica, a încurca, a deranja pe cineva; a fi inoportun. A sta (sau a rămâne, a fi) în picioare = a) a exista sau a continua să existe; b) (despre teorii, planuri, ipoteze etc.) a corespunde cu realitatea, a fi întemeiat; c) a sta, a rămâne intact sau în poziție verticală. E tată-său (sau mamă-sa etc.) în picioare = seamănă întocmai, e leit cu tatăl său (sau cu mama sa etc.). A sări într-un picior = a se bucura mult. Cât te-ai întoarce (sau învârti) într-un picior = repede de tot, într-o clipă. (Fam.) A o lua (sau a o apuca) la picior sau a-și lua picioarele pe umeri (sau la spinare) = a începe să fugă (repede), a o lua la goană; a încerca să se facă nevăzut prin fugă. A nu-i (mai) sta (cuiva) picioarele sau (reg.) a nu-și mai strânge picioarele = a nu (mai) sta potolit, liniștit, a alerga de colo-colo; a umbla mult. A-și bate (sau a-și rupe) picioarele = a umbla mult, a obosi de prea multă alergătură. (Pop.) A prinde (undeva) picior = a se așeza, a se stabili undeva. A cădea (sau a se arunca) la picioarele cuiva sau a săruta picioarele cuiva = a se ruga (umil) de cineva; a se umili înaintea cuiva. A călca (pe cineva) pe picior = a) a preveni pe cineva (călcându-l pe încălțăminte) să nu facă sau să nu spună ceva; b) a face sau a spune (cuiva) ceva supărător. (Pop. și fam.) A vorbi (sau a scrie etc.) cu picioarele = a vorbi (sau a scrie etc.) greșit (logic sau gramatical) ori fără talent; p. ext. a scrie urât, a mâzgăli. Fără cap și fără picioare = fără logică, lipsit de sens. (Fam.) A face (sau a căpăta) picioare = (despre obiecte) a dispărea. (A sta sau a ședea etc.) picior peste picior = (a ședea într-o poziție comodă) cu o parte a unui picior ridicată și așezată peste celălalt picior. Cu coada între picioare = rușinat, umilit. A (se) lua peste picior = a (se) ironiza, a-și bate joc. A călca (pe cineva sau ceva) în picioare = a distruge, a nimici; a disprețui, a desconsidera. A pune (sau a așterne, a închina etc. ceva) la picioarele cuiva = a închina, a oferi cuiva (ceva) în semn de supunere, de prețuire, de omagiu. A-i pune cuiva capul sub picior = a omorî pe cineva. A bate din picior = a încerca să-și impună voința; a se răsti, a comanda. A(-i) pune (cuiva) piciorul în prag = a lua o atitudine hotărâtă, a se opune energic. A da din mâini și din picioare = a face tot posibilul pentru a duce o acțiune la bun sfârșit, pentru a scăpa dintr-o încurcătură etc. (Fam.) A sta cu picioarele în apă rece = a se gândi profund și îndelung la ceva. A fi (sau a se afla etc.) pe picior de pace (sau de război) = a fi (sau a se afla etc.) în stare de pace (sau de război). A fi pe picior de egalitate (sau pe același picior) cu cineva = a se bucura de aceleași drepturi, a avea aceeași situație cu altcineva. A da cu piciorul = a respinge sau a lăsa să-i scape un prilej favorabil. A trăi pe picior mare = a duce o viață de belșug, a cheltui mult. Parcă l-a apucat (sau l-a prins) pe Dumnezeu de (un) picior, se spune despre cineva care trăiește o bucurie mare și neașteptată. A fi (sau a sta) pe picior de ducă (sau de plecare) = a fi gata de plecare. A lega (pe cineva) de mâini și de picioare = a imobiliza (pe cineva); a nu lăsa (cuiva) posibilitatea să acționeze. A(-și) tăia craca (sau creanga) de sub picioare = a pierde sau a face să piardă un avantaj, a (-și) periclita situația. A cădea de pe (sau din) picioare sau a nu se (mai) putea ține, a nu (mai) putea sta pe picioare, a nu-l (mai) ține etc. picioarele, se spune despre un om care și-a pierdut echilibrul, puterile sau care este extrem de obosit. A i se tăia (sau a i se înmuia) cuiva (mâinile și) picioarele = a avea o senzație de slăbiciune fizică; a nu se putea stăpâni (de emoție, de durere etc.). (Nici) picior de... = nimeni, (nici) urmă de..., (nici) țipenie. Negustorie (sau comerț, afaceri etc.) pe picior = negustorie (sau comerț, afaceri etc.) făcute întâmplător, ocazional, fără sediu sau firmă înscrisă. ♦ Compuse: (Bot.) piciorul-caprei = plantă erbacee de pădure, cu frunze palmate cu trei diviziuni și cu flori albe sau roșietice (Aegopodium podagraria); piciorul-cocoșului = nume dat unor plante erbacee cu frunze lobate și cu flori galbene (Ranunculus). ♦ Picior (1) de animal sau de pasăre fript sau fiert (pentru a fi mâncat). 2. Proteza unui picior (1). 3. P. anal. Nume dat unor părți de obiecte, de construcții sau unor obiecte, instrumente etc. care seamănă cu piciorul (1) și servesc ca suport, ca element de susținere, de fixare etc. ♦ Partea de jos, apropiată de pământ, a tulpinii unei plante; p. ext. rădăcină. 4. P. anal. Element al unei construcții care servește la susținerea și la legarea ei de teren; partea de jos, masivă, a unei construcții, a unui zid etc. ♦ Picior de siguranță = parte din masivul unui zăcământ lăsată neexploatată în scopul protecției unor lucrări sau a unor construcții de la suprafață. 5. P. anal. Partea de jos a unui munte, a unui deal etc.; zonă mai largă de la baza unei forme de relief. 6. (Reg.) Regulator (la plug). ♦ Coada coasei. 7. (Mat.; în sintagma) Piciorul perpendicularei = intersecția unei drepte cu planul sau cu dreapta pe care cade perpendicular. 8. Veche unitate de măsură, având lungimea de aproximativ o treime dintr-un metru, folosită și astăzi în unele țări. 9. Unitate ritmică a unui vers, compusă dintr-un număr fix de silabe lungi și scurte sau accentuate și neaccentuate. – Lat. petiolus.

piciorong
PICIORÓNG, picioroange, s.n. 1. (La pl.) Catalige. 2. Pasăre de apă de mărimea unui sitar, cu picioarele lungi și roșii (Himantopus himantopus). 3. (La pl.) Nume generic dat păsărilor cu picioare foarte lungi. 4. (Depr., fam. sau glumeț) Picior (1) foarte lung. – Din picior.

piciorus
PICIORÚȘ, piciorușe, s.n. 1. Diminutiv al lui picior (1); picioruț. 2. Punct de lucrătură la o împletitură cu croșeta. 3. Organ al mașinii de cusut care asigură presarea și deplasarea materialului în timpul coaserii lui. – Picior + suf. -uș.

piciorut
PICIORÚȚ, picioruțe, s.n. Picioruș (1). – Picior + suf. -uț.

picker
PÍCKER, pickere, s.n. Mașină agricolă de recoltat știuleții de porumb. – Din engl. picker.

pickup
PÍCK-UP s.n. Aparat care redă (și reglează) sunetele înregistrate pe un disc cu ajutorul dozei de redare; p. restr. doză de redare. [Pr.: píc-ap] – Din engl. pick-up.

piclaj
PICLÁJ, piclaje, s.n. Operație de tratare a pieilor cu o soluție acidă (și cu clorură de sodiu) înainte de tăbăcire; piclare. – Din fr. picklage.

piclare
PICLÁRE, piclări, s.f. Piclaj. – Cf. p i c l a j.

picni
PICNÍ, picnesc, vb. IV. Tranz. (Pop. și fam.) A atinge, a nimeri pe cineva cu o lovitură bine țintită. ♦ Fig. (Despre boli, dureri, necazuri etc.) A veni (și a atinge, a doborî pe cineva) pe neașteptate. – Formație onomatopeică.

picnic
PÍCNIC, picnicuri, s.n. (Livr.) Masă (și petrecere) comună (în aer liber), de obicei cu contribuția fiecărui participant. [Acc. și: picníc] – Din fr. pique-nique.

picnire
PICNÍRE, picniri, s.f. (Rar) Acțiunea de a picni. – V. picni.

picnometrie
PICNOMETRÍE, picnometrii, s.f. (Fiz.) Tehnică de măsurare a densităților. – Din fr. pycnométrie.

picnometru
PICNOMÉTRU, picnometre, s.n. Instrument (în formă de recipient) folosit pentru măsurarea densității corpurilor lichide sau solide prin cântărire. – Din fr. pycnomètre.

picofarad
PICOFARÁD, picofarazi, s.m. (Fiz.) Unitate (derivată) de măsură a capacității electrice, egală cu a 10-12 parte dintr-un farad. – Din fr. picofarad.

picol
PÍCOL s.m. v. picolo.

picolita
PÍCOLIȚĂ, picolițe, s.f. Fată (sau femeie) care servește într-un restaurant ca ajutoare a chelnerului. – Picol + suf. -iță.

picolo
PÍCOLO s.m. Băiat care servește într-un restaurant ca ajutor al chelnerului. [Var.: pícol s.m.] – Din it. piccolo.

picon
PICÓN, picoane, s.n. Parte a ciocanului de abataj constituită dintr o bară cilindrică de oțel cu vârful ascuțit sau lat, care servește la ruperea sau la dislocarea rocilor de minereu; p. gener. ciocan de abataj. – Din it. piccone.

picosecunda
PICOSECÚNDĂ, picosecunde, s.f. (Fiz.) A 10-12 parte dintr-o secundă. – Din fr. picoseconde.

picot
PICÓT, picoți, s.m. 1. (Min.) Bucată de lemn tare, ascuțită la un capăt, folosită la săparea galeriilor. 2. (În forma picou, n.) Bordură de dantelă cu colțuri. ♦ Bulină (3). – Din fr. picot.

picota
PICOTÁ vb. I. v. picoti.

picotaj
PICOTÁJ, picotaje, s.n. (Min.) Consolidarea rocilor din galerii cu ajutorul picoților. – Din fr. picotage.

picoteala
PICOTEÁLĂ, picoteli, s.f. Faptul de a picoti; starea celui care picotește; moțăială, somnolență. – Picoti + suf. -eală.

picoti
PICOTÍ, picotesc, vb. IV. Intranz. A ațipi (cu intermitențe) șezând sau stând în picioare; a dormita, a moțăi. [Var.: picotá vb. I.] – Pica^1 + suf. -oti.

picotire
PICOTÍRE s.f. Faptul de a picoti. – V. picoti.

picrat
PICRÁT, picrați, s.m. Compus sau combinație chimică obținută pe baza acidului picric. – Din fr. picrate.

picric
PÍCRIC adj. (În sintagma) Acid picric = acid corosiv și toxic, sub formă de cristale galbene, fără miros și cu gust amar, folosit ca exploziv, la prepararea unor substanțe colorante etc. – Din fr. picrique.

picrit
PICRÍT s.n. Rocă magmatică de origine vulcanică, de culoare verde închis sau neagră. – Din fr. picrite, germ. Pikrit.

picromigdala
PICROMIGDÁLĂ, picromigdale, s.f. 1. Migdală amară. 2. Prăjitură uscată preparată din albuș de ou, zahăr și migdale ori alune sau nuci. [Var.: pricomigdálă s.f.] – Din ngr. pikramígdalon.

picta
PICTÁ, pictez, vb. I. Tranz. 1. A reprezenta o imagine, un model etc. pe pânză, pe carton, pe sticlă etc. cu ajutorul pensulei și a culorilor; a zugrăvi. ♦ Absol. A se ocupa cu pictura (1), a practica pictura. ♦ A acoperi sau a împodobi cu picturi (2) un obiect, un material. ♦ Refl. (Fam. și depr.; despre femei) A se farda (exagerat). 2. Fig. A caracteriza (sugestiv), a înfățișa (plastic) prin cuvinte, într-o operă literară, ființe, situații, întâmplări; a descrie, a zugrăvi. – Din pictor și pictură (derivat regresiv).

pictat
PICTÁT, -Ă, pictați, -te, adj. Reprodus, reprezentat într-o pictură (2); zugrăvit. ♦ (Despre obiecte, materiale etc.) Pe care s-a executat o pictură (2). – V. picta.

pictografic
PICTOGRÁFIC, -Ă, pictografici, -ce, adj. Care aparține pictografiei, privitor la pictografie; spec. (despre scriere, semne) care redă obiectele și ideile prin desene simbolice, sugestive. – Din fr. pictographique.

pictografie
PICTOGRAFÍE s.f. Sistem primitiv de scriere în care obiectele și ideile sunt redate prin desene sugestive, simbolice. – Din fr. pictographie.

pictograma
PICTOGRÁMĂ, pictograme, s.f. Desen sau șir de desene simbolice, sugestive, prin care sunt redate obiectele și ideile în unele sisteme primitive de scriere. – Din fr. pictogramme.

pictor
PÍCTOR, pictori, s.m. Artist plastic care se ocupă cu pictura (1). ♦ Fig. Scriitor care descrie sugestiv fizicul și caracterul personajelor, scene din viată, din natură etc. – Din lat. pictor.

pictorita
PÍCTORIȚĂ, pictorițe, s.f. Artistă plastică care se ocupă cu pictura (1). [Acc. și: pictoríță] – Pictor + suf. -iță.

pictural
PICTURÁL, -Ă, picturali, -e, adj. Care aparține picturii, privitor la pictură; p. ext. pitoresc. – Din fr. pictural.

picturalitate
PICTURALITÁTE s.f. (Rar) Însușirea de a fi pictural; caracter pictural; plasticitate. – Pictural + suf. -itate.

pictura
PICTÚRĂ, (2) picturi, s.f. 1. Ramură a artelor plastice care interpretează realitatea în imagini vizuale, prin forme colorate, bidimensionale, desfășurate pe o suprafață plană. 2. Lucrare artistică executată de un pictor: tablou, pânză. ♦ Ansamblul creațiilor plastice care definesc personalitatea unui pictor. ♦ Ansamblul operelor, stilurilor și procedeelor specifice pictorilor dintr-o țară, dintr-o epocă, dintr-o școală etc. 3. Fig. Descriere sugestivă (într-o operă beletristică) a fizicului și a caracterului personajelor, a unor scene din viața reală și din natură etc. – Din lat. pictura.

picui
PICUÍ, picuiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A picura (2). – Pic^1 + suf. -ui.

piculet
PICULÉȚ s.n. Diminutiv al lui pic^1; picușor, picuș, picuț. – Pic^1 + suf. -uleț.

piculina
PICULÍNĂ, piculine, s.f. Instrument muzical de suflat, asemănător cu un mic flaut, care emite sunete din registrul acut. – Cf. it. p i c c o l i n o.

picur
PÍCUR s.m. v. pic^1.

picura
PICURÁ, pícur, vb. I. 1. Intranz. și tranz. A cădea sau a face, a lăsa să cadă în picături. ♦ Intranz. impers. A ploua ușor, cu stropi rari. 2. Intranz. Fig. A răsuna, a vibra (încet); a picui. 3. Intranz. (Înv. și reg.; de obicei cu determinările „de somn”, „din picioare”) A moțăi, a picoti. – Din picur.

picurar
PICURÁR, picurare, s.n. (Constr.) Lăcrimar la acoperiș. – Picura + suf. -ar.

picurare
PICURÁRE, picurări, s.f. Acțiunea de a picura. – V. picura.

picurat
PICURÁT^1 s.n. Faptul de a picura. – V. picura.

PICURÁT^2, -Ă, picurați, -te, adj. (Rar) Acoperit cu picături. – V. picura.

picuris
PICURÍȘ s.n. (Rar) Cădere a apei sub formă de picături; p. ext. loc unde apa unui izvor curge în picături. – Picur + suf. -iș.

picus
PICÚȘ, picușuri, s.n. I. (Pop.) 1. Piculeț. ♦ (Fam.) Băutură alcoolică (în cantitate mică). 2. Masă lichidă sau solidificată formată prin picurarea unui lichid sau prin curgerea, picătură cu picătură, a unei materii topite. II. (Fam.) Câștig mic și întâmplător (de obicei ilicit). – Pic^1 + suf. -uș.

picusor
PICUȘÓR s.n. (Pop.) Piculeț. – Pic^1 + suf. -ușor.

picut
PICÚȚ s.n. (Pop.) Piculeț. – Pic^1 + suf. -uț.

pidosnic
PIDÓSNIC, -Ă, pidosnici, -ce, adj., s.m. I. Adj. (Pop.) Care este ieșit din comun, contrar așteptărilor (în sens negativ); care se comportă ciudat, sucit; care face totul pe dos. II. S.m. Numele a două specii de plante erbacee cu frunze lucioase, verzi-albăstrii și cu flori galbene (Cerinthe minor și glabra). – Pe dos + suf. -nic.

piedeca
PIÉDECĂ s.f. v. piedică.

piedestal
PIEDESTÁL, piedestaluri, s.n. Suport (înalt) pe care se așază o statuie, o coloană, un obiect decorativ etc. [Pl. și: piedestale] – Din fr. piédestal.

piedica
PIÉDICĂ, piedici, s.f. 1. Factor care împiedică realizarea unui țel, care stă în calea unei acțiuni: stavilă, obstacol, impediment: dificultate, greutate. ♢ Loc. vb. A pune piedică (sau piedici) = a împiedica. ♦ Mijloc de a face pe cineva să cadă, împiedicându-l cu piciorul. ♢ Loc. vb. A(-i) pune (o) piedică = a pune cuiva piciorul înainte pentru a-l face să se împiedice și să cadă. ♦ (Rar) Greutate în vorbire. 2. (Concr.) Unealtă, dispozitiv, instrument folosit pentru blocarea sau încetinirea mișcării unui sistem tehnic, pentru blocarea unui organ mobil al acestuia, la sprijinirea sau la susținere etc. ♦ Frânghie sau lanț cu care se leagă picioarele de dinainte ale cailor, pentru a-i împiedica să fugă când sunt lăsați să pască. 3. (Bot.; în compusul) Piedica-vântului = plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu frunze alungite, cu flori liliachii și albăstrii (Lathyrus hirsutus). [Var.: piédecă s.f.] – Din lat. pedica.

piedicuta
PIEDICÚȚĂ, piedicuțe, s.f. Plantă erbacee cu tulpina lungă și târâtoare, cu frunzele mici și dese, cu inflorescența în formă de spic (Lycopodium clavatum). – Piedică + suf. -uță.

piedin
PIÉDIN, piedine, s.n. (Pop.) Totalitatea firelor de urzeală de la capătul unei pânze, care rămân nețesute și se taie când pânza este scoasă de pe războiul de țesut. – Lat. *pedinus.

pieire
PIEÍRE s.f. Acțiunea de a pieri și rezultatul ei. 1. Moarte (violentă, năprasnică); ucidere, omor. ♦ (În limbajul bisericesc) Pierdere a vieții veșnice ca urmare a degradării morale și a căderii în păcat. ♦ (Înv. și reg.) Pericol, primejdie de moarte; p. ext. necaz, supărare. 2. Distrugere, nimicire; dispariție; decădere, ruinare. ♦ Încetare, anulare, suprimare. [Var.: (reg.) pieríre s.f.] – V. pieri.

pieitor
PIEITÓR, -OÁRE adj. v. pieritor.

pielar
PIELÁR, pielari, s.m. Meseriaș care prelucrează piei, care confecționează obiecte din piele; comerciant, negustor de piei sau de obiecte confecționate din piele. – Piele + suf. -ar.

pielarie
PIELĂRÍE^1, (1) pielării, s.f. 1. Atelier unde se prelucrează sau se vând piei sau obiecte confecționate din piele. 2. Meșteșug de prelucrare a pieilor; comerț cu obiecte de piele. – Pielar + suf. -ie.

PIELĂRÍE^2, pielării, s.f. (La sg. cu sens colectiv) Mulțime de piei; p. ext. obiecte confecționate din piele. – Piele + suf. -ărie.

pielarit
PIELĂRÍT s.n. Meseria de pielar. – Pielar + suf. -it.

pielcica
PIELCÍCĂ, -EÁ s.f. v. pielicică.

piele
PIÉLE, piei, s.f. 1. Țesut conjunctiv-epitelial care acoperă întreaga suprafață a corpului animalelor vertebrate și a celor mai multe dintre nevertebrate; spec. epiderma omului. ♢ Loc. adj. și adv. În (sau cu) pielea goală = complet dezbrăcat; gol, nud. ♢ Loc. adv. (Până) la piele = în întregime, de tot, complet. ♢ Expr. A ști (sau a vedea etc.) cât îi (sau ce-i) poate pielea cuiva = a ști (sau a vedea) de ce e în stare, cât valorează cineva. A nu-i face pielea (nici) doi bani (sau nici două parale, nici o ceapă degerată) sau a nu-i plăti pielea (nici) un ban = a nu fi bun de nimic, a nu avea nici o valoare. A nu(-și) mai încăpea în piele = a) a fi bucuros, fericit etc.; b) a fi foarte îngâmfat. A(-i) intra (sau a i se băga) (pe) sub piele sau (pe) sub pielea cuiva = a reuși să câștige încrederea sau simpatia cuiva (prin lingușiri, insistențe, servicii etc.). A i se face (cuiva) pielea de găină (sau de gâscă) ori pielea găinii (sau a gâștii) = a i se încreți (cuiva) pielea (de frică, de frig etc.). A-i lua (cuiva) (și) pielea (de pe el) sau șapte (ori nouă) piei = a exploata pe cineva crâncen, a-l jecmăni. (A fi) numai piele(a) și os(ul) = (a fi) foarte slab. A-i frige cuiva pielea = a se răzbuna pe cineva, a chinui sau a pedepsi aspru pe cineva. A plăti cu pielea = a suporta o pedeapsă corporală. A-și lăsa pielea (pe undeva) sau a da pielea popii = a muri (pe undeva). A-și pune pielea în saramură = a) a risca, a se expune; b) a-și impune anumite restricții pentru a realiza ceva. A-și pune pielea pentru cineva = a se expune la neplăceri pentru cineva; a-și pune viața în primejdie pentru cineva. A-și ieși din piele = a fi cuprins de un sentiment foarte puternic (de bucurie, de ciudă etc.). A-i da (sau a-i ieși cuiva ceva) prin piele = a suporta consecințele unui fapt, a o păți, a-i ieși pe nas. A-și vinde (și) pielea de pe el = a-și vinde tot, a face orice sacrificiu material (pentru a scăpa de o datorie, de o primejdie etc.). A-și vinde scump pielea = a lupta cu înverșunare, provocând mari neajunsuri adversarului (chiar dacă nu mai sunt sorți de izbândă). A rămâne numai cu pielea = a rămâne foarte sărac. (A fi) vai (și amar) de pielea cuiva = (a fi) rău de cineva, (a fi) vai de capul lui. A simți (ceva) pe propria (sa) piele = a suporta din plin și personal consecințele unei situații. A fi în pielea cuiva = a se afla exact în aceeași situație (dificilă) cu altcineva. A face ceva pe pielea altuia = a-și satisface gusturi, a-și crea avantaje în dauna altora, aruncând riscul asupra altora. Numai pielea lui știe, se spune despre cel care a răbdat și a suferit multe. A avea pielea groasă sau a fi gros la piele (sau cu pielea groasă) = a fi lipsit de bun-simț, a fi obraznic. A-i face (cuiva) pielea tobă (sau burduf) = a bate pe cineva foarte tare. ♢ Compus: pieile-roșii = nume dat populației indiene aborigene din America de Nord; amerindieni. ♦ Fig. Ființă, făptură; p. ext. viață. Ține la pielea lui. 2. Piele (1) jupuită de pe un animal (și prelucrată); spec. blană. ♦ Piele de drac = țesătură deasă de bumbac, foarte rezistentă, cu o parte pufoasă (imitând antilopa). [Gen.-dat.: pielii, pieii] – Lat. pellis, -em.

pielicica
PIELICÍCĂ, -EÁ, pielicele, s.f. Diminutiv al lui piele; pielișoară, pielușică. ♦ Blăniță de miel sau de alt animal (mic). [Var.: pielcícă, -eá s.f.] – Piele + suf. -icică, -icea.

pielisoara
PIELIȘOÁRĂ, pielișoare, s.f. (Rar) Pielicică. – Piele + suf. -ișoară.

pielita
PIELÍTĂ, pielite, s.f. Boală care se manifestă prin inflamația mucoasei bazinetului renal. [Pr.: pi-e-] – Din fr. pyélite.

pielita
PIÉLIȚĂ, pielițe, s.f. 1. Piele (1) subțire, fină, delicată; (p. spec.) pielea obrazului. ♦ (Mai ales la pl.) Strat subțire, cornos, care mărginește unghia. 2. Nume generic pentru țesuturile animale subțiri (și elastice), cu aspect de foiță, lamă sau pânză fină, care căptușesc, îmbracă, susțin, separă sau formează anumite organe sau părți de organe; membrană. 3. Țesut vegetal subțire care acoperă, separă sau leagă unele părți ale plantelor. 4. Intestin de animal sau membrană artificială care formează învelișul mezelurilor preparate din tocătură. 5. Pojghiță fină care se formează pe suprafața unor lichide. – Piele + suf. -iță.

pielm
PIELM, pielmuri, s.n. (Pop.) Făină de grâu, de porumb etc. (de cea mai bună calitate). [Var.: piemn s.n.] – Et. nec.

pielografie
PIELOGRAFÍE, pielografii, s.f. (Med.) Radiografie a rinichilor, a bazinetelor și a ureterelor. [Pr.: pi-e-] – Din fr. pyélographie.

pielonefrita
PIELONEFRÍTĂ, pielonefrite, s.f. Boală inflamatorie, de natură infecțioasă, a bazinetului și a rinichiului. [Pr.: pi-e-] – Din fr. pyélonéphrite.

pieloplastie
PIELOPLASTÍE, pieloplastii, s.f. Decorare a obiectelor din piele prin scoaterea în relief a desenului. – De la piele.

pielos
PIELÓS, -OÁSĂ, pieloși, -oase, adj. (Rar) Care are aspectul pielii; elastic și rezistent ca pielea. – Piele + suf. -os.

pielusica
PIELUȘÍCĂ, pielușele, s.f. (Reg.) Pielicică. – Piele + suf. -ușică.

piemie
PIEMÍE, piemii, s.f. (Med.) Septicemie. [Pr.: pi-e-] – Din fr. pyémie.

piemn
PIEMN s.n. v. pielm.

piemont
PIEMÓNT, piemonturi, s.n. Formă de relief situată la contactul unor munți cu o câmpie sau cu o depresiune, formată prin acumularea depunerilor aduse de apele curgătoare la schimbarea de pantă. [Pr.: pi-e-] – Din fr. piémont.

piemontan
PIEMONTÁN, -Ă, piemontani, -e, adj. Care aparține piemontului, privitor la piemont, care alcătuiește un piemont. – Piemont + suf. -an.

piept
PIEPT, (1, 2, 4) piepturi, s.n., (3) piepți, s.m. 1. S.n. Parte superioară a corpului, de la abdomen până la gât, la om și la unele animale vertebrate; torace; spec. partea anterioară (și exterioară) a acestei regiuni; p. restr. organ din interiorul cavității toracice (inimă sau plămân). ♢ Loc. adv. În piept = de-a dreptul (în sus), pieptiș. ♢ Loc. adj. și adv. Piept la piept = (despre lupte, felul de a lupta etc.) (care se desfășoară) în mod direct, din apropiere, corp la corp; la baionetă. Piept în piept = (care este) unul contra celuilalt, față în față, (aproape) ciocnindu-se. ♢ Expr. Cu pieptul deschis = fără teamă, direct. Cu capul în piept = cu capul plecat (de rușine, de supărare etc.). A strânge (pe cineva) la piept = a îmbrățișa. Cu mâinile (încrucișate) la (sau pe) piept = a) în inactivitate; b) mort, decedat. A pune mâinile pe piept = a muri. A da piept cu cineva (sau cu ceva) = a se împotrivi cuiva (sau la ceva); a înfrunta direct pe cineva (sau ceva), a se lupta cu cineva. A lua (ceva) în piept = a înfrunta ceva direct, a lupta pentru a cuceri sau pentru a învinge ceva. A ține (cuiva) piept = a rezista, a nu se da bătut; a se împotrivi, a înfrunta; a concura cu succes. A(-și) pune pieptul (pentru cineva sau ceva) sau a apăra cu pieptul (pe cineva sau ceva) = a apăra din răsputeri, a apăra cu viața. A-și sparge pieptul (strigând, vorbind etc.) = a striga din răsputeri, a obosi (strigând, vorbind etc. zadarnic). (A fi) slab de piept = (a fi) debil pulmonar, predispus la tuberculoză, ♦ (Și în sintagma boală de piept) Tuberculoză pulmonară. ♦ Carne de pe partea anterioară a cavității toracice a unor animale, folosită ca aliment; mâncare preparată din această carne. 2. S.n. Sân (al femeii). ♢ Expr. (Pop.) A avea piept = (despre femeile cu copii mici) a avea lapte. A da piept = (despre femeile cu copii mici) a alăpta, a da să sugă. 3. S.m. Partea din față a unei piese de îmbrăcăminte, care acoperă pieptul (1). ♢ Expr. A lua (pe cineva) de piept = a cere cuiva socoteală, a sări la bătaie. A se lua (sau a se apuca, a se prinde) de piept cu cineva = a se împotrivi (cuiva); a se lupta, a se bate cu cineva. 4. S.n. P. anal. Coastă de deal, de munte etc.; povârniș. – Lat. pectus.

pieptar
PIEPTÁR, pieptare, s.n. 1. Obiect de îmbrăcăminte (de postav, de lână etc.) fără mâneci, care acoperă ca o vestă partea superioară a corpului; spec. cojocel scurt din blană de oaie, fără mâneci, adesea ornamentat, încheiat în față sau pe umăr; bundiță. 2. Obiect de metal, de zale sau de piele groasă care acoperea pieptul și spatele luptătorilor din vechime, apărându-i de loviturile adversarului. ♦ Bucată de piele groasă cu care scrimerii își acoperă pieptul. 3. Curea lată la hamuri, care trece pe sub pieptul calului. – Piept + suf. -ar.

pieptana
PIEPTĂNÁ, piéptăn, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (-și) descurca, a (-și) netezi, a (-si) aranja sau a (-și) curăța cu pieptenele părul sau barba. ♦ A (se) coafa. ♦ Tranz. (Pop.) A țesăla. 2. Tranz. A trece anumite fibre textile prin dinții unor piepteni (pentru a Ie curăța de impurități, a alege fibrele de calitate bună etc.). ♦ Fig. (Fam.) A bate zdravăn pe cineva. 3. Tranz. și refl. Fig. (Fam.) A(-și) cizela stilul, vorbirea etc. [Prez. ind. și: piáptăn] – Lat. pectinare.

pieptanar
PIEPTĂNÁR, pieptănari, s.m. Persoană care face sau vinde piepteni (1). – Pieptene + suf. -ar.

pieptanare
PIEPTĂNÁRE, pieptănări, s.f. Acțiunea de a (se) pieptăna; pieptănat^1. – V. pieptăna.

pieptanarita
PIEPTĂNÁRIȚĂ, pieptănarițe, s.f. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu tulpina lungă și subțire terminată în spic, spontană sau cultivată ca plantă de nutreț (Cynosurus cristatus). – Pieptene + suf. -ariță.

pieptanas
PIEPTĂNÁȘ, pieptănași, s.m. Pieptănuș (1). – Pieptene + suf. -aș.

pieptanat
PIEPTĂNÁT^1 s.n. Pieptănare. – V. pieptăna.

PIEPTĂNÁT^2, -Ă, pieptănați, -te, adj. 1. (Despre păr, barbă etc.) Descurcat, netezit, aranjat sau curățat cu pieptenele; (despre oameni) cu părul descurcat, netezit, aranjat sau curățat (cu pieptenele). 2. (Despre fibre textile) Trecut prin dinții unor piepteni (pentru a îndepărta impuritățile, a alege fibrele de cea mai bună calitate etc.). – V. pieptăna.

pieptanator
PIEPTĂNĂTÓR, -OÁRE, pieptănători, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care piaptănă anumite fibre textile; muncitor calificat în pieptănatul^1 fibrelor textile. 2. S.f. Mașină (sau organ de mașină, unealtă) de pieptănat fibrele textile. ♢ (Adjectival) Cilindru pieptănător. – Pieptăna + suf. -ător.

pieptanatorie
PIEPTĂNĂTORÍE, pieptănătorii, s.f. (Secție într-o) întreprindere industrială de filare în care fibrele textile sunt supuse, în cursul procesului tehnologic, operației de pieptănare. – Pieptănător + suf. -ie.

pieptanatura
PIEPTĂNĂTÚRĂ, pieptănaturi, s.f. 1. Fel de aranjare a părului; coafură, frizură. 2. Operație manuală sau mecanică de trecere a fibrelor textile prin dinții unor piepteni pentru a înlătura impuritățile, a alege fibrele de cea mai bună calitate etc. ♦ (Concr.) Totalitatea deșeurilor eliminate la pieptănatul^1 fibrelor textile. – Pieptăna + suf. -ătură.

pieptanus
PIEPTĂNÚȘ, pieptănuși, s.m. 1. Diminutiv al lui pieptene; pieptănaș, pieptenel. 2. (La pl.) Pieptene (2). – Pieptene + suf. -uș.

pieptaras
PIEPTĂRÁȘ, pieptărașe, s.n. Diminutiv al lui pieptar (1); pieptărel, pieptăruț. – Pieptar + suf. -aș.

pieptarel
PIEPTĂRÉL, pieptărele, s.n. Pieptăraș. – Pieptar + suf. -el.

pieptarut
PIEPTĂRÚȚ, pieptăruțe, s.n. (Reg.) Pieptăraș. – Pieptar + suf. -uț.

piepten
PIÉPTEN s.m. v. pieptene.

pieptene
PIÉPTENE, piepteni, s.m. 1. Obiect de toaletă confecționat din os, din metal, din materiale plastice etc., cu dinți mărunți, care servește la pieptănat^1 părul sau pe care femeile îl poartă în păr ca podoabă. 2. (Mai ales la pl.) Unealtă cu dinți metalici, folosită în industria casnică la pieptănatul^1 fibrelor textile; pieptănuși; p. ext. element al mașinii industriale de pieptănat fibrele textile. 3. P. anal. Nume dat mai multor obiecte, unelte sau părți componente ale acestora, care seamănă, ca formă sau ca întrebuințare, cu un pieptene (1, 2). [Var.: piépten s.m.] – Lat. pecten.

pieptenel
PIEPTENÉL, pieptenei, s.m. (Pop.) Pieptănuș (1). – Pieptene + suf. -el.

pieptis
PIEPTÍȘ adv. 1. De-a dreptul (în sus), drept în sus sau înainte; direct. ♦ (Adjectival) Care are pantă repede, abruptă, greu de suit. 2. Față în față (aproape ciocnindu-se); corp la corp, direct. ♦ (Adjectival; despre lupte, ciocniri etc.) Care are loc prin înfruntare directă între combatanți. 3. Fig. Cu curaj, fără teamă, pe față. – Piept + suf. -iș.

pieptisor
PIEPTIȘÓR, pieptișoare, s.n. Diminutiv al lui piept; pieptuț. – Piept + suf. -ișor.

pieptos
PIEPTÓS, -OÁSĂ, pieptoși, -oase, adj. 1. Cu pieptul (1) lat; p. ext. voinic, bine legat. ♦ Fig. Mândru, îngâmfat. 2. (Despre femei) Cu sânii mari. – Piept + suf. -os.

pieptut
PIEPTÚȚ, pieptuțuri, s.n. Pieptișor. – Piept + suf. -uț.

pierde
PIÉRDE, pierd, vb. III. I. 1. Tranz. A nu mai ști unde se află, unde a pus, unde a rătăcit (un bun material). ♢ Expr. A(-și) pierde șirul = a se încurca, a se zăpăci; a nu mai avea continuitate (în vorbire, scris, gândire). 2. Tranz. A nu mai cunoaște sau a nu mai găsi drumul, locul etc. căutat; a greși direcția. ♢ A(-i) pierde (cuiva) urma = a nu mai ști unde se află, unde poate fi găsit. A-și pierde (sau, refl., a i se pierde) urma (ori urmele) = a nu mai putea fi găsit; a dispărea. ♦ Refl. A se rătăci de grupul în care se afla. 3. Refl. Fig. A se lăsa absorbit de ceva, a se cufunda în... 4. Refl. Fig. A fi cuprins, copleșit de un sentiment, de o emoție; a nu mai ști ce să facă. II. Tranz. 1. A fi deposedat de..., a rămâne fără..., a nu mai avea; spec. a irosi, a risipi. ♢ Expr. A pierde din mâna = a scăpa un prilej favorabil. A pierde pământul de sub picioare = a) a nu-și mai putea păstra echilibrul din cauza unei proaste stări fizice, a unui pas greșit etc.; b) a fi pe punctul de a pierde o anumită situație materială sau socială. A-și pierde viața = a muri; a fi omorât. A-și pierde cunoștința (sau simțirea) = a leșina. A-și pierde cumpătul (sau răbdarea) = a nu se mai putea stăpâni, a se enerva. ♦ A rămâne fără o parte a corpului, fără un organ, fără o facultate; a nu se mai putea folosi de o parte a corpului, de o facultate. ♢ Expr. A pierde sânge = a avea hemoragie. A pierde laptele = (despre femelele unor mamifere) a le scădea sau a le înceta secreția laptelui (într-o perioadă când aceasta ar trebui să fie normală). A-și pierde mințile = a înnebuni. ♦ (Despre plante) A i se usca (și a-i cădea) frunzele, rodul etc. 2. (Pop.; despre femei) A avorta. 3. A fi lipsit (pentru totdeauna) de o ființă dragă; a rupe relațiile (de prietenie) cu cineva, a fi părăsit. 4. A fi învins într-un război, într-o întrecere; a nu câștiga un proces etc. 5. A sosi prea târziu, a nu ajunge sau a nu face ceva la timp. 6. A folosi timpul în mod nerațional, irosindu-l sau profitând insuficienit de el. ♢ Expr. Fără a (mai) pierde vremea = imediat, repede, neîntârziat. ♢ Compus: pierde-vară s.m. invar. = om care își irosește timpul, care nu muncește și umblă fără nici un rost. III. 1. Tranz. (Pop.) A ucide, a omorî. ♦ Refl. A muri. ♦ Tranz. și refl. A(-și) cauza un mare rău, neajuns etc.; a pune sau a se afla într-o situație extrem de grea. 2. Tranz. (Înv. și pop.) A distruge, a nimici (popoare, țări, așezări, bunuri materiale etc.). 3. Tranz. (Pop.) A face să dispară, să piară; p. ext. a compromite. 4. Refl. A ieși din câmpul vizual, a nu se mai vedea; a dispărea. ♦ Fig. A trece neobservat, neluat în considerație. ♦ Tranz. A nu mai putea urmări cu privirea pe cineva sau ceva, a nu mai vedea. ♢ Expr. A pierde (pe cineva) din ochi = a iubi foarte mult. 5. Refl. (Despre sunete, voci, zgomote) A-și diminua treptat intensitatea, a deveni din ce în ce mai slab; a se stinge. – Lat. perdere.

pierdere
PIÉRDERE, pierderi, s.f. Faptul de a (se) pierde. ♦ Pagubă materială, stricăciune: distrugere, nimicire: (concr.) obiect sau bani de care cineva este păgubit. ♢ Loc. adv. În pierdere = fără câștig, cu deficit. ♦ (La pl.) Pagubă de vieți omenești. ♦ (Tehn.) Diferență dintre cantitatea de material, de forță etc. introdusă într-un sistem tehnic și cantitatea întrebuințată în mod util. ♦ Înfrângere, insucces (în luptă, la jocuri, în competiții sportive). – V. pierde.

pierdut
PIERDÚT, -Ă, pierduți, -te adj. 1. (Despre obiecte, bunuri) Care nu se mai află în posesiunea proprietarului, care nu mai este la locul lui obișnuit, despre care nu se știe unde se află. ♦ Care nu mai există, care a dispărut. 2. (Despre oameni) Care a plecat din locul unde era și căruia nu i se mai știe de urmă; rătăcit. ♦ Care nu mai trăiește în preajma cuiva, s-a depărtat de cineva; care nu se mai află în viață; mort. 3. Care abia se vede dintre alte obiecte, care nu apare clar din cauza depărtării; șters, estompat. ♦ (Despre culori) Pal, șters. ♦ (Despre sunete) Cu intensitate scăzută, slăbit din cauza depărtării; stins. 4. Absorbit de o activitate, de o problemă; copleșit de gânduri sau de sentimente, stăpânit de o emoție puternică; p. ext. desperat. ♦ (Despre ochi, privire) Ațintit în gol, rătăcit. 5. (Despre oameni) Aflat într-o situație foarte grea, în primejdie de moarte, expus distrugerii (fizice sau morale). ♦ (Despre femei) Care a decăzut din punct de vedere moral; care practică prostituția. 6. (Despre un interval de timp) Care a trecut pentru cineva în zadar, care a fost petrecut fără folos sau cu prea puțin folos. – V. pierde.

pieri
PIERÍ, pier, vb. IV. Intranz. 1. (Despre ființe) A înceta să mai trăiască; a muri (de obicei de moarte violentă, nefirească). ♢ (Prin exagerare) Pier de frică. ♦ (Despre vegetație) A se ofili, a se usca. ♦ A fi distrus, nimicit; a dispărea; a se ruina. 2. (Despre abstracte, stări, senzații etc.) A lua sfârșit; a înceta să se (mai) manifeste, să se (mai) producă. ♢ Expr. A-i pieri (cuiva) glasul (sau graiul, piuitul) ori a-i pieri cuvintele de pe buze = a) a nu mai putea scoate o vorbă (de emoție, de frică etc.); b) a nu mai avea ce spune (din lipsă de argumente). ♦ A se șterge din amintire, a fi dat uitării. ♦ (Despre sunete, zgomote, lumină etc.) A-și reduce intensitatea până la dispariția totală, a dispărea treptat. 3. A dispărea fără urmă, fără a mai putea fi găsit. ♦ A i se fura ceva. 4. A dispărea (pe neașteptate) din fața cuiva sau de undeva, a ieși (brusc) din câmpul vizual al cuiva. ♢ Expr. Piei din fața mea! (sau din ochii mei!) = pleacă imediat de aici! să nu te mai văd! [Imper. pers. 2 sg. și: piei] – Lat. perire.

pierire
PIERÍRE s.f. v. pieire.

pierit
PIERÍT, -Ă, pieriți, -te, adj. 1. (Pop.) Mort (de obicei de moarte violentă, nefirească). 2. Care a dispărut, care nu mai există. 3. (Despre oameni și fața lor) Lipsit de vigoare, slab; palid, descompus (de durere, de frică etc.); p. ext. descurajat, deznădăjduit; copleșit, distrus. ♦ Care se află într-o mare primejdie sau într-o situație extrem de grea. ♦ (Substantivat, m.; pop., în sintagma) Cel pierit = sifilis. – V. pieri.

pieritor
PIERITÓR, -OÁRE, pieritori, -oare, adj. 1. Supus morții, pieirii; muritor. ♢ Expr. Pieritor de foame = (despre oameni) foarte sărac, care nu are nici ce mânca; muritor de foame. 2. Care dispare sau se risipește, care nu durează; trecător, efemer. [Var.: (înv. și reg.) pieitór, -oáre adj.] – Pieri + suf. -tor.

pieritura
PIERITÚRĂ, pierituri, s.f. (Pop.) Om sau animal slab, fără vlagă. – Pieri + suf. -tură.

piersaciu
PIERSĂCÍU, -ÍE adj. v. piersiciu.

piersic
PIÉRSIC, piersici, s.m. Pom fructifer din familia rozaceelor, cu flori trandafirii sau albe și cu fructe mari, sferice (Persica vulgaris). ♢ Expr. (Pop. și fam.) A o lua (sau a o aduce, a umbla, a se da) pe după piersic = a spune (ceva) pe ocolite; a căuta un subterfugiu, a se eschiva. – Lat. persicus.

piersica
PIERSICÁ, piérsic, vb. I. Tranz. (Pop.) A bate tare pe cineva; p. restr. a urzica, a bășica. – V. piersică.

piersica
PIÉRSICĂ, piersici, s.f. Fructul piersicului, sferic, cărnos, suculent, acoperit cu o pieliță pufoasă de culoare gălbuie-roșiatică. – Lat. persica.

piersicarie
PIERSICĂRÍE, piersicării, s.f. Cultură de piersici. – Piersic + suf. -ărie.

piersiciu
PIERSICÍU, -ÍE, piersicii, adj. (Rar) De culoarea piersicii. [Var.: (reg.) piersăcíu, -íe adj.] – Piersică + suf. -iu.

pierzanie
PIERZÁNIE s.f. (Pop.) 1. Moarte (năprasnică, violentă), ucidere în masă; primejdie de moarte, nenorocire, suferință mare, dezastru, prăpăd. 2. Decădere, degradare (morală); desfrâu, perdiție. – Pierde + suf. -anie.

pierzare
PIERZÁRE s.f. (Pop.) Pierzanie. ♢ Loc. vb. A da pierzării = a ucide sau a lăsa să fie ucis. – V. pierde.

pierzator
PIERZĂTÓR, -OÁRE, pierzători, -oare, adj. (Înv. și pop.) Care nimicește, distruge sau vatămă; care aduce un prejudiciu moral. – Pierde + suf. -ător.

piesa
PIÉSĂ, piese, s.f. 1. Parte demontabilă a unei mașini, a unui mecanism, a unui instrument, a unei construcții; organ de mașină sau element component al unui mecanism, instrument, aparat etc. ♦ Piesă anatomică = parte dintr-un cadavru preparată special pentru disecție și pentru studii anatomice. 2. Obiect sau ființă care face parte dintr-o categorie, dintr-o serie de obiecte sau de ființe identice sau asemănătoare. ♦ Spec. Fiecare dintre obiectele de îmbrăcăminte care fac parte dintr-un ansamblu vestimentar. ♦ Spec. Fiecare dintre figurile sau obiectele unor jocuri sportive sau de societate. ♦ Spec. Fiecare dintre armele de artilerie aflate în dotarea unei unități, a unui stat etc. ♦ Monedă metalică. 3. Fiecare dintre actele, documentele, însemnările cuprinse într-un dosar sau într-o colecție. 4. Obiect de valoare sau operă de artă, expuse într-un muzeu sau făcând parte dintr-o colecție. 5. Operă literară compusă în formă de dialog și destinată reprezentării pe scenă; operă dramatică. ♦ P. gener. Operă literară. 6. Compoziție muzicală. – Din fr. pièce.

pieseta
PIESÉTĂ, piesete, s.f. Piesă de teatru scurtă. – Din fr. piécette.

piesuta
PIESÚȚĂ, piesuțe, s.f. (Rar) Diminutiv al lui piesă. – Piesă + suf. -uță.

pieta
PIETÁ s.f. Pictură sau sculptură care o reprezintă pe Madona ținându-și fiul mort pe genunchi sau în brațe. [Pr.: pi-e-] – Din fr., it. pietà.

pietate
PIETÁTE s.f. 1. Evlavie, smerenie, cucernicie. 2. Sentiment de respect profund (amestecat cu iubire sau duioșie) față de cineva sau de ceva. [Pr.: pi-e-] – Din fr. piété, lat. pietas, -atis.

pietin
PIETÍN s.n. 1. Boală contagioasă la oi, care se manifestă prin răni dureroase la picioare, pricinuind distrugerea progresivă a unghiilor. 2. Boală a cerealelor, provocată de unele ciuperci, care duce la înnegrirea părții bazale a tulpinilor, la pălirea, îndoirea și căderea plantelor. [Pr.: pi-e-] – Din fr. piétin.

pietism
PIETÍSM s.n. Doctrină ascetică a unei secte protestante, care promovează respectarea cu rigurozitate a practicilor religioase, pietatea și misticismul extrem; p. ext. atitudine, comportare a adepților acestei doctrine. [Pr.: pi-e-] – Din fr. piétisme.

pietist
PIETÍST, -Ă, pietiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al pietismului. 2. Adj. Care aparține pietismului sau pietiștilor (1), privitor la pietism sau la pietiști. [Pr.: pi-e-] – Din fr. piétiste.

pieton
PIETÓN, pietoni, s.m. Persoană care umblă pe jos pe o arteră (cu trotuare) străbătută de vehicule. [Pr.: pi-e-] – Din fr. piéton.

pietonal
PIETONÁL, -Ă, pietonali, -e, adj. Al pietonilor. [Pr.: pi-e-] – Pieton + suf. -al.

pietos
PIETÓS, -OÁSĂ, pietoși, -oase, adj. (Înv.) Evlavios, cucernic. [Pr.: pi-e-] – Din it. pietoso.

pietrar
PIETRÁR, pietrari, s.m. 1. Muncitor calificat care prelucrează piatra (pentru construcții); cioplitor în piatră. ♦ (Înv.) Sculptor. ♦ Muncitor care pietruiește drumul. ♦ (Reg.) Zidar. 2. Pește răpitor cu corpul în formă de fus, de culoare galbenă pe aripioare și brună spre coadă, care trăiește în apele dulci adânci cu fundul pietros sau nisipos (Aspro zingel). 3. (Ornit.) Pietroșel sur. – Piatră + suf. -ar.

pietrarie
PIETRĂRÍE^1, pietrării, s.f. 1. Carieră de piatră. 2. Grămadă, morman de pietre; loc pietros. 3. (Rar) Mulțime de pietre prețioase. – Piatră + suf. -ărie.

PIETRĂRÍE^2, pietrării, s.f. Meseria pietrarului (1). – Pietrar + suf. -ie.

pietricica
PIETRICÍCĂ, -ICEÁ, pietricele, s.f. 1. Diminutiv al lui piatră. 2. (Bot.; la pl.; în compusul) Pietricele-roșii = Dianthus saxigenus. – Piatră + suf. -icică, -icea.

pietrifica
PIETRIFICÁ vb. I. v. petrifica.

pietrificare
PIETRIFICÁRE s.f. v. petrificare.

pietrificat
PIETRIFICÁT, -Ă adj. v. petrificat.

pietris
PIETRÍȘ, pietrișuri, s.n. 1. Rocă sedimentară detritică necimentată constituită din diferite fragmente de roci și de minerale rotunjite, cu dimensiunile cuprinse între 2 mm și circa 70 mm, care se formează pe litoral, în albiile apelor curgătoare, în regiunile ocupate de ghețari etc. 2. Pietriș (1) mai mărunt provenit din albiile râurilor, din cariere sau din piatră sfărâmată, folosit ca agregat în prepararea betoanelor, ca material de pietruire a drumurilor etc. 3. (Înv. și pop.) Pământ pietros sau nisipos, neproductiv, sterp. – Piatră + suf. -iș.

pietroi
PIETRÓI, pietroaie, s.n. Augmentativ al lui piatră; bolovan. – Piatră + suf. -oi.

pietros
PIETRÓS, -OÁSĂ, pietroși, -oase, adj. 1. (Despre locuri, drumuri etc.) Plin de pietre, cu multe pietre. ♦ (Despre pământ) Care conține piatră; care (din cauza pietrelor) este neproductiv, sterp. 2. Tare (ca piatra), dur; p. ext. puternic, rezistent, robust, voinic. 3. (Despre fructe) Care are miezul consistent, tare, cărnos. ♢ Cireșe pietroase (și substantivat, f. pl.) = varietate de cireșe cu pulpă tare. – Piatră + suf. -os.

pietrosel
PIETROȘÉL, pietroșei, s.m. 1. Nume dat mai multor pești: a) pește mic de culoare cafeniu-închis pe spate și galbenă pe burtă (Umbra krameri); b) porcușor. 2. Nume dat mai multor păsări migratoare care trăiesc între stânci și prin locuri pietroase. ♢ Pietroșel sur = pasăre mică, cenușie pe spate și galbenă-ruginie pe piept; pietrar (Oenanthe oenanthe). Pietroșel cânepiu = cânepar. – Pietros + suf. -el.

pietrui
PIETRUÍ, pietruiesc, vb. IV. Tranz. A acoperi cu piatră un drum, o șosea etc. – Piatră + suf. -ui.

pietruire
PIETRUÍRE, pietruiri, s.f. Acțiunea de a pietrui și rezultatul ei; pietruit^1. – V. pietrui.

pietruit
PIETRUÍT^1 s.n. Pietruire. – V. pietrui.

PIETRUÍT^2, -Ă, pietruiți, -te, adj. (Despre drumuri, șosele etc.) Acoperit cu piatră. – V. pietrui.

piez
PIÉZ^1, piezi, s.m. Unitate de măsură a presiunii, submultiplu al atmosferei. – Din fr. pièze.

PIÉZ^2 s.m. v. piază.

piezis
PIEZÍȘ, -Ă, pieziși, -e, adj., adv. 1. (Care este) aplecat într-o parte, oblic, diagonal; p. ext. strâmb. ♢ Expr. A zâmbi pieziș = a zâmbi din colțul gurii cu ironie, cu răutate, cu amărăciune. 2. (Care se află) în sau cu pantă (foarte) repede. 3. Fig. (Care este, se face etc.) ocolit, indirect; p. ext. (care are loc) (pe) ascuns, (pe) furiș, tainic. 4. (În legătură cu verbe ca „a privi”, „a se uita” etc. sau cu substantive ca „privire”, „ochi”) (Care este, se face etc.) lateral, dintr-o sau într-o parte; (care este) sașiu, cruciș; fig. (în mod) bănuitor, iscoditor. – Piez^2 + suf. -iș.

piezoceramic
PIEZOCERÁMIC, -Ă, piezoceramici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Denumire generică pentru un grup de ceramice piezoelectrice folosite în construcția rezonatoarelor și a filtrelor de calitate, a dozelor de pick-up, a traductoarelor de ultrasunete etc. 2. Adj. Referitor la ceramice piezoelectrice. [Pr.: pi-e-] – Din fr. piézo-céramique.

piezoelectric
PIEZOELÉCTRIC, -Ă, piezoelectrici, -ce, adj. (Fiz.) Care aparține piezoelectricității, privitor la piezoelectricitate, propriu piezoelectricității. [Pr.: pi-e-zo-e-] – Din fr. piézo-électrique.

piezoelectricitate
PIEZOELECTRICITÁTE s.f. (Fiz.) Proprietate a unor cristale ionice de a se polariza electric sub acțiunea unei deformări mecanice sau de a se deforma sub acțiunea unui câmp electric exterior. ♦ Modificare a dimensiunilor unui corp sub acțiunea câmpului electric. [Pr.: pi-e-zo-e-] – Din fr. piézo-électricité.

piezograma
PIEZOGRÁMĂ, piezograme, s.f. (Biol.) Curbă rezultată din înregistrarea fenomenelor biologice cu ajutorul cristalelor piezoelectrice. [Pr.: pi-e-] – Din fr. piézogramme.

piezometric
PIEZOMÉTRIC, -Ă, piezometrici, -ce, adj. (Fiz.) Referitor la piezometrie, de piezometrie. [Pr.: pi-e-] – Din fr. piézométrique.

piezometrie
PIEZOMETRÍE s.f. 1. (Fiz.) Măsurare a presiunilor (ridicate). 2. Ramură a fizicii care studiază compresibilitatea lichidelor. [Pr.: pi-e-] – Din fr. piézométrie.

piezometru
PIEZOMÉTRU, piezometre, s.n. (Fiz.) Aparat cu care se măsoară gradul de comprimare a lichidelor sau se determină presiunea statică a fluidelor. [Pr.: pi-e-] – Din fr. piézomètre.

pifan
PIFÁN, pifani, s.m. (Fam. și ir.) Infanterist. – Pifă + suf. -an.

pifa
PÍFĂ s.f. (Fam. și ir.) Infanterie. – Cf. Germ. P f i f f, „infanterist”.

piftie
PIFTÍE, piftii, s.f. Mâncare preparată din carne, oase și cartilaje (de porc), fierte timp îndelungat într-o zeamă (cu usturoi), care, după răcire, se încheagă și devine gelatinoasă; răcituri. ♢ Expr. (Fam.) A face (pe cineva) piftie = a bate foarte tare (pe cineva). – Din bg. pihtija, ngr. pihti.

pigment
PIGMÉNT, pigmenți, s.m. 1. Substanță colorată naturală produsă de celulele plantelor și animalelor și care colorează în mod specific țesuturile sau lichidele organice ale acestora. 2. Particulă solidă, colorată, insolubilă în mediul în care este suspendată, întrebuințată în industrie pentru colorare. – Din fr. pigment.

pigmenta
PIGMENTÁ, pigmentez, vb. I. 1. Refl. (Despre celule, țesuturi, părți ale plantelor și ale animalelor) A se colora prin pigmenți (1) care se formează prin acțiunea soarelui, în urma unor tulburări funcționale etc. 2. Tranz. A colora cu pigmenți (2) fibre textile, țesături etc. – Din fr. pigmenter.

pigmentar
PIGMENTÁR, -Ă, pigmentari, -e, adj. (Rar; despre celule, țesuturi etc.) Pigmentat. – Din fr. pigmentaire.

pigmentare
PIGMENTÁRE, pigmentări, s.f. Faptul de a (se) pigmenta; pigmentație. – V. pigmenta.

pigmentat
PIGMENTÁT, -Ă, pigmentați, -te, adj. (Despre celule, țesuturi etc.) Colorat într-un anumit fel prin pigmenți; care conține pigmenți. – V. pigmenta.

pigmentatie
PIGMENTÁȚIE, pigmentații, s.f. Pigmentare. ♦ Mod specific în care apar colorate celulele, țesuturile etc. în urma pigmentării. – Din fr. pigmentation.

pigmentogen
PIGMENTOGÉN, -Ă, pigmentogeni, -e, adj. Care produce pigmenți. – Din fr. pigmentogène.

pigmeu
PIGMÉU, -ÉE, pigmei, -ee, s.m. și f. (Rar la f.) 1. (Mitol.) Persoană care făcea parte dintr-o populație fabuloasă de pitici, despre care se credea, în antichitate, că locuiește în diverse ținuturi îndepărtate. 2. Persoană care aparține unor populații din Africa centrală, din bazinul fluviului Congo, cu înălțimea medie sub un metru și jumătate; p. gener. persoană de statură foarte mică. ♢ (Adjectival) Populație pigmee. 3. Fig. Persoană lipsită de orice valoare, de calități, de merite. – Din fr. pygmée.

piguleala
PIGULEÁLĂ, piguleli, s.f. (Pop.) Faptul de a piguli; p. ext. lucru care se face cu migală, pe încetul. – Piguli + suf. -eală.

piguli
PIGULÍ, pigulesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. (Despre păsări) A ciuguli. 2. A lua câte puțin (dintr-un aliment). ♦ A lucra cu migală la ceva; a migăli. ♦ Fig. A fura sau a înșela cu încetul, pe nesimțite. – Et. nec.

pihotas
PIHOTÁȘ, pihotași, s.m. (Înv. și reg) Infanterist. – Pihotă + suf. -aș.

pihota
PÍHOTĂ, pihote, s.f. (Înv. și reg.) (Unitate militară de) infanterie. [Var.: píotă s.f.] – Din pol. piechota, ucr. pihota, rus. pehota.

pijama
PIJAMÁ, pijamale, s.f. Îmbrăcăminte formată din pantaloni și bluză, care se poartă mai ales noaptea (în timpul somnului). – Din fr. pyjama.

pil
PIL interj. Strigăt cu care vânătorii îndeamnă câinele să se arunce asupra vânatului. – Din fr. pille.

pilaci
PILÁCI, -CE, pilaci, -ce, adj. (Fam.) Bețiv. – Pili^2 + suf. -aci.

pilaf
PILÁF, pilafuri, s.n. Mâncare de orez (sau arpacaș), gătită de obicei cu carne (de pasăre) sau cu legume, ciuperci etc. ♢ Expr. (Fam.) A face (pe cineva) pilaf = a) a bate (pe cineva) foarte tare; a nimici; b) a uimi peste măsură, a ului. – Din tc. pilâv, ngr. piláfi.

pilafciu
PILAFCÍU s.m. v. pilafgiu.

pilafgiu
PILAFGÍU, pilafgii, s.m. (Glumeț) Persoană căreia îi place pilaful. ♦ Epitet dat turcilor. [Var.: pilafcíu s.m.] – Pilaf + suf. -giu.

pilangiu
PILANGÍU, pilangii, s.m. (Fam.) Om bețiv. – Pili^2 + suf. -angiu.

pilastru
PILÁSTRU, pilaștri, s.m. Stâlp paralelipipedic prevăzut de obicei cu o bază și cu un capitel, care servește ca element de ornamentație sau de consolidare a unui zid. – Din fr. pilastre, it. pilastro.

pila
PÍLĂ^2, pile, s.f. 1. Dispozitiv (alcătuit din doi electrozi introduși într-un electrolit) care transformă energia dezvoltată de un agent chimic, termic sau luminos în energie electrică. 2. (În sintagma) Pilă atomică = ansamblu de instalații care servește la producerea treptată și reglabilă a fisiunii nucleare în lanț; reactor (nuclear). 3. (Elt.; în sintagma) ♢ Pilă electrochimică = pilă de curent continuu. 4. (Ieșit din uz) Teanc, grămadă formată din lucruri de același fel puse unele peste altele. 5. Picior de pod executat din zidărie, din piatră, din beton sau din metal; contrafort de beton care întărește un baraj. 6. (Fam.), Sprijin, ajutor (ilegal) dat cuiva de o persoană influentă pentru obținerea unui avantaj; p. ext. persoană care acordă acest sprijin. ♢ Expr. (Fam.) A pune (sau a băga) o pilă = a interveni (în mod abuziv) în favoarea cuiva sau pentru sine, a solicita o protecție (ilegală) pentru cineva sau pentru sine. A avea pile = a se bucura de protecția cuiva. – Din fr. pile.

PÍLĂ^1, pile, s.f. Unealtă de oțel călit, având una sau mai multe fețe prevăzute cu numeroși dinți mărunți și ascuțiți, folosită la ajustarea manuală sau mecanică a unor obiecte dure. ♦ Ustensilă metalică în formă de lamă cu suprafața crestată, folosită la netezirea unghiilor (după tăierea lor). – Din sl. pila.

pilc
PILC, pilcuri, s.n. (Tipogr.) Val de uns literele cu cerneală. – Din pol., ucr. pilka.

pilda
PÍLDĂ, pilde, s.f. 1. Ceea ce poate servi cuiva drept învățătură, drept model de urmat, drept termen de comparație; ceea ce poate servi ca obiect de imitație sau inspirație în privința formei, aspectului etc.; model, exemplu. ♢ Loc. adv. De pildă = de exemplu, bunăoară, cum ar fi. ♢ Expr. A lua pildă = a imita exemplul cuiva. ♦ Dovadă, probă, indiciu. ♦ Pedeapsă sau măsură drastică, menită să servească drept avertisment și pentru alții. 2. Povestire alegorică cu un cuprins religios sau moral, producție literară cu caracter moralizator, cu o structură apropiată de fabulă; parabolă; p. ext. maximă, sentință; proverb, zicală; semnificație, tâlc cuprins într-o asemenea povestire, maximă, zicală sau într-o acțiune oarecare, într-o faptă etc. ♢ Loc. prep. (Înv. și reg.) În pilda (cuiva) = cu aluzie, referitor (la cineva). ♦ Fabulă. – Din magh. példa.

pildui
PILDUÍ, pilduiesc, vb. IV. (Înv.) 1. Refl. A lua model, exemplu de la cineva sau ceva; a trage o învățătură. ♦ Tranz. A învăța sau a îndruma pe cineva prin exemple. 2. Tranz. A aplica cuiva o pedeapsă severă (care să servească drept pildă și altora). 3. Tranz. A exemplifica, a ilustra. – Pildă + suf. -ui.

pilduire
PILDUÍRE, pilduiri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a (se) pildui și rezultatul ei; povestire cu tâlc. ♦ Pedeapsă (aspră). – V. pildui.

pilduitor
PILDUITÓR, -OÁRE, pilduitori, -oare, adj. 1. Care servește sau poate servi drept pildă; exemplar. ♦ Care are caracter moralizator. 2. Grăitor, elocvent, ilustrativ; convingător. [Pr.: -du-i-] – Pildui + suf. -tor.

pileala
PILEÁLĂ, pileli, s.f. (Fam.) Faptul de a pili^2. ♦ (Concr.) Băutură alcoolică. – Pili^2 + suf. -eală.

pileat
PILEÁT, pileați, s.m. Nume dat de către romani nobililor daci. [Pr.: -le-at] – Din lat. pileati.

pili
PILÍ^2, pilesc, vb. IV. (Fam.) 1. Tranz. A bea, a consuma (în exces) băuturi alcoolice. 2. Refl. A se îmbăta (ușor), a se ameți de băutură. – Cf. țig. p i l o.

PILÍ^1, pilesc, vb. IV. Tranz. A ajusta, a fasona, a finisa prin așchiere un obiect dur (de obicei metalic) cu ajutorul pilei^1. – Din pilă^1.

pilier
PILIÉR, piliere, -i, subst. 1. S.n. Porțiune dintr-un zăcământ delimitată prin lucrări miniere sau cuprinsă între zone de exploatare. 2. S.m. (Rugbi) Fiecare dintre cei doi înaintași din prima linie care încadrează pe taloner într-un meleu. [Pr.: -li-er] – Din fr. pilier.

pilifera
PILIFÉRĂ, pilifere, adj. (Bot.; în sintagma) Zonă piliferă = porțiune din rădăcină (sau din ramificațiile ei) cu perișori absorbanți. – Din fr. pilifère.

pilire
PILÍRE, piliri, s.f. Acțiunea de a pili^1 și rezultatul ei; pilit^1. – V. pili^1.

pilit
PILÍT^1 s.n. Pilire. – V. pili^1.

PILIT^2, -Ă, piliți, -te, adj. (Despre obiecte dure, de obicei metalice) Ajustat, fasonat, finisat prin așchiere cu pila^1. – V. pili^1.

PILÍT^3, -Ă, piliți, -te, adj. (Fam.) (Ușor) beat, amețit de băutură; cherchelit. – V. pili^2.

pilitura
PILITÚRĂ, pilituri, s.f. Ceea ce se desprinde dintr-o piesă în urma pilirii. – Pili^1 + suf. -tură.

pilocarp
PILOCÁRP, pilocarpi, s.m. Arbore originar din America de Sud, cu flori mari, ale cărui frunze conțin pilocarpină (Pilocarpus jaborandi). – Din fr. pilocarpe.

pilocarpina
PILOCARPÍNĂ s.f. (Chim.) Alcaloid care se extrage din frunzele unor arbuști tropicali (Pilocarpus) și care are diverse întrebuințări în medicină. – Din fr. pilocarpine.

pilon
PILÓN, piloni, s.m. 1. (Adesea fig.) Stâlp puternic care susține o construcție sau o parte a unei construcții. ♦ Element decorativ în formă de stâlp prismatic, așezat la capătul unui pod (de o parte și de alta), la intrarea într-o expoziție etc. 2. Construcție masivă la monumente sau la temple, de o parte și de alta a intrării. 3. Suport de metal, de beton armat sau de lemn care servește la susținerea conductelor și izolatoarelor liniilor electrice aeriene, a antenelor electromagnetice etc. – Din fr. pylône.

pilona
PILONÁ, pilonez, vb. I. Tranz. A îndesa (cu maiul sau cu o placă grea) pământul, un material granular etc. – Din fr. pilonner.

pilonare
PILONÁRE, pilonări, s.f. Acțiunea de a pilona și rezultatul ei. – V. pilona.

pilor
PILÓR, pilori, s.m. Orificiu (format dintr-un mușchi inelar) prin care stomacul comunică cu duodenul. – Din fr. pylore.

pilos
PILÓS^1, -OÁSĂ, piloși, -oase, adj. (Pop.; despre ființe) Tare, puternic, rezistent; p. ext. răbdător; tenace. – Pilă^1 + suf. -os.

PILÓS^2, -OÁSĂ, piloși, -oase, adj. (Anat.) Care aparține părului, privitor la păr; care are păr. – Din fr. pileux, lat. pilosus, -a.

pilot
PILÓT^1, piloți, s.m. 1. Persoană calificată care conduce în mod efectiv o aeronavă. 2. Persoană calificată care manevrează cârma unei nave (mai ales în regiunile în care navigația este dificilă). 3. Persoană care conduce sau ajută la conducerea unor vehicule feroviare prin locuri dificile. 4. (În sintagmele) Pilot automat (de comandă) = sistem tehnic care conduce automat o aeronavă sau o navă. Stație-pilot = inslalație experimentală în care se fabrică de probă un anumit produs înainte de fabricarea în serie. Știință pilot = știință care orientează alte discipline prin noțiunile și metodele ei. – Din fr. pilote.

PILÓT^2, piloți, s.m. Stâlp de lemn, de oțel sau de beton (armat), fixat în pământ (vertical sau înclinat) pentru a transmite la straturile de teren rezistent greutatea construcțiilor de deasupra sau pentru a consolida terenul; stâlp de susținere. – Din fr. pilot.

pilota
PILOTÁ, pilotez, vb. I. 1. Tranz. A conduce în calitate de pilot^1 o navă, a aeronavă, o locomotivă etc. ♦ Fig. A conduce, a îndruma. 2. Intranz. (Despre nave, aeronave, locomotive etc.) A-și încetini mersul (din cauza nesiguranței parcursului); a face manevre. – Din fr. piloter.

pilotaj
PILOTÁJ, pilotaje, s.n. 1. Faptul de a conduce o navă, o aeronavă, o locomotivă în calitate de pilot^1; pilotare; știința și tehnica acestei conduceri. 2. Încetinire a mersului unui vehicul aerian sau terestru din cauza unor condiții speciale (porțiuni periculoase ale traseului, intrări în porturi, vizibilitate scăzută etc.). – Din fr. pilotage.

pilotare
PILOTÁRE, pilotări, s.f. Acțiunea de a pilota și rezultatul ei; pilotaj. – V. pilota.

pilota
PÍLOTĂ, pilote, s.f. 1. Un fel de plapumă călduroasă, de forma unei perne mari umflate, umplută cu fulgi sau cu puf. 2. (Reg.) Bagaj, calabalâc. [Acc. și: pilótă] – Et. nec.

pilotina
PILOTÍNĂ, pilotine, s.f. Ambarcație care conduce navele ce intră sau ies dintr-un port și care aduce pilotul^1 pe aceste nave. – Din fr. pilotin.

pilozitate
PILOZITÁTE, pilozități, s.f. (Anat.) Prezența părului pe fața, pe corpul și pe membrele unei persoane, care constituie unul dintre caracterele ei sexuale secundare. – Din fr. pilosité.

pilug
PILÚG, piluge, s.n. (Reg.) Pisălog (1). ♢ Expr. (Fam.) A tunde (pe cineva) pilug = a tunde (pe cineva) până la piele. [Var.: chilúg s.n.] – Cf. p i u ă.

pilula
PILÚLĂ, pilule, s.f. Mic preparat medicamentos de formă sferică sau circulară, care se ia pe cale bucală; hap, bulin, drajeu. – Din fr. pilule.

pimnita
PÍMNIȚĂ s.f. v. pivniță.

pin
PIN^1 prep. v. prin.

PIN^2, pini, s.m. Arbore din familia pinaceelor, înalt până la 40 de metri, cu frunze persistente în formă de ace lungi, cu scoarța roșcată și lemnul rezistent (Pinus silvestris). ♢ Pin maritim = varietate de pin^2 cu lemnul poros și bogat în rășină, plantat pentru fixarea dunelor mișcătoare (Pinus maritima). – Lat. pinus.

PIN^3, pini, s.m. (Electron.) Terminal al unui circuit integrat. – Din engl. pin.

pinacee
PINACÉE, pinacee, s.f. (La pl.) Familie de arbori rășinoși din încrengătura gimnospermelor, cu tulpină în general dreaptă, cu frunze aciculare persistente la majoritatea speciilor, cu flori grupate în conuri; abietacee; (și la sg.) arbore din această familie. – Din fr. pinacées.

pinacoteca
PINACOTÉCĂ, pinacoteci, s.f. Colecție mare de tablouri; muzeu în care se expune și se păstrează o asemenea colecție. – Din fr. pinacothèque, germ. Pinakothek.

pinasa
PINÁSĂ, pinase, s.f. 1. Barcă folosită în marina militară. 2. Ambarcațiune cu motor folosită la pescuitul sardelelor. – Din fr. pinasse.

pincenez
PINCE-NEZ s.n. Ochelari care se prind pe nas cu ajutorul unui arc. [Pr.: pens-né] – Cuv. fr.

pindaric
PINDÁRIC, -Ă, pindarici, -ce, adj. (Livr.; despre poezii, versuri, etc.) Care este scris in genul poetului antic grec Pindar. – Din fr. pindarique.

pineala
PINEÁLĂ, pineale, adj. (În sintagma) Glandă pineală = mică glandă situată în masa encefalului, care determină prin secreția ei dezvoltarea caracterelor sexuale; epifiză. [Pr.: -ne-a-] – Din fr. pinéal.

pingea
PINGEÁ, pingele, s.f. Bucată de talpă folosită pentru a înlocui partea anterioară a tălpilor uzate (uneori și tocurile); p. ext. partea anterioară a tălpii încălțămintei, pe care se calcă. [Var.: pingícă s.f.] – Din tc. pençe.

pingeli
PINGELÍ, pingelesc, vb. IV. Tranz. A pune sau a face să pună pingele la o încălțăminte (uzată); a tălpui. – Din pingea.

pingelire
PINGELÍRE, pingeliri, s.f. Acțiunea de a pingeli și rezultatul ei. – V. pingeli.

pingelit
PINGELÍT, -Ă, pingeliți, -te, adj. (Despre încălțăminte) Căruia i s-au pus pingele. – V. pingeli.

pingica
PINGÍCĂ s.f. v. pingea.

pingpong
PING-PÓNG s.n. (Astăzi rar) Tenis de masă. – Din fr., engl. ping-pong, germ. Pingpong.

pingpongist
PING-PONGÍST, -Ă, ping-pongiști, -ste, s.m. și f. (Astăzi rar) Persoană care practică tenisul de masă. – Ping-pong + suf. -ist.

pinguin
PINGUÍN, pinguini, s.m. Nume dat unor genuri diferite de păsări palmipede marine, cu ciocul lung, cu aripile scurte, negre, improprii pentru zbor, servind ca înotătoare, cu picioarele scurte, situate la extremitatea posterioară a trunchiului, cu pieptul alb, cu mersul legănat, care trăiesc în grupuri în regiunile polare sudice. – Din fr. pingouin.

pinion
PINIÓN, pinioane, s.n. Roată dințată cu un număr mic de dinți, care intră în componența unui angrenaj, servind la punerea în mișcare a altor roți din angrenajul respectiv. [Pr.: -ni-on] – Din fr. pignon.

piniped
PINIPÉD, pinipede, s.n. (La pl.) Ordin de mamifere răspândite în regiunile reci, al căror corp fusiform, cu membrele transformate în înotătoare, este adaptat vieții acvatice; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. – Din fr. pinnipèdes.

pinola
PINÓLĂ, pinole, s.f. Axul păpușii mobile de strung, în care se fixează o unealtă de găurire sau de filetare ori un vârf de susținere a uneia dintre capetele piesei care se prelucrează. – Din germ. Pinole.

pinot
PINÓT, pinoturi, s.n. Numele mai multor soiuri de viță de vie superioare de origine franceză, cultivate pentru obținerea vinului; p. ext. vin produs din strugurii acestor soiuri. [Pr.: pinó] – Din fr. pinot.

pinten
PÍNTEN, pinteni, s.m. 1. Obiect de metal în formă de potcoavă, prevăzut cu o rotiță dințată, cu un vârf etc., pe care călăreții îl prind la călcâiul cizmelor și care le servește pentru a îmboldi calul la mers; p. ext. lovitură dată calului cu acest obiect. ♢ Expr. A da pinteni = a) a împunge, a îmboldi calul cu pintenii pentru a-l face să meargă mai repede; b) a (se) zori, a (se) grăbi. A bate din pinteni = (mai ales despre militari) a lovi călcâiele unul de altul, făcând să sune pintenii, și a lua poziția (reglementară) de drepți. A bate din pinteni (de bucurie) = a-și manifesta bucuria în chip zgomotos. 2. P. anal. (La unele păsări, mai ales la cocoși) Formație cornoasă situată în partea de dinapoi și de jos a piciorului, deasupra labei. ♦ Protuberanță situată în partea de dinapoi și de jos a piciorului calului sau boului, deasupra gleznei. 3. P. anal. Numele unor părți de plante sau (cu determinări) al unor plante care au de obicei proeminențe, protuberanțe, excrescențe etc. 4. Proeminență a unei piese care servește la limitarea cursei altei piese în mișcare sau ca punct de articulație. ♦ Unealtă cu care apicultorii fixează fagurele pe ramă. 5. Construcție sau element de construcție care seamănă cu un pinten (1) și care susține sau întărește o zidărie, un terasament, consolidează un mal etc. 6. Porțiune de teren care depășește nivelul din jur; vârf mic, culme care se desprinde dintr-un ansamblu deluros sau muntos unitar. – Din sl. *pentĩnŭ.

pintenas
PINTENÁȘ, pintenași, s.m. 1. Diminutiv al lui pinten. 2. (Bot.) Nemțișor de câmp. – Pinten + suf. -aș.

pintenat
PINTENÁT, -Ă, pintenați, -te, adj. 1. (Despre încălțăminte) Care are pinteni (1), cu pinteni. ♦ (Substantivat, m.; fam. sau ir.) Ofițer sau gradat. 2. (Despre păsări) Cu pinteni (2); pintenog; p. ext. în formă de pinten. + (Substantivat, m.) Cocoș. 3. (Despre plante sau părți ale lor) Cu pinten (3) sau cu aspect de pinten. – Pinten + suf. -at.

pintenog
PINTENÓG, -OÁGĂ, pintenogi, -oage, adj., s.f. I. Adj. 1. (Despre animale) Cu pete de altă culoare (de obicei albe) în partea inferioară a picioarelor. 2. (Despre păsări) Pintenat (2). II. S.f. Plantă erbacee din familia compozitelor, cu florile galbene ca lămâia. (Carthamus lanatus). – Din sl. pontonogŭ.

pintre
PÍNTRE prep. v. printre.

pinta
PÍNȚĂ, pințe, s.f. (Zool.; reg.) Popândău. – Et. nec.

pinula
PINÚLĂ, pinule, s.f. 1. Placă de metal având o deschizătură și un fir de vizare, care servește la stabilirea aliniamentelor de teren. 2. Fiecare dintre frunzulițele care constituie o frunză de ferigă. – Din fr. pinnule.

pinzgau
PÍNZGAU subst. 1. Rasă de bovine de lapte și carne, de culoare roșie-castanie, cu o dungă albă care străbate în întregime spinarea. 2. Rasă de cai masivi, folosiți la tracțiune. [Pr.: pințgau] – Din germ. Pinzgau.

piodermita
PIODERMÍTĂ, piodermite, s.f. Nume generic dat inflamațiilor supurative ale pielii, produse de stafilococi și streptococi. [Pr.: pi-o-] – Din fr. pyodermite.

piogen
PIOGÉN, -Ă, piogeni, -e, adj. (Med.; despre răni) Care produce puroi; (despre agenți patogeni) care determină producerea puroiului. [Pr.: pi-o-] – Din fr. pyogène.

piolet
PIOLÉT, pioleți, s.m. Instrument asemănător cu un mic târnăcop, folosit de alpiniști. [Pr.: pi-o-] – Din fr. piolet.

pion
PIÓN, pioni, s.m. 1. Fiecare dintre cele șaisprezece piese de cea mai mică valoare de la jocul de șah, așezate, la începutul partidei, înaintea celorlalte piese. 2. Fig. Luptător pentru o cauză, pentru o idee nouă, exponent al unei concepții noi. [Pr.: pi-on] – Din fr. pion.

pionefrita
PIONEFRÍTĂ, pionefrite, s.f. (Med.) Infecție a rinichiului cu infiltrații purulente difuze. [Pr.: pi-o-] – Din fr. pyonéphrite.

pioner
PIONÉR, -Ă subst. v. pionier.

pioneza
PIONÉZĂ s.f. v. piuneză.

pionier
PIONIÉR, -Ă, pionieri, -e, subst. 1. S.m. și f. (Ieșit din uz) Membru al organizației de masă a elevilor de 7-14 ani, care, avea ca scop educarea comunistă a elevilor. 2. S.m. și f. Persoană care face parte dintr-un grup (de coloniști sau de emigranți) care pune bazele unei vieți civilizate într-un ținut nelocuit. ♦ Fig. Persoană care lucrează cea dintâi într-un domeniu nou, încă necercetat, care pune bazele unei metode noi, unei activități noi; deschizător de drumuri într-un domeniu oarecare de activitate. 3. S.m. Militar care face parte dintr-o unitate de geniu pregătită special pentru a executa construcțiile necesare operațiilor militare, barajele de mine etc. [Pr.: pi-o-ni-er. – Var.: (pop.) pionér, -ă subst.] – Din fr. pionnier, germ. Pionier, (1) rus. pioner.

pionierat
PIONIERÁT, pionierate, s.n. Misiune, sarcină de pionier; activitate de pionier. [Pr.: pi-o-ni-e-] – Pionier + suf. -at.

pionieresc
PIONIERÉSC, -EÁSCĂ, pionierești, adj. Care aparține pionierilor (1), privitor la pionieri. [Pr.: pi-o-ni-e-] – Pionier + suf. -esc.

pioree
PIORÉE s.f. (Med.) Scurgere de puroi dintr-un focar infecțios. ♢ Pioree alveolară = paradentoză. [Pr.: pi-o-re-e] – Din fr. pyorhée.

pios
PIÓS, PIOÁSĂ, pioși, pioase, adj. (Despre oameni) Pătruns de sentimente de evlavie (religioasă) sau de afecțiune plină de respect; (despre manifestări, acțiuni, creații ale oamenilor) care exprimă, denotă evlavie sau o afecțiune respectuoasă; care este determinat de evlavie sau de o afecțiune respectuoasă. [Pr.: pi-os] – Din fr. pieux.

piosenie
PIOȘÉNIE, pioșenii, s.f. (Rar) Pietate. [Pr.: pi-o-] – Pios + suf. -enie.

piota
PÍOTĂ s.f. v. pihotă.

piotorax
PIOTORÁX s.n. Boală care constă în formarea și acumularea de puroi în cavitatea pleurală. [Pr.: pi-o-] – Din fr. pyothorax.

pipa
PIPÁ, pipez, vb. I. Intranz. și tranz. (Reg.) A fuma (cu pipa). [Prez. ind. și: pip] – Din pipă.

pipat
PIPÁT s.n. (Reg.) Faptul de a pipa. – V. pipa.

pipa
PÍPĂ, pipe, s.f. 1. Obiect format dintr-o parte mai groasă și scobită, în care se pune tutunul, și dintr-un tub (curbat) prin care se trage fumul; p. restr. partea mai groasă și scobită a acestui obiect; p. ext. (cantitatea de) tutun care intră în această parte a obiectului; lulea. 2. Piesă de porțelan curbată la un capăt, folosită pentru protejarea instalațiilor electrice împotriva apei de ploaie la intrarea lor în pereții unei clădiri. 3. Piesă a distribuitorului motorului cu aprindere electrică, care închide succesiv circuitele electrice ale bujiilor motorului. – Din magh. pipa.

pipai
PIPĂÍ, pípăi, vb. IV. Tranz. 1. A atinge (ușor și repetat) un obiect ori o ființă cu degetele sau cu palma pentru a se încredința că există sau pentru a constata forma, consistența, calitatea etc.; a cerceta, a examina tactil. ♢ Refl. Se pipăie pe frunte. ♢ Loc. adv. Pe pipăite = atingând, punând mâna (pe obiectul în cauză). ♦ A mângâia (o femeie) atingând (ușor și repetat) cu degetele sau cu palma. ♦ P. anal. A atinge cu laba, cu botul, cu tentaculele etc. pentru a percepe ceva. 2. Spec. (Med.) A palpa. ♦ A lua pulsul. 3. A merge cu nesiguranță, fără să vadă (bine) și folosindu-se de mâini, de baston etc.; a orbecăi. ♢ Loc. adv. Pe pipăite = cu nesiguranță, pe dibuite, bâjbâind. ♦ Tranz. și intranz. A căuta ceva cu mâna pe nevăzute; a dibui, a bâjbâi. 4. Fig. A încerca să afle ceva, a sonda, a tatona; a bănui, a intui că există (într-un anumit fel). – Din sl. pipati.

pipaiala
PIPĂIÁLĂ, pipăieli, s.f. Pipăire. [Pr.: -pă-ia-] – Pipăi + suf. -eală.

pipaibil
PIPĂÍBIL, -Ă, pipăibili, -e, adj. (Fam.) Palpabil. – Pipăi + suf. -bil.

pipaire
PIPĂÍRE, pipăiri, s.f. Acțiunea de a (se) pipăi și rezultatul ei; pipăială, pipăitură. – V. pipăi.

pipait
PIPĂÍT^1 s.n. Faptul de a (se) pipăi. ♦ Unul dintre simțuri, cu ajutorul căruia, atingând corpurile cu suprafața sensibilă a pielii, luăm cunoștință de calitățile lor palpabile (formă, consistență, umiditate etc.). – V. pipăi.

PIPĂÍT^2, -Ă, pipăiți, -te, adj. (Astăzi rar) Palpabil; evident; concret, material. – V. pipăi.

pipaitura
PIPĂITÚRĂ, pipăituri, s.f. (Rar) Pipăire. [Pr.: -pă-i-] – Pipăi + suf. -tură.

pipara
PIPĂRÁ vb. I. v. pipera.

piparat
PIPĂRÁT, -Ă adj. v. piperat.

piparatura
PIPĂRĂTÚRĂ, pipărături, s.f. (Rar) Mâncare piperată, picantă. – Pipăra + suf. -ătură.

piparus
PIPĂRÚȘ, pipăruși, s.m., s.n. 1. S.m. (Bot.; pop.) Ardei; p. restr. fructul acestei plante (în special ardeiul iute). 2. S.n. Numele unui dans popular care se joacă mai ales la nunți; melodie după care se execută acest dans. – Piper + suf. -uș.

pipeline
PIPE-LINE subst. Conductă pentru transportul la distanță al fluidelor și, mai rar, al solidelor. [Pr.: páip-lain] – Cuv. engl.

piper
PIPÉR, (1, 2) piperi, s.m., (3) s.n. 1. S.m. Plantă tropicală din familia piperaceelor, cu tulpina lungă și subțire, târâtoare sau agățătoare, ale cărei fructe, în formă de boabe (negre la maturitate), sunt folosite (ca atare sau pisate) drept condiment (Piper nigrum); p. restr. (la sg.; de obicei cu sens colectiv) fructul acestei plante; boabele pisate ale acestei plante. ♢ Loc. adj. Cu piper = (despre glume, anecdote etc.) piperat (3), ușor indecent, picant. ♢ Expr. (Fam.) A avea (sau a fi cu) piper pe limbă = a fi ironic, răutăcios, caustic. A i se sui (sau a-i veni cuiva) piperul la nas = a se supăra, a se mânia. A da (cuiva) cu piper (pe) la nas = a supăra, a mânia, a ofensa (pe cineva); a face (cuiva) aluzii răutăcioase. A face (pe cineva) cu sare și cu piper = a dojeni, a mustra aspru (pe cineva); a face cu ou și cu oțet. A-i sta (cuiva) ca piperu-n nas = a-i fi (cuiva) nesuferit; a-i sta ca sarea-n ochi. ♦ Fig. Element dinamic, înviorător sau plin de haz. 2. S.m. (Bot.; reg.) Ardei; p. restr. fructul acestei plante. ♢ (în compusul) Piperul-apelor = silnic (Glechoma hederacea). ♢ Piper roșu = boia de ardei. 3. S.n. Numele unui dans popular care se joacă la nunți; melodie după care se execută acest dans. – Din ngr. pipéri, sl. piperŭ.

pipera
PIPERÁ, piperez, vb. I. Tranz. A pune piper (1) sau, p. ext., alte condimente (iuți) în mâncare. ♦ (Rar) A ustura, a pișca (în urma consumării unui aliment puternic condimentat). [Var.: pipărá vb. I.] – Din piper.

piperacee
PIPERACÉE, piperacee, s.f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate cu proprietăți aromatice, cu flori mici, dispuse în amenți lungi, și cu fructul în formă de boabe; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. pipéracées, lat. piperaceae.

piperat
PIPERÁT, -Ă, piperați, -te, adj. 1. (Despre mâncăruri și băuturi) În care s-a pus (prea mult) piper (1) sau, p. ext., alte condimente (iuți); condimentat, picant, aromat. ♦ (Despre miresme, mirosuri) Înțepător, pătrunzător. 2. Fig. (Fam.; despre prețuri, dobânzi etc.) Foarte ridicat, exagerat, mare; (despre obiecte, mărfuri) care costă mult, scump. 3. Fig. (Despre anecdote, glume etc.) (Ușor) indecent, picant. [Var.: pipărát, -ă adj.] – V. pipera.

piperazina
PIPERAZÍNĂ, piperazine, s.f. Substanță care se prezintă sub formă de cristale incolore, solubile în apă, utilizată în medicină la tratamentul gutei, împotriva nisipului din urină etc. – Din fr. pipérazine, germ. Piperazin.

piperina
PIPERÍNĂ, piperine, s.f. Alcaloid care se găsește în piper. – Din fr. pipérine.

piperment
PIPERMÉNT, pipermenturi, s.n. Băutură preparată din alcool, sirop de zahăr și esență de mentă. – Din fr. pippermint.

piperniceala
PIPERNICEÁLĂ, piperniceli, s.f. Faptul de a se pipernici; pipernicire; aspect pipernicit. – Pipernici + suf. -eală.

pipernici
PIPERNICÍ, pipernicesc, vb. IV. Refl. (Despre animale, plante sau părți ale lor) A se opri din creștere, din dezvoltare sau a degenera din punct de vedere biologic (din cauza unor condiții neprielnice). – Et. nec.

pipernicie
PIPERNICÍE s.f. (Rar) Stare sau aspect pipernicit. – Pipernici + suf. -ie.

pipernicire
PIPERNICÍRE, piperniciri, s.f. Faptul de a se pipernici; piperniceală; închircire; sfrijire. – V. pipernici.

pipernicit
PIPERNICÍT, -Ă, piperniciți, -te, adj. (Despre animale, plante sau părți ale lor; adesea substantivat) Care s-a oprit din creștere, din dezvoltare sau a degenerat din punct de vedere biologic (din cauza unor condiții neprielnice); chircit, sfrijit. – V. pipernici.

pipernita
PIPÉRNIȚĂ, pipernițe, s.f. (Rar) 1. Vas ori cutie mică în care se ține piperul (1). 2. Piuliță (de lemn) sau râșniță mică în care se pisează piperul (sau ardeiul). – Din bg. pipernița.

piperuta
PIPERÚȚĂ, piperuțe, s.f. Plantă erbacee cu flori albe-albăstrii, cu vinișoare verzi pe dinafară și cu numeroase semințe negre; negrușcă (Nigella arvensis). – Piper + suf. -uță.

pipeta
PIPÉTĂ, pipete, s.f. Tub mic de sticlă (gradat), prevăzut cu o pară de cauciuc, folosit pentru a picura, a lua, a măsura etc. o cantitate mică de lichid; picătoare. ♦ Tub prin care se toarnă un lichid dintr-un vas în altul. – Din fr. pipette.

pipi
PÍPI subst. sg. (Fam.) Urină. [Acc. și: pipí] – Din fr. pipi.

pipirig
PIPIRÍG, pipirigi, s.m. Nume dat mai multor plante erbacee care cresc pe malul apelor sau prin locuri umede și mlăștinoase: a) plantă cu tulpina înaltă, cilindrică, de culoare verde și cu flori brune-roșcate, îngrămădite în spice la vârful tulpinii (Schoenoplectus lacustris); b) plantă cu tulpina formată din trei muchii, cu frunze late, cu flori verzi închis (Scirpus silvaticus); c) plantă cu tulpina aspră și rigidă, de culoare cenușie-verzuie sau albăstruie, terminată cu un spic care are la capăt un vârf ascuțit (Equisetum hiemale); d) plantă erbacee perenă cu tulpina triunghiulară, plină pe dinăuntru, cu frunze liniare cu nervuri paralele și cu inflorescențele compuse din 1-4 globușoare (Holoschoenus vulgaris). – Et. nec.

pipirigut
PIPIRIGÚȚ, pipiriguți, s.m. Mică plantă erbacee cu rizomul târâtor și cu tulpina cilindrică, terminată cu un spic de flori brune-verzui (Heleocharis palustris). – Pipirig + suf. -uț.

pipit
PIPÍT adj. invar. v. pepit.

pipota
PÍPOTĂ, pipote, s.f. Stomac musculos la unele păsări; rânză. ♦ (Fam. și ir.) Stomac de om. ♢ Expr. (Fam.) A i se umfla (cuiva) pipota = a) a se mânia; b) a fi foarte fudul, mândru. (Fam.) A-i crăpa (cuiva) pipota de nerăbdare = a fi foarte nerăbdător. – Et. nec.

pir
PIR s.m. Plantă erbacee perenă din familia gramineelor, cu rizom târâtor, cu frunze liniare aspre și cu flori verzi, grupate în spice, care crește spontan, împiedicând dezvoltarea plantelor de cultură (Agropyrum repens). ♢ Pir pădureț = specie înaltă de pir, care ajunge până la 1 m, cu frunzele aspre, cenușii-verzui și cu spicul lung și subțire (Agropyrum caninum). – Din bg. pir.

piramidal
PIRAMIDÁL, -Ă, piramidali, -e, adj. 1. Care are forma unei piramide (1), ca o piramidă. ♢ Celulă piramidală sau neuron piramidal = celulă nervoasă a substanței cenușii din creier. Os piramidal (și substantivat, m.) = unul dimtre oasele mici oare formează carpul. 2. Fig. De proporții foarte mari, enorm, uriaș; p. ext. foarte important, măreț; extraordinar, uimitor. – Din fr. pyramidal.

piramida
PIRAMÍDĂ, piramide, s.f. 1. Poliedru cu baza poligonală și fețele triunghiulare, care se unesc într-un vârf comun. 2. Monument funerar gigantic de piatră în formă de piramidă (1), ridicat pentru faraonii Egiptului antic; p. gener. edificiu arhitectonic monumental în formă de piramidă (1). 3. Grămadă (mare) de obiecte aranjate în formă de piramidă (1). ♦ (Mil.; ieșit din uz) Piramidă de arme (sau de puști, de carabine) = grup de puști sau de alte arme de foc așezate cu talpa patului pe pământ și sprijinite una de alta la vârful țevii. ♦ Figură de gimnastică executată de mai multe persoane, care se așază în rânduri suprapuse tot mai înguste pe măsură ce se apropie de vârf, în formă de piramidă (1); ansamblu de persoane astfel așezate. 4. Sistem de susținere a viței de vie portaltoi, alcătuit dintr-un stâlp înalt din vârful căruia pornesc 6-8 sârme fixate cu câte un țăruș lângă fiecare butuc de viță. 5. (Anat.; în sintagma) Piramidă bulbară = fiecare dintre proeminențele cordoanelor anterioare ale măduvei spinării, la nivelul bulbului rahidian. – Din ngr. piramís, -ídos, lat. pyramis, -idis, fr. pyramide.

piramidon
PIRAMIDÓN, piramidoane, s.n. Preparat farmaceutic sub formă de (comprimate din) pulbere cristalină albă, fără miros, solubilă în apă, folosit ca medicament împotriva febrei, a durerilor de cap, a nevralgiilor etc. – Din fr. pyramidon.

piranda
PIRÁNDĂ, pirande, s.f. (Pop.) Țigancă; nevastă de țigan. – Din țig. pirando.

piranometru
PIRANOMÉTRU, piranometre, s.n. Instrument folosit pentru măsurarea intensității radiației solare difuze. – Din fr. pyranomètre.

pirargirit
PIRARGIRÍT s.n. Minereu de argint de culoare roșu închis până la negru și cu luciu diamantin. – Din fr. pyrargyrite, germ. Pyrargyrit.

pirat
PIRÁT, pirați, s.m. Persoană care se îndeletnicește cu pirateria, care comite acte de piraterie; hoț de mare, corsar. ♦ Persoană care comite infracțiunea de piraterie aeriană. ♦ Fig. Individ fără scrupule, care se îmbogățește prin jaf, tâlhărie etc. – Din fr. pirate.

pirateresc
PIRATERÉSC, -EÁSCĂ, piraterești, adj. Care aparține piraților, privitor la pirați; piraticesc. – Piraterie + suf. -esc.

piraterie
PIRATERÍE, piraterii, s.f. Faptă prin care membrii echipajului unui vas, prin amenințări și violență, răpesc un alt vas ori bunurile sau persoanele aflate pe bordul lui; infracțiune săvârșită de autorii acestei fapte. ♦ Piraterie aeriană = (infracțiune care constă în) acte de amenințare și violență săvârșite de o persoană sau un grup înarmat asupra echipajului unui avion în scopul schimbării itinerarului acestuia. – Din fr. piraterie.

piraticesc
PIRATICÉSC, -EÁSCĂ, piraticești, adj. (Înv.) Pirateresc. – Pirat + suf. -icesc.

pire
PIRÉ s.n. v. piure.

piretic
PIRÉTIC, -Ă, piretici, -ce, adj. (Rar) Care provoacă febră; referitor la febră. – Din fr. pyrétique.

piretoterapie
PIRETOTERAPÍE s.f. Metodă terapeutică care constă în provocarea artificială a unei stări febrile cu diverse mijloace în scopul ridicării potențialului de apărare la boală a organismului. – Din fr. pyrétothérapie.

piretrina
PIRETRÍNĂ, piretrine, s.f. Substanță insecticidă extrasă din piretru. – Din fr. pyrethrine.

piretru
PIRÉTRU s.m. (Bot.) 1. Vetricea (Chrysanthemum alpinum). 2. Pulbere insecticidă fină, obținută din florile uscate ale piretrului (1). – Din fr. pirèthre.

pireu
PIRÉU s.n. v. piure.

pirex
PÍREX s.n. Sticlă rezistentă la variații bruște de temperatură, din care se fac mai ales aparate de laborator. – Din fr. pyrex.

pirexie
PIREXÍE, pirexii, s.f. Febră; p.ext. nume generic dat bolilor cu temperatură (ridicată). – Din fr. pyrexie.

pirgeometru
PIRGEOMÉTRU, pirgeometre, s.n. Aparat pentru măsurarea intensității radiației calorice terestre. [Pr.: -ge-o-] – Din fr. pyrogéomètre.

pirheliograf
PIRHELIOGRÁF, pirheliografe, s.m. Pirheliometru înregistrator. [Pr.: -li-o-] – Din fr. pyrhéliographe.

pirheliometru
PIRHELIOMÉTRU, pirheliometre, s.n. Aparat pentru măsurarea intensității radiației solare directe, pe baza determinării cantității de căldură rezultate prin absorbția acestei radiații. [Pr.: -li-o-] – Din fr. pyrhéliomètre, germ. Pyrheliometer.

piridina
PIRIDÍNĂ, piridine, s.f. Substanță organică aromatică, lichidă, incoloră, toxică, solubilă în apă, în alcool și în eter, cu miros caracteristic neplăcut, folosită la fabricarea unor medicamemte, a unor materii colorante etc. – Din fr. pyridine.

piridoxina
PIRIDOXÍNĂ, piridoxine, s.f. (Farm.) Substanță organică ce se găsește în drojdia de bere, grâu, ficat, rinichi etc., jucând un rol important în menținerea integrității structurale și funcționale a multor țesuturi și organe; vitamina B_6; adermină. – Din fr., engl. pyridoxine.

piriform
PIRIFÓRM, -Ă, piriformi, -e, adj. Care are formă de pară^2. – Din fr. piriforme.

pirita
PIRÍTĂ, pirite, s.f. Sulfură de fier naturală, de culoare galbenă, cristalizată în sistem cubic, folosită mai ales ca materie primă la fabricarea acidului sulfuric. – Din fr. pyrite.

piritos
PIRITÓS, -OÁSĂ, piritoși, -oase, adj. (Despre substanțe chimice, minereuri) Care conține (multă) pirită. – Din fr. pyriteux.

pirobalistica
PIROBALÍSTICĂ s.f. (Mil.) Disciplină care studiază lansarea proiectilelor prin guri de foc. – Din fr. pyrobalistique.

piroclastic
PIROCLÁSTIC, -Ă, piroclastici, -ce, adj. Care este alcătuit din piroclastit; care se referă la piroclastite. – Din fr. proclastique.

piroclastit
PIROCLASTÍT, piroclastite, s.n. Rocă formată prin depozitarea materialului expulzat în timpul exploziilor vulcanice. – Din fr. pyroclastite.

piroelectric
PIROELÉCTRIC, -Ă, piroelectrici, -ce, adj. Referitor la piroelectricitate, de piroelectricitate. [Pr.: -ro-e-] – Din fr. pyro-électrique.

piroelectricitate
PIROELECTRICITÁTE s.f. Proprietate a unor cristale de a se polariza electric sub acțiunea unei variații de temperatură sau de a-și modifica temperatura sub acțiunea unui câmp electric exterior. [Pr.: -ro-e-] – Din fr. pyroélectricité.

pirofob
PIROFÓB, -Ă, pirofobi, -e, adj., s.m. și f. (Med.) Bolnav de pirofobie. – Din fr. pyrophobe.

pirofobie
PIROFOBÍE, pirofobii, s.f. (Med.) Teamă de foc. – Din fr. pyrophobie, engl. pyrophobia.

pirofor
PIROFÓR, pirofori, s.m. 1. Nume dat corpurilor care produc scântei și se aprind ușor în contact cu aerul (prin frecare sau ciocnire). 2. (La pl.) Gen de insecte coleoptere care emit lumină fosforescentă; (și la sg.) insectă care aparține acestui gen. – Din fr. pyrophore.

piroforic
PIROFÓRIC, -Ă, piroforici, -ce, adj. (Despre corpuri, materiale, substanțe etc.) Care are proprietățile unui pirofor (1). – Din fr. pyrophorique.

pirogalic
PIROGÁLIC adj. (În sintagma) Acid pirogalic = pirogalol. – Din fr. pyrogallique.

pirogalol
PIROGALÓL s.n. Substanță chimică în formă de cristale albe, cu gust amar, folosită în medicină (ca antiseptic), în tehnica fotografiei (ca revelator) etc.; acid pirogalic. – Din fr. pyrogallol.

piroga
PIRÓGĂ, pirogi, s.f. Ambarcație rudimentară, lungă și îngustă, cu vâsle sau cu pânze, construită prin scobirea sau cioplirea unui trunchi de copac ori confecționată din piei cusute, folosită de anumite populații din Africa, India, din insulele din sud-estul Asiei și din Oceanul Pacific. – Din fr. pirogue.

pirogen
PIROGÉN, -Ă, pirogeni, -e, adj. 1. Care este produs de foc. 2. Care provoacă febră. – Din fr. pyrogène.

pirogenare
PIROGENÁRE, pirogenări, s.f. Procedeu pentru realizarea unor reacții chimice între gaze la temperaturi înalte; piroliză. – Cf. fr. p y r o g é n a t i o n.

pirognostie
PIROGNOSTÍE, pirognostii, s.f. Metodă de analiză la cald pentru determinarea metalelor dintr-un mineral. – Din fr. pyrognostie.

pirograf
PIROGRÁF, pirografe, s.n. Aparat electric folosit în pirogravură. – Din fr. pyrographe, engl. pyrograph.

pirograva
PIROGRAVÁ, pirogravez, vb. I. Tranz. A grava desene pe un obiect de lemn, de piele, de os etc. cu ajutorul unui vârf de metal înroșit în foc sau cu un termocauter. – Din fr. pyrograver.

pirogravare
PIROGRAVÁRE, pirogravări, s.f. Acțiunea de a pirograva și rezultatul ei. – V. pirograva.

pirogravat
PIROGRAVÁT, -Ă, pirogravați, -te, adj. (Despre obiecte sau părți ale unor obiecte din lemn, os, piele etc.) Decorat cu pirogravuri; (despre desene, ornamente, inscripții etc.) executat prin pirogravare. – V. pirograva.

pirogravor
PIROGRAVÓR, pirogravori, s.m. Persoană care execută lucrări de pirogravură; specialist în pirogravură. – Din fr. pyrograveur.

pirogravura
PIROGRAVÚRĂ, (2) pirogravuri, s.f. 1. Tehnica, arta de a decora suprafața unor obiecte de lemn, de piele, de os etc. prin pirogravare. 2. Gravură, desen decorativ executat prin pirogravare; p. ext. obiect pirogravat. – Din fr. pyrogravure.

pirol
PIRÓL, piroli, s.m. Compus organic sub formă de lichid incolor cu miros de cloroform, produs prin distilarea uleiului de oase și folosit la fabricarea unor coloranți. – Din fr. pyrrol.

pirolatrie
PIROLATRÍE, pirolatrii, s.f. Cult primitiv al focului. – Din fr. pyrolâtrie.

pirolignos
PIROLIGNÓS adj. (În sintagma) Acid pirolignos = produs obținut prin distilarea uscată a lemnului, din care se extrag acidul acetic, alcoolul metilic și acetona. – Din fr. pyroligneux.

piroliza
PIROLÍZĂ s.f. (Chim.) Pirogenare. – Din fr. pyrolyse.

piroluzit
PIROLUZÍT, piroluzite, s.n. Bioxid natural de mangan folosit la extragerea manganului, în industria sticlei, la fabricarea vopselelor de ulei etc. – Din fr. pyrolusite.

piroman
PIROMÁN, -Ă, piromani, -e, s.m. și f. Persoană care suferă de piromanie. – Din fr. pyromane.

piromanie
PIROMANÍE s.f. Formă de tulburare psihică în care bolnavul simte impulsul nestăpânit de a da foc, de a distruge prin foc. – Din fr. pyromanie.

piromant
PIROMÁNT, -Ă, piromanți, -te, s.m. și f. Persoană care practică piromanția. – Din it. piromante.

piromantie
PIROMANȚÍE s.f. Încercare de a ghici viitorul prin observarea focului sau a flăcărilor, utilizată în Grecia antică. – Din fr. pyromancie.

pirometamorfism
PIROMETAMORFÍSM s.n. Totalitate a transformărilor suferite de rocile din vecinătatea imediată a unui corp eruptiv din cauza temperaturilor înalte. – Din fr. pyrométamorphisme.

pirometric
PIROMÉTRIC, -Ă, pirometrici, -ce, adj. Care ține de pirometrie, privitor la pirometrie. – Din fr. pyrométrique.

pirometrie
PIROMETRÍE s.f. Ramură a fizicii care studiază problemele legate de măsurarea temperaturilor înalte. – Din fr. pyrométrie.

pirometru
PIROMÉTRU, pirometre, s.n. Instrument folosit (în metalurgie) pentru măsurarea temperaturilor înalte. – Din fr. pyromètre.

piromorfit
PIROMORFÍT s.n. Minereu de plumb format în zona de oxidare a zăcămintelor bogate în plumb. – Din germ. Pyromorphit.

piron
PIRÓN, piroane, s.n. Cui (de oțel) lung și gros, curbat (în unghi drept) la unul din capete și folosit la îmbinarea pieselor unei construcții de lemn, la fixarea unui obiect greu pe perete etc.; p. gener. cui mare. ♢ Expr. (Fam.) A face (la) piroane (și cuie) = a clănțăni din dinți din cauza frigului; a dârdâi. (Fam.) A tăia (la) piroane = a spune minciuni. – Din sl. pironŭ.

pironi
PIRONÍ, pironesc, vb. IV. Tranz. 1. A bate, a prinde, a înțepeni, a fixa cu (sau în) piroane. 2. A împiedica pe cineva sau ceva să se miște; a obliga să stea pe loc; a fixa, a imobiliza. 3. A-și fixa, a-și îndrepta, a-și concentra ochii, privirea, atenția, gândul etc. într-o anumită direcție; a aținti. – Din piron.

pironire
PIRONÍRE, pironiri, s.f. Acțiunea de a pironi și rezultatul ei. – V. pironi.

pironit
PIRONÍT, -Ă, pironiți, -te, adj. 1. Bătut, înțepenit, fixat în piroane. 2. Imobil, nemișcat, încremenit. – V. pironi.

pirop
PIRÓP s.n. Silicat de magneziu și aluminiu din grupa granatului, de culoare roșie, roșiatică sau neagră, cristalizat în sistemul cubic, folosit ca piatră semiprețioasă. – Din fr. pyrope, germ. Pyrop.

piroplasmoza
PIROPLASMÓZĂ, piroplasmoze, s.f. Nume generic dat unui grup de boli parazitare ale animalelor domestice, provocate de paraziți monocelulari care pătrund în sânge, distrugând globulele roșii și producând febră mare. – Din fr. piroplasmose.

piroscaf
PIROSCÁF, piroscafe, s.n. (Ieșit din uz) Navă acționată cu aburi. – Din fr. pyroscaphe, it. piroscafo.

piroscop
PIROSCÓP, piroscoape, s.n. (Fiz.) Dispozitiv pentru determinarea aproximativă a temperaturilor înalte. – Din fr. pyroscope.

piroscopic
PIROSCÓPIC, -Ă, piroscopici, -ce, adj. (Fiz.) Referitor la piroscopie. – Din fr. pyroscopique.

pirosfera
PIROSFÉRĂ s.f. Zonă din interiorul pământului, de sub litosferă, presupusă a fi în stare fluidă și considerată sediul activității eruptive a vulcanilor; sima. – Din fr. pyrosphère.

pirostat
PIROSTÁT, pirostate, s.n. Aparat de supraveghere și de control al temperaturii și al arderii dintr-un focar de cazan sau de cuptor industrial. – Din fr. pyrostat.

pirostie
PIROSTÍE s.f. v. pirostrie.

pirostrie
PIROSTRÍE, pirostrii, s.f. 1. (Mai ales la pl.) Ustensilă de gospodărie făcută dintr-un cerc sau dintr-un triunghi de fier, sprijinit pe trei picioare, pe care se pun căldarea, ceaunul sau oala la foc; crăcană. 2. (Reg.; la pl.) Cunună care se pune pe capetele mirilor în timpul oficierii căsătoriei religioase; cununie. ♢ Expr. (Glumeț) A(-și) pune pirostriile (în sau pe cap) = a (se) căsători. [Var.: (înv. și reg.) pirostíe s.f.] – Din ngr. pirostiá, bg. pirostija.

pirosca
PIRÓȘCĂ, piroște, s.f. (Reg.) Colțunaș umplut cu carne, cartofi, brânză, marmeladă etc. [Pl. și: piroști] – Din rus. pirožki, ucr. pyrižky.

piroteala
PIROTEÁLĂ, piroteli, s.f. Faptul de a piroti; stare a celui care pirotește; picoteală, moțăială, somnolență. – Piroti + suf. -eală.

pirotehnic
PIROTÉHNIC, -Ă, pirotehnici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care aparține pirotehniei, privitor la pirotehnie; produs prin pirotehnie. 2. S.f. Pirotehnie. – Din fr. pyrotechnique.

pirotehnician
PIROTEHNICIÁN, pirotehnicieni, s.m. Specialist în pirotehnie. [Pr.: -ci-an] – Din fr. pyrotechnicien.

pirotehnie
PIROTEHNÍE, (2) pirotehnii, s.f. 1. Tehnica fabricării și utilizării unor dispozitive, a unor materiale care servesc la aprinderea munițiilor, a armelor de foc, a unor substanțe explozibile, a artificiilor etc. 2. Fabrică de muniții. – Din fr. pyrotechnie.

pirotermic
PIROTÉRMIC, -Ă, pirotermici, -ce, adj. Care dezvoltă căldură prin ardere. – Din fr. pyrothermique.

piroti
PIROTÍ, pirotesc, vb. IV. Intranz. 1. A fi copleșit de somn; a moțăi, a dormita, a ațipi. 2. A fi abătut și fără vlagă; a tânji, a lâncezi (de boală, de bătrânețe etc.); p. ext. a zăcea, a boli, a gogi. – Et. nec.

pirotina
PIROTÍNĂ s.f. Sulfură naturală de fier, cristalizată în sistemul hexagonal, de culoare galbenă închisă cu reflexe brune-roz. – Din fr. pyrrhotine.

piroxen
PIROXÉN, piroxeni, s.m. Rocă vulcanică formată din silicați naturali de magneziu, fier, calciu, aluminiu, sodiu, potasiu etc., care se prezintă sub formă de cristale prismatice cu luciu sticlos, de culoare verde-măslinie până la negru. – Din fr. pyroxène.

piroxenic
PIROXÉNIC, -Ă, piroxenici, -ce, adj. De natura piroxenului. – Din fr. pyroxénique.

piroxenit
PIROXENÍT, piroxenite, s.n. Rocă eruptivă, constituită mai ales din piroxen. – Din fr. pyroxénite.

piroxilina
PIROXILÍNĂ, piroxiline, s.f. Amestec de esteri ai celulozei, folosit la fabricarea explozivilor, a colodiului, a celuloidului, a lacurilor și a emailurilor. – Din fr. pyroxiline.

piroza
PIRÓZĂ, piroze, s.f. (Med.) Senzație de arsură în piept și în gât, determinată de iritația esofagului. – Din fr. pyrosis.

pirozea
PIROZEÁ s.f. v. peruzea.

pirpiriu
PIRPIRÍU, -ÍE, pirpirii, adj. 1. (Despre ființe) Care și-a încetat dezvoltarea normală sau a degenerat; firav, pipernicit, jigărit. 2. (Rar) Lipsit de avere. 3. (Despre oameni) Care este îmbrăcat sărăcăcios, jerpelit sau (prea) subțire; (despre îmbrăcăminte) prea subțire, nepotrivit cu vremea friguroasă, jerpelit. – Din tc. pırpıri.

pirueta
PIRUETÁ, piruetez, vb. I. Intranz. (Rar) A executa, a face piruete. [Pr.: -ru-e-] – Din piruetă. Cf. fr. p i r o u e t t e r.

pirueta
PIRUÉTĂ, piruete, s.f. Figură de dans constând din învârtirea completă a unui dansator, executată pe un singur picior; p. ext. rotire (rapidă) pe vârful picioarelor, pe călcâie etc. [Pr.: -ru-e-] – Din fr. pirouette.

pirui
PIRUÍ, pers. 3 píruie, vb. IV. Intranz. (Despre păsări) A cânta în triluri; a ciripi. – Formație onomatopeică.

piruit
PIRUÍT s.n. Faptul de a pirui; cântec în triluri al păsărilor; ciripit. – V. pirui.

pis
PIS interj. (Adesea repetat) Strigăt cu care se cheamă pisica. ♢ Expr. A nu zice (nici) pis = a nu spune nimic, a nu scoate nici o vorbă, a tăcea chitic. [Var.: pâs interj.] – Onomatopee.

pisa
PISÁ, pisez, vb. I. Tranz. 1. A zdrobi, a sfărâma o substanță, un corp solid prin loviri repetate (cu pisălogul, cu ciocanul etc.), pentru a le face mai mărunte sau a le preface în praf. 2. A bătători, a bătuci, a frământa cu picioarele zăpada, pământul etc.; p. ext. a dansa, a juca. 3. Fig. A bate tare, a snopi în bătaie. 4. Fig. A plictisi, a bate la cap, a sâcâi pe cineva, repetându-i același lucru; a pisălogi. – Lat. pi(n)sare.

pisanie
PISÁNIE, pisanii, s.f. Inscripție sculptată în piatră, în metal, pictată etc. pe morminte, la intrarea într-o biserică, într-o clădire etc., cuprinzând o invocație religioasă, numele ctitorului, motivarea zidirii sau date asupra monumentului respectiv. – Din sl. pisanije.

pisar
PISÁR, pisari, s.m. Funcționar de cancelarie însărcinat în trecut cu copierea sau redactarea unor acte, documente etc. și care adesea avea și alte sarcini administrative. [Var.: pisér s.m.] – Din sl. pisarĩ, pol. pisarz.

pisare
PISÁRE, pisări, s.f. Acțiunea de a pisa; pisat^1. – V. pisa.

pisat
PISÁT^1 s.n. Pisare. – V. pisa.

PISÁT^2, -Ă, pisați, -te, adj. 1. Mărunțit, zdrobit sau prefăcut în pulbere prin pisare. ♢ Expr. Cu oasele pisate = foarte obosit, mort de oboseală, extenuat. 2. Fig. (Fam.; despre oameni) Bătut tare, snopit în bătaie. – V. pisa.

pisageala
PISĂGEÁLĂ s.f. (Fam.) Faptul de a pisăgi. ♦ Fig. Bătaie zdravănă. ♦ Fig. Cicăleală, sâcâială, pisălogeală. ♦ Fig. Toceală, buchiseală. – Pisăgi + suf. -eală.

pisagi
PISĂGÍ, pisăgesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A pisa. – Din pisa.

pisalog
PISĂLÓG, -OÁGĂ, pisălogi, -oage s.n., adj. 1. S.n. Unealtă casnică (de lemn, de metal, de piatră etc.) de obicei rotunjită cu o măciucă la un capăt sau la amândouă, cu care se pisează ceva în piuliță sau în piuă; pilug. 2. Adj. (Fam.; adesea substantivat) Care plictisește pe cineva cu repetarea aceluiași lucru, cu insistențele. – Pisa + suf. -ălog.

pisalogeala
PISĂLOGEÁLĂ, pisălogeli, s.f. (Fam.) Faptul de a pisălogi; vorbire care plictisește, sâcâială, cicăleală. – Pisălogi + suf. -eală.

pisalogi
PISĂLOGÍ, pisălogesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A plictisi pe cineva cu repetarea aceluiași lucru, cu insistențele; a pisa (4). – Din pisălog.

pisc
PISC^1 interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită strigătul caracteristic al unor păsări, mai ales al puilor de pasăre. – Onomatopee.

PISC^2, piscuri, s.n. 1. Vârf ascuțit (și golaș) de munte sau de deal, dominând o vale sau o depresiune; piscan. 2. Capătul din față, ascuțit și încovoiat în sus, al unei ambarcații. 3. (Pop.) Parte a carului (sau a saniei) de care se fixează proțapul. – Et. nec.

piscan
PISCÁN, piscani, s.m. (Reg.) Pisc^2 (1). – Pisc^2 + suf. -an.

piscicol
PISCÍCOL, -Ă, piscicoli, -e, adj. Care ține de pești sau de piscicultură, privitor la pești sau la piscicultură. – Din fr. piscicole.

piscicultor
PISCICULTÓR, piscicultori, s.m. Specialist în piscicultură. – Din fr. pisciculteur.

piscicultura
PISCICULTÚRĂ s.f. Ramură a zootehniei care se ocupă cu creșterea peștilor în apele naturale și în cele amenajate. – Din fr. pisciculture.

pisciform
PISCIFÓRM, -Ă, pisciformi, -e, adj. În formă de pește. – Din fr. pisciforme.

piscina
PISCÍNĂ, piscine, s.f. 1. Bazin cu pești amenajat în scop decorativ sau productiv. 2. Bazin de înot. – Din fr. piscine.

piscivor
PISCIVÓR, -Ă, piscivori, -e, adj. (Livr.) Care se hrănește cu pește. – Din fr. piscivore.

piscoi
PISCÓI, piscoi, s.m. (Reg.) I. Tub sonor care intră în componența unor instrumente muzicale. II. Om mic de statură, sfrijit, pipernicit. – Et. nec.

piscui
PISCUÍ, pers. 3 piscuiește, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre păsări sau despre puii de pasăre) A ciripi, a piui. – Pisc^1 + suf. -ui.

piscuire
PISCUÍRE, piscuiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a piscui și rezultatul ei; piscuit. – V. piscui.

piscuit
PISCUÍT s.n. (Reg.) Faptul de a piscui. – V. piscui.

pisculet
PISCULÉȚ, pisculețe, s.n. (Rar) Diminutiv al lui pisc^2; piscușor. – Pisc^2 + suf. -uleț.

piscusor
PISCUȘÓR, piscușoare, s.n. (Rar) Pisculeț. – Pisc^2 + suf. -ușor.

piser
PISÉR s.m. v. pisar.

piseta
PISÉTĂ, pisete, s.f. (Chim.) Aparat de laborator care proiectează un jet lichid. – Din fr. pissette.

pisic
PISÍC, pisici, s.m. Pisoi. – Din pisică (derivat regresiv).

pisica
PISÍCĂ, pisici, s.f. I. 1. Mamifer domestic carnivor din familia felinelor, cu corpul suplu, acoperit cu blană deasă și moale de diferite culori, cu capul rotund, cu botul foarte scurt, cu maxilarele puternice și cu ghearele retractile și ascuțite (Felis domestica); spec. femela acestui animal. ♢ Pisică sălbatică = specie de pisică (I 1), mai mare decât aceasta, cu blana roșcată-cenușie cu dungi negre, care trăiește în pădure (Felis silvestris). ♢ Expr. A trăi (sau a se înțelege, a se iubi) ca câinele (sau ca șoarecele) cu pisica = a nu se înțelege, a trăi rău cu cineva. A umbla cu pisica-n traistă = a căuta să înșeli, să păcălești pe cineva. A cumpăra pisica în traistă = a se înșela la cumpărături (luând marfa pe nevăzute). A avea ochi de pisică = a) a avea privire ageră; b) a fi viclean. (Fam.) A avea nouă suflete ca pisica = a fi rezistent, a avea o mare vitalitate. A fi (sau a sta ca o) pisică plouată = a fi abătut, descurajat, fără chef; a arăta prost, a avea o ținută necorespunzătoare. A se spăla ca pisica, se spune despre cei care se spală superficial și, p. ext., despre cei neglijenți. Piere (sau moare) pisica, se spune pentru a arăta că se petrece ceva neobișnuit, de importanță deosebită. 2. Blană de pisică (I 1) prelucrată. 3. Compus: pisică-de-mare = specie de pește marin cu scheletul cartilaginos, lung de 60-100 cm, cu corpul turtit romboidal și cu coada terminată cu un spin veninos (Trygon pastinaca). II. Nume dat unor obiecte, instrumente, dispozitive, părți ale acestora etc., care prind sau trag ceva, se înfig în ceva etc. 1. Dispozitiv de agățare și de desprindere a berbecului din capătul cablului de ridicare de la sonetele cu cădere liberă. 2. Cărucior deplasabil pe o grindă sau pe un pod rulant, prevăzut cu un mecanism de ridicare a sarcinilor; cărucior de macara. 3. Mănunchi de sârme de oțel, folosit pentru curățarea de noroi sau de pământ a utilajelor de foraj. – Pis + suf. -ică.

pisiceala
PISICEÁLĂ, pisiceli, s.f. (Fam.) Alintare. – Pisici + suf. -eală.

pisicesc
PISICÉSC, -EÁSCĂ, pisicești, adj. (Rar) De pisică (I 1), privitor la pisică. – Pisică + suf. -esc.

pisiceste
PISICÉȘTE adv. Ca pisica (I 1). – Pisică + suf. -ește.

pisici
PISICÍ, pisicesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A se alinta; a se linguși. – Din pisică.

pisicos
PISICÓS, -OÁSĂ, pisicoși, -oase, adj. (Rar) Cu apucături de pisică (I 1), asemănător cu pisica; felin. ♦ Fig. (Fam.) Căruia îi place să se alinte. – Pisică + suf. -os.

pisicut
PISICÚȚ, pisicuți, s.m. Diminutiv al lui pisic. – Pisic + suf. -uț.

pisicuta
PISICÚȚĂ, pisicuțe, s.f. 1. Diminutiv al lui pisică (I 1). 2. (Rar) Ament (la salcie, stejar, alun). – Pisică + suf. -uță.

pisoar
PISOÁR, pisoare, s.n. Vas de faianță, de metal etc. montat pe un zid, care servește bărbaților pentru urinat; p. ext. parte a closetului public unde sunt instalate asemenea vase. – Din fr. pissoir.

pisoi
PISÓI, pisoi, s.m. Pui de pisică, pisic; (în special) cotoi. – Pis + suf. -oi.

pisoias
PISOIÁȘ, pisoiași, s.m. Diminutiv al lui pisoi. [Pr.: -so-iaș] – Pisoi + suf. -aș.

pisolit
PISOLÍT, pisolite, s.n. 1. Grăunte de minerale (calcit, minereu de fier și de mangan etc.), de forma și de mărimea unui bob de mazăre, depus de apele termale care conțin bicarbonat de calciu. 2. Rocă compusă din pisolite (1). – Din fr. pisolithe.

pisolitic
PISOLÍTIC, -Ă, pisolitici, -ce, adj. (Despre roci) Care este format din pisolite (1). – Din fr. pisolithique.

pistard
PISTÁRD, pistarzi, s.m. Ciclist specializat în concursuri pe pistă, pe velodrom. – Din fr. pistard.

pista
PÍSTĂ, piste, s.f. 1. Fâșie de teren amenajată ca drum și rezervată unei circulații speciale. ♦ Fâșie de teren (circulară, ovală etc.) amenajată pentru întreceri sau antrenamente sportive. ♦ Teren amenajat pentru rularea avioanelor la decolare și la aterizare. ♦ Loc rezervat pentru dans într-un loc public. 2. Fig. Făgaș, cale, curs; direcție. 3. (Adesea determinat prin „sonoră”) Fâșie de la marginea peliculei cinematografice, fâșie a unei benzi de magnetofon etc. pe care este făcută înregistrarea sonoră. – Din fr. piste, it. pista.

pistil
PISTÍL^1, pistiluri, s.n. 1. Organ femel de reproducere a plantelor fanerogame, format din ovar, stil și stigmat. 2. Piesă de sticlă, de porțelan etc. cu care se sfărâmă, se pulverizează, se amestecă sau se freacă în mojar substanțe chimice sau farmaceutice; pisălog. [Pl. și: pistile] – Din fr. pistil.

PISTÍL^2, pistiluri, s.n. Pastă consistentă de fructe, uscată în formă de foaie groasă; (la pl.) diferite varietăți de pastă. – Din tc. pestil.

pistol
PISTÓL^1, pistoale, s.n. 1. Armă de foc de dimensiuni mici, mânuită cu o singură mână; revolver. ♢ Pistol-mitralieră = armă automată ușoară, mai scurtă decât pușca-mitralieră, cu bătaie mai mică și mai ușor de mânuit; automat. Pistol de semnalizare sau pistol-rachetă (sau de rachetă) = pistol cu ajutorul căruia se trag rachetele de semnalizare. Pistol-portbandulă = pistol cu țeavă lungă care aruncă o bandulă purtătoare a unei parâme pentru salvarea naufragiaților sau o parâmă de remorcă. Pistol de dopuri = jucărie în formă de pistol (1), care, încărcată cu dopuri speciale de plută (cu praf de pușcă), produce o pocnitură puternică. Pistol de soc = jucărie rudimentară formată dintr-o țeavă de soc în care un piston, prin comprimarea aerului, împinge un dop (de plută, de câlți etc.) producând o pocnitură; p. restr. bețișorul care împinge dopul. ♢ Expr. Gol (ca un) pistol sau îmbrăcat pistol = gol de tot, în pielea goală; p. ext. sărac. Sărac (sau golan) pistol = foarte sărac. ♦ P. ext. Focurile, gloanțele trase cu pistolul (1). 2. (Sport) Denumire a unei probe de tir care se execută cu pistolul (1) prin trageri automate asupra unor ținte mișcătoare sau prin trageri cu foc asupra unei ținte fixe. 3. P. anal. (Tehn.) Aparat portativ cu forma apropiată de aceea a unui pistol (1), care servește pentru diferite operații tehnologice. ♢ Pistol de metalizare (sau de metalizat) = aparat portativ pentru acoperirea suprafeței unui obiect, prin împroșcare, cu metal topit. Pistol de vopsit (sau de zugrăvit) = aparat pulverizator pentru vopsirea (sau zugrăvirea) prin stropire a suprafețelor. Pistol de nituit = aparat folosit la nituire. Pistol de sudură = aparat de sudură. – Din ngr. pistóli, germ. Pistol.

PISTÓL^2, pistoli, s.m. Veche monedă de aur (spaniolă, italiană, engleză etc.), a cărei valoare a variat după epoci. – Din fr. pistole.

pistolar
PISTOLÁR, pistolari, s.m. 1. Specialist în tragerea cu pistolul^1 (1). ♦ (Sport) Trăgător specializat în probe de tir cu pistoletul. 2. Scandalagiu care se bate cu pistolul^1 (1). – Pistol^1 + suf. -ar.

pistolard
PISTOLÁRD, pistolarzi, s.m. (Rar) Pistolar (2). – Pistol^1 + suf. -ard.

pistolas
PISTOLÁȘ, pistolașe, s.n. Diminutiv al lui pistol^1 (1). – Pistol^1 + suf. -aș.

pistolet
PISTOLÉT, pistolete, s.n. 1. Armă de foc portativă, semiautomată, scurtă și ușoară, care permite tragerea cu o singură mână. 2. Florar (de desenat). – Din fr. pistolet.

piston
PISTÓN, pistoane, s.n. 1. Organ de mașină care efectuează o mișcare alternativă de translație într-un cilindru în care se găsește un fluid sub presiune. 2. Instrument muzical de suflat din alamă, asemănător cu trompeta. ♦ Clapă mobilă care închide sau deschide un orificiu la unele instrumente muzicale de suflat. – Din fr. piston.

pistona
PISTONÁ, pistonez, vb. I. Tranz. 1. A extrage țiței (dintr-o sondă) sau alt lichid cu ajutorul unui piston special. 2. Fig. (Fam.) A stărui, a insista pe lângă cineva pentru a obține ceva. – Din fr. pistonner.

pistonaj
PISTONÁJ, pistonaje, s.n. (Tehn.) 1. Pistonare. 2. Crearea unei depresiuni în spațiul situat sub garnitura de foraj a unei sonde. – Din fr. pistonnage.

pistonare
PISTONÁRE, pistonări, s.f. Acțiunea de a pistona și rezultatul ei; pistonaj (1). – V. pistona.

pistonfon
PISTONFÓN, pistonfoane, s.n. Dispozitiv de etalonare a microfoanelor în domeniul frecvențelor joase. – Din fr. pistonphone.

pistornic
PISTÓRNIC, (1) pistornice, s.n., (2) s.m. 1. S.n. Sigiliu de piatră sau de lemn cu care se imprimă pe prescuri semnul crucii și inițialele rituale. 2. S.m. (în forma pristolnic) Plantă erbacee din familia malvaceelor, cu tulpina înaltă, cu frunzele stelate și păroase și cu florile galbene, ale cărei fructe se întrebuințează ca sigiliu pentru însemnat prescurile (Abutilon theophrasti). [Var.: pristólnic s.m.] – Et. nec.

pistra
PÍSTRĂ, pistre, s.f. (Reg.) Pânză groasă cu dungi colorate, întrebuințată la confecționarea saltelelor. – Et nec. Cf. sl. p i s t r ŭ.

pistrui
PISTRÚI, -ÚIE, pistrui, -uie, s.m., adj. 1. S.m. Pată mică, brună sau gălbuie, care se formează pe pielea unor oameni (mai ales sub acțiunea soarelui). 2. Adj. (Rar) Pistruiat. – Pistru (reg. „pătat” < sl.) + suf. -ui.

pistruia
PISTRUIÁ, pistruiez, vb. I. Tranz. și refl. A căpăta sau a face să capete pistrui (1). ♦ Fig. A (se) păta. [Pr.: -tru-ia] – Din pistrui.

pistruiala
PISTRUIÁLĂ, pistruieli, s.f. (Rar) 1. (Cu sens colectiv) Pistrui (1). 2. Calitatea de a fi pestriț. [Pr.: -tru-ia-] – Pistrui + suf. -eală.

pistruiat
PISTRUIÁT, -Ă, pistruiați, -te, adj. 1. Cu pistrui (1) pe piele. 2. (Rar) Pestriț, împestrițat. [Pr.: -tru-iat] – V. pistruia.

pistui
PISTUÍ, pistuiesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A spune „pst” pentru a atrage atenția cuiva, pentru a chema (pe cineva) încet și discret. – Pst + suf. -ui.

pis
PIȘ^1 interj. (Rar; mai ales repetat) Cuvânt care imită sunetul produs de soaptele spuse la urechea cuiva. [Var.: pâș interj.] – Onomatopee.

PIȘ^2 interj., subst. (Pop.) 1. Interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită zgomotul produs de cel care se urinează. 2. Subst. Urină. – Din pișa (derivat regresiv).

pisa
PIȘÁ, piș, vb. I. (Pop.) 1. Refl. A urina. 2. Tranz. A uda, a stropi cu urină. – Lat. *pissiare.

pisat
PIȘÁT, pișaturi, s.n. (Pop.) Urină. – V. pișa.

pisca
PIȘCÁ, pișc, vb. I. 1. Tranz. A prinde cu degetele pielea sau carnea cuiva, ridicând-o sau strângând-o și producând o senzație dureroasă; a ciupi. ♦ A apuca cu degetele coardele unor instrumente muzicale, ridicându-le puțin și dându-le drumul, pentru a le face să vibreze. 2. Tranz. A rupe sau a tăia câte puțin din ceva. ♦ (Fam.) A se alege cu ceva. ♦ (Fam.) A fura câte puțin, pe nesimțite; a ciupi, a șterpeli. 3. Tranz. (Despre insecte) A înțepa, a mușca. ♢ Expr. Ca (și) cum (sau cât) te-ar pișca un purice = foarte puțin, aproape deloc. ♦ (Despre animale și păsări) A apuca cu dinții, cu ciocul, fără a răni; p. ext. a mânca. 4. Tranz. și intranz. (Despre vânt, frig etc.) A provoca o senzație neplăcută, dureroasă, a înțepa, a arde. ♦ Tranz. (Despre brumă, ger etc.) A strica, a vătăma (parțial) frunzele sau fructele plantelor. 5. Tranz. (Despre băuturi alcoolice, condimente sau mâncăruri condimentate) A provoca o senzație de arsură, de usturime, de înțepătură; a ustura. 6. Tranz. (Glumeț) A lovi, a atinge ușor, a șfichiui pe cineva; p. ext. a bate. ♦ Fig. A înțepa cu vorba; a tachina, a șfichiui. 7. Refl. (Reg.; despre lună și lumina ei) A începe să scadă, să descrească. – Et. nec.

piscare
PIȘCÁRE, pișcări, s.f. Acțiunea de a (se) pișca și rezultatul ei; pișcat. – V. pișca.

piscat
PIȘCÁT^1 s.n. (Rar) Faptul de a (se) pișca; pișcare. ♦ Mod de execuție a unei bucăți muzicale la un instrument cu coarde, fără a folosi arcușul, ci numai ciupind coardele. ♦ (Reg.; în expr.) Pișcatul lunii (sau pișcat de lună, pișcatul luminii) = fază a lunii în care aceasta începe să descrească. – V. pișca.

PIȘCÁT^2, -Ă, pișcați, -te, adj. Cu pișcături; ciupit^2. – V. pișca.

pisca
PÍȘCĂ, piști, s.f. Dispozitiv format dintr-o parâmă de sârmă legată de mal și folosit la întoarcerea navelor fluviale la coturile pronunțate ale apei. – Et. nec.

piscacios
PIȘCĂCIÓS, -OÁSĂ, pișcăcioși, -oase, adj. (Despre mâncăruri și băuturi) Care pișcă (5), care înțeapă la limbă; iute, picant. – Pișca + suf. -ăcios.

piscator
PIȘCĂTÓR, -OÁRE, pișcători, -oare, adj. 1. (Despre insecte) Care pișcă (3), care înțeapă; înțepător. ♦ Fig. Care conține o critică tăioasă; șfichiuitor, mușcător. 2. (Despre alimente) Care ustură; pișcăcios, iute, picant. 3. (Depre oameni) Care șterpelește, care fură. – Pișca + suf. -ător.

piscatura
PIȘCĂTÚRĂ, pișcături, s.f. 1. Faptul de a pișca, pișcare a pielii; ciupitură. 2. înțepătură, mușcătură de insectă. ♦ Fig. Vorbă usturătoare; ironie. 3. Bucățică sau cantitate mică ruptă din ceva; fărâmă. ♦ Urmă rămasă la locul din care s-a scos această bucățică. ♦ (Pop.) Crestătură făcută la urechile unor animale, pentru a Ie însemna. – Pișca + suf. -ătură.

piscot
PIȘCÓT, pișcoturi, s.n. Produs de patiserie obținut prin coacerea unui aluat moale și pufos făcut din făină, ouă și zahăr, având de obicei o formă alungită, subțiată la mijloc și îngroșată la capete. – Din magh. piskóta.

pisicher
PIȘICHÉR, pișicheri, s.m. (Fam.; adesea adjectival) Om șiret, priceput la șmecherii; sforar, șarlatan. – Din tc. pișekâr.

pisicherlac
PIȘICHERLẤC, pișicherlâcuri, s.n. (Rar) Șiretenie, șmecherie, șarlatanie. – Din tc. pișekârlık.

pisleag
PIȘLEÁG, pișlege, s.n. (Pop.) Cui de lemn care unește obezile roților de la car. – Et. nec.

pisoarca
PIȘOÁRCĂ, pișorci, s.f. (Pop.) Persoană care urinează des (în pat). – Pișa + suf. -oarcă.

pitac
PITÁC^1, pitace, s.n. (Înv.) 1. Decret de ridicare la rang boieresc; diplomă de boierie. 2. Act oficial, poruncă scrisă; ordonanță, dispoziție. 3. Scrisoare, răvaș. – Din sl. pitakŭ.

PITÁC^2, pitaci, s.m. 1. Monedă austriacă de argint, care a circulat în sec. XVIII și în țările românești; monedă rusească de argint sau de aramă; (sens curent) ban de valoare mică; patașcă. 2. P. gener. Ban, monedă. [Var.: patácă s.f.] – Din rus. piatak, scr. petak.

pitagoreic
PITAGORÉIC, -Ă, pitagoreici, -ce, adj., s.m. 1. Adj. Care aparține curentului filozofic idealist și școlii de matematică din Grecia antică întemeiate de Pitagora, privitor la Pitagora, la școala sau la doctrina lui filozofică; pitagoric. 2. S.m. Adept al filozofiei și al școlii de matematică a lui Pitagora. [Pr.: -re-ic] – Din germ. pythagoreisch.

pitagoreism
PITAGOREÍSM s.n. v. pitagorism.

pitagoric
PITAGÓRIC, -Ă pitagorici, -ce, adj. Pitagoreic. – Din it. pitagorico. fr. pythagorique.

pitagorician
PITAGORICIÁN, pitagoricieni, s.m. Elev sau adept al doctrinei filozofului grec Pitagora. [Pr.: -ci-an] – Din fr. pythagoricien.

pitagorism
PITAGORÍSM s.n. Curent filozofic din Grecia antică întemeiat de Pitagora, care considera că esența tuturor lucrurilor este numărul și care a făcut descoperiri importante în domeniul aritmeticii, al geometriei și al astronomiei. [Var.: pitagoreísm s.n.] – Din fr. pythagorisme.

pitar
PITÁR, pitari, s.m. (În evul mediu în țările românești) Titlu dat boierului care se ocupa cu aprovizionarea cu pâine a curții domnești (și a oștirii) și cu supravegherea brutarilor domnești; boier care avea acest titlu. ♢ Mare (sau vel) pitar = boier de divan însărcinat cu supravegherea brutăriei domnești și care avea sub ordinile lui mai mulți pitari. – Pită + suf. -ar.

pitarca
PITÁRCĂ, pitărci, s.f. (Reg.) Numele a două specii de ciuperci înrudite cu mânătarca, dintre care una este comestibilă (Boletus scaber), iar cealaltă comestibilă sau otrăvitoare (Boletus luridus). – Probabil contaminare între pită și mânătarcă.

pita
PÍTĂ, pite, s.f. (Reg.) 1. Pâine. ♢ Compus: pita-vacii = ciupercă comestibilă, cu pălăria roșcată-cenușie, cu carne albă, care devine albastră în contact cu aerul (Boletus bovinus). 2. Fig. Hrană necesară pentru trai; mijloace de existență; p. ext. slujbă, funcție, post. – Din bg. pita.

pitarcuta
PITĂRCÚȚĂ, pitărcuțe, s.f. Ciupercă comestibilă cu pălăria emisferică, roșie-cărămizie, cu piciorul gros și cu carnea albă (Boletus versipellis). – Pitarcă + suf. -uță.

pitareasa
PITĂREÁSĂ, pitărese, s.f. Soția pitarului. – Pitar + suf. -easă.

pitarel
PITĂRÉL, pitărei, s.m. Titlu în ierarhia boierească a țărilor române, mai mic decât acela al pitarului; boier care avea acest titlu. – Pitar + suf. -el.

pitarie
PITĂRÍE, pitării, s.f. 1. (Înv. și reg.) Brutărie. 2. Dregătoria pitarului; rang de pitar. – Pitar + suf. -ie.

pitchpine
PITCHPINE s.m. Arbore exotic din familia coniferelor, cu lemnul dur, de culoare galbenă cu vine roșietice, folosit la confecționarea mobilelor de lux și la construcția vaselor maritime (Pinus palustris). [Pr.: pici-páin] – Din engl. pitch-pine.

pitecantrop
PITECANTRÓP, pitecantropi, s.m. Nume dat omului fosil descoperit în Java, cu caractere intermediare între maimuțele antropoide și omul primitiv. – Din fr. pithécanthrope.

pitestean
PITEȘTEÁN, -Ă, piteșteni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul Pitești. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Pitești. – Pitești + suf. -ean.

pitesteanca
PITEȘTEÁNCĂ, piteștence s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Pitești. ♦ Locuitoare din municipiul Pitești. – Piteștean + suf. -că.

piti
PITÍ, pitesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Pop.) A (se) ascunde (ghemuindu-se), a (se) pitula; fig. a (se) adăposti. – Cf. p i t i c 2.

pitiada
PITIÁDĂ, pitiade, s.f. Interval de timp de patru ani care se scurgea între jocurile pitice. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. pythiade.

pitiatic
PITIÁTIC, -Ă, pitiatici, -ce, adj., s.m. și f. (Med.) (Bolnav) de pitiatism. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. pithiatique.

pitiatism
PITIATÍSM, pitiatisme, s.n. (Med.) Ansamblu de tulburări nervoase (isterice) vindecabile prin sugestie. [Pr.: -ti-a-] – Din fr. pithiatisme.

pitic
PÍTIC^1, pitice, adj. (În sintagma) Jocuri pitice = jocuri care aveau loc din patru în patru ani la Delfi, în Grecia antică, în cinstea zeului Apolo. – Din fr. [jeux] pythiques.

PITÍC^2, -Ă, pitici, -ce, subst., adj. 1. S.m. și f. Individ care aparține unor populații din Africa centrală, cu statura mult inferioară celei mijlocii, pigmeu; persoană a cărei statură este (foarte) mică, datorită unor tulburări endocrine, unor carențe alimentare etc.; p. gener. persoană de statură (foarte) mică. ♦ (În basme) Personaj fantastic, mic de statură, caracterizat prin vioiciune și istețime. 2. S.m. Fig. Om lipsit de calități, de merite, de valoare; pigmeu. 3. S.f. (Astron.; în sintagmele) Pitică albă = stea aflată în stadiul relativ final al evoluției sale, caracterizată printr-o densitate mare, luminozitate mică și prin scăderea treptată a temperaturii, fiind lipsită de surse de energie internă. Pitică roșie = stea aflată în stadiul absolut final al evoluției sale, caracterizată prin temperaturi efectiv coborâte și prin luminozitate foarte mică. 4. Adj. (Despre oameni și animale) De statură foarte mică, scund, mic. ♦ (Despre plante) Care aparține unei specii scunde, puțin înalte; p. ext. nedezvoltat, pipernicit, chircit. ♢ (Ca determinativ, urmând după un nume de plantă sau de animal, indică specii sau rase ale acestora) Mere pitice. ♦ (Despre obiecte) De dimensiuni reduse; mic, minuscul. – Cf. sl. p i t i k ŭ.

pitici
PITICÍ, piticesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Rar) A (se) micșora, a (se) închirci. – Din pitic^2.

piticire
PITICÍRE, piticiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) pitici. – V. pitici.

piting
PÍTING s.n. (Tehn.) Aspect al uzurii unei piese, care se prezintă sub forma unor ciupituri pe suprafața de contact. – Din engl. pitting.

pitire
PITÍRE, pitiri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) piti și rezultatul ei. – V. piti.

pitiriaza
PITIRIÁZĂ s.f. v. pitiriazis.

pitiriazis
PITIRIÁZIS subst. (Med.) Nume generic pentru dermatozele provocate de ciuperci microscopice și caracterizate prin erupții de bășicuțe care, uscându-se, formează o coajă ce provoacă mâncărime și descuamarea pielii. [Pr.: -ri-a-. – Var.: pitiriáză s.f.] – Din fr. pityriasis.

pitis
PITÍȘ adv. (Pop.; uneori repetat) Tiptil; pe furiș, pe ascuns. – Piti + suf. -iș.

pitit
PITÍT, -Ă, pitiți, -te, adj. (Pop.) Ascuns; fig. adăpostit. ♦ (Substantivat, f.; în sintagma) De-a pitita = numele unui joc de copii în care unul dintre copii trebuie să-i găsească pe ceilalți, care s-au ascuns. – V. piti.

pitoasca
PITOÁȘCĂ, pitoaște, s.f. (Reg.) Specie de ciupercă comestibilă, înrudită cu mânătarca (Boletus granulatus). – Pită + suf. -oașcă.

pitoi
PITÓI, pitoaie, s.n. (Reg.) Augmentativ al lui pită. – Pită + suf. -oi.

piton
PITÓN^1, pitoane, s.n. Instrument metalic în formă de țăruș, țeavă, teu, lamelă etc., de diferite dimensiuni, având la capăt un inel prin care se introduce coarda și care servește la asigurarea alpiniștilor în timpul escaladărilor. – Din fr. piton.

PITÓN^2, pitoni, s.m. (La pl.) Gen de șerpi mari, neveninoși, care trăiesc în regiunile tropicale, hrănindu-se mai ales cu mamifere mici (Python); (și la sg.) animal din acest gen. – Din fr. python.

pitoresc
PITORÉSC, -EÁSCĂ, pitorești, adj. Care, prin așezare, aspect, formă, colorit, este potrivit pentru a deveni subiectul unei picturi; p. ext. care atrage atenția, care impresionează prin bogăția coloritului, varietatea formelor, prin originalitate etc.; plin de farmec, impresionant. ♦ (Despre stil și limbă) Plastic, bogat în imagini, colorat, viu, expresiv. – Din it. pittoresco, fr. pittoresque.

pitpalac
PITPALÁC, pitpalaci, s.m., interj. 1. S.m. (Ornit.) Prepeliță. 2. Interj. Cuvânt care imită strigătul prepeliței. – Onomatopee.

pitpalaca
PITPALÁCĂ, pitpalace, s.f. Femela pitpalacului. ♦ Fig. Femeie flecară, guralivă. – Pitpalac + suf. -ă.

pitroci
PITROCÍ vb. IV. v. pritoci.

pituitar
PITUITÁR, -Ă, pituitari, -e, adj., s.f. 1. Adj. Care secretează pituită; pituitiv. 2. S.f. Mucoasă a cavității nazale, constituită dintr-un epiteliu cilindric cu cili vibratili, care cuprinde elementele senzoriale ale mirosului. [Pr.: -tu-i-] – Din fr. pituitaire.

pituita
PITUÍTĂ, pituite, s.f. (Med.) Mucus. – Din lat. pituita, fr. pituite.

pituitiv
PITUITÍV, -Ă, pituitivi, -e, adj. (Med.) Pituitar. [Pr.: -tu-i-] – Pituită + suf. -iv.

pituitos
PITUITÓS, -OÁSĂ, pituitoși, -oase, adj. (Med.) Care conține pituită sau care seamănă cu pituita. [Pr.: -tu-i-] – Din lat. pituitosus, fr. pituiteux.

pituitrina
PITUITRÍNĂ, pituitrine, s.f. Hormon extras din hipofiza posterioară, cu acțiune antidiuretică. [Pr.: -tu-i-] – Din fr. pituitrine.

pitula
PITULÁ, pitulez, vb. I. Refl. și tranz. (Pop.) A (se) piti. ♢ Loc. adv. Pe pitulate = pe ascuns, pe furiș. [Var.: tupilá vb. I] – Din piti.

pitulare
PITULÁRE, pitulări, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) pitula și rezultatul ei. – V. pitula.

pitulat
PITULÁT, -Ă, pitulați, -te, adj. (Pop.) Pitit. ♦ Fig. Tăinuit, secret. – V. pitula.

pitulice
PITULÍCE, pitulici, s.f. Numele mai multor păsări cântătoare divers colorate: a) pasăre mică, cu ciocul ascuțit, cu penele brune-ruginii pe spate și cenușii-albicioase pe pântece; ochiul-boului (Troglodytes troglodytes); b) mică pasăre migratoare insectivoră, cu pene brune-verzui pe spate și cenușii pe pântece (Phylloscopus collybita). – Pitula + suf. -ice.

pitulis
PITULÍȘ adv., s.n. 1. Adv. Pitiș. 2. S.n. (Rar) Ascunziș. – Pitula + suf. -iș.

pitura
PITURÁ, piturez, vb. I. Tranz. (Mar.) A vopsi cu pitură o navă, o ambarcație. – Din it. pitturare.

piturare
PITURÁRE, piturări, s.f. Acțiunea de a pitura și rezultatul ei. – V. pitura.

pitura
PITÚRĂ, pituri, s.f. Vopsea specială, făcută din ulei de in sau din rășini, pentru nave sau ambarcații. – Din it. pittura.

pitigai
PIȚIGĂÍ vb. IV v. pițigăia.

pitigaia
PIȚIGĂIÁ, pițigăiez, vb. I. Tranz. A-și subția, a-și ascuți vocea. ♦ Refl. A vorbi cu glas subțire, ascuțit. [Pr.: -gă-ia. – Var.: pițigăí vb. IV] – Din pițigăiat (derivat regresiv).

pitigaiala
PIȚIGĂIÁLĂ, pițigăieli, s.f. Faptul de a (se) pițigăia. [Pr.: -gă-ia-] – Pițigăi + suf. -eală.

pitigaiat
PIȚIGĂIÁT, -Ă, pițigăiați, -te, adj. 1. (Despre voce, despre sunete etc.) Subțire, ascuțit; strident. 2. (Rar; despre oameni și animale) Slab, plăpând, firav. [Pr.: -gă-iat. – Var.: pițigăít, -ă adj.] – Pițigoi + suf. -at.

pitigait
PIȚIGĂÍT, -Ă adj. v. pițigăiat.

pitigoi
PIȚIGÓI, pițigoi, s.m. Pasăre mică și vioaie, cu pene negre pe piept, albastru-verzui și cenușii pe spate, galbene pe pântece; pițiguș (Parus major). ♦ Epitet dat copiilor. – Et. nec.

pitigus
PIȚIGÚȘ, pițiguși, s.m. (Reg.) Pițigoi. – Pițig[oi] + suf. -uș.

pitula
PIȚÚLĂ, pițule, s.f. Monedă austro-ungară de zece creițari care a circulat (până în 1918) și în Transilvania și Bucovina; (astăzi fam.) monedă de valoare mică; gologan, para. – Din magh. picula.

piu
PIU interj. Cuvânt care imită piuitul puilor de pasăre. – Onomatopee.

piua
PIUÁ, piuez, vb. I. Tranz. A da o țesătură de lână la piuă (1). [Pr.: pi-ua] – Din piuă.

piuar
PIUÁR, piuari, s.m. Persoană care posedă, conduce sau îngrijește o piuă (1); muncitor care lucrează la o piuă. [Pr.: pi-uar] – Piuă + suf. -ar.

piuare
PIUÁRE s.f. Acțiunea de a piua și rezultatul ei; împâslire. [Pr.: pi-ua-] – V. piua.

piua
PÍUĂ, pive, s.f. 1. Instalație sau mașină folosită pentru împâslirea țesăturilor de lână prin frecarea și presarea lor între doi cilindri rotitori și prin lovirea lor cu ciocane de lemn într-un mediu cald și umed. 2. Vas de lemn, de metal sau de piatră de diverse forme și mărimi, cu pereții și cu fundul gros, în care se pisează diverse substanțe sau corpuri solide. 3. Parte a șteampului în care se zdrobește un minereu. 4. Scobitură în piesa unei instalații, care servește la fixarea sau la rotirea altei piese din instalația respectivă. 5. (Înv. și reg.) Mortier. 6. (Pop.; în expr.) A se pune piua (sau în piuă) = a se ghemui pentru a servi ca treaptă cuiva care vrea să ajungă la un loc înalt sau pentru a lua pe cineva în cârcă. [Pr.: pi-uă. – Pl. și: piue. – Var.: (înv. și reg.): pívă s.f.] – Lat. *pilla.

piui
PIUÍ, pers. 3 píuie, vb. IV. Intranz. (Despre păsări, mai ales despre puii păsărilor) A scoate piuituri; a piscui. ♦ (Mai ales despre un corp care străbate aerul cu viteză) A șuiera, a țiui. [Pr.: pi-u-] – Din piu.

piuiala
PIUIÁLĂ, piuieli, s.f. (Rar) Piuitură (2). [Pr.: pi-u-ia-] – Piui + suf. -eală.

piuit
PIUÍT s.n. Faptul de a piui. 1. Strigăt caracteristic scos de păsări, mai ales de puii acestora; piuitură (1). ♢ Expr. A-i pieri (cuiva) piuitul = a-i pieri cuiva pofta de vorbă; a-și pierde curajul (de uimire, de spaimă etc.). A-i lua (sau a tăia, a curma) (cuiva) piuitul = a) a reduce (pe cineva) la tăcere, a lăsa (pe cineva) perplex, a pune cu botul pe labe; b) (rar) a ucide pe cineva. 2. Sunet subțire și ascuțit; piuitură (2), țiuitură. [Pr.: pi-u-] – V. piui.

piuitor
PIUITÓR, -OÁRE, piuitori, -oare, adj. (Despre păsări) Care piuie. ♦ (Despre cântecul păsărilor) Subțire, pițigăiat; scurt și ascuțit. ♦ P. ext. (Despre obiecte) Care scoate sunete ascuțite, cu rezonanțe metalice. [Pr.: pi-u-i-] – Piui + suf. -tor.

piuitura
PIUITÚRĂ, piuituri, s.f. 1. Strigăt caracteristic scos de păsări sau mai ales de puii de pasăre; piuit (1). 2. Sunet subțire, ascuțit; piuit (2), piuială, țiuitură. [Pr.: pi-u-i-] – Piui + suf. -tură.

piulita
PIULÍȚĂ, piulițe, s.f. 1. Vas mic de metal, de lemn etc. întrebuințat în gospodărie, în laborator etc., în care se pisează cu pisălogul diverse substanțe; piuă (2) mică. 2. Piesă de metal care are o gaură cu filet și care se poate înșuruba pe o tijă cu un filet corespunzător. [Pr.: pi-u-] – Piuă + suf. -uliță.

piuneza
PIUNÉZĂ, piuneze, s.f. Cui cu capul rotund și plat și cu vârful scurt, folosit pentru fixat desene, hârtii, planuri etc. pe perete sau în lemn. [Var.: pionéză s.f.] – Din fr. punaise.

piure
PIURÉ, piureuri, s.n. Preparat culinar din legume sau din fructe fierte (ori crude), trecute prin sită sau zdrobite, folosit de obicei ca garnitură. [Var.: piréu, piré s.n.] – Din fr. purée.

piurie
PIURÍE, piurii, s.f. Stare patologică provocată de infecția căilor urinare și caracterizată prin prezența puroiului, a leucocitelor și a germenilor microbieni în urină. [Pr.: pi-u-] – Din fr. pyurie.

piva
PÍVĂ s.f. v. piuă.

pivnicer
PIVNICÉR, pivniceri, s.m. 1. Persoană care are sub supravegherea sa o pivniță de vinuri; chelar. 2. Titlu dat boierului care avea în grijă viile și pivnițele domnești; persoană care purta acest titlu. – Pivniță + suf. -ar.

pivnicerit
PIVNICERÍT s.n. 1. Dare care se plătea în țările române, în epoca feudală, de către producătorii de vinuri. 2. Dreptul de a încasa pivniceritul (1). – Pivnicer + suf. -it.

pivnicioara
PIVNICIOÁRĂ, pivnicioare, s.f. Diminutiv al lui pivniță. – Pivniță + suf. -ioară.

pivnita
PÍVNIȚĂ, pivnițe, s.f. Încăpere sau grup de încăperi subterane, zidite de obicei dedesubtul unei clădiri și destinate păstrării unor materiale (lemne, cărbuni etc.) sau unor produse alimentare; beci. ♢ Expr. A ieși (sau a se auzi) ca din (sau dintr-o) pivniță = (despre voce) a ieși (sau a se auzi) de departe sau cu timbrul scăzut, profund, grav. A vorbi ca din pivniță = a vorbi cu timbrul scăzut, profund, grav. [Var.: (înv. și reg.) pímniță s.f.] – Din sl. pivĩnica.

pivot
PIVÓT, (1, 2, 3) pivoturi, s.n., (4) pivoți, s.m. 1. S.n. (Tehn.) Fus de formă cilindrică, tronconică, conică etc., care se rotește ori alunecă într-un lagăr la care sarcina acționează în direcția axului. 2. S.n. Rădăcină principală, verticală, îngroșată a unor plante ca morcovul, sfecla etc. 3. S.n. Fig. Element, punct de sprijin esențial care asigură desfășurarea unei activități sau a unui proces. 4. S.m. Spec. (Mil.) Militarul în raport cu care se execută mișcarea unei formații. ♦ (Sport) Jucător cu atribuții bine precizate, care acționează ca vârf de atac, la unele jocuri cu mingea. – Din fr. pivot.

pivota
PIVOTÁ, pivotez, vb. I. Intranz. 1. (Tehn.; despre două corpuri în contact; la pers. 3) A se roti în jurul unui ax perpendicular pe un plan tangent, comun celor două corpuri în punctul de contact. ♦ Fig. (Despre acțiuni, procese etc.) A se baza pe anumite elemente specifice, a se desfășura în jurul a ceva. 2. Spec. (Mil.) A executa o mișcare de rotație în jurul unui militar, al unei formații etc. ♦ A-și răsuci (brusc) corpul; (Sport) a se răsuci pe un singur picior (pentru a manevra mingea). – Din fr. pivoter.

pivotant
PIVOTÁNT, -Ă, pivotanți, -te, adj. 1. (Tehn.) Care poate pivota. 2. (Despre rădăcinile unor plante) La care rădăcina principală se dezvoltă mult, pătrunzând adânc, vertical, în sol. – Din fr. pivotant.

pivotare
PIVOTÁRE, pivotări, s.f. Acțiunea de a pivota și rezultatul ei; pivotație. – V. pivota.

pivotatie
PIVOTÁȚIE, pivotații, s.f. Pivotare. – Pivota + suf. -ație.

pix
PIX, pixuri, s.n. Creion cu mină sau cu pastă acționat de un dispozitiv mecanic. – Din engl. pick.

pixida
PIXÍDĂ, pixide, s.f. 1. Casetă sau cupă acoperită, care servea în trecut la păstrarea bijuteriilor sau a împărtășaniei. 2. Tip de fruct în formă de capsulă, care se deschide după coacere printr-un căpăcel sau prin ruperea în două. – Din fr. pyxide.

pizmas
PIZMÁȘ, -Ă, pizmași, -e, s.m. și f., adj. (Pop.) 1. S.m. și f., adj. (Persoană) care poartă pizmă cuiva; (om) răutăcios, invidios; p. ext. (om) plin de ură, potrivnic, dușmănos, vrăjmaș, pizmuitor, pizmătareț, pizmătăreț, pizmăreț. 2. Adj. (Despre acțiuni, manifestări etc. ale oamenilor) Care exprimă ură, dușmănie, invidie. – Pizmă + suf. -aș.

pizma
PÍZMĂ, pizme, s.f. (Pop.) Ciudă, necaz, nemulțumire; p. ext. ură, dușmănie; (sens curent) invidie. ♢ Loc. prep. În pizma (cuiva) = cu intenția de a supăra pe cineva; în necazul, în pofida cuiva. ♢ Expr. (Rar) A se pune în pizmă cu cineva = a ajunge la ceartă cu cineva. – Din sl. pizma.

pizmaret
PIZMĂRÉȚ, -EÁȚĂ, pizmăreți, -e, adj. (Rar) Pizmaș. – Pizmă + suf. -ăreț.

pizmataret
PIZMĂTÁREȚ, -Ă, pizmătareți, -e, adj. (Înv. și reg.) Pizmaș. – Pizmătar (înv. „pizmaș” < ngr.) + suf. -areț.

pizmataret
PIZMĂTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, pizmătăreți, -e, adj. (Rar) Pizmaș. – Pizmătar (înv. „pizmaș” < ngr.) + suf. -ăreț.

pizmui
PIZMUÍ, pizmuiesc, vb. IV. Tranz. A avea pizmă, a invidia pe cineva; p. ext. a dușmăni, a urî pe cineva. – Pizmă + suf. -ui.

pizmuire
PIZMUÍRE, pizmuiri, s.f. Faptul de a pizmui; pizmă, invidie. – V. pizmui.

pizmuit
PIZMUÍT, -Ă, pizmuiți, -te, adj. Invidiat; p. ext. dușmănit, urât. – V. pizmui.

pizmuitor
PIZMUITÓR, -OÁRE, pizmuitori, -oare, adj. Pizmaș. [Pr.: -mu-i-] – Pizmui + suf. -tor.

pizza
PÍZZĂ, pizze, s.f. Un fel de tartă din aluat, garnisită cu roșii, ciuperci, cașcaval, șuncă, pește etc. [Pr.: -ță] – Din it. pizza.

pizzerie
PIZZERÍE, pizzerii, s.f. Local în care se vinde și se consumă pizză. [Pr.: -țe-] – Din it. pizzeria.

pizzicato
PIZZICÁTO adv., s.n. 1. Mod de a cânta la un instrument muzical cu coarde prin ciupirea acestora, fără folosirea arcușului; pișcat. 2. Fragment, bucată muzicală (compusă pentru a fi) executată în acest fel. [Pr.: pițicato] – Cuv. it.

plac
PLAC s.n. (Azi mai ales în loc. adv.) Plăcere. ♢ Loc. adv. Pe (sau după) plac (ori placul cuiva) = după voia, după gustul (cuiva). După bunul plac (al cuiva) = după capriciul (cuiva). ♢ Expr. A fi la bunul plac al cuiva = a fi la discreția, la cheremul cuiva. – Din plăcea (derivat regresiv).

placa
PLACÁ, plachez, vb. I. Tranz. 1. A acoperi suprafața unui element de construcție, a unui obiect etc. cu un strat de material de altă natură, pentru a-l proteja, pentru a-i înfrumuseța aspectul etc. 2. (La jocul de rugbi) A opri un jucător să pătrundă spre poarta adversă, imobilizându-l cu mâinile. 3. (Livr.) A părăsi, a abandona. – Din fr. plaquer.

placaj
PLACÁJ, placaje, s.n. 1. Semifabricat din lemn în formă de placă, realizat prin încleierea sub presiune a unui număr de obicei impar de foi de furnir suprapuse, întrebuințat la fabricarea mobilelor, a ambalajelor, a ambarcațiunilor etc. ♦ Înveliș de piatră, de cărămidă, de sticlă, de lemn etc. cu care se acoperă unele elemente de construcție sau unele obiecte spre a le proteja împotriva agenților externi sau spre a le înfrumuseța aspectul. 2. Placare. 3. (La jocul de rugbi) Oprire din acțiune a unui jucător prin imobilizarea lui cu mâinile. – Din fr. placage, plaquage.

placarda
PLACARDÁ, placardez, vb. I. Tranz. (Rar) A pune o placardă. – Din fr. placarder.

placardare
PLACARDÁRE, placardări, s.f. (Rar) Acțiunea de a placarda și rezultatul ei. – V. placarda.

placarda
PLACÁRDĂ, placarde, s.f. Bucată de carton, de lemn etc. pe care este scrisă o lozincă, o înștiințare etc.; pancartă, placat^1. – Din fr. placard.

placare
PLACÁRE, placări, s.f. Acțiunea de a placa și rezultatul ei. – V. placa.

placat
PLACÁT^1, placate, s.n. (Rar) Anunț, afiș; placardă. [Pl. și: (înv.) placaturi] – Din germ. Plakat.

PLACÁT^2, -Ă, placați, -te, adj. 1. (Despre elemente de construcție, obiecte etc.) Care are suprafața acoperită cu un strat de alt material (de calitate superioară). 2. (Despre jucătorii de rugbi) Oprit (prin imobilizare cu mâinile) să pătrundă spre poarta adversă. – V. placa.

placa
PLÁCĂ, plăci, s.f. 1. (De obicei urmat de determinări care indică materia) Bucată de material cu fețele plane și cu o grosime uniformă și mult mai mică decât celelalte două dimensiuni. ♢ Placă aglomerată = placă (1) obținută prin aglomerarea cu lianți sintetici a așchiilor de lemn din sortimente inferioare sau din deșeuri de la exploatarea și industrializarea lemnului. Placă turnantă (sau învârtitoare) = disc de oțel sau de fontă sau pod de tablier metalic, care se poate învârti în plan orizontal în jurul axei sale verticale și care servește la întoarcerea vehiculelor feroviare, la trecerea lor de pe o linie pe alta etc. Placă fotografică = placă (1) de sticlă cu una dintre fețe acoperită cu o emulsie fotosensibilă, utilizată îndeosebi pentru realizarea negativelor fotografice, în spectroscopie, în microscopie etc. 2. Disc de ebonită pe care se imprimă vibrațiile vocii sau ale unui instrument muzical, spre a fi apoi reproduse cu ajutorul gramofonului, al patefonului, al pick-up-ului. ♢ Expr. (Fam.) A schimba placa = a schimba subiectul unei discuții (care a ajuns să plictisească) sau atitudinea față de cineva. 3. (Înv.) Tăbliță de ardezie pe care învățau să scrie școlarii începători. 4. (Tipogr.) Foaie de metal pe care se imprimă literele. 5. (Med.) Proteză dentară mobilă. Placă dentară. 6. ♢ (În sintagma) Placă funerară = placă de metal, de marmură etc., fixată pe o piatră de mormânt, pe care este scris numele persoanei decedate, anii de viață, un epitaf etc. – Din fr. plaque.

placebo
PLACÉBO s.n. (Farm.) Medicament (sau preparat) inactiv prescris fie pentru a-i face plăcere pacientului, fie în scopuri experimentale, pentru a studia efectele farmaceutice ale medicamentului și reacțiile psihice ale pacientului. ♢ (Adjectival) Efectul placebo. – Din fr., engl. placebo.

placentar
PLACENTÁR, -Ă, placentari, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care aparține placentei (1), privitor la placentă. 2. S.n. (La pl.), Subclasă de mamifere care cuprinde animale cu placentă; (și la sg.) animal care face parte din această subclasă. – Din fr. placentaire.

placentatie
PLACENTÁȚIE, placentații, s.f. (Bot.) Felul în care sunt așezate ovulele de placentă (2). – Din fr. placentation.

placenta
PLACÉNTĂ, placente, s.f. 1. (Anat.) Organ musculos și spongios care se formează în perioada de gestație la majoritatea mamiferelor și care face legătura între mamă și embrion, servind la nutriția și respirația acestuia, eliminându-se la naștere; casă, căiță, cămașă, loc. ♢ Placentă previa = placentă (1) anormală, dezvoltată în partea inferioară a uterului. 2. (Bot.) Loc, porțiune din pereții ovarului pe care se fixează ovulele. – Din lat., fr. placenta.

placheta
PLACHÉTĂ, plachete, s.f. 1. Volum mic cu conținut literar, în special culegere de versuri; broșurică. 2. Medalie pătrată sau dreptunghiulară, care de obicei are o singură față modelată cu desene, basoreliefuri sau inscripții și care se oferă ca recompensă la unele concursuri sportive, artistice etc. 3. (Biol.; în sintagma) Plachetă sanguină = trombocită. – Din fr. plaquette.

placheu
PLACHÉU s.n. v. blacheu.

plachie
PLACHÍE, plachii, s.f. 1. Mâncare de pește preparată cu multă ceapă și cu mult untdelemn, rumenită la cuptor. 2. (Reg.) Un fel de pilaf preparat din orez sau din păsat, cu carne, cu pește, cu ciuperci sau numai cu grăsime. – Din ngr. plaki.

placid
PLACÍD, -Ă, placizi, -de, adj. Calm, potolit, liniștit, blajin; exagerat de calm, indiferent, flegmatic, pasiv. – Din fr. placide.

placiditate
PLACIDITÁTE s.f. Faptul de a fi placid; impasibilitate, indiferență, pasivitate. – Din fr. placidité.

placoderm
PLACODÉRM, placodermi, s.m. (La pl.) Subclasă de pești fosili, paleozoici, cu scheletul cartilaginos și cu corpul acoperit de plăci osoase; (și la sg.) pește din această subclasă. – Din fr. placodermes, germ. Plakoderm.

plafar
PLAFÁR, plafare, s.n. Magazin în care se vând plante farmaceutice. – Pla[nte] + far[maceutice].

plafon
PLAFÓN, plafoane, s.n. 1. Suprafață interioară a planșeului superior al unei încăperi; tavan, bagdadie. 2. Cifră-limită, limită valorică (maximă) în cadrul unor operații financiare, care nu poate fi depășită. ♢ Plafon de casă = limita până la care se pot păstra în permanență într-o casierie sume pentru efectuarea unor plăți curente. 3. Nivel maxim al unei mărimi (viteză, turații etc.) pe care îl poate atinge un sistem tehnic. 4. Înălțime la care se găsește, la un moment dat, suprafața inferioară norilor față de sol. 5. Altitudine maximă la care se poate urca o aeronavă. – Din fr. plafond.

plafona
PLAFONÁ, plafonez, vb. I. Tranz. A fixa limita maximă a unor sume în cadrul unor operații financiare. ♦ Refl. Fig. A rămâne la același nivel de cunoștințe, a nu progresa, a rămâne pe loc, a nu depăși un anumit stadiu; a se limita. – Din fr. plafonner.

plafonare
PLAFONÁRE, plafonări, s.f. Acțiunea de a (se) plafona și rezultatul ei. – V. plafona.

plafonat
PLAFONÁT, -Ă, plafonați, -te, adj. (Despre fonduri bănești, credite etc.) Care poate merge numai până la o anumită limită. ♦ Fig. Mărginit, limitat. – V. plafona.

plafoniera
PLAFONIÉRĂ, plafoniere, s.f. (Livr.) Corp de iluminat care se fixează direct pe plafonul unei încăperi. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. plafonnier.

plaga
PLÁGĂ, plăgi, s.f. 1. Leziune a țesuturilor corpului, provocată accidental (arsură, tăietură etc.) sau pe cale operatorie; rană. 2. Situație nenorocită, pacoste, calamitate, nenorocire, flagel. – Din lat. plaga.

plagia
PLAGIÁ, plagiez, vb. I. Tranz. A-și însuși, a copia total sau parțial ideile, operele etc. cuiva, prezentându-le drept creații personale; a comite un furt literar, artistic sau științific. [Pr.: -gi-a] – Din fr. plagier.

plagiat
PLAGIÁT^1, plagiate, s.n. Acțiunea de a plagia; plagiere. ♦ (Concr.) Operă literară, artistică sau științifică a altcuiva, însușită (integral sau parțial) și prezentată drept creație personală. [Pr.: -gi-at] – Din fr. plagiat.

PLAGIAT^2, -Ă, plagiați, -te, adj. (Despre opere literare, artistice sau științifice) Care a fost însușit (integral sau parțial) de la altcineva și prezentat drept creație personală. [Pr.: -gi-at] – V. plagia.

plagiator
PLAGIATÓR, -OÁRE, plagiatori, -oare, s.m. și f. Persoană care plagiază. [Pr.: -gi-a-] – Din lat. plagiator.

plagiere
PLAGIÉRE, plagieri, s.f. Acțiunea de a plagia și rezultatul ei; plagiat^1. [Pr.: -gi-e-] – V. plagia.

plagioclaz
PLAGIOCLÁZ, plagioclazi, s.m. Grup de minerale din clasa feldspaților, de culoare albă, cenușie sau albăstruie și cu luciu sticlos, utilizate ca materie primă în industria ceramicii sau ca piatră ornamentală. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. plagioclases.

plagiostom
PLAGIOSTÓM, plagiostomi, s.m. (Iht.; ieșit din uz) Selacian. [Pr.: -gi-os-] – Din fr. plagiostomes.

plai
PLAI, plaiuri, s.n. 1. Versant al unui munte sau al unui deal; creastă, culme, vârf al unui munte sau al unui deal; p. gener. munte, deal mare. 2. Regiune de munte sau de deal aproape plană, acoperită în general cu pășuni. 3. Drum (sau cărare) care face legătura între poala și creasta unui munte; potecă. 4. Regiune, ținut; (la pl.) meleaguri. 5. Subîmpărțire administrativă a județelor și a ținuturilor (mai ales a celor de munte) în evul mediu, în Țara Românească; plasă. – Et. nec.

plaivaz
PLAIVÁZ, plaivaze (plaivazuri), s.n. (Pop. și fam.) Creion. – Din scr. plajvaz.

plaja
PLÁJĂ, plaje, s.f. 1. Porțiune de teren, acoperită cu nisip fin, de la baza unei faleze sau de pe panta lină dinspre mare a unui cordon litoral; p. ext. orice loc pe malul unei ape unde se fac băi de soare. ♢ Expr. A face plajă = a face băi de soare. 2. Fig. Fiecare dintre cele două regiuni luminoase ale fotometrelor de comparație, ale căror luminozități trebuie aduse la egalitate. – Din fr. plage.

plan
PLAN, -Ă, (I) planuri, s.n., (II) plani, -e, adj. I. S.n. 1. Proiect elaborat cu anticipare, cuprinzând o suită ordonată de operații destinate să ducă la atingerea unui scop; program (de lucru). 2. Distribuție metodică a părților componente ale unei lucrări științifice, literare, ale unei expuneri etc. 3. (Geom.) Suprafață care conține în întregime orice dreaptă care trece prin două puncte oarecare ale sale. ♢ Plan de proiecție = plan pe care se obține imaginea unui corp printr-un procedeu de proiecție oarecare. (Astron.) Plan meridian = plan definit de verticala locului și de axa lumii. 4. Fiecare dintre planurile (I 3), în general verticale, perpendiculare pe direcția privirii, în care se găsește sau pare că se găsește un obiect și care reprezintă adâncimea sau depărtarea în perspectivă; spec. element al filmării cinematografice, care reprezintă apropierea sau depărtarea obiectului față de aparatul de filmat. ♢ Primul (sau întâiul) plan = partea cea mai apropiată de public a unei scene; partea unui tablou care dă impresia a fi cea mai apropiată de privitori; fig. primul rând, locul de frunte (al unei serii). ♢ Loc. adv. Pe plan(ul)... = în domeniul...; în ceea ce privește...; din punct de vedere... ♢ Expr. A fi (sau a sta, a pune etc.) pe (sau în) prim(ul) plan = a avea (sau a considera că are) importanță primordială. A fi (sau a sta, a pune etc.) pe planul al doilea (sau al treilea etc.) = a fi (sau a considera că este) de importanță secundară, minimă. 5. (Cinema) Element al montajului, reprezentând porțiunea de peliculă imprimată în timpul unei singure funcționări a aparatului de filmat (între o pornire și o oprire). ♦ Delimitare a mărimii încadraturii în raport cu mărimea omului în cadru prin stabilirea unor termeni convenționali. ♢ Prim plan = plan (I 5) care cuprinde bustul până sub umeri. Gros plan = reprezentarea pe peliculă a capului unui personaj. Plan american = plan (I 5) care cuprinde omul încadrat până la genunchi. Plan semigeneral = plan (I 5) care încadrează personajul în toată înălțimea. 6. Suprafață netedă a unui corp; corp care prezintă o astfel de suprafață. ♢ Plan înclinat = dispozitiv simplu de forma unei rampe înclinate, alcătuit dintr-un corp cu o suprafață plană (sau din două bare paralele) care formează un unghi cu planul orizontal și care este folosit pentru a ridica corpuri prin rostogolire sau prin împingere, folosindu-se forțe mai mici decât greutatea corpurilor respective. Plan de aripă = suprafața de susținere a unui avion. 7. Desen tehnic care cuprinde reprezentarea grafică, la o anumită scară, a unui teren, a unei construcții, a unei mașini etc. 8. (Reg.) Ogor, parcelă. II. Adj. Fără asperități, neted, drept; care prezintă o suprafață netedă. ♢ Unghi plan = porțiune dintr-un plan (I 3) cuprinsă între două semidrepte (cu aceeași origine) ale planului. Figură plană = figură care poate fi așezată cu toate punctele pe același plan (I 3). Geometrie plană = ramură a geometriei care studiază figurile ale căror elemente sunt așezate în același plan (I 3). (Tipogr.) Mașină plană = mașină care imprimă coli separate. – Din fr. plan, lat. planus.

plana
PLANÁ^1, planez, vb. I. Intranz. 1. (Despre păsări) A pluti sau a se menține în aer cu aripile întinse, aproape nemișcate. ♦ (Despre planoare) A pluti în aer pe o traiectorie care face un unghi mic cu orizontala; (despre avioane) a coborî (cu motorul oprit sau cu viteza redusă) pe o traiectorie cu pantă mică. 2. A întrece prin înălțime lucrurile sau ființele înconjurătoare; a domina. ♦ Fig. A domina prin importanță, prin superioritate etc. ♦ Fig. A amenința să se întâmple, a pluti asupra; a fi iminent. – Din fr. planer.

PLANÁ^2, planez, vb. I. Tranz. A prelucra suprafața unui obiect prin așchiere sau prin deformare plastică pentru a o face netedă, plană. – Din fr. planer.

planare
PLANÁRE^1, planări, s.f. Acțiunea de a plana^1 și rezultatul ei; plutire. – V. plana^1.

PLANÁRE^2, planări, s.f. Acțiunea de a plana^2 și rezultatul ei. – V. plana^2.

planarie
PLANÁRIE, planarii, s.f. Gen de vierme platelmint, cu corpul oval-alungit, lung de 1-2 cm, și cu mare putere de regenerare, care trăiește mai ales în râuri de munte și de deal (Planaria). – Din fr. planaire.

planat
PLANÁT, -Ă, planați, -te, adj. (În sintagma) Zbor planat = zbor executat pe o pantă în coborâre, cu pierdere uniformă de înălțime, de către aeronave autopropulsate (cu motorul cu viteză redusă) sau planoare. – V. plana^1.

planator
PLANATÓR, planatoare, s.n. Piesă componentă a unei matrițe pentru tablă, în formă de placă sau de inel, rigidă sau elastică, care presează marginea tablei pentru a împiedica formarea cutelor în timpul prelucrării ei. ♦ Ciocan cu o formă specială, folosit pentru a face plană suprafața unui obiect. – Plana^2 + suf. -tor.

planatie
PLANÁȚIE, planații, s.f. (Geol.) Proces de netezire a reliefului înalt și accidentat al scoarței, ca rezultat al acțiunii de eroziune. – Din fr., engl. planation.

planca
PLÁNCĂ, plănci, s.f. Drum podit cu prăjini, pe care se transportă, prin alunecare, sub acțiunea greutății proprii, bușteni și alte feluri de lemn; uluc. – Din germ. Planke, ucr. planka.

planctologie
PLANCTOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei care studiază microorganismele acvatice din care este alcătuit planctonul. – Din plancton (după cuvinte ca bacteriologie, ihtiologie etc.).

plancton
PLANCTÓN, planctonuri, s.n. Totalitatea organismelor vegetale și animale, în general microscopice, care trăiesc în apă până la o adâncime de 200 m și care constituie hrana peștilor și a altor animale acvatice. ♢ Plancton atmosferic = ansamblul particulelor solide și lichide care se găsesc în suspensie în atmosferă. – Din fr. plancton.

planctonic
PLANCTÓNIC, -Ă, planctonici, -ce, adj. Care formează planctonul, al planctonului, de plancton. – Din fr. planctonique.

planctonofag
PLANCTONOFÁG, -Ă, planctonofagi, -ge, adj. (Despre animale acvatice) Care se hrănește cu plancton. – Din plancton (după cuvinte ca ihtiofag, bacteriofag etc.).

planeitate
PLANEITÁTE, planeități, s.f. (Tehn.) Proprietate a unor suprafețe de a fi plane, netede; netezime. [Pr.: -ne-i-] – Din fr. planéité.

planet
PLANÉT s.m. v. planetă.

planetar
PLANETÁR, -Ă, planetari, -e, adj. 1. Care aparține planetelor, privitor la planete. ♦ Sistem planetar = totalitatea planetelor care se mișcă în jurul Soarelui. 2. (Tehn.; în sintagmele) Mecanism planetar = mecanism în care una sau mai multe roți dințate se învârtesc în jurul axelor proprii și în același timp în jurul axei altei roți. Arbore (sau ax) planetar (sau axă planetară) = arbore care antrenează roata motoare a unui automobil. 3. (Fiz.; în sintagma) Model planetar = model al structurii atomului inspirat de cel al sistemului planetar. – Din fr. planétaire.

planetariu
PLANETÁRIU, planetarii, s.n. Construcție specială, în formă de cupolă, pe care se înfățișează, cu un aparat de proiecție special, aspectul bolții cerești cu stelele și constelațiile, precum și deplasarea aparentă a acestora, a planetelor, a Soarelui și a Lunii etc. – Din fr. planétarium.

planeta
PLANÉTĂ, planete, s.f. 1. Corp ceresc fără lumină proprie, satelit al Soarelui, care se vede pe cer sub forma unui punct luminos ca urmare a reflectării luminii solare; p. restr. Pământ (1). ♦ Orice corp ceresc fără lumină proprie, satelit al unei stele. 2. Zodie (în care se naște cineva). ♦ Bilet care conține preziceri naive privitoare la viitor și pe care îl vând flașnetarii extrăgându-l la întâmplare dintre altele de același fel (cu ajutorul unui papagal sau al unui șoarece dresat). [Var.: (înv.) planét s.m.] – Din fr. planète, lat. planeta.

planetoid
PLANETOÍD, planetoizi, s.m. Asteroid. [Pr.: -to-id] – Din fr. planétoïde.

planetologie
PLANETOLOGÍE s.f. Ramură a astrofizicii care studiază structura planetelor și a sateliților. – Din fr. planétologie.

planeza
PLANÉZĂ, planeze, s.f. Interfluviu înclinat cu contur triunghiular delimitat de văi înguste, format pe pantele conurilor vulcanice. – Din fr. planèze.

planic
PLÁNIC, -Ă, planici, -ce, adj. Conform unui plan dinainte stabilit; privitor la un plan. – Plan + suf. -ic (după rus. planomernâi).

planiedru
PLANIÉDRU, -Ă, planiedri, -e, adj. (Despre cristale) Care are suprafețe plane. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. planièdre.

planifica
PLANIFICÁ, planífic, vb. I. Tranz. 1. A întocmi un plan; a programa, a organiza și a conduce pe bază de plan; a organiza o activitate, întocmind planul după care să se desfășoare diferitele ei faze. 2. A determina cantitatea de materiale, materii prime etc. necesare unei activități. ♦ A repartiza timpul de muncă (pe diferite ramuri de activitate). ♦ A prevedea, a include într-un plan. – După fr. planifier.

planificare
PLANIFICÁRE, planificări, s.f. Acțiunea de a planifica și rezultatul ei. – V. planifica.

planificat
PLANIFICÁT, -Ă, planificați, -te, adj. Care a fost supus unei planificări; care se execută conform unei planificări, unui plan. ♦ Care a fost inclus într-un plan de muncă, de producție, de aprovizionare etc. – V. planifica.

planificator
PLANIFICATÓR, -OÁRE, planificatori, -oare, adj. Care planifică. ♦ (Substantivat) Specialist în întocmirea planurilor de desfășurare a unor activități economice. – Planifica + suf. -tor.

planiglob
PLANIGLÓB, planigloburi, s.n. Hartă a globului terestru în care cele două emisfere sunt reprezentate pe o suprafață plană; planisferă, mapamond. – Plan + glob (după fr. planisphère).

planimetra
PLANIMETRÁ, planimetrez, vb. I. Tranz. A efectua operația de planimetrare. – Din planimetru.

planimetrare
PLANIMETRÁRE, planimetrări, s.f. Operație de măsurare a unei suprafețe, fie prin calcul (cunoscând dimensiunile principale), fie cu ajutorul unui planimetru. – V. planimetra.

planimetric
PLANIMÉTRIC, -Ă, planimetrici, -ce, adj. Care ține de planimetrie, privitor la planimetrie. – Din fr. planimétrique.

planimetrie
PLANIMETRÍE s.f. 1. Parte a topografiei care studiază metodele și instrumentele necesare reprezentării pe o hartă sau pe un plan (I 7) a proiecției orizontale a obiectelor de pe suprafața pământului. 2. (Astăzi rar) Parte a geometriei care se ocupă cu măsurarea suprafețelor plane; geometrie plană. – Din fr. planimétrie.

planimetru
PLANIMÉTRU, planimetre, s.n. Instrument care servește la măsurarea suprafețelor plane (hărți și planuri topografice) prin parcurgerea conturului acestora. – Din fr. planimètre.

planisfera
PLANISFÉRĂ, planisfere, s.f. Hartă a globului terestru în care cele două emisfere sunt reprezentate pe o suprafață plană; planiglob, mapamond. – Din fr. planisphère, germ. Planisphäre.

planisferic
PLANISFÉRIC, -Ă, planisferici, -ce, adj. Care aparține planisferei, privitor la planisferă. – Din fr. planisphérique.

planisi
PLANISÍ, planisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A ademeni, a amăgi, a înșela pe cineva pentru a-l supune voinței sale; a încânta, a seduce. ♦ Refl. A se supune voinței cuiva, a se lăsa ademenit, sedus. – Din ngr. eplánisa (aor. lui planó).

planografie
PLANOGRAFÍE, planografii, s.f. Procedeu de reproducere tipografică la care se folosesc forme de tipar din piatră litografică, aluminiu etc. – Din fr. planographie.

planor
PLANÓR, planoare, s.n. 1. Aparat de zbor fără motor, la care deplasarea se realizează datorită unor factori meteorologici (curenți de aer) sau de relief (zbor de pantă). 2. Osatura generală a unei aeronave, cuprinzând în special organele asupra cărora se exercită forțele aerodinamice. – Din fr. planeur.

planorbis
PLANÓRBIS s.m. Melc de apă dulce cu cochilia spiralată într-un singur plan (Planorbis). – Din lat. Planorbis, numele științific al melcului.

planorism
PLANORÍSM s.n. 1. Ramură sportivă care se practică cu planorul. 2. Îndeletnicirea de a construi planoare. – Planor + suf. -ism. Cf. rus. p l a n e r i z m.

planorist
PLANORÍST, -Ă, planoriști, -ste, s.m. și f. Pilot sau constructor de planoare. ♦ Sportiv care practică planorismul. – Planor + suf. -ist.

plansa
PLÁNȘĂ, planșe, s.f. 1. Foaie de hârtie (mai groasă) pe care sunt reproduse desene, fotografii sau picturi, folosită ca ilustrație într-o carte; carton cu desene sau cu fotografii, care servește ca material didactic (la predarea științelor naturale). ♦ Coală, foaie mare de hârtie pe care s-a executat un desen tehnic, o hartă etc. desen tehnic executat pe o astfel de coală. 2. Placă de metal sau de lemn în care se sapă litere, note muzicale etc. spre a fi folosită în gravură. 3. Fiecare dintre plăcile de beton ale pavajului unei șosele, limitată de rosturile de dilatație. – Din fr. planche.

planseta
PLANȘÉTĂ, planșete, s.f. 1. Placă dreptunghiulară făcută din lemn sau din metal și folosită ca suport pentru desen sau pentru diferite lucrări tehnice. 2. (Top.; în sintagma) Planșetă topografică = aparat utilizat pentru trasarea pe un plan, fără calcule prealabile, a unor figuri asemenea celor de pe teren. 3. (Mar.; în sintagma) Planșetă de vânt = instrument folosit la bordul unei nave pentru a determina direcția și viteza vântului. 4. Scândură lată pe care se întind cu vergeaua foile de aluat. – Din fr. planchette.

planseu
PLANȘÉU, planșee, s.n. Element de construcție de lemn, de beton armat etc. care servește ca suport pentru fixarea unei mașini, formează partea carosabilă a unui pod, separă etajele unei clădiri (constituind dușumeaua sau acoperișul) etc. – Din fr. plancher.

planta
PLANTÁ, plantez, vb. I. Tranz. 1. A înfige în pământ puieți, răsaduri etc. pentru a se dezvolta; a acoperi un teren cu puieți, răsaduri etc.; a sădi. 2. A fixa în pământ un stâlp, un par etc. ♢ Expr. (Refl.) A se planta în fața cuiva = a se opri în mod inoportun sau ostentativ în față cuiva. 3. A îngropa mine pe o porțiune de teren; a mina. – Din fr. planter, lat. plantare.

plantaginacee
PLANTAGINACÉE, plantaginacee, s.f. (La pl.) Familie de plante erbacee, cu frunze întregi, mai rar lobate, dispuse de obicei în rozetă bazală, cu flori hermafrodite, rar unisexuate, dispuse în spice sferice sau cilindrice, și cu fructe capsule sau nucule; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. plantaginacées.

plantalgie
PLANTALGÍE, plantalgii, s.f. (Med.) Durere în regiunea tălpilor. – Din fr. plantalgie.

plantar
PLANTÁR, -Ă, plantari, -e, adj. (Med.) Al tălpii piciorului, referitor la talpa piciorului. – Din fr. plantaire.

plantare
PLANTÁRE, plantări, s.f. Acțiunea de a (se) planta și rezultatul ei; sădire, plantat. – V. planta.

plantat
PLANTÁT s.n. Plantare. – V. planta.

plantator
PLANTATÓR, -OÁRE, plantatori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care se ocupă cu plantarea răsadurilor, a viței de vie etc.; săditor. 2. S.m. Proprietar al unei plantații. 3. S.f. Mașină care servește la plantarea diverselor plante de cultură; mașină de plantat. 4. S.n. Unealtă de lemn sau de fier, de forma unui baston scurt ascuțit la un capăt, cu care se lucrează la plantarea puieților, a răsadurilor etc. – Planta + suf. -tor.

plantatie
PLANTÁȚIE, plantații, s.f. 1. Totalitatea plantelor cultivate după o anumită metodă pe un teren amenajat în acest scop. ♢ Plantație de protecție = plantație de arbori sau de arbuști făcută pentru a apăra un teren de cultură împotriva secetei, a vântului etc. 2. Mare gospodărie caracterizată prin monocultura unor plante tehnice și alimentare în condiții speciale de climă (tropicală și subtropicală). [Var.: plantațiúne s.f.] – Din fr. plantation.

plantatiune
PLANTAȚIÚNE s.f. v. plantație.

planta
PLÁNTĂ^1, plante, s.f. Nume generic dat organismelor vegetale, cu o organizare mai simplă decât a animalelor și care își extrag hrana prin rădăcini, caracterizându-se prin prezența clorofilei, prin faptul că membrana celulei este formată din celuloză și, în cazul speciilor superioare, prin alcătuirea corpului din rădăcină, tulpină și frunze; p. restr. vegetală, mai ales erbacee, cultivată de om sau care crește în mod natural și este utilă omului. – Din lat. planta, fr. plante.

PLÁNTĂ^2, plante, s.f. Față inferioară a piciorului, ușor boltită, care ia contact cu solul; talpa piciorului. – Din lat. planta, fr. plante.

plantigrad
PLANTIGRÁD, -Ă, plantigrazi, -de, adj. (Despre animale vertebrate) Care merge călcând pe toată talpa piciorului. – Din fr. plantigrade.

plantivor
PLANTIVÓR, -Ă, plantivori, -e, adj. (Înv.) Erbivor. – De la plantă^1.

plantograma
PLANTOGRÁMĂ, plantograme, s.f. (Med.) Amprentă a tălpii piciorului în poziție ortostatică. – Din fr. plantogramme.

planton
PLANTÓN, plantoane, s.n. Serviciu de pază în interiorul cazărmilor sau al clădirilor militare, executat de ostași neînarmați. ♦ Ostaș care execută un schimb în serviciul de pază de mai sus; p. gener. orice persoană care face de pază într-un loc. ♢ Loc. adv. De planton = de pază, de strajă. – Din fr. planton.

plantula
PLANTÚLĂ, plantule, s.f. Plantă mică, nedezvoltată, abia ieșită din sămânță. – Din fr. plantule.

planturos
PLANTURÓS, -OÁSĂ, planturoși, -oase, adj. Cu forme pline, gras; voinic, zdravăn, masiv. – Din fr. plantureux.

plapoma
PLÁPOMĂ s.f. v. plapumă.

plapuma
PLÁPUMĂ, plăpumi, s.f. Învelitoare groasă, formată din două foi de pânză, de mătase, de stofă etc. între care este introdus și fixat prin cusături ornamentale un strat de lână, de puf sau de vată și care se folosește ca acoperitoare la dormit. ♢ Expr. Întinde-te cât ți-e (sau cât te ține) plapuma = nu acționa decât în limitele posibilităților tale. [Var.: plápomă s.f.] – Din ngr. páploma.

plasa
PLASÁ, plasez, vb. I. 1. Tranz. A investi bani, valori etc.; a aloca. ♦ A vinde mărfuri, bunuri; a distribui, a repartiza (în schimbul unei sume de bani). 2. Tranz. A spune o vorbă la timpul sau la locul potrivit (în cursul unei discuții). 3. Tranz. și refl. A (se) așeza, a (se) situa într-un anumit loc, spațiu etc. ♦ Tranz. A procura cuiva o slujbă, o situație (bună). ♦ Refl. A se situa pe o poziție; a lua atitudine. 4. Tranz. (Sport) A trimite, a îndrepta mingea către un punct determinat. – Din fr. placer.

plasament
PLASAMÉNT, plasamente, s.n. 1. Investire a unei sume de bani într-o întreprindere, într-o afacere etc., cu scopul de a obține un câștig; plasare. 2. Faptul de a găsi, de a procura cuiva o slujbă, un post; postul, serviciul, slujba, locul în care cineva este plasat. 3. (Sport) Așezare, situare a unui jucător în locul cel mai potrivit pe teren pentru a face față cu ușurință și cu eficacitate la acțiunile adversarului. – Din fr. placement.

plasare
PLASÁRE, plasări, s.f. Acțiunea de a (se) plasa și rezultatul ei. – V. plasa.

plasator
PLASATÓR, -OÁRE, plasatori, -oare, s.m. și f. Persoană care plasează pe spectatori la locurile lor în sălile de spectacol. ♦ Persoană care plasează sau vinde mărfuri, bunuri etc. – Plasa + suf. -tor.

plasa
PLÁSĂ^1, plase, s.f. I. 1. Împletitură cu ochiuri mari din fire textile, sintetice ori metalice, din care se fac diferite obiecte; obiect confecționat dintr-o astfel de împletitură; fileu. ♢ Plasă pescărească = unealtă de pescuit formată dintr-o rețea de fibre textile sau din material plastic. ♢ Expr. A prinde (pe cineva) în plasă = a înșela, a amăgi, a seduce (pe cineva). 2. Împletitură cu ochiuri (din sfoară, sârmă etc.) care se așează în spatele porților de joc (la fotbal, handbal, polo, hochei etc.) pentru a opri obiectul de joc (mingea, pucul etc.) și pentru a pune în evidență cu ușurință marcarea punctului. II. 1. Parte dintr-o moșie în evul mediu, în Țara Românească, cuvenită unui proprietar. 2. Subdiviziune a unui județ, în vechea împărțire administrativă a țării; ocol. III. (Rar.) Limbă de cuțit; tăiș. – Din sl. plasa.

PLÁSĂ^2, plese, s.f. (Reg.) Fel de mâncare ce se servește la masă. – Din ngr. plási.

plasmagena
PLASMAGÉNĂ, plasmagene s.f. (Biol.) Genă din citoplasmă. – Din fr. plasmagène.

plasmalema
PLASMALÉMĂ, plasmaleme, s.f. (Bot.) Peliculă fină, semipermeabilă, a protoplasmei, care se află sub membrana celulozică și care reglează schimburile dintre celulă și mediu. – Din fr. plasmalemma.

plasmatic
PLASMÁTIC, -Ă, plasmatici, -ce, adj. Care se referă la plasmă (1), de plasmă; format din plasmă. – Din fr. plasmatique.

plasmatron
PLASMATRÓN s.n. v. plasmotron.

plasma
PLÁSMĂ s.f. 1. Parte lichidă a sângelui sau a limfei formată din apă, săruri, protide, lipide, glucide, anticorpi etc. 2. Substanță gazoasă puternic ionizată, ale cărei proprietăți fizice sunt determinate de existența ionilor și a electronilor în stare liberă. – Din fr. plasma.

plasmida
PLASMÍDĂ, plasmide, s.f. (Biol.) Formațiune de acid dezoxiribonucleic prezentă în citoplasma celulelor, larg folosită în ingineria genetică, în clonare etc. – Cf. fr. p l a s m i n e.

plasmochimic
PLASMOCHÍMIC, -Ă, plasmochimici, -ce, adj. Referitor la plasmochimie, de plasmochimie. – De la plasmochimie.

plasmochimie
PLASMOCHIMÍE s.f. Ramură a chimiei care studiază reacțiile chimice ale plasmei (2). – Din fr. plasmochimie.

plasmochina
PLASMOCHÍNĂ, plasmochine, s.f. Substanță medicamentoasă de sinteză, utilizată în tratamentul malariei. – Din fr. plasmochine.

plasmocit
PLASMOCÍT, plasmocite, s.n. (Biol.) Celulă cu rol important în mecanismul de apărare a organismului față de agenți infecțioși sau nocivi. – Din fr. plasmocyte.

plasmodesme
PLASMODÉSME s.f. pl. (Biol.) Prelungiri citoplasmatice care unesc celulele unele cu altele și ușurează schimburile de substanță dintre ele. – Din fr. plasmodesme.

plasmodie
PLASMODÍE s.f. v. plasmodiu.

plasmodiu
PLASMÓDIU, plasmodii, s.n. Masă plasmatică cu mai multe nuclee care nu are ca înveliș decât o membrană albuminoidă. [Var.: plasmodíe s.f.] – Din fr. plasmodie.

plasmoliza
PLASMOLÍZĂ, plasmolize, s.f. (Bot.) Fenomen de contracție și de desfacere a citoplasmei, provocat de pierderea apei din țesutul vegetal viu. – Din fr. plasmolyse.

plasmotron
PLASMOTRÓN, plasmotroane, s.n. Generator de plasmă. [Var.: plasmatrón s.n.] – Din fr. plasmotron.

plasta
PLÁSTĂ, plaste, s.f. (Reg.) Claie de fân. – Din bg., scr. plast.

plastic
PLÁSTIC^1, -Ă, plastici, -ce, adj., s.f. I. Adj. 1. Căruia i se poate da, prin modelare, forma dorită, care poate fi ușor deformat fără a crăpa sau a se sfărâma. ♢ Masă plastică sau material plastic = produs sintetic de natură organică, anorganică sau mixtă care se poate prelucra ușor în diferite obiecte, la cald sau la rece, cu sau fără presiune. Deformație plastică = deformație a unui material sub acțiunea unei solicitări peste limita lui de elasticitate, care crește chiar dacă solicitarea rămâne constantă. ♦ Care este făcut, realizat sau reprodus după un anumit model, prin modelarea tuturor materiale. 2. Care se referă la sculptură și la pictură; care se ocupa de aceste arte; care este asemănător cu o sculptură sau cu o pictură, care sugerează o sculptură sau o pictură. ♢ Artă plastică (și substantivat, f.) = (mai ales la pl.) artă care are ca scop să reproducă formele prin modelarea unor materiale, prin culori etc. Artist plastic = creator din domeniul artelor plastice. ♦ (Despre realizări literare, muzicale) Evocator, sugestiv, viu. 3. (În sintagma) Chirurgie plastică = ramură a chirurgiei care se ocupă cu îndreptarea unor deformări ale corpului omenesc (în special ale feței), provenite din naștere sau dintr-un accident. II. S.f. Tehnica executării unor obiecte de artă prin modelarea unor substanțe maleabile; tehnica, artă de a sculpta sau de a picta. ♦ Parte din studiul unei opere de artă care se ocupă cu raportul armonios al volumelor și al reliefului. ♦ Ansamblul calităților de volum și de aspect exterior al unei lucrări de arhitectură, de urbanism sau de artă decorativă. – Din fr. plastique.

PLÁSTIC^2 s.n. Masă de exploziv fabricat cu un amestec de cauciuc sintetic și un plastifiant. Bombă cu plastic. – Din fr., engl. plastic.

plastician
PLASTICIÁN, -Ă, plasticieni, -e, s.m. și f. Artist plastic. [Pr.: -ci-an] – Din fr. plasticien.

plasticitate
PLASTICITÁTE s.f. 1. Proprietate a unui material consistent de a se modela ușor prin apăsare. ♦ Proprietatea a unor materii prime ceramice de a forma cu apa o pastă care își menține coeziunea după ce a fost frământată și uscată. 2. Însușirea a unei opere literare, a stilului, a unei expresii, a unui cuvânt etc. de a evoca ceva în mod viu, sugestiv. – Din fr. plasticité.

plasticiza
PLASTICIZÁ, plasticizez, vb. I. I. Tranz. 1. A face ca un material să devină plastic, să poată fi modelat; a aduce un material în stare plastică. 2. A exprima ceva prin imagini plastice, expresive, evocatoare; a reda realitatea în mod sugestiv. – Plastic + suf. -iza.

plasticizant
PLASTICIZÁNT, -Ă, plasticizanți, -te, adj. Care plasticizează (2). – Plasticiza + suf. -ant.

plasticizare
PLASTICIZÁRE, plasticizari, s.f. Acțiunea de a plasticiza și rezultatul ei. – V. plasticiza.

plastida
PLASTÍDĂ, plastide, s.f. Constituent celular caracteristic plantelor superioare, cu rol important în procesele biochimice și de sinteză. – Din fr. plastide.

plastidom
PLASTIDÓM, plastidomuri, s.n. (Bot.) Totalitatea plastidelor incluse în citoplasma celulei. – Din fr. plastidome.

plastie
PLASTÍE, plastii, s.f. Intervenție chirurgicală prin care se înlocuiește o porțiune de țesut cu un alt țesut (luat de obicei de la același individ) în scopul corectării unui defect anatomic. – Din fr. plastie.

plastifia
PLASTIFIÁ, plastifiez, vb. I. Tranz. A trata cu un plastifiant. [Pr.: -fi-a] – Din fr. plastifier.

plastifiant
PLASTIFIÁNT, plastifianți, s.m. Substanță care are proprietatea de a mări plasticitatea unor materiale cu care este amestecată. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. plastifiant.

plastifiere
PLASTIFÍERE, plastifieri, s.f. Acțiunea de a plastifia și rezultatul ei; mărire a plasticității unui material (cu ajutorul plastifianților sau prin încălzire). [Pr.: -fi-e-] – V. plastifia.

plastilina
PLASTILÍNĂ, plastiline, s.f. Material plastic ușor maleabil, constituit dintr-un amestec de caolin, substanțe grase, rășini naturale sau sintetice, colorat cu diferiți pigmenți și folosit la mici lucrări de modelare. – Din germ. Plastilin.

plastograf
PLASTOGRÁF, -Ă, plastografi, -e, s.m. și f. Persoană care falsifică documente sau semnături pe documente, dându-le drept autentice; persoană care plastografiază. – Din ngr. plastoghráfos.

plastografia
PLASTOGRAFIÁ, plastografiez, vb. I. Tranz. A falsifica documente sau semnături pe documente, a face sau a comite o plastografie. [Pr.: -fi-a] – Din plastografie.

plastografie
PLASTOGRAFÍE, plastografii, s.f. Falsificare a unui document sau a semnăturii unui document; fals în acte publice. ♦ Document falsificat. – Din ngr. plastoghrafĩa.

plastografiere
PLASTOGRAFIÉRE, plastografieri, s.f. Acțiunea de a plastografia și rezultatul ei. [Pr.: -fi-e-] – V. plastografia.

plastomer
PLASTOMÉR, plastomeri, s.m. Produs molecular care, în anumite condiții de temperatură, poate suferi deformații. – Din fr. plastomère.

plastometru
PLASTOMÉTRU, plastometre, s.n. Instrument pentru determinarea calității glutenului umed. – Din fr. plastomètre.

plastron
PLASTRÓN, plastroane, s.n. 1. Partea din față apretată (detașabilă) a unei cămăși bărbătești. ♦ Partea din față (detașabilă) a unei bluze, rochii etc., care constituie o garnitură. 2. Un fel de cravată lată care acoperă pieptul. 3. Bucată de piele groasă, căptușită, care protejează pieptul la jucătorii de scrimă. – Din fr. plastron.

plastur
PLÁSTUR s.m. v. plasture.

plasture
PLÁSTURE, plasturi, s.m. Bucățică de pânză pe care s-a întins o pastă medicinală densă și lipicioasă, care se aplică pe o rană pentru a o feri de infecție sau cu care se fixează un pansament; emplastru. ♦ (Pop.) Cataplasmă. [Var.: plástur s.m.] – Din ngr. blástri, lat. plastrum, germ. Pflaster, rus. plastîr'.

plasca
PLÁȘCĂ, plăști, s.f. (Reg.) Un fel de plasă de pescuit, asemănătoare cu prostovolul. – Din sl. plastŭ.

plat
PLAT, -Ă, plați, -te, adj. 1. (Despre obiecte) Lătăreț, turtit; plan. ♢ Picior plat = malformație congenitală a piciorului care are talpa prea puțin scobită; platfus. ♦ (Despre terenuri) Întins, neted, șes. 2. Fig. Lipsit de expresie sau de culoare; searbăd, fad; șters, banal. ♦ (Despre mediul înconjurător, modul de viață etc.) Mediocru, meschin; lipsit de variație, monoton. ♦ (Despre persoane) Fără personalitate, fără valoare, neinteresant, fără imaginație; prost. 3. (Sport; despre alergări de viteză) Care se desfășoară pe un teren neted, special amenajat. – Din fr. plat.

platan
PLATÁN^1, platani, s.m. Gen de arbori exotici cu frunzele palmate și cu trunchiul verde (Platanus); arbore care face parte din acest gen. – Din lat. platanus, ngr. plátanos, fr. platane.

PLATÁN^2, platane, s.n. Fiecare dintre cele două suporturi plane ale unei balanțe pe care se așază obiectul de cântărit și greutățile; taler. – Cf. fr. p l a t e a u.

plata
PLÁTĂ, plăți, s.f. 1. Faptul de a plăti o sumă de bani datorată; achitare. ♦ Sistem, mod după care se plătește. 2. Sumă de bani dată cuiva pentru munca depusă, drept contravaloare a unui obiect cumpărat, a folosinței unui lucru etc. 3. Răsplată (morală) cu care cineva este recompensat pentru faptele sale bune; pedeapsă care se dă cuiva pentru fapte rele. ♢ Expr. A-și lua plata = a-și primi pedeapsa cuvenită. A se duce (sau a pleca, a merge etc.) în plata Domnului (sau a lui Dumnezeu) = a se duce (sau a pleca, a merge etc.) unde vrea, unde știe, unde-i place. A lăsa (pe cineva) în plata Domnului (sau a lui Dumnezeu) = a nu se mai ocupa de cineva, a lăsa în voia sorții, a lăsa în pace. – Din sl. plata.

platbanda
PLATBÁNDĂ, platbande, s.f. 1. Traversă sau grindă orizontală, formată dintr-o bucată de piatră sau din mai multe bucăți apropiate. 2. Fâșie îngustă de teren, de obicei plantată cu iarbă, cu flori sau cu arbuști, care mărginește despărțiturile unei grădini. 3. (Tehn.) Semifabricat de oțel sub formă de fâșie. – Din fr. plate-bande.

platca
PLÁTCĂ^1 s.f. (În expr.) A intra (în) platcă = a) a pierde o partidă la jocul de cărți; b) a trebui să plătească o datorie. A pune (sau a face pe cineva) platcă = a face (pe cineva) să piardă la jocul de cărți. A rămâne platcă = a rămâne de rușine, a se face de râs. – Din scr., pol. platka.

PLÁTCĂ^2, plătci, s.f. Partea de sus a unei cămăși bărbătești, a unei rochii, a unei bluze etc., croită separat de rest și de care se prinde gulerul. – Din rus. platka.

platelaj
PLATELÁJ, platelaje, s.n. Element de construcție al unui pod care susține calea podului și transmite greutatea acesteia și încărcările mobile la grinzile podului. – Din fr. platelage.

platelmint
PLATELMÍNT, platelminți, s.m. (La pl.) Încrengătură de viermi cu corpul lat, nesegmentat, lipsit de aparat respirator și circulator, în general hermafrodiți (Plathelminthes); (și la sg.) vierme din această clasă. – Din fr. plathelminthe.

platformare
PLATFORMÁRE, platformări, s.f. (Mar.) Deplasare pe apă a ambarcațiunilor fără deplasament. – De la platformă.

platforma
PLATFÓRMĂ, platforme, s.f. I. 1. Suprafața orizontală plană a unui vehicul, a unui aparat de ridicat etc. pe care se încarcă mărfuri, vite etc.; p. ext. vagon sau camion deschis, fără pereți și fără acoperiș, utilizat pentru transporturi. ♦ Platformă de lansare = suport plan, orizontal, de pe care rachetele teleghidate decolează vertical; rampă de lansare. ♦ Parte a unui tramvai, a unui autobuz, a unui vagon de tren etc., în dreptul ușilor, pe unde urcă sau coboară călătorii. 2. Element plan al unei construcții. ♦ Palier al unei scări. 3. Construcție sau suprafață de teren plană amenajată pentru efectuarea unor lucrări cu caracter tehnic, pentru instalarea unui utilaj, pentru verificarea unor mașini sau aparate, pentru depozitarea unor materiale etc. 4. Teren, de cele mai multe ori plan, situat la diferite înălțimi. 5. (Sport) Instalație orizontală rigidă, de 2-6 m lungime, acoperită cu un strat antiderapant, de pe care se execută sărituri în apă. 6. (Geol.) Unitate structurală veche a scoarței pământului cu fundamentul cutat, peste care sunt depuse depozite sedimentare aproape orizontale. II. 1. Program de activitate sau de revendicări politice al unui partid, al unei grupări sau al unui om politic. 2. Obiectul, problemele, punctul de vedere al unei discuții. – Din fr. plate-forme.

platfus
PLÁTFUS subst. Malformație congenitală a piciorului la care talpa este prea puțin scobită; picior plat. – Din germ. Plattfuss.

platina
PLATINÁ, platinez, vb. I. Tranz. 1. A acoperi un obiect de metal cu un strat subțire de platină (1); a sufla cu platină. 2. A decolora părul capului prin mijloace chimice, dându-i o nuanță de blond-argintiu. – Din fr. platiner.

platinare
PLATINÁRE, platinări, s.f. Acțiunea de a platina și rezultatul ei. – V. platina.

platinat
PLATINÁT, -Ă, platinați, -te, adj. (Despre metale) Acoperit cu un strat subțire de platină (1); suflat cu platină. ♦ (Despre păr) Care are o culoare foarte deschisă, cu luciu de platină. – V. platina.

platina
PLÁTINĂ, (2, 3) platine, s.f. 1. Metal prețios de culoare albă-cenușie, dur, lucios, inoxidabil, foarte maleabil și ductil, foarte rezistent la căldură și la acțiunea acizilor, folosit la fabricarea unor aparate de laborator, a unor instrumente de precizie, a unor obiecte de valoare, în tehnica dentară etc. ♦ Negru de platină = platină (1) sub formă de pulbere, folosită în industrie. 2. Nume dat diferitelor piese de mașini care altădată se fabricau din platină (1) sau care au luciul acestui metal. 3. Laminat semifabricat plat, cu secțiune dreptunghiulară, cu dimensiuni mici, care se folosește ca materie primă la laminarea tablei subțiri. – Din fr. platine.

platinic
PLATÍNIC, -Ă, platinici, -ce, adj. Care conține platină (1); platinifer, platinos. – Din fr. platinique.

platinifer
PLATINIFÉR, -Ă, platiniferi, -e, adj. Platinic. – Din fr. platinifère.

platinit
PLATINÍT s.n. Aliaj de oțel cu conținut mare de nichel, din care se fac legăturile la electrozii becurilor electrice. – Din fr. platinite, germ. Platinit.

platinoid
PLATINOÍD, platinoide, s.n. Aliaj de cupru, nichel și zinc de culoarea platinei (1), care se folosește în electrotehnică sau pentru ornamentații. – Din fr. platinoïde, germ. Platinoid.

platinos
PLATINÓS, -OÁSĂ, platinoși, -oase, adj. Platinic. – Din fr. platineux.

platinotipie
PLATINOTIPÍE s.f. Procedeu de imprimare fotografică bazat pe acțiunea luminii asupra sărurilor de platină (1). – Din fr. platinotypie.

platirin
PLATIRÍN, platirine, s.n. (La pl.) Grup de maimuțe cu nasul lățit și turtit, originare din America de Sud și Centrală; (la sg.) maimuță din acest grup. – Din engl. platyrrhina.

platitudine
PLATITÚDINE, platitudini, s.f. (La sg.) Faptul de a fi plat (2); banalitate, mediocritate; (și la pl.) vorbă, idee banală, plată. – Din fr. platitude.

platnic
PLÁTNIC, -Ă, platnici, -ce, adj., s.m. și f. (Persoană) care plătește, care trebuie să plătească; plătitor. ♢ Expr. Bun (sau rău) platnic = persoană care își îndeplinește bine (sau rău) obligațiile bănești, care plătește ușor și la timp (sau greu și cu întârziere). – Plată + suf. -nic.

platonian
PLATONIÁN, -Ă, platonieni, -e, adj. (Rar) Platonic (1). [Pr.: -ni-an] – Platon (n. pr.) + suf. -ian.

platonic
PLATÓNIC, -Ă, platonici, -ce, adj. 1. Care aparține platonismului, privitor la platonism; platonian, platonician (2). ♦ P. ext. (Despre sentimente) Pur, ideal; spiritualizat. 2. Care nu se poate realiza, care nu se concretizează, care nu poate fi pus în practică; formal, abstract. – Din fr. platonique.

platonician
PLATONICIÁN, -Ă, platonicieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al platonismului. 2. Adj. Platonic (1). [Pr.: -ci-an] – Din fr. platonicien.

platonism
PLATONÍSM s.n. Concepție filozofică idealist-obiectivă a lui Platon și a adepților săi, după care lumea ideilor ar fi singura realitate adevărată, iar lumea materială o copie sensibilă și schimbătoare a celei dintâi. – Din fr. platonisme.

platonizant
PLATONIZÁNT, -Ă, platonizanți, -te, adj. (Rar) Care aparține platonismului, privitor la platonism. – Din fr. platonisant.

platosa
PLÁTOȘĂ, platoșe, s.f. Armură de zale, de fier, de piele etc. de forma unui pieptar, cu care se îmbrăcau oștenii în antichitate și în evul mediu spre a se apăra de loviturile dușmanilor; cuirasă. – Et. nec.

platou
PLATÓU, platouri, s.n. 1. Podiș. ♦ Câmp amenajat pentru exerciții militare. 2. Dispozitiv de formă dreptunghiulară sau circulară cu o față plană, pe care se fixează diferite piese în vederea prelucrării. ♦ Semifabricat în formă de placă pentru laminarea tablei subțiri neferoase. 3. Tavă mare de porțelan sau de metal pe care se aduc mâncărurile sau prăjiturile la masă. 4. (Adesea urmat de determinarea „de filmare”) Încăpere special amenajată pentru filmare într-un studio cinematografic, în care se execută filmări cu actori în decoruri adecvate scenariului, filmări combinate etc. – Din fr. plateau.

plaur
PLÁUR, plauri, s.m. Vegetație acvatică compactă, constituită dintr-o acumulare de rădăcini, rizomi de stuf și diverse elemente organice și minerale, care formează insule plutitoare la suprafața apei; plav. [Pr.: pla-ur] – Cf. p l a v.

plauzibil
PLAUZÍBIL, -Ă, plauzibili, -e, adj. Care poate fi admis, crezut, care pare a corespunde realității; admisibil, verosimil. [Pr.: pla-u-] – Din fr. plausible.

plauzibilitate
PLAUZIBILITÁTE s.f. Însușirea de a fi plauzibil. [Pr.: pla-u-] – Din fr. plausibilité.

plav
PLAV, plavuri, s.n. (Reg.) Plaur. – Din ucr., rus. plav.

plava
PLÁVĂ, plave, s.f. Rețea de pescuit simplă, cu ochiuri mari, făcută din ață subțire, folosită pe Dunăre la pescuitul scrumbiilor. – Din bg. plava.

plavca
PLÁVCĂ, plavce, s.f. 1. Lotcă folosită la pescuitul scrumbiilor de Dunăre. 2. (Reg.) Loc mai înalt pe malul unei ape unde se atârnă năvoadele ca să se usuce. – Et. nec. Cf. p l a v ă.

plavie
PLÁVIE, plavii, s.f. Insuliță plutitoare (sau fixată la malul apei) formată din stuf, ierburi, rizomi, rădăcini de arbori etc. intrate în putrefacție și amestecate cu nămol. ♢ Expr. A se lăsa (sau a se lungi) plavie = a se întinde la pământ. [Pl. și: (pop.) plăvii] – Din sl. plavĩ.

playback
PLAY-BACK subst. Redare, reproducere a unei înregistrări. ♦ Dublare a vocii unui actor, a unui cântăreț de muzică ușoară etc. – Cuv. engl.

playboy
PLAY-BOY s.m. Tânăr elegant, cu fizic plăcut, care are succes la femei și duce o viață ușoară. [Pr.: pléi-boi] – Cuv engl.

plaz
PLAZ, plazuri, s.n. Piesă de sprijin așezată în dosul cormanei, pe care se târăște plugul în timpul aratului, asigurându-i stabilitatea; talpă. – Din bg., scr. plaz.

placea
PLĂCEÁ, plac, vb. II. Intranz. și tranz. (Cu subiectul logic în dativ) 1. A agrea sau a fi agreat, a simpatiza sau a fi simpatizat. ♢ Expr. Știi că-mi placi? sau că mi-ai plăcut? exprimă mirarea, dezaprobarea în fața unei propuneri, a unei afirmații etc. care nu-ți convine, cu care nu ești de acord etc. Îmi place să cred că... = sper să... 2. A avea sau a trezi un sentiment de admirație, de plăcere, de iubire față de o persoană de sex opus, a-i fi drag, a îndrăgi. 3. A avea un sentiment de satisfacție, de mulțumire, de delectare; a-i fi agreabil, a-i fi pe plac. ♦ A-i conveni. ♦ A vrea, a dori. – Lat. placere.

placere
PLĂCÉRE, plăceri, s.f. 1. Acțiunea de a plăcea și rezultatul ei; stare afectivă, fundamentală, determinată de satisfacerea unor tendințe, a unor cerințe vitale; sentiment sau senzație de mulțumire, de bucurie, provocate de ceva care satisface gustul sau dorința noastră. ♢ Loc. adv. Cu plăcere = a) cu drag, bucuros, din toată inima; b) formulă de răspuns la mulțumirile exprimate de cineva pentru un serviciu. Fără plăcere = în silă, fără voie. ♢ Expr. Fă-mi plăcerea... = fii bun..., te rog... 2. Distracție, petrecere; desfătare, agrement. 3. Dorință, voie, chef, gust. ♢ Loc. adv. După (sau de) plăcere = pe plac, după voie, după gust. – V. plăcea.

placintar
PLĂCINTÁR, plăcintari, s.m. Persoană care face sau vinde plăcinte. – Plăcintă + suf. -ar.

placinta
PLĂCÍNTĂ, plăcinte, s.f. 1. Preparat de patiserie făcut din foi de aluat între care se pune o umplutură de brânză, de carne, de fructe etc. ♢ Expr. A-i veni (sau a-i pregăti) (cuiva) o plăcintă = a-i veni (sau a-i pregăti) cuiva o surpriză neplăcută, un necaz. A găsi plăcinta gata = a se folosi de munca altuia, a-i veni totul de-a gata. Se vinde ca plăcinta caldă = se vinde repede, este foarte căutat. A număra foile la (sau din) plăcintă = a-și face prea multe socoteli, a despica firul în patru. A aștepta (pe cineva) cu plăcinte calde = a aștepta (pe cineva) cu mare bucurie. A sta ca o plăcintă = a fi pasiv, comod, nesimțit. 2. (Bot.; în compusul) Plăcinta-porcului = talpa-ursului (Heracleum palmatum). – Lat. placenta.

placintarie
PLĂCINTĂRIE^1, plăcintării, s.f. Prăvălia plăcintarului, local în care se vând și se consumă plăcinte; patiserie. – Plăcintar + suf. -ie.

PLĂCINTĂRÍE^2, plăcintării, s.f. Plăcinte de tot felul. – Plăcintă + suf. -ărie.

placintuta
PLĂCINTÚȚĂ, plăcintuțe, s.f. Plăcințică. – Plăcintă + suf. -uță.

placintica
PLĂCINȚÍCĂ, plăcințele, s.f. 1. Diminutiv al lui plăcintă; plăcintuță. 2. (Bot.; reg. la pl.) Bulbuci (Trollius europaeus). – Plăcintă + suf. -ică.

placut
PLĂCÚT, -Ă, plăcuți, -te, adj. Care place; simpatic, agreabil. – V. plăcea.

placuta
PLĂCÚȚĂ, plăcuțe, s.f. Diminutiv al lui placă. – Placă + suf. -uță.

plaies
PLĂIÉȘ, plăieși, s.m. 1. (În evul mediu) Locuitor de la graniță însărcinat cu paza frontierei țării în părțile de munte; grănicer, străjer. 2. Locuitor de la munte; muntean. [Pr.: plă-ieș] – Plai + suf. -aș.

plaiesie
PLĂIEȘÍE, plăieșii, s.f. (În evul mediu) Corpul, organizația plăieșilor. [Pr.: plă-ie-] – Plăieș + suf. -ie.

plaisor
PLĂIȘÓR, plăișoare, s.n. Diminutiv al lui plai. [Pr.: plă-i-] – Plai + suf. -ișor.

plamada
PLĂMÁDĂ s.f. 1. Plămădeală. ♦ Substanță care fermentează. 2. Fig. Sămânță, germen; p. ext. alcătuire, structură. ♦ Progenitură, odraslă. – Din plămădi.

plamadeala
PLĂMĂDEÁLĂ, plămădeli, s.f. Amestec de făină, apă și drojdie, folosit la fermentarea aluatului; bucată de aluat dospit, folosit în loc de drojdie la prepararea pâinii; plămadă. – Plămădi + suf. -eală.

plamadi
PLĂMĂDÍ, plămădesc, vb. IV. 1. Intranz. A pregăti o plămădeală; p. ext. a frământa, manual sau mecanic, aluatul împreună cu plămădeala sau cu drojdia în vederea obținerii unui aluat omogen. ♦ P. ext. A face un amestec în vederea obținerii unui preparat; a pregăti, a prepara alimente. 2. Tranz. și refl. A (se) zămisli, a (se) făuri; fig. a (se) alcătui, a (se) forma. – Din sl. pomladiti „a întineri”.

plamadire
PLĂMĂDÍRE, plămădiri, s.f. Acțiunea de a (se) plămădi și rezultatul ei. – V. plămădi.

plamadit
PLĂMĂDÍT^1 s.n. Plămădire. – V. plămădi.

PLĂMĂDIT^2, -Ă, plămădiți, -te, adj. (Despre aluat) Preparat din făină, apă și drojdie; fermentat. – V. plămădi.

plaman
PLĂMẤN, plămâni, s.m. Fiecare dintre cele două organe principale, cu aspect spongios, înconjurate de pleură, situate simetric în cavitatea toracică, cu ajutorul cărora se face respirația la om și la vertebratele superioare; pulmon, bojoc. ♢ Plămân de oțel = aparat folosit pentru respirația artificială. – Din ngr. plemóni.

plamanarica
PLĂMÂNĂRÍCĂ, plămânărele, s.f. Plantă erbacee cu rizom orizontal și cu flori roșii, violete sau, rar, albe; plămânăriță, cuscrișor (Pulmonaria officinalis). [Var.: plumânărícă s.f.] – Plămân + suf. -ărică.

plamanarita
PLĂMÂNĂRÍȚĂ, plămânărițe, s.f. Plămânărică. – Plămân + suf. -ăriță.

plantuta
PLĂNTÚȚĂ, plăntuțe, s.f. Diminutiv al lui plantă^1; plantă mică, tânără. – Plantă^1 + suf. -uță.

planui
PLĂNUÍ, plănuiesc, vb. IV. Tranz. A face planuri; a pregăti ceva (în minte) pentru viitor; p. ext. a pune la cale, a unelti, a urzi. ♦ A determina, a preciza, a stabili, a hotărî. – Plan + suf. -ui.

planuire
PLĂNUÍRE, plănuiri, s.f. Acțiunea de a plănui și rezultatul ei. – V. plănui.

planuit
PLĂNUÍT, -Ă, plănuiți, -te, adj. Pregătit pentru viitor; pus la cale, uneltit, urzit. – V. plănui.

plapand
PLĂPẤND, -Ă, plăpânzi, -de, adj. 1. (Despre ființe) Lipsit de rezistență, de vitalitate; debil, firav; p. ext. fragil, delicat, fin. 2. (Despre plante) Nedezvoltat; lipsit de sevă, gingaș, delicat. 3. Fig. Care se lasă ușor impresionat; sensibil. – Din lat. *palpabundus.

plapumar
PLĂPUMÁR, plăpumari, s.m. Persoană care se ocupă cu confecționarea (și cu vânzarea) plăpumilor. – Plapumă + suf. -ar.

plapumareasa
PLĂPUMĂREÁSĂ, plăpumărese, s.f. Femeie care se ocupă cu confecționarea (și cu vânzarea) plăpumilor; soție de plăpumar. – Plăpumar + suf. -easă.

plapumarie
PLĂPUMĂRÍE, (2) plăpumării, s.f. 1. Meseria plăpumarului. 2. Atelierul, prăvălia plăpumarului. – Plăpumar + suf. -ie.

plapumioara
PLĂPUMIOÁRĂ, plăpumioare, s.f. Diminutiv al lui plapumă; plăpumiță. – Plapumă + suf. -ioară.

plapumita
PLĂPUMÍȚĂ, plăpumițe, s.f. Plăpumioară. – Plapumă + suf. -iță.

plasea
PLĂSEÁ, plăsele, s.f. 1. Fiecare dintre cele două părți de metal, de os, de lemn etc. care acoperă mânerul unui cuțit, al unui briceag, al unui pumnal etc.; p. ext. mâner. 2. (Neobișnuit) Șild. [Var.: prăseá s.f.] – Plasă^1 + suf. -ea.

plasmui
PLĂSMUÍ, plăsmuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A crea, a produce, a făuri, a alcătui, a înfăptui. 2. A inventa, a născoci, a scorni. 3. A falsifica, a contrazice. [Var.: plăzmuí vb. IV] – Plasmă (înv. „creare, alcătuire” < ngr.) + suf. -ui.

plasmuire
PLĂSMUÍRE, plăsmuiri, s.f. Acțiunea de a plăsmui și rezultatul ei. [Var.: plăzmuíre s.f.] – V. plăsmui.

plasmuit
PLĂSMUÍT, -Ă, plăsmuiți, -te, adj. 1. Creat; inventat, născocit. 2. Falsificat, fals. [Var.: plăzmuít, -ă adj.] – V. plăsmui.

plasmuitor
PLĂSMUITÓR, -OÁRE, plăsmuitori, -oare, s.m. și f. 1. Persoană care plăsmuiește; creator, făuritor. 2. Inventator, născocitor. 3. Falsificator. [Pr.: -mu-i-. – Var.: plăzmuitór, -oáre s.m. și f.] – Plăsmui + suf. -tor.

plati
PLĂTÍ, plătesc, vb. IV. 1. Tranz. A achita contravaloarea (în bani sau în natură) a unui bun obținut sau cumpărat, a unei consumații etc. ♢ Expr. A plăti cu capul (sau cu viața etc.) = a fi omorât pentru o greșeală, o îndrăzneală, o faptă necugetată etc. A plăti (cuiva) cu dobândă = a se răzbuna (pe cineva) cu vârf și îndesat pentru o pagubă sau o suferință. ♦ A achita un impozit, o obligație etc. ♦ Refl. A lichida o datorie (morală), a scăpa de o obligație. 2. Tranz. A răsplăti cu bani o muncă efectuată, un serviciu prestat etc.; a retribui, a remunera. ♦ Intranz. A recompensa pe cineva pentru faptele sale. 3. Intranz. (Pop.) A valora, a prețui, a face. ♢ Expr. A nu plăti (nici) o ceapă (degerată) sau (nici) două parale (ori doi bani etc.) = a nu avea nici o valoare. – Din sl. platiti.

platibil
PLĂTÍBIL, -Ă, plătibili, -e, adj. Care este de plată, care trebuie plătit, care poate fi plătit. – Plăti + suf. -bil.

platica
PLĂTÍCĂ^1, plătici, s.f. Pește de apă dulce din familia ciprinidelor, cu corpul turtit lateral, cu capul mic și scurt (Abramis brama). – Din bg. platika.

PLĂTÍCĂ^2, plătici, s.f. Arbore mare înrudit cu salcâmul, originar din America, cultivat și la noi pentru a forma perdele de protecție; glădiță (Gleditschia triacanthos). – Et. nec.

platire
PLĂTÍRE, plătiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) plăti și rezultatul ei. – V. plăti.

platitor
PLĂTITÓR, -OÁRE, plătitori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care efectuează o plată, care plătește; platnic. – Plăti + suf. -tor.

plavai
PLĂVÁI, -ÁIE, plăvăi, adj. 1. (Pop.; despre animale, mai ales despre oi) Care are părul sau lâna de culoare albă-gălbuie sau albă-cenușie; (despre părul sau lâna animalelor) de culoare albă-gălbuie sau albă-cenușie. 2. (În sintagma) Poamă plăvaie (și substantivat, f.) = varietate de struguri cu boaba albă-verzuie și rotundă. – Plav (reg., despre boi, „care are părul de culoare (albă-)gălbuie” < sl.) + suf. -ai.

plavan
PLĂVÁN, -Ă, plăvani, -e, adj. (Pop.; despre boi și vaci) Cu părul alb-gălbui sau alb-cenușiu; (despre părul boilor sau al vacilor) de culoare albă-gălbuie sau albă-cenușie. ♦ (Substantivat, m.) Bou. – Plav (reg., despre boi, „care are părul de culoare (albă-)gălbuie” < sl.) + suf. -an.

plavioara
PLĂVIOÁRĂ, plăvioare, s.f. Diminutiv al lui plavie. [Pr.: -vi-oa-] – Plavie + suf. -ioară.

plavit
PLĂVÍȚ, -Ă, plăviți, -e, adj. 1. (Despre părul sau lâna animalelor) De culoare albă-gălbuie sau albă-cenușie; (despre animale) care are părul sau lâna de culoare albă-gălbuie sau albă-argintie. 2. (Pop.; despre oameni) Cu pielea albă și cu părul blond; (despre părul oamenilor) blond; plăviu. 3. (Reg.; în sintagma) Viță plăviță = varietate de viță de vie cu bobul foarte deschis la culoare. – Plav (reg., despre boi, „care are părul de culoare (albă-)gălbuie” < sl.) + suf. -iț.

plaviu
PLĂVÍU, -ÍE, plăvii, adj. (Înv. și reg.; despre oameni) Plăviț (2). ♦ (Înv.) Palid. – Plav (reg., despre boi, „care are părul de culoare (albă-)gălbuie” < sl.) + suf. -iu.

plazmui
PLĂZMUÍ vb. IV v. plăsmui.

plazmuire
PLĂZMUÍRE s.f. v. plăsmuire.

plazmuit
PLĂZMUÍT, -Ă adj. v. plăsmuit.

plazmuitor
PLĂZMUITÓR, -OÁRE s.m. și f. v. plăsmuitor.

plangacios
PLÂNGĂCIÓS, -OÁSĂ, plângăcioși, -oase, adj. Plângăreț. – Plânge + suf. -ăcios.

plangaret
PLÂNGĂRÉȚ, -EÁȚĂ, plângăreți, -e, adj. 1. Care este totdeauna gata să plângă; care plânge ușor; care se vaită, se plânge mereu; plângător, plângăcios. 2. (Despre voce, glas etc.) Care aparține unui om plângăcios, care trădează pe omul plângăcios; plin de durere, tânguitor, trist, jalnic; plângător, plâns^2. – Plânge + suf. -ăreț.

plangator
PLÂNGĂTÓR, -OÁRE, plângători, -oare, adj. 1. Care plânge; plângăreț (1). ♦ (Substantivat, f.; reg.) Bocitoare. 2. Plângăreț (2). ♦ (Despre sălcii, p. ext. despre alți arbori) Cu ramuri lungi, lăsate în jos. – Plânge + suf. -ător.

plange
PLẤNGE, plâng, vb. III. 1. Intranz. A vărsa lacrimi (de durere, de întristare, de emoție sau de bucurie); a lăcrima. 2. Tranz. A boci, a jeli o persoană moartă, un lucru pierdut, o situație dureroasă, vărsând lacrimi, tânguindu-se. ♦ A regreta o ființă sau un lucru pierdut (vărsând lacrimi). ♢ Expr. A-și plânge păcatele = a se căi, a regreta ceva. ♦ A avea milă de cineva, a deplânge pe cineva; a compătimi. ♢ Expr. (Intranz.) A-i plânge (cuiva) de milă = a-i părea foarte rău de nenorocirea, de durerea cuiva. 3. Refl. A-și arăta nemulțumirea, a se văita, a se tângui, a se lamenta, a se căina. ♦ A face o reclamație, a înainta o plângere; a reclama. – Lat. plangere.

plangere
PLẤNGERE, plângeri, s.f. Acțiunea de a (se) plânge. 1. Plâns^1, jeluire, tânguire. ♢ Valea plângerii = lumea, pământul (considerate uneori ca loc de suferință). 2. Sesizare a unui organ de jurisdicție în vederea exercitării controlului asupra unui act al administrației de stat ori a refuzului unui organ de a-și îndeplini atribuțiile legale. ♦ Exprimare a unei nemulțumiri adresate unei autorități; (concr.) act prin care se face această încunoștințare; reclamație, jalbă, cerere. – V. plânge.

plans
PLÂNS^1, plânsuri, s.n. Faptul de a (se) plânge; tânguire; (concr.) lacrimi; plânset, plânsoare. ♢ Loc. adj. De plâns = care provoacă milă, vrednic de milă, jalnic. – V. plânge.

PLÂNS^2, -Ă, plânși, -se, adj. Care a plâns, care poartă urme de lacrimi. ♦ (Despre glas) Plângăreț (2). – V. plânge.

planset
PLẤNSET, plânsete, s.n. Plâns^1; lamentație, văicăreală; (concr.) lacrimi. – Plâns^1 + suf. -et.

plansoare
PLÂNSOÁRE, plânsori, s.f. 1. Plâns^1. 2. (Înv. și reg.) Cerere, jalbă. 3. Nume dat în popor unor boli (de copii) care provoacă insomnii și plânset necontenit. – Plâns^1 + suf. -oare.

pleaftura
PLEÁFTURĂ s.f. v. praftură.

plean
PLEAN, pleanuri, s.n. (Înv. și pop.) Pradă (de război), captură; rechiziție. ♦ Jaf. ♦ Grup de prizonieri, ceată de oameni robiți. – Din sl. plĕn.

pleasc
PLEASC interj. Onomatopee care imită zgomotul produs de limbă când se desprinde brusc de cerul gurii (când se mănâncă cu lăcomie). – Onomatopee.

pleasna
PLEÁSNĂ, plesne, s.f. 1. (Pop.) Șfichi; p. ext. bici. ♢ Expr. A aduce (pe cineva) în pleasnă de bici = a aduce (pe cineva) cu mare grabă, în cel mai scurt timp. ♦ Zgomot produs de plesnirea biciului; lovitură, plesnitură de bici. 2. (Reg.) Fir de care se prinde cârligul la capătul sforii de pescuit. 3. (Pop.) Iritație a mucoasei limbii și a cerului gurii (mai ales la copiii mici). – V. plesni.

pleasca
PLEÁȘCĂ s.f. 1. Câștig neașteptat (de obicei nemeritat) obținut fără muncă; chilipir. ♢ Loc. adv. De (sau pe) pleașcă = de pomană, fără bani. 2. (Înv.) Pradă (de război), jaf, captură; rechiziție. – Din bg., scr. pljačka.

pleata
PLEÁTĂ, plete, s.f. 1. (Mai ales la pl.) Părul capului lăsat să crească până pe umeri sau să atârne pe spate (împletit în cozi); p. ext. păr (nearanjat, necoafat). 2. (Reg.) Mănunchi de fuior. – Din sl. pletŭ.

pleava
PLEÁVĂ s.f. I. 1. Rămășițe de spice sau de păstăi rezultate din treieratul cerealelor sau al leguminoaselor. ♦ Fig. Ceea ce este lipsit de valoare, de importanță; lucru de nimic. 2. Fig. Om de nimic; lepădătură, drojdia societății. II. (Iht.) Plevușcă. – Din sl. plĕva.

plebe
PLÉBE s.f. 1. (În Roma antică) Categorie socială de oameni liberi fără o activitate permanentă, care trăiau din câștiguri întâmplătoare și din distribuții făcute de stat. 2. (În evul mediu) Pătura cea mai săracă a populației orășenești din apusul Europei, aflată în afara ierarhiei feudale și care, alături de țărănime, a avut un rol important în revoluțiile din sec. XVI-XVII. 3. (Livr.) Pătură socială fără drepturi, asuprită și exploatată; p. ext. mulțime, gloată. ♦ Fig. Categorie socială declasată; drojdia societății. – Din fr. plèbe, lat. plebs, -bis.

plebeian
PLEBEIÁN, -Ă, plebeieni, -e, s.m. și f., adj. (Livr.) 1. Plebeu (1). 2. Plebeu (2). [Pr.: -be-ian] – Din fr. plébéien.

plebeianism
PLEBEIANÍSM s.n. (Livr.) Comportament de plebeu, aer de plebeu. [Pr.: -be-ia-] – Plebeian + suf. -ism.

plebeiat
PLEBEIÁT s.n. (Rar) Stare, calitate de plabeu (1). [Pr.: -be-iat] – Plebe + suf. -(i)at.

plebeic
PLEBÉIC, -Ă, plebeici, -ce, adj. (Rar) Al plebei (1), de plebe (1). [Pr.: -be-ic] – Plebe + suf. -ic.

plebeu
PLEBÉU, -ÉE, plebei, -ee, s.m. și f., adj. 1. (În antichitatea romană) (Persoană) care făcea parte din plebe (1), care aparținea plebei; plebeian (1). 2. (Persoană) care este asuprită, exploatată, plebeian (2); (om) sărac, umil; p. ext. (om) de rând, lipsit de distincție, vulgar, grosolan. – Din lat. plebeius.

plebiscit
PLEBISCÍT, plebiscite, s.n. Consultare prealabilă a cetățenilor, care urmează să se pronunțe prin „da” sau „nu” asupra unui proiect de lege sau a unui act de stat de o importanță deosebită. [Pl. și: plebiscituri] – Din fr. plébiscite.

plebiscitar
PLEBISCITÁR, -Ă, plebiscitari, -e, adj. (Rar) Care aparține plebiscitului, privitor la plebiscit. – Din fr. plébiscitaire.

pleca
PLECÁ, plec, vb. I. I. 1. Refl. și tranz. A (se) înclina (într-o parte sau în jos), a (se) îndoi, a (se) încovoia, a (se) coborî, a (se) apleca. ♢ Expr. (Tranz.) A-și pleca capul (sau fruntea, grumazul, genunchiul) = a (se) supune, a (se) umili. A (nu) avea unde să(-și) plece capul (ori trupul, oasele) = a (nu) se (putea) odihni, a (nu) avea unde să se odihnească. A(-și) pleca inima = a) a da ascultare păsului, suferințelor cuiva; b) a arăta smerenie, evlavie față de cineva; c) a (se) dedica, a (se) închina. A(-și) pleca urechea = a) a asculta cu atenție, a lua în considerare; b) a da crezare vorbelor de nimic, bârfelilor. ♦ Refl. A se înclina în fața cuiva în semn de respect, de admirație, de devotament, de supunere; a se închina. ♦ A (se) culca la pământ, a (se) răsturna. 2. Refl. (Despre aștri) A coborî (spre apus), a apune. ♢ Expr. A se pleca spre apus = (despre persoane și despre forța, gloria, prestigiul lor) a fi în declin. II. Tranz. A supune unei influențe, unei puteri; a subjuga. ♦ Refl. A ceda în fața unei forțe, a se supune. ♦ Refl. (Pop.) A se îndupleca; a se milostivi. III. Intranz. 1. A se pune în mișcare pentru a se îndepărta (de un loc), a părăsi pe cineva sau ceva spre a se duce în altă parte; a porni. ♦ Spec. A porni într-o cursă sportivă. 2. A avea începutul, punctul de pornire; a lua ca ipoteză. Pleacă de la ideea că trebuie să reușească. – Lat. plicare.

plecare
PLECÁRE, plecări, s.f. Acțiunea de a (se) pleca; înclinare; pornire, deplasare. ♢ Punct de plecare = începutul unei acțiuni. ♢ Loc. adj. și adv. Gata de plecare = pe punctul de a porni. La plecare = în momentul pornirii. ♦ (Sport) Momentul în care se dă pornirea într-o cursă; start. ♦ (Înv.) Înclinație, atracție, predispoziție. – V. pleca.

plecat
PLECÁT, -Ă, plecați, -te, adj. 1. Îndreptat în jos sau într-o parte; încovoiat, curbat; aplecat. ♦ Lăsat într-o parte; înclinat, povârnit. 2. Supus, ascultător; modest, respectuos. 3. Pornit dintr-un loc; absent; fig. dus pe gânduri. – V. pleca.

plecaciune
PLECĂCIÚNE, plecăciuni, s.f. Îndoire, înclinare a trupului în fața cuiva în semn de respect sau de salut; p. ext. supunere, ascultare, reverență, respect; modestie. ♢ (În formule de salut) Plecăciune, părinte! – Pleca + suf. -ăciune.

plecopter
PLECOPTÉR, plecoptere, s.n. (La pl.) Ordin de insecte cu aripile membranoase, având nervuri dese ca o rețea, cu corpul lățit, terminat cu două filamente lungi; (și la sg.) insectă din acest ordin. – Din fr. plécoptères.

plectru
PLÉCTRU, plectre, s.n. Placă mică de metal, de os, de celuloid sau de alt material, cu care se ciupesc coardele unor instrumente muzicale. – Din fr. plectre, lat. plectrum.

pled
PLED, pleduri, s.n. Bucată dreptunghiulară dintr-o țesătură (deasă și ușoară) de lână, de fire sintetice etc., care servește la învelit; pătură ușoară. – Din fr. plaid.

pleda
PLEDÁ, pledez, vb. I. Intranz. și tranz. A vorbi în fața unei instanțe judecătorești (ca avocat), apărând cauza uneia dintre părți. ♦ P. gener. A susține o cauză, a apăra o idee, un interes; a milita pentru ceva. – Din fr. plaider.

pledant
PLEDÁNT, -Ă, pledanți, -te, adj. Care pledează o cauză în fața unei instanțe judecătorești. ♢ Avocat pledant = avocat care are dreptul să susțină o cauză în fața unei instanțe judecătorești, în schimbul unui onorariu. – Din fr. plaidant.

pledare
PLEDÁRE, pledări, s.f. Acțiunea de a pleda și rezultatul ei. – V. pleda.

pledoarie
PLEDOARÍE, pledoarii, s.f. Expunere orală a faptelor unui proces, făcută de un avocat în fața unei instanțe judecătorești, cu scopul de a susține cauza uneia dintre părțile implicate în proces. ♦ P. gener. Apărare, susținere orală sau scrisă a unei cauze, a unei idei, a unei teze etc. – Din fr. plaidoirie.

pleiada
PLEIÁDĂ, pleiade, s.f. 1. (La pl. art.) Grup de stele din constelația Taurului; Cloșca-cu-Pui. 2. Grup de oameni care activează de obicei în același domeniu și care sunt legați între ei prin concepții și năzuințe comune. 3. Totalitatea izotopilor aceluiași element chimic. ♦ Grup de elemente cu proprietăți chimice asemănătoare. [Pr.: ple-ia-] – Din fr. pléiade.

pleinair
PLEIN-AIR subst. Pictură practicată în aer liber, în scopul sugerării atmosferei și luminii specifice peisajului natural. [Pr.: plen-ér] – Cuv. fr.

pleiocaziu
PLEIOCÁZIU subst. Inflorescență în cime, în care axele laterale sunt de aceeași lungime și dispuse în verticil. [Pr.: ple-io-] – Et. nec.

pleistocen
PLEISTOCÉN, -Ă, pleistoceni, -e s.n., adj. 1. S.n. Prima epocă a cuaternarului, caracterizată prin alternanțe de intervale reci cu perioade calde, prin răspândirea în regiunile temperate a unor specii de mamifere ca elefanții, rinocerii etc. și, mai ales, prin apariția omului. 2. Adj. Care aparține epocii pleistocene (1), privitor la această epocă. [Pr.: ple-is-] – Din fr. pléistocène.

plen
PLEN s.n. Totalitatea membrilor unei organizații sau ai unei asociații constituite; p. ext. adunare a unei asociații la care participă totalitatea membrilor ei. – Din lat. plenum.

plenar
PLENÁR, -Ă, plenari, -e, adj. 1. (Despre ședințe, adunări, reuniuni) Care se ține cu participarea tuturor membrilor. ♦ (Substantivat, f.) Consfătuire, adunare, ședință la care participă toți membrii unui for de conducere, ai unei organizații etc. 2. (Livr.) Total, întreg, complet; desăvârșit, deplin. – Din lat. plenarius.

plenipotent
PLENIPOTÉNT, plenipotenți s.m., adj. (Înv.) Plenipotențiar. – Din lat. plenipotens, -ntis.

plenipotenta
PLENIPOTÉNȚĂ, plenipotențe, s.f. Putere deplină, împuternicire dată cuiva pentru a acționa într-o anumită chestiune (în special în probleme care interesează două state); (concr.) act prin care se dă o astfel de împuternicire. – Din it. plenipotenza.

plenipotentiar
PLENIPOTENȚIÁR, plenipotențiari, s.m., adj. (Persoană) care reprezintă în anumite împrejurări conducerea unui stat pe lângă guvernele altor țări și care are în această calitate puteri depline; plenipotent. [Pr.: -ți-ar] – Din fr. plénipotentiaire.

plenison
PLENISÓN, -Ă, plenisoni, -e, adj. (Despre vocale) Care are caracter silabic. – Din lat. plenus + sonus.

plenitudinar
PLENITUDINÁR, -Ă, plenitudinari, -e, adj. (Livr.) Plenar. – Plenitudine + suf. -ar.

plenitudine
PLENITÚDINE s.f. Dezvoltare completă, integrală; deplinătate, totalitate; p. ext. desăvârșire. ♢ Plenitudine vocalică = perceptibilitate sau audibilitate a unei vocale, putere sonoră a unei vocale. – Din fr. plénitude, lat. plenitudo, -inis.

plenui
PLENUÍ, plenuiesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și pop.) A jefui, a prăda. – Plean + suf. -ui.

pleoapa
PLEOÁPĂ, pleoape, s.f. 1. Fiecare dintre cele două membrane mobile, mărginite de gene, care acoperă și protejează ochiul în partea anterioară. 2. (Înv. și pop.) Capac (la sicriu). [Var.: (2) plioápă s.f.] – Cf. bg. p o h l u p k a.

pleocroism
PLEOCROÍSM s.n. (Fiz.) Fenomen de modificare a culorii anumitor cristale când sunt privite prin transparență din diferite direcții; policroism. [Pr.: ple-o-] – Din fr. pléochroïsme.

pleonasm
PLEONÁSM, pleonasme, s.n. Eroare de exprimare constând în folosirea alăturată a unor cuvinte, construcții, propoziții etc. cu același înțeles. [Pr.: ple-o-] – Din fr. pléonasme.

pleonast
PLEONÁST s.n. Mineral de culoare neagră, care se prezintă sub formă de mase granulare sau în cristale cu multe fețe, cu conținut bogat în fier. [Pr.: ple-o-] – Din fr. pléonaste.

pleonastic
PLEONÁSTIC, -Ă, pleonastici, -ce, adj. Care conține un pleonasm, privitor la pleonasm, cu pleonasme. [Pr.: ple-o-] – Din fr. pléonastique.

pleosc
PLEOSC interj. Cuvânt care redă zgomotul produs de căderea unui corp moale (în apă) sau de lovirea unui corp (moale sau elastic) de un altul. – Onomatopee. Cf. sl. p l e s k ŭ.

pleoscai
PLEOSCĂÍ, pleóscăi, vb. IV. Intranz. A plescăi. [Var.: (reg.) pleoșcăí vb. IV.] – Pleosc + suf. -ăi.

pleoscait
PLEOSCĂÍT, pleoscăituri, s.n. Faptul de a pleoscăi; plescăit. – V. pleoscăi.

pleoscaitura
PLEOSCĂITÚRĂ, pleoscăituri, s.f. Plescăit. [Pr.: -că-i-] – Plescăi + suf. -tură.

pleoscai
PLEOȘCĂÍ vb. IV v. pleoscăi.

pleosti
PLEOȘTÍ, pleoștesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) lăsa în jos sau într-o parte (sub o greutate); a (se) deforma, a (se) lăbărța; a (se) turti, a (se) strivi. 2. Tranz. A apleca, a lăsa în jos capul sau urechea. 3. Refl. Fig. (Fam.; despre oameni) A deveni abătut, deprimat; a se dezumfla. – Din scr. pljoštiti.

pleostire
PLEOȘTÍRE, pleoștiri, s.f. Acțiunea de a (se) pleoști și rezultatul ei. 2. (Arhit.) Raportul dintre săgeata și deschiderea unei bolți, a unei ogive etc. – V. pleoști.

pleostit
PLEOȘTÍT, -Ă, pleoștiți, -te, adj. 1. Lăsat într-o parte sau în jos; deplasat, deformat; turtit, strivit. ♦ Aplecat prin dărăpănare, distrugere, năruire. 2. Fig. (Fam.) Abătut, deprimat, descurajat, dezumflat. – V. pleoști.

plescaita
PLESCÁIȚĂ s.f. v. plescaviță.

plescavita
PLESCÁVIȚĂ, plescavițe, s.f. (Pop.) 1. Numele unor boli de piele care se manifestă prin bube, răni, puroi; spuzeală, erupție. 2. (Bot.; în forma plescaiță) Plantă erbacee cu frunze ovale, târâtoare, cu flori albe, care crește prin locuri umede și umbroase (Malachium aquaticum). [Var.: plescáiță s.f.] – Din scr. pljuskavice.

plescai
PLESCĂÍ, pléscăi, vb. IV. Intranz. 1. A mânca cu zgomot; a scoate un sunet caracteristic, desprinzând brusc buzele una de alta sau limba de cerul-gurii (în semm de plăcere); a pleoscăi. 2. A scoate un sunet caracteristic prin pocnirea sau plesnirea unui corp (elastic) de altul sau prin lovirea de ceva tare; a pleoscăi. 3. (Despre lichide, substanțe vâscoase etc.) A se lovi sau a fi lovit de sau cu un corp tare, producând un zgomot caracteristic; a pleoscăi. – Pleasc + suf. -ăi.

plescaire
PLESCĂÍRE, plescăiri, s.f. Acțiunea de a plescăi și rezultatul ei; plescăit. – V. plescăi.

plescait
PLESCĂÍT, plescăituri, s.n. 1. Zgomot făcut de cineva cu gura când mănâncă repede și lacom; sunet produs prin desprinderea bruscă a limbii de cerul-gurii sau a buzelor una de alta, prin care se exprimă mirarea, plăcerea, admirația. 2. Zgomot produs de un lichid sau de o substanță vâscoasă care se lovește sau care este lovită de un corp tare; plescăire, plescăitură; pleoscăit. 3. (Rar) Pocnet. – V. plescăi.

plescaitura
PLESCĂITÚRĂ, plescăituri, s.f. Plescăit. [Pr.: -că-i-] – Plescăi + suf. -tură.

plesiozaur
PLESIOZÁUR, plesiozauri, s.m. (La pl.) Gen de reptile marine fosile din era mezozoică, cu gâtul lung, cu trunchiul gros, cu numeroase vertebre cervicale și cu membre în formă de vâsle, puternic dezvoltate; (și la sg.) reptilă care face parte din acest gen. [Pr.: -si-o-za-ur. – Var.: pleziozáur s.m.] – Din fr. plésiosaure, lat. plesiosaurus.

plesnet
PLÉSNET, plesnete, s.n. 1. Zgomot (de mare intensitate) de scurtă durată, produs de ceva care izbește aerul sau alte corpuri; plesnitură. ♦ (Rar) Zgomot produs de un obiect care se sparge sau crapă. 2. (Rar) Lovitură (de bici). – Plesni + suf. -et.

plesni
PLESNÍ, plesnesc, vb. IV. 1. Intranz. A crăpa, a se sparge (cu violență și de obicei cu zgomot) din cauza unei lovituri, a unei presiuni prea mari, a unei variații de temperatură etc.; spec. a exploda. ♢ Expr. A plesni de... = a nu mai putea de..., a fi (prea) plin de... ♦ (Despre muguri, boboci) A începe să iasă, a se desface. ♦ (Despre abcese) A se deschide, a se desface, a se sparge. 2. Intranz. A crăpa producând fisuri, a căpăta fisuri, crăpături. ♢ Expr. A-i plesni cuiva obrazul de rușine = a-i fi cuiva foarte rușine. 3. Intranz. A se rupe (prin întindere, prin solicitare prea mare, prin uzare etc.). 4. Intranz. și tranz. A izbi un obiect (sau aerul) cu un corp elastic, în special cu un bici; a pocni cu zgomot două obiecte unul de altul. ♢ Expr. (Intranz.) Cât ai plesni din bici (sau din palme) = foarte repede, într-o clipă, pe dată, imediat 5. Tranz. A izbi, a lovi, a bate. ♢ Expr. (Fam.) A plesni (pe cineva) în pălărie = a ironiza (pe cineva). A o plesni bine = a spune ceva foarte potrivit într-o anumită situație, într-un anumit moment. Unde-o plesnești și unde crapă, se spune atunci când se obțin cu totul alte rezultate decât cele așteptate. (Intranz.) A-i plesni (ceva) în (sau prin) cap (sau în minte, prin gând) = a-i veni pe neașteptate o idee năstrușnică; a-i trece (deodată) prin minte. ♦ Fig. A nimeri, a potrivi. ♦ A lovi ușor, a împinge. ♦ Refl. A se izbi cu zgomot de un obiect. [Var.: plezní vb. IV] – Din sl. plesnonti.

plesnire
PLESNÍRE, plesniri, s.f. Acțiunea de a plesni și rezultatul ei. ♦ Rupere bruscă produsă în pereții unui vas, ai unui tub sau ai unei piese ca efect al presiunii interioare, al unei variații de temperatură etc. [Var.: plezníre s.f.] – V. plesni.

plesnit
PLESNÍT^1 s.n. Faptul de a plesni. [Var.: pleznít s.n.] – V. plesni.

PLESNÍT^2, -Ă, plesniți, -te, adj. Care e crăpat, spart, despicat. ♦ Care are crăpături, fisuri. [Var.: pleznít, -ă adj.] – V. plesni.

plesnitoare
PLESNITOÁRE, plesnitori, s.f. 1. (Reg.) Șfichiul biciului; pleasnă. 2. Jucărie care, prin învârtire, produce un zgomot puternic. 3. (Înv. și reg.) Disc, verigă care se pune între capătul osiei carului și roată pentru a împiedica frecarea acestora. 4. Plantă erbacee din familia cucurbitaceelor, cu flori galbene, al cărei fruct, la maturitate, plesnește cu zgomot și aruncă semințele la distanță (Ecballium elaterium). [Var.: pleznitoáre s.f.] – Plesni + suf. -toare.

plesnitura
PLESNITÚRĂ, plesnituri, s.f. Faptul de a plesni; lovire, izbire; zgomot produs de anumite lovituri. ♦ Crăpătură, fisură. [Var.: pleznitúră s.f.] – Plesni + suf. -tură.

ples
PLEȘ, PLEÁȘĂ, pleși, -e, adj., s.f. 1. Adj. (Înv. și reg.) Chel, pleșuv. 2. Adj. (Despre dealuri, munți, soluri etc.) Lipsit de vegetație, sterp, gol. 3. S.f. Porțiune a muntelui lipsită de vegetație; pleșuvie. – Din sl. plĕši.

plescar
PLEȘCÁR, pleșcari, s.m. (Fam.) Persoană care umblă după chilipiruri; chilipirgiu, pleșcaș (2). – Pleașcă + suf. -ar.

plescas
PLEȘCÁȘ, pleșcași, s.m. (Rar) 1. Jefuitor. 2. Pleșcar. – Pleașcă + suf. -aș.

plescui
PLEȘCUÍ, pleșcuiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A umbla după chilipir, după câștig fără muncă. – Pleașcă + suf. -ui.

plescuit
PLEȘCUÍT s.n. (Reg.) Faptul de a pleșcui; chilipir. – V. pleșcui.

plesug
PLEȘÚG, -Ă adj. v. pleșuv.

plesuv
PLEȘÚV, -Ă, pleșuvi, -e, adj. 1. (Despre oameni) Chel. 2. (Despre soluri, munți etc.) Lipsit de vegetație, fără arbori; (despre ogoare) fără semănături; p. ext. uscat, sterp, arid. ♦ (Despre arbori) Fără frunze, desfrunzit. [Var.: (reg.) pleșúg, -ă adj.] – Din bg. pleșiv.

plesuvi
PLEȘUVÍ, pleșuvesc, vb. IV. 1. Intranz. A cheli. 2. Refl. (Despre munți, dealuri, soluri etc.) A rămâne fără vegetație. – Din pleșuv.

plesuvie
PLEȘUVÍE, pleșuvii, s.f. 1. Lipsă a părului de pe cap, ca urmare a căderii lui; boală care pricinuiește această cădere; chelie. 2. Porțiune a capului rămasă fără păr; chelie. 3. Porțiune a unui munte lipsită de vegetație. – Pleșuv + suf. -ie.

plesuvire
PLEȘUVÍRE s.f. Acțiunea de a pleșuvi și rezultatul ei; pleșuvit. – V. pleșuvi.

plesuvit
PLEȘUVÍT, -Ă, pleșuviți, -te, adj. Chel. – V. pleșuvi.

pleter
PLÉTER, pletere, s.n. Gard pescăresc construit din stuf, din nuiele de alun ori de salcie și instalat de-a lungul malurilor, în albia majoră a râurilor etc., pentru a opri trecerea peștelui dintr-o baltă într-un râu. – Din scr. pleter.

pletina
PLETÍNĂ, pletine, s.f. Navă mică remorcată, destinată transportului mărfurilor pe căi de navigație cu adâncimi mici. [Acc. și: plétină] – Cf. p i l o t i n ă.

pletora
PLÉTORĂ s.f. 1. Cantitate de sânge sau de lichide depășind valorile normale în întreg organismul sau numai în anumite părți ale lui; stare morbidă provocată de această supraîncărcare și care se manifestă prin roșeața pielii și a mucoaselor, palpitații, puls accelerat, respirație scurtă etc. 2. Cantitate mare de obiecte sau de ființe (lipsite de valoare). ♢ Pletoră semantică = aglomerare (excesivă) de sensuri la unele cuvinte. – Din fr. pléthore.

pletoric
PLETÓRIC, -Ă, pletorici, -ce, adj. 1. (Despre oameni) Care are prea mult sânge. 2. Care este în număr prea mare; supraabundent. – Din fr. pléthorique.

pletos
PLETÓS, -OÁSĂ, pletoși, -oase, adj. 1. Cu plete mari, cu păr lung și bogat; p. ext. (despre bărbați; adesea substantivat; peior.) cu părul lăsat să crească excesiv de lung. ♦ (Despre unele animale) Cu coama lungă și bogată. 2. (Despre plante) Cu tulpinile, ramurile sau frunzele lungi, stufoase, aplecate în jos. – Pleată + suf. -os.

pleu
PLEU, pleuri, s.n. (Reg.) Tinichea. – Din magh. pléh, scr. pleh.

pleural
PLEURÁL, -Ă, pleurali, -e, adj. Care ține de pleură, privitor la pleură. [Pr.: ple-u-] – Din fr. pleural.

pleura
PLÉURĂ, pleure, s.f. Membrană seroasă care învelește plămânii și căptușește pereții cavității toracice. [Pr.: ple-u-] – Din lat., ngr., it. pleura, fr. pleure.

pleurezie
PLEUREZÍE, pleurezii, s.f. Boală care constă în inflamația acută sau cronică a pleurei pulmonare, însoțită adesea de o abundentă secreție de lichid seros, purulent sau hemoragic. ♢ Pleurezie purulentă = piotorax. [Pr.: ple-u-] – Din fr. pleurésie.

pleurita
PLEURÍTĂ, pleurite, s.f. Boală care constă în inflamația uscată a pleurei pulmonare, fără apariția lichidului în cavitatea pleurală, [Pr.: ple-u-] – Din fr. pleurite.

pleuritic
PLEURÍTIC, -Ă, pleuritici, -ce, adj. Specific pleureziei; cauzat de pleurezie. ♦ (Substantivat) Persoană care suferă de pleurezie. [Pr.: ple-u-] – Din fr. pleurétique.

pleurodinie
PLEURODINÍE, pleurodinii, s.f. Durere acută, de natură inflamatorie, în regiunea nervilor intercostali. [Pr.: ple-u-] – Din fr. pleurodynie.

pleuropneumonie
PLEUROPNEUMONÍE, pleuropneumonii, s.f. Pneumonie care afectează și pleura adiacentă zonei pulmonare bolnave. [Pr.: ple-u-ro-pne-u-] – Din fr. pleuropneumonie.

pleuroscop
PLEUROSCÓP, pleuroscoape, s.n. Instrument cu ajutorul căruia se examinează vizual cavitatea pleurală. [Pr.: ple-u-] – Din fr. pleuroscope.

pleuroscopie
PLEUROSCOPÍE, pleuroscopii, s.f. Examinare vizuală a cavității pleurale cu ajutorul pleuroscopului. [Pr.: ple-u-] – Din fr. pleuroscopie.

pleurotomie
PLEUROTOMÍE, pleurotomii, s.f. Deschidere a cavității pleurale în scopul evacuării puroiului colectat în această cavitate sau în vederea explorării acestei cavități. [Pr.: ple-u-] – Din fr. pleurotomie.

plevaita
PLEVÁIȚĂ, plevaițe, s.f. Numele a două plante erbacee din familia compozitelor, cu tulpina lânoasă și ramificată de la bază, cu flori mici, roz-violacee sau roșii-purpurii, persistente, care cresc în regiunile de stepă și de silvostepă; imortelă (Xeranhemum annuum și foetidum). [Pr.: -va-i-] – Et. nec.

plevita
PLÉVIȚĂ, plevițe, s.f. (Reg.) Placă de fier care îmbracă partea de jos a leucii. ♦ Bucată de fier care se bate în cuie sau în nituri pentru a acoperi o crăpătură la vase, la albii etc. – Pleu + suf. -iță.

plevusca
PLEVÚȘCĂ, plevuști, s.f. 1. Peștișor de baltă din familia ciprinidelor, cu corpul lung de 6-10 cm, acoperit cu solzi mărunți, cu capul verde-cafeniu, spinarea galbenă-verzuie și cu luciu metalic pe restul corpului (Leucaspius delineatus); p. gener. nume dat peștilor mărunți de orice specie. 2. Fig. Grup de oameni de puțină însemnătate. – Pleavă + suf. -ușcă.

plex
PLEX, plexuri, s.n. Țesut format din fibre nervoase sau din vase sanguine împletite nesistematizat între ele, care se află în diferite puncte ale organismului. ♢ Plex solar = plex care se găsește în cavitatea abdominală, lângă stomac. – Din lat., fr. plexus.

plexiglas
PLEXIGLÁS s.n. Masă plastică transparentă incasabilă, din care se fac diferite obiecte rezistente la șocuri și la trepidații; sticlă organică, stiplex, polimetacrilat. [Acc. și: pléxiglas] – Din germ. Plexiglas, fr. plexiglas.

plezanterie
PLEZANTERÍE, plezanterii, s.f. (Livr.) Lucru amuzant; vorbă, discuție ușoară, amuzantă. – Din fr. plaisanterie.

pleziozaur
PLEZIOZÁUR s.m. v. plesiozaur.

plezir
PLEZÍR, pleziruri, s.n. (Franțuzism) Plăcere (1). – Din fr. plaisir.

plezni
PLEZNÍ vb. IV v. plesni.

pleznire
PLEZNÍRE s.f. v. plesnire.

pleznit
PLEZNÍT^1 s.n. v. plesnit^1.

PLEZNÍT^2, -Ă adj. v. plesnit^2.

pleznitoare
PLEZNITOÁRE s.f. v. plesnitoare.

pleznitura
PLEZNITÚRĂ s.f. v. plesnitură.

plia
PLIÁ, pliez, vb. I. Tranz. A îndoi o hârtie, o țesătură etc. suprapunând părțile într-o anumită ordine; a împături. [Pr.: pli-a] – Din fr. plier.

pliabil
PLIÁBIL, -Ă, pliabili, -e, adj. Care poate fi pliat, ușor de pliat. [Pr.: pli-a-] – Din fr. pliable.

pliaj
PLIÁJ s.n. Pliere (1). [Pr.: pli-aj] – Din fr. pliage.

pliant
PLIÁNT, -Ă, plianți, -te, adj., s.n. 1. Adj. (Despre obiecte) Care poate fi îndoit și împăturit (micșorându-și suprafața). 2. S.n. Tipăritură conținând fotografii, prospecte, cataloage, informații etc. imprimate pentru reclamă, îndoită de mai multe ori pentru comoditatea utilizării. [Pr.: pli-ant] – Din fr. pliant.

pliat
PLIÁT, -Ă, pliați, -te, adj. Îndoit, împăturit. [Pr.: pli-at] – V. plia.

plic
PLIC, plicuri, s.n. Obiect confecționat dintr-o hârtie împăturită în chip special și lipită pe trei părți, pentru a închide o scrisoare, un act etc. (în vederea expedierii lor); obiectul împreună cu scrisoarea, actul etc. pe care le conține. – Din ngr. plíkos, it. plico.

plica
PLÍCĂ, plice, s.f. Cută a pielii sau a mucoaselor pereților anatomici. – Din lat. plica.

plici
PLICI^1 interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de apă când se lovește de un obiect solid, de o lovitură (aplicată cuiva pe piele) etc.; pleosc. – Onomatopee.

PLICÍ^2, plicesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A pliciui. – Din plici^1.

pliciui
PLICIUÍ, pliciuiesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A face plici^1; a plici^2. – Plici^1 + suf. -ui.

pliciuire
PLICIUÍRE, pliciuiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a pliciui și rezultatul ei; plescăit. – V. pliciui.

plicticos
PLICTICÓS, -OÁSĂ, plicticoși, -oase, adj. Plictisitor. – Din ngr. pliktikós.

plictis
PLICTÍS s.n. (Înv. și fam.) Plictiseală. [Acc. și: plíctis] – Din plictisi (derivat regresiv).

plictiseala
PLICTISEÁLĂ, plictiseli, s.f. 1. Stare sufletească apăsătoare, ușoară depresiune morală provocată de singurătate, de lipsa de ocupație sau de o ocupație neatrăgătoare, de monotonie etc.; gol sufletesc, urât, plictis. 2. Enervare, necaz, supărare. – Plictisi + suf. -eală.

plictisi
PLICTISÍ, plictisesc, vb. IV. 1. Refl. A suferi, a fi cuprins de plictiseală, a avea un gol sufletesc; a-i fi urât, a lâncezi. ♦ A se sătura (de cineva sau de ceva), a nu-i mai face plăcere. 2. Tranz. A supăra, a enerva, a irita, a agasa. – Din ngr. éplixa (aor. lui plissó).

plictisit
PLICTISÍT, -Ă, plictisiți, -te, adj. 1. Care este stăpânit de plictiseală (1), care exprimă sau manifestă plictiseală. 2. Enervat, agasat, supărat. – V. plictisi.

plictisitor
PLICTISITÓR, -OÁRE, plictisitor, -oare, adj. 1. Care plictisește (1); neinteresant, searbăd, anost; plicticos. 2. Supărător, enervant, agasant; plicticos. – Plictisi + suf. -tor.

pliculet
PLICULÉȚ, pliculețe, s.n. Diminutiv al lui plic. – Plic + suf. -uleț.

plie
PLIÉ, plieuri, s.n. (Cor.) Îndoire lentă a picioarelor cu genunchii în afară, urmată de întinderea lor. – Din fr. plié.

pliere
PLIÉRE, plieri, s.f. Acțiunea de a plia. 1. Operație manuală sau mecanizată de îndoire și de așezare în pliuri a hârtiei sau a materialelor textile; pliaj. 2. Îndoire cu 180° a unei table de-a lungul unei linii drepte sau curbe. [Pr.: pli-e-] – V. plia.

plimba
PLIMBÁ, plimb, vb. I. 1. Refl. A umbla în voie dintr-un loc într-altul pentru a se recrea, a face mișcare, a lua aer etc. ♢ Expr. A se plimba ca vodă prin lobodă = a umbla în toate părțile fără nici o piedică. (Fam.) Du-te de te plimbă = vezi-ți de treabă, du-te și lasă-mă-n pace. ♦ Tranz. A duce, a purta (oameni sau animale); a scoate și a însoți pe cineva la plimbare. 2. Tranz. A mișca un obiect încoace și încolo, a trece dintr-o parte în alta. [Var.: (reg.) preumblá, primblá vb. I] – Lat. perambulare.

plimbare
PLIMBÁRE, plimbări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) plimba; mers în voie pentru a se recrea, a lua aer etc. ♢ Expr. (Fam.) A trimite (pe cineva) la plimbare = a) a se dispensa de serviciile cuiva, a se descotorosi de cineva; b) a nu sta la discuție (cu cineva), a da afară; a concedia. ♦ Călătorie (de agrement), drum; peregrinare, umblătură. 2. (Înv.; concr.) Loc de promenadă. [Var.: (reg.) preumbláre, primbláre s.f.] – V. plimba.

plimbat
PLIMBÁT s.n. Faptul de a (se) plimba. – V. plimba.

plimbaret
PLIMBĂRÉȚ, -EÁȚĂ, plimbăreți, -e, adj. Căruia îi place să se plimbe (mult), să umble (fără rost), să hoinărească. – Plimba + suf. -ăreț.

plimbarica
PLIMBĂRÍCĂ s.f. (Fam.) Diminutiv al lui plimbare. – Plimbare + suf. -ică.

plin
PLIN, -Ă, plini, -e, adj., s.n. I. Adj. 1. (Despre vase, încăperi, recipiente etc.) Care este umplut cu ceva, în care se află ceva până la limită. ♢ Expr. Plin ochi = umplut până la limita capacității. A fi plin de sine (sau de el) = a avea o părere foarte bună despre sine, a fi încrezut, îngâmfat. A-i fi (cuiva) paharul plin, se spune despre cineva care a îndurat prea multe necazuri și nu le mai poate suporta. ♦ (Despre arme de foc) În care au fost introduse cartușe; încărcat. 2. Fără goluri; întreg, compact, masiv. ♦ Întreg, deplin, neștirbit. ♢ Profesor plin = profesor universitar titular, cu toate titlurile și drepturile prevăzute de lege. Catedră plină = catedră care are numărul de ore prevăzut de regulament. 3. Care cuprinde, conține, are ceva în cantitate sau în număr mare. ♦ (Despre ochi) Năpădit, inundat de lacrimi. 4. Care este acoperit, încărcat total sau parțial cu ceva. ♦ Murdar, mânjit, uns (cu ceva). 5. (Despre ființe, corpul lor sau părți ale corpului) Cu forme rotunde, durdulii; grăsuț. 6. Care are amploare, intensitate; desăvârșit. Lună plină = lună perfect rotundă, aflată în faza ei maximă. Voce plină = voce sonoră, cu volum. ♢ Expr. În plin(ă)... = în mijlocul..., în miezul..., în toiul... II. S.n. Ceea ce umple un vas, o cavitate, un spațiu etc.; conținut, cuprins. ♢ Plinul conductei = cantitate de fluid care rămâne în permanență într-o conductă de transport. ♢ Loc adv. Din plin = din abundență. ♢ Loc. adj. și adv. În plin = în centru, la țintă. ♢ Loc. prep. În plinul... = în mijlocul...; p. ext. în toiul... ♢ Expr. A-i merge cuiva în plin = a-i merge cuiva bine, a avea succes, a reuși, a izbândi. A da o lovitură (sau a lovi, a nimeri) în plin = a nimeri bine ținta vizată, a-și ajunge scopul. A-i ieși cuiva cu plin(ul) = a-i ieși cuiva în cale cu un vas plin (fapt considerat în credința populară ca semn prielnic). A face plinul = a umple cu benzină până la refuz rezervorul unei mașini. – Lat. plenus.

plinatate
PLINĂTÁTE s.f. Calitatea de a fi deplin, întreg; integritate, totalitate, plenitudine. – Plin + suf. -ătate.

plini
PLINÍ, plinesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv. și reg.) A aduce sau a ajunge la îndeplinire, a (se) îndeplini. – V. plin.

plinire
PLINÍRE, pliniri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a (se) plini; îndeplinire, realizare. – V. plini.

plinisor
PLINIȘÓR, -OÁRĂ, plinișori, -oare, adj. (Rar) Plinuț. – Plin + suf. -ișor.

plinta
PLÍNTĂ, plinte, s.f. 1. Piesă de lemn, de piatră, de mozaic, de material plastic etc. care se aplică la partea de jos a pereților unei încăperi pentru a-i apăra împotriva loviturilor și a umezelii sau pentru a acoperi rostul dintre pardoseală și perete. 2. Partea de jos a unei clădiri, a unei sobe, a unui zid, ieșită mai în afară și formând un mic soclu. 3. Bloc paralelipipedic de piatră sau de zidărie, pe care se reazemă o coloană sau un piedestal. – Din fr. plinthe.

plinut
PLINÚȚ, -Ă, plinuți, -te, adj. Diminutiv al lui plin; plinișor. – Plin + suf. -uț.

plioapa
PLIOÁPĂ s.f. v. pleoapă.

pliocen
PLIOCÉN, -Ă, plioceni, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care aparține celei de-a doua epoci a neogenului, care se referă la această epocă. 2. S.n. A doua epocă a neogenului, situată intre miocen și perioada cuaternară, reprezentată, în partea de vest a Europei, prin depozite marine, iar în cea de est prin depozite lacustre. 3. S.n. Serie de straturi geologice din pliocen (2). [Pr.: pli-o-] – Din fr. pliocène.

pliroforie
PLIROFORÍE, pliroforii, s.f. (Înv.) Informație, lămurire, deslușire. – Din ngr. pliroforía.

pliroforisi
PLIROFORISÍ, pliroforisesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) lămuri, a (se) documenta; a (se) convinge. – Din ngr. plirofórisa (aor. lui pliroforó).

plisa
PLISÁ, plisez, vb. I. Tranz. A îndoi o țesătură, o hârtie etc. (în cute regulate, înguste și dese). – Din fr. plisser.

plisaj
PLISÁJ, plisaje, s.n. (Rar) Pliseu. – Din fr. plissage.

plisare
PLISÁRE, plisări, s.f. Acțiunea de a plisa și rezultatul ei; spec. călcare cu pliuri. – V. plisa.

plisat
PLISÁT, -Ă, plisați, -te, adj. Care are pliseuri. – V. plisa.

plisc
PLISC, pliscuri, s.n. 1. Partea anterioară, lunguiață și cornoasă, a gurii păsărilor; cioc, clonț. ♦ Fig. (Peior.) Gură (la om). 2. P. anal. Capătul ascuțit sau lunguieț, în formă de cioc, al unui obiect; vârf. 3. Compus: pliscul-cocorului (sau -cucoarei) = mică plantă erbacee cu tulpina întinsă pe pământ, cu flori roșii sau albe și cu fructul ascuțit ca un cioc de barză (Erodium cicutarium). – Et. nec.

pliscarita
PLISCÁRIȚĂ, pliscarițe, s.f. (Bot.; reg.) 1. Pălăria-cucului (Geranium pyrenaicum). 2. Ciocul-berzei (Geranium lucidum). – Plisc + suf. -ariță.

pliscusor
PLISCUȘÓR, pliscușoare, s.n. Diminutiv al lui plisc. – Plisc + suf. -ușor.

pliseu
PLISÉU, pliseuri, s.n. Cută sau grup de cute înguste, regulate și dese, obținute prin plisare; plisaj. – Din fr. plissé.

plita
PLÍTĂ, plite, s.f. Placă de fontă, cu ochiuri acoperite cu rotițe, care constituie partea de deasupra a unei mașini de gătit; p. ext. mașină de gătit. ♦ Aparat electric de laborator care servește la încălzirea directă a vaselor de sticlă cu fund plat; încălzitor electric de laborator. – Din rus., ceh. plita, ucr. plyta.

pliu
PLIU, pliuri, s.n. Cută adâncă făcută la un obiect de îmbrăcăminte, deosebită de pliseu prin faptul că îndoiturile țesăturii se presează mai puțin. ♦ Pliseu. – Din fr. pli.

pliurd
PLIURD, -Ă, pliurzi, -de, adj. (Reg.; despre oameni) Lipsit de judecată; prost; zăpăcit. – Et. nec.

plivi
PLIVÍ, plivesc, vb. IV. Tranz. 1. A distruge buruienile de pe terenuri cultivate. ♦ A smulge, a stârpi o buruiană. 2. A tăia sau a rupe lăstarii și cârceii de prisos de la vița de vie sau de la pomi, folosind mijloace manuale, mecanice sau chimice. – Din bg. plevja.

plivire
PLIVÍRE, pliviri, s.f. Faptul de a plivi; curățire de buruieni; plivit^1. – V. plivi.

plivit
PLIVÍT^1, plivituri, s.n. Plivire. – V. plivi.

PLIVÍT^2, -Ă, pliviți, -te, adj. 1. (Despre terenuri sau plante cultivate) Curățat de buruieni. 2. (Despre pomi, vie, plante) Curățat de lăstarii, de cârceii, de frunzele etc. care sunt de prisos. – V. plivi.

plivitor
PLIVITÓR, -OÁRE, plivitori, -oare, s.m. și f. Persoană care plivește. – Plivi + suf. -tor.

plivitura
PLIVITÚRĂ, plivituri, s.f. Mulțime de buruieni plivite și adunate grămadă. – Plivi + suf. -tură.

ploaie
PLOÁIE, ploi, s.f. 1. Precipitație atmosferică sub formă de picături de apă provenite din condensarea vaporilor din atmosferă. ♢ Loc. adv. Pe ploaie = în timp ce plouă. În (sau sub) ploaie = în bătaia ploii. ♢ Expr. (Fam.) Apă de ploaie, se zice despre o afirmație lipsită de conținut și de temei, despre o acțiune neserioasă etc. (Fam.) A(-și sau a-i) aranja ploile = a(-și) pregăti terenul, a(-și) face atmosferă favorabilă, a(-și) rezolva treburile, afacerile. A se lumina a ploaie = (despre cer, văzduh) a căpăta o lumină difuză care anunță venirea ploii. ♦ Picătură de ploaie (1). ♦ P. anal. Ceea ce vine (sau cade) în cantitate mare, ceea ce se revarsă, ceea ce este abundent. O ploaie de săgeți. ♢ (Astron.) Ploaie de stele = abundență de stele căzătoare venind din aceeași parte a cerului. 2. Alice mărunte pentru vânat păsări și animale mici. [Pr.: ploa-ie] – Lat. *plovia (= pluvia).

plocada
PLOCÁDĂ s.f. v. pocladă.

plocat
PLOCÁT s.n. v. pocladă.

plocata
PLOCÁTĂ s.f. v. pocladă.

plocon
PLOCÓN, plocoane, s.n. 1. Dar omagial intrând în obligațiile vasalilor către Poartă sau ale supușilor către curtea domnească sau către stăpânul moșiei; (astăzi, fam.) dar, cadou (făcut adesea pentru un serviciu, o favoare). ♢ Expr. A duce (sau a aduce, a trimite etc. pe cineva) plocon (cuiva) = a prezenta pe cineva cuiva, a pune pe cineva în fața cuiva. ♦ Spec. Dar care se dă nașilor (la nuntă, la botez sau în anumite ocazii). 2. (Înv.) Jertfă, ofrandă. 3. (Și în sintagma plocon de nume) Denumire dată, în evul mediu, în țările române, unor dări sau daruri, devenite apoi obligații ale birnicilor. [Var.: poclón s.n.] – Din sl. poklonŭ.

ploconas
PLOCONÁȘ, ploconașe, s.n. (Rar) Diminutiv al lui plocon. – Plocon + suf. -aș.

ploconeala
PLOCONEÁLĂ, ploconeli, s.f. Ploconire; lingușire, umilire. – Ploconi + suf. -eală.

ploconi
PLOCONÍ, ploconesc, vb. IV. Refl. 1. A se înclina, a se pleca cu respect, cu multă umilință, înaintea cuiva; a saluta cu politețe (exagerată). 2. A arăta o admirație servilă pentru cineva sau ceva; a se linguși, a se umili, a se căciuli. – Din sl. pokloniti (sen).

ploconire
PLOCONÍRE, ploconiri, s.f. Acțiunea de a se ploconi și rezultatul ei; închinăciune, plecăciune; lingușire, umilire, servilism; ploconeală. – V. ploconi.

plod
PLOD, plozi, s.m., ploduri, s.n. 1. S.m. (Astăzi peior.) Copil (mic). 2. S.n. Germen, embrion; rod. – Din sl. plodŭ.

plodi
PLODÍ, plodesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A naște (pui mulți); a procrea, a prăsi. – Din sl. ploditi.

plodire
PLODÍRE s.f. (Rar) Acțiunea de a plodi. – V. plodi.

ploicica
PLOICÍCĂ, ploicele, s.f. Diminutiv al lui ploaie (1); ploaie puțină și de scurtă durată, ploiță, ploișoară. [Pr.: plo-i-] – Ploaie + suf. -icică.

ploier
PLOIÉR, (1) ploiere, s.n., (2) ploieri, s.m. 1. S.n. (Reg.) Umbrelă. 2. S.m. Pasăre călătoare, de mărimea unei turturele, cu fruntea bombată, cu picioare lungi, lipsite de degetul posterior, cu coada scurtă și cu pene variat colorate, care trăiește la marginea bălților (Charadrius apricarius). [Pr.: plo-ier] – Ploaie + suf. -ar.

ploiestean
PLOIEȘTEÁN, -Ă, ploieșteni, -e s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul Ploiești. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Ploiești. [Pr.: plo-ieș-] – Ploiești (n. pr.) + suf. -ean.

ploiesteanca
PLOIEȘTEÁNCĂ, ploieștence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Ploiești. ♦ Locuitoare din municipiul Ploiești. [Pr.: plo-ieș-] – Ploieștean + suf. -că.

ploios
PLOIÓS, -OÁSĂ, ploioși, -oase, adj. Cu (multă) ploaie; în care plouă (mult), favorabil ploilor. [Pr.: plo-ios] – Ploaie + suf. -os.

ploisoara
PLOIȘOÁRĂ, ploișoare, s.f. (Rar) Ploicică. [Pr.: plo-i-] – Ploaie + suf. -ișoară.

ploita
PLOÍȚĂ, ploițe, s.f. 1. Ploicică. 2. Dantelă făcută cu croșeta. 3. (Reg.; cu sens colectiv) Bomboane mici colorate, folosite la ornatul colivei. – Ploaie + suf. -iță.

plomba
PLOMBÁ, plombez, vb. I. Tranz. 1. A trata și a astupa o carie dentară cu o plombă, a pune o plombă. 2. A construi un imobil între două clădiri între care urmează să se încadreze. 3. A astupa gropile dintr-o îmbrăcăminte rutieră cu agregate minerale, legate de obicei cu un liant bituminos. – Din fr. plomber.

plombagina
PLOMBAGÍNĂ s.f. Grafit. ♦ Hârtie acoperită cu grafit, folosită pentru multiplicarea textelor la mașina de scris; indigo. – Din fr. plombagine.

plombaj
PLOMBÁJ, plombaje, s.n. Plombare. – Din fr. plombage.

plombare
PLOMBÁRE, plombări, s.f. Acțiunea de a plomba și rezultatul ei; plombaj. ♢ Plombare osoasă = umplere a unei cavități osoase cu material organic sau anorganic. – V. plomba.

plomba
PLÓMBĂ, plombe, s.f. 1. Lucrare executată de dentist pentru a astupa o carie dentară; (concr.) material special alcătuit din amalgam, porțelan etc., folosit pentru această lucrare. 2. Imobil construit în golul dintre alte două clădiri. – Din germ. Plombe.

plombina
PLOMBÍNĂ, plombine, s.f. Fir cu plumb folosit la măsurătorile topografice subterane. – Din it. plombino (după plumb).

plonja
PLONJÁ, plonjez, vb. I. Intranz. (Adesea fig.) A executa un plonjon.** A sări în apă (de la trambulină), efectuând un plonjon. ♦ A se lăsa la fundul apei, a se scufunda. – Din fr. plonger

plonjare
PLONJÁRE, plonjări, s.f. Acțiunea de a plonja și rezultatul ei; plonjeu (2). – V. plonja.

plonjeu
PLONJÉU, (1) plonjee, (2) plangeuri, s.n. 1. Parte a parapetului unei lucrări de fortificație peste care apărătorul poate trage asupra dușmanului. 2. Plonjare. – Din fr. plongée.

plonjon
PLONJÓN, plonjoane, s.n. Formă specială de salt, cu sau fără obiect de joc, practicată în unele sporturi (fotbal, handbal, volei etc.) – Din fr. plongeon.

plonjor
PLONJÓR, (1) plonjori, s.m., (2) plonjoare, s.n. 1. S.m. (Rar) Scafandru. 2. S.n. Aparat electric confecționat din oțel inoxidabil, care servește la încălzirea, în timp foarte scurt, a unei cantități mici de lichid, prin scufundare în acel lichid. – Din fr. plongeur.

plop
PLOP, plopi, s.m. Nume dat mai multor specii de arbori înalți, cu ramuri subțiri (îndreptate în sus), cu scoarța netedă, alb-cenușie și cu frunzele oval-lanceolate, argintii pe partea inferioară, cu pețiolul lung și flori crescute în amenți (Populus). ♢ Expr. Când va face plopul mere și răchita micșunele = niciodată. Mătușă (sau unchi, văr etc.) de plop = rudă îndepărtată. – Lat. *ploppus (= pop(u)lus).

plopar
PLOPÁR, plopari, s.m. Numele a două insecte cu țârâit caracteristic care trăiesc mai ales pe plopi; scripcar (Saperda carcharias și populnea). – Plop + suf. -ar.

ploparie
PLOPĂRÍE, plopării, s.f. Plopiș. – Plop + suf. -ărie.

plopis
PLOPÍȘ, plopișuri, s.n. Pădure de plopi; loc cu plopi; plopărie. – Plop + suf. -iș.

plopovat
PLOPOVẮȚ s.n. (Reg.) Un fel de mreajă ai cărei ochi, împletiți cu lațuri, se strâng când intră peștele înăuntru. – Et. nec.

plopusor
PLOPUȘÓR, plopușori, s.m. Diminutiv al lui plop; plopuț. – Plop + suf. -ușor.

ploput
PLOPÚȚ, plopuți, s.m. (Reg.) Plopușor. – Plop + suf. -uț.

ploscar
PLOSCÁR, ploscari, s.m. 1. Persoană care lucrează sau vinde ploști. 2. (În orânduirea feudală a țărilor române) Ajutor de paharnic; cupar. 3. (Reg.) Vornicel. 4. Fig. Palavragiu, flecar; ploscaș. – Ploscă + suf. -ar.

ploscas
PLOSCÁȘ, ploscași, s.m. (Reg.) Ploscar (4). – Ploscă + suf. -aș.

plosca
PLÓSCĂ, ploști, s.f. 1. Vas de lemn, de lut ars, de metal sau de piele, cu capacitate mică, rotund și turtit, cu gâtul scurt și strâmt, în care se ține băutură și care se poartă atârnat de o curea. ♢ Expr. A umbla cu (sau a purta) plosca (cu minciuni) = a colporta minciuni, a duce vorbe, bârfeli de la unii la alții. 2. (Înv.) Vas în care vânătorul își ținea praful de pușcă. 3. Vas făcut din tablă smălțuită, sticlă, material plastic etc., cu o deschizătură largă în partea de sus, în care urinează bolnavii imobilizați la pat. – Din bg., scr. ploska.

ploschita
PLOSCHÍȚĂ, ploschițe, s.f. Ploscuță. – Ploscă + suf. -iță.

ploscuta
PLOSCÚȚĂ, ploscuțe, s.f. Diminutiv al lui ploscă (1); ploschiță. – Ploscă + suf. -uță.

plosnita
PLÓȘNIȚĂ, ploșnițe, s.f. Insectă parazită, de culoare roșie, cu corpul turtit și cu miros urât caracteristic, care trăiește prin crăpăturile pereților sau ale mobilelor și se hrănește cu sângele omului; păduche-de-lemn, stelniță, polușcă (Cimex lectularius). ♢ Compuse: ploșniță-de-pom = numele a două insecte de culoare măslinie pe spate, cu antenele în dungi negre și galbene, care trăiesc pe fragi, pe zmeură, pe căpșuni etc. (Pentatoma baccarum și Dolycoris baccarum); ploșniță-de-grădină = insectă de culoare albăstrie, cu miros usturător, foarte dăunătoare legumelor (Sirachia oleracea); ploșniță-sură = insectă de culoarea bronzului, cu aripi înguste și cu capul în formă de cub, care împrăștie un miros aromatic (Syromastes marginatus); ploșniță-de-apă = a) insectă care înoată pe spate la suprafața apei și care are un ac otrăvitor (Notonecta glanea); b) răcușor; c) cornățar; ploșniță-de-câmp = insectă parazită verzuie pe spate, castanie pe aripi și roșiatică pe burtă, care trăiește pe fructe și pe legume (Palomena prasina); ploșnița-verzei = insectă dăunătoare, de circa 8 mm lungime, roșie cu pete negre, care atacă varza și conopida (Euryderma ornata). – Cf. ceh. p l o š č i c a.

plosnitarie
PLOȘNIȚĂRÍE s.f. Mulțime de ploșnițe; p. ext. încăpere plină de ploșnițe. – Ploșniță + suf. -ărie.

plosnitoasa
PLOȘNIȚOÁSĂ, ploșnițoase, s.f. (Bot.; reg.) Specie de poroinic (Orchis coriophora). – Ploșniță + suf. -oasă.

plostina
PLÓȘTINĂ, ploștine, s.f. (Reg.) Teren umed și mocirlos; mlaștină. – Din scr. ploština.

plot
PLOT, ploturi, s.n. 1. Piesă de contact electric constituită dintr-un cilindru sau dintr-o prismă metalică, fixată într-o placă de material electroizolant sau pe suprafața acesteia, legată la un circuit electric. 2. Placă turnantă la încrucișarea unei căi ferate de mină. – Din fr. plot.

ploton
PLOTÓN s.n. v. pluton^1.

plotoner
PLOTONÉR s.m. v. plutonier.

plotonier
PLOTONIÉR s.m. v. plutonier.

plotter
PLÓTTER, plottere, s.n. Periferic de minicalculator care execută desene liniare definite prin coordonate; graf-plotter. [Pr.: plotăr] – Din engl. plotter.

ploua
PLOUÁ, pers. 3 plóuă, vb. I. 1. Intranz. impers. A cădea, a curge ploaia. ♢ Expr. A ploua cu găleata (sau ca din cofă) = a ploua foarte tare, cu picături mari și repezi. Plouă de varsă = plouă foarte tare. A ploua ca prin sită = a ploua mărunt și des; a cerne, a bura. Parcă tot îi ninge și-i plouă, se spune despre o persoană posomorâtă și mereu nemulțumită. (Fam.) A se face că plouă = a da impresia că nu observă un lucru sau un fapt neplăcut. ♦ Tranz. impers. A cădea ploaia asupra cuiva sau a ceva; a uda. 2. Tranz. și intranz. P. anal. A cădea (de sus) sau a lăsa să cadă ceva în cantitate sau în număr mare și în mod neîntrerupt. [Pr.: plo-ua] – Lat. plovere (= pluere).

plouat
PLOUÁT, -Ă, plouați, -te, adj. 1. Udat, muiat de ploaie. ♢ Expr. (Glumeț) A fi (sau a sta) ca o curcă (sau ca o găină) plouată sau ca un câine plouat = a fi trist, abătut. 2. Fig. Descurajat, fără chef, abătut. [Pr.: plo-uat] – V. ploua.

plug
PLUG, pluguri, s.n. 1. Unealtă agricolă cu tracțiune animală sau mecanică, folosită la arat, la dezmiriștit etc. ♢ Expr. De la coarnele plugului = de la țară. ♦ Arat, plugărit. ♦ Îndeletnicirea, ocupația plugarului; plugărie^1. ♢ Expr. Acesta (sau acela) mi-i plugul = aceasta (sau aceea) îmi este meseria, ocupația. ♦ Fig. Ogor, pământ; țară. 2. (În sintagmele) Plug de cărbune = mașină de lucru prevăzută cu lame sau cuțite pentru dislocarea materialului, folosită la executarea mecanizată a operațiilor de abataj și de încărcare a cărbunilor. Plug nivelator = mașină folosită la nivelarea terenurilor și la împrăștierea unui material pe o șosea sau pe un teren. Plug pentru șanțuri = mașină de lucru cu cuțite speciale care servește la săparea șanțurilor. Plug de zăpadă = vehicul echipat cu un dispozitiv pentru curățirea zăpezii de pe o cale de comunicație. 3. Piesă metalică montată transversal pe o bandă de transport, pentru a face ca materialul transportat să cadă alături de bandă. 4. Figură de schi care constă în apropierea din mers a vârfurilor schiurilor în formă de unghi, pentru a frâna sau pentru a reduce viteza. 5. (Reg.) Plugușor (2). – Din sl. plugŭ.

plugar
PLUGÁR, plugari, s.m. 1. Muncitor rural sau mic proprietar agricol care se ocupă cu lucrarea pământului; agricultor; p. gener. țăran. 2. (Reg.) Flăcău care umblă cu plugușorul în ajunul Anului nou. – Plug + suf. -ar.

plugaresc
PLUGĂRÉSC, -EÁSCĂ, plugărești, adj. Privitor la plugar sau la plugărie; de plugar sau de plugărie; specific plugarului. – Plugar + suf. -esc.

plugareste
PLUGĂRÉȘTE adv. (Rar) Ca un plugar (1), în felul plugarului. – Plugar + suf. -ește.

plugari
PLUGĂRÍ, plugăresc, vb. IV. Intranz. A munci pământul în calitate de plugar (1); a lucra pământul cu plugul (1). – Din plugar.

plugarie
PLUGĂRÍE s.f. Plugărit; îndeletnicirea, ocupația plugarului (1). – Plugar + suf. -ie.

plugarime
PLUGĂRÍME s.f. Mulțime de plugari, totalitatea plugarilor; p. gener. țărănime. – Plugar + suf. -ime.

plugarire
PLUGĂRÍRE s.f. (Rar) Acțiunea de a plugări. – V. plugări.

plugarit
PLUGĂRÍT s.n. Acțiunea de a plugări; plugărire. – V. plugări.

plugulet
PLUGULÉȚ, plugulețe, s.n. Plugușor. – Plug + suf. -uleț.

plugusor
PLUGUȘÓR, plugușoare, s.n. 1. Diminutiv al lui plug; pluguleț, pluguț. 2. Plug (1) împodobit cu hârtie colorată, cu flori etc., cu care umblă flăcăii în ajunul Anului nou, recitând colinde, sunând din clopoței, pocnind din bici etc.; p. ext. datina uratului de Anul nou în folclorul românesc, precum și versurile care se rostesc cu această ocazie; pluguleț, plug (5). – Plug + suf. -ușor.

plugut
PLUGÚȚ, pluguțe, s.n. Plugușor (1). – Plug + suf. -uț.

plumanarica
PLUMÂNĂRÍCĂ s.f. v. plămânărică.

plumb
PLUMB, (1) s.n., (2) plumbi, s.m., (3, 4) plumburi, s.n. 1. S.n. Element chimic metalic, moale și greu, maleabil, de culoare cenușie-albăstruie, lucios în momentul obținerii sau când este așchiat sau pilit proaspăt, rău conducător de căldură și de electricitate, folosit la fabricarea țevilor de canalizare și a tablelor pentru căptușirea unor aparate în industria chimică, la confecționarea plăcilor de acumulatoare etc. ♢ Loc. adv. Ca plumbul = greu. ♢ Apă de plumb = soluție bazică de acetat de plumb, cu gust dulce, întrebuințată în medicină, în industria textilă etc. 2. S.m. Glonț, proiectil. 3. S.n. Disc mic de plumb (1), cu care se sigilează colete, vagoane, saci etc.; pecete de plumb. ♦ Greutate de diferite forme, folosită ca lest. 4. S.n. (Reg.) Creion. ♦ (Reg.; și în sintagma plumb de placă) Condei special cu care se scria pe tăblițele de ardezie. – Lat. plumbum.

plumbat
PLUMBÁT, plumbați, s.m. Sare a acidului oxigenat de plumb. – Din germ. Plumbat.

plumbic
PLÚMBIC, -Ă, plumbici, -ce, adj. Plumbifer. – Din fr. plombique (după plumb).

plumbifer
PLUMBIFÉR, -Ă, plumbiferi, -e, adj. Care conține plumb (1); de natura plumbului; plumbic. – Din fr. plombifère (după plumb).

plumbisor
PLUMBIȘÓR, plumbișori, s.m. (Rar) Diminutiv al lui plumb (2). – Plumb + suf. -ișor.

plumbotipie
PLUMBOTIPÍE s.f. Tipar folosit pentru obținerea hârtiilor decorative marmorate. – Din fr. plombotypie (după plumb).

plumbui
PLUMBUÍ, plumbuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A sigila cu plumb (3). 2. A acoperi o piesă metalică cu un strat protector de (aliaj de) plumb (1). ♦ Fig. A întuneca, a mohorî. – Plumb + suf. -ui.

plumbuire
PLUMBUÍRE, plumbuiri, s.f. Acțiunea de a plumbui și rezultatul ei; plumbuit^1. – V. plumbui.

plumbuit
PLUMBUÍT^1 s.n. Plumbuire. – V. plumbui.

PLUMBUIT^2, -Ă, plumbuiți, -te, adj. 1. (Despre colete, vagoane, saci etc.) Sigilat cu plumb (3). 2. (Despre piese metalice) Acoperit cu un strat de (aliaj de) plumb (1). ♦ Fig. Întunecat, mohorât. ♦ Întărit sau prevăzut cu (bucățele de) plumb ca să atârne greu. – V. plumbui.

plumburiu
PLUMBURÍU, -ÍE, plumburii, adj. De culoarea plumbului (1); cenușiu, sur; p. ext. (despre cer, văzduh) încețoșat, întunecos. – Plumb + suf. -uriu.

plumier
PLUMIÉR s.n. v. plumieră.

plumiera
PLUMIÉRĂ, plumiere, s.f. (Franțuzism) Penar. [Pr.: -mi-e-. – Var.: plumiér s.n.] – Din fr. plumier.

plumpox
PLUMPÓX s.n. Boală a prunilor și a altor pomi fructiferi, provocată de un virus, manifestată prin apariția unor pete galbene pe frunze și a unor gropițe pe fructe. – Din engl. plum-pox.

plumula
PLUMÚLĂ, plumule, s.f. Parte a embrionului vegetal care constituie rudimentul părților aeriene ale unei plante. – Din lat. plumula, fr. plumule.

plunger
PLÚNGER, plungere, s.n. Piesă rotundă de șamotă la alimentatoarele automate cu sticlă topită, care ajută la formarea picăturii de sticlă. – Din fr., engl. plunger.

plural
PLURÁL, -Ă, plurali, -e, s.n., adj. 1. S.n. Categorie gramaticală care arată că este vorba de două sau de mai multe ființe sau lucruri de același fel. ♢ Pluralul autorității (sau al maiestății) = pluralul folosit în locul singularului în vechile acte oficiale, când autoritățile vorbeau despre ele însele. Pluralul autorului = pluralul folosit în locul singularului în opere științifice, publicistice și oratorice. Pluralul modestiei = plural (folosit mai ales în vorbirea populară) de referire la persoana proprie în discuția cu cineva considerat superior. Pluralul politeții (sau al reverenței) = pluralul folosit în locul singularului în formule de adresare respectuoasă către cineva. 2. Adj. (Gram.) Care indică pluralul (1), de plural, al pluralului. ♦ Fig. (Rar) Multilateral. ♢ Atenție plurală = atenție distributivă. – Din lat. pluralis, it. plurale, germ. Plural.

pluraletantum
PLURALE TANTUM adj. (Despre un nume) Care are numai formă de plural. – Loc. lat.

pluralism
PLURALÍSM s.n. 1. Concepție filozofică potrivit căreia lumea ar fi formată dintr-o pluralitate de realități de sine stătătoare, independente unele de altele. 2. Principiu al democrației care preconizează necesitatea existenței mai multor forțe social-politice (partide, sindicate, organizații religioase etc.) interpuse între membrii societății și putere, ca o condiție și o garanție a limitării puterii, a funcționării democrației. ♦ P. gener. Orice concepție care, într-un domeniu determinat, admite o multiplicitate de factori echivalenți, de principii etc. care nu pot fi reduse la unitate; stare de lucruri caracterizată prin existența acestei multiplicități. – Din fr. pluralisme.

pluralist
PLURALÍST, -Ă, pluraliști, -ste, adj. Care se referă la pluralism, care aparține pluralismului. Teorie pluralistă. ♦ (Substantivat) Partizan, adept al pluralismului. – Din fr. pluraliste.

pluralitate
PLURALITÁTE, pluralități, s.f. 1. Număr, cantitate mare (de ființe, de lucruri etc.), mulțime; multiplicitate, diversitate. 2. Numărul cel mai mare, partea cea mai mare a membrilor unei colectivități; majoritate. – Din lat. pluralitas, -atis, fr. pluralité.

pluri
PLURI- Element de compunere care înseamnă „mai mulți”, „mai multe” și care servește la formarea unor adjective și a unor substantive. – Din lat. plus, pluris, fr. pluri-.

pluricarpelar
PLURICARPELÁR, -Ă, pluricarpelari, -e, adj. (Bot.; despre ovare și fructe) Format din mai multe carpele. – Pluri- + carpelă + suf. -ar.

pluricavitar
PLURICAVITÁR, -Ă, pluricavitari, -e, adj. Care are mai multe caverne pulmonare. – Pluri - + cavitar.

pluricelular
PLURICELULÁR, -Ă, pluricelulari, -e, adj. (Despre organisme) Care este constituit din mai multe celule. – Din fr. pluricellulaire.

pluridimensional
PLURIDIMENSIONÁL, -Ă, pluridimensionali, -e, adj. Cu multe dimensiuni. [Pr.: -si-o-] – Pluri- + dimensional.

pluridimensionalitate
PLURIDIMENSIONALITÁTE s.f. Însușirea a ceea ce este pluridimensional. [Pr.: -si-o-] – Pluridimensional + suf. -itate.

pluridisciplinar
PLURIDISCIPLINÁR, -Ă, pluridisciplinari, -e, adj. (Despre domenii ale științei) Care este fundamentat pe transfer de concepte și metodologie (adaptată) din mai multe discipline; multidisciplinar, interdisciplinar. – Din fr. pluridisciplinaire.

pluridisciplinaritate
PLURIDISCIPLINARITÁTE s.f. Caracter pluridisciplinar; multidisciplinaritate, interdisciplinaritate. – Din fr. pluridisciplinarité.

pluridotat
PLURIDOTÁT, -Ă, pluridotați, -te, adj. Care este înzestrat cu multe calități. – Pluri- + dotat.

pluriflor
PLURIFLÓR, -Ă, pluriflori, -e, adj. (Despre plante) Cu mai multe flori. – Din fr. pluriflore.

pluriform
PLURIFÓRM, -Ă, pluriformi, -e, adj. Care are sau poate avea mai multe forme; multiform. – Din lat. pluriformis.

pluriglandular
PLURIGLANDULÁR, -Ă, pluriglandulari, -e, adj. Care se referă la mai multe glande, care afectează mai multe glande. – Pluri - + glandular.

plurilateral
PLURILATERÁL, -Ă, plurilaterali, -e, adj. (Rar) Multilateral. – Din fr. plurilatéral.

plurimilenar
PLURIMILENÁR, -Ă, plurimilenari, -e, adj. (Rar) Multimilenar. – Pluri- + milenar.

plurinational
PLURINAȚIONÁL, -Ă, plurinaționali, -e, adj. (Despre țări, state, orașe) Multinațional. [Pr.: -ți-o-] – Pluri - + național.

plurinuclear
PLURINUCLEÁR, -Ă, plurinucleari, -e, adj. (Biol.; despre celule) Polinuclear. [Pr.: -cle-ar] – Pluri- + nuclear.

plurisecular
PLURISECULÁR, -Ă, pluriseculari, -e, adj. (Rar) Multisecular. – Pluri- + secular.

pluritate
PLURITÁTE, plurități, s.f. (Rar) Pluralitate (1). – Din lat. pluritas, -atis.

plurivalent
PLURIVALÉNT, -Ă, plurivalenți, -te, adj. (Despre substanțe) Care are mai multe valențe; polivalent. – Din fr. plurivalent.

plurivalenta
PLURIVALÉNȚĂ, plurivalențe, s.f. (Adesea fig.) Însușirea de a fi plurivalent; polivalență. – Pluri- + valență.

plurivoc
PLURIVÓC, -Ă, plurivoci, -ce, adj. (Despre cuvinte sau fraze) Cu mai multe înțelesuri. – Din lat. plurivocus.

plus
PLUS^1- Element de compunere care înseamnă „mai mult”, „în plus^2” și care servește la formarea unor substantive. – Din plus^2.

PLUS^2, (1, 2) plusuri, s.n., (3) adv. 1. S.n. Ceea ce depășește o cantitate dată; prisos. ♢ Loc. adj. În plus = peste ceea ce este obișnuit; pe lângă aceasta, pe deasupra. 2. S.n. (Mat.) Semn grafic în formă de cruce, care indică operația de adunare (a mărimilor între care se găsește) sau caracterizează numerele sau mărimile pozitive (dacă se găsește înaintea acestora). (Cu valoare de prepoziție) Cinci plus trei fac opt. ♢ Plus infinit = simbol matematic care arată creșterea nelimitată a numerelor pozitive. ♦ Semn grafic în formă de cruce, care, pus pe lângă o notă dată școlarilor, îi mărește valoarea. ♦ Semn grafic identic cu cel din matematică, indicând sarcinile electrice pozitive. 3. Adv. Mai mult, și încă. – Din lat. plus.

plusa
PLUSÁ, plusez, vb. I. Intranz. A miza la un joc de cărți mai mult decât au mizat toți cei dinainte; a mări miza. – Din plus^2.

plusare
PLUSÁRE s.f. Acțiunea de a plusa și rezultatul ei. – V. plusa.

plusprodus
PLUSPRODÚS, plusproduse, s.n. Produs creat de lucrătorii din sfera producției materiale peste produsul necesar prin cheltuire de muncă suplimentară. [Pl. și: plusprodusuri] – Plus^1- + produs.

plusvaloare
PLUSVALOÁRE s.f. Valoare nou creată de către muncitorii salariați în procesul de producție peste echivalentul valorii forței lor de muncă și însușită gratuit de către patroni. ♢ Plusvaloare absolută = formă a plusvalorii obținută prin prelungirea zilei de muncă peste timpul de muncă necesar sau prin intensificarea muncii. Plusvaloare relativă = formă a plusvalorii care rezultă prin reducerea timpului de muncă necesar și mărirea corespunzătoare a timpului de supramuncă în urma creșterii productivității muncii. – Plus^1- + valoare (după fr. plus-value).

plus
PLUȘ, plușuri, s.n. Țesătură de bumbac, de lână, de păr de capră etc. mai groasă decât catifeaua și cu părul mai lung decât al acesteia, care se întrebuințează mai ales în tapițerie. ♦ (La pl.) Varietăți de pluș. – Din germ. Plüsch, fr. p(e)luche, rus. pliuș.

plusa
PLUȘÁ, plușez, vb. I. Tranz. A executa operația de plușare. – Din pluș.

plusare
PLUȘÁRE, plușări, s.f. Operație finală prin care se obține un luciu mătăsos pe fața pieilor de mănuși și de haine prin frecarea lor cu un pluș aplicat pe un tambur rotativ. – V. plușa.

plusat
PLUȘÁT, -Ă, plusați, -te, adj. (Despre mobile) Tapisat cu pluș. ♦ (Despre țesături) Care are fire lungi pe una sau pe ambele fețe. – Din fr. peluché.

plutas
PLUTÁȘ^1, plutași, s.m. Muncitor care lucrează la construirea plutelor sau care conduce plutele pe apă. – Plută^1 + suf. -aș.

PLUTÁȘ^2, plutași, s.m. (Bot.) Plută^2 (1). – Plută^2 + suf. -aș.

pluta
PLÚTĂ^2, plute, s.f. 1. Specie de plop ale cărui ramuri cresc aproape de la baza trunchiului, dând coroanei o formă de piramidă lungă și îngustă; plutaș^2 (Populus pyramidalis). 2. Material gros, neted, poros, impermeabil, elastic și mai ușor decât apa, obținut din stratul exterior al scoarței unor specii de stejar și folosit pentru fabricarea dopurilor, a colacilor de salvare, ca material izolant, în construcția avioanelor etc., suber. ♦ (Rar) Dop fabricat din plută^2. ♦ Bucată de lemn sau de alt material ușor care se leagă de sfoara undiței pentru a o face să plutească la suprafața apei. ♦ Bucățică de lemn ușor în care se înfige fitilul candelei. – Din scr. plut.

PLÚTĂ^1, plute, s.f. Ambarcație ușoară, plutitoare, uneori prevăzută cu flotoare, construită din trunchiuri de copac prinse împreună și destinată transportului trunchiurilor pe ape curgătoare. ♢ Expr. A face pluta = a înota plutind orizontal (pe spate). (Rar) A cădea de-a pluta = a cădea întins la pământ. ♦ Platformă de lemn plutitoare, folosită pentru salvare pe apă. ♢ Plută-far = plută mare, cu o baliză din panouri și o instalație de semnale de ceață, servind pentru orientare. – Din. bg. pluta.

plutari
PLUTĂRÍ, plutăresc, vb. IV. Intranz. 1. A merge cu pluta^1 pe apă. 2. A transporta buștenii pe apă; a practica meseria de plutaș^1. – Plută^1 + suf. -ări.

plutarie
PLUTĂRÍE s.f. 1. Transportul pe apă al buștenilor (legați în plute^1); plutărit (1). 2. Îndeletnicirea plutașului^1; plutărit (2), plutășie. 3. (Rar) Mulțime de plute^1. – Plută^1 + suf. -ărie.

plutarit
PLUTĂRÍT s.n. 1. Transportul pe apă al buștenilor (legați în plute^1); plutărie (1). 2. Îndeletnicirea plutașului^1; plutărie (2). – V. plutări.

plutasie
PLUTĂȘÍE, plutășii, s.f. Plutărie (2). – Plutaș + suf. -ie.

pluti
PLUTÍ, plutesc, vb. IV. Intranz. 1. (Despre corpuri) A se menține la suprafața unui lichid prin cufundare parțială în volumul acestuia; a aluneca, a se deplasa pe suprafața unui lichid. ♦ (Despre mâncăruri) A fi înecat în grăsime sau sos. 2. (Despre păsări, insecte etc.) A se menține sau a se mișca lin în aer sau într-un fluid fără intervenția unei acțiuni din exterior. ♢ Expr. A pluti în aer = a) (despre un fenomen sau un eveniment) a fi gata să se dezlănțuie, a presimți apariția; b) (despre o afirmație, o situație etc.) a nu se sprijini pe realitate. ♦ (Despre corpuri cerești; adesea fig.) A se mișca pe bolta cerească. ♦ (Despre sunete și mirosuri) A străbate prin aer, a se împrăștia, a se răspândi. 3. (Adesea fig.) A se menține sau a se mișca lin într-un spațiu sau într-un mediu real sau imaginar. ♦ Fig. A dăinui, a stărui, a predomina. – Din plută^1.

plutibil
PLUTÍBIL, -Ă, plutibili, -e, adj. (Despre ape) Pe care se poate naviga; navigabil. – Pluti + suf. -bil.

plutica
PLUTÍCĂ, plutici, s.f. Plantă erbacee acvatică cu rizom lung, cu flori galbene și cu frunze lucitoare care plutesc la suprafața apei (Nymphoides peltata). – Plută^1 + suf. -ică.

plutind
PLUTÍND, -Ă, plutinzi, -de, adj. Care plutește, care se leagănă. ♦ Fig. Oscilant, schimbător; nehotărât. – V. pluti.

plutire
PLUTÍRE, plutiri, s.f. 1. Faptul de a pluti; menținere sau mișcare a unui corp pe suprafața unui lichid sau în masa unui fluid. 2. Transport organizat de mărfuri sau de persoane care se face pe o navă; trafic pe apă; navigație. – V. pluti.

plutit
PLUTÍT^1 s.n. Faptul de a pluti. ♦ Transportare a lemnului prin menținerea lui la suprafața unei ape curgătoare. – V. pluti.

PLUTÍT^2, -Ă, plutiți, -te, adj. 1. (Despre lemne, bușteni) Care este adus pe cursul unei ape. 2. (Despre zborul păsărilor) Care planează. – V. pluti.

plutitor
PLUTITÓR, -OÁRE, plutitori, -oare, adj., s.n., s.f. 1. Adj. Care poate pluti la suprafața unui lichid; flotabil. ♢ Pod plutitor = platformă care servește la transportul persoanelor sau lucrurilor de la un mal la celălalt al unei ape; bac. Insulă plutitoare sau ostrov plutitor = îngrămădire de pământ, nisip sau nămol, mai ales în apele curgătoare, formând o insuliță acoperită cu vegetație. ♦ Care se menține în văzduh. ♦ (Înv.; despre ape curgătoare) Navigabil. 2. S.n. Corp care plutește la suprafața unui lichid și care, fiind legat printr-un sistem de pârghii, cabluri etc., indică și uneori reglează nivelul lichidului dintr-un recipient; flotor. ♦ Corp alcătuit dintr-un material cu densitate mai mică decât a apei, care servește la măsurarea vitezei unui curent de apă. 3. S.n. Construcție care plutește, prevăzută cu un echipament cu ajutorul căruia poate îndeplini unele servicii de semnalizare sau de transport, folosită în navigație. 4. S.f. (Bot.) Rourică. 5. S.f. (Bot.; în sintagma) Plutitoare dulce = lemn-dulce. – Pluti + suf. -tor.

plutocrat
PLUTOCRÁT, -Ă, plutocrați, -te, s.m. și f. Persoană care, datorită averii de care dispune, participă la conducerea statului și a treburilor publice. – Din fr. ploutocrate.

plutocratic
PLUTOCRÁTIC, -Ă, plutocratici, -ce, adj. Care aparține plutocrației, referitor la plutocrație, de plutocrat. – Din fr. ploutocratique.

plutocratie
PLUTOCRAȚÍE, plutocrații, s.f. Formă de guvernare în care puterea de stat este concentrată în mâinile celor mai bogați. ♦ Totalitatea persoanelor care, cu ajutorul averii, impun plutocrația (1). – Din fr. ploutocratie, germ. Plutokratie.

pluton
PLUTÓN^1, plutoane, s.n. 1. Subunitate militară mai mică decât compania, alcătuită din trei sau patru grupe. ♢ Pluton de execuție = unitate militară care execută prin împușcare pe cei osândiți la moarte. ♦ P. anal. Grup de persoane cu preocupări sau ocupații comune. ♦ P. ext. Stol, pâlc. 2. Grup compact și omogen de concurenți sportivi care se află într-o anumită poziție pe parcursul unei curse de alergări, caiac-canoe, ciclism etc. [Var.: (pop.) plotón s.n.] – După fr. peloton, it. plotone.

PLUTÓN^2, plutoni, s.m. Corp de roci magmatice, în general de dimensiuni mari, fixat prin intruziune în masa unor straturi sedimentare. – Din fr. pluton.

plutoner
PLUTONÉR s.m. v. plutonier.

plutonian
PLUTONIÁN, -Ă, plutonieni, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Referitor la Pluton (zeul grec al infernului). 2. Adj., s.m. și f. (Adept) al plutonismului. [Pr.: -ni-an] – Din fr. plutonien.

plutonic
PLUTÓNIC, -Ă, plutonici, -ce, adj. (Despre roci eruptive și corpurile pe care le alcătuiesc) Care s-a format prin acțiunea vulcanilor în adâncul scoarței terestre. ♢ Rocă plutonică = nume dat rocilor abisale și intrusive. – Din fr. plutonique.

plutonier
PLUTONIÉR, plutonieri, s.m. Grad de subofițer imediat superior sergentului-major; persoană care are acest grad. Plutonier-major = grad de subofițer imediat superior plutonierului; persoană care are acest grad. Plutonier adjutant = cel mai mare grad de subofițer, imediat superior plutonierului-major; persoană care are acest grad. [Pr.: -ni-er. – Var.: (pop.) plotonér, plotoniér, plutonér s.m.] – Pluton^1 + suf. -ier.

plutonism
PLUTONÍSM s.n. 1. Totalitatea proceselor geologice legate de mișcarea topiturilor magmatice la mari adâncimi în scoarța terestră. 2. Concepție geologică care consideră că formarea rocilor s-ar datora numai topiturilor magmatice. – Din fr. plutonisme.

plutoniu
PLUTÓNIU s.n. Element chimic de sinteză, radioactiv, obținut din uraniu, capabil să întrețină reacții nucleare în lanț, întrebuințat la obținerea energiei nucleare prin bombardarea cu neutroni. – Din fr. plutonium.

plutui
PLUTUÍ, plutuiesc, vb. IV. Tranz. A supune pieile tăbăcite unei operații de finisare, tratându-le cu săruri de crom, pentru a le face moi și a le da un aspect plăcut. – Plută^2 + suf. -ui.

plutuire
PLUTUÍRE, plutuiri, s.f. Acțiunea de a plutui și rezultatul ei; plutuit. – V. plutui.

plutuit
PLUTUÍT s.n. Plutuire. – V. plutui.

pluvial
PLUVIÁL, -Ă, pluviali, -e, adj., s.n. 1. Adj. (Despre ape) Produs de ploaie. 2. S.n. Interval de timp din perioada cuaternară, caracterizat printr-o climă cu precipitații abundente, printr-o accelerare a eroziunii și printr-o lărgire a suprafețelor de vegetație. [Pr.: -vi-al] – Din fr. pluvial, lat. pluvialis.

pluviodenudare
PLUVIODENUDÁRE, pluviodenudări, s.f. Acțiunea de denudație exercitată de scurgerea apelor provenite din precipitații. [Pr.: -vi-o-] – Cf. p l u v i a l și d e n u d a r e (rar „denudație”).

pluviograf
PLUVIOGRÁF, pluviografe, s.n. Pluviometru care înregistrează automat cantitatea și intensitatea precipitațiilor atmosferice. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. pluviographe.

pluviograma
PLUVIOGRÁMĂ, pluviograme, s.f. (Met.) Diagramă obținută la pluviograf. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. pluviogramme.

pluviometric
PLUVIOMÉTRIC, -Ă, pluviometrici, -ce, adj. Referitor la pluviometru; de pluviometru. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. pluviométrique.

pluviometrie
PLUVIOMETRÍE s.f. Măsurare a cantității de precipitații căzute într-un interval de timp pe o anumită suprafață. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. pluviométrie.

pluviometru
PLUVIOMÉTRU, pluviometre, s.n. Aparat utilizat pentru determinarea cantității de precipitații atmosferice căzute într-un anumit interval de timp pe o anumită suprafață. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. pluviomètre.

pluvios
PLUVIÓS, -OÁSĂ, pluvioși, -oase, adj. (Livr.) Ploios. [Pr.: -vi-os] – Din fr. pluvieux.

pluvioscop
PLUVIOSCÓP, pluvioscoape, s.n. Aparat care înregistrează ora, durata și cantitatea ploii căzute într-o anumită regiune. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. pluvioscope.

pluviose
PLUVIÓSE s.f. A cincea lună din calendarul republican francez (20 ianuarie – 18 februarie). [Pr.: -vi-o-] – Cuv. fr.

plymouth
PLYMOUTH subst. Rasă de găini cu producție mixtă (carne și ouă), crescută și în România. [Pr.: plímăs] – Cuv. engl.

pneu
PNEU, pneuri, s.n. Ansamblu format dintr-o cameră de aer comprimat și o anvelopă, fixat la roțile anumitor vehicule. – Din fr. pneu, germ. Pneu.

pneumatic
PNEUMÁTIC, -Ă, pneumatici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. (Despre mașini, aparate, utilaje etc.) Care funcționează cu aer comprimat. ♦ Care este folosit la comprimarea sau la deplasarea aerului. 2. S.f. Parte a fizicii care studiază proprietățile aerului și ale altor gaze. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumatique, lat. pneumaticus, it. pneumatico.

pneumatolitic
PNEUMATOLÍTIC, -Ă, pneumatolitici, -ce, adj. Referitor la pneumatoliză, care ține de pneumatoliză. ♢ (Geol.) Fază pneumatolitică = etapă în procesul de diferențiere magmatică în care topiturile magmatice se caracterizează printr-un conținut bogat în componenți volatili, cărora le conferă o mare fluiditate. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumatolytique.

pneumatoliza
PNEUMATOLÍZĂ s.f. Totalitatea fenomenelor provocate de acțiunea emanațiilor gazoase dezvoltate din magmă asupra rocilor înconjurătoare cu care ajung în contact. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumatolyse.

pneumatoza
PNEUMATÓZĂ, pneumatoze, s.f. Îngrămădire de gaze în cavitățile organismului. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumatose.

pneumococ
PNEUMOCÓC, pneumococi, s.m. Bacterie sferică, imobilă, patogenă, care provoacă la oameni pneumonia și alte infecții ale arborelui respirator, iar la animale septicemie. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumocoque.

pneumococic
PNEUMOCÓCIC, -Ă, pneumococici, -ce, adj. Provocat de pneumococ, referitor la pneumococ; de pneumococ. [Pr.: pne-u-] – Pneumococ + suf. -ic.

pneumoconioza
PNEUMOCONIÓZĂ, pneumoconioze, s.f. Boală pulmonară cronică cu caracter profesional, consecință a iritației provocate de inhalarea masivă, îndelungată și fixarea pe plămâni a unor pulberi (de azbest, cărbune, bioxid de siliciu, de fier etc.), care determina inflamația și apoi sclerozarea lor. [Pr.: pne-u-mo-co-ni-o-] – Din fr. pneumoconiose.

pneumoenterita
PNEUMOENTERÍTĂ, pneumoenterite, s.f. Pneumonie contagioasă la porci, provocată de un microb, a cărei evoluție se prezintă la început ca o complicație a pestei porcine. [Pr.: pne-u-mo-en-] – Din fr. pneumo-entérite.

pneumogastric
PNEUMOGÁSTRIC, -Ă, pneumogastrici, -ce, adj. Care este comun plămânilor și stomacului. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumogastrique.

pneumograf
PNEUMOGRÁF, pneumografe, s.n. Aparat cu ajutorul căruia se înregistrează amplitudinea și frecvența mișcărilor respiratorii ale toracelui. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumographe, germ. Pneumograph.

pneumografie
PNEUMOGRÁFIE, pneumografii, s.f. (Med.) Radiografie a unei regiuni anatomice după injectarea unui gaz. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumographie.

pneumolog
PNEUMOLÓG, -Ă, pneumologi, -ge, s.m. și f. Medic specialist în pneumologie. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumologue.

pneumologic
PNEUMOLÓGIC, -Ă, pneumologici, -ce, adj. (Med.) Referitor la pneumologie, de pneumologie. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumologique.

pneumologie
PNEUMOLOGÍE s.f. Ramură a medicinei care studiază bolile plămânului. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumologie.

pneumonic
PNEUMÓNIC, -Ă, pneumonici, -ce, adj. (Înv.) Privitor la bolile de plămâni; propriu bolilor de plămâni. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumonique.

pneumonie
PNEUMONÍE, pneumonii, s.f. Inflamație a unui lob sau a unui segment pulmonar, provocată în mod obișnuit de pneumococ sau de virusuri și manifestată prin febră, tuse, junghiuri, frisoane, expectorații. ♢ Dublă pneumonie = pneumonie care afectează ambii plămâni. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumonie.

pneumopatie
PNEUMOPATÍE, pneumopatii, s.f. Nume generic dat tuturor afecțiunilor pulmonare. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumopathie.

pneumoperitoneu
PNEUMOPERITONÉU, pneumoperitonee, s.n. 1. Pătrundere accidentală a aerului sau a altor gaze în cavitatea peritoneală. 2. Introducere de oxigen sau de alt gaz în cavitatea peritoneală, în scop terapeutic sau pentru stabilirea diagnosticului. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumopéritoine.

pneumoragie
PNEUMORAGÍE, pneumoragii, s.f. Hemoragie pulmonară care survine în diferite boli de inimă. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumorragie.

pneumoterapie
PNEUMOTERAPÍE, pneumoterapii, s.f. Metodă de tratament în bolile pulmonare, care folosește inspirarea aerului comprimat sau rarefiat. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumothérapie.

pneumotomie
PNEUMOTOMÍE, pneumotomii, s.f. Secționare a unui plămân în vederea extragerii puroiului sau a unei tumori aflate în interiorul lui. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumotomie.

pneumotorax
PNEUMOTORÁX s.n. 1. Pătrundere a aerului în cavitatea pleurală, datorită perforării plămânului sau a peretelui toracic. Pneumotorax spontan. Pneumotorax accidental. 2. Metodă de tratare a tuberculozei pulmonare, constând în introducerea artificială a aerului în cavitatea pleurei pentru a comprima și a imobiliza plămânul bolnav, până la însănătoșire. Pneumotorax artificial. Pneumotorax terapeutic. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumothorax.

pneumotrop
PNEUMOTRÓP, -Ă, pneumotropi, -e, adj., s.m. 1. Adj. (Despre microorganisme) Care manifestă o afinitate specială pentru țesutul pulmonar. 2. S.m. Virus care provoacă leziuni în aparatul respirator, la oameni și la animale. [Pr.: pne-u-] – Din fr. pneumotrope.

poala
POÁLĂ, poale, s.f. I. 1. Partea de jos a unui veșmânt femeiesc sau a unor obiecte de îmbrăcăminte (încheiate în față); tivitură a unui obiect de îmbrăcăminte; partea de la talie în jos, mai larga, a unor veșminte; (pop.) fustă. ♢ Loc. adv. La poala (sau la poalele) cuiva = a) înaintea, la picioarele cuiva; b) la voia, la bunul plac al cuiva. ♢ Expr. A se ține de poala (sau poalele) cuiva = a) (despre copii) a sta în preajma sau sub ocrotirea mamei, a nu se depărta de dânsa; b) a urmări cu insistență pe cineva, a se ține scai de cineva. A-l trage (pe cineva) copiii de poale = a avea copii mici, familie numeroasă, a avea greutăți familiale. (Fam.; despre femei) A ține (pe cineva) la (sau de) poala (sau poalele) ei = a nu-i lăsa (cuiva) prea multă libertate de acțiune, a-l ține din scurt, a dispune de cineva. A-și da poalele peste cap sau a-și lua (ori a-și pune) poalele în cap = a nu mai ține socoteală de nimic, a depăși orice limită; a da pe față un caracter josnic, imoral. A săruta poala (sau poalele) cuiva = a săruta partea de jos a hainei unui suveran în semn de supunere și respect, potrivit unui obicei azi ieșit din uz; a se închina; p. ext. a se prosterna, a se umili. ♦ (Plăcintă cu) poale (sau poalele)-n brâu = plăcintă făcută din bucăți pătrate de aluat, ale cărei colțuri se întorc peste umplutură, formând un fel de plic. 2. Partea corpului cuprinsă între brâu și genunchi, împreună cu partea de îmbrăcăminte corespunzătoare, la o persoană care șade; partea de jos și din față a unei fuste, a unui șorț etc. adusă în sus și ținută cu mâna sau prinsă în brâu, formând o adâncitură în care se pot aduna ori dure anumite lucruri. ♢ Loc. adv. Cu poala = în cantitate mare, mult. ♢ Expr. (Rar) A duce pe cineva în poală = a ocroti, a proteja pe cineva. ♦ Cantitatea de lucruri care pot fi duse într-o poală (I 2). O poală de ouă. 3. Spec. (La pl.) Bucată de pânză frumos lucrată cu care se împodobește o icoană sau cu care se acoperă masa din altar. 4. Parte marginală a unei piei (care acopere abdomenul și picioarele animalului). II. P. anal. 1. Margine a unei păduri situată de obicei mai în vale. 2. Parte a cerului mărginită de linia orizontului; zare. 3. (La pl.) Zonă mai larga de la baza unei forme de relief înalte (munte, deal, pisc etc.). ♦ Partea de jos a unei clădiri, a unui zid; bază, temelie. ♦ Partea de jos a coroanei unui copac. III. Compuse: (Bot.) poala-rândunicii sau poala-Maicii-Domnului = volbură; poala-Sfintei-Marii = plantă erbacee din familia labiatelor, cu tulpină înaltă, cu frunze mici, aromate și flori albe (Nepeta nuda). IV. (Pop.; în sintagma) Poală albă = leucoree. – Din sl. pola.

poama
POÁMĂ, poame, s.f. 1. Rodul comestibil al arborilor fructiferi; p. gener. fruct. ♢ Expr. Poamă acră = persoană urâcioasă, cicălitoare, rea. ♦ Fruct fals cu endocarpul membranos și mezocarpul cărnos, provenit din dezvoltarea și modificarea receptaculului florii. 2. (La pl.) Fructe tăiate felii, uscate la soare sau în cuptoare (speciale) pentru a fi păstrate pentru iarnă. 3. (Reg.; la sg. cu sens colectiv) Struguri. ♦ Stafidă. ♦ Viță de vie. ♦ (La pl.) Coacăz. 4. Fig. Persoană lipsită de seriozitate și de caracter; om de nimic, ticălos, derbedeu. ♦ Femeie imorală, ușuratică, stricată. 5. Compuse: (Bot.; reg.) poama-cânelui = a) verigar; b) barba-caprei; poame-de-runc = zmeur; poama-vulpii = a) dalac; b) remf; poama-momiței = vuietoare; poamele-mâței = arăriel; poame-de-pământ = cartof. – Lat. poma.

poanson
POANSÓN, poansoane, s.n. 1. Unealtă alcătuită dintr-o tijă de oțel sau de alt metal dur, de formă conică, triunghiulară etc., cu vârful gravat în relief, care servește la perforarea sau la marcarea prin presare a unor obiecte de metal, la confecționarea unor matrițe, la baterea medaliilor etc. ♦ Instrument ascuțit din oțel, folosit în tehnica gravurii. 2. Piesă a unei matrițe, cu un contur cu muchii tăietoare sau cu o suprafață de lucru plană sau profilată, care servește la decupare, detașare, imprimare etc. prin deformare plastică. 3. Unealtă cilindrică de os, cu vârful ascuțit, cu care se perforează pânza și se dă formă rotundă unor puncte de broderie cu găuri. [Pl. și poansonuri] – Din fr. poinçon.

poansona
POANSONÁ, poansonez, vb. I. Tranz. A găuri, a perfora sau a marca cu un poanson. ♦ A grava cu poansonul. – Din fr. poinçonner.

poansonaj
POANSONÁJ, poansonaje, s.n. Poansonare. – Din fr. poinçonnage.

poansonare
POANSONÁRE, poansonări, s.f. Acțiunea de a poansona și rezultaul ei; poansonaj. – V. poansona.

poansoneza
POANSONÉZĂ, poansoneze, s.f. Mașină de poansonat; presă de perforat. – Din fr. poinçonneuse.

poanta
POANTÁ vb. I. v. ponta^3.

poanta
POÁNTĂ, poante, s.f. 1. Momentul cel mai de efect, punctul culminant al unei glume, al unei epigrame, al unei anecdote; ceea ce dă expresie, vioiciune unei opere literare sau artistice. 2. Extremitatea de jos a labei piciorului, locul de articulare al degetelor; vârf. ♦ Porțiune a piciorului cuprinsă între gleznă și degete. ♦ Poziție în baletul clasic, executată de obicei de femei, care constă în ridicarea și deplasarea pe vârful degetelor și cu falangele bine întinse, cu ajutorul unor pantofi speciali legați de gleznă. ♦ (La pl.) Papuci speciali, cu vârful alungit și întărit, pe care îi poartă balerinele legați de gleznă. – Din fr. pointe.

poanter
POÁNTER, poanteri, s.m. Rasă de câini de vânătoare cu talie înaltă, picioare lungi, urechile plecate și părul scurt și neted; prepelicar de rasă engleză; brac englez. [Scris și: pointer] – Din fr., engl. pointer.

poantilism
POANTILÍSM s.n. Procedeu folosit în pictură, care constă în descompunerea petei de culoare în puncte și liniuțe de culori pure, ca un mozaic, din al căror amestec optic rezultă tonul dorit; școală de pictură modernă care folosește acest procedeu. [Scris și: (după fr.) pointilism] – Din fr. pointillisme.

poantilist
POANTILÍST, -Ă, poantiliști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de poantilism, privitor la poantilism. 2. S.m. și f. Adept al poantilismului. [Scris și: (după fr.) pointilist] – Din fr. pointilliste.

poantou
POANTÓU, poantouri, s.n. Ac de reglare al unui carburator, care servește la deschiderea și închiderea accesului combustibilului în carburator. – Din fr. pointeau.

poara
POÁRĂ s.f. (Reg.) Ceartă, vrajbă, gâlceavă. ♢ Loc. adv. În poară = împotrivă, în contra, în ciudă. ♢ Expr. A se pune în poară (cu cineva) = a se contrazice cu cineva, a se împotrivi cuiva, a se lua la ceartă. – Din sl. pora.

poarca
POÁRCĂ, poarce, s.f. 1. (Pop.) Scroafă. 2. Joc de copii, la care unul dintre jucători, numit porcar, împinge cu un băț spre o groapă o minge, o bilă etc., în timp ce ceilalți jucători încearcă să-i oprească trecerea; p. ext. minge, bilă etc. cu care se joacă ♢ Expr. A bate poarca = a juca jocul descris mai sus. – Lat. porca.

poarta
POÁRTĂ, porți, s.f. 1. Deschidere amenajată într-un zid, într-un gard etc. în care s-au prins cu balamale tăblii de lemn, de fier etc. pentru a permite accesul din interior în exterior și invers; deschizătura împreună cu tăblița, cu balamalele etc.; tăblia care închide deschizătura. ♢ Loc. adv. Poartă-n poartă cu cineva = față în față, vizavi, peste drum. ♢ Expr. A bate la toate porțile (sau la porțile cuiva) = a se adresa tuturor, solicitând sprijin, ajutor într-o împrejurare grea. Poartă de scăpare = mijloc de a ieși dintr-o situație dificilă. A sta (sau a rămâne, a se uita) ca vițelul la poarta nouă = a sta (sau a rămâne, a se uita) uimit, nedumerit, dezorientat (în fața unei situații noi și neașteptate, căreia nu-i poți face față). ♦ Intrare într-o cetate sau într-un oraș. ♦ Regiune periferică din jurul unui oraș, al unui ținut, al unei țări; margine, hotar. ♦ Fig. Cale de acces; posibilitate de a realiza ceva, mijloc. 2. Ușă la intrarea principală a unei clădiri; p. ext. casă, gospodărie. ♢ Expr. Din poartă în poartă = din casă în casă, dintr-un loc într-altul. 3. Arcul pe care îl formează o conductă de aer comprimat traversând galeria unei mine. 4. Cadru format din două bare verticale unite la capătul de sus printr-o bară orizontală (de care se prinde o plasă), instalat pe terenurile de sport, în care se urmărește introducerea mingii sau a pucului la unele jocuri sportive (fotbal, handbal, hochei etc.). 5. Vale îngustă prin care o apă își deschide trecerea între două șiruri de munți; pas, trecătoare, defileu. ♦ Loc îngust între pereții de stâncă ai vârfurilor de munte, prin care se trece pe alt versant. 6. (Înv.; în epoca suzeranității turcești asupra țărilor române) Reședința, curtea sultanului sau a unui pașă; p. ext. Imperiul Otoman. – Lat. porta.

pobedit
POBEDÍT, pobediți, s.n. Carbură de wolfram și cobalt, cu duritate mare. – Din rus. pobedit.

poc
POC interj. Cuvânt care redă un sunet (înfundat) produs de lovirea cu (sau de) un obiect tare, de o izbitură, de descărcarea unei arme, de ceva care plesnește sau crapă, de bătăile (repetate) în ușă etc. – Onomatopee.

pocaianie
POCAIÁNIE, pocaianii, s.f. 1. (Înv.) Pocăință. ♦ Una dintre cele șapte taine ale Bisericii creștine. 2. (Înv. și reg.) Penitență pentru ispășirea păcatelor; p. ext. pedeapsă, suferință, chin. [Pr.: -ca-ia-. – Var.: (înv. și reg.) pocánie s.f.] – Din sl. pokajanije.

pocal
POCÁL, pocale, s.n. Vas de diferite forme și mărimi, cu deschizătură largă, folosit mai ales pentru băut. ♦ Conținutul unui pocal. [Pl. și: pocaluri. – Var.: bocál s.n.] – Din germ. Pokal, scr. bokal.

pocanie
POCÁNIE s.f. v. pocaianie.

pocai
POCĂÍ, pocăiesc, vb. IV. Refl. 1. (În concepțiile religioase) A-și mărturisi păcatele săvârșite, a se căi și a căuta să obțină iertare prin post și rugăciuni. ♦ A manifesta părere de rău, a avea remușcări, a se căi pentru o faptă, o greșeală etc. ♦ Tranz. fact. A face pe cineva să-și mărturisească păcatele sau greșelile și să se căiască de ele. 2. A deveni adept al anumitor secte religioase creștine. – Din sl. pokajati sen.

pocaiala
POCĂIÁLĂ, pocăieli, s.f. (Rar) Pocăință. [Pr.: -că-ia-] – Pocăi + suf. -eală.

pocainta
POCĂÍNȚĂ s.f. (În practicile creștine) Căință pentru păcatele săvârșite; p. gener. regret pentru o faptă rea, o greșeală etc.; pocăială. – Pocăi + suf. -ință.

pocaire
POCĂÍRE, pocăiri, s.f. Faptul de a se pocăi. – V. pocăi.

pocait
POCĂÍT, -Ă, pocăiți, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care se căiește. 2. S.m. și f. Adept al unei secte creștine apărute în Ungaria în jurul anului 1825, care consideră pocăința mai presus de orice virtute; p. gener. adept al unor secte religioase creștine, sectant. – V. pocăi.

pocani
POCĂNÍ vb. IV v. pocni.

pocanire
POCĂNÍRE s.f. v. pocnire.

pocanit
POCĂNÍT s.n. v. pocnit.

pocanitura
POCĂNITÚRĂ s.f. v. pocnitură.

pocalti
POCÂLTÍ, pocâltesc, vb. IV. Refl. (Înv. și reg.) A slăbi foarte mult; a fi istovit de foame. – Et. nec.

pocaltire
POCÂLTÍRE s.f. (Înv. și reg.) Faptul de a se pocâlti. – V. pocâlti.

pocaltit
POCÂLTÍT, -Ă, pocâltiți, -te, adj. (Înv. și reg.) Slăbit (de foame); foarte flămând, hămesit. – V. pocâlti.

pocanzeu
POCÂNZÉU, pocânzei, s.m. (Reg.) Persoană care are anumite atribuții în timpul unei nunți țărănești; vornicel. – Et. nec.

poceala
POCEÁLĂ, poceli, s.f. 1. Urâțenie fizică, sluțenie. ♢ Expr. (Arg.) A lua la poceală (pe cineva) = a bate foarte tare pe cineva (desfigurându-l). 2. (Pop.) Boală a oamenilor (care, după credințele populare, ar fi provocată de duhuri rele); spec. epilepsie. – Poci + suf. -eală.

pocher
PÓCHER, pochere, s.n. Numele unui joc de cărți în care fiecare jucător dispune de cinci cărți cu care poate să câștige dacă are combinația cea mai bună sau dacă reușește să-i convingă pe adversari de acest lucru. – Din fr., engl. poker.

pocheras
POCHERÁȘ, pocherașe, s.n. Diminutiv al lui pocher. – Pocher + suf. -aș.

pocherist
POCHERÍST, -Ă, pocheriști, -ste, s.m. și f. Jucător de pocher. – Pocher + suf. -ist.

pochivnic
POCHÍVNIC s.m. v. popilnic.

poci
POCÍ, pocesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A(-și) schimba în rău înfățișarea sau forma; a (se) urâți, a (se) strâmba, a (se) schimonosi. 2. Tranz. (În credințele populare) A desfigura, a sluți; spec. a deochea. 3. Tranz. (Rar) A meni cuiva ceva rău, a cobi. – Din potcă.

pocie
PÓCIE, pocii, s.f. (Reg.) 1. Arac. 2. (La pl.) Pari cu care se împrejmuiește un loc; pari subțiri cu un mănunchi de iarbă în vârf, cu care se delimitează unele parcele, porțiuni de teren etc. 3. Bățul undiței. – Et. nec.

pocinoc
POCINÓC s.n. v. pocinog.

pocinog
POCINÓG, pocinoage, s.n. 1. Întâmplare rea, neplăcută; bucluc, belea; boroboață. 2. (Reg.) Început (de bun augur); saftea. [Var.: pocinóc s.n.] – Din sl. počinŭkŭ.

pocire
POCÍRE, pociri, s.f. Faptul de a (se) poci. – V. poci.

pocit
POCÍT, -Ă, pociți, -te, adj. 1. (Despre ființe; adesea substantivat) Diform, slut, desfigurat; (despre lucruri) deformat, stâlcit, caraghios; bizar. 2. (În credințele populare) Nefast, funest; p. ext. supărător, rău, cu ghinion. ♦ Expr. A avea gură pocită sau a fi pocit la gură = a prevesti lucruri neplăcute, a face pronosticuri nefavorabile; a cobi. – V. poci.

pocitanie
POCITÁNIE, pocitanii, s.f. Ființă diformă, slută, hidoasă, desfigurată; pocitură, sluțenie, monstru. ♦ Lucru bizar, ciudat; bazaconie, ciudățenie. – Pocit + suf. -anie.

pocitura
POCITÚRĂ, pocituri, s.f. 1. Faptul de a poci sau de a fi pocit; schimonosire, desfigurare, poceală. 2. Pocitanie. – Poci + suf. -tură.

pociumb
POCIÚMB, pociumbi, s.m. (Înv. și pop.) 1. Fiecare dintre parii lungi care servesc la susținerea sau la fixarea unui gard, a unui perete, a unor plante etc.; țăruș, stâlp. ♦ Spec. Lemnul în jurul căruia se rotește vârtelnița. 2. (Înv. și reg.) Trunchi de copac rămas în pământ după tăiere; butuc. – Et. nec.

poclad
POCLÁD s.n. v. pocladă.

poclada
POCLÁDĂ, poclăzi, s.f. (Reg.) Țesătură de casă mițoasă, de obicei din lână nevopsită, întrebuințată ca pătură sub șaua calului, ca învelitoare sau ca așternut. [Var.: plocádă, plocátă s.f., plocát, poclád s.n.] – Din sl. pokladŭ.

poclau
POCLẮU, poclăie, s.n. Unealtă de pescuit în formă de sac cu gura largă, cu colțurile fixate de două prăjini lungi cu ajutorul cărora este purtată prin apă de doi oameni. – Et. nec.

poclit
POCLÍT, poclituri, s.n. (Reg.) Coșul trăsurii. ♦ Coviltir (la car, căruță etc.). – Et. nec.

poclon
POCLÓN s.n. v. plocon.

pocneala
POCNEÁLĂ, pocneli, s.f. Faptul de a pocni; p. ext. pocnet. [Pl. și: pocnele] – Pocni + suf. -eală.

pocnet
PÓCNET, pocnete, s.n. 1. Zgomot caracteristic (surd și puternic) produs de o lovitură, de o izbitură etc., precum și de ardere, de o explozie, de descărcarea unei arme etc., pocnitură. 2. Zgomotul caracteristic produs de spargere, de crăpare etc. – Pocni + suf. -et.

pocni
POCNÍ, pocnesc, vb. IV. 1. Intranz. A răsuna cu un zgomot scurt și sec; a detuna. ♦ (Despre uși, ferestre etc.) A se izbi, a se trânti cu putere și cu zgomot. ♦ Fig. A izbucni pe neașteptate, a se declanșa. ♦ (Despre încheieturi, oase, degete) A trosni (prin întindere sau răsucire). ♢ Expr. A-i pocni cuiva fălcile = a-i trosni cuiva fălcile. 2. Tranz. și intranz. (Adesea fig.) A lovi scurt și cu putere. ♦ Tranz. A lovi drept în țintă. 3. Intranz. A se sparge, a crăpa (cu violență și zgomot). ♦ A se rupe (prin întindere, solicitare prea mare etc.). [Var.: pocăní vb. IV] – Poc + suf. -(ă)ni.

pocnire
POCNÍRE, pocniri, s.f. Acțiunea de a pocni. [Var.: pocăníre s.f.] – V. pocni.

pocnit
POCNÍT, pocnituri, s.n. (Pop.) Faptul de a pocni. [Var.: pocănít s.n.] – V. pocni.

pocnitoare
POCNITOÁRE, pocnitori, s.f. 1. Nume dat unor jucării de copii care pocnesc când sunt atinse sau mișcate. 2. Șfichi (la bici). 3. (Bot.) Plesnitoare. – Pocni + suf. -toare.

pocnitura
POCNITÚRĂ, pocnituri, s.f. Pocnet. [Var.: pocănitúră s.f.] – Pocni + suf. -tură.

pocrovat
POCROVẮȚ, pocrovețe, s.n. Bucată de pânză folosită pentru acoperirea unor obiecte de cult în religia creștină. [Var.: procovắț s.n.] – Din sl. pokrovĩci.

pod
POD, poduri, s.n. I. 1. Construcție de lemn, de piatră, de beton, de metal etc. care leagă între ele malurile unei ape sau marginile unei depresiuni de pământ, susținând o cale de comunicație terestră (șosea sau cale ferată) și asigurând continuitatea căii peste un obstacol natural sau artificial. ♢ Pod de gheață = strat continuu de gheață care acoperă în întregime suprafața unui râu sau a unui lac ca urmare a unei perioade îndelungate de temperatură scăzută a aerului. Pod carstic = porțiune a tavanului unei peșteri rămasă suspendată în urma prăbușirii acestuia. Pod plutitor (sau umblător) = bac. ♢ Expr. A face pod cu palma mâinii = a pune mâna streașină la ochi pentru a putea vedea mai bine. (Sport) A face podul = a face o figură caracteristică prin îndoirea corpului pe spate în semicerc, cu sprijin pe mâini și pe picioare. ♦ Pod (I 1) demontabil, format dintr-un șir de bărci sau de plute legate de ancore sau de piloți. Pod de vase. ♦ Punte suspendată (mobilă) la o cetate sau la un castel medieval. 2. Platformă având forma asemănătoare cu a unui pod (I 1) și care servește ca loc de lucru, ca element de protecție etc.; spec. macara cu scheletul în formă de pod (I 1), pe care se deplasează aparatul de ridicare și de transportare a greutăților. ♢ Pod-basculă = basculă prevăzută cu o platformă pe care se cântăresc în stațiile de cale ferată vagoanele încărcate cu marfă. Pod rulant = macara mobilă alcătuită dintr-un pod metalic care are o cale de rulare la oarecare înălțime deasupra solului și care se folosește în ateliere, în hale de montaj, în turnătorii etc. pentru ridicarea unor sarcini și deplasarea lor pe direcție orizontală. Pod basculant = pod metalic mobil, destinat circulației vagonetelor între rampele puțurilor de mină și colivia de extracție. Podul sondei = platformă folosită ca rampă pentru materialul tubular care se introduce sau se extrage din sondă. Pod de siguranță = platformă prevăzută cu deschideri pentru trecere, montată din loc în loc într-un puț de mină pentru a opri căderea unei persoane care ar aluneca pe scări sau pentru a reține o rocă desprinsă din pereți. 3. (Înv.) Puntea unei nave. 4. (Înv.) Pavaj din scânduri groase de stejar cu care se acopereau străzile; caldarâm: p. ext. stradă, uliță pavată cu scânduri. Podul Mogoșoaiei. 5. (În practicile religiei creștine ortodoxe) Bucată de pânză îngustă și lungă care se așterne din loc în loc pe parcursul unui cortegiu mortuar. II. Spațiul dintre acoperiș și planșeul superior al unei clădiri. ♢ Loc. adv. Din pod în pivniță = în întregime, complet. ♢ Expr. A călca (sau a se uita) (ca) din pod, se spune despre un om plin de sine, îngâmfat, încrezut. A cădea ca din pod = a rămâne surprins, uimit, dezorientat, buimac. A călca ca din pod = a merge cu pași nesiguri, greu. ♦ P. ext. Tavan, plafon. III. P. anal. 1. (În sintagmele) Podul mâinii = dosul mâinii. Podul palmei = partea interioară a palmei, de la încheietura cu antebrațul până la degete. 2. Lucrare protetică dentară, metalică sau mixtă, folosită ca metodă terapeutică. – Din sl. podŭ.

podagra
PODÁGRĂ, podagre, s.f. Gută localizată la membrele inferioare, afectând îndeosebi degetul mare al piciorului. – Din ngr. podághra.

podan
PODÁN, podani, s.m. Persoană care era supusă la bir. ♦ Clăcaș; șerb. – Din pol. poddany.

podar
PODÁR, podari, s.m. 1. Persoană care conduce un pod umblător; p. ext. persoană care încasează taxa de trecere peste un pod (I 1). ♦ Persoană care avea în pază un pod (I 1). ♦ (Mil.; înv.) Pontonier. 2. Persoană care lucrează la un pod (I 1, 2). 3. (Înv.) Măturător de stradă. – Pod + suf. -ar.

podara
PODÁRĂ, podare, s.f. Locul geometric al picioarelor perpendicularelor coborâte dintr-un punct dat pe tangentele la o curbă sau pe planele tangente la o suprafață. – Din fr. podaire.

podarit
PODĂRÍT, podărituri, s.n. (Pop.) Taxă care se încasa pentru trecerea peste un pod (I 1) sau care se percepe pentru transportul cu un pod umblător. – Pod + suf. -ărit.

podarita
PODĂRÍȚĂ, podărițe, s.f. (Rar) Femeie care conduce un pod umblător. – Podar + suf. -iță.

podbal
PODBÁL s.m. v. podbeal.

podbeal
PODBEÁL, podbeli, s.m. Plantă mică erbacee din familia compozeelor, cu rizom cărnos și flori galbene, folosită în medicină, iar uneori și în alimentație (Tussilago farfara). [Var.: podbál s.m., podbeálă s.f.] – Din bg., scr. podbel.

podbeala
PODBEÁLĂ s.f. v. podbeal.

podea
PODEÁ, podele, s.f. 1. Înveliș care acoperă planșeul unei încăperi, confecționat din diferite materiale (scândură, piatră, cărămidă etc.); pardoseală, dușumea; fiecare dintre scândurile folosite la pardositul unei încăperi, al unei construcții. 2. (Înv. și reg.) Tavan (de scânduri); fiecare dintre scândurile care alcătuiesc tavanul unei case. 3. (Înv.) Pavaj (de scânduri); fiecare dintre scândurile care se foloseau la pavarea unei străzi, a unei curți, a unui pod etc. [Pl. și: podeli. – Var.: podeálă s.f.] – Et. nec.

podeala
PODEÁLĂ s.f. v. podea.

podeata
PODEÁȚĂ, podețe, s.f. (Rar) Platformă, estradă, podium. – Pod + suf. -eață.

podet
PODÉȚ, podețe, s.n. Diminutiv al lui pod (I 1); poduleț, podișcă (1), poduț^2, podiș (2), podișor, podurel. ♦ Scândură, pod mic, rudimentar, așezat peste șanțul de la marginea drumului (pentru a permite accesul în curte); podișcă (1). – Pod + suf. -eț.

podghiaz
PODGHIÁZ s.n. v. poghiaz.

podgorean
PODGOREÁN, -Ă, podgoreni, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Din regiunile viilor, din podgorie. 2. S.m. și f. Persoană care posedă o podgorie sau care se ocupă cu cultivarea și îngrijirea viței de vie; viticultor. – Podgorie + suf. -ean.

podgoreanca
PODGOREÁNCĂ, podgorence, s.f. Podgoreană. – Podgorean + suf. -că.

podgorie
PODGÓRIE, podgorii, s.f. 1. Regiune întinsă, de obicei deluroasă, cultivată cu plantații masive de viță de vie (care asigură producerea unui anumit tip de vin); regiune viticolă. 2. (Înv.) Regiune de la poalele unui munte sau ale unui deal. [Acc. și: podgoríe] – Din sl. podŭgorije.

podgoriu
PODGORÍU, -ÍE, podgorii, adj. (Rar) Acoperit cu vii, bogat în podgorii. – Podgorie + suf. -iu.

podi
PODÍ, podesc, vb. IV. Tranz. A pune podea, a acoperi sau a căptuși cu scânduri; a pardosi. ♦ A acoperi (provizoriu) cu scânduri un șanț sau o săpătură (pentru a înlesni trecerea oamenilor și a vehiculelor). – Din pod.

podidi
PODIDÍ, podidesc, vb. IV. Tranz. (Despre râs și, mai ales, despre plâns) A cuprinde (pe cineva) cu putere, năvalnic; a năpădi. ♦ (Despre dor, somn, griji etc.) A copleși, a răzbi. ♦ (Despre lacrimi, sânge etc.) A porni să curgă brusc și cu putere (pe nas sau pe gură); a țâșni, a izbucni, a năpădi. – Et. nec.

podina
PÓDINĂ, podini, s.f. 1. Pardoseală de scânduri la casă, la pod etc.; (înv. și reg.) fiecare dintre scândurile care alcătuiesc un tavan, un pavaj etc. ♦ (La pl.) Obligație, în evul mediu, a negustorilor (brașoveni) din Țara Românească de a întreține străzile din București pavate cu scânduri. ♦ (La pl.) Taxă percepută în trecut, la Iași, pe carele cu produse care intrau în oraș, în scopul întreținerii străzilor. 2. (Pop.) Suport pe care se clădește claia sau stogul pentru a le feri de umezeală; partea de jos a stogului. 3. (Reg.) Platformă de scânduri înălțată deasupra terenului, pentru a folosi ca loc de observație. 4. (Reg.) Podiș. – Din rus., scr. podina, ucr. podyna.

podire
PODÍRE, podiri, s.f. Acțiunea de a podi și rezultatul ei; podit^1. – V. podi.

podis
PODÍȘ, podișuri, s.n. 1. Formă complexă de relief, de mare întindere, aproape plană, situată la o altitudine relativ ridicată și străbătută de văi prelungi. 2. (Reg.) Podeț. – Pod + suf. -iș.

podisca
PODÍȘCĂ, podiști, s.f. 1. Podeț. ♦ Punte suspendată (mobilă) la o cetate sau la un castel medieval. ♦ (Pop.) Bac. 2. Platformă de scânduri care servește ca loc de lucru sau de observație. ♦ (Rar) Estradă. ♦ (Rar) Palier. – Pod + suf. -ișcă.

podisor
PODIȘÓR, podișoare, s.n. (Înv. și reg.) Podeț. ♦ (Reg.) Dulap sau stelaj pentru vase, acte etc. – Pod + suf. -ișor.

podit
PODIT^1 s.n. Podire. – V. podi.

PODIT^2, -Ă, podiți, -te, adj. (Despre încăperi) Cu pardoseală; (despre străzi) pavat (cu scânduri). – V. podi.

poditura
PODITÚRĂ, podituri, s.f. (Rar) Podea, pardoseală. – Podi + suf. -tură.

podium
PÓDIUM, podiumuri, s.n. 1. Estradă demontabilă, amenajată într-o sală sau în aer liber în vederea unei conferințe, a unui spectacol etc. 2. Platformă de scânduri, înălțată față de nivelul unei suprafețe, servind ca postament pentru diverse obiecte. ♦ Mică instalație mobilă, în formă de platformă cu trepte, pe care stau sportivii în momentul înmânării premiilor. [Pr.: -di-um] – Din lat., fr. podium, germ. Podium.

podmet
PODMÉT, podmeturi, s.n. (Reg.) Momeală, nadă [Pl. și: podmete]. Din. sl. podŭmetŭ.

podmol
PODMÓL, podmoluri, s.n. (Pop.) 1. Aluviune; p. ext. mâl, nămol sau teren mâlos. ♦ Cantitate mare, grămadă. 2. Mal înalt, abrupt, ros de ape. 3. Prispă. ♦ Vatră de lut pe care este clădit cuptorul în unele case țărănești. [Pl. și: podmoale] – Din bg. podmol, magh. padmaly.

podnoja
PODNÓJĂ s.f. v. podnojie.

podnojie
PODNÓJIE, podnojii, s.f. 1. (Înv.) Perniță sau preș pus sub picioare pentru a le feri de frig. ♦ (Reg.) Ștergătoare de picioare din papură. 2. (Pop.) Fiecare dintre cele două pedale așezate în partea de jos a războiului de țesut, cu ajutorul cărora se schimbă ițele; p. ext. sforile cu care sunt legate aceste pedale. [Var.: (reg.) podnójă s.f.] – Din sl. podnožije, bg. podnoga, scr. podnožje, rus. podnožje, ucr. podnižžja.

podoaba
PODOÁBĂ, podoabe, s.f. 1. (Adesea fig.) Obiect care înfrumusețează pe cineva sau ceva; găteală, ornament; p. ext. lucru de preț, de valoare; odor, bijuterie. ♦ Fig. Însușire, calitate, atribut. ♦ Fig. Fală, cinste; strălucire. 2. (Pop.) Nume dat unor boli de piele. ♦ Nume dat unor insecte parazite care trăiesc pe corpul omenesc. – Din sl. podoba.

podobi
PODOBÍ, podobesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv. și reg.) A (se) împodobi. – Din sl. podobiti sen, podobati.

podobie
PODOBÍE, podobii, s.f. Melodie după care se intonează, la sărbătorile mai importante, unele cântări bisericești. – Din sl. podobije.

podobit
PODOBÍT, -Ă, podobiți, -te, adj. (Înv. și reg.) Împodobit. – V. podobi.

podobromhidroza
PODOBROMHIDRÓZĂ, podobromhidroze, s.f. (Med.) Transpirație rău mirositoare a picioarelor. – Din fr. podobromhidrose.

podofilina
PODOFILÍNĂ s.f. Substanță rășinoasă care se extrage din rizomul unei plante (Podophyllum peltatum), folosită în medicină pentru calitățile sale purgative. – Din fr. podophylline.

podolian
PODOLIÁN, -Ă, podolieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte din populația de bază a Podoliei sau era originară din Podolia; (la pl.) populația de bază a acestei regiuni. 2. Adj. Care aparține Podoliei, originar din Podolia. [Pr.: -li-an. – Var.: podolién, -ă adj.] – Podolia (n. pr.) + suf. -ean.

podolien
PODOLIÉN, -Ă adj. v. podolian.

podologic
PODOLÓGIC, -Ă, podologici, -ce, adj. Referitor la podologie, de podologie. – Din fr. podologique.

podologie
PODOLOGÍE s.f. Ramură a medicinei care se ocupă cu studiul și tratamentul afecțiunilor piciorului. – Din fr. podologie.

podometru
PODOMÉTRU, podometre, s.n. Instrument de măsurare a vitezei de mișcare sau a distanței parcurse de un pieton prin înregistrarea numărului de pași făcuți de acesta. – Din fr. podomètre.

podopunctura
PODOPUNCTÚRĂ s.f. Metodă terapeutică constând în masarea și apăsarea unor puncte cu activitate biologică deosebită din talpa piciorului. – Podo[logie] + [acu]punctură.

podorojna
PODORÓJNĂ, podorojne, s.f. (Înv.) Ordin scris pentru a i se pune cuiva la dispoziție cai de poștă. – Din rus. podorožnaja.

podulet
PODULÉȚ, podulețe, s.n. Podeț. – Pod + suf. -uleț.

podurel
PODURÉL, podurele, s.n. (Rar) Podeț. – Pod + suf. -urel.

podusca
PODÚȘCĂ, poduște, s.f. (Înv.) Canal de scurgere a unei ape, folosit adesea pentru irigații. – Pod + suf. -ușcă.

podut
PODÚȚ^1, poduți, s.m. (Iht.) Scobar. – Din magh. paduc.

PODÚȚ^2, poduțuri, s.n. Podeț. – Pod + suf. -uț.

podvada
PODVÁDĂ, podvezi, s.f. (Înv.) 1. Obligație la care erau supuși țăranii dependenți în evul mediu în folosul domniei (mai ales în timp de război), care consta în prestații (transport, cărăușie) sau rechiziții ale animalelor de tracțiune; p. ext. cărăușie (cu plată). 2. Încărcătură. [Var.: podvoádă s.f.] – Din sl. podŭvoda.

podval
PODVÁL, podvale, s.n. Fiecare dintre căpătâiele de lemn pe care se așază butoaiele în pivniță; p. ext. suport de lemn sau de piatră. – Din scr. podvala.

podvoada
PODVOÁDĂ s.f. v. podvadă.

podvodar
PODVODÁR, podvodari, s.m. Persoană care organiza sau supraveghea o podvadă; persoană care îndeplinea o podvadă (cu căruța). – Podvadă + suf. -ar.

podzol
PODZÓL, podzoluri, s.n. Sol nisipos și lutos, de culoare cenușie, sărac în calciu, cu fertilitate naturală slabă, care se formează sub vegetația pădurilor, într-un climat rece și umed. – Din fr. podzole, germ. Podsol, rus. podzol.

podzolic
PODZÓLIC, -Ă, podzolici, -ce, adj. (Despre soluri) Care conține nisip și lut, care este sărac în calciu; de podzol. – Din fr. podzolique.

podzolire
PODZOLÍRE, padzoliri, s.f. Formare a podzolului. – Din podzol.

podzolit
PODZOLÍT, -Ă, podzoliți, -te, adj. (Despre soluri) Care are proprietăți podzolice, cu caracter de podzol. – Din podzol.

poem
POÉM, poeme, s.n. 1. (Adesea fig.) Specie a poeziei epice, de întindere relativ mare, cu caracter eroic, filozofic, istoric, mitologic, legendar etc. ♢ Poem în proză = specie a prozei literare aparținând genului liric, cultivată din a două jumătate a sec. XIX. Poem dramatic = scriere dramatică în versuri sau cu caracter poetic. ♦ Mică piesă muzicală instrumentală, vocală sau vocal-simfonică de construcție liberă, cu caracter liric sau liric-narativ. ♢ Poem simfonic = lucrare amplă pentru orchestră, având de obicei un conținut programatic. [Var.: poémă s.f.] – Din ngr. póiima, fr. poème, lat. poema.

poematic
POEMÁTIC, -Ă, poematici, -ce, adj. Care ține de poem, cu caracter de poem. [Pr.: po-e-] – Din it. poematico.

poema
POÉMĂ s.f. v. poem.

poet
POÉT, -Ă, poeți, -te, s.m. și f. 1. Persoană care compune poezii, autor de poezii. 2. Persoană înzestrată cu imaginație și sensibilitate de poet (1). – Din ngr. poiitís, lat., it. poeta, fr. poète.

poetard
POETÁRD, poetarzi, s.m. (Depr.) Poetaș. [Pr.: po-e-] – Poet + suf. -ard.

poetastru
POETÁSTRU, poetaștri, s.m. (Depr.) Poetaș. [Pr.: po-e-] – Din fr. poétastre, it. poetastro.

poetas
POETÁȘ, poetași, s.m. Diminutiv al lui poet; (depr.) poet mediocru, lipsit de talent; poetastru, poetard. [Pr.: po-e-] – Poet + suf. -aș.

poetesa
POETÉSĂ, poetese, s.f. (Rar) Poetă. ♦ (Depr.) Poetă mediocră, lipsită de talent. [Pr.: po-e-] – Din fr. poétesse.

poetic
POÉTIC, -Ă, poetici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care aparține poeziei, privitor la poezie. ♦ De poet. 2. Adj. Fig. Care poate inspira pe poeți, demn de a fi motiv de inspirație; p. ext. impresionant, fermecător. 3. S.f. (Și adjectival, în sintagma artă poetică) Tratat despre creația poetică; ansamblu de reguli pentru alcătuirea unei opere literare; ramură a teoriei literaturii care se ocupă de creația poetică. 4. S.f. Ansamblu de forme și de principii poetice (1) caracteristice unei epoci sau unui curent literar; manieră poetică caracteristică unui poet. – Din ngr. poiitkós, poiitikí, lat. poeticus, poetica, it. poetico, poetica, fr. poétique.

poetiza
POETIZÁ, poetizez, vb. I. Tranz. A da unui fapt, unui eveniment, unei idei etc. caracter poetic; a înfrumuseța, a idealiza. [Pr.: po-e-] – Din fr. poétiser.

poetizant
POETIZÁNT, -Ă, poetizanți, -te, adj. (Rar) Care are trăsături poetice; care poetizează. [Pr.: po-e-] – Poetiza + suf. -ant.

poetizare
POETIZÁRE, poetizări, s.f. Acțiunea de a poetiza și rezultatul ei; idealizare. [Pr.: po-e-] – V. poetiza.

poezea
POEZEÁ, poezele, s.f. (Depr.) Poezioară. [Pr.: po-e-] – Poezie + suf. -ea.

poezie
POEZÍE, poezii, s.f. 1. Modalitate a literaturii care exprimă mesajul artistic cu ajutorul imaginilor expresive, al unui limbaj concentrat, al afectivității, al rimei, al ritmului etc.; (concr.) creație literară în versuri. ♦ Totalitatea compozițiilor în versuri ale unui poet, ale unui curent literar, ale unui popor etc. 2. Fig. Caracter poetic al unei opere literare, al unui peisaj, al unei situații; farmec, frumusețe, încântare. [Pr.: po-e-] – Din fr. poésie.

poezioara
POEZIOÁRĂ, poezioare, s.f. Diminutiv al lui poezie; (depr.) poezie slabă, fără valoare; poezea. [Pr.: po-e-zi-oa-] – Poezie + suf. -ioară.

pofala
POFÁLĂ s.f. v. pohfală.

pofida
POFÍDĂ, pofide, s.f. Ciudă, necaz. ♢ Loc. prep. În pofida cuiva (sau a ceva) = în ciuda, în necazul cuiva (sau a ceva). – Cf. pol. p o c h y b a.

pofil
PÓFIL, pofile, s.n. Curea de ham sau de șa care trece pe sub coada calului. – Din scr. povi.

pofta
PÓFTĂ, pofte, s.f. 1. Dorință puternică de a face sau a obține ceva; năzuință, dispoziție, chef, plăcere. ♢ Loc. adv. Cu poftă = manifestând multă plăcere, cu plăcere. ♢ Expr. A-și (mai) pune pofta-n cui, se spune pentru a arăta că cineva este nevoit să renunțe la un lucru mult dorit. Pe (sau după) poftă (sau pofta inimii ori sufletului, voii etc.) = pe placul sau pe gustul cuiva, conform cu dorința cuiva, spre mulțumirea cuiva. ♦ Dorință, impuls sexual; p. ext. dorință exagerată, patimă, viciu. ♦ (Înv.) Lăcomie. 2. Senzație de foame sau de sete; dorință, chef de a bea sau de a mânca un anumit lucru. ♢ Expr. De poftă sau (ca) să-și prindă pofta = în cantitate foarte mică, numai cât să guste. Poftă bună (sau mare)! urare adresată celor care mănâncă sau se duc să mănânce. [Var.: (înv. și reg.) póhtă s.f.] – Din pofti (derivat regresiv).

poftaret
POFTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, poftăreți, -e, adj. (Reg.) Pofticios. – Poftă + suf. -ăreț.

pofteala
POFTEÁLĂ, pofteli, s.f. Faptul de a pofti; poftire. – Pofti + suf. -eală.

pofti
POFTÍ, poftesc, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. A dori puternic să obțină sau să se întâmple ceva; a jindui, a râvni. ♦ (Înv. și reg.) A cere, a solicita (ceva). 2. Tranz. A invita, a chema (pe cineva). ♦ Refl. recipr. A se îmbia, a se îndemna; a se invita (unul pe altul). 3. Tranz. (Înv. și pop.) A face cuiva o urare. 4. Tranz. (Uneori cu sens imperativ) A ruga (pe cineva ceva). 5. Tranz. A binevoi (să facă ceva, să se ducă undeva etc.). ♦ Intranz. A veni (undeva sau la cineva). [Var.: (înv. și reg.) pohti vb. IV] – Din sl. pohotĕti.

pofticios
POFTICIÓS, -OÁSĂ, pofticioși, -oase, adj. (Despre oameni) Care dorește puternic ceva; lacom, doritor; poftăreț. ♦ (Despre ochi, privire etc.) Care exprimă poftă, dorință, lăcomie. ♦ (Rar, despre mâncăruri, mirosuri etc.) Care ațâță pofta; apetisant. – Pofti + suf. -icios.

poftim
POFTÍM interj. Formulă de politețe care se folosește: a) pentru a da ceva cuiva; ia, na, ține; b) pentru a invita o persoană să vină sau să se așeze undeva; pentru a îndemna la acțiune; c) (adesea precedat de exclamația „ei”) pentru a exprima indignare, ciudă, reproș, nemulțumire, necaz, revoltă etc.; asta-i bună, na, uite. – Din pofti.

poftire
POFTÍRE, poftiri, s.f. Acțiunea de a pofti și rezultatul ei; pofteală. – V. pofti.

poftit
POFTÍT, -Ă, poftiți, -te, adj. (Rar) Invitat, chemat. – V. pofti.

poftitor
POFTITÓR, -OÁRE, poftitori, -oare, adj. (Rar) 1. Care poftește, care invită (pe cineva). 2. Care dorește ceva; ahtiat, pofticios. ♦ (Despre ochi, privire, gesturi etc.) Care exprimă, care denotă lăcomie, poftă, dorință. – Pofti + suf. -tor.

poftori
POFTORÍ, poftoresc, vb. IV. Tranz. (Înv.) 1. (Folosit și absol.) A repeta, a reaminti. 2. A ura, a dori ceva (cuiva). 3. A ruga pe cineva (ceva). – Din sl. povŭtoriti.

poftorire
POFTORÍRE, poftoriri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a poftori și rezultatul ei; invitație; insistență. – V. poftori.

pogace
POGÁCE, pogăci, s.f. (Pop.) Turtă de mălai coaptă în cuptor; turtă din aluat de făină de grâu, preparată de obicei cu jumări de porc. – Din scr. pogača, magh. pogácsa, germ. dial. Pogatsche.

pogan
POGÁN, -Ă, pogani, -e, adj. (Reg.) 1. (Despre ființe) Mare, voinic, vânjos. 2. (Despre stări, acțiuni) Intens, în toi; strașnic, grozav. 3. (Despre oameni) Urât, slut, hidos. ♦ Fără milă, rău, crud. (Adverbial) Stâlcit, stricat. [Acc. și: pógan] – Din sl. poganŭ, magh. pogány.

pogacea
POGĂCEÁ, pogăcele, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui pogace; pogăcioară. – Pogace + suf. -ea.

pogacioara
POGĂCIOÁRĂ, pogăcioare, s.f. (Reg.) Pogăcea. – Pogace + suf. -ioară.

poghiaz
POGHIÁZ, poghiazuri, s.n. 1. (Înv. și reg.) Unitate militară trimisă într-o țară străină ca să prade; ceată de jefuitori. ♢ Expr. A umbla în poghiazuri = a umbla fără rost, a hoinări. 2. (Reg.; la pl.) Râpe, coclauri. [Var.: podghiáz s.n.] – Din pol. podjazd.

poghibala
POGHIBÁLĂ, poghibale, s.f. (Reg.) Om de nimic, secătură, pușlama. – Din ucr. pohybel', rus. pogibel'.

pogon
POGÓN, pogoane, s.n. 1. Unitate de măsură pentru suprafețe de teren agricol, a cărei mărime variază, după epoci și regiuni, în jurul unei jumătăți de hectar. 2. Bucată de pământ (agricol) de un pogon (1); teren cultivat, plantație de această mărime. ♦ Cantitate de produse obținute de pe un pogon (2). – Din bg. pogon.

pogonas
POGONÁȘ, pogonașe, s.n. Diminutiv al lui pogon. – Pogon + suf. -aș.

pogonarit
POGONĂRÍT s.n. Impozit care se plătea în țările românești (sec. XVII – XVIII) în favoarea domniei, pentru fiecare pogon cultivat (mai ales cu viță de vie, cu tutun sau cu porumb). – Pogon + suf. -ărit.

pogonici
POGONÍCI, pogonici, s.m. (Pop.) Băiat care mână vitele. – Din bg. pogonič, scr. pogonić.

pogonofor
POGONOFÓR, pogonofori, s.m. (La pl.) Grup de nevertebrate superioare, vermiforme, cilindrice, cu corpul lung și subțire, care se hrănesc prin absorbția hranei capturate și digerate la nivelul tentaculelor (Pogonophora); (și la sg.) animal din acest grup. – Din fr. pogonophore.

pogorare
POGORÂRE s.f. v. coborâre.

pogoras
POGORÂȘ s.n. v. coborâș.

pogori
POGORÎ vb. IV v. coborî.

pogrebanie
POGREBÁNIE, pogrebanii, s.f. (Înv.) 1. Înmormântare. 2. Slujba și ceremonia religioasă a înmormântării. [Var.: pogribánie s.f.] – Din sl. pogrebanije.

pogribanie
POGRIBÁNIE s.f. v. pogrebanie.

pogrom
POGRÓM, pogromuri, s.n. Ucidere în masă a membrilor unui grup național minoritar, organizată de elemente naționaliste, șovine. – Din rus. pogrom.

pogromist
POGROMÍST, -Ă, pogromiști, -ste, adj., s.m. și f. (Persoană) care organizează sau care participă la pogromuri. – Pogrom + suf. -ist.

pohfala
POHFÁLĂ, pohfale, s.f. (Înv.) 1. Laudă, slavă, preamărire. 2. Pompă, fast, strălucire. 3. Mândrie, trufie, orgoliu. [Var.: pofálă s.f.] – Din sl. pohvala.

pohod
POHÓD s.n. v. povod.

pohoi
POHÓI s.n. v. puhoi.

pohont
POHÓNȚ s.m. v. pahonț.

pohot
POHÓȚ, -OÁȚĂ, pohoți, -oațe, s.m. și f. (Reg.) Persoană ticăloasă, nemernică; persoană destrăbălată, imorală; codoș. – Din hoț.

pohta
PÓHTĂ s.f. v. poftă.

pohti
POHTÍ vb. IV v. pofti.

poi
POI adv. v. apoi.

poiana
POIÁNĂ, poieni, s.f. Suprafață de teren în interiorul unei păduri, lipsită de copaci și acoperită cu iarbă și cu flori; luminiș. [Pr.: po-ia-. – Pl. și: poiene] – Din sl. poljana.

poiata
POIÁTĂ, poieți, s.f. (Reg.) 1. Adăpost (rudimentar) pentru păsările de curte, pentru porci, pentru vite. 2. Adăpost pentru oameni, la câmp sau la stână. ♦ Bucătărie de vară. [Pr.: po-ia-] – Din sl. pojata.

poichiloterm
POICHILOTÉRM, -Ă, poichilotermi, -e, adj., s.m. și f. (Animal) care are temperatura corpului variabilă după temperatura mediului înconjurător. [Pr.: po-i-] – Din fr. poïkilotherme.

poichilotermie
POICHILOTERMÍE s.f. Proprietate a unor animale de a fi poichiloterme. [Pr.: po-i-] – Din fr. poïkilothermie.

poienita
POIENÍȚĂ, poienițe, s.f. Diminutiv al lui poiană. [Pr.: po-ie-] – Poiană + suf. -iță.

poietica
POIEȚÍCĂ, poiețici, s.f. Diminutiv al lui poiată. [Pr.: po-ie-] – Poiată + suf. -ică.

poimaine
PÓIMÂINE adv. 1. În ziua care urmează celei de mâine. ♢ (Reg.) Poimâinea ailaltă (sau cealaltă) = răspoimâine. ♢ Expr. Ca mâine, poimâine = în curând, peste puțin timp. 2. (În corelație cu „mâine”) Curând; în viitor, cândva. – Lat. post + mane.

pojar
POJÁR, (2) pojaruri, s.n. 1. Boală contagioasă (la copii), caracterizată prin apariția unor pete roșii pe piele; rujeolă. 2. (Înv. și reg.) Foc mare; incendiu. ♦ Fig. Lumină purpurie a zorilor sau a amurgului. 3. Căldură mare, arșiță. ♦ Fig. Înflăcărare, ardoare, patos; pasiune, patimă. – Din sl. požarŭ.

pojarnic
POJÁRNIC, pojarnici, s.m. (Înv. și reg.) Pompier. – Din rus. pojarnik.

pojarnita
POJÁRNIȚĂ, pojarnițe, s.f. (Bot.; pop.) Sunătoare. – Pojar + suf. -niță.

pojarnicie
POJĂRNICÍE, pojărnicii, s.f. (Înv. și reg.) Post de pompieri. – Pojarnic + suf. -ie.

pojghita
POJGHÍȚĂ, pojghițe, s.f. 1. (Adesea fig.) Strat subțire care se formează la suprafața unui lichid; p. ext. strat care acoperă un obiect sau se depune pe suprafața lui. ♦ Spec. Crustă formată de o rană. 2. Înveliș subțire (exterior) al unor legume sau fructe; coajă, scoarță a unor copaci sau a unor fructe. [Acc. și: pójghiță] – Et. nec.

pojijie
POJÍJIE, pojijii, s.f. (Reg.) 1. Totalitatea bunurilor dintr-o gospodărie; situația celui avut; avere. 2. Familie, neam. – Cf. ucr. p o ž y v a, rus. p o ž i v a.

pol
POL^1, poli, s.m. 1. Fiecare dintre cele două puncte situate la capetele axei de rotație a pământului și în care se reunesc toate meridianele geografice; p. ext. regiunea din jurul acestor două puncte. ♢ Pol ceresc = fiecare dintre cele două puncte în care prelungirea axei de rotație a pământului, trecând prin cei doi poli tereștri, intersectează sfera cereasca. Pol magnetic terestru = punct pe suprafața pământului în care acul magnetic are poziția verticală (înclinația magnetică este de 90°). 2. (Mat.) Fiecare dintre cele două puncte în care un diametru al sferei intersectează sfera. 3. (Fiz.) Fiecare dintre cele două puncte sau regiuni ale unui corp opuse una celeilalte din punctul de vedere al unei anumite proprietăți. ♢ Pol electric pozitiv (sau negativ) = fiecare dintre cele două regiuni ale unui corp polarizat electric, de la care diverg sau către care converg liniile de câmp ale inducției magnetice. 4. Zonă a miezului feromagnetic al unui circuit magnetic pe unde fluxul magnetic principal sau cel util trece din materialul feromagnetic în aer, sau invers. 5. Parte componentă a unei mașini electrice, care contribuie la magnetizarea circuitului magnetic al mașinii. 6. Piesă a unei pile galvanice care stabilește contactul cu circuitul exterior. 7. Fig. Fiecare dintre punctele, situațiile etc. aflate la două extremități opuse. – Din fr. pôle, lat. polus.

POL^2, poli, s.m. Monedă de metal sau de hârtie valorând douăzeci de lei, care a circulat în țara noastră; douăzeci de lei. ♦ Nume dat mai multor monede rusești și franțuzești (de aur) care au circulat în țările române în sec. XIX; napoleon. – Din rus. pol.

POL^3 subst. (Înv.) Jumătate (dintr-un întreg, dintr-o unitate). – Din sl. polŭ.

polaba
POLÁBĂ adj. (În sintagma) Limbă polabă (și substantivat, f.) = limbă slavă din grupul limbilor slave de apus, care s-a vorbit până în sec. XVIII pe un teritoriu situat pe cursul inferior al Elbei. – Din fr. polabe.

polar
POLÁR, -Ă, polari, -e, adj., s.f. 1. Adj. Privitor la cei doi poli^1 ai Pământului, de la poli^1, caracteristic polilor^1; din regiunea sau din zona polilor^1. ♢ Noapte polară = noapte de iarnă care se întâlnește în regiunile situate dincolo de cercul polar și care poate dura până la o jumătate de an. Steaua polară = steaua principală din constelația Carului-Mic, situată pe prelungirea boreală a axei Pământului, care servește ca mijloc de orientare și după care se poate stabili direcția nordului. Urs polar = urs alb, v. urs. 2. Adj. Privitor la polii^1 unui magnet sau ai unei pile electrice. ♦ Referitor la un corp sau la un mediu care prezintă polaritate. 3. Adj. (Mat.; în sintagma) ♢ Coordonate polare = coordonate al căror sistem de referință este alcătuit dintr-un punct și o semiaxă care pornește din acel punct. 4. Adj. (Fil.) Care se află într-un raport de polaritate, care prezintă polaritate. 5. S.f. Locul geometric al punctelor conjugate armonic cu un punct dat în raport cu cele două puncte în care o dreaptă variabilă ce trece prin punctul dat intersectează conica dată. – Din lat. polaris, it. polare, fr. polaire.

polarimetric
POLARIMÉTRIC, -Ă, polarimetrici, -ce, adj. (Chim., Fiz.) Referitor la polarimetrie, de polarimetrie. – Din fr. polarimétrique.

polarimetrie
POLARIMETRÍE s.f. Metodă de analiză cantitativă a substanțelor optic active cu ajutorul polarimetrului. – Din fr. polarimétrie.

polarimetru
POLARIMÉTRU, polarimetre, s.n. Instrument optic pentru măsurarea unghiului cu care o substanță optic activă rotește planul de polarizare al unei radiații. – Din fr. polarimètre.

polariscop
POLARISCÓP, polariscoape, s.n. Instrument optic pentru studiul calitativ al efectelor de polarizare a luminii la trecerea ei printr-o substanță. – Din fr. polariscope.

polaritate
POLARITÁTE s.f. 1. Proprietate a unui sistem fizic de a avea, în două puncte ale sale, caracteristici de aceeași natură, dar opuse una celeilalte. 2. Proprietate a unui organism vegetal sau a unei părți din el de a forma două puncte de creștere cu proprietăți diferite. 3. (Fil.) Specie a contradicției constând în relația dintre doi termeni care prezintă cel mai mare grad de opoziție posibil și totodată se presupun reciproc, ca polii unui magnet. – Din fr. polarité.

polariza
POLARIZÁ, polarizez, vb. I. 1. Tranz. (Fiz.) A transforma lumina naturală prin fenomene de reflexie, refracție, birefringență etc. ♦ Intranz. și refl. A dobândi proprietatea de a avea poli electrici sau magnetici. 2. Tranz. Fig. A aduna, a strânge, a concentra în jurul său. 3. Refl. (Fil.) A da naștere unei polarități (3), a forma extreme opuse care se condiționează reciproc. – Din fr. polariser.

polarizabil
POLARIZÁBIL, -Ă, polarizabili, -e, adj. (Despre medii) Care poate fi (ușor) polarizat. – Din fr. polarisable.

polarizabilitate
POLARIZABILITÁTE s.f. (Fiz.) Însușire a ceea ce este polarizabil. – Din fr. polarisabilité.

polarizant
POLARIZÁNT, -Ă, polarizanți, -te, adj. (Fiz.) Care (se) polarizează (1). ♢ Microscop polarizant = microscop care lucrează cu lumină polarizată și care se utilizează mai ales la studiul cristalelor. – Din fr. polarisant.

polarizare
POLARIZÁRE, polarizări, s.f. Acțiunea de a (se) polariza și rezultatul ei. 1. (Fiz.) Proces prin care un corp sau un sistem fizic dobândește proprietatea de polaritate (1); stare a unui corp care a suferit un astfel de proces. ♢ Polarizare electrică = realizare a unei asimetrii în distribuția sarcinii electrice pozitive și negative a unui sistem fizic (atom, moleculă etc.), a unui mediu sau a unui corp. Polarizare electrolitică (sau electrochimică) = acumulare la electrozii unei băi de electroliză sau ai unei pile electrochimice a ionilor care realizează conducția prin soluția electrolitului. Polarizare rotatorie = fenomen de rotire a planului de polarizație al luminii liniar polarizate la trecerea ei printr-o substanță activă din punct de vedere optic. ♦ Proces fizic prin care un sistem capătă proprietăți preferențiale după o anumită direcție; stare a unui sistem care a suferit un astfel de proces. 2. (Lingv.) Dezvoltare în direcții opuse a sensurilor unui cuvânt, nediferențiate la origine. 3. (Fil.) Formare a unor termeni opuși polari; realizare a unei polarități (3). – V. polariza.

polarizat
POLARIZÁT, -Ă, polarizați, -te, adj. (Fiz.) Care a fost supus acțiunii de polarizare (1). ♢ Lumină plan (sau liniar) polarizată = fascicul de lumină în care vectorul electric (sau magnetic) posedă un plan unic (sau o direcție unică) de oscilație. – V. polariza.

polarizator
POLARIZATÓR, -OÁRE, polarizatori, -oare, adj. Care polarizează; polarizant. – Din fr. polarisateur.

polarizatie
POLARIZÁȚIE, polarizații, s.f. Stare a unui corp sau a unui sistem fizic care prezintă proprietatea de polaritate sau care a suferit o polarizare. ♢ Polarizație electrică = stare a unui corp sau a unui sistem fizic care posedă cel puțin doi poli electrici (plus și minus). Polarizația luminii = stare a unui fascicul luminos în care toate radiațiile electromagnetice componente au aceeași direcție de oscilație. Polarizație cromatică = ansamblul figurilor de interferență, colorate viu, obținute la cercetarea în lumină polarizată a unui cristal birefringent cu ajutorul unui polariscop. ♦ Mărime vectorială care caracterizează starea de polarizație a unui corp sau a unui mediu. – Din fr. polarisation.

polarizor
POLARIZÓR, -OÁRE, polarizori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care poate produce polarizarea luminii; polarizant. 2. S.n. Dispozitiv optic care servește la polarizarea luminii. – Din fr. polariseur.

polarograf
POLAROGRÁF, polarografe, s.n. Aparat pentru înregistrarea grafică sau fotografică a curbei curent-tensiune, utilizat în analiza electrochimică. – Din fr. polarographe, germ. Polarograph, engl. polarograph.

polarografic
POLAROGRÁFIC, -Ă, polarografici, -ce, adj. Privitor la polarografie, care ține de polarografie. – Din polarografie.

polarografie
POLAROGRAFÍE s.f. Metodă de analiză electrochimică în care este folosit polarograful. – Din fr. polarographie.

polaroid
POLAROÍD, polaroizi, s.m. 1. Polarizor confecționat sub formă de plăcuță sau de peliculă, utilizat pentru construcția farurilor și a parbrizelor de automobile. 2. S.n. Aparat fotografic care permite obținerea automată a fotografiei, imediat după expunere, cu materiale fotosensibile speciale. – Din fr. polaroïd.

polata
POLÁTĂ, polate, s.f. (Reg.) Încăpere mică pe lângă o casă țărănească, servind ca magazie pentru unelte și obiecte de gospodărie. ♦ Streașină. [Var.: polátră s.f.] – Din bg. polata.

polatra
POLÁTRĂ s.f. v. polată.

polc
POLC, polcuri, s.n. Unitate militară în țările române, la sfârșitul evului mediu, corespunzătoare regimentului. – Din ucr., rus. polk.

polca
PÓLCĂ^1, polci, s.f. (Reg.) Haină femeiască de stofă (căptușită sau îmblănită), de diferite lungimi, croită pe talie, care se poartă la țară. – Din rus. pol'ka „poală a hainei”.

PÓLCĂ^2, polci, s.f. Numele unui dans popular originar din Boemia, în ritm viu, sprinten, care, în a doua jumătate a sec. XIX, a devenit unul dintre cele mai cunoscute dansuri de bal; melodie după care se execută acest dans. – Din fr., rus. polka.

polcovnic
POLCÓVNIC, polcovnici, s.m. (Înv.) 1. Comandant al unui polc; grad militar corespunzător colonelului. 2. Comandant al unei formații militare de pază a ordinii publice. – Din ucr., rus. polkovnic.

polcovnicesc
POLCOVNICÉSC, -EÁSCĂ, polcovnicești, adj. (Înv.) Care aparține polcovnicului, privitor la polcovnic; aflat sub comanda unui polcovnic. – Polcovnic + suf. -esc.

polcovnicie
POLCOVNICÍE s.f. (Înv.) Funcția de polcovnic, autoritatea reprezentată printr-un polcovnic. – Polcovnic + suf. -ie.

polcuta
POLCÚȚĂ, polcuțe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui polcă^1. – Polcă^1 + suf. -uță.

polder
PÓLDER, poldere, s.n. Nume dat în Olanda unei porțiuni joase de uscat smulsă mării sau unui lac maritim prin îndiguire și drenare. – Din germ. Polder.

poleac
POLEÁC, -Ă, poleaci, -ce, s.m. și f., adj. (Înv. și reg.) Polonez. – Din pol. polak, ucr., rus., scr. poljak.

polei
POLÉI^1, poleiuri, s.n. Strat subțire de gheață, continuu și neted, care acoperă uneori porțiuni din suprafața solului, arborii sau obiectele care se află în aer liber și care este format prin înghețarea apei provenite din ploaie sau din topirea zăpezii. ♦ Fig. Strălucire, lustru, luciu. ♦ (Reg.) Promoroacă, chiciură. – Din polei^2 (derivat regresiv).

POLEÍ^2, poleiesc, vb. IV. 1. Tranz. A acoperi un obiect cu un strat subțire de aur sau de argint în scopul protejării sau al înfrumusețării; a sufla cu aur sau cu argint. ♦ A înveli într-o foiță subțire de staniol, de hârtie colorată etc. 2. Tranz. și refl. Fig. A străluci sau a face să strălucească; a (se) învălui într-o lumină aurie sau argintie. ♦ Tranz. A înfrumuseța, a prezenta într-o lumină strălucitoare o situație, un aspect, o idee, o împrejurare etc. – Din sl. polijati.

poleiala
POLEIÁLĂ, poleieli, s.f. 1. Faptul de a polei^2; (concr.) strat subțire de metal (prețios) cu care se poleiește^2 un obiect. ♦ Foaie subțire de staniol folosită ca ambalaj, mai ales pentru unele articole alimentare. ♦ Fig. Ceea ce încearcă să dea un aspect bun, frumos, valoros unor lucruri lipsite de valoare; strălucire aparentă; lustru, spoială. 2. Cizelare, șlefuire, lustruire a unui obiect sau, fig., a unei opere literare, științifice etc. [Pr.: -le-ia-] – Polei^2 + suf. -eală.

poleier
POLEIÉR, poleieri, s.m. (Rar) Poleitor. [Pr.: -le-ier] – Polei^2 + suf. -ar.

poleire
POLEÍRE, poleiri, s.f. Acțiunea de a (se) polei^2 și rezultatul ei; poleit^1. – V. polei^2.

poleit
POLEÍT^1 s.n. Poleire. – V. polei^2.

POLEÍT^2, -Ă, poleiți, -te, adj. Acoperit cu un strat subțire de metal (prețios) sau cu un praf de bronz; făcut să strălucească. ♦ Fig. Învăluit într-o lumină strălucitoare (aurie sau argintie). – V. polei^2.

poleitor
POLEITÓR, poleitori, s.m. Muncitor care poleiește^2. [Pr.: -le-i-] – Polei^2 + suf. -tor.

polemic
POLÉMIC, -Ă, polemici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Discuție în contradictoriu, controversă pe o temă literară, științifică, politică etc. 2. Adj. Care ține de polemică (1), cu tendință de polemică, privitor la polemică; critic, combativ, contradictoriu. – Din fr. polémique.

polemism
POLEMÍSM s.n. Caracter polemic. – Polemică + suf. -ism.

polemist
POLEMÍST, -Ă, polemiști, -ste, s.m. și f. Persoană care polemizează, care susține o polemică. – Din fr. polémiste.

polemiza
POLEMIZÁ, polemizez, vb. I. Intranz. A susține o polemică, a face polemică, a discuta în contradictoriu. – Din fr. polémiser.

polemolog
POLEMOLÓG, -Ă, polemologi, -ge, s.m. și f. Specialist în polemologie. – Din fr. polémologue.

polemologic
POLEMOLÓGIC, -Ă, polemologici, -ce, adj. De polemologie. – Din fr. polémologique.

polemologie
POLEMOLOGÍE s.f. Ramură a știintelor politice care studiază războaiele ca fenomen sociologic. – Din fr. polémologie.

polen
POLÉN, (rar) polenuri, s.n. (Bot.) Pulbere, de obicei galbenă, constituită din grăuncioare microscopice produse de anterele staminelor. – Din fr., lat. pollen, germ. Pollen.

polenic
POLÉNIC, polenici, adj. (În sintagma) Sac polenic = fiecare dintre cavitățile din anterele staminelor în care se formează polenul. [Var.: polínic adj.] – Polen + suf. -ic. Cf. fr. p o l l i n i q u e.

poleniza
POLENIZÁ, polenizez, vb. I. Tranz. A transporta polenul de pe anterele staminelor pe stigmatul pistilului (pentru a produce fecundația). – Polen + suf. -iza.

polenizare
POLENIZÁRE, polenizări, s.f. Acțiunea de a poleniza; fenomen care constă în transportul polenului de pe anterele staminelor pe stigmatul pistilului; polenizație. [Var.: (rar) polinizáre s.f.] – V. poleniza.

polenizator
POLENIZATÓR, polenizatori, s.m. Varietate de pom, de arbust sau de altă plantă al cărei polen fecundează florile altor varietăți, din aceeași specie sau din altă specie, asigurând fertilitatea acestora. [Var.: (rar) polinizatór s.m.] – Poleniza + suf. -tor.

polenizatie
POLENIZÁȚIE, polenizații, s.f. (Bot.) Transport, natural sau artificial, al polenului de pe anterele staminelor pe stigmatul pistilului (având ca rezultat fecundația la flori); proces de fecundație la flori; polenizare. [Var.: (rar) polinizáție s.f.] – După fr. pollinisation.

poli
POLI- Element de compunere care înseamnă „mai mulți”, „mai multe”, „multiplu” și care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. poly-.

poliacetat
POLIACETÁT s.m. (În sintagma) Poliacetat de vinil = produs macromolecular obținut prin polimerizarea acetatului de vinil. [Pr.: -li-a-] – Poli- + acetat.

poliachena
POLIACHÉNĂ, poliachene, s.f. Fruct format din mai multe achene. [Pr.: -li-a-] – Din fr. polyakène.

poliacid
POLIACÍD, poliacizi, s.m. Acid care conține în moleculă mai mulți atomi de hidrogen înlocuibili cu atomi de metal. [Pr.: -li-a-] – Din fr. polyacide.

polialcool
POLIALCOÓL, polialcooli, s.m. (La pl.) Clasă de substanțe organice care conțin în moleculă două sau mai multe grupări hidroxil și care se obțin din produse naturale sau pe cale sintetică; (și la sg.) alcool cu mai multe grupări hidroxil care face parte din această clasă; alcool polivalent. [Pr.: -li-al-] – Din fr. polyalcool.

poliamid
POLIAMÍD s.n. v. poliamidă.

poliamida
POLIAMÍDĂ, poliamide, s.f. Numele unor mase plastice obținute prin policondensare sau polimerizare și folosite la fabricarea fibrelor sintetice. [Pr.: -li-a-. – Var.: poliamíd s.n.] – Din fr. polyamide.

poliamidic
POLIAMÍDIC, -Ă, poliamidici, -ce, adj. Care se referă la poliamide, care ține de poliamide, care se face din poliamide. [Pr.: -li-a-] – Poliamidă + suf. -ic.

poliandra
POLIÁNDRĂ, poliandre, adj. (Rar; și substantivat, f.) 1. (Despre flori) Care are mai multe stamine. 2. (Despre femei) Căsătorită în același timp cu mai mulți bărbați. [Pr.: -li-an-] – Din fr. polyandre.

poliandric
POLIÁNDRIC, -Ă, poliandrici, -ce, adj. De poliandrie. [Pr.: -li-an-] – Din fr. polyandrique.

poliandrie
POLIANDRÍE s.f. Formă istorică de organizare a familiei (întâlnită astăzi numai la unele triburi primitive) în care o femeie poate să se căsătorească în același timp cu mai mulți bărbați [Pr.: -li-an-] – Din fr. polyandrie.

poliarhie
POLIARHÍE s.f. Formă de guvernământ în care conducerea statului este exercitată de mai multe persoane concomitent. [Pr.: -li-ar-] – Din fr. polyarchie, ngr. poliarhía.

poliarticular
POLIARTICULÁR, -Ă, poliarticulari, -e, adj. Care se referă la mai multe articulații; care afectează mai multe articulații. [Pr.: -li-ar-] – Din fr. polyarticulaire.

poliartrita
POLIARTRÍTĂ, poliartrite, s.f. Boală care se manifestă prin inflamația acută sau cronică a mai multor articulații în același timp și care este de natură reumatismală, tuberculoasă, bacilară etc. ♢ Poliartrită cronică evolutivă = reumatism cronic deformant, cu evoluție progresivă, care afectează articulațiile extremităților. [Pr.: -li-ar-] – Din fr. polyarthrite.

poliatlon
POLIATLÓN, poliatloane, s.n. Complex de probe din diferite discipline sportive, practicat la o competiție în sportul de mase. [Pr.: -li-a-] – Din fr. polyathlon.

poliatomic
POLIATÓMIC, -Ă, poliatomici, -ce, adj. (Despre radicali sau despre molecule) Care conține doi sau mai mulți atomi, identici sau diferiți. [Pr.: -li-a-] – Din fr. polyatomique.

polibazic
POLIBÁZIC, polibazici, adj. (Despre acizi) Care conține în moleculă mai mulți atomi de hidrogen înlocuibili cu atomi de metal. – Din fr. polybasique.

polibrazdar
POLIBRĂZDÁR, polibrăzdare, s.n. Plug cu mai multe brăzdare. – Poli- + brăzdar.

polibutadiena
POLIBUTADIÉNĂ s.f. (Chim.) Polimer sintetic folosit sub formă de cauciuc sintetic. [Pr.: -di-e-] – Din engl. polybutadiene.

policalifica
POLICALIFICÁ, policalífic, vb. I. Refl. A se califica în mai multe specialități. – Poli- + califica.

policalificare
POLICALIFICÁRE s.f. Calificare în mai multe specialități. – V. policalifica.

policalificat
POLICALIFICÁT, -Ă, policalificați, -te, adj. Calificat în mai multe specialități. – V. policalifica.

policandru
POLICÁNDRU, policandre, s.n. Candelabru cu mai multe brațe. – Din ngr. polikándelon.

policaprolactama
POLICAPROLACTÁMĂ, policaprolactame, s.f. Fibră sintetică de tip poliamidic, cu structură filiformă, obținută prin polimerizarea caprolactamei, comercializată la noi sub denumirea de relon. – Din fr. polycaprolactame.

policar
POLICÁR, policari, s.m. Degetul gros de la mână. – Din lat. pollicaris.

policarpic
POLICÁRPIC, -Ă, policarpici, -ce, adj. (Bot.) 1. (Despre fruct) Format din mai multe carpele. 2. (Despre plante perene) Care produce semințe, succesiv, un șir de ani. – Din fr. polycarpique.

policelular
POLICELULÁR, -Ă, policelulare, adj. (Biol.; rar; despre organisme) Pluricelular. – Din fr. polycellulaire.

polichet
POLICHÉT, polichete, s.n. (La pl.) Clasă de viermi inelați caracterizați prin parapode bine dezvoltate, prevăzute cu un număr mare de pori, și care se târăsc pe fundul apelor marine sau se afundă în mâl și nisip; (și la sg.) vierme inelat care face parte din această clasă. [Var.: polichétă s.f.] – Din lat. polychaeta, fr. polychètes.

policheta
POLICHÉTĂ s.f. v. polichet.

policiclic
POLICÍCLIC, -Ă, policiclici, -ce, adj. (Despre substanțe) Care conține în moleculă mai multe cicluri formate din lanțuri închise de atomi. – Din fr. polycyclique, engl. polycyclic.

policioara
POLICIOÁRĂ, policioare, s.f. 1. Diminutiv al lui poliță^1. 2. (Reg.) Partea de jos a jugului, pe care se sprijină gâtul boilor. – Poliță^1 + suf. -ioară.

policitemie
POLICITEMÍE, policitemii, s.f. (Med.) Poliglobulie. – Din fr. polycythémie.

policlinic
POLICLÍNIC, -Ă, policlinici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Instituție medicală de consultații și de tratament ambulatoriu, organizată teritorial și pe specialități; clădire în care este instalată o astfel de instituție. 2. Adj. De policlinică. – Din fr. polyclinique.

policlorura
POLICLORÚRĂ s.f. (Chim.; în sintagma) Policlorură de vinil = clorură de polivinil. – Din fr. polychlorure.

policondensare
POLICONDENSÁRE s.f. Reacție de combinare a unor monomeri într-o macromoleculă, cu eliminarea concomitentă a unor produse secundare. – Poli- + condensare (după fr., engl. polycondensation, germ. Polykondensation).

policra
POLÍCRĂ s.f. v. poreclă.

policristalin
POLICRISTALÍN, -Ă, policristalini, -e, adj. Care este alcătuit din mai multe cristale. – Poli - + cristalin.

policroism
POLICROÍSM s.n. (Fiz.) Pleocroism. [Pr.: -cro-ism] – Din fr. polychroïsme.

policrom
POLICRÓM, -Ă, policromi, -e, adj. Care este executat în mai multe culori; care are mai multe culori; multicolor. – Din fr. polychrome.

policromat
POLICROMÁT, -Ă, policromați, -te, adj. (Rar) Care este executat din materiale de diverse culori, care este policrom. – Policrom + suf. -at.

policromie
POLICROMÍE, policromii, s.f. 1. Procedeu de îmbinare a mai multor culori, folosit în pictură. ♦ Caracter policrom al unei lucrări de artă. ♦ Însușirea de a fi policrom. 2. Procedeu tipografic pentru imprimarea imaginilor în culori. ♦ (Rar) Lucrare tipografică executată în mai mult de patru culori. – Din fr. polychromie.

polidactil
POLIDACTÍL, -Ă, polidactili, -e, adj. (Med.) Care prezintă polidactilie. – Din fr. polydactyle.

polidactilie
POLIDACTILÍE, polidactilii, s.f. Malformație congenitală caracterizată prin prezența unui număr mai mare de degete decât cel normal (la mâini sau la picioare). – Din fr. polydactylie.

polidimit
POLIDIMÍT s.n. Sulfură de nichel naturală, de culoare cenușie, cristalizată în sistemul cubic. – Din fr. polydymite, germ. Polydymit.

polidipsie
POLIDIPSÍE, polidipsii, s.f. Sete excesivă, patologică, caracteristică pentru unele boli ca diabetul zaharat, diabetul insipid, pentru unele boli psihice etc. – Din fr. polydipsie.

polidisc
POLIDÍSC, polidiscuri, s.n. Mașină agricolă prevăzută cu mai multe discuri metalice ascuțite, folosită în lucrările de dezmiriștire. – Poli- + disc.

polidrupa
POLIDRÚPĂ, polidrupe, s.f. Tip de fruct format din mai multe drupe. – Poli- + drupă.

poliedral
POLIEDRÁL, -Ă, poliedrali, -e, adj. (Mat.) Poliedric. [Pr.: -li-e-] – Din fr. polyédral, engl. polyhedral.

poliedric
POLIÉDRIC, -Ă, poliedrici, -ce, adj. Care are forma unui poliedru. [Pr.: -li-e-] – Din fr. polyédrique.

poliedru
POLIÉDRU, poliedre, s.n. (Geom.) Corp solid mărginit de mai multe suprafețe plane poligonale. [Pr.: -li-e-] – Din fr. polyèdre.

polieleu
POLIELÉU, polieleuri, s.n. Cântare bisericească ortodoxă intercalată în slujba utreniei la anumite sărbători. [Pr.: -li-e-] – Din sl. polielei.

poliembrionie
POLIEMBRIONÍE s.f. Dezvoltare a mai multor embrioni din același ou. [Pr.: -li-em-bri-o-] – Din fr. polyembryonie.

poliester
POLIESTÉR, poliesteri, s.m. Produs chimic macromolecular format din numeroase molecule de ester. [Pr.: -li-es-] – Din fr. polyester.

poliesteric
POLIESTÉRIC, -Ă, poliesterici, -ce, adj. Care este făcut din poliesteri, care conține poliesteri, de poliesteri. [Pr.: -li-es-] – Poliester + suf. -ic.

polietilena
POLIETILÉNĂ s.f. Material plastic obținut prin polimerizarea etilenei, întrebuințat la fabricarea materialelor izolante și a unor obiecte de uz casnic sau industrial. [Pr.: -li-e-] – Din fr. polyéthylène.

polifag
POLIFÁG, -Ă, polifagi, -ge, adj. (Despre animale; și substantivat) Care utilizează hrană variată (animală și vegetală); cu regim alimentar foarte larg. – Din fr. polyphage.

polifagie
POLIFAGÍE s.f. 1. Formă de nutriție în care intră hrană variată, aparținând mai multor tipuri biologice; spec. proprietate a unor paraziți de a ataca viețuitoarele-gazdă din specii și din familii diferite. 2. Simptom caracteristic diabetului zaharat, care se manifestă printr-o foame exagerată, urmată de consumare excesivă de alimente. – Din fr. polyphagie.

polifazat
POLIFAZÁT, -Ă, polifazați, -te, adj. (Despre sisteme de tensiuni sau de curenți electrici alternativi) Care are fazele inițiale diferite. – Din fr. polyphasé.

polifenol
POLIFENÓL, polifenoli, s.m. Compus organic din clasa fenolilor, care conține două sau mai multe grupări hidroxil legate de un radical aromatic. – Din fr. polyphénol.

poliflor
POLIFLÓR, -Ă, adj. (Despre miere, polen) Provenit de la mai multe specii de flori. – Poli- + flor[i].

polifolicula
POLIFOLÍCULĂ, polifolicule, s.f. (Bot.) Fruct uscat, format din mai multe folicule. – Poli- + foliculă.

polifonematic
POLIFONEMÁTIC, -Ă, polifonematici, -ce, adj. (Despre unele consoane) Care are valoarea mai multor foneme. – Din fr. polyphonématique.

polifonic
POLIFÓNIC, -Ă, -polifonici, -ce, adj. Care se referă la polifonie, care ține de polifonie, bazat pe polifonie. – Din fr. polyphonique.

polifonie
POLIFONÍE, polilonii, s.f. Artă și știință a suprapunerii coordonate a mai multor linii melodice care se află în relații armonice, fără ca în ansamblu ele să-și piardă individualitatea melodică; p. restr. contrapunct. – Din fr. polyphonie.

polifonist
POLIFONÍST, polifoniști, s.m. Compozitor de bucăți muzicale polifonice. – Polifonie + suf. -ist.

polifonizare
POLIFONIZÁRE, polifonizări, s.f. (Muz.) Realizarea unei polifonii. – Din polifonie.

polifonizat
POLIFONIZÁT, -Ă, polifonizați, -te, adj. (Muz.) Care se prezintă sub forma unei polifonii. – Din polifonizare.

poligala
POLIGÁLĂ, poligale, s.f. (Bot.) Amăreală. – Din fr. polygale, lat. polygala.

poligam
POLIGÁM, -Ă, (1) poligami, s.m., (2) poligame, adj. 1. S.m. Bărbat care are concomitent două sau mai multe soții. 2. Adj. (Despre plante) Care are atât flori hermafrodite, cât și flori unisexuate. – Din fr. polygame.

poligamie
POLIGAMÍE s.f. Formă de căsătorie apărută o dată cu sclavia patriarhală, întâlnită și astăzi la unele popoare de religie mahomedană, în care un bărbat are dreptul să se căsătorească în același timp cu mai multe femei; situație în care se găsește un poligam. ♦ Infracțiune comisă de bărbatul căsătorit în același timp cu mai multe femei. – Din fr. polygamie.

poligenetic
POLIGENÉTIC, -Ă, poligenetici, -ce, adj. Referitor la poligeneză, de poligeneză; poligenic. – Din fr. polygénétique.

poligeneza
POLIGENÉZĂ s.f. Concepție după care fenomenele biologice, sociale, lingvistice etc. nu derivă dintr-un izvor unic, ci au origini multiple. – Poli- + geneză. Cf. fr. p o l y g é n i s m e.

poligenic
POLIGÉNIC, -Ă, poligenici, -ce, adj. Poligenetic. – Din fr. polygénique.

poligenie
POLIGENÍE s.f. (Rar) Poligenism. – Din fr. polygénie.

poligenism
POLIGENÍSM s.n. Doctrină potrivit căreia diferitele rase umane derivă din mai multe tipuri primitive considerate ca specii; poligenie. – Din fr. polygénisme.

poligenist
POLIGENÍST, -Ă, poligeniști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al poligenismului. – Din fr. polygéniste.

poliglobulie
POLIGLOBULÍE, poliglobulii, s.f. Boală caracterizată prin creșterea anormală a numărului de globule roșii din sânge și manifestată prin roșeață pielii, prin creșterea tensiunii arteriale și prin mărirea splinei; policitemie. – Din fr. polyglobulie.

poliglot
POLIGLÓT, -Ă, poligloți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care vorbește mai multe limbi. ♦ Care cuprinde sau are în vedere mai multe limbi. Dicționar poliglot. 2. (Rar) Care se referă la un poliglot (1), de poliglot. – Din fr. polyglotte.

poligon
POLIGÓN, poligoane, s.n. 1. (Geom.) Suprafață plană mărginită de mai multe segmente de linii drepte, numite laturi. 2. (Uneori cu determinarea „de tragere”) Teren special amenajat în cuprinsul căruia se fac exerciții și se execută trageri cu arme de foc. ♦ (Sport) Loc special amenajat pentru probe de trageri cu arma sau cu pistolul sau pentru exerciții de tragere cu arma de vânătoare. 3. Teren amenajat pentru deprinderea conducerii autovehiculelor. – Din fr. polygone.

poligonacee
POLIGONACÉE, poligonacee, s.f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate apetale; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: -ce-e] – Din fr. polygonacées, lat. polygonaceae.

poligonal
POLIGONÁL, -Ă, poligonali, -e, adj. Care are forma unui poligon (1). – Din fr. polygonal.

poligonatie
POLIGONÁȚIE s.f. (Top.) Poligonometrie. – Din fr. polygonation.

poligonometrie
POLIGONOMETRÍE s.f. Ridicare topografică prin utilizarea unor rețele de poligoane închise, pe care se sprijină ridicările de detaliu pentru planimetria unei porțiuni mici de teren; poligonație. – Din fr. polygonométrie.

poligraf
POLIGRÁF, poligrafi, s.m. 1. (Rar) Autor de opere care aparțin unor genuri variate. 2. Aparat cu care se reproduce un manuscris în mai multe exemplare. – Din fr. polygraphe.

poligrafic
POLIGRÁFIC, -Ă, poligrafici, -ce, adj. Care aparține poligrafiei, care se referă la poligrafie, privitor la poligrafie. – Din fr. polygraphique.

poligrafie
POLIGRAFÍE, poligrafii, s.f. 1. Ansamblul procedeelor de reproducere grafică și de multiplicare a unui text sau a unei figuri; ramură a tehnicii care se ocupă cu reproducerea grafică și cu multiplicarea unui text sau a unei figuri; tehnică grafică. 2. Ansamblul întreprinderilor care se ocupă cu imprimarea și cu răspândirea cărților sau a altor imprimate; industrie poligrafică. 3. (Rar) Totalitatea lucrărilor unui poligraf (1); calitatea de poligraf a unui scriitor; caracteristică a operelor scrise de un poligraf. – Din fr. polygraphie.

poligrafist
POLIGRAFÍST, poligrafiști, s.m. (Rar; și adjectival) Persoană specializată în poligrafie (1). – Poligrafie + suf. -ist.

polihibridare
POLIHIBRIDÁRE, polihibridări, s.f. (Biol.) Hibridare intre două forme ereditar deosebite. – Poli- + hibridare.

poliizopren
POLIIZOPRÉN s.m. Produs macromolecular cu structură filiformă, obținut sintetic prin polimerizarea în emulsie a izoprenului și asemănător ca proprietăți și ca structură cu cauciucul natural. [Pr.: -li-i-] – Din fr. polyisoprène.

poliloghie
POLILOGHÍE, poliloghii, s.f. (Depr.) Expunere, relatare excesiv de amplă (și de prolixă); vorbărie. [Var.: polologhíe s.f.] – Din ngr. poliloghía.

polimer
POLIMÉR, polimeri, s.m. Substanță macromoleculară a cărei moleculă este formată prin unirea în lanț a două sau mai multe molecule de monomer. – Din fr. polymère.

polimeriza
POLIMERIZÁ, polimerizez, vb. I. Tranz. și intranz. A (se) uni (spontan sau prin diverse reacții chimice) mai mulți monomeri în polimeri, prin păstrarea compoziției procentuale inițiale și așezarea atomilor în moleculă. – Din fr. polymériser.

polimerizare
POLIMERIZÁRE, polimerizări, s.f. Acțiunea de a polimeriza și rezultatul ei. – V. polimeriza.

polimetacrilat
POLIMETACRILÁT, polimetacrilați, s.m. Plexiglas, stiplex. ♢ Polimetacrilat de metil = produs macromolecular care se prezintă ca o masă sticloasă, transparență, termoplastică și cu calități optice deosebite, întrebuințat în chirurgia ortopedică, la confecționarea protezelor dentare etc. – Din fr. polyméthacrylat.

polimetalic
POLIMETÁLIC, -Ă, polimetalici, -ce, adj. (Geol.; despre minerale, minereuiri, zăcăminte) Care conține mai multe metale, din care se pot extrage mai multe metale. – Poli- + metalic.

polimetrie
POLIMETRÍE s.f. Suprapunere de măsuri care evoluează simultan în muzica scrisă pentru două sau mai multe voci și care se caracterizează prin faptul că timpii tari, inițiali, ai măsurilor nu coincid întotdeauna. – Din it. polimetria.

polimixina
POLIMIXÍNĂ, polimixine, s.f. (Farm.) Antibiotic obținut din diferite varietăți de bacili, cu acțiune bactericidă asupra mai multor microbi. – Din engl. polymyxine.

polimolecular
POLIMOLECULÁR, -Ă, polimoleculari, -e, adj. Care este format din mai multe molecule. – Din engl. polymolecular.

polimorf
POLIMÓRF, -Ă, polimorfi, -e, adj. (Despre minerale cristalizate) Care se prezintă sub mai multe stări cristaline; care prezintă fenomenul de polimorfism. – Din fr. polymorphe.

polimorfism
POLIMORFÍSM s.n. Proprietatea unor minerale cristalizate cu aceeași compoziție chimică de a se prezenta sub mai multe forme cristaline cu caracteristici fizice și chimice diferite. ♦ (Biol.) Proprietate a unor specii de a exista sub mai multe aspecte morfologice. – Din fr. polymorphisme.

polinevrita
POLINEVRÍTĂ, polinevrite, s.f. Boală a nervilor periferici, caracterizată prin alterarea mai multor trunchiuri nervoase și ramuri terminale. – Din fr. polynévrite.

polinezian
POLINEZIÁN, -Ă, polinezieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Polineziei sau este originară de acolo; (la m. pl.) populație care locuiește în Polinezia. 2. Adj. Care aparține Polineziei sau polinezienilor (1), privitor la Polinezia sau la polinezieni, caracteristic, propriu Polineziei sau polinezienilor, originar din Polinezia; ca al polinezienilor. [Pr.: -zi-an] – Din fr. polynésien.

polinic
POLÍNIC, -Ă, polinici, -ce, adj. (Bot.) De polen. – Din fr. pollinique.

polinie
POLINÍE^1, polinii, s.f. (Bot.) 1. Masă formată din grăunțe de polen aglomerate. 2. Organ floral format din unirea staminelor la fanerogame. – Din fr. pollinie.

POLINÍE^2, polinii, s.f. Canal navigabil printre ghețurile marine. – Din fr. polynie.

polinifer
POLINIFÉR, -Ă, poliniferi, -e, adj. Care conține polen. – Din fr. pollinifère.

polinizare
POLINIZÁRE s.f. v. polenizare.

polinizator
POLINIZATÓR s.m. v. polenizator.

polinizatie
POLINIZÁȚIE s.f. v. polenizație.

polinom
POLINÓM, polinoame, s.n. Expresie algebrică constituită din mai multe monoame, legate între ele prin semnul plus sau minus; suma algebrică a mai multor monoame. – Din fr. polynôme.

polinomial
POLINOMIÁL, -Ă, polinomiali, -e, adj. (Mat.) De polinom, ca un polinom. [Pr.: -mi-al] – Din engl. polynomial.

polinucleara
POLINUCLEÁRĂ, polinucleare, adj. (Despre celule) Care are mai multe nuclee. ♢ Leucocită polinucleară = granulocit. [Pr.: -cle-a-] – Din fr. polynucléaire.

polinucleoza
POLINUCLEÓZĂ, polinucleoze, s.f. Boală manifestată prin creșterea numărului de leucocite polinucleare din sânge. [Pr.: -de-o-] – Din fr. polynucléose.

polinucula
POLINUCÚLĂ, polinucule, s.f. (Bot.) Fruct uscat indehiscent format din mai multe nucule. – Poli- + nuculă.

polioda
POLIÓDĂ, poliode, s.f. Tub electronic cu mai mult de doi electrozi. [Pr.: -li-o-] – Din fr. polyode.

poliomielita
POLIOMIELÍTĂ, poliomielite, s.f. Boală infecțioasă epidemică sau contagioasă provocată de un virus specific, care produce leziuni anatomice în substanța cenușie a măduvei spinării, atingând celulele nervoase motorii, și care se manifestă prin febră, tulburări digestive, somnolență și dureri în mușchii membrelor, urmate de paralizii localizate de obicei la membrele inferioare; paralizie infantilă. [Pr.: -li-o-mi-e-] – Din fr. poliomyélite.

poliomielitic
POLIOMIELÍTIC, -Ă, poliomielitici, -ce, adj. Care ține de poliomielită, relativ la poliomielită; spec. care este folosit împotriva poliomielitei. Vaccin poliomielitic. [Pr.: -li-o-mi-e-] – Din fr. poliomyélitique.

polioximetilena
POLIOXIMETILÉNĂ, polioximetilene, s.f. (Chim.) Polimer al formaldehidei. [Pr.: -li-o-] – Din fr. polyoxyméthylène, germ. Polyoxymethylene.

polip
POLÍP, polipi, s.m. 1. Nume generic dat animalelor celenterate de forma unui săculeț și cu gura înconjurată de tentacule, care trăiesc fixate. 2. Tumoare benignă care se formează pe unele mucoase. – Din fr. polype.

polipeptida
POLIPEPTÍDĂ, polipeptide, s.f. Substanță chimică formată din mai multe peptide. – Din fr. polypeptide.

polipetal
POLIPETÁL, -Ă, polipetali, -e, adj. (Despre corola florilor) Care are mai multe petale; (despre plante) cu corola formată din mai multe petale. – Din fr. polypétale.

polipier
POLIPIÉR, polipieri, s.m. Masă calcaroasă formată din scheletul polipilor (1) din aceeași colonie. [Pr.: -pi-er] – Din fr. polypier.

poliploid
POLIPLOÍD, -Ă, poliploizi, -de, adj. (Biol.) Caracterizat prin poliploidie. – Din fr. polyploïde, germ. Polyploid.

poliploidie
POLIPLOIDÍE s.f. Creștere a numărului de cromozomi în celulele organismelor animale sau vegetale față de numărul de cromozomi caracteristic unei anumite specii, având ca rezultat mărirea taliei sau a unor organe ale individului respectiv. [Pr.: -plo-i-] – Din fr. polyploïdie, germ. Polyploidie.

polipnee
POLIPNÉE s.f. Creștere a frecvenței respirației peste limitele normale în cursul unui efort fizic, al unei stări emoționale, precum și în unele boli pulmonare, cardiace etc. [Pr.: -ne-e] – Din fr. polypnée.

polipod
POLIPÓD, -Ă, polipozi, -de, adj. Care are mai multe picioare. – Din fr. polypode.

poliporacee
POLIPORACÉE, poliporacee, s.f. (La pl.) Familie de ciuperci basidiomicete; (și la sg.) ciupercă din această familie. – Din fr. polyporées.

polipoza
POLIPÓZĂ, polipoze, s.f. (Med.) Boală caracterizată prin dezvoltarea mai multor polipi (2) pe aceeași mucoasă. – Din fr. polypose.

polipropilena
POLIPROPILÉNĂ, polipropilene, s.f. Material plastic ușor și rezistent, obținut prin polimerizarea catalitică a propilenei. – Din fr. polypropylène.

poliptic
POLIPTÍC, polipticuri, s.n. Pictură alcătuită din mai multe panouri (articulate) care cuprind fiecare o scenă a compoziției de ansamblu. – Din fr. polyptyque.

poliritmic
POLIRÍTMIC, -Ă, poliritmici, -ce, adj. Cu mai multe ritmuri, cu ritm variat. – Din engl. polyrhythmic.

poliritmie
POLIRITMÍE, poliritmii, s.f. Combinație de linii melodice cu structuri ritmice diferite care evoluează simultan. – Din fr. polyrythmie.

polis
PÓLIS, polisuri, s.n. Formă de organizare statală în Grecia antică; oraș-stat în Grecia antică. – Din gr. polis.

polisemantic
POLISEMÁNTIC, -Ă, polisemantici, -ce , adj. (Despre cuvinte, unități frazeologice) Care are mai multe sensuri. – Din fr. polysémantique.

polisemantism
POLISEMANTÍSM s.n. (Lingv.) Polisemie. – Din fr. polysémantisme.

polisemic
POLISÉMIC, -Ă, polisemici, -ce, adj. Care se referă la polisemie, care ține de polisemie. – Din fr. polysémique.

polisemie
POLISEMÍE s.f. Însușire a unor cuvinte sau unități frazeologice de a avea mai multe sensuri; calitatea de a fi polisemantic; polisemantism. – Din fr. polysémie.

polisepal
POLISEPÁL, -Ă, polisepali, -e, adj. (Despre caliciul florilor) Care este alcătuit din mai multe sepale; (despre plante) cu caliciul format din mai multe sepale. – Din fr. polysépale.

polisier
POLISIÉR, polisiere, s.n. (Franțuzism) Roman sau film polițist. [Scris și: policier. – Pr.: -si-er] – Din fr. policier.

polisilabic
POLISILÁBIC, -Ă, polisilabici, -ce, adj. 1. (Despre cuvinte) Care este format din mai multe silabe. 2. (Despre limbi) Care are, în general, cuvinte polisilabice (1). – Din fr. polysyllabique.

polisilogism
POLISILOGÍSM, polisilogisme, s.n. Înlănțuire de silogisme în care concluzia silogismului anterior devine una dintre premisele silogismului următor. – Din fr. polysyllogisme.

polisilogistic
POLISILOGÍSTIC, -Ă, polisilogistici, -ce, adj. Care prezintă polisilogism. – Din fr. polysyllogistique.

polisindeton
POLISÍNDETON s.n. Figură de stil care constă în repetarea unei conjuncții la începutul fiecăreia dintre părțile unei fraze sau înaintea fiecăruia dintre termenii unei enumerări, pentru a da discursului mai multă forță. – Din fr. polysyndéton.

polisintetic
POLISINTÉTIC, -Ă, polisintetici, -ce, adj. (Despre unele limbi) Ale cărei fraze sunt formate dintr-un singur termen, ca rezultat al unirii tuturor părților frazei într-un lung cuvânt compus. – Din fr. polysynthétique.

polisintetism
POLISINTETÍSM s.n. Caracteristică, proprietate a unei limbi de a fi polisintetică; caracter polisintetic. – Din fr. polysynthétisme.

polisinteza
POLISINTÉZĂ, polisinteze, s.f. (În limbile polisintetice) Folosire a unui singur cuvânt complex în loc de mai multe cuvinte. – Din fr. polysynthèse.

polisoar
POLISOÁR, polisoare, s.n. (Rar) Instrument de lustruit unghiile. – Din fr. polissoir.

polispermie
POLISPERMÍE, polispermii, s.f. (Biol.) Pătrundere a mai multor spermatozoizi într-un gamet femel. – Din fr. polyspermie, engl. polyspermy.

polisportiv
POLISPORTÍV, -Ă, polisportivi, -e, adj., s.m. și f. (Sportiv) care practică mai multe sporturi și este capabil să obțină în toate rezultate meritorii. – Poli- + sportiv.

polistiren
POLISTIRÉN, polistireni, s.m. Material plastic solid, incolor sau slab gălbui, transparent, foarte rezistent din punct de vedere chimic și electric, care se întrebuințează în electrotehnică, în industria cablurilor și la fabricarea multor obiecte de larg consum. – Din fr. polystyrène, engl. polystyrene, rus. polistiren.

polisulfura
POLISULFÚRĂ, polisulfuri, s.f. Compus obținut prin dizolvarea sulfului în soluție de sulfuri sau prin topirea sulfurilor cu sulf, colorat de la galben până la roșu, întrebuințat în chimia analitică și la combaterea paraziților plantelor. – Din fr. polysulfure.

polis
PÓLIȘ s.m. (Fam.) Cârnat polonez. – Din engl. Polish [sausage].

politehnic
POLITÉHNIC, -Ă, politehnici, -ce, adj. Care cuprinde sau se referă la mai multe științe tehnice. ♢ Institut politehnic (și substantivat, f.) = instituție de învățământ superior unde se pregătesc cadre de specialiști în diferite domenii ale științelor tehnice. – Din fr. polytechnique.

politehnician
POLITEHNICIÁN, -Ă, politehnicieni, -e, s.m. și f. (Fam.) Student la un institut politehnic. [Pr.: -ci-an] – Din fr. polytechnicien.

politehnicism
POLITEHNICÍSM s.n. (Rar) Caracter politehnic (exagerat). – Politehnic + suf. -ism.

politehnizare
POLITEHNIZÁRE s.f. Orientarea învățământului (de cultură generală) către dezvoltarea cunoștințelor tehnice și spre obținerea unor deprinderi practice în diverse ramuri ale tehnicii. – După rus. politehnizatija.

politeism
POLITEÍSM s.n. Religie care recunoaște existența mai multor divinități. – Din fr. polythéisme.

politeist
POLITEÍST, -Ă, politeiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al politeismului. 2. Adj. Care aparține politeismului, privitor la politeism. – Din fr. polythéiste.

politeta
POLITÉȚĂ s.f. v. politețe.

politete
POLITÉȚE, (2) politeți, s.f. 1. Atitudine, comportare conformă cu buna-cuviință, amabilă, politicoasă; amabilitate. ♢ Pronume personal (sau posesiv) de politețe = pronume care se folosește în vorbirea cu sau despre o persoană căreia i se cuvine respect sau pentru a-i impune respect. ♢ Loc. adj. De politețe = a) care exprimă politețe; b) politicos, amabil; protocolar. ♢ Loc. adv. Din (sau de, rar, pentru) politețe = fiind obligat de anumite cerințe (formale) de conduită, de etichetă. ♦ Ansamblu de reguli de comportament în spiritul bunei-cuviințe, al amabilității și al respectului reciproc. 2. (Fam.; la pl.) Cuvinte sau gesturi care exprimă politețea (1) (exagerată a) cuiva față de cineva. [Pl. și: (2) politețuri. – Var.: politéță s.f.] – Din fr. politesse.

politic
POLÍTIC, -Ă, politici, -ce, s.f., adj. I. S.f. 1. Știința și practica de guvernare a unui stat; sferă de activitate social-istorică ce cuprinde relațiile, orientările și manifestările care apar între partide, între categorii și grupuri sociale, între popoare etc. în legătură cu promovarea intereselor lor, în lupta pentru putere etc.; orientare, activitate, acțiune a unui partid, a unor grupuri sociale, a puterii de stat etc. în domeniul conducerii treburilor interne și externe; ideologie care reflectă această orientare, activitate, acțiune. ♢ Expr. A face politică = a lua parte în mod activ la discutarea și rezolvarea treburilor statului. 2. Tactică, comportare (abilă) folosită de cineva pentru atingerea unui scop. II. Adj. 1. Care aparține politicii (I), care se referă la politică, de politică; politicesc^1. ♢ Drepturi politice = drepturile de participare a cetățenilor la conducerea treburilor statului. Nivel politic = grad de pregătire a cuiva în probleme de politică generală; orientare justă în astfel de probleme. Om politic (și, înv., substantivat, m.) = persoană care are un rol important în activitatea politică, care își desfășoară activitatea principală în domeniul politicii (I 1). ♦ (Substantivat, n.) Aspect, element politic (II 1), viață politică. 2. Care are sau care exprimă o comportare abilă; dibaci, șiret. – Din lat. politicus, ngr. politikós, fr. politique.

politica
POLITICÁ, politicale, s.f. (Fam.; mai ales la pl.) Chestiune politică; noutate politică. ♦ Stratagemă. ♦ (Adjectival; rar) Care ține de politică, privitor la politică. – Din ngr. politikí.

politicastru
POLITICÁSTRU, politicaștri, s.m. (Rar; peior.) Om politic lipsit de orizont, preocupat de interese meschine. – Politic + suf. -astru (după poetastru etc.).

politicarie
POLITICĂRÍE, politicării, s.f. (Fam.; peior.) Politicianism. – Politică + suf. -ărie.

politicesc
POLITICÉSC^1, -EÁSCĂ, politicești, adj. (Înv.) Politic (II 1). – Politic + suf. -esc. Cf. rus. p o l i t i c e s k i i.

POLITICÉSC^2, -EÁSCĂ, politicești, adj. (Înv.) 1. Juridic; civil, cetățenesc. 2. Laic. – Politie + suf. -icesc.

politiceste
POLITICÉȘTE adv. Din punct de vedere politic. – Politic + suf. -ește.

politichie
POLITICHÍE s.f. (Înv.) Abilitate, istețime, dibăcie. – Din ngr. politikí.

politician
POLITICIÁN, politicieni, s.m. 1. Om politic. 2. (Peior.) Persoană care face din politică un mijloc abil și demagogic de realizare a intereselor personale. [Pr.: -ci-an] – Din fr. politicien.

politicianism
POLITICIANÍSM s.n. Activitate politică orientată spre realizarea unor anumite interese personale, de grup sau de partid; atitudine, conduită, comportare specifică politicianului (2). [Pr.: -ci-a-] – Politician + suf. -ism.

politicianist
POLITICIANÍST, -Ă, politicianiști, -ste, s.m., adj. (Rar) 1. S.m. Persoană care face politică în scopul realizării intereselor personale; adept al politicianismului. 2. Adj. Care se referă la politicianism, care este propriu, caracteristic politicianismului sau politicianistului (1). [Pr.: -ci-a-] – Politician + suf. -ist.

politicos
POLITICÓS, -OÁSĂ, politicoși, -oase, adj. Care are o atitudine amabilă, binevoitoare, îndatoritoare, care se poartă cuviincios, delicat cu cei din jur; cuviincios, bine-crescut, manierat, civilizat, curtenitor. ♦ Care arată, demonstrează politețe. Purtare politicoasă. – Din ngr. politikós.

politie
POLITÍE, politii, s.f. (Înv.) 1. Activitate, practică politică, afaceri politice. 2. Oraș. – Din ngr. politía.

politip
POLITÍP, politipuri, s.n. (Tipogr.) Grup de cuvinte sau de semne tipografice turnate într-o singură bucată și întrebuințate des, mai ales în titluri. – Din fr. polytype.

politiza
POLITIZÁ, politizez, vb. I. Tranz. A orienta ceva în sens politic, a da unui lucru un caracter politic, a prezenta ceva sub raport politic. – Din germ. politisieren.

politizare
POLITIZÁRE, politizări, s.f. Acțiunea de a politiza. – V. politiza.

politolog
POLITOLÓG, politologi, s.m. Specialist în politologie. – Din fr. politologue.

politologic
POLITOLÓGIC, -Ă, politologici, -ce, adj. Referitor la politologie, de politologie. – Din fr. politologique.

politologie
POLITOLOGÍE s.f. Știință care studiază activitățile, raporturile, instituțiile politice; știință politică. – Din fr. politologie.

politomie
POLITOMÍE s.f. (Log.; rar) Diviziune în mai multe părți a unui subiect, a unei clasificări etc. – Din fr. polytomie.

politonal
POLITONÁL, -Ă, politonali, -e, adj. (Muz.) Referitor la politonalitate, de politonalitate. – Din germ., engl. polytonal.

politonalism
POLITONALÍSM s.n. Combinație simultană de elemente melodice care aparțin unor tonalități diferite; politonalitate. – Din fr. polytonalisme.

politonalitate
POLITONALITÁTE s.f. (Muz.) Politonalism. – Din germ. Politonalität, fr. polytonalité.

politruc
POLITRÚC, politruci, s.m. Instructor, îndrumător politic în armata sovietică. – Din rus. politruk.

politai
POLIȚÁI, polițai, s.m. Șef al poliției într-un oraș de provincie sau într-o circumscripție de oraș mai mare, în vechea organizare a țării; polițmaistru. ♦ (În trecut) Sergent de stradă sau agent de poliție. – Din germ. Polizei.

polita
PÓLIȚĂ^1, polițe, s.f. Suport de scândură fixat orizontal pe un perete, într-un dulap etc., pe care se țin diferite obiecte. ♦ Obiect de mobilier prevăzut cu asemenea suporturi. [Pl. și: poliți] – Din sl. polica.

PÓLIȚĂ^2, polițe, s.f. 1. (În sistemul financiar) Act prin care o persoană dispune debitorului ei să plătească o sumă de bani unei alte persoane sau la ordinul acesteia; trată. ♢ Poliță în alb = poliță^2 (1) pe care nu figurează numele beneficiarului. ♢ Expr. A plăti (cuiva) polița = a se răzbuna (pe cineva). 2. (În sintagma) Poliță de asigurare = document emis de către o instituție de asigurare, prin care aceasta certifică încheierea unui contract de asigurare a vieții sau a bunurilor materiale ale cuiva. – Din it. polizza.

politie
POLÍȚIE, poliții, s.f. 1. Organ de stat însărcinat cu menținerea ordinii publice și cu reprimarea infracțiunilor. ♢ Expr. A face poliție = a menține ordinea într-un mod sever și autoritar. ♦ Pază, supraveghere, control (al ordinii, disciplinei). 2. Local în care se află instalată o poliție (1). 3. (La sg.; colectiv) Totalitatea polițiștilor (1) dintr-o poliție (2); reprezentanții poliției (1). – Din rus. polițija.

politienesc
POLIȚIENÉSC, -EÁSCĂ, polițienești, adj. Care aparține sau este propriu poliției, privitor la poliție; polițist. [Pr.; -ți-e-] – Poliție + suf. -enesc.

politism
POLIȚÍSM s.n. (Rar) Activitate întreprinsă de poliție (1) în vederea menținerii ordinii; p. ext. fel de a fi, de a gândi, de a acționa în spirit polițienesc, brutal, violent. – Poliție + suf. -ism.

politist
POLIȚÍST, -Ă, polițiști, -ste s.m., adj. 1. S.m. Agent de poliție (1), funcționar de poliție. 2. Adj. Polițienesc. ♢ Roman (sau film) polițist = roman (sau film) în care sunt înfățișate fapte criminale mai mult sau mai puțin misterioase, al căror secret este descoperit în cele din urmă prin ingeniozitatea unui polițist sau a unui detectiv. 3. Adj. (Despre state sau regimuri politice) Care se sprijină pe poliție și pe jandarmerie și își exercită puterea prin metode samavolnice. – Din germ. Polizist.

politmaistru
POLIȚMÁISTRU, polițmaiștri, s.m. (Înv.) Polițai. – Din rus. polițmeister, germ. Polizmeister.

poliuretan
POLIURETÁN, poliuretani, s.m. (Chim.) Produs obținut prin polimerizarea unor compuși chimici cu glicoli, folosit la fabricarea materialelor plastice. [Pr.: -li-u-] – Din fr. polyuréthane.

poliurie
POLIURÍE, poliurii, s.f. Simptom clinic caracterizat prin eliminare de urină în cantitate mai mare decât cea normală. [Pr.: -li-u-] – Din fr. polyurie.

polivalent
POLIVALÉNT, -Ă, polivalenți, -te, adj. (Despre elemente chimice sau radicali) Care are proprietatea de a intra în combinații chimice sub mai multe stări de valență, care poate funcționa sub mai multe stări de valență. ♢ Alcool polivalent = polialcool. ♦ Fig. Care are valori multiple. – Din fr. polyvalent.

polivalenta
POLIVALÉNȚĂ, polivalențe, s.f. Însușirea de a fi polivalent. – Din fr. polyvalence.

polivinil
POLIVINÍL s.n. Masă plastică foarte rezistentă obținută prin polimerizare. – Din fr. polyvinyle.

polivinilic
POLIVINÍLIC adj. (În sintagma) Alcool polivinilic = compus macromolecular obținut din poliacetatul de vinil, folosit în industria materialelor plastice. – Din fr. polyvinylique.

polivitamina
POLIVITAMÍNĂ, polivitamine, s.f. Preparat farmaceutic care conține mai multe feluri de vitamine. – Poli - + vitamină.

poliza
POLIZÁ, polizez, vb. I. Tranz. A prelucra prin așchiere suprafața unui obiect cu ajutorul polizorului. ♢ Mașină de polizat = polizor. ♦ A lamina la rece foile de tablă subțire. – Din polizor. Cf. fr. p o l i r.

polizaharida
POLIZAHARÍDĂ, polizaharide, s.f. Nume dat unor substanțe cu structură macromoleculară, de origine naturală, din clasa hidraților de carbon, rezultate prin policondensarea unor monozaharide. – Din fr. polysaccharide.

polizare
POLIZÁRE, polizări, s.f. Acțiunea de a poliza și rezultatul ei; polizat^1. – V. poliza.

polizat
POLIZÁT^1 s.n. Polizare. – V. poliza.

POLIZAT^2, -Ă, polizați, -te, adj. Care este prelucrat cu polizorul. – V. poliza.

polizor
POLIZÓR^1, polizoare, s.n. Mașină-unealtă folosită la prelucrarea prin așchiere a suprafețelor cu ajutorul unei pietre abrazive în formă de disc, de cilindru, de trunchi de con etc., care are o mișcare de rotație. – Din fr. polissoir.

POLIZÓR^2, -OÁRE, polizori, -oare, s.m. și f. Tehnician care lucrează cu polizorul. – Din fr. polisseur.

polje
PÓLJE, polje, s.f. (Geol.) Mare depresiune închisă din regiunile carstice. – Din fr. polje.

polnoglasie
POLNOGLASÍE s.f. Fenomen lingvistic caracteristic limbilor slave de est, care constă în prezența grupurilor de sunete „oro”, „olo”, „ere” între consoane, corespunzând grupurilor „ra”, „la”, „re”, „le” din vechea slavă. – Din rus. polnoglasie.

polo
PÓLO s.n. 1. (Adesea urmat de determinarea „pe apă”) Joc sportiv de echipă în care jucătorii, deplasându-se înot într-un bazin, încearcă să marcheze goluri prin aruncarea mingii cu mâna în poarta adversarilor. 2. Joc sportiv de echipă practicat călare, în care mingea este lovită cu bastoane lungi. – Din fr., engl. polo.

poloboc
POLOBÓC, poloboace, s.n. 1. (Pop.) Butoi. ♦ Epitet dat unui om gras. 2. Nivelă cu bulă de aer. [Var.: bolobóc s.n.] – Et. nec.

polobocel
POLOBOCÉL, polobocele, s.n. (Pop.) Diminutiv al lui poloboc (1); butoiaș. [Var.: bolobocél s.n.] – Poloboc + suf. -el.

polog
POLÓG^1, poloage, s.n. 1. (Pop.) Cantitate de iarbă (sau de alte plante) cosită dintr-o singură mișcare de coasă; mănunchi de fân sau de grâu secerat (care urmează să fie adunat sau legat în snopi). ♢ Expr. (Adverbial) A sta (sau a zăcea, a cădea) polog = a sta (sau a zăcea, a cădea) grămadă. 2. (Reg.) Întoarcere sau împrăștiere a fânului cosit (pentru a se usca). 3. (Reg.) Iarbă bună de cosit. – Din bg., scr. polog.

POLÓG^2, poloage, s.n. 1. Țesătură țărănească groasă (impermeabilă), lucrată din lână, din in sau din cânepă și folosită ca cergă, pătură, așternut etc. 2. Țesătură fină, folosită mai ales ca draperie; perdea; p. ext. baldachin. 3. Acoperitoare specială confecționată din pânză rară sau din plasă de sârmă, folosită împotriva țânțarilor, a muștelor etc. – Din sl. podlogŭ, rus. polog.

pologar
POLOGÁR, pologari, s.m. (Reg.) Persoană care întoarce, împrăștie și adună fânul cosit; pologaș. – Polog^1 + suf. -ar.

pologas
POLOGÁȘ, pologași, s.m. (Reg.) Pologar. – Polog^1 + suf. -aș.

pologi
POLOGÍ, pologesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. A tăia, a doborî la pământ iarba sau alte plante, cu coasa sau cu secera; p. ext. a întoarce, a aduna laolaltă mai multe poloage^1 (1) (făcând snopi). 2. A face ca iarba sau alte plante să se plece, să se culce la pământ; a încovoia, a culca. – Din polog^1.

pologit
POLOGÍT s.n. (Pop.) Faptul de a pologi. – V. pologi.

poloist
POLOÍST, poloiști, s.m. Jucător de polo. – Din fr. poloïste.

polologhie
POLOLOGHÍE s.f. v. poliloghie.

polon
POLÓN, -Ă, poloni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Polonez (1). 2. Adj. Polonez (2). – Din n. pr. Polonia (derivat regresiv).

polonez
POLONÉZ, -Ă, polonezi, -e, subst., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Poloniei sau este originară de acolo; polon (1). 2. Adj. Care aparține Poloniei sau populației ei, privitor la Polonia sau la populația ei, originar din Polonia; ca al polonezilor (1); polon (2). ♢ Covrig polonez = produs de patiserie în formă de colăcel preparat din aluat de cozonac îmbibat cu sirop de zahăr și având deasupra nuci pisate. ♦ (Substantivat, f.) Limbă vorbită de polonezi (1). 3. S.f. Dans de origine poloneză (2), în tempo moderat și în măsura de 3/4, cu ritm viguros și cu caracter maiestuos, solemn, asemănător marșului; melodie după care se execută acest dans. 4. S.m. Mezel din carne de vită și de porc, afumat la cald și apoi fiert; (fam.) poliș. – Din fr. polonais.

polonic
POLONÍC, polonice, s.n. Lingură mare și adâncă, cu coadă lungă, folosită de obicei pentru a scoate supa sau ciorba din oală sau din castron și a o turna în farfurie. ♦ Lingură mare, adâncă și cu numeroase găuri, folosită la stână pentru a separa urda sau cașul de zer. – Din ucr. polonnyk.

poloniu
POLÓNIU s.n. Element chimic radioactiv, obținut prin dezintegrarea radioactivă a uraniului. – Din fr. polonium.

poloniza
POLONIZÁ, polonizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A (se) asimila felului de viață, limbii și caracteristicilor poporului polonez. – Polon + suf. -iza.

polonizat
POLONIZÁT, -Ă, polonizați, -te, adj. (Rar) Care s-a asimilat felului de viață, obiceiurilor etc. caracteristice polonezilor. – V. poloniza.

poltinic
POLTINÍC, poltinici, s.m. Veche monedă rusească de argint, echivalentă cu o jumătate de rublă, care a circulat și în țările române în sec. XVIII-XIX. – Din rus. poltinnik.

poltron
POLTRÓN, -Ă, poltroni, -e, adj., s.m. și f. (Livr.) (Om) lipsit de curaj și de sentimentul onoarei; (om) laș, fricos. – Din fr. poltron.

poltronerie
POLTRONERÍE, poltronerii, s.f. (Livr.) Faptul de a fi poltron; atitudine, comportare, faptă de poltron; lașitate. – Din fr. poltronnerie.

poltronism
POLTRONÍSM s.n. (Rar) Lașitate. – Poltron + suf. -ism.

polturac
POLTURÁC, polturaci, s.m. Veche monedă poloneză sau austriacă, care a circulat și în țările române în sec. XVII-XVIII. – Din pol. pólturak.

polua
POLUÁ, poluez, vb. I. Tranz. A face ca aerul, apa, mediul de viață să devină nocive din cauza materiilor chimice reziduale, a deșeurilor industriale, a gazelor de eșapament etc.; a vicia; a infecta. ♦ Refl. (Despre aer, ape, mediul de viață) A deveni nociv, a se vicia. [Pr.: -lu-a] – Din fr. polluer.

poluant
POLUÁNT, -Ă, poluanți, -te, adj. Care poluează aerul, apa, mediul de viață. [Pr.: -lu-ant] – Polua + suf. -ant.

poluare
POLUÁRE, poluări, s.f. Faptul de a (se) polua; viciere. [Pr.: -lu-a-] – V. polua.

poluat
POLUÁT, -Ă, poluați, -te, adj. (Despre aer, ape, mediul de viață) Care a devenit nociv prin infectare cu materii chimice reziduale, cu deșeuri industriale, cu gaze de eșapament etc. [Pr.: -lu-at] – V. polua.

polunosnita
POLUNÓȘNIȚĂ, polunoșnițe, s.f. Slujbă religioasă mănăstirească care se face, după miezul nopții, înainte de utrenie. – Din sl. polunoštĩnica.

polusca
POLÚȘCĂ, poluște, s.f. Veche monedă rusească divizionară de aramă, care a circulat și în țările române în prima jumătate a sec. XIX. – Din rus. poluška.

polutie
POLÚȚIE, poluții, s.f. Scurgere spontană (mai ales în timpul nopții) a lichidului seminal la bărbat. – Din fr. pollution.

pom
POM, pomi, s.m. Nume generic pentru orice arbore sălbatic sau cultivat care produce fructe comestibile; p. gener. copac, arbore. ♢ Pom de iarnă (sau de Crăciun) = brad (sau alt conifer) împodobit cu daruri și ornamente, cu prilejul Crăciunului și al Anului nou. Pomul mortului = copăcel (mai ales brad) sau ramură împodobită cu fructe, cu covrigi, cu zaharicale etc., care se poartă înaintea cortegiului mortuar (la morții necăsătoriți) până la cimitir și se înfige pe mormânt după ce s-au dat de pomană fructele, zaharicalele etc. de pe el. ♢ Expr. (Fam.) A fi în pom = a se afla într-o situație dificilă, precară (din punct de vedere material). – Lat. pomus.

pomacee
POMACÉE, pomacee, s.f. (La pl.) Subfamilie de arbori și arbuști fructiferi din familia rozaceelor; (și la sg.) arbore sau arbust din această subfamilie. [Pr.: -ce-e] – Din fr. pomacées.

pomada
POMÁDĂ, pomezi, s.f. 1. Preparat cosmetic parfumat, obținut din substanțe grase, cu care se unge părul, barba, mustățile, pielea. 2. Produs farmaceutic de uz intern, preparat dintr-o materie grasă (lanolină, vaselină etc.), în care s-au încorporat una sau mai multe substanțe medicamentoase; alifie, unguent. – Din fr. pommade.

pomanagioaica
POMANAGIOÁICĂ, pomanagioaice, s.f. (De obicei peior.) Femeie care umblă după pomană, care trăiește din pomana altora, care așteaptă să i se ofere cât mai multe avantaje materiale (nemeritate). – Pomanagiu + suf. -oaică.

pomanagiu
POMANAGÍU, pomanagii, s.m. (De obicei peior.) Persoană care umblă după pomană, care trăiește din pomana altora, care așteaptă să i se ofere cât mai multe avantaje materiale (nemeritate). – Pomană + suf. -agiu.

pomana
POMÁNĂ, pomeni, s.f. 1. Dar, danie, ofrandă făcute cuiva și servind, potrivit credinței creștine, la iertarea păcatelor, la mântuirea sufletului; milostenie, binefacere. ♢ Loc. adj. și adv. De pomană = a) (în mod) gratuit sau la un preț foarte scăzut; b) (în mod) inutil, zadarnic sau neîntemeiat. ♢ Expr. A cere de pomană = a cerși. A-și face (milă și) pomană cu cineva = a ajuta pe cineva, a face un bine cuiva. ♦ (Fam.) Ocazie binevenită, rară, extrem de avantajoasă (sub raport material); chilipir. ♢ Expr. A umbla după (sau a căuta) pomană = a umbla după avantaje materiale nemeritate. 2. (În ritualul creștin) Praznic care se face după o înmormântare sau după un parastas și la care de obicei se dăruiesc (săracilor) diverse obiecte (ale mortului); (concr.) ceea ce se dăruiește cu acest prilej. ♢ Expr. Ca la pomană = în mare număr. 3. Parastas. – Din sl. pomĕnŭ.

pomada
POMĂDÁ, pomădez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) unge cu pomadă (1); a (se) pomădui; p. ext. a (se) ferchezui. 2. Tranz. Fig. A linguși, a flata pe cineva. – Din fr. pommader.

pomadat
POMĂDÁT, -Ă, pomădați, -te, adj. (Despre păr sau despre barbă, mustăți) Care este uns cu pomadă (1); (despre oameni) care are părul, barba sau mustățile unse cu pomadă; pomăduit; p ext. ferchezuit. – V. pomăda.

pomadui
POMĂDUÍ, pomăduiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Rar) A (se) pomăda (1). – Pomadă + suf. -ui.

pomaduit
POMĂDUÍT, -Ă, pomăduiți, -te, adj. (Rar) Pomădat. – V. pomădui.

pomelnic
POMÉLNIC, pomelnice, s.n. 1. Listă cu numele persoanelor, în viață sau decedate, pe care le pomenește preotul în timpul efectuării unor slujbe religioase sau în unele rugăciuni. 2. (Fam. sau ir.) Listă sau enumerare lungă de nume; p. ext. înșiruire plictisitoare de vorbe, de fapte etc. – Din sl. pomĕnĩnikŭ.

pomeneala
POMENEÁLĂ s.f. (În expr.) Nici pomeneală (de... sau să...) = nici urmă (de așa ceva), nici vorbă (despre una ca asta); cu nici un chip. – Pomeni + suf. -eală.

pomeneata
POMENEÁTĂ s.f. v. pomneată.

pomeni
POMENÍ, pomenesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A aminti de cineva sau de ceva (în treacăt), fără a insista; a aduce (intenționat) vorba despre cineva sau despre ceva. ♦ Refl. impers. A se menționa lucruri, fapte a căror amintire se transmite (oral sau în scris) din generație în generație; a se aminti, a se cita. ♢ Expr. Nici că se pomenește! (sau unde se pomenește?) = nici vorbă, nici pomeneală. 2. Tranz. și intranz. A ține minte, a-și aduce aminte, a-și aminti. ♦ Tranz. (Înv. și pop.) A aniversa, a comemora, a sărbători. 3. Tranz. A apuca să vezi ceva (important), a trăi în timpul unui eveniment sau într-o anumită perioadă. 4. Tranz. A vedea sau a întâlni o persoană, un fenomen, o situație. ♦ Refl. A se afla, a se vedea (pe neașteptate) în fața cuiva sau a ceva care provoacă surpriză sau uimire, ori într-o situație neașteptată. ♢ Expr. Te pomenești că... = poate că..., se poate întâmpla că...; nu cumva... 5. Tranz. (În ritualul creștin) A rosti numele cuiva în cadrul unui serviciu religios, pentru a atrage harul divinității asupra lui, pentru a obține iertarea păcatelor lui etc. 6. Refl. și tranz. (Pop.) A (se) trezi din somn. – Din sl. pominĕti.

pomenire
POMENÍRE, pomeniri, s.f. Acțiunea de a (se) pomeni. ♦ Ceremonie religioasă în cadrul căreia se comemorează amintirea unei persoane decedate sau a unui eveniment din trecut. ♦ Slujbă sau rugăciune pentru morți. ♢ Veșnica pomenire = cântare bisericească cu care se termină slujba de înmormântare sau un parastas. ♦ (Înv. și pop.) Aducere-aminte, amintire. – V. pomeni.

pomenit
POMENÍT, -Ă, pomeniți, -te, adj. Care a fost amintit, menționat, citat. – V. pomeni.

pomet
POMÉT^1, pometuri, s.n. Grădină cu pomi fructiferi, livadă; (la sg.; colectiv) mulțime de pomi fructiferi. – Lat. pometum.

POMÉT^2, pometuri, s.n. (La pl. sau la sg. cu sens colectiv) Mulțime de fructe; diverse varietăți de fructe. – Poamă + suf. -et.

pomete
POMÉTE s.m. v. pomeți.

pomicol
POMÍCOL, -Ă, pomicoli, -e, adj. 1. Care aparține pomiculturii, privitor la pomicultură, propriu pomiculturii; de pomicultură. 2. Care este specialist în pomicultură, care lucrează în pomicultură. Tehnician pomicol. – Din pom (după agricol, viticol etc.).

pomicultor
POMICULTÓR, pomicultori, s.m. Persoană care se ocupă cu cultivarea și îngrijirea pomilor fructiferi. – Din fr. pomiculteur.

pomicultura
POMICULTÚRĂ s.f. Ramură a științelor agricole care cuprinde studiul biologiei și al agrotehnicii pomilor fructiferi, ameliorarea lor și comportarea în cultură a diferitelor specii sau soiuri; ramură a agriculturii care se ocupă de cultura pomilor fructiferi. – Din fr. pomiculture.

pomiera
POMIÉRĂ, pomiere, s.f. (Rar) Fructieră. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. pommière.

pomina
PÓMINĂ s.f. Veste, faimă. ♢ Loc. adj. De pomină = a) vestit, renumit, neuitat; b) strașnic, grozav, extraordinar. ♢ Expr. A (i) se duce (sau a(-i) merge) pomina = a se răspândi vestea în lume, a se afla sau a se vorbi despre cineva sau ceva ca despre ceva extraordinar. A se face (sau a ajunge) de pomină = a se face de râs, a se compromite. – Din pomeni (derivat regresiv).

pomisoara
POMIȘOÁRĂ, pomișoare, s.f. (Bot.; rar) Coacăz. ♦ Coacăză. – Pom + suf. -ișoară.

pomisor
POMIȘÓR, pomișori, s.m. Diminutiv al lui pom; pomuleț. – Pom + suf. -ișor.

pomiste
PÓMIȘTE s.f. (Rar; colectiv) Mulțime de pomi. – Pom + suf. -iște.

pomiviticol
POMIVITÍCOL, -Ă, pomiviticoli, -e, adj. Referitor la pomicultură și la viticultură, al pomiculturii și al viticulturii. – Pomi[col] + viticol.

pomneata
POMNEÁTĂ, pomnete, s.f. 1. (Pop.) Șervet, batistă sau fâșie de pânză albă, având legate la un capăt un ban, iar la celălalt o lumânare, care se pune în mâna mortului sau se dă de pomană celor care iau parte la înmormântare. 2. (Reg.) Colac împletit care se dă de pomană la înmormântări. [Var.: (reg.) pomeneátă s.f.] – Din sl. pamĩatŭ.

pomojnic
POMÓJNIC, pomojnici, s.m. Funcționar administrativ din trecut care conducea o plasă^1. [Var.: (reg.) pomóșnic s.m.] – Din rus. pomoștnik.

pomolog
POMOLÓG, pomologi, s.m. Specialist în pomologie; p. ext. (rar) pomicultor. – Din fr. pomologue.

pomologic
POMOLÓGIC, -Ă, pomologici, -ce, adj. Care aparține pomologiei, privitor la pomologie, de pomologie. – Din fr. pomologique.

pomologie
POMOLOGÍE s.f. Știință agricolă care se ocupă cu studiul morfologic al speciilor și soiurilor de pomi și de arbuști fructiferi; p. ext. cultivarea pomilor fructiferi; pomicultură. – Din fr. pomologie.

pomoste
POMÓSTE, pomoste, s.f. Ridicătură de pământ în regiunile inundabile, pe care se construiesc clădiri de exploatare sau de pază, la adăpost de inundații. – Din sl. pomostŭ.

pomosteala
POMOSTEÁLĂ, pomosteli, s.f. 1. (Reg.) Pământ bătătorit care umple golurile dintre temelie și podea la construcțiile țărănești și care, uneori, ține locul pardoselii. 2. Ridicătură de pământ în regiunile inundabile pe care se construiesc clădiri de exploatare sau de pază. – Pomosti + suf. -eală.

pomosti
POMOSTÍ, pomostesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A astupa, a nivela cu pământ bătătorit partea de jos, pe care se calcă, a unei încăperi. ♦ Intranz. (Despre ape) A depune aluviuni, a se împotmoli. – Din scr. pomostiti.

pomostina
POMÓSTINĂ, pomostine, s.f. (Reg.) Parte a carului sau a căruței formată din mai multe scânduri alăturate, care alcătuiesc platforma de jos a vehiculului. [Var.: pomóștină s.f.] – Din ucr. pomostyna.

pomosnic
POMÓȘNIC s.m. v. pomojnic.

pomostina
POMÓȘTINĂ s.f. v. pomostină.

pompa
POMPÁ, pompez, vb. I. Tranz. A împinge sau a aspira un fluid cu ajutorul unei pompe^1. ♢ Expr. A pompa (de undeva) bani = a obține, a stoarce (de undeva) bani fără încetare. ♦ Fig. (Fam.) A stărui, a interveni cu insistență pe lângă cineva pentru a obține un avantaj, o favoare etc. – Din fr. pomper.

pompagiu
POMPAGÍU, pompagii, s.m. Muncitor mecanic care lucrează la o pompă^1 sau la o stație de pompare. – Pompă^1 + suf. -agiu.

pompaj
POMPÁJ, pompaje, s.n. (Rar) Pompare. – Din fr. pompage.

pompare
POMPÁRE, pompări, s.f. Acțiunea de a pompa; pompaj. – V. pompa.

pompa
PÓMPĂ^1, pompe, s.f. Mașină de forță sau aparat compus de obicei dintr-un cilindru cu piston, manevrat cu mână sau acționat mecanic, folosit pentru a deplasa sau a comprima un fluid. ♢ Pompă de incendiu = pompă^1 cu care se aruncă apă la distanță pentru a stinge incendiile. ♦ Spec. (De obicei cu determinarea „de apă”) Aparat de pompare adaptat mai ales la puțuri; p. ext. cișmea din care apa curge prin apăsare pe un mâner legat la rândul său de un aparat de pompare. – Din fr. pompe.

PÓMPĂ^2, pompe, s.f. 1. Alai, suită, cortegiu plin de fast, sărbătoresc; p. ext. fast, strălucire, splendoare. 2. (În sintagma) Pompe funebre = întreprindere care se ocupă cu pregătirea și cu efectuarea înmormântărilor. – Din lat. pompa, fr. pompe.

pompier
POMPIÉR, pompieri, s.m. 1. Persoană care face parte dintr-un corp (militar sau civil) special instruit și dotat pentru a stinge incendiile. 2. (Înv.) Persoană care se ocupa cu stropitul străzilor, al caldarâmului etc. 3. Adj. invar. (Rar; despre stil) Pompieristic. [Pr.: -pi-er] – Din fr. pompier.

pompieresc
POMPIERÉSC, -EÁSCĂ, pompierești, adj. (Rar) Care aparține pompierilor (1), privitor la pompieri, de pompier. [Pr.: -pi-e-] – Pompier + suf. -esc.

pompierie
POMPIERÍE s.f. (Rar) Corpul pompierilor (1), cazarma sau sediul pompierilor. ♦ Serviciul de pompier (1). [Pr.: -pi-e-] – Pompier + suf. -ie.

pompierism
POMPIERÍSM s.n. (Livr.) Stil pompieristic. [Pr.: -pi-e-] – Din fr. pompiérisme.

pompieristic
POMPIERÍSTIC, -Ă, pompieristici, -ce, adj. (Despre stil, vorbire etc.) Bombastic, emfatic; (rar) pompier. [Pr.: -pi-e-] – Pompier + suf. -istic.

pompist
POMPÍST, -Ă, pompiști, -ste, s.m. și f. Persoană care mânuiește o pompă^1. – Pompă^1 + suf. -ist.

pompon
POMPÓN, pompoane, s.n. Ciucure (mare) folosit ca ornament (vestimentar). ♦ Panaș. – Din fr. pompon.

pompos
POMPÓS, -OÁSĂ, pompoși, -oase, adj. Plin de pompă^2 (1), de fast, de strălucire; fastuos, luxos. ♦ (Despre stil, cuvinte, expresii) (Excesiv de) înflorit, încărcat, pretențios; plin de emfază, de afectare. – Din fr. pompeux, lat. pomposus.

pomulet
POMULÉȚ, pomuleți, s.m. Pomișor. – Pom + suf. -uleț.

pomusoara
POMUȘOÁRĂ, pomușoare, s.f. (Bot.; reg.) 1. Păltior. 2. Coacăz. ♦ Coacăză. – Poamă + suf. -ușoară.

ponce
PÓNCE adj. invar. (În sintagma) Piatră ponce = rocă vulcanică de culoare cenușie sau albă, poroasă și ușoară; spumă de mare; bucată din această rocă, întrebuințată ca material abraziv la curățatul petelor de pe mâini, la înlăturarea pielii îngroșate etc. [Pr. și: pons] – Din fr. [pierre] ponce.

poncho
PÓNCHO, ponchouri, s.n. Pelerină (scurtă), de formă pătrată, cu o deschizătură pentru cap. [Pr.: poncio] – Din sp. poncho.

poncif
PONCÍF, poncifuri, s.n. Idee, afirmație banală, loc comun. – Din fr. poncif.

poncis
PONCÍȘ, -Ă, ponciși, -e, adj., adv. (Reg.) I. Adj. 1. (Despre ochi) Încrucișat, sașiu. 2. (Despre terenuri) Foarte înclinat, abrupt, pieziș. ♢ Expr. (Adverbial) A spune (ceva) ponciș = a spune (ceva) în mod direct, fără a menaja pe interlocutor. II. Adv. 1. Cruciș, chiorâș; fig. cu ciudă, cu dușmănie. A se uita ponciș. 2. De-a curmezișul, pieziș. ♢ Expr. (Substantivat) A sta de-a poncișul = a se opune, a fi împotrivă. – Ponc (reg. „deal” < magh.) + suf. -iș.

pondera
PONDERÁ, ponderez, vb. I. Tranz. (Livr.) A face ca două fapte să se echilibreze prin opunerea lor una alteia; a echilibra, a cumpăni. ♦ Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni mai cumpătat, mai măsurat; a (se) înfrâna, a (se) stăpâni, a (se) potoli, a (se) tempera. – Din fr. pondérer, lat. ponderare.

ponderabil
PONDERÁBIL, -Ă, ponderabili, -e, adj. Care posedă greutate; care poate fi cântărit. – Din fr. pondérable, lat. ponderabilis.

ponderabilitate
PONDERABILITÁTE s.f. Însușirea unui corp de a fi ponderabil. – Ponderabil + suf. -itate.

ponderal
PONDERÁL, -Ă, ponderali, -e, adj. (Rar) Privitor, referitor la greutate; (din punctul de vedere) al greutății. – Din fr. pondéral.

ponderat
PONDERÁT, -Ă, ponderați, -te, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Care dovedește cumpătare, moderație, echilibru; moderat, echilibrat, cumpătat, chibzuit; măsurat; potolit, liniștit. – Din fr. pondéré.

ponderator
PONDERATÓR, -OÁRE, ponderatori, -oare, adj. Care menține echilibrul între două forțe. – Din fr. pondérateur.

ponderatie
PONDERÁȚIE s.f. (Rar) Moderație, cumpătare; echilibru. – Din fr. pondération, lat. ponderatio.

pondere
PÓNDERE, ponderi, s.f. (Livr.) Greutate; spec. greutate specifică. Pondere atomică. ♦ Fig. Importanță, valoare (în cadrul unui ansamblu de elemente și în raport cu acestea). – Din lat. pondus, -eris.

ponderitate
PONDERITÁTE, ponderități, s.f. (Rar) Greutate specifică. – Din lat. ponderitas.

ponegreala
PONEGREÁLĂ, ponegreli, s.f. Ponegrire. – Ponegri + suf. -eală.

ponegri
PONEGRÍ, ponegresc, vb. IV. Tranz. A vorbi pe cineva de rău; a bârfi, a defăima, a calomnia. ♢ Refl. recipr. Se ponegresc cu orice prilej. – Pref. po- + negri.

ponegrire
PONEGRÍRE, ponegriri, s.f. Acțiunea de a (se) ponegri; bârfire, defăimare, calomniere, ponegreală. – V. ponegri.

ponegritor
PONEGRITÓR, -OÁRE, ponegritori, -oare, adj. Care ponegrește, care cuprinde o defăimare; calomnios. ♦ (Substantivat) Persoană care ponegrește; calomniator. – Ponegri + suf. -tor.

ponei
PÓNEI, ponei, s.m. (La pl.) Rasă de cai caracterizată printr-o greutate mică a corpului și o talie redusă, originară din regiunile cu climat rece și cu vegetație săracă ale Angliei și ale Peninsulei Scandinave; (și la sg.) cal care aparține acestei rase. [Acc. și: ponéi] – Din fr. poney.

ponihos
PONIHÓS, -OÁSĂ adj. v. ponivos.

ponit
PONÍT s.n. (Min.) Carbonat natural de mangan, cu un conținut redus de fier. – De la (n. pr.) Poni.

ponivos
PONIVÓS, -OÁSĂ, ponivoși, -oase, adj., s.m. și f. 1. (Ființă) care are un defect de vedere, care nu vede bine, care suferă de miopie sau nu vede decât cu un singur ochi. 2. (Om) prost, nătâng, leneș sau urâcios. [Var.: ponihós, -oásă adj.] – Poniv (reg. „miop” < rus.) + suf. -os.

ponor
PONÓR, ponoare, s.n. 1. (Pop.) Povârniș abrupt sau adâncitură formată prin prăbușirea, ruperea sau alunecarea unor straturi de teren. 2. Formă de relief rezultată prin asocierea liniară și laterală a dolinelor, care dă terenurilor calcaroase un aspect adâncit. – Din sl. ponorŭ.

ponorit
PONORÍT, -Ă, ponoriți, -te, adj. (Reg.; despre terenuri) Foarte înclinat, abrupt. ♦ Prăbușit, surpat. – V. ponorî.

ponori
PONORÎ́, ponorăsc, vb. IV. Refl. (Reg.; despre terenuri) A se prăbuși, a se surpa. – Din ponor.

ponos
PONÓS, ponoase, s.n. 1. (Pop.) Consecință neplăcută; necaz, neajuns; nemulțumire, supărare. A trage ponoasele. ♢ Expr. (Reg.) A-și face ponos cu cineva = a ajunge la neplăceri cu cineva, a-și pricinui supărare, necaz. A-i purta (cuiva) ponos = a avea necaz pe cineva, a-i purta ranchiună, a-l dușmăni. 2. (Pop.) Clevetire, defăimare; injurie, calomnie, insultă. ♦ Nume rău, poreclă (defăimătoare). 3. (Înv. și reg.) Acuzare, învinuire; pâră, protest; (concr.) plângere, reclamație, jalbă. 4. (Pop.) Cusur, vină. 5. (Reg.) Glumă, șotie; poznă. – Din sl. ponosŭ.

ponosi
PONOSÍ, ponosesc, vb. IV. Tranz. 1. (Pop.) A face ca un obiect (de îmbrăcăminte) să-și piardă aspectul și coloritul inițial; a murdări, a uza, a degrada, a strica (prin întrebuințare îndelungată). ♢ Refl. Haina s-a ponosit. 2. (Înv. și reg.) A bârfi, a ponegri, a defăima; a calomnia, a discredita. – Din sl. ponositi. Cf. p o n o s.

ponosire
PONOSÍRE, ponosiri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) ponosi (1) și rezultatul ei. – V. ponosi.

ponosit
PONOSÍT, -Ă, ponosiți, -te, adj. (Pop.; mai ales despre obiecte de îmbrăcăminte) Care și-a pierdut aspectul și culoarea inițială; deteriorat, stricat, uzat (prin întrebuințare îndelungată); învechit; sărăcăcios. – V. ponosi.

pont
PONT^1, ponți, s.m. (La unele jocuri de noroc) Pontator^2. – Din fr. ponte.

PONT^2, ponturi, s.n. I. 1. (Fam.) Aluzie răutăcioasă, ironie, împunsătură. ♢ Expr. A vorbi în ponturi = a da să se înțeleagă, a sugera; a vorbi în pilde. A bate (cuiva) pontul = a face (cuiva) aluzie la ceva, a-i da (cuiva) să înțeleagă ceva. 2. (În limbajul jucătorilor de cărți) Numele uneia dintre cărțile de joc (considerată de obicei cu cea mai mare valoare); p. ext. prilej favorabil (la joc). ♢ Expr. A-i face (cuiva) pontul = a înșela (pe cineva). (Fam.) A vinde (cuiva) pontul = a dezvălui (cuiva) un secret prin care poate obține un avantaj, un profit. II. (Înv.) 1. Punct (în spațiu sau în timp); limită. ♢ Loc. adv. (Fam.) La pont = la momentul potrivit, la timp, la țanc. ♢ Expr. A pune pont = a hotărî, a fixa locul potrivit pentru ceva. 2. Articol, paragraf dintr-o lege, dintr-un statut, dintr-o convenție; p. ext. legea, statutul etc. respectiv. ♦ Condiție de învoială agricolă impusă țăranilor în trecut. 3. Problemă sau parte a unei probleme în discuție; idee, principiu care stă la baza unei discuții; punct. – Din magh. pont.

ponta
PONTÁ^3, pers. 3 pontează, vb. I. Intranz. (Despre câinii de vânătoare) A se opri în loc (cu capul ridicat, cu urechile ciulite) pentru a adulmeca sau a aținti vânatul. ♦ tranz. A pironi cu privirea, a aținti animalul urmărit. [Var.: (rar) poantá vb. I.] – Din fr. pointer.

PONTÁ^2, pontez, vb. I. Intranz. și tranz. A miza o sumă de bani la un joc de noroc. – Din fr. ponter.

PONTÁ^1, pontez, vb. I. Tranz., Intranz. A-și înregistra prezența la locul de muncă în vederea calculării salariului. ♦ Tranz. A marca, a înregistra timpul de muncă sau cantitatea lucrului efectuat în vederea plății. – Din fr. pointer.

pontaj
PONTÁJ, pontaje, s.n. Operație prin care se înregistrează prezența muncitorilor la locul de muncă, cantitatea produselor efectuate într-un anumit interval de timp sau timpul folosit pentru efectuarea unei lucrări, în vederea calculării salariului sau a plății; pontare^1. – Din fr. pointage.

pontare
PONTÁRE, pontări, s.f. Acțiunea de a ponta^1 și rezultatul ei; pontaj. – V. ponta^1.

PONTARE^2, pontări, s.f. Acțiunea de a ponta^2 și rezultatul ei. – V. ponta^2.

pontas
PONTÁȘ^1, pontași, s.m. (Înv.) Țăran clăcaș. – Pont^2 + suf. -aș.

PONTÁȘ^2, pontași, s.m. (Înv.) Pontator^2. – Ponta^2 + suf. -aș.

pontat
PONTÁT s.n. (Rar) Faptul de a ponta^1. – V. ponta^1.

pontator
PONTATÓR^1, -OÁRE, pontatori, -oare, s.m. și f. Persoană care înregistrează prezența muncitorilor la locul de muncă sau calitatea și cantitatea produselor efectuate de aceștia într-un anumit interval de timp. – Ponta^1 + suf. -tor.

PONTATÓR^2, pontatori, s.m. Persoană care pontează^2 bani la jocurile de noroc; pont^1, pontaș^2. – Ponta^2 + suf. -tor.

ponta
PÓNTĂ, ponte, s.f. Proces de depunere a icrelor la pești și a ouălor la păsări, la insecte, la reptile etc.; p. ext. icrele, ouăle depuse în urma acestui proces. – Din fr. ponte.

pontefice
PONTÉFICE s.m. v. pontifice.

pontic
PÓNTIC, -Ă, pontici, -ce, adj. (Livr.) Din regiunea Mării Negre, care aparține Mării Negre, privitor la Marea Neagră. – Din lat. Ponticus, fr. pontique.

pontif
PONTÍF, pontifi, s.m. (În Roma antică) Preot din colegiul sacerdotal suprem, însărcinat cu supravegherea cultului religios și a celorlalți preoți; p. ext. grad înalt în ierarhia sacerdotală la diferite popoare; (astăzi) înalt demnitar ecleziastic, arhiereu, prelat. ♦ Șeful suprem al Bisericii catolice; papă. ♦ Fig. (adesea ir.) Persoană care are pretenția sau este considerată a fi o autoritate indiscutabilă într-un anumit domeniu. – Din fr. pontife.

pontifical
PONTIFICÁL, -Ă, pontificali, -e, adj. Care ține de pontif sau de autoritatea unui pontif, privitor la pontif; spec. care ține de papă sau de autoritatea lui, privitor la papă, papal. – Din fr. pontifical, lat. pontificalis.

pontificat
PONTIFICÁT, pontificate, s.n. Demnitate de pontif, de papă; perioadă de timp în care un pontif, un papă își exercită funcția. – Din fr. pontificat, lat. pontificatus.

pontifice
PONTÍFICE, pontifici, s.m. (Rar) Pontif. [Var.: (înv.) pontéfice s.m.] – Din lat. pontifex, -cis, it. pontefice.

pontil
PONTÍL, pontile, s.n. (Mar.) Stâlp de susținere în interiorul compartimentelor unei nave. – Cf. fr. é p o n t i l l e.

pontilare
PONTILÁRE, pontilări, s.f. (Mar.) Întărire a compartimentelor unei nave cu ajutorul pontilelor. – Din pontil.

ponton
PONTÓN, pontoane, s.n. 1. Ambarcație, de obicei fixă, care susține o instalație unde acostează navele. 2. Pod plutitor improvizat a cărui platformă este susținută de bărci sau de alte vase legate între ele; fiecare dintre ambarcațiile care susțin platforma unui astfel de pod. 3. Vas fără motor și fără punte, care se remorchează la un vas cu motor și cu care se transportă mărfurile dintr-un port sau se ancorează bastimentele mai mari. – Din fr. ponton.

pontonier
PONTONIÉR, pontonieri, s.m. 1. Militar aparținând unor trupe de geniu specializate în construcția de pontoane și de alte lucrări necesare trecerii (unei armate) peste o apă. 2. (Rar) Persoană care face serviciul la un ponton. [Pr.: -ni-er] – Din fr. pontonnier.

pontian
PONȚIÁN, -Ă, ponțieni, -e, s.n., adj. (Geol.) 1. S.n. Al doilea etaj al pliocenului (reprezentat în țara noastră prin marne argiloase cenușii, care constituie un acoperiș protector pentru zăcămintele de petrol). ♢ (Adjectival) Etaj ponțian. ♦ Sistem de straturi din ponțian (1). 2. Adj. Care aparține ponțianului (1), privitor la ponțian, caracteristic ponțianului. [Pr.: -ți-an] – Din fr. pontien.

pop
POP^1, popi, s.m. 1. Stâlp, bârnă, par, prăjină etc. având diverse întrebuințări, mai ales ca element de susținere sau de sprijin: a) bucată lungă de lemn, prăjină sau par, folosite pentru a sprijini în mod provizoriu un gard, crengile unui pom etc.; proptea, sprijin; b) stâlp sau bârnă groasă de lemn cu care se susține provizoriu sau se consolidează un zid, un planșeu, un acoperiș; c) fiecare dintre stâlpii unei prispe sau ai unui pridvor care, având unul dintre capete înfipt în talpa prispei, susțin cu celălalt capăt streașina acoperișului; d) (reg.) fiecare dintre stâlpii care, având unul dintre capete înfipt în pământ, susțin un gard sau o poartă. ♦ Bețișor așezat în cutia de rezonanță a unor instrumente cu coarde. 2. (Reg.) Nume dat mai multor piese, obiecte sau părți ale acestora, asemănătoare ca formă sau ca întrebuințare cu un pop^1 (1) ori executate dintr-un pop^1. 3. Grămadă de snopi sau de mănunchi de cânepă ori de alte plante, așezate în picioare ca să se usuce. [Pl. și: (3, n.) popuri] – Din bg. pop.

POP^2, s.n. invar., adj. invar. 1. S.n. invar. Bucată de muzică ușoară cu temă și linie melodică inspirată din muzica folclorică. 2. Adj. invar. (În sintagma) Muzică pop = muzică ușoară sau rock, cu largă audiență la public. – Cuv. engl.

popas
POPÁS, popasuri, s.n. 1. Oprire pentru odihnă în timpul unui drum mai lung; ședere mai îndelungată într-un loc (în timpul unei călătorii). ♦ (Pop.) Pauză în timpul unei activități; odihnă. ♢ Loc. adj., adv. Fără popas (sau popasuri) = neîncetat, neîntrerupt; continuu. ♢ Loc. adv. (Rar) În popasuri = agale, alene, cu întreruperi. ♢ Expr. A nu avea popas (sau popasuri) = a nu avea astâmpăr, a nu avea liniște, a nu-și găsi locul. 2. Loc în care se oprește cineva pentru a poposi; loc destinat pentru oprire. – Din sl. popasŭ.

popaz
POPÁZ s.m. 1. Plantă mare, tropicală, din familia liliaceelor, cu frunze lungi și înguste (Sabadilla officinalis). 2. (Colectiv) Semințele negricioase și otrăvitoare, în formă de seceră, ale popazului (1), care au diverse întrebuințări în medicină. – Din tc. papaz.

popa
PÓPĂ, popi, s.m. 1. (Pop.) Preot. ♢ Expr. A plăti ca popă = a plăti sigur (și până la ultimul ban). A (i) se duce (sau a-i merge) cuiva vestea (sau buhul) ca de popă tuns = a stârni vâlvă cu o faptă neobișnuită; a se face mare zarvă în jurul cuiva sau a ceva. A-și găsi popa = a găsi pe cineva pe care nu-l poți birui, înșela, amăgi, domina; a i se înfunda cuiva. A-i fi (cuiva) popa = a domina, a tempera (pe cineva), a face (pe cineva) să se cumințească, a-i veni (cuiva) de hac; a învăța (pe cineva) minte. A călca a popă = a) (mai ales la forma negativă) a da semne de seriozitate, a inspira încredere; b) a-și da aere, ifose, a face pe grozavul. A da ortul popii = a muri. 2. Numele uneia dintre cărțile de joc, care are imprimată pe una dintre părți o imagine asemănătoare cu a unui rege; rigă, crai, rege. ♢ Popa prostul = numele unui joc de cărți, în care pierde jucătorul care rămâne cu popa (2). ♢ Expr. (A umbla cu) uite popa, nu e popa, se spune despre o persoană nehotărâtă sau care manifestă o atitudine inconsecventă, schimbându-și ușor părerile, felul de a gândi sau de a acționa. 3. Nume dat celei mai mari piese de la jocul de popice. – Din sl. popŭ.

popac
POPẤC interj. (Pop. și fam.) Exclamație (de surprindere, de mirare) care se rostește la apariția neașteptată a cuiva. – Onomatopee.

popalnic
POPẤLNIC s.m. v. popilnic.

popandac
POPÂNDÁC, popândaci, s.m. (Mai ales la pl.) Formație vegetală alcătuită din rogoz, care crește în grupuri în mocirlele sau în bălțile din câmpie, având din depărtare aspectul unor mici insule. – Et. nec.

popandau
POPÂNDẮU, popândăi, s.m. 1. Specie de mamifer rozător mic de câmpie cu ochii mari, cu corpul lung până la 20 cm, cu blana de culoare galbenă-cenușie și cu coada stufoasă, dar mai scurtă decât a veveriței; popândoc (1), popândeț (1) (Citellus citellus). ♢ Expr. (Adverbial) A sta popândău = a sta drept, nemișcat în fața sau în drumul cuiva. 2. (Pop.) Sperietoare de păsări; momâie, popândeț (2). – Et. nec. Cf. p o p 1.

popandet
POPÂNDÉȚ, (1) popândeți, s.m., (2) popândețe, s.n. (Reg.) 1. S.m. Numele a două specii de rozătoare: a) șoarece de câmp; b) popândău (1). 2. S.n. Sperietoare de păsări; momâie, popândău (2), poponeț^1 (2). – Din popândău.

popandoc
POPÂNDÓC, -OÁCĂ, popândoci, -oace, s.m., adj. 1. S.m. (Reg.) Numele a două specii de rozătoare: a) șoarece de câmp; b) popândău (1). ♦ (Adverbial) Drept, în picioare. 2. S.m. (Fam.) Epitet glumeț pentru un copil mic. 3. Adj., s.m. (Fam.) (Om) mic de statură, scund. – Et. nec. Cf. p o p â n d ă u.

popenchi
POPÉNCHI, popenchi, s.m. Numele a două specii de ciuperci comestibile (Coprinus atramentarius și comatus). – Et. nec.

popesc
POPÉSC, -EÁSCĂ, popești, adj. (Pop.) Care aparține unui popă (1), propriu, caracteristic unui popă, de popă; preoțesc. ♢ Mere popești = soi de mere dulci și gustoase. Pere popești = soi de pere dulci. ♦ (Pop.) Din neam de popă (1). ♦ Fig. (Despre voce) Cu timbru nazal, ușor cântat, specific popilor (1). ♦ Fig. De dimensiuni, de proporții mari. – Popă + suf. -esc.

popeste
POPÉȘTE adv. (Pop. și fam.) În felul popilor (1), ca popii. ♢ Expr. A călca popește = a fi mândru fără motiv, a-și da ifose, a face pe grozavul. A dormi (sau a mânca) popește = a dormi (sau a mânca) zdravăn, strașnic, mult. – Popă + suf. -ește.

popi
POPÍ, popesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) hirotonisi, a (se) preoți. – Din popă.

popic
POPÍC, popice, s.n. 1. (La pl.) Joc distractiv la care se folosesc nouă bucăți de lemn cilindrice, fasonate la strung și așezate într-o anumită ordine, jucătorii urmărind să răstoarne cât mai multe dintre ele de la distanță, cu o bilă mare de lemn aruncată pe un jgheab; (și la sg.) fiecare dintre cele nouă piese ale jocului. ♦ (La pl.) Popicărie. 2. Piesă mică de lemn folosită ca proptea în construcția tunelurilor. [Var.: (reg.) popícă s.f.] – Pop^1 + suf. -ic.

popicar
POPICÁR, -Ă, popicari, -e, s.m. și f. Jucător de popice (1). – Popic + suf. -ar.

popica
POPÍCĂ s.f. v. popic.

popicarie
POPICĂRÍE, popicării, s.f. Loc, teren, local (special amenajat) unde se joacă popice (1). – Popic + suf. -ărie.

popie
POPÍE s.f. (Pop. și fam.) Preoție. – Popă + suf. -ie.

popilnic
POPÍLNIC, popilnici, s.m. 1. Mică plantă erbacee cu tulpină scurtă, cu două frunze mari în formă de rinichi, cu o floare de culoare roșu-închis situată în vârful tulpinii și cu rizom târâtor, folosit la prepararea unui ceai expectorant (Asarum europaeum). 2. (Și în sintagma popâlnic iepuresc) Mică plantă erbacee din familia ranunculaceelor, cu frunza lucitoare și cu flori violacee, trandafirii sau albe (Hepatica nobilis). [Var.: (reg.) popấlnic, pochívnic s.m.] – Cf. pol. k o p y t n i k, scr. k o p i t n i c.

popime
POPÍME s.f. (Pop. și fam.; colectiv) Mulțime de popi (1); preoțime. – Popă + suf. -ime.

popinca
POPÍNCĂ, popinci, s.f. Numele a două specii de ciuperci comestibile (Pholiota mutabilis și Pluteus cervinus). – Pop^1 + suf. -incă.

popistra
POPISTRÁ, popistrez, vb. I. Tranz. (Reg.) A stropi; p. ext. a împestrița. [Var.: popistrí vb. IV] – Et. nec.

popistri
POPISTRÍ vb. IV. v. popistra.

poplin
POPLÍN, poplinuri, s.n. Țesătură lucioasă de bumbac mercerizat, cu firele de urzeală mai subțiri decât cele de băteală, folosită mai ales pentru cămăși bărbătești sau pentru îmbrăcăminte ușoară femeiască; (la pl.) sortimente diferite de țesături din asemenea fire. – Din germ. Pop(e)lin, fr. popeline.

popol
PÓPOL s.m. v. popor.

poponeata
POPONEÁȚĂ s.f. v. poponeț^3.

poponete
POPONÉTE s.m. v. poponeț^1.

poponet
POPONÉȚ^1, poponeți, s.m. (Reg.) 1. Șoarece de câmp; șoarece de pădure. ♢ Expr. (Adverbial) A sta (sau a rămâne etc.) poponeț = a sta (sau a rămâne) în picioare, țeapăn, nemișcat; a sta izolat de alții. A veni poponeț = a veni, a apărea pe neașteptate; a da buzna (peste cineva). A sări poponeț = a sări dintr-o dată (cu vorba), a sări tam-nisam. 2. Sperietoare de păsări; momâie, popândău (2), popândeț (2). [Var.: poponéte s.m.] – Et. nec.

POPONÉȚ^2, poponețe, s.n. (Reg.) 1. Feștilă sau fitil de opaiț; p. gener. opaiț. 2. Sfeșnic. – Et. nec.

POPONÉȚ^3, poponețe, s.n. (Fam.) Șezut, dos (de copil). [Var.: poponeáță s.f.] – Din popou.

POPONÉȚ^4 s.m. (Bot.; pop.) Volbură (Convolvulus arvensis). – Cf. scr. p o p o n a c, ucr. o p o n e ț.

popor
POPÓR, popoare, s.n. 1. Formă istorică de comunitate umană, superioară tribului și anterioară națiunii, ai cărei membri locuiesc pe același teritoriu, vorbesc aceeași limbă și au aceeași tradiție culturală. 2. Totalitatea locuitorilor unei țări, populația unei țări; cetățenii unui stat; națiune, neam, norod. ♦ (Înv.) Populația unei cetăți, a unui oraș, a unui sat (ori a unei părți dintr-un sat) sau a unei unități teritoriale formate din mai multe sate. 3. Masa muncitoare; grosul populației; norod; spec. țărănime. ♢ Loc. adj. Din popor = care face parte din grosul populației; de origine socială modestă. 4. (La sg.; colectiv) Număr nedefinit (dar mare) de persoane, mulțime mare de oameni strânși la un loc; poporație, poporime. 5. (Înv.) Totalitatea credincioșilor care aparțineau aceluiași cult sau aceleiași parohii. [Var.: (înv.) pópol, pópul s.m.] – Cf. lat. p o p u l u s, it. p o p o l o.

poporal
POPORÁL, -Ă, poporali, -e, adj. (Înv.) Popular. – Popor + suf. -al.

poporan
POPORÁN, -Ă, poporani, -e, adj., s.m. și f. I. Adj. 1. Care aparține poporanismului, privitor la poporanism. 2. (Înv. și pop.) Popular. II. S.m. și f. 1. (Ieșit din uz) Persoană care făcea parte din grosul populației; spec. sătean, țăran. 2. (Înv. și reg.) Enoriaș. – Popor + suf. -an.

poporaneitate
POPORANEITÁTE s.f. (Rar) Caracter popular. [Pr.: -ne-i-] – Din poporan.

poporanism
POPORANÍSM s.n. 1. Curent social-politic de la sfârșitul sec. XIX și începutul sec. XX, care considera țărănimea drept elementul de bază al dezvoltării sociale. ♦ Curent literar care înfățișa cu precădere țărănimea. 2. (Rar) Dragoste, atașament față de popor. – Poporan + suf. -ism.

poporanist
POPORANÍST, -Ă, poporaniști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al poporanismului. 2. Adj. Care aparține poporanismului, privitor la poporanism. 3. Adj. (Rar) Privitor la popor, apropiat de popor. – Poporan + suf. -ist.

poporatie
POPORÁȚIE, poporații, s.f. (Înv.) 1. Populație (1). 2. (La sg.; colectiv) Popor (4). [Var.: poporațiúne s.f.] – Din popor (după lat. populatio, fr. population).

poporatiune
POPORAȚIÚNE s.f. v. poporație.

poporime
POPORÍME s.f. 1. (Înv. și reg.) Populație (1). 2. (Înv.) Popor (4). – Popor + suf. -ime.

poporos
POPORÓS, -OÁSĂ, poporoși, -oase, adj. (Înv.; despre cetăți, orașe etc.) Populat. – Popor + suf. -os.

poposi
POPOSÍ, poposesc, vb. IV. Intranz. 1. A se opri undeva pentru a se odihni (puțin) în cursul unei plimbări, al unei călătorii, al unui marș; p. gener. a se opri. ♦ Spec. A rămâne undeva peste noapte. 2. (Rar) A se odihni. – Din popas.

poposire
POPOSÍRE, poposiri, s.f. Faptul de a poposi (1); popas (1), oprire. – V. poposi.

popotar
POPOTÁR, popotari, s.m. Militar însărcinat cu administrarea unei popote. – Popotă + suf. -ar.

popota
POPÓTĂ, popote, s.f. Cantină pentru ofițeri și subofițeri; local unde se află o astfel de cantină. – Din fr. popote.

popou
POPÓU, popouri, s.n. (Fam.) Șezut, dos. – Din germ. Popo.

popreala
POPREÁLĂ, popreli, s.f. 1. (Înv. și reg.) Piedică, obstacol în calea unei acțiuni; poruncă sau măsură prin care se interzice ceva; oprire, interdicție, opreliște. 2. (Pop.) Reținere (provizorie) a cuiva de către o autoritate legală pe timpul unei cercetări penale; închisoare, arest (la domiciliu). ♢ Loc. vb. A pune (pe cineva) la popreală = a aresta, a ține la arest; a băga la închisoare. – Popri + suf. -eală.

popri
POPRÍ, popresc, vb. IV. Tranz. 1. (Pop.) A împiedica, a interzice, a opri. 2. (Pop.) A reține cu forța (în timpul unei cercetări penale); a aresta. 3. (Jur.) A face o poprire. – Din sl. poprĕti.

poprire
POPRÍRE, popriri, s.f. Acțiunea de a popri și rezultatul ei; spec. (Jur.) procedură prin care un creditor urmărește (pe bază de hotărâre judecătorească) sumele datorate datornicului său de către o a treia persoană; reținere din salariul cuiva (în contul unei datorii); p. ext. sechestru. – V. popri.

poprit
POPRÍT, -Ă, popriți, -te, adj. 1. (Jur.; despre bunuri, bani) Pe care s-a aplicat o poprire. 2. (Înv.) Interzis, oprit. ♦ (Despre oameni) Reținut, arestat. – V. popri.

popritor
POPRITÓR, -OÁRE, popritori, -oare, adj. Care poprește, care sechestrează, care are putere de sechestru. – Popri + suf. -tor.

popul
PÓPUL s.m. v. popor.

popula
POPULÁ, populez, vb. I. Tranz. A aduce, a așeza locuitori pe un anumit teritoriu. ♦ A ocupa, a umple cu oameni. ♦ A aduce animale și a le stabili într-o regiune (în care nu se găseau sau erau prea puține). ♦ (Despre oameni, animale sau plante) A se afla pe un anumit teritoriu, a fi răspândit într-o anumită regiune. – Din lat. populare (cu sensul fr. peupler).

populament
POPULAMÉNT s.n. (Colectiv) Arboret de aceeași vârstă sau din aceeași specie. ♦ Arboret din mai multe specii. – Cf. fr. p e u p l e m e n t.

popular
POPULÁR, -Ă, populari, -e, adj. 1. Care aparține poporului, privitor la popor, care provine din popor. ♦ Care este alcătuit din oameni din popor și lucrează pentru popor. 2. Creat de popor; specific unui popor, caracteristic culturii lui. 3. Care este făcut pentru popor, creat pentru necesitățile poporului; accesibil tuturor. ♦ (Despre expuneri, prelegeri, lucrări) Care poate fi înțeles cu ușurință de oricine; simplu, natural. 4. Care este iubit de popor, care se bucură de simpatia, de considerația opiniei publice; p. ext. cunoscut de toți. ♦ Care are o comportare prietenoasă, cordială, atentă față de toată lumea. – Din fr. populaire.

populare
POPULÁRE, populări, s.f. Acțiunea de a popula și rezultatul ei. – V. popula.

popularitate
POPULARITÁTE s.f. Calitatea de a fi popular (4); p. ext. faimă, renume. – Din fr. popularité.

populariza
POPULARIZÁ, popularizez, vb. I. Tranz. A răspândi, a face să fie cunoscută de către un număr mare de oameni, într-o formă accesibilă, o persoană, o idee, o știință etc. – Din fr. populariser.

popularizant
POPULARIZÁNT, -Ă, popularizanți, -te, adj. (Rar) Popularizator. – Populariza + suf. -ant.

popularizare
POPULARIZÁRE, popularizări, s.f. Acțiunea de a populariza și rezultatul ei. – V. populariza.

popularizat
POPULARIZÁT, -Ă, popularizați, -te, adj. 1. Care este răspândit, cunoscut în masele largi. 2. Care este pe înțelesul publicului larg. – V. populariza.

popularizator
POPULARIZATÓR, -OÁRE, popularizatori, -oare, adj. (Și substantivat) Care popularizează; popularizant. – Populariza + suf. -tor.

populat
POPULÁT, -Ă, populați, -te, adj. Care este locuit; cu populație (deasă); poporos. – V. popula.

populatie
POPULÁȚIE, populații, s.f. 1. Totalitatea locuitorilor unei țări, ai unei regiuni, ai unui oraș etc., poporație, poporime. ♦ Totalitatea indivizilor animali sau vegetali (din aceeași specie) răspândiți pe un anumit teritoriu. 2. (În sintagma) Populație de stele = ansamblu de stele grupate după vechime, poziție, compoziție chimică etc. [Var.: (înv.) populațiúne s.f.] – Din fr. population.

populatiune
POPULAȚIÚNE s.f. v. populație.

popusta
POPÚSTĂ, popuste, s.f. (Reg.) Frânghie verticală care ține carmacele în poziția lor în timpul pescuitului și care se lasă întotdeauna mai lungă decât adâncimea apei. – Din ucr. popusta.

popusoi
POPUȘÓI s.m., s.n. v. păpușoi.

popusoiste
POPUȘOÍȘTE s.f. v. păpușoiște.

por
POR, pori, s.m. 1. Mic orificiu pe suprafața pielii, care corespunde cu canalul excretor al glandelor sudoripare și sebacee. 2. Orificiu în membrana primară al celulelor vegetale, prin care se asigură schimbul de apă, de gaze și de substanțe nutritive. 3. Gol de mici dimensiuni în masa unui corp solid sau a unui agregat de substanțe solide. – Din fr. pore, lat. porus.

porc
PORC, porci, s.m. 1. Mamifer domestic omnivor, cu capul de formă conică, cu botul alungit, cu corpul acoperit cu păr aspru, scurt și relativ rar, crescut pentru carnea și grăsimea lui (Sus scrofa domestica). ♢ Porc sălbatic (sau mistreț) = mistreț. ♢ Expr. A tăcea ca porcul în păpușoi (sau în cucuruz) = a tăcea prefăcându-se că este preocupat de ceva foarte important spre a nu răspunde la aluzii sau la învinuiri directe. A mâna porcii la jir = a dormi sforăind tare. N-am păzit (sau n-am păscut) porcii împreună = nu suntem egali spre a-ți permite gesturi de familiaritate cu mine. A îngrășa porcul în ajun = a încerca (zadarnic) să recuperezi în ultimul moment timpul multă vreme pierdut. A face (pe cineva) albie (sau troacă) de porci = a certa (pe cineva) cu vorbe aspre, injurioase. ♦ P. restr. Carne de porc (1). ♦ Compuse: porc-spinos (sau -ghimpos) = (la pl.) gen de mamifere rozătoare, sălbatice, de talie mijlocie, cu spatele și părțile laterale acoperite de spini lungi, puternici și cu pieptul și abdomenul prevăzute cu peri tari (Hystrix); (și la sg.) animal care face parte din acest gen; porc-de-mare = pește marin de culoare neagră, cu corpul acoperit de solzi ascuțiți care conțin venin (Scorpaena scrofa). 2. Epitet depreciativ pentru un om obraznic, grosolan, nerușinat, josnic, ticălos, mișel. ♢ Expr. Porc de câine = om de nimic, netrebnic, ticălos. – Lat. porcus.

porcar
PORCÁR, porcari, s.m. Persoană care păzește (și îngrijește) porcii (1). [Var.: (pop.) purcár s.m.] – Porc + suf. -ar. Cf. lat. p o r c a r i u s.

porcai
PORCĂÍ, porcăiesc, vb. IV. (Fam.) 1. Tranz. și refl. recipr. A (se) insulta în mod grosolan. 2. Refl. A se purta ca un porc (2). – Porc + suf. -ăi.

porcarie
PORCĂRÍE, porcării, s.f. 1. Crescătorie de porci (1). 2. (Reg.; la sg. cu sens colectiv) Preparate din carne de porc (1). 3. Fig. (Fam.) Murdărie mare, loc sau lucru murdar; faptă sau vorbă indecentă, grosolană, necinstită. ♦ Lucru prost făcut. – Porc + suf. -ărie.

porcelan
PORCELÁN s.n. v. porțelan.

porcesc
PORCÉSC, -EÁSCĂ, porcești, adj. 1. De porc (1), privitor la porc, al porcului. ♢ Expr. (Fam.) A avea noroc porcesc = a avea noroc mare. 2. (Despre unele specii de fructe, legume etc.) Care este de calitate inferioară. Cartofi porcești. – Porc + suf. -esc.

porcin
PORCÍN, -Ă, porcini, -e, adj., s.f. 1. Adj. De porc (1); privitor la porci, caracteristic, propriu porcilor; ca de porc. 2. S.f. (La pl.) Nume generic dat porcilor (1); (și la sg.) porc (1). – Din lat. porcinus, fr. porcin.

porcoi
PORCÓI, porcoaie, s.n. Grămadă de fân sau de paie; spec. căpiță. ♦ P. gener. Grămadă, morman, maldăr. [Var.: purcói s.n.] – Porc + suf. -oi.

porcoias
PORCOIÁȘ, porcoiașe, s.n. Diminutiv al lui porcoi. – Porcoi + suf. -aș.

porcos
PORCÓS, -OÁSĂ, porcoși, -oase, adj. (Despre oameni) Care se poartă, care vorbește ca un porc (2); grosolan, vulgar; (despre cuvinte, expresii, purtare etc.) indecent, necuviincios, grosolan; vulgar, trivial, obscen. – Porc + suf. -os.

porculet
PORCULÉȚ, porculeți, s.m. Porcușor (1). – Porc + suf. -uleț.

porcusor
PORCUȘÓR, porcușori, s.m. 1. Diminutiv al lui porc; porculeț. 2. Specie de pește mărunt cu corpul în formă de fus, de culoare deschisă, cu un șir de pete negricioase pe laturi și cu două mustăți în colțul gurii, care trăiește în apele din regiunile de dealuri sau de șes (Gobio gobio). – Porc + suf. -ușor.

porecla
PORÉCLĂ, porecle, s.f. 1. Supranume dat, de obicei în bătaie de joc, unei persoane, mai ales în legătură cu o trăsătură caracteristică a aspectului său exterior, a psihicului sau a activității sale. 2. (Înv. și reg.) Nume de familie. [Var.: (reg.) polícră, poríclă s.f.] – Din sl. poreklo.

porecli
PORECLÍ, poreclesc, vb. IV. Tranz. 1. A da cuiva o poreclă (1). 2. (Înv. și reg.) A da cuiva un nume; a numi. [Var.: (reg.) poroclí vb. IV] – Din poreclă.

poreclire
PORECLÍRE, porecliri, s.f. Faptul de a porecli. – V. porecli.

porfir
PORFÍR, porfire, s.n. Rocă vulcanică dură, formată din cristale mari de feldspat, cuarț etc. înglobate într-o masă de feldspat măruntă sau sticloasă. [Var.: (reg.) porfíră s.f.] – Din ngr. porfirítis, fr. porphyre.

porfira
PORFÍRĂ^1, porfire, s.f. (Înv.) Purpură. – Din ngr. porfíra.

PORFÍRĂ^2 s.f. v. porfir.

porfiric
PORFÍRIC, -Ă, porfirici, -ce, adj. Care conține porfir; care are compoziția sau structura porfirului, caracterizându-se prin existența unor cristale mari prinse într-o masă sticloasă sau foarte mărunt cristalizată. – Din fr. porphyrique.

porfirie
PORFIRÍE, porfirii, s.f. Boală provocată de unele tulburări în metabolismul pigmentului sangvin, caracterizată prin producerea excesivă de porfirine, care se elimină în cantități mari prin urină. – Din fr. porphyrie.

porfirina
PORFIRÍNĂ, porfirine, s.f. Substanță chimică naturală care formează structura de bază a hemoglobinei și a clorofilei. – Din fr. porphyrine.

porfirit
PORFIRÍT, porfirite, s.n. Rocă vulcanică cu aspect de porfir, de obicei în culori închise, folosită mai ales la pavaj. – Din fr. porphyrite, germ. Porphyrit.

porfiriu
PORFIRÍU, -ÍE, porfirii, adj. De culoarea purpurei; roșu-aprins; purpuriu, vișiniu, stacojiu. – Porfiră^1 + suf. -iu.

porfirogenet
PORFIROGENÉT, -Ă, porfirogeneți, -te, s.m. și f. (De obicei art.) Titlu atribuit principilor bizantini născuți în timpul domniei tatălui lor. – Din ngr. porfiroghénetos „născut în purpură”.

porfiroid
PORFIROÍD, -Ă, porfiroizi, -de, adj. De natura porfirului, asemănător cu porfirul. – Din fr. porphyroïde.

poricla
PORÍCLĂ s.f. v. poreclă.

porifer
PORIFÉR, -Ă, poriferi, -e, adj. (Rar) Care provoacă porozitatea unui material. – Din fr. poriphère.

porneala
PORNEÁLĂ, porneli, s.f. (Pop.) 1. Pornire (la drum); plecare. 2. Loc de pășune rezervat oilor cu lapte. – Porni + suf. -eală.

porni
PORNÍ, pornesc, vb. IV. 1. Intranz. și refl. (Despre ființe) A pleca din locul în care se află, a se pune în mișcare, a se îndrepta spre ceva, a purcede; p. ext. a merge. ♢ Expr. (Intranz.) A porni cu stângul = a nu avea succes într-o acțiune. A porni cu dreptul = a izbuti într-o acțiune inițiată. ♦ Tranz. și intranz. (Despre mijloace de locomoție sau obiecte care se deplasează) A (se) pune în mișcare. ♦ (Despre fenomene ale naturii) A începe să se dezlănțuie, să se desfășoare; a se declanșa, a se dezlănțui. ♦ Tranz. (Rar) A duce, a conduce. 2. Intranz. (Despre mașini, motoare etc.) A începe să funcționeze. ♦ Tranz. fact. A pune în funcțiune. ♦ (Despre acțiuni și manifestări ale oamenilor) A începe, a izbucni. ♦ Tranz. A face să înceapă o acțiune. ♢ Expr. A porni judecată (sau proces etc.) = a intenta (cuiva) un proces, a da pe cineva în judecată. 3. Intranz. și refl. (Despre oameni) A se apuca să facă ceva, a începe o acțiune de oarecare durată. ♢ Expr. (Pop.; intranz.) A porni grea = a rămâne însărcinată. ♦ A avea tendința să..., a fi înclinat să... 4. Tranz. A îndemna pe cineva la un lucru; a-l determina să facă ceva; a stimula, a îmboldi. ♦ A întărâta, a ațâța, a înverșuna. – Din sl. porinonti.

pornire
PORNÍRE, porniri, s.f. 1. Acțiunea de a (se) porni și rezultatul ei; plecare. 2. Impuls, îndemn, imbold; p. ext. avânt, elan. 3. Înclinare, predispoziție, tendință. 4. Patimă; înverșunare (împotriva cuiva). – V. porni.

pornit
PORNÍT, -Ă, porniți, -te, adj. 1. Care e gata să..., care e pe punctul să... 2. Înclinat, predispus, aplecat (spre...). 3. Supărat, furios, mânios, înverșunat. – V. porni.

pornitor
PORNITÓR, pornitoare, s.n. (Rar) Aparat, dispozitiv care servește la pornirea unei mașini, a unui mecanism; spec. demaror. – Porni + suf. -tor.

pornitura
PORNITÚRĂ, pornituri, s.f. (Înv. și pop.) Porțiune de teren deplasată prin alunecare. – Porni + suf. -tură.

porno
PÓRNO adj. invar. Care are caracter pornografic. Literatură porno. – Din fr., engl. porno.

pornograf
PORNOGRÁF, pornografi, s.m. Autor de opere pornografice. ♦ Amator de obscenități, de lucruri imorale. – Din fr. pornographe.

pornografic
PORNOGRÁFIC, -Ă, pornografici, -ce, adj. Care conține pornografii; obscen. – Din fr. pornographique.

pornografie
PORNOGRAFÍE, pornografii, s.f. Scriere, desen, fotografie sau gravură obscenă. ♦ Atitudine, faptă, vorbă obscenă. – Din fr. pornographie.

porocli
POROCLÍ vb. IV. v. porecli.

poroinic
PORÓINIC, poroinici, s.m. Nume dat mai multor plante erbacee din familia orhideelor, cu tuberculi, cu frunze oblonge, lucitoare, cu flori mari, plăcut mirositoare, grupate într-un spic și care cresc în păduri umede și umbroase (Orchis). – Et. nec.

poronca
PORÓNCĂ s.f. v. poruncă.

poronceala
PORONCEÁLĂ s.f. v. porunceală.

poronci
PORONCÍ vb. IV. v. porunci.

poroncitor
PORONCITÓR, -OÁRE adj. v. poruncitor.

poroplast
POROPLÁST, poroplaste, s.n. Material plastic poros folosit în construcții. – Cf. engl. p o r o p l a s t i c.

poros
PORÓS, -OÁSĂ, poroși, -oase, adj. Care are pori. ♦ (Despre pământ) Afânat. – Din fr. poreux.

porozimetru
POROZIMÉTRU, porozimetre, s.n. Aparat pentru măsurarea porozității hârtiei. – Din fr. porosimètre.

porozitate
POROZITÁTE s.f. Proprietate a unui corp solid de a fi poros. – Din fr. porosité.

porridge
PÓRRIDGE s.n. Mâncare specifică bucătăriei engleze, preparată din fulgi de ovăz sau de porumb. [Pr.: pórigi] – Cuv. engl.

port
PORT^1- Element de compunere care înseamnă „purtător de...”, „susținător de...”, „purtare de...”, servind la formarea unor substantive. – Din fr. porte-.

PORT^2, (2,3) porturi, s.n. 1. Faptul de a purta sau de a deține. Portul armelor este interzis. 2. Conduită obișnuită, firească, normală. Ori te poartă cum ți-e vorba, ori vorbește cum ți-e portul. 3. Îmbrăcăminte caracteristică unui popor, unei regiuni, unei epoci etc. ♢ Expr. (Pop.) A purta portul (cuiva) = a se asemăna, a se potrivi cu cineva, a fi la fel cu cineva, a se adapta la felul de a fi al cuiva. ♦ Îmbrăcăminte folosită la anumite ocazii. – Din purta (derivat regresiv).

PORT^3, porturi, s.n. 1. Complex tehnic amenajat pe malul unei ape navigabile, prevăzut cu instalațiile necesare pentru acostarea, încărcarea, descărcarea și repararea navelor. 2. Oraș care are un port (1). – Din fr. port, it. porto.

portabil
PORTÁBIL, -Ă, portabili, -e, adj. Care poate fi transportat cu ușurință, care poate fi purtat cu sine; portativ^2. – Din fr. portable.

portaj
PORTÁJ, portaje, s.n. (Nav.) Parte a unui fluviu în care navigația este imposibilă și ambarcațiunile trebuie transportate pe uscat. – Din fr. portage.

portal
PORTÁL, portaluri, s.n. 1. Intrare principală monumentală într-un edificiu, de obicei încadrată cu un chenar de piatră, de zid sau de lemn și bogat împodobită. 2. Deschidere din piatră sau din metal la intrarea unor poduri mari de cale ferată. 3. Lucrare de zidărie în formă de inel, ridicată la capetele unui tunel pentru a sprijini terenul din jurul acestuia și pentru a opri căderea pământului, a pietrelor etc. – Din germ. Portal, it. portale.

portaltoi
PORTALTÓI, portaltoaie, s.n. Plantă pe care are loc operația altoirii. – Port^1- + altoi (după fr. port-greffe).

portament
PORTAMÉNT, portamente, s.n. (Muz.; indică modul de execuție) Alunecare lină de la un sunet la altul, atingându-se aproape neobservat sunetele intermediare. – Din it. portamento.

portant
PORTÁNT, -Ă, portanți, -te, adj. (Tehn.) Care susține ceva, care poartă ceva. ♢ Forță portantă = portanță. – Din fr. portant.

portanta
PORTÁNȚĂ, portanțe, s.f. Forță care asigură sustentația unui corp în mișcare cufundat într-un fluid. – Din fr. portance.

portar
PORTÁR, portari, s.m. 1. Persoană însărcinată cu paza (intrării) unei întreprinderi, a unei instituții, a unei case de locuit etc. 2. Boier însărcinat cu paza curții domnești (și cu alte treburi de protocol, administrative etc.). ♢ Portar de Suceava (sau al Sucevei) = mare dregător însărcinat cu apărarea capitalei și a curții domenești moldovene; comandant suprem al oștirii moldovene din trecut; hatman. 3. Sportiv dintr-o echipă care apără spațiul porții proprii spre a evita primirea de goluri. – Poartă + suf. -ar.

portarma
PORTÁRMĂ s.f. Purtare, deținere a unei arme de foc. Permis de portarmă. – Port^1- + armă.

portativ
PORTATÍV^1, portative, s.n. Grup de cinci linii orizontale, paralele și egal distanțate, pe care și între care se scriu notele muzicale. – Et. nec.

PORTATÍV^2, -Ă, portativi, -e, adj. Ușor de purtat sau de transportat; portabil, transportabil. ♢ Dicționar portativ = dicționar de format mic, ușor de mânuit. – Din fr. portatif.

portavion
PORTAVIÓN, portavioane, s.n. Navă de luptă de mare tonaj, construită special pentru a permite gararea, decolarea și aterizarea avioanelor. [Pr.: -vi-on] – Din fr. porte-avions.

portavoce
PORTAVÓCE, portavoce, s.n. Tub metalic (uneori prevăzut cu megafoane) care face legătura între cabina de comandă și diferitele compartimente sau posturi de lucru de pe o navă și prin care se transmit comunicări verbale în ambele sensuri; p. gener. megafon. – Din it. portavoce.

porta
PÓRTĂ, porte, adj. (Anat.; în sintagma) Venă portă = venă care colectează sângele încărcat cu substanțe nutritive de la organele digestive și îl transportă la ficat. – Din fr. porte.

portareasa
PORTĂREÁSĂ, portărese, s.f. Femeie care are sarcina de a păzi intrarea unei instituții, a unei case etc. ♦ Soția portarului (1). – Portar + suf. -easă.

portarel
PORTĂRÉL, portărei, s.m. 1. Funcționar însărcinat cu executarea unei sentințe judecătorești. 2. Slujbaș domnesc subordonat portarului (2). – Portar + suf. -el.

portbagaj
PORTBAGÁJ, portbagaje, s.n. Dispozitiv (sau spațiu) într-un vehicul de transport în (sau pe) care se țin bagajele. – Din fr. porte-bagages.

portbaioneta
PORTBAIONÉTĂ, portbaionete, s.f. Dispozitiv din piele atașat la o centură militară, în care se fixează și se poartă baioneta. [Pr.: -ba-io-] – Din fr. porte-baïonnette.

portbilet
PORTBILÉT, portbilete, s.n. (Rar) Portofel în care se țin banii de hârtie. – Din fr. porte-billets.

portcart
PORTCÁRT, portcarturi, s.n. 1. Mic portofel în care se țin actele de identitate, cărțile de vizită. 2. Porthartă. – Din fr. porte-cartes.

portchei
PORTCHÉI, portchei, s.n. Inel metalic, toc de piele etc. pentru păstrat cheile. – Port^1- + chei (după fr. porte-clefs).

portcliseu
PORTCLIȘÉU, portclișee, s.n. Casetă de lemn sau metalică în care se introduce placa pe care se fotografiază. – Port^1- + clișeu.

portcontainer
PORTCONTÁINER, portcontainere, s.n. Navă destinată transportului de mărfuri în containere. – Din fr. porte-containers.

portcreion
PORTCREIÓN, portcreioane, s.n. Mic tub din metal, din plastic etc. în care se ține creionul. [Pr.: -cre-ion] – Din fr. porte-crayon.

portcutit
PORTCUȚÍT, portcuțite, s.n. Organ al unei mașini-unelte de așchiere care servește la fixarea în poziția dorită a unuia sau a mai multor cuțite, în vederea prelucrării pieselor. – Port^1- + cuțit (după fr. porte-couteau).

portdrapel
PORTDRAPÉL, (1) s.m., (2) portdrapele, s.n. 1. S.m. Persoană care poartă drapelul unei unități militare, al unei asociații sportive etc. ♦ Fig. Persoană care stă în fruntea unui curent, a unei mișcări; p. ext. idee călăuzitoare. 2. S.n. Toc de piele prins de o curea petrecută peste piept, în care se fixează coada drapelului pentru a putea fi purtat mai ușor. – Port^1- + drapel (1, după fr. porte-drapeau).

portebonheur
PORTE-BONHEUR s.n. Obiect considerat ca aducător de noroc celui care îl poartă; talisman. [Pr.: port-bonór] – Cuv. fr.

portelicopter
PORTELICOPTÉR, portelicoptere, s.n. Navă purtătoare de elicoptere. – Din fr. porte-hélicoptères.

porter
PÓRTER s.n. Bere (englezească) de culoare neagră, tare și amară. – Din engl., fr. porter.

portfard
PORTFÁRD, portfarduri, s.n. Un fel de poșetă mică în care își păstrează femeile fardurile și alte produse cosmetice. – Port^1- + fard.

porthart
PORTHÁRT s.n. v. porthartă.

portharta
PORTHÁRTĂ, porthărți, s.f. Geantă pliantă de piele, de pânză, de mușama etc. în care se păstrează hărți (militare). [Var.: porthárt s.n.] – Port^1- + hartă (după fr. porte-carte).

portic
PORTÍC, porticuri, s.n. Galerie exterioară, mărginită de o colonadă, uneori cu arcade, care servește ca loc de adăpost sau de plimbare în jurul unei piețe, al unei clădiri etc. sau ca intrare monumentală într-un edificiu. [Pl. și: portice] – Din fr. portique, lat. porticus.

portiera
PORTIÉRĂ, portiere, s.f. 1. Ușă cu geam (la un automobil, la un vagon de tren, la un cupeu etc.). 2. (Rar) Draperie atârnată deasupra unei uși (pentru a o masca). [Pr.: -ti-e-] – Din fr. portière.

portita
PORTÍȚĂ, portițe, s.f. Diminutiv al lui poartă. ♢ Expr. Portiță de scăpare = posibilitate de a scăpa dintr-o situație dificilă. – Poartă + suf. -iță.

portjartier
PORTJARTIÉR, portjartiere, s.n. Obiect de îmbrăcăminte femeiască confecționat dintr-un material textil (elastic), de care sunt prinse jartierele. [Pr.: -ti-er] – Port^1- + jartieră (după fr. porte-jarretelles).

portland
PÓRTLAND, s.n. Ciment obținut prin pulverizarea unui amestec de argilă și de cretă calcinată. – Din fr. portland.

portlandian
PORTLANDIÁN, -Ă, portlandieni, -e, s.n., adj. 1. S.n. Ultimul etaj al jurasicului. 2. Adj. Care aparține portlandianului (1), privitor la portlandian. [Pr.: -di-an] – Din fr. portlandien.

portmantou
PORTMANTÓU, portmantouri, s.n. Dispozitiv pe care se atârnă hainele, astfel ca ele să nu se șifoneze. – Din fr. portemanteau.

portmanuscris
PORTMANUSCRÍS, portmanuscrise, s.n. (Tipogr.) Clește de lemn sau de metal care fixează pagina manuscrisului. – Port^1- + manuscris.

portmoneu
PORTMONÉU, portmonee, s.n. Obiect de piele, de pânză etc. în care se țin de obicei banii mărunți. – V. portofel. – Din fr. porte-monnaie.

porto
PÓRTO^1 s.n. Taxă care se plătește pentru expedierea prin poștă a unei scrisori, a unui pachet, a unei sume de bani etc. – Din it. porto.

PÓRTO^2 s.n. Vin roșu, negru sau alb, tare și dulce, originar din Portugalia. – Din fr. porto.

portocal
PORTOCÁL, portocali, s.m. Pom fructifer mediteranean și subtropical, originar din Asia, înalt de 2-4 m, cu frunze persistente, cu flori albe și parfumate, cu fructe sferice, comestibile (Citrus aurantium). [Var.: (înv.) portocálă s.f.] – Din portocală^1 (derivat regresiv).

portocala
PORTOCÁLĂ^1, portocale, s.f. 1. Fructul portocalului, de formă sferică, aromat și zemos, bogat în vitamine, învelit într-o coajă de culoare galbenă-roșiatică. 2. Lumânare lungă și subțire, răsucită ca un ghem, pentru a putea fi ținută mai ușor în mână. – Din ngr. portokáli.

PORTOCÁLĂ^2 s.f. v. portocal.

portocaliu
PORTOCALÍU, -ÍE, portocalii, adj., s.n. 1. Adj. De culoarea portocalei^1 (1) coapte; galben-roșiatic, oranj. 2. S. n Culoare galbenă-roșiatică (a doua din spectrul solar). – Portocală^1 + suf. -iu.

portochelari
PORTOCHELÁRI s.m. Toc de piele, de material plastic, de metal etc. în care se țin ochelarii. – Port^1- + ochelari.

portofei
PORTOFÉI s.n. v. portofel.

portofel
PORTOFÉL, portofele, s.n. Obiect din piele, din material plastic etc., în forma unor coperte mici cu mai multe despărțituri interioare, în care se păstrează bani, acte etc.; portvizit, portofoliu (3). [Var.: (înv.) portoféi, portoféu s.n.] – Din rus. portfel', fr. porte-feuille.

portofeu
PORTOFÉU s.n. v. portofel.

portofoliu
PORTOFÓLIU, portofolii, s.n. 1. (Livr.) Funcție de ministru. ♦ Ministru fără portofoliu = persoană care are funcția de ministru într-un guvern, fără a fi titularul unui minister. 2. (Înv.) Mapă, dosar etc. în care se păstrează acte, hârtii de valoare etc. 3. (Rar) Portofel. 4. Efecte de comerț, valori bancare etc. aflate la dispoziția cuiva. 5. Totalitatea lucrărilor manuscrise aflate în evidența unei edituri, în scopul tipăririi lor. – După it. portafoglio.

portofranc
PORTO-FRÁNC s.n. v.

portofranco
PORTO-FRÁNCO s.n. Port^3 (sau o parte a lui) în care, potrivit unei convenții speciale, mărfurile importate, exportate sau aflate în tranzit nu sunt supuse taxelor vamale. [Var.: porto-fránc s.n.] – Din it. porto-franco.

portolac
PORTOLÁC s.m. v. portulacă.

portorican
PORTORICÁN, -Ă, portoricani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană născută și crescută în Porto Rico. 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din Porto Rico. – Din fr. portoricain.

portpagina
PORTPÁGINĂ, portpagini, s.f. Suport de hârtie sau de carton pe care se așază zațul tipografic al unei pagini pentru a putea fi transportat. – Port^1- + pagină (după fr. porte-page).

portperie
PORTPÉRIE, portperii, s.f. 1. Organ sau piesă a unei mașini (electrice) de care este fixată o perie (de contact). 2. Suport pe care se țin periile. – Port^1- + perie.

portret
PORTRÉT, portrete, s.n. 1. Pictură, desen, sculptură, fotografie etc. care înfățișează chipul unei persoane. ♢ Portret-robot = desen al chipului unei persoane realizat pe baza relatărilor victimei sau ale martorilor. Portret-vorbit = procedeu de identificare criminalistică bazat pe descrierea semnalmentelor infractorului de către victimă sau de către martori. 2. Înfățișare a aspectului fizic și moral al unui personaj într-o operă literară; operă literară cu un asemenea conținut. [Pl. și: (înv.) portreturi] – Din fr. portrait.

portreta
PORTRETÁ, portretez, vb. I. Tranz. (Înv.) A face cuiva un portret (1). – Din portret (după fr. portraiturer).

portretar
PORTRETÁR, portretari, s.m. (Înv.) Portretist (1); p. gener. pictor. – Portret + suf. -ar.

portretist
PORTRETÍST, -Ă, portretiști, -ste s.m. și f. 1. Pictor sau sculptor specializat în portrete (1); portretar. 2. Scriitor specializat în portrete (2). – Din fr. portraitiste.

portretistic
PORTRETÍSTIC, -Ă, portretistici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a picturii, a sculpturii, a fotografiei etc. care cuprinde genul portretului (1). 2. S.f. Creație literară care cultivă portretul (2). 3. Adj. Care aparține portretisticii (1, 2), privitor la portretistică. – Portret + suf. -istică.

portretiza
PORTRETIZÁ, portretizez, vb. I. Tranz. A face cuiva portretul. – Portret + suf. -iza.

portretizare
PORTRETIZÁRE, portretizări, s.f. Acțiunea de a portretiza și rezultatul ei. – V. portretiza.

portsabie
PORTSÁBIE, portsăbii, s.f. Obiect din piele, stofă sau metal prins de centură, în care se fixează sabia. – Port^1- + sabie (după fr. porte-glaive).

portschi
PORTSCHÍ, portschiuri, s.n. Dispozitiv care ajută la transportarea schiurilor (1). ♦ Suport fixat pe capota autoturismelor în vederea transportării schiurilor. – Port^1- + schi.

portscula
PORTSCÚLĂ, portscule, s.f. (Tehn.) Portunealtă. – Port^1- + sculă (după fr. porte-outil).

portsemnal
PORTSEMNÁL, portsemnale, s.n. Suport montat pe un vehicul pentru a susține felinarele de semnalizare. – Port^1- + semnal.

portstindard
PORTSTINDÁRD, portstindarde, s.n. Portdrapel (1). – Port^1- + stindard.

porttabac
PORTTABÁC, porttabacuri, s.n. (Rar) Tabacheră. – Port^1- + tabac.

porttigaret
PORTȚIGARÉT, portțigarete, s.n. 1. Tabacheră. 2. Tub mic de chihlimbar, de lemn, de celuloid etc. în care se fixează țigara pentru a fi fumată. – Din fr. porte-cigarettes.

portuar
PORTUÁR, -Ă, portuari, -e, adj. Care aparține unui port^3, privitor la port^3, de port^3. ♦ Care are port^3 (1). [Pr.: -tu-ar] – Din fr. portuaire.

portughez
PORTUGHÉZ, -Ă, portughezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Portugaliei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Portugaliei sau populației ei, privitor la Portugalia sau la populația ei, originar din Portugalia. ♦ (Substantivat, f.) Limba portugheză. [Pl. (m.) și: portugheji] – Din it. portoghese, germ. Portugiese. Cf. fr. p o r t u g a i s.

portulac
PORTULÁC s.m. v. portulacă.

portulaca
PORTULÁCĂ, portulace, s.f. (Bot.; pop.) Agurijoară. [Var.: portolác, portulác s.m.] – Din lat. portulaca.

portulan
PORTULÁN, portulane, s.n. 1. Publicație-ghid despre o regiune sau despre un port^3, destinată navigatorilor. 2. Hartă de navigație folosită în evul mediu. – Din fr. portulan.

portunealta
PORTUNEÁLTĂ, portunelte, s.f. Piesă sau dispozitiv de prindere a unei unelte în vederea mânuirii ei la prelucrări efectuate manual sau cu mașini-unelte; portsculă. – Port^1- + unealtă (după fr. port-outil).

portvizit
PORTVIZÍT, portvizite, s.n. (Livr.) Portofel (mai ales pentru acte). – Din fr. porte-visite.

portelan
PORȚELÁN, (2) porțelanuri, s.n. 1. Material ceramic alb și translucid obținut prin arderea la temperaturi înalte a unei paste de cuarț, de caolin și de feldspat împreună cu adaosuri de alți componenți, folosit la fabricarea vaselor industriale sau de laborator, a izolatoarelor electrice, a vaselor de uz casnic sau a unor obiecte decorative. 2. Obiect făcut din porțelan (1). [Var.: (rar) porcelán s.n.] – Din germ. Porzellan.

portelanarie
PORȚELĂNĂRÍE, porțelănării, s.f. (Rar) Magazin de porțelanuri (2). – Porțelan + suf. -ărie.

portie
PÓRȚIE, porții, s.f. 1. Cantitate determinată dintr-un material, dintr-o substanță, dintr-un aliment, destinată a fi utilizată dintr-o dată sau într-un anumit interval de timp. 2. (Mai ales în forma porțiune) Parte dintr-un tot (divizat); bucată, fragment. [Var.: porțiúne s.f.] – Din fr. portion.

portiona
PORȚIONÁ, porționez, vb. I. Tranz. A împărți (un aliment) în porții. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. portionner.

portionare
PORȚIONÁRE, porționări, s.f. Acțiunea de a porționa. [Pr.: -ți-o-] – V. porționa.

portiune
PORȚIÚNE s.f. v. porție.

porucic
PORÚCIC, porucici, s.m. (Înv.) Locotenent; p. gener. ofițer (rus). [Var.: parúcic s.m.] – Din rus. porucik.

porumb
PORÚMB, -Ă, (I 1, 2, II) porumbi, s.m., (III) porumbi, -e, adj., (I 3) porumburi, s.n. I. 1. S.m. Plantă din familia gramineelor, cu tulpina înaltă, puternică și groasă, cu frunzele lungi și ascuțite la vârf și cu inflorescența un spic sau un panicul, cultivată ca plantă alimentară, industrială și furajeră; păpușoi, cucuruz, mălai (Zea mays). 2. S.m. Știuletele de porumb (I 1), împreună cu boabele de pe el; boabele desprinse de pe știulete. ♦ Expr. A lua (cuiva) porumbul de pe foc = a dejuca planurile (cuiva), a-i face (cuiva) o festă. 3. S.n. Semănătură, lan de porumb (I 1); porumbiște. II. S.m. (Pop.) Porumbel (I 1). III. Adj. (Pop.) De culoare cenușie-albăstruie; (despre animale și păsări) care are părul, lâna, penele de culoare cenușie-albăstruie; porumbel (IV). – Lat. palumbus.

porumbac
PORUMBÁC, -Ă, porumbaci, -ce, adj., s.m. I. Adj. (Pop.; despre păsări sau despre penele lor; adesea substantivat) Pestriț. II. S.m. Fluture mare de noapte, cu aripile din față galbene cu dungi cafenii și cu cele dindărăt multicolore (Sphinx euphorbiae). – Porumb + suf. -ac.

porumbar
PORUMBÁR^1, porumbari, s.m. Arbust sălbatic din familia rozaceelor, cu ramuri spinoase, cu flori albe și cu fructe sferice de culoare neagră-vineție, cu gust acru, astringent; porumbel (III 2), scorombar (Prunus spinosa). – Porumbă^1 + suf. -ar.

PORUMBÁR^2, (I) porumbare, s.n., (II) porumbari, s.m. I. S.n. 1. Adăpost pentru porumbei (I 1); porumbărie (1), hulubărie. 2. Construcție de nuiele sau de șipci în care se păstrează știuleții de porumb; coșar, pătul, porumbărie (2). II. S.m. (Reg.) Specie de uliu. – Porumb + suf. -ar.

porumbas
PORUMBÁȘ, porumbași, s.m. (Pop.) Porumbel (I 1). – Porumb + suf. -aș.

porumba
PORÚMBĂ^1, porumbe, s.f. Fructul porumbarului^1, sferic, de culoare neagră-vineție, cu gust acru, astringent; scoroambă. – Lat. palumba.

PORÚMBĂ^2, porumbe, s.f. (Pop.) Porumbiță. – Porumb + suf. -ă.

porumbarie
PORUMBĂRÍE, porumbării, s.f. 1. (Reg.) Porumbar^2 (I 1). 2. (Reg.) Porumbar^2 (I 2). 3. Crescătorie de porumbei (I 1). – Porumb + suf. -ărie.

porumbel
PORUMBÉL, -EÁ, porumbei, -ele, subst., adj. I. 1. S.m. Nume dat mai multor specii de păsări sălbatice sau domestice, de talie mijlocie sau mică, cu ciocul scurt, cu penajul extrem de variat (Columba); pasăre aparținând uneia dintre aceste specii; hulub, porumb (II), porumbaș. ♢ Porumbel călător (sau de poștă, voiajor) = porumbel dresat să se întoarcă la locul de unde a fost trimis, folosit pentru transmiterea mesajelor. ♢ Expr. A trăi (sau a se iubi) ca porumbeii (sau ca doi porumbei) = a trăi în dragoste și în bună înțelegere. ♢ Compus: porumbel-râzător = guguștiuc. 2. S.f. (Reg.) Porumbiță. II. S.m. Știulete de porumb cu boabele încă necoapte, în lapte, care se mănâncă fierte sau coapte în spuză. III. 1. S.f. Fructul porumbarului^1, sferic, de culoare neagră-vineție, cu gust acru, astringent; porumbă^1. 2. S.m. (Bot.) Porumbar^1. 3. S.m. (bot.; la pl.) Mică plantă erbacee din familia liliaceelor, cu flori albastre, care crește prin vii și livezi (Muscari botryoides). IV. Adj. (Reg.) Porumb (III). – Porumb + suf. -el, -ea.

porumbiste
PORUMBÍȘTE, porumbiști, s.f. Loc semănat cu porumb (I 1), lan de porumb. ♦ Loc de pe care s-a cules recolta de porumb (I 1), folosit adesea ca pășune. – Porumb + suf. -iște.

porumbita
PORUMBÍȚĂ, porumbițe, s.f. Femela porumbelului (I 1); porumbă^2, hulubiță. ♦ Termen de dezmierdare pentru o fată sau o femeie iubită. – Porumb + suf. -iță.

porunca
PORÚNCĂ, porunci, s.f. 1. Dispoziție (orală sau scrisă) dată de către o autoritate sau de către o persoană cu autoritate și care trebuie executată întocmai; ordin, decizie, hotărâre. ♢ Loc. adv. (Rar) De poruncă = prin constrângere, în silă. ♢ Expr. (Înv.) A avea (pe cineva) sub (sau la) porunca sa = a avea (pe cineva) la dispoziția sa, sub comanda sa. ♦ (Cu valoare de imperativ) Poruncește! porunciți! ♦ (Reg.) Ordin de chemare în armată. 2. (Înv.) Comunicare de interes public, făcută de o autoritate comunală. 3. (În religia creștină; în sintagma) Cele zece porunci = decalogul. 4. (Înv. și pop.) Lege morală; învățătură, precept. [Var.: (reg.) poróncă s.f.] – Din porunci (derivat regresiv).

porunceala
PORUNCEÁLĂ s.f. (Pop.; în loc. adj. și adv.) De (sau pe, după) porunceală = a) (făcut sau acceptat) din ordin, (impus) cu forța; p. ext. (făcut) în silă, de mântuială; b) de (sau pe, după) comandă. [Var.: (reg.) poronceálă s.f.] – Porunci + suf. -eală.

porunci
PORUNCÍ, poruncesc, vb. IV. 1. Tranz. A dispune cu autoritate ca ceva să se îndeplinească (întocmai); a ordona. 2. Tranz. A da comanda să se fabrice, să se confecționeze ceva; a comanda. 3. Tranz. A cere să i se aducă, să i se pună la dispoziție ceva pentru a fi folosit, consumat; a comanda. 4. Tranz. (Pop.) A trimite vorbă, a comunica, a transmite; a vesti. 5. Intranz. A fi stăpân, a conduce în calitate de stăpân. [Var.: (reg.) poroncí vb. IV] – Din sl. porončiti.

poruncitor
PORUNCITÓR, -OÁRE, poruncitori, -oare, adj. 1. Care poruncește (1), ordonă; căruia îi place să poruncească, să domine. Om poruncitor. 2. Care exprimă o poruncă, un ordin; p. ext. autoritar. Ton poruncitor. [Var.: (reg.) poroncitór, -oáre adj.] – Porunci + suf. -tor.

posac
POSÁC, -Ă, posaci, -ce, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Lipsit de veselie, prost dispus; tăcut, morocănos, necomunicativ, nesociabil. ♦ (Despre vreme, peisaje etc.) Care inspiră melancolie; dezolant, deprimat. – Et. nec.

posada
POSÁDĂ, posade, s.f. 1. (Pop.) Curătură (în pădure). ♦ Loc neted pe un deal sau pe un munte unde a existat o așezare omenească. ♦ Loc de odihnă pentru călători. 2. (Pop.) Trecătoare (îngustă) în munți. ♦ Obligație a țăranilor dependenți de a face de strajă în preajma trecătorilor din munți. 3. (Înv.) Loc întărit în mod natural (care servea ca punct de vamă). ♦ Denumire generală a unor dări de vamă. 4. Pârghie cu ajutorul căreia se reglează poziția pietrelor morii în timpul măcinatului, pentru a se obține, după voie, o făină mai mare sau mai fină. ♦ P. gener. (Reg.) Moară. – Din scr. posada.

posaceala
POSĂCEÁLĂ, posăceli, s.f. (Rar) Faptul de a fi posac; lipsă de veselie, proastă dispoziție. – Posac + suf. -eală.

posconita
POSCÓNIȚĂ, posconițe, s.f. Pleavă (amestecată cu sămânță) rămasă de la vânturatul cânepii și folosită adesea ca hrană pentru oi. – Cf. slovacul p o s k o n i c a, magh. p a s z k o n c a.

poseda
POSEDÁ, poséd, vb. I. Tranz. 1. A avea ceva în proprietatea sau în stăpânirea sa, a dispune de ceva; a stăpâni. 2. (La pasiv; despre oameni) A fi dominat de..., a fi stăpânit de... 3. A avea anumite însușiri, caracteristici. 4. A cunoaște bine un lucru; spec. a ști bine o limbă, o disciplină științifică etc. – Din fr. posséder.

posedant
POSEDÁNT, -Ă, posedanți, -te, adj. (Rar) Care posedă (1) ceva. – Din fr. possédant.

posedare
POSEDÁRE, posedări, s.f. (Rar) Faptul de a poseda; stăpânire. – V. poseda.

posedat
POSEDÁT, -Ă, posedați, -te, adj., s.m. și f. (Om) stăpânit de obsesii, de frământări sufletești; p. ext. nebun. – V. poseda.

posesie
POSÉSIE s.f. v. posesiune.

posesiune
POSESIÚNE, posesiuni, s.f. 1. Faptul de a poseda (1); stăpânire a unui lucru; dreptul de a se folosi, de a dispune de ceva. 2. (Înv.) Proprietate (de pământ); moșie. 3. Țară slab dezvoltată, lipsită de independență, stăpânită de un stat mai puternic; colonie. [Pr.: -si-u-. – Var.: posésie s.f.] – Din fr. possesion, lat. possessio, -onis.

posesiv
POSESÍV, -Ă, posesivi, -e, adj. 1. (Gram.; despre unele pronume, adjective, articole) Care arată sau cu ajutorul căruia se exprimă un raport de posesiune (1), de apartenență, de dependență. 2. (Rar) Autoritar. Ton posesiv. – Din fr. possessif, lat. possessivus.

posesor
POSESÓR, -OÁRE, posesori, -oare s.m. și f. 1. Persoană care deține cu titlu de proprietate un bun; persoană căreia îi aparține ceva. ♦ (Înv. și reg.) Arendaș. 2. Persoană care posedă anumite însușiri, caracteristici. Posesorul unui stil elegant de înot. – Din fr. possesseur, lat. possessor, -oris.

posesoriu
POSESÓRIU, -IE, posesorii, adj. (Despre acțiuni judiciare) Prin care se urmărește apărarea, protecția posesiunii. – Din fr. possessoire.

poseur
POSEUR, poseuri, s.m., adj. (Franțuzism) (Persoană îngâmfată) care pozează, studiindu-și în permanență atitudinile, gesturile etc. pentru a face impresie, pentru a epata sau pentru a se evidenția. [Pr.: pozör] – Din fr. poseur.

posibil
POSÍBIL, -Ă, posibili, -e, adj. Care se poate întâmpla sau realiza, care poate fi făcut sau imaginat; care e cu putință; care este permis să se facă. ♦ (Substantivat, n) Ceea ce este cu putință. ♢ Expr. A face tot posibilul = a face tot ce se poate într-o împrejurare, a încerca totul pentru a ajunge la rezultatul dorit. – Din fr. possible, lat. possibilis.

posibilitate
POSIBILITÁTE, (2) posibilități, s.f. 1. Faptul de a fi posibil; ceea ce poate deveni în viitor o realitate. 2. Mijloc de realizare, de înfăptuire a ceva; putință, modalitate. ♦ Posibilități materiale = bani (necesari traiului). ♦ Expr. În măsura (sau în limita) posibilităților = în măsura în care este posibil. ♦ (La pl.) Calități, însușiri care se pot dezvolta, maturiza. Tânăr cu posibilități. – Din fr. possibilité, lat. possibilitas, -atis.

poslujnic
POSLÚJNIC s.m. v. poslușnic.

poslusnic
POSLÚȘNIC, poslușnici, s.m. 1. (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Slujitor boieresc sau mănăstiresc care era scutit de dări. ♦ P. gener. (Înv.) Slujitor, servitor. 2. (Înv.) Infirmier. [Var.: (înv.) poslújnic s.m.] – Din sl. poslušĩnikŭ.

posmag
POSMÁG, posmagi, s.m. (Reg.) Pâine uscată (tăiată felii). ♦ (La sg.) Pesmet. – Din sl. posmagŭ.

posmagi
POSMĂGÍ, posmăgesc, vb. IV. (Reg.) 1. Tranz. A presăra cu posmag o bucată de carne (înainte de a o frige). 2. Refl. A se usca ca un posmag. ♦ (Despre plante) A se ofili, a se veșteji. – Din posmag.

posmagit
POSMĂGÍT, -Ă, posmăgiți, -te, adj. (Reg.) Uscat (ca un posmag). – V. posmăgi.

posologic
POSOLÓGIC, -Ă, posologici, -ce, adj. (Med.) Referitor la posologie, de posologie. – Din fr. posologique.

posologie
POSOLOGÍE s.f. Parte a terapeuticii care se ocupă cu indicațiile referitoare la dozele și la modul în care trebuie administrate medicamentele. – Din fr. posologie.

posomorala
POSOMORÁLĂ, posomoreli, s.f. Tristețe, melancolie; îngrijorare; indispoziție, posomorâre. ♦ Fig. (Rar) Vreme întunecată (și ploioasă). [Var.: posomoreálă s.f.] – Posomorî + suf. -eală.

posomorare
POSOMORẤRE, posomorâri, s.f. Faptul de a (se) posomorî; posomoreală. – V. posomorî.

posomorat
POSOMORẤT, -Ă, posomorâți, -te, adj. (Despre oameni) Rău dispus; trist, mohorât, posac; (despre fața sau privirea oamenilor) care exprimă o rea dispoziție, tristețe. ♦ (Despre obiecte, peisaje etc.) Care este de culoare întunecată; p. ext. care face o impresie tristă; dezolant, sumbru. ♦ Fig. (Despre cer) Acoperit cu nori; p. ext. (despre timp) întunecat, ploios. – V. posomorî.

posomoreala
POSOMOREÁLĂ s.f. v. posomorală.

posomori
POSOMORÍ vb. IV. v. posomorî.

posomori
POSOMORÎ́, posomorăsc, vb. IV. 1. Refl. (Despre oameni sau despre fața, privirea lor) A se întuneca, a se întrista. ♢ Tranz. Vestea l-a posomorât. ♦ A lua o înfățișare severă; a se încrunta. ♦ Fig. (Despre cer) A se acoperi cu nori; p. ext. (despre timp) a deveni neguros, întunecat, închis, ploios. 2. Tranz. A da o notă de tristețe; a înnegura. [Var.: (reg.) posomorí vb. IV] – Et. nec.

pospai
POSPÁI s.n. Pulbere fină de făină care se formează în timpul măcinatului și care se depune pe pereți și pe toate obiectele din moară; p. gener. pulbere albă, strat subțire (mai ales de zăpadă) care acoperă un obiect. ♦ Fig. Superficialitate, spoială (dovedite în efectuarea unei munci). – Din ngr. paspáli, scr. paspalj.

pospai
POSPĂÍ, pospăiesc, vb. IV. Tranz. A acoperi un obiect cu un strat subțire (de pospai); a așterne un strat subțire; a presăra. ♦ Fig. A face un lucru de mântuială, superficial. – Din sl. posypati.

pospaiala
POSPĂIÁLĂ, pospăieli, s.f. Faptul de a pospăi; (concr.) înveliș sau strat subțire dintr-o materie care acoperă un obiect; fig. lustru înșelător, aparență, spoială, superficialitate. [Pr.: -pă-ia-] – Pospăi + suf. -eală.

pospait
POSPĂÍT, -Ă, pospăiți, -te, adj. Acoperit sau învelit cu un strat subțire dintr-o materie; fig. cu o aparență înșelătoare de cultură, de civilizație etc.; superficial. – V. pospăi.

pospolit
POSPOLÍT, -Ă, pospoliți, -te, adj. Care aparținea unui corp de armată alcătuit din nobili polonezi, format din nobili polonezi. – Din pol. pospolity.

post
POST^1- Element de compunere care înseamnă „după”, „ulterior” și care servește la formarea unor substantive, a unor adjective și a unor verbe. – Din lat. post, fr. post-.

POST^2, posturi, s.n. 1. Funcție, slujbă. ♢ Loc. adv. La post sau la postul meu (ori tău etc.) = prezent la datorie pentru îndeplinirea obligațiilor (de serviciu). 2. Loc unde se găsește o formație militară (restrânsă) care execută un ordin; p. ext. formația militară respectivă. ♦ Unitate de polițiști sau jandarmi (în trecut de milițieni) însărcinată cu menținerea ordinii publice într-o localitate rurală; p. ext. local unde funcționează unitatea respectivă. ♦ Loc unde stă santinela în timpul serviciului de gardă; p. ext. serviciul de gardă al santinelei; (rar) santinelă. ♦ Loc unde stă un polițist însărcinat cu supravegherea circulației pe străzi. 3. Instalație utilată cu aparatura necesară pentru executarea anumitor operații tehnice. Post telefonic. ♦ Loc special amenajat în care se desfășoară o activitate practică sau pe care îl ocupă o persoană în timpul efectuării unei asemenea activități. Post de observație. ♢ Post de mișcare = loc pentru deservirea circulației trenurilor. Post (sanitar) de (prim) ajutor = ansamblul încăperilor, al mijloacelor tehnico-sanitare și al personalului sanitar, organizat cu scopul de a da primele îngrijiri persoanelor accidentate sau bolnavilor. 4. Categorie în care sunt înscrise într-o evidență contabilă sume de bani, materiale etc.; rubrica corespunzătoare dintr-un registru de contabilitate. – Din fr. poste.

POST^3, posturi, s.n. 1. Interdicție de a mânca unele alimente (de origine animală) prescrisă credincioșilor de către biserică în anumite zile sau în anumite perioade ale anului. ♢ Loc. adj. De post = a) (despre mâncare) pregătit numai din alimente îngăduite de biserică; p. ext. gătit fără carne (și fără grăsimi animale); b) (despre zile sau perioade de timp) în care se postește; fig. în care se rabdă de foame. ♢ Loc. vb. A ține post = a posti. ♢ Expr. (E) mare cât o zi de post = (e) foarte mare, foarte înalt. 2. Perioadă de timp care precedă o sărbătoare și în care biserica prescrie să se postească. ♢ Postul (cel) mare = postul care precedă sărbătoarea Paștilor. ♢ Expr. Martie din post nu lipsește sau ca în martie postul, se spune despre cineva care e nelipsit dintr-un loc (de unde poate obține un profit, un avantaj). ♦ (Fam.) Abstinență. – Din sl. postŭ.

posta
POSTÁ, postez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) așeza, a (se) instala, a (se) plasa într-un anumit loc, cu scopul de a supraveghea, de a urmări, de a păzi. – Din fr. poster.

postabdomen
POSTABDOMÉN, postabdomene, s.n. (Entom.) Partea posterioară a abdomenului unor artropode. – Din fr. postabdomen.

postacut
POSTACÚT, -Ă, postacuți, -te, adj. (Med.) Care a depășit o stare maladivă critică. – Post + acut.

postament
POSTAMÉNT, postamente, s.n. Placă de piatră, de metal sau de lemn care servește ca bază de susținere sau de fixare a unei mașini, a unui aparat, a unei statui, a unei coloane etc.; soclu, piedestal. – Din germ. Postament.

postaprindere
POSTAPRÍNDERE, postaprinderi, s.f. (Rar) Autoaprindere. – Post^1- + aprindere.

postas
POSTÁȘ s.m. v. poștaș.

postata
POSTÁTĂ, postate, s.f. 1. Porțiune dintr-un teren cultivat, lucrată de unul sau mai mulți lucrători (într-un anumit timp). ♦ Porțiune dintr-o pădure de unde se taie copacii. ♦ Strat de legume sau de flori. 2. (Pop.) Bucată de drum; distanță. [Var.: (reg.) postáță s.f.] – Din sl. postatĩ.

postata
POSTÁȚĂ s.f. v. postată.

postav
POSTÁV, (2) postavuri, s.n. 1. Țesătură de lână groasă, adesea păroasă, din care se confecționează îmbrăcăminte, pături etc. 2. (La pl.) Diferite sortimente de postav (1) sau de confecții de postav. [Pl. și: postăvuri] – Din sl. postavŭ.

postava
POSTÁVĂ, postăvi, s.f. (Pop.) 1. Albie (care servește la frământatul aluatului, la spălatul rufelor etc.). 2. Ladă în care curge făina la moară în timpul măcinatului. – Din scr. postava.

posta
PÓSTĂ s.f. v. poștă^1.

postavar
POSTĂVÁR, postăvari, s.m. Fabricant, negustor sau țesător de postavuri. – Postav + suf. -ar.

postavareasa
POSTĂVĂREÁSĂ, postăvărese, s.f. Soția postăvarului; femeie care face sau vinde postavuri. – Postăvar + suf. -easă.

postavarie
POSTĂVĂRÍE, postăvării, s.f. Fabrică, atelier sau prăvălie de postavuri. – Postav + suf. -ărie.

postavior
POSTĂVIÓR, postăvioare, s.n. (Rar) Diminutiv al lui postav (1). ♦ Postav (1) mai subțire sau de calitate inferioară. – Postav + suf. -ior.

postbelic
POSTBÉLIC, -Ă, postbelici, -ce, adj. Privitor la perioada de după un război, care aparține acestei perioade. – Post^1- + belic (rar „de război” < lat.).

postcalcul
POSTCÁLCUL, postcalcule, s.n. 1. Calculare a prețului de cost al unei lucrări pe baza cheltuielilor făcute; postcalculație. 2. Serviciu contabil dintr-o întreprindere care se ocupă cu postcalculul (1). – Post^1- + calcul.

postcalculatie
POSTCALCULÁȚIE, postcalculații, s.f. Postcalcul. – Post^1- + calculație.

postcurativ
POSTCURATÍV, -Ă, postcurativi, -e, adj. De după o cură (balneară). – Post^1- + curativ.

postcura
POSTCÚRĂ, postcure, s.f. Tratament care urmează după o cură (balneară). – Din fr. postcure.

postdata
POSTDATÁ, postdatez, vb. I. Tranz. A pune pe un act, pe o scrisoare etc. o dată posterioară datei redactării. – Din fr. postdater.

postdatare
POSTDATÁRE, postdatări, s.f. Acțiunea de a postdata. – V. postdata.

postdatat
POSTDATÁT, -Ă, postdatați, -te, adj. (Despre acte, scrisori etc.) A cărui dată este posterioară redactării. – V. postdata.

postdiluvian
POSTDILUVIÁN, -Ă, postdiluvieni, -e, adj. Care a avut loc după diluviu, care aparține acestei perioade. [Pr.: -vi-an] – Din fr. postdiluvien.

postelnic
POSTÉLNIC, postelnici, s.m. 1. (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Titlu dat unui mare boier, membru al sfatului domnesc, care avea în grijă camera de dormit a domnului și organiza audiențele la domn; boier care avea acest titlu. ♢ Postelnicul al doilea (sau al treilea etc.) = subordonat (de grade diverse) al postelnicului (1). ♦ (Mai târziu) Ministru al Afacerilor Externe. 2. Titlu onorific dat boierilor care aveau unele atribuții administrative; boier care avea acest titlu. – Din sl. posteĩlnikŭ.

postelniceasa
POSTELNICEÁSĂ, postelnicese, s.f. Soția postelnicului. – Postelnic + suf. -easă.

postelnicel
POSTELNICÉL, postelnicei, s.m. Titlu dat unui slujbaș (civil sau militar) de la curtea domnească subordonat postelnicului (1); persoană care avea acest titlu. – Postelnic + suf. -el.

postelnicie
POSTELNICÍE s.f. 1. Demnitatea sau funcția de postelnic; perioadă de timp în care cineva exercita această funcție. 2. Instituție condusă de un postelnic (1); (mai târziu) Ministerul Afacerilor Externe; clădirea în care se afla această instituție. – Postelnic + suf. -ie.

posteminescian
POSTEMINESCIÁN, -Ă, posteminescieni, -e, adj. Referitor la perioada care a urmat imediat epocii eminesciene, care aparține acestei perioade. [Pr.: -ci-an] – Post^1- + eminescian.

poster
PÓSTER, posteruri, s.n. 1. Mod de prezentare a unei comunicări sub formă de afișe în cadrul sesiunilor, al congreselor științifice etc. 2. Afiș care conține diverse imagini. – Din engl. poster.

posterior
POSTERIÓR, -OÁRĂ, posteriori, -oare, adj. 1. Care vine, urmează sau se petrece după cineva sau ceva; ulterior. ♦ (Adverbial) Mai târziu. 2. Care se află sau este așezat în partea dindărăt, de dinapoi. ♦ (Despre sunete, în special despre vocale) Al cărui punct de articulație este situat în partea de dinapoi a cavității bucale. [Pr.: -ri-or] – Din fr. postérieur, lat. posterior.

posterioritate
POSTERIORITÁTE s.f. Calitatea de a fi posterior, situația a ceea ce este posterior. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. postériorité.

posteritate
POSTERITÁTE s.f. 1. Succesiune de generații viitoare; urmași. 2. (Înv.) Succesiune de persoane care descind din aceeași familie; urmași, descendenți. – Din fr. postérité, lat. posteritas, -atis.

posteroinferior
POSTEROINFERIÓR, -OÁRĂ, posteroinferiori, -oare, adj. (Anat.) Care se află în partea de dinapoi și de jos a unui organ. [Pr.: -ro-in-fe-ri-or] – Din fr. postéro-inférieur.

posterolingual
POSTEROLINGUÁL, -Ă, posterolinguali, -e, adj. (Fon.; și substantivat, f.) (Sunet) care are baza de articulație la rădăcina limbii. [Pr.: -gu-al] – Din fr. postéro-lingual.

posteuca
POSTÉUCĂ, posteuci, s.f. (Pop.) Lemn scurt și gros cu care se ridică și se sprijină osia roții carului în timp ce se unge. – Din bg., rus. podstavka, ucr. pidstavka.

postfata
POSTFAȚÁ, postfațez, vb. I. Tranz. A scrie postfața unei cărți. – Din postfață.

postfatat
POSTFAȚÁT, -Ă, postfațați, -te, adj. Care are postfață. – V. postfața.

postfatator
POSTFAȚATÓR, -OÁRE, postfațatori, -oare, s.m. și f. Autor al unei postfețe. – Postfața + suf. -tor.

postfata
POSTFÁȚĂ, postfețe, s.f. Text sau comentariu explicativ adresat cititorilor și plasat la sfârșitul unei cărți. – Post^1- + față (după fr. postface).

postglaciar
POSTGLACIÁR, -Ă, postglaciari, -e, adj. Care a urmat epocii glaciare cuaternare. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. postglaciaire.

posti
POSTÍ, postesc, vb. IV. Intranz. 1. A respecta posturile^3 prescrise de biserică, a se abține de la alimentele interzise; a ține post^3; 2. A răbda de foame, a nu mânca nimic sau a nu avea ce mânca; a flămânzi; fig. a se abține de la ceva, a duce lipsă de ceva. – Din sl. postiti sen.

postilion
POSTILIÓN, postilioni, s.m. (Livr.; înv.) Surugiu care conducea un poștalion. [Pr.: -li-on] – Din fr. postillon.

postis
POSTÍȘ, -Ă, postiși, -e, adj., s.f. (Livr.) 1. Adj. (Despre păr, gene, dinți etc.) Fals, artificial. 2. S.f. Păr fals, meșă. – Din fr. postiche.

postliceal
POSTLICEÁL, -Ă, postliceali, -e, adj. Care urmează după absolvirea liceului. [Pr.: -ce-al] – Post^1- + liceal.

postludiu
POSTLÚDIU, postludii, s.n. Episod final al unei compoziții muzicale, care evocă teme din cuprinsul ei. – Din germ. Postludium, fr. postlude.

postmeridian
POSTMERIDIÁN, -Ă, postmeridieni, -e, adj. Care are loc în cursul după-amiezii, de după-amiază. [Pr.: -di-an] – Din fr. postméridien.

postmortem
POST-MÓRTEM adv., adj. invar. (În legătură cu distincțiile acordate unor oameni iluștri) După moarte. – Loc. lat.

postnatal
POSTNATÁL, -Ă, postnatali, -e, adj. Care urmează după naștere. – Din fr. postnatal.

postnominal
POSTNOMINÁL, postnominale, s.n. Cuvânt (substantiv sau adjectiv) derivat dintr-o formă nominală. Cuvântul „Înfrumuseța” este postnominalul lui „frumusețe”. ♦ (Adjectival) Formație postnominală. – Post^1- + nominal.

postoperatoriu
POSTOPERATÓRIU, -IE, postoperatorii, adj. Care se face sau se produce în urma unei operații chirurgicale. – Din fr. postopératoire.

postoronca
POSTORÓNCĂ, postoronci, s.f. (Reg.) 1. Funie, lanț sau curea legate de crucea căruței și de hamuri, cu ajutorul cărora calul trage vehiculul; funie sau lanț care leagă leuca de carâmb. 2. Epitet dat unui om de nimic, bun de spânzurătoare. – Din ucr. poštoronok.

postpalatal
POSTPALATÁL, -Ă, postpalatale, adj. s.f. (Sunet) care se articulează în partea posterioară a vălului palatului^1. – Din fr. postpalatal.

postpartum
POST-PÁRTUM s.n., adj. invar. 1. S.n. Perioada imediat următoare expulzării fătului; lăuzie. 2. Adj. invar. (Despre un proces patologic, o boală) Care apare în urma unei nașteri. – Loc. lat.

postpasoptist
POSTPAȘOPTÍST, -Ă, postpașoptiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) din generația de după Revoluția de la 1848 din țările române. 2. Adj. Al perioadei de după Revoluția de la 1848 din țările române. – Post^1- + pașoptist.

postpozitie
POSTPOZÍȚIE, postpoziții, s.f. Postpunere; situație a cuvintelor, a particulelor postpuse. [Var.: postpozițiúne s.f.] – Din fr. postposition.

postpozitiune
POSTPOZIȚIÚNE s.f. v. postpoziție.

postprandial
POSTPRANDIÁL, -Ă, postprandiali, -e, adj. (Rar) De după masa de prânz. [Pr.: -di-al] – Post^1- + prandial.

postprocesare
POSTPROCESÁRE, postprocesări, s.f. Procesare ulterioară a unei înregistrări pe bandă magnetică. – Post^1- + procesare.

postpune
POSTPÚNE, postpún, vb. III. Tranz. (Lingv.) A folosi postpunerea. – Din fr. postposer (după pune).

postpunere
POSTPÚNERE, postpuneri, s.f. Procedeu sau fenomen gramatical prin care anumite părți de vorbire cu rol de determinant se plasează în frază după părțile de vorbire pe care le determină (uneori făcând corp comun cu acestea); postpoziție. – V. postpune.

postpus
POSTPÚS, -Ă, postpuși, -se, adj. (Lingv.; despre anumite părți de vorbire) Plasat în frază după părțile de vorbire pe care le determină; enclitic. Articol postpus. – V. postpune.

postrestant
POST-RESTÁNT s.n. Serviciu poștal special care păstrează corespondența la oficiul poștal pentru a fi ridicată de destinatar personal; p. ext. indicație menționată pe plic pentru acest fel de corespondență. – Din fr. poste-restante.

postrevolutionar
POSTREVOLUȚIONÁR, -Ă, postrevoluționari, -e, adj. Care urmează după o revoluție. [Pr.: -ți-o-] – Post^1- + revoluționar.

postromantic
POSTROMÁNTIC, -Ă, postromantici, -ce, adj. Posterior romantismului. – Din fr. postromantique.

postscenium
POSTSCÉNIUM, postsceniumuri, s.n. Parte a unui teatru antic, situată în spatele scenei. – Din lat. postscenium.

postscriptum
POST-SCRÍPTUM s.n. Text care se adaugă uneori la o scrisoare, după terminarea și iscălirea ei. [Scris prescurtat și: P.S.] – Loc. lat.

postsincron
POSTSINCRÓN, postsincronuri, s.n. Înregistrare obținută prin postsincronizare. – Din postsincroniza (derivat regresiv).

postsincroniza
POSTSINCRONIZÁ, postsincronizez, vb. I. Tranz. A efectua o postsincronizare. – Din fr. postsynchroniser.

postsincronizare
POSTSINCRONIZÁRE, postsincronizări, s.f. Operație tehnică prin care se adaugă cuvintele și muzica unui film deja înregistrat. – După fr. postsynchronisation.

postsincronizat
POSTSINCRONIZÁT, -Ă, postsincronizați, -te, adj. (Despre filme) Căruia i s-au adăugat cuvintele și muzica. – V. postsincroniza.

postscolar
POSTȘCOLÁR, -Ă, postșcolari, -e, adj. Care urmează școlii, care are loc după perioada școlarizării. – Post^1- + școlar (după fr. postscolaire).

posttonic
POSTTÓNIC, -Ă, posttonice, adj. (Lingv.: despre silabe sau sunete) Care urmează după o silabă sau după o vocală accentuată. – Din fr. posttonique.

posttraumatic
POSTTRAUMÁTIC, -Ă, posttraumatici, -ce, adj. Care este urmarea unui traumatism. – Din engl. post-traumatic.

postula
POSTULÁ, postulez, vb. I. Tranz. (Livr.) A da unei afirmații sau unei demonstrații caracter de postulat. – Din fr. postuler.

postulant
POSTULÁNT, -Ă, postulanți, -te, s.m. și f. (Rar) Persoană care cere un post^2 (1), o slujbă; solicitator, aspirant. – Din fr. postulant.

postulare
POSTULÁRE, postulări, s.f. (Livr.) Faptul de a postula. – V. postula.

postulat
POSTULÁT, postulate, s.n. Adevăr fundamental care apare ca evident și care nu are nevoie să fie demonstrat; principiu de bază, normă. ♦ Enunț logic considerat primul într-un sistem deductiv. – Din fr. postulat, lat. postulatum.

postulativ
POSTULATÍV, -Ă, postulativi, -e, adj. (Rar) Care se referă la un postulat, care ține de un postulat. – Postulat + suf. -iv.

postum
POSTÚM, -Ă, postumi, -e, adj. 1. (Despre opere literare, științifice etc.) Publicat după moartea autorului. ♦ (Substantivat, f.) Postumele lui Eminescu. 2. (Despre aprecieri, distincții etc.) Care se acordă, se atribuie sau se recunoaște cuiva după moarte. 3. (Jur.; despre copii) Născut după moartea tatălui. – Din fr. posthume, lat. posthumus.

postumitate
POSTUMITÁTE s.f. (Livr.) Caracterul a ceea ce este postum (1), calitatea de a fi postum; perioadă care urmează după moartea cuiva. – Postum + suf. -itate.

postuniversitar
POSTUNIVERSITÁR, -Ă, postuniversitari, -e, adj. Care are loc după absolvirea studiilor superioare. Curs postuniversitar. – Post^1- + universitar.

postura
POSTÚRĂ, posturi, s.f. 1. Situație în care se află cineva la un moment dat. 2. (Rar) Ținută, poziție a corpului. – Din fr. posture.

postverbal
POSTVERBÁL, postverbale, s.n. (Lingv.) Substantiv provenit dintr-un verb prin derivare regresivă. ♦ (Adjectival) Formație postverbală. – Din fr. postverbal.

pos
POȘ, poșuri, s.n. Poștie^1. – Et. nec.

posada
POȘÁDĂ, poșade, s.f. (Livr.) 1. Pictură executată la repezeală. 2. Operă literară scrisă de mântuială. – Din fr. pochade.

posandic
POȘÂNDÍC s.n., s.m. v. poșidic.

poseta
POȘÉTĂ, poșete, s.f. Geantă mică din piele, material plastic etc. în care femeile țin și poartă acte, bani și diferite accesorii de toaletă. – Din fr. pochette.

posidic
POȘIDÍC, (1) poșidicuri, s.n., (2) poșidici, s.m. (Reg.) 1. S.n. (Colectiv) Mulțime, droaie, gloată de copii; p. ext. mulțime de animale mici. 2. S.m. (Fam.) Epitet dat tinerilor, copiilor sau oamenilor mici de statură. [Var.: poșândíc, poșodíc s.n., s.m.] – Cf. magh. p o s a d é k.

posirca
POȘÍRCĂ, poșirci, s.f. (Pop. și fam.) Băutură alcoolică slabă și de proastă calitate. – Et. nec.

posoar
POȘOÁR, poșoare, s.n. Placă pe care s-a decupat o literă, o cifră, un model, folosită ca șablon. – Din fr. pochoir.

posodic
POȘODÍC s.n., s.m. v. poșidic.

posovoaica
POȘOVOÁICA s.f. art. Dans popular românesc, asemănător brâului, răspândit în regiunea Caransebeșului; melodie după care se execută acest dans. – Et. nec.

postal
POȘTÁL, -Ă, poștali, -e, adj. Care aparține poștei^1, privitor la poștă^1, folosit de poștă^1. ♢ Factor poștal = funcționar al poștei^1, care predă corespondența la domiciliu, la destinație; poștaș, poștar. – Din fr. postal (după poștă^1).

postalion
POȘTALIÓN, (1) poștalioane, s.n., (2, 3) poștalioni, s.m. 1. S.n. Diligență; p. ext. trăsură trasă de mai mulți cai. 2. S.m. (Înv.) Cal folosit la poștalion (1). 3. S.m. (Înv.) Surugiu de poștalion (1). [Pr.: -li-on] – Din rus. počtal'on.

postar
POȘTÁR, poștari, s.m. (Rar) Factor poștal. – Poștă^1 + suf. -ar.

postas
POȘTÁȘ, poștași, s.m. 1. Factor poștal; poștar. 2. (Înv.) Surugiu la o trăsură de poștă^1. [Var.: (rar) postáș s.m.] – Poștă^1 + suf. -aș.

posta
PÓȘTĂ^1, poște, s.f. I. 1. Instituție publică care asigură primirea, transportul și distribuirea scrisorilor, a telegramelor, a mandatelor poștale și a coletelor; local în care se află această instituție. ♢ Loc. adj. De poștă = poștal. 2. Corespondența primită, expediată sau distribuită în aceeași zi sau într-o perioadă dată. ♢ Poșta redacției = rubrică într-o revistă sau într-un ziar, în care se publică răspunsuri la scrisorile și la întrebările cititorilor. ♢ Expr. Cu prima poștă sau cu poșta viitoare (sau următoare) = cu prima corespondență care urmează să vină sau să plece. (Fam.) A duce (sau a purta, a umbla cu) poșta = a colporta știri, aprecieri, păreri, zvonuri de la o persoană la altă, a umbla cu vorbe, a face intrigi. ♦ Factor poștal. 3. Serviciu de transport pentru călători (și corespondență), cu diligența, folosit înainte de introducerea căilor ferate; vehicul folosit de acest serviciu; diligență, poștalion. ♦ Loc de popas, han așezat pe parcursul unui drum, unde călătorii care foloseau poșta^1 (3) găseau vehicule de transport în comun sau cai de schimb. ♢ Cal de poștă = cal destinat exclusiv serviciului de transport. ♢ Expr. A fi sau a ajunge cal de poștă = a fi foarte solicitat, a alerga de colo până colo. 4. Unitate de măsură a distanțelor folosită în trecut, egală cu aproximativ 20 km; p. gener. (fam.) distanță (mare) nedeterminată. ♢ Expr. (Cale) de-o poștă = distanță (relativ) mare. II. (Pop.) Bucată de hârtie unsă cu grăsime, care se lipește de talpa unui om adormit și care apoi se aprinde pentru a-l speria. ♢ Poșta merge = numele unui joc de copii. III. Echipă de hamali pentru încărcarea vapoarelor acostate la chei. [Var.: (înv.) póstă, (reg.) póștie s.f.] – Din rus. počtă.

PÓȘTĂ^2 s.f. v. poștie^1.

postarita
POȘTĂRÍȚĂ, poștărițe, s.f. Funcționară la un oficiu poștal; femeie care îndeplinește funcția de factor poștal. – Poștar + suf. -iță.

postie
PÓȘTIE^1, poștii, s.f. (Reg.) Alică de dimensiuni mari; poș. [Var.: póștă s.f.] – Cf. magh. p o s t a.

PÓȘTIE^2 s.f. v. poștă^1.

pot
POT, poturi, s.n. Sumă rezultată din mizele strânse într-un tur al unui joc de cărți. – Din fr. pot.

potabil
POTÁBIL, -Ă, potabili, -e, adj. Care îndeplinește toate calitățile necesare pentru a putea fi băut; bun de băut. Apă potabilă. – Din fr. potable, lat. potabilis.

potabilitate
POTABILITÁTE s.f. Calitate a apei de a fi potabilă. – Din fr. potabilité.

potaie
POTÁIE, potăi, s.f. Câine slab, jigărit sau leneș; cotarlă, javră; p. gener. (depr.) câine. ♦ Epitet dat unui om lipsit de caracter, netrebnic. [Pr.: -ta-ie] – Et. nec.

potamolog
POTAMOLÓG, -Ă, potamologi, -ge, s.m. și f. Specialist în potamologie. – Din fr. potamologue.

potamologie
POTAMOLOGÍE s.f. Ramură a hidrologiei care se ocupă cu studiul apelor curgătoare. – Din fr. potamologie.

potasa
POTÁSĂ s.f. Carbonat, hidroxid sau clorură de potasiu. – Din fr. potasse.

potasic
POTÁSIC, -Ă, potasici, -ce, adj. Care conține potasiu sau derivă din potasiu; de potasiu. – Din fr. potassique.

potasiu
POTÁSIU s.n. 1. Element chimic din grupa metalelor alcaline, cu luciu metalic, alb-argintiu, asemănător cu sodiul, foarte reactiv, care se găsește în natură numai sub formă de combinații; kaliu. 2. (În sintagma) Azotat de potasiu = sare de potasiu a acidului azotic; (pop.) silitră. – Din fr. potassium.

potang
POTẤNG, potânguri, s.n. Lanț, curea etc. care leagă plugul de grindei. – Din scr. poteg, magh. pating.

potarniche
POTÂRNÍCHE, potârnichi, s.f. Pasăre sălbatică de mărimea unui porumbel, cu penele de culoare brună-pestriță pe spate, cenușie pe piept și albă pe burtă, care trăiește în stoluri mici prin holde și tufișuri (Perdix perdix). ♢ Expr. A se răspândi (sau a se risipi, a se împrăștia) ca potârnichile = a fugi, a se împrăștia repede, în toate părțile (din fața unei primejdii). – Probabil lat. perturnicula (< per[dix] + *[co]turnicula).

potcap
POTCÁP, potcapuri, s.n. 1. Acoperământ al capului, de formă cilindrică, fără boruri, purtat de preoții și călugării ortodocși. 2. Compus: potcapul-călugărului = plantă erbacee din familia compozeelor, cu frunze păroase și cu flori galbene dispuse în capitule (Leontodon hispidus). – Din sl. podŭkapŭ.

potcas
POTCÁȘ, -Ă, potcași, -e, adj., s.m. și f. (Pop.) (Om) poznaș sau, p. ext., supărăcios, arțăgos. – Potcă + suf. -aș.

potca
PÓTCĂ, potce, s.f. (Pop.) 1. Încurcătură, necaz, belea; vrajbă, ceartă. ♢ Expr. A da de potcă = a o păți. 2. Epitet depreciativ pentru o persoană nedezvoltată din punct de vedere fizic, urâtă sau schiloadă; pocitanie; p. ext. epitet depreciativ pentru o persoană fără caracter. – Din sl. potŭka.

potcoava
POTCOÁVĂ, potcoave, s.f. Piesă din oțel, aproximativ în formă de semicerc, care se fixează cu caiele pe copitele animalelor de tracțiune, pentru protejarea lor la mers. ♢ Loc. adv. În potcoavă = în formă de semicerc. ♢ Expr. Căută (sau umblă după) potcoave de cai morți ori caută (sau umblă) după cai morți, să le ia potcoavele = umblă după lucruri imposibil de obținut sau de găsit. A-și lepăda (sau a sta să-i pice) potcoavele = a muri sau a fi pe moarte. ♦ Piesă de oțel, aproximativ în formă de semicerc, care se fixează pe tocurile bocancilor și ale cizmelor pentru a le proteja. – Din bg. podkova, scr. potkova.

potcovar
POTCOVÁR, potcovari, s.m. Meseriaș care face potcoave și potcovește animalele de tracțiune. – Potcoavă + suf. -ar.

potcovarie
POTCOVĂRÍE, (1) potcovării, s.f. 1. Atelier unde se fac potcoave și unde se potcovesc animalele de tracțiune. 2. Meseria potcovarului. – Potcovar + suf. -ie.

potcoveala
POTCOVEÁLĂ, potcoveli, s.f. (Rar) Potcovit^1. – Potcovi + suf. -eală.

potcovi
POTCOVÍ, potcovesc, vb. IV. Tranz. 1. A pune potcoave animalelor de tracțiune. 2. Fig. (Fam.) A înșela, a păcăli. ♦ A învăța minte pe cineva. – Din potcoavă.

potcovire
POTCOVÍRE, potcoviri, s.f. (Rar) Potcovit^1. – V. potcovi.

potcovit
POTCOVÍT^1 s.n. Acțiunea de a potcovi și rezultatul ei; potcovire, potcoveală. – V. potcovi.

POTCOVÍT^2, -Ă, potcoviți, -te, adj. (Despre animalele de tracțiune) Care are potcoave, cu potcoave. – V. potcovi.

poteca
POTÉCĂ, poteci, s.f. Drum foarte îngust la țară, la munte, în pădure etc., pe care se poate merge numai pe jos; cărare; p. gener. drum, cale. ♢ Expr. Pe toate potecile = peste tot, în orice loc, pretutindeni. A ști toate potecile = a cunoaște secretele cuiva. A veni (sau a umbla) pe drum, nu pe potecă = a fi sincer, a vorbi deschis. [Var.: (reg.) potícă s.f.] – Din bg. păteka.

potecea
POTECEÁ, potecele, s.f. (Pop.) Potecuță. – Potecă + suf. -ea.

potecuta
POTECÚȚĂ, potecuțe, s.f. Diminutiv al lui potecă; potecea. ♢ Expr. A lua potecuța (înapoi) = a se întoarce, a face cale întoarsă. – Potecă + suf. -uță.

potent
POTÉNT, -Ă, potenți, -te, adj. (Livr.) Puternic, tare. – Din lat. potens, -ntis.

potentat
POTENTÁT, potentați, s.m. Suveran sau șef de stat atotputernic, care își exercită puterea în mod despotic și arbitrar; autocrat, despot; p. ext. om puternic, influent (datorită poziției sale politice ori sociale). – Din fr. potentat, lat. potentatus.

potenta
POTENȚÁ, potențez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) amplifica, a (se) întări, a (se) intensifica; a (se) accentua (cu măsură). – Din potență.

potentare
POTENȚÁRE, potențări, s.f. Acțiunea de a (se) potența și rezultatul ei. – V. potența.

potentat
POTENȚÁT, -Ă, potențați, -te, adj. Amplificat, intensificat, întărit; sporit. – V. potența.

potenta
POTÉNȚĂ, potențe, s.f. Putere, forță, tărie, posibilitate de dezvoltare. – Din lat. potentia.

potential
POTENȚIÁL, -Ă, (I) potențiali, -e, adj., (II) potențiale, s.n. I. Adj. 1. Care are în sine toate condițiile esențiale pentru realizare, care există ca posibilitate, care există în mod virtual. ♢ Energie potențială = energia pe care o poate dezvolta un corp prin mișcarea lui din poziția în care se află până la un indice de referință. 2. (Gram.; despre moduri, propoziții etc.) Care prezintă o acțiune posibilă, fără să precizeze dacă se realizează sau nu. II. S.n. 1. Mărime fizică a cărei variație în spațiu și timp caracterizează un câmp fizic și permite determinarea acestuia. ♢ Potențial electric = mărime a cărei variație caracterizează câmpul electric. Potențial de electrod = diferența de potențial dintre un metal și o soluție electrolitică în contact cu metalul. Potențial de ionizare = diferența de potențial necesară accelerării unui electron încât, prin ciocnirea cu un atom sau cu o moleculă, să provoace ionizarea acestuia. 2. (Astron.; în sintagma) Potențial terestru = geopotențial. 3. (Biol.; în sintagma) Potențial de înmulțire = capacitate a unor organisme vegetale sau animale de a fi (foarte) prolifice. 4. Capacitate de muncă, de producție, de acțiune; randamentul calitativ și cantitativ al unei munci; p. ext. forță, putere. [Pr.: -ți-al] – Din fr. potentiel.

potentialitate
POTENȚIALITÁTE s.f. (Rar) Însușirea, calitatea a ceea ce este potențial. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. potentialité.

potentiometrie
POTENȚIOMETRÍE s.f. Electrometrie. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. potentiométrie.

potentiometru
POTENȚIOMÉTRU, potențiometre, s.n. (Fiz.) 1. Aparat pentru divizarea tensiunii electrice. 2. Aparat pentru măsurarea tensiunii electromotoare. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. potentiomètre.

poteras
POTERÁȘ, poterași, s.m. Persoană înarmată care făcea parte dintr-o poteră. [Var.: (reg.) potiráș s.m.] – Poteră + suf. -aș.

potera
PÓTERĂ, poteri, s.f. Ceată, grup de oameni (în special arnăuți) înarmați, care aveau misiunea de a urmări și de a prinde pe răufăcători și pe haiduci. [Pl. și: potere. – Var. (reg.) pótiră s.f.] – Din bg., scr. potera.

poterie
POTERÍE s.f. (Livr.) Olărie. – Din fr. poterie.

potica
POTÍCĂ^1, potici, s.f. (Reg.) Farmacie. – Din magh. pakita.

POTÍCĂ^2 s.f. v. potecă.

poticneala
POTICNEÁLĂ, poticneli, s.f. Faptul de a (se) poticni. – Poticni + suf. -eală.

poticni
POTICNÍ, poticnesc, vb. IV. 1. Refl. și intranz. A se lovi în timpul mersului cu piciorul de ceva și a-și pierde echilibrul; a se împiedica. ♦ A cădea (în urma lovirii de ceva). 2. Tranz. A pune cuiva piedică în mers sau, fig., într-o acțiune. 3. Refl. Fig. A întâmpina o dificultate sau a nu izbuti în desfășurarea unei acțiuni. ♦ Spec. A pronunța cu greutate cuvintele, a vorbi cu întreruperi, cu greutate. – Din sl. potŭknonti.

poticnire
POTICNÍRE, poticniri, s.f. Acțiunea de a (se) poticni și rezultatul ei. – V. poticni.

poticnit
POTICNÍT^1 s.n. Faptul de a (se) poticni. – V. poticni.

POTICNÍT^2, -Ă, poticniți, -te, adj. (Rar) Care se poticnește (1); împiedicat (la mers). ♦ Fig. (Despre vorbe, vorbire etc.) Articulat, spus cu greutate, cu întreruperi etc. – V. poticni.

potir
POTÍR, potire, s.n. 1. Cupă de metal (prețios) cu gura largă (și cu marginile răsfrânte); p. ext. conținutul acestei cupe. ♦ Spec. Pahar de aur sau de argint, cu picior, în care se păstrează cuminecătura la biserică. 2. P. anal. Parte a unei flori alcătuită din corolă și caliciu. – Din sl. potirĩ.

potiras
POTIRÁȘ^1, potirașe, s.n. 1. Diminutiv al lui potir. 2. Mică plantă erbacee cu flori albastre-violete, răspândită în regiunile muntoase (Soldanella major). – Potir + suf. -aș.

POTIRÁȘ^2 s.m. v. poteraș.

potira
PÓTIRĂ s.f. v. poteră.

potlog
POTLÓG, potloage, s.n. Bucată de piele cu care se cârpește încălțămintea; petic. – Din bg., scr. podlog.

potlogar
POTLOGÁR, potlogari, s.m. 1. (Fam.) Pungaș, escroc, șarlatan; șmecher. 2. (Reg.) Persoană care pune potloage la încălțăminte. – Potlog + suf. -ar.

potlogaresc
POTLOGĂRÉSC, -EÁSCĂ, potlogărești, adj. (Fam.) De potlogar (1). – Potlogar + suf. -esc.

potlogareste
POTLOGĂRÉȘTE adv. (Fam.) Ca potlogarii (1), în felul potlogarilor. – Potlogar + suf. -ește.

potlogari
POTLOGĂRÍ, potlogăresc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Fam.) A face potlogării; a escroca, a înșela. – Din potlogar.

potlogarie
POTLOGĂRÍE, potlogării, s.f. (Fam.) Pungășie, hoție, înșelătorie, escrocherie. – Potlogar + suf. -ie.

potlogarit
POTLOGĂRÍT s.n. (Fam.) Faptul de a potlogări. – V. potlogări.

potmoli
POTMOLÍ, potmolesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se împotmoli. – Din potmol (= podmol).

potmolire
POTMOLÍRE, potmoliri, s.f. (Pop.) Împotmolire. – V. potmoli.

potmolit
POTMOLÍT, -Ă, potmoliți, -te, adj. (Pop.) Împotmolit. – V. potmoli.

potnog
POTNÓG, potnogi, s.m. Fiecare dintre pedalele de la războiul de țesut, pe care se apasă cu picioarele pentru a schimba ițele; tălpig, iapă; p. ext. sfoara cu care se leagă aceste pedale. – Din bg. podnoga.

potoleala
POTOLEÁLĂ, potoleli, s.f. (Rar) Potolire. – Potoli + suf. -eală.

potoli
POTOLÍ, potolesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A pierde sau a face să-și piardă din intensitate, din tărie, din viteză etc.; a (se) liniști, a se domoli, a (se) calma, a (se) alina; a (se) îmblânzi. ♦ A înceta sau a face să înceteze un lucru început, o acțiune în desfășurare etc.; a (se) încheia, a (se) sfârși, a (se) termina. 2. Refl. (Despre foc sau o materie care arde) A arde mocnit. – Din scr. potuliti, bg. potulja.

potolire
POTOLÍRE, potoliri, s.f. Acțiunea de a se potoli și rezultatul ei; liniștire, domolire, calmare, potoleală. – V. potoli.

potolit
POTOLÍT, -Ă, potoliți, -te, adj. Lipsit de intensitate, de agitație; liniștit, domol; așezat, blând. ♦ (Despre mers) Încet, fără grabă. ♦ (Despre foc) Care arde fără vâlvătăi; mocnit, stins; (despre lumină) palid, difuz. ♦ (Despre sunete) Slab, stins, încet, molcom. ♦ (Despre ape) Fără valuri mari, lin. – V. potoli.

potolitor
POTOLITÓR, -OÁRE, potolitori, -oare, adj. (Rar) Care potolește, liniștitor, calmant. – Potoli + suf. -tor.

potop
POTÓP, potopuri, s.n. 1. (În Biblie) Revărsare uriașă de ape care ar fi înecat întreaga lume și toate viețuitoarele de pe pământ (afară de cele de pe corabia lui Noe). 2. Ploaie mare, torențială; revărsare mare de ape, inundație mare. ♦ P. Gener. Calamitate, dezastru, nenorocire. 3. P. anal. Cantitate imensă; număr mare de ființe sau de lucruri; mulțime, grămadă. – Din sl. potopŭ.

potopenie
POTOPÉNIE, potopenii, s.f. (Rar) Calamitate, distrugere, prăpăd, urgie. – Din sl. potopljenije.

potopi
POTOPÍ, potopesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. A inunda, a îneca. ♦ Fig. A copleși, a invada. 2. A nimici, a distruge; a pustii. – Din sl. potopiti.

potopire
POTOPÍRE s.f. (Pop.) Acțiunea de a potopi; prăpăd, pustiire, distrugere. – V. potopi.

potopit
POTOPÍT, -Ă, potopiți, -te, adj. (Pop.) 1. Înecat, inundat. ♦ Fig. Copleșit, covârșitor. 2. Nimicit, distrus; pustiit. – V. potopi.

potopitor
POTOPITÓR, -OÁRE, potopitori, -oare, adj. (Pop.) Care potopește, inundă, distruge, năpădește din toate părțile. – Potopi + suf. -tor.

potou
POTÓU, potouri, s.n. Punct de plecare și de sosire la alergările de cai sau p. gener., la alte curse sportive. – Din fr. poteau.

potpuri
POTPURÍ s.n. v. potpuriu.

potpuriu
POTPURÍU, potpuriuri, s.n. Suită muzicală formată din fragmente cu caracter asemănător din opere, operete etc. sau din mai multe melodii ori cântece, grupate fără o legătură strânsă între ele. ♦ Fig. Amestecătură, vălmășag. [Var.: potpurí s.n.] – Din fr. pot-pourri.

potricala
POTRICÁLĂ, potricale, s.f. (Înv. și reg.) Unealtă de oțel cu vârful ascuțit cu care se fac găuri la curele, la opinci, în urechile oilor etc.; preducea. ♦ Gaură făcută cu această unealtă. – Din rus. protykalo.

potricali
POTRICĂLÍ, potricălesc, vb. IV. (Înv. și reg.) 1. Tranz. A face găuri (cu potricala); a perfora. 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) prăpădi, a (se) distruge. – Din potricală.

potricalire
POTRICĂLÍRE, potricăliri, s.f. (Înv. și reg.) Acțiunea de a (se) potricăli și rezultatul ei. – V. potricăli.

potricalit
POTRICĂLÍT, -Ă, potricăliți, -te, adj. (Înv. și reg.) Găurit (cu potricala), perforat. – V. potricăli.

potriva
POTRÍVĂ s.f. Egalitate, perfectă asemănare (cu cineva sau cu ceva); ceea ce se potrivește, seamănă perfect cu altcineva sau cu altceva. ♢ Loc. adj. și adv. Pe (sau de) potriva... = asemenea, egal, pe măsura... (Înv.) Din potrivă = din cealaltă parte, din partea opusă. – Din sl., bg. protiva.

potriveala
POTRIVEÁLĂ, potriveli, s.f. (Pop.) 1. Potrivire, asemănare; concordanță, acord. ♢ Loc. adj. Cu potriveală = potrivit, nimerit. 2. Coincidență. 3. (Pop.) Aranjare a ceva la locul potrivit; aranjare într-un anumit fel, așa cum trebuie; împodobire, aranjare. – Potrivi + suf. -eală.

potrivi
POTRIVÍ, potrivesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A avea sau a face să aibă însușiri comune cu cineva sau cu ceva, a fi sau a face să fie la fel; a fi sau a pune pe același plan. ♦ A (se) compara. 2. Tranz. A așeza ceva la locul nimerit; a aranja într-un anumit fel, a face să stea așa cum trebuie. ♦ A împodobi, a dichisi. 3. Tranz. A pune de acord, a face să corespundă, să fie la fel cu altceva, a adapta, a da după... ♦ (Pop.) A acorda un instrument muzical. ♦ A doza atât cât trebuie (pentru a fi bun). A potrivi o mâncare din sare. 4. Tranz. A da forma dorită, necesară etc.; a fasona. ♦ Fig. A ticlui; a improviza. Potrivise pe hârtie câteva poezii. 5. Refl. și tranz. A fi sau a face pe măsura cuiva, a-i veni sau a face să vină bine. Haina i se potrivește. ♦ Refl. A fi în concordanță, a se armoniza. ♢ Expr. A se potrivi ca nuca-n perete (sau ca musca-n lapte) = a fi nepotrivit, a fi deplasat. 6. Tranz. A face în așa fel încât...; a calcula, a chibzui, a cumpăni. 7. Refl. (Pop. și fam.) A da cuiva ascultare, a-i face pe voie; a consimți. 8. Refl. (Înv. și pop.) A se împotrivi. – Din potrivă.

potrivire
POTRIVÍRE, potriviri, s.f. Acțiunea de a (se) potrivi și rezultatul ei; potrivit^1. – V. potrivi.

potrivit
POTRIVÍT^1 s.n. Potrivire; aranjare, așezare. – V. potrivi.

POTRIVÍT^2, -Ă, potriviți, -te, adj. 1. Care are însușiri comune cu altcineva sau cu altceva, care se armonizează cu cineva sau cu ceva; asemenea. 2. Corespunzător (scopului urmărit), adecvat, nimerit. ♦ (Adverbial) Conform cu..., în concordanță cu..., în raport cu... ♦ Bine ales; indicat. 3. Aranjat, așezat; întocmit, meșteșugit. ♢ Cheie potrivită = cheie de care se servește cineva pentru a deschide broasca unei uși, a unei cutii etc. străine; cheie falsă. 4. Moderat, temperat; de mijloc; acceptabil. La o depărtare potrivită. – V. potrivi.

potrivnic
POTRÍVNIC, -Ă, potrivnici, -ce s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adversar, rival, dușman, inamic. 2. Adj. Care manifestă o atitudine ostilă, dușmănoasă față de cineva sau de ceva; care se împotrivește; dușmănos. ♦ (Despre vreme) Neprielnic, nefavorabil. 3. Adj. Opus, contrar. ♦ (Cu sens local) Care se află în sens opus, în direcție contrară. [Var.: (înv.) protívnic, -ă adj.] – Din sl. protivĩnikŭ.

potrivnicie
POTRIVNICÍE, potrivnicii, s.f. Împrejurare nefavorabilă; obstacol, piedică, dificultate (în calea realizării a ceva). [Var.: (înv.) protivnicíe s.f.] – Potrivnic + suf. -ie.

potroaca
POTROÁCĂ, potroace, s.f. 1. (La pl.) Ciorbă din măruntaie de pasăre, acrită cu borș sau cu zeamă de varză; măruntaie de pasăre cu care se prepară această ciorbă. ♦ (Adverbial și adjectival) Foarte acru. 2. Mâncare foarte sărată. ♦ (Adjectival și adverbial) Foarte sărat. 3. (Bot.; reg.) Țintaură. [Var.: potróc s.n.] – Din rus. potroh, magh. patroh.

potroc
POTRÓC s.n. v. potroacă.

potronic
POTRONÍC, potronici, s.m. Monedă poloneză de argint, care a circulat și în țările românești (în sec. XVII-XVIII) mai ales în Moldova. – Cf. pol. p ó l t o r a c z n y.

potropop
POTROPÓP s.m. v. protopop.

potropopeasa
POTROPOPEÁSĂ s.f. v. protopopeasă.

poturei
POTURÉI s.m. pl. (Înv. și pop.) Diminutiv al lui poturi. – Poturi + suf. -ei.

poturi
POTÚRI s.m. pl. (Înv. și pop.) Pantaloni largi în partea de sus și strânși pe pulpe (cu obiele), împodobiți pe margini cu găitane, purtați astăzi de țăranii din unele regiuni, iar odinioară de arnăuți și de haiduci. ♦ Pantaloni țărănești confecționați din piele tăbăcită de oaie sau de miel. – Din tc. potur.

potiune
POȚIÚNE, poțiuni, s.f. Nume generic dat medicamentelor lichide care se iau (în doze mici) pe cale bucală. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. potion, lat. potio, -onis.

pound
POUND subst. (Rar) Livră (1). [Pr.: páund] – Cuv. engl.

povara
POVÁRĂ, poveri, s.f. 1. Greutate (mare) pe care cineva o are de cărat; sarcină, încărcătură. ♢ Loc. adj. De povară = (despre animale) folosit pentru cărat greutăți. 2. Fig. Suferință fizică sau morală; chin, apăsare, trudă, zbucium. ♦ Obligație, însărcinare grea. 3. Veche unitate de măsură pentru greutăți, egală cu 100-125 de ocale, folosită la evaluarea cantității mărfurilor. [Var.: (reg.) povoáră s.f.] – Cf. sl. p o d ŭ v o r a „targă”.

povarnagiu
POVARNAGÍU, povarnagii, s.m. (Reg.) Persoană care lucrează la o povarnă; proprietar al unei poverne; velnicer. – Povarnă + suf. -agiu.

povarna
POVÁRNĂ, poverne, s.f. (Reg.) Instalație rudimentară pentru fabricat rachiu sau spirt; velniță; p. restr. cazan în care se fabrică spirt sau rachiu; clădire în care se află această instalație. – Din sl. povarĩnja „bucătărie”.

povata
POVÁȚĂ, povețe, s.f. (Pop.) Îndrumare, sfat dat cuiva sau primit de cineva; povățuire, povățuială. ♢ Loc. adj., adv. De povață = ca îndrumător, ca ghid. ♦ Persoană care îndrumează, sfătuiește pe cineva. – Cf. pol. p o w o d c a „conducător”.

povaros
POVĂRÓS, -OÁSĂ, povăroși, -oase, adj. (Înv.) Împovărător, copleșitor. – Povară + suf. -os.

povatui
POVĂȚUÍ, povățuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A sfătui pe cineva să facă într-un anumit fel. 2. A conduce, a călăuzi, a îndruma pe cineva în viață sau, p. gener., pe un drum. ♦ (Înv.) A comanda o armată. – Povață + suf. -ui.

povatuiala
POVĂȚUIÁLĂ, povățuieli, s.f. (Înv.) Sfat, îndrumare, povață. [Pr.: -țu-ia-] – Povățui + suf. -eală.

povatuire
POVĂȚUÍRE, povățuiri, s.f. Faptul de a povățui; sfat, îndrumare, povață. – V. povățui.

povatuitor
POVĂȚUITÓR, -OÁRE, povățuitori, -oare, s.m. și f. (Adesea adjectival) Persoană care dă cuiva sfaturi, care îndrumează, călăuzește. ♦ Ceea ce servește cuiva drept călăuză, îndrumător. [Pr.: -țu-i-] – Povățui + suf. -tor.

povarni
POVÂRNÍ, povârnesc, vb. IV. 1. Refl. A se înclina, a se apleca. ♦ A se gârbovi (de bătrânețe). 2. Refl. și tranz. A (se) prăbuși, a (se) prăvăli, a (se) răsturna. – Din bg. povărna, scr. povrnuti.

povarnire
POVÂRNÍRE, povârniri, s.f. Acțiunea de a (se) povârni și rezultatul ei. – V. povârni.

povarnis
POVÂRNÍȘ, povârnișuri, s.n. Parte înclinată sau abruptă a unei înălțimi; coastă, pantă. – Povârni + suf. -iș.

povarnit
POVÂRNÍT, -Ă, povârniți, -te, adj. Care este aplecat, înclinat; care este situat în pantă sau formează o pantă. – V. povârni.

povestar
POVESTÁR, povestari, s.m. (Reg.) Povestitor. – Poveste + suf. -ar.

povestas
POVESTÁȘ, povestași, s.m. (Reg.) Povestitor. – Poveste + suf. -aș.

poveste
POVÉSTE, povești, s.f. 1. Specie a epicii (populare) în proză în care se relatează întâmplări fantastice ale unor personaje imaginare în luptă cu personaje nefaste și în care binele triumfă; basm; p. ext. narațiune cuprinzând fapte posibile sau reale. ♢ Expr. Ca în (sau din) poveste = foarte frumos, minunat, miraculos. Nici poveste = nici pomeneală, nici vorbă (să fie așa). A sta (sau a se apuca) de povești = a sta de vorbă îndelung, a sta la taifas. (Pop. și fam.) A ajunge (sau a se face, a rămâne) de poveste sau a-i merge (cuiva) vestea și povestea = a deveni cunoscut, renumit printr-un fapt, o pățanie (negativă) etc. ♦ Născocire, scornitură, minciună. ♢ Loc. vb. A spune povești = a minți. 2. Istoria sau relatarea faptelor, a peripețiilor, a vieții cuiva. 3. Întâmplare, fapt, problemă (care atrage atenția, care merită atenție). ♢ Expr. Ce (mai) veste-poveste? = ce (mai) e nou? ce se aude? Așa ți-e povestea? = așa stau lucrurile? asta e situația? 4. (Pop.) Proverb, zicătoare, maximă. ♢ Expr. Povestea vorbei (sau a cântecului etc.) = expresie des repetată, devenită proverbială; vorba ceea. – Din sl. povestĩ.

povesti
POVESTÍ, povestesc, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. A spune o poveste (1); a nara un fapt, o întâmplare. 2. Intranz. (Reg.) A sta de vorbă; a discuta, a conversa. 3. Tranz. (Înv. și reg.) A ponegri, a defăima, a bârfi. – Din poveste.

povestioara
POVESTIOÁRĂ, povestioare, s.f. Diminutiv al lui poveste. [Pr.: -ti-oa-] – Poveste + suf. -ioară.

povestire
POVESTÍRE, povestiri, s.f. Acțiunea de a povesti și rezultatul ei; povestit. ♦ Narațiune literară de dimensiuni relativ reduse, care conține un fond liric. – V. povesti.

povestit
POVESTÍT s.n. (Rar) Povestire. – V. povesti.

povestitor
POVESTITÓR, -OÁRE, povestitori, -oare s.m. și f. Persoană care povestește (1), care știe să povestească frumos, să spună povești; scriitor, autor de povești (1); narator, povestaș, povestar. – Povesti + suf. -tor.

povidla
POVÍDLĂ, povidle, s.f. (Reg.) Magiun. – Din ucr. povydlo, pol. powidla.

povoara
POVOÁRĂ s.f. v. povară.

povod
POVÓD, povoduri, s.n. 1. (Reg.; în expr.) A duce (sau a lua etc.) un cal în povod = a duce (sau a lua) un cal de căpăstru. 2. (Înv.) Motiv (I), cauză, pricină. [Var.: pohód s.n.] – Din rus., scr. povod.

povoi
POVÓI s.n. v. puhoi^1.

poza
POZÁ, pozez, vb. I. 1. Intranz. A lua o anumită atitudine spre a servi de model unui pictor sau unui sculptor sau spre a fi fotografiat. ♦ (Peior.) A-și studia gesturile, a lua o atitudine afectată pentru a produce impresie, pentru a epata. 2. Tranz. și refl. (Pop. și fam.) A (se) fotografia. – Din fr. poser.

poza
PÓZĂ, poze, s.f. 1. Atitudine pe care cineva și-o impune; ținută, poziție. ♢ Expr. A(-și) lua o poză = a adopta o atitudine afectată pentru a produce impresie. ♦ (Rar) Fel, mod, chip, procedeu. 2. (Pop. și fam.) Fotografie. ♦ Ilustrație, reproducere. – Din fr. pose.

pozderie
POZDÉRIE s.f. v. puzderie.

pozitiv
POZITÍV, -Ă, pozitivi, -e, adj. l. Care se întemeiază pe experiență, pe fapte, pe realități; p. ext. care are un caracter de certitudine; cert, adevărat, real, sigur. ♢ Științe pozitive = științe experimentale. ♦ Care are o semnificație justa, valoare; valoros; demn de urmat, de imitat. Experiență pozitivă. 2. (Despre oameni) Realist, cu spirit practic. 3. Care este mai mare decât zero sau egal cu zero; care se notează în scris cu semnul plus (+). Număr pozitiv. Temperatură pozitivă. ♦ (Despre sarcina electrică) De același fel cu sarcina nucleelor atomice sau cu sarcina obținută prin frecarea unui baston de ebonită cu un postav. ♦ Prin care iese curentul electric sau care se leagă de acest loc. Pol pozitiv. 4. (Despre analize medicale) Care confirmă prezența în organism a unui anumit agent patogen. 5. (Log.; despre noțiuni, raționamente) Care afirmă ceva. 6. (în sintagma) Probă (sau imagine etc.) pozitivă = (și substantivat, n.) copia unui negativ fotografic care redă ca în realitate părțile luminoase și cele întunecate ale obiectului fotografiat. 7. (Gram.; în sintagma) Grad pozitiv (și substantivat, n.) = formă a adjectivului sau a adverbului cu ajutorul căruia se exprimă însușirea unui obiect sau a unui proces privite izolat, fără referire la alte obiecte sau procese. – Din fr. positif, lat. positivus.

pozitivism
POZITIVÍSM s.n. 1. Curent filozofic din sec. XIX-XX care respinge filozofia ca reprezentare teoretică generalizată a lumii, susținând că se bazează numai pe faptele verificabile experimental. ♢ Pozitivism logic = neopozitivism. ♦ Curent în științele juridice care admite numai existența dreptului pozitiv, practic. 2. Interes exagerat pentru problemele practice. – Din fr. positivisme.

pozitivist
POZITIVÍST, -Ă, pozitiviști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m și f. Adept al pozitivismului. 2. Adj. Care aparține pozitivismului, care se referă la pozitivism, specific pozitivismului. ♦ (Rar) Realist. – Din fr. positiviste.

pozitivitate
POZITIVITÁTE s.f. (Livr.) Caracter pozitiv. – Din fr. positivité.

pozitron
POZITRÓN, pozitroni, s.m. Particulă elementară nestabilă care are aceeași masă ca electronul și a cărei sarcină electrică este pozitivă și egală în valoare absolută cu sarcina electronului; antielectron. – Din fr. position, rus. pozitron, germ. Positron.

pozitroniu
POZITRÓNIU s.n. (Fiz.) Formație instabilă formata dintr-un electron și un pozitron, care gravitează în jurul centrului de masă comun. – Din fr., engl. positronium.

pozitie
POZÍȚIE, poziții, s.f. 1. Loc pe care îl ocupă cineva sau ceva (în raport cu altcineva sau cu altceva); fel, mod în care este așezat cineva sau ceva (în spațiu); p. ext. peisaj din natură. ♦ Loc pe care îl ocupă o notă sau o cheie pe portativ; loc unde se ating cu degetele coardele unui instrument muzical. ♦ (Lingv.) Loc pe care îl ocupă un sunet sau un grup de sunete într-un cuvânt. ♦ Loc, punct din care cineva sau ceva este sau poate fi privit; unghi. ♦ Raport, relație existentă între două ființe, obiecte, fenomene. ♦ Fiecare dintre operațiile înscrise într-un cont contabil; loc pe care îl ocupă aceste operații. 2. Teren, loc pe care sunt așezate trupele pe front sau vasele de război pe mare și folosit ca bază de atac sau de apărare. ♢ Expr. A lua poziție = a) a se instala într-un loc considerat potrivit din punct de vedere strategic; b) a-și exprima cu fermitate părerea într-o problemă dată. A sta (sau a rămâne, a se menține) pe poziție = a-și menține părerile, hotărârile. A se găsi pe poziții opuse (sau pe aceeași poziție etc.) = a fi de păreri contrare (sau de aceeași părere). 3. Atitudine, ținută. ♦ Spec. Atitudine de nemișcare a corpului (reglementară în armată, în sport etc.). ♦ Fig. Mod în care cineva reacționează, se comportă etc. într-o împrejurare dată. 4. (Fam.; despre femei; în expr.) A fi în poziție – a fi gravidă. 5. Condiție, situație, stare în care se găsesc cineva sau ceva. ♦ Spec. Situație (înaltă) pe care o deține cineva în viața socială, politică; rang. [Var.: (înv.) pozițiúne s.f.] – Din fr. position, lat. positio, -onis, germ. Position.

pozitiona
POZIȚIONÁ, poziționez, vb. I. Tranz. 1. A așeza într-o anumită poziție. 2. A indica coordonatele geografice ale unei (acro)nave, amplasamentul exact al unei mașini, al unor unități militare etc. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. positionner.

pozitional
POZIȚIONÁL, -Ă, poziționali, -e, adj. Referitor la poziție, de poziție. [Pr.: -ți-o-] – Pozițiune + suf. -al.

pozitionare
POZIȚIONÁRE, poziționări, s.f. Punere a unui obiect sau a unei scule într-o anumită poziție, direct sau prin intermediul unui sistem tehnic. [Pr.: -ți-o-] – Din poziție.

pozitiune
POZIȚIÚNE s.f. v. poziție.

poznas
POZNÁȘ, -Ă, poznași, -e, adj. 1. (Pop. și fam.; despre oameni; adesea substantivat) Care face pozne; care spune glume; (despre manifestări ale oamenilor) care provoacă hazul; glumeț, mucalit, șugubăț, hăzos, amuzant. ♦ (Adverbial) în mod interesant, amuzant, nostim. 2. (Rar) Curios, ciudat, straniu. ♦ Care produce neplăceri; buclucaș. – Poznă + suf. -aș.

pozna
PÓZNĂ, pozne. s.f. (Pop. și fam.) 1. Vorbă sau faptă care stârnește râsul. 2. Situație, întâmplare etc. curioasă, ciudată; ciudățenie. 3. Faptă regretabilă (dar lipsită de gravitate) comisă de cineva; împrejurare neplăcută pentru cineva. ♦ Farsă jucată cuiva. – Et. nec.

pozologie
POZOLOGÍE s.f. Parte a farmacologiei și a terapeuticii care se ocupă de dozele medicamentelor și de modul în care ele trebuie administrate. – Din fr. posologie.

pozunar
POZUNÁR s.n. v. buzunar.

practic
PRÁCTIC, -Ă, practici, -ce, adj. 1. Care se poate executa sau care se efectuează în mod concret; care se verifică prin practică și se poate aplica în viață; care se bazează pe practică; concret, real. ♦ Care corespunde necesităților de fiecare zi; care este ușor de întrebuințat, util, comod sau economicos. 2. (Despre oameni) Care știe să se orienteze în viața de toate zilele, care știe să aplice cunoștințele la viața de toate zilele, care are simțul realității; p. ext. îndemânatic, destoinic, priceput. – Din fr. pratique, lat. practicus.

practica
PRACTICÁ, práctic, vb. I. Tranz. l, A exercita o meserie, o profesiune; a se ocupa cu..., a profesa. 2. (Rar) A pune în aplicare; a folosi, a utiliza, a întrebuința. Practică virtutea. ♢ Refl. pas. Se practică un anumit procedeu. ♦ A face, a executa; a efectua. A practica o gaura într-un perete. – Din fr. pratiquer (după practică).

practicabil
PRACTICÁBIL, -Ă, practicabili, -e, adj. 1. Care poate fi pus în practică, care este realizabil; de care te poți folosi în mod concret. 2. Pe unde se poate umbla sau trece cu ușurință; accesibil. ♦ (Substantivat, n.) Element de decor constând dintr-un podium mobil, folosit pentru a realiza pe scenă impresia unei diferențe de nivel (un dâmb, un balcon etc.) și pe care se poate circula; platformă mobilă pe care șunt instalate luminile și camerele de luat vederi care înregistrează un spectacol, o scenă de film etc. – Din fr. praticable (după practică).

practicabilitate
PRACTICABILITÁTE s.f. (Rar) Calitatea de a fi practicabil. – Din fr. praticabilité.

practicant
PRACTICÁNT, -Ă, practicanți, -te, s.m. și f. Persoană care îndeplinește un stadiu de practică, lucrând ca începător într-un atelier, într-un birou, într-o întreprindere etc. (pentru a se perfecționa într-o anumită profesie, prin completarea cunoștințelor teoretice cu noțiuni practice). ♦ Cea mai mică funcție administrativă în vechea ierarhie a funcționarilor începători; salariat care executa o muncă de ajutor pe lângă un specialist. – Din germ. Praktikant.

practicare
PRACTICÁRE, practicări, s.f. Acțiunea de a practica și rezultatul ei; practică. – V. practica.

practica
PRÁCTICĂ, practici, s.f. 1. Practicare, p. ext. deprindere, obicei, rutină. 2. Activitate a oamenilor îndreptată spre crearea condițiilor necesare existenței societății, în primul rând spre producerea și crearea bunurilor materiale și a valorilor culturale; metodă, procedeu aplicat și verificat efectiv. ♢ Loc. adv. În practică = în mod concret, în realitate. ♢ Expr. A pune în practică = a aplica. 3. Exercitare a unei profesiuni, a unei discipline, profesare a unei științe, a unei arte. 4. Aplicare și verificare efectivă a cunoștințelor teoretice dobândite într-un domeniu oarecare. Practică pedagogică. ♦ Stagiu de perfecționare sau de dobândire a unor cunoștințe practice pe care-l face, într-o fabrică, într-o întreprindere etc., un student sau un elev. Practică de producție. 5. (Mai ales la pl.) Ceremonie, manifestare exterioară de cult. – Din germ. Praktik, fr. pratique.

practician
PRACTICIÁN, -Ă, practicieni, -e, s.m. și f. Profesionist (de obicei medic) cu practică sau experiență îndelungată. ♦ Persoană care cunoaște mai ales latura practică a meseriei sau a specialității sale. [Pr.: -ci-an] – Din fr. praticien (după practică).

practicism
PRACTICÍSM s.n. Înclinare (exagerată) spre activitatea practică. ♦ Simț, spirit practic. – Practică + suf. -ism.

practicist
PRACTICÍST, -Ă, practiciști, -ste, adj. Care se referă la practicism, care aparține practicismului. – Practic + suf. -ist.

practicitate
PRACTICITÁTE s.f. (Rar) Înclinare spre o activitate practică. – Practic + suf. -itate.

prada
PRÁDĂ, prăzi, s.f. 1. Faptul de a prăda; prădare, jefuire, jaf; devastare. 2. (Concr.) Totalitatea bunurilor materiale și (în trecut) a persoanelor luate de cel care pradă (mai ales în timp de război). ♢ Loc. vb. (Înv.) A face pradă = a prăda. 3. Persoană prinsă, răpită, ajunsă în puterea cuiva. ♢ Expr. Pradă (sau prada) cuiva = la discreția, în stăpânirea unei persoane sau a unui sentiment, a unei idei, a unei porniri. 4. Vietate care servește ca hrană animalelor sălbatice carnivore sau păsărilor răpitoare; p. ext. vânat; p. gener. orice poate servi drept hrană viețuitoarelor. ♢ Pasăre de pradă = pasăre răpitoare. 5. (Reg.) Risipă, cheltuială inutilă. – Lat. praeda.

praf
PRAF, (2, 3) prafuri, s.n. 1. Material format din particule solide foarte fine, provenite din fărâmițarea naturală a scoarței terestre, a unor corpuri solide, din unele procese biologice ale viețuitoarelor etc.; pulbere, colb. ♦ Exp. A face (pe cineva sau ceva) praf = a) a sfărâma în bucăți; a distruge; b) (cu privire la bunuri materiale) a irosi, a cheltui fără rost; c) (fam.) a învinge pe cineva într-o discuție în contradictoriu, a-i anula argumentele; a impresiona profund (prin cele ce spune sau face); a epata. A (se) face praf și pulbere sau a (se) preface în praf = a (se) distruge complet, a nu mai rămâne nimic. A se alege praful sau nu se alege nici praful, a nu rămâne nici praf = a fi complet distrus, nimicit; a fi ucis. A arunca (cu) praf în ochii cuiva = a încerca să înșele pe cineva, dându-i iluzia că lucrurile sunt altfel decât sunt în realitate, a induce în eroare. A se face praf pentru cineva = a-i purta cuiva o mare grijă, a face tot posibilul pentru cineva. Praful de pe tobă = nimic. 2. (De obicei urmat de determinări) Nume dat diferitelor materiale solide reduse la starea de particule foarte fine și care sunt folosite în diferite scopuri. ♢ Praf de pușcă = pulbere formată dintr-un amestec de azotat de potasiu, sulf și cărbune de lemn, folosită ca explozibil. Praf de spumă = preparat care produce în contact cu apa o spumă și care se folosește pentru stingerea incendiilor. Praf de copt = preparat care se întrebuințează în patiserie pentru a face sa crească aluaturile, prin bioxidul de carbon pe care îl degajează. Lapte praf = lapte sub formă de pulbere, obținut prin eliminarea apei din componența lui. Praf de bronz = pulbere care se amestecă cu ulei sau cu lac și formează vopsele care imită metalul. Praf de mătase = substanță cu aspect lucios, preparată din mică^1 pisată, folosită la zugrăveli. Praf hidrofob = material pulverulent, neinflamabil și imputrescibil, obținut din cenușa de la termocentrale cu adaosuri de păcură, folosit pentru hidroizolări. 3. Spec. Substanță toxică sau medicamentoasă în formă de pulbere; (pop.) doză dintr-un astfel de medicament. ♢ (Arg.) Praf alb = cocaină. 4. (Pop.) Polen. [Var.: (înv. și reg.) prav s.n.] – Din sl. prachŭ.

praftorita
PRÁFTORIȚĂ, praftorițe, s.f. Pămătuf din păr, din zdrențe, din fâșii de rafie etc., fixat într-o coadă lungă, folosit pentru a scoate spuza din cuptorul de pâine, în fierărie, pentru a stropi cărbunii încinși etc.; praftură. ♢ Expr. (Fam.) A(-i) da cu praftorița = a) a vorbi mult, a trăncăni; b) a supăra pe cineva prin aluzii jignitoare. – Praftură + suf. -iță.

praftura
PRÁFTURĂ, prafturi, s.f. (1.) Praftoriță. ♢ Expr. A face (pe cineva) praftură sau a-i face (cuiva) o praftură = a face (pe cineva) de râs; a certa, a ocărî. [Var.: pleáftură s.f.] – Et. nec.

prag
PRAG, praguri, s.n. 1. Partea de jos, orizontală, a unui toc de ușă sau a unei porți, puțin mai ridicată de la pământ, peste care se trece la intrare și ieșire. ♢ Expr. A călca (sau a trece, a păși) pragul (casei) = a) a ieși din casă; b) a intra în casa cuiva, a vizita pe cineva. A se pune prag = a se așeza în calea cuiva; a se împotrivi, a se opune acțiunilor cuiva. A pune piciorul în prag = a se opune cu dârzenie la ceva, a avea o atitudine intransigentă, a soma pe cineva să facă ceva. ♦ Mică ridicătură special amenajată pe terenul de sport, pentru a marca limita de la care se efectuează săriturile atletice. ♦ Partea de sus, orizontală, a tocului ușii. ♢ Expr. A da (sau a se lovi, a se izbi) cu capul de pragul de sus = a se convinge de unele adevăruri în urma unei triste experiențe. ♦ Fig. Treaptă socială, rang. 2. Ușă, poartă; p. ext. casă, locuință; cămin, familie. ♢ Expr. Din prag în prag = din casă în casă. A bate pragurile = a umbla pe la multe case, a hoinări, a colinda. ♦ Porțiune de teren din fața ușii de la ieșirea dintr-o casă. ♦ (Rar) Temelie. 3. Fig. Început al unei situații noi, limită care desparte două situații, perioade etc. diferite. În pragul verii. 4. Ridicătură naturală a fundului albiei unei ape curgătoare; banc de depuneri format de materialele transportate de apă; treaptă mai înaltă pe fundul unui bazin oceanic sau marin. ♦ Ridicătură de teren în formă de prag (1); treaptă de stâncă greu de trecut. ♦ Perete de piatră, stâncă peste care trece o apă, formând o cascadă. 5. Proeminență în formă de treaptă pe suprafața unei piese de lemn, care intră într-o scobitură făcută în altă piesă îmbinată cu aceasta, pentru a împiedica deplasarea celor două piese una față de alta. ♦ P. gener. Proeminență în formă de treaptă executată sau formată (în urma uzurii) pe suprafața unei piese. 6. (Fiz.) Valoarea maximă sau minimă a unei mărimi caracteristice unui fenomen dat, deasupra sau dedesubtul căreia fenomenul nu se mai poate petrece. ♦ (Med.) Valoare minimă a unui factor necesară pentru a determina apariția unui fenomen fiziologic sau patologic. ♢ Prag de excitabilitate = intensitatea minimă a unui excitant capabilă să provoace o stare de excitație într-o celulă sau într-un complex de celule nervoase. Prag senzorial absolut = mărime minimă a unui excitant, necesara pentru a provoca o senzație abia perceptibilă. 7. Bucățică de lemn (de abanos) sau de os de elefant care se fizeaxă perpendicular pe capătul superior al corpului unor instrumente muzicale și pe care se sprijină coardele. – Din sl. pragŭ.

praghez
PRAGHÉZ, -Ă, praghezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană născută și crescută în Praga. 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din Praga. – Praga (n. pr.) + suf. -ez.

pragmatic
PRAGMÁTIC, -Ă, pragmatici, -ce, adj. 1. Care aparține pragmatismului, referitor la pragmatism, bazat pe pragmatism; care ia în considerație eficacitatea, utilitatea practică. ♦ Care judecă exclusiv în funcție de utilitatea practică (reală sau aparentă). 2. (În sintagmele) Istorie pragmatică = prezentare istorică limitată la fapte, la evenimente. Sancțiune pragmatică = (în unele țări) decret de stat privitor la o importantă problemă laică sau bisericească. – Din fr. pragmatique.

pragmatism
PRAGMATÍSM s.n. Curent filozofic care proclamă drept unic criteriu al adevărului ceea ce este util și avantajos din punct de vedere practic. ♦ P. gener. Atitudine a celui care se adaptează la orice situație, care ia în considerație (numai) eficacitatea, utilitatea practică. – Din fr. pragmatisme.

pragmatist
PRAGMATÍST, -Ă, pragmatiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține pragmatismului, privitor la pragmatism. 2. S.m. și f. Adept al pragmatismului. – Din fr. pragmatiste.

prahovean
PRAHOVEÁN, -Ă, prahoveni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în județul Prahova. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din județul Prahova. – Prahova (n. pr.) + suf. -ean.

prahoveanca
PRAHOVEÁNCĂ, prahovence, s.f. 1. Femeie născută și crescută în județul Prahova. ♦ Locuitoare din județul Prahova. 2. (Art.) Numele mai multor dansuri populare românești. – Prahovean + suf. -că.

prairial
PRAIRIÁL s.m. (Livr.) A noua lună în calendarul republican francez (20 mai – 18 iunie). [Pr.: pre-ri-al] – Din fr. prairial.

praj
PRAJ s.m. v. praz.

pralina
PRALÍNĂ, praline, s.f. Bomboană cu învelișul de ciocolată sau de zahăr și cu miezul de migdală sau de nucă. – Din fr. praline.

pramatie
PRAMÁTIE, pramatii, s.f. (Fam.) Persoană fără caracter, cu purtări rele, imorală; escroc, canalie, pușlama, stricat, destrăbălat. – Din ngr. pra(gh)matía.

prandial
PRANDIÁL, -Ă, prandiali, -e, adj. (Rar) Referitor la masa de prânz. [Pr.: -di-al] – Din fr. prandial.

prapor
PRÁPOR s.m. v. prapur.

praporgic
PRAPÓRGIC, praporgici, s.m. Sublocotenent în vechea armată rusă. – Din rus. praporșcik.

prapur
PRÁPUR, prapuri, s.m. 1. Steag ostășesc din țările române, prins de obicei în vârful unei lănci; flamură; p. ext. materialul steagului descris mai sus. 2. Steag bisericesc purtat la procesiuni sau la alte solemnități religioase. 3. (Pop.) Membrană care învelește diferite organe interne ale corpului, în special stomacul și intestinele; peritoneu. [Var.: prápor s.m.] – Din sl. praporŭ.

praseodim
PRASEODÍM s.n. Element chimic din familia pământurilor rare. [Pr.: -se-o-] – Din fr. praséodyme.

prastol
PRASTÓL s.n. v. pristol.

prasa
PRÁȘĂ, prașe, s.f. (Pop.) Prășit^1. – Din prăși (derivat regresiv).

prascau
PRAȘCẮU, prașcăi, s.m. (Pop.) Băiețandru ștrengar și haimana. ♦ Om de nimic, ticălos; om imoral. – Et. nec.

prasila
PRÁȘILĂ, prașile, s.f. (Pop.) Prășit^1. [Var.: prășílă s.f.] – Et. nec.

prastie
PRÁȘTIE, praștii, s.f. 1. Veche armă de luptă formată dintr-o bucată de piele legată cu două sfori, cu care se aruncau pietre asupra dușmanului; (azi) jucărie făcută dintr-una sau două fâșii de elastic la capătul cărora se leagă o bucată de piele, de cârpă etc. în care se pune o pietricică spre a fi azvârlită. ♢ Loc adj. Ca din praștie = repede, cu viteză; în mod violent. 2. Aruncătură cu praștia (1); distanța pe care o străbate o piatră azvârlită cu praștia. ♢ Expr. Ca de o praștie sau cât dai (sau ajungi) cu praștia = la o distanță relativ mică. 3. Frânghie, funie care se leagă de leucă ori de capătul osiei unei căruțe și de care se prinde un cal lăturaș. ♢ Cal de praștie = cal lăturaș. ♢ Expr. (Reg.) A-și lua hamul și praștia = a-și căuta de lucru; a se apuca cu hotărâre de treabă; a-și găsi un rost. ♦ Frânghie sau căpăstru de care se ține un cal pentru a-l dresa. ♢ Expr. A da un cal la praștie = a dresa un cal, ținându-l de o frânghie și făcându-l să alerge în cerc. – Din sl. prašta.

prav
PRAV s.n. v. praf.

pravila
PRÁVILĂ, pravile, s.f. (Înv.) 1. Lege (sau corp de legi), dispoziție, regulament, hotărâre (cu caracter civil sau bisericesc). ♢ Loc. adv. După pravilă = conform legii, legal; just, drept. Peste pravilă = (pe) nedrept, ilegal. ♢ Expr. A pune (sau a rândui) pravilă = a stabili o regulă. ♦ Lege naturală, lege a firii; p. ext. destin. ♦ Carte care conține astfel de legi. ♢ Pravilă împărătească = corp de legi și de dispoziții juridice întocmit inițial pe vremea împăratului Iustinian. 2. Normă după care se produce sau se alcătuiește ceva; regulă. 3. Regulă de comportare. ♦ Obicei, tradiție, datină. [Pl. și: pravili] – Din sl. pravilo.

praviliceste
PRAVILICÉȘTE adv. (Înv.) Conform pravilelor; legal; legitim. – Pravilă + suf. -icește.

pravilnic
PRAVÍLNIC, -Ă, pravilnici, -ce, adj. (Înv.) Aflat în conformitate cu pravila, prevăzut de pravilă; legal, pravilnicesc. – Din sl. pravilĩnik.

pravilnicesc
PRAVILNICÉSC, -EÁSCĂ, pravilnicești, adj. (Înv.) Pravilnic. – Pravilnic + suf. -esc.

pravoslavie
PRAVOSLAVÍE s.f. (Înv.) Religie creștină ortodoxă; ortodoxie. – Din sl. pravoslavije.

pravoslavnic
PRAVOSLÁVNIC, -Ă, pravoslavnici, -ce, adj., s.m. și f. (Înv. și pop.) 1. Adj. Care aparține religiei ortodoxe, privitor la această confesiune; ortodox. ♢ Biserică pravoslavnică = Biserica creștină răsăriteană, Biserica ortodoxă. 2. S.m. și f., adj. (Persoană) care aderă la credința ortodoxă; p. gener. (om) credincios, smerit. – Din sl. pravoslavĩnŭ.

pravoslavnicie
PRAVOSLAVNICÍE s.f. (Înv.) Religia creștină ortodoxă; ortodoxie. – Pravoslavnic + suf. -ie.

praxa
PRÁXĂ s.f. v. praxis.

praxeologie
PRAXEOLOGÍE s.f. v. praxiologie.

praxie
PRÁXIE, praxii, s.f. (Med.) Adaptare a mișcărilor motorii ale omului în vederea unui scop. – Din fr. praxie.

praxiologie
PRAXIOLOGÍE s.f. Ramură a științei care studiază structura generală a acțiunilor umane și a condițiilor eficacității acestora. [Pr.: -xi-o-. – Var.: praxeologíe s.f.] – Din praxis.

praxis
PRÁXIS s.n. (Înv.) 1. Pricepere dobândită printr-o practică îndelungată; experiență, rutină. 2. Act, document. 3. Obicei, datină. [Var.: práxă s.f.] – Din ngr. práxis.

praxiu
PRÁXIU, praxiuri, s.n. Carte bisericească care cuprinde faptele și scrisorile apostolilor; apostol. – Din ngr. práxeon.

praz
PRAZ, praji, s.m. Plantă erbacee legumicolă din familia liliaceelor, înrudită cu ceapa, cu tulpina cilindrică, groasă și înaltă, cu frunzele lanceolate și cu bulb cărnos (Allium porrum). ♢ Expr. (Fam.) A mânca praz = a spune minciuni. Adio și-un praz verde, se spune pentru a exprima indiferența totală a cuiva față de cineva sau ceva. ♦ Mâncare pregătită din tulpina plantei descrise mai sus. [Var.: (reg.) praj s.m.] – Din bg. praz.

praznic
PRÁZNIC, praznice, s.n. 1. Masă (mare) dată după o înmormântare sau după un parastas ori pentru pomenirea unui mort; pomană, comândare. ♦ Petrecere mare; chef, ospăț, zaiafet. 2. Sărbătoare bisericească; p. ext. zi în care nu se lucrează. ♦ (Înv.) Aniversare a zilei de naștere a cuiva; patron. – Din sl. prazdĩnikŭ.

prabuseala
PRĂBUȘEÁLĂ, prăbușeli, s.f. Prăbușire. – Prăbuși + suf. -eală.

prabusi
PRĂBUȘÍ, prăbușesc, vb. IV. Refl. și tranz. 1. A cădea sau a face să cadă brusc și cu zgomot (de la înălțime); a (se) prăvăli, a (se) nărui, a (se) surpa, a (se) dărâma. ♦ Refl. Fig. A decădea. ♦ (Despre ape) A cădea de la înălțime, a curge repede pe un loc abrupt. 2. Fig. A lua sau a face să ia sfârșit, să dispară (brusc). – Din scr. probušiti.

prabusire
PRĂBUȘÍRE, prăbușiri, s.f. Acțiunea de a (se) prăbuși și rezultatul ei; prăbușeală. ♦ Fig. Deznădejde, deprimare; p. ext. decădere. – V. prăbuși.

prabusit
PRĂBUȘÍT, -Ă, prăbușiți, -te, adj. 1. Căzut sau culcat (brusc și cu zgomot) la pământ; năruit; surpat, dărâmat. ♦ Fig. (La pl.; despre ochi) Intrat în orbite. ♦ Fig. Descurajat, deznădăjduit. – V. prăbuși.

prabusitura
PRĂBUȘITÚRĂ, prăbușituri, s.f. Loc unde s-a prăbușit un teren, o construcție; surpătură. ♦ Ceea ce s-a prăbușit; dărâmătură. – Prăbuși + suf. -tură.

prada
PRĂDÁ, prad, vb. I. Tranz. A jefui, a devasta, a pustii o țară, un ținut etc.; a jefui, a fura cuiva bunuri de preț. ♦ A sărăci, a ruina pe cineva prin acte silnice, prin biruri, amenzi, impozite copleșitoare. – Lat. praedare.

pradalica
PRĂDÁLICĂ, prădalice, s.f. (În evul mediu, în Țara Românească) Bun funciar trecut în stăpânirea domniei la stingerea descendenței masculine a proprietarului. – Din sl. prădalica.

pradalnic
PRĂDÁLNIC, -Ă, prădalnici, -ce, adj. 1. Care are caracter de jaf; care deposedează pentru a se îmbogăți. 2. (Despre animale) Care trăiește din pradă; (despre păsări) răpitor. – Pradă + suf. -alnic.

pradare
PRĂDÁRE, prădări, s.f. Acțiunea de a prăda și rezultatul ei; jaf, pradă, prădat^1. – V. prăda.

pradat
PRĂDÁT^1 s.n. Prădare. – V. prăda.

PRĂDÁT^2, -Ă, prădați, -te, adj. Jefuit, devastat; furat (de bunuri de preț). – V. prăda.

pradaciune
PRĂDĂCIÚNE, prădăciuni, s.f. (Pop.) Jefuire, prădare; hoție, furt. ♦ Înșelăciune care duce la ruinarea cuiva. – Prăda + suf. -ăciune. Cf. lat. p r a e d a t i o,  - o n i s.

pradator
PRĂDĂTÓR, -OÁRE, prădători, -oare, s.m. și f. 1. (Rar) Persoană care pradă, care jefuiește; jefuitor; hoț. 2. (Reg.) Om risipitor, cheltuitor. – Prăda + suf. -ător.

prafaraie
PRĂFĂRÁIE s.f. Prăfărie. [Pr.: -ra-ie] – Praf + suf. -ăraie.

prafarie
PRĂFĂRÍE, (2) prăfării, s.f. 1. Cantitate mare de praf (1); colbărie, prăfăraie. 2. (Înv.) Loc unde se fabrica sau se depozita praful de pușcă. – Praf + suf. -ărie.

prafos
PRĂFÓS, -OÁSĂ, prăfoși, -oase, adj. Plin de praf (1), acoperit cu praf, cu mult praf; prăfuit, prăfuros. ♦ Care se prezintă sub formă de pulbere, ca praful; pulverulent. – Praf + suf. -os.

prafui
PRĂFUÍ, prăfuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. 1. A (se) acoperi cu un strat de praf (1), a (se) umple de praf. 2. A (se) preface în praf, a (se) mărunți; p. ext. a (se) spulbera. ♢ Mașină de prăfuit = mașină de lucru destinată împrăștierii unor pulberi insecticide sau fungicide pe culturile de câmp sau forestiere. – Praf + suf. -ui.

prafuire
PRĂFUÍRE, prăfuiri, s.f. Acțiunea de a (se) prăfui și rezultatul ei. – V. prăfui.

prafuit
PRĂFUÍT, -Ă, prăfuiți, -te, adj. Plin de praf (1), acoperit de praf, cu mult praf; prăfos, prăfuros. ♦ Fig. Vechi, perimat, uitat; p. ext. răsuflat, banal. ♦ Care a fost transformat în praf, redus la starea de praf, pulbere. – V. prăfui.

prafulet
PRĂFULÉȚ, prăfulețe, s.n. Diminutiv al lui praf; prăfușor. – Praf + suf. -uleț.

prafuriu
PRĂFURÍU, -ÍE, prăfurii, adj. (Rar) De culoarea prafului (1); cenușiu. – Praf + suf. -uriu.

prafuros
PRĂFURÓS, -OÁSĂ, prăfuroși, -oase, adj. (Rar) Prăfuit. – Praf + suf. -uros.

prafusor
PRĂFUȘÓR, (2) prăfușoare, s.n. 1. Prăfuleț. 2. (Rar) Medicament sub formă de pulbere. – Praf + suf. -ușor.

pragar
PRĂGÁR, prăgare, s.n. (Reg.) Fiecare dintre grinzile care se așază de-a curmezișul pe temelia unei case și prin care se delimitează încăperile. – Prag + suf. -ar.

pragusor
PRĂGUȘÓR, prăgușoare, s.n. 1. Diminutiv al lui prag. 2. Mic suport pe care se așază tacâmurile la masă. – Prag + suf. -ușor.

prajeala
PRĂJEÁLĂ, prăjeli, s.f. 1. Faptul de a (se) prăji. 2. Făină (cu ceapă) prăjită în grăsime, folosită la pregătirea unor mâncăruri; rântaș; p. gener. aliment prăjit în grăsime. – Prăji + suf. -eală.

praji
PRĂJÍ, prăjesc, vb. IV. 1. Tranz. A supune un aliment acțiunii focului (de obicei în grăsime încinsă) pentru a-l face comestibil sau pentru a-l prelucra. ♦ Tranz. și refl. A (se) distruge sau a (se) degrada prin foc, a (se) arde. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) chinui, a (se) frământa. 2. Refl. (Fam.; despre oameni) A se expune la căldura soarelui sau a focului (pentru a se încălzi, a se bronza etc.). ♢ Expr. (Tranz.; fam.) A-și prăji burta la soare = a nu face nimic, a lenevi. 3. Tranz. A încălzi minereurile în cuptoare speciale, la o temperatură inferioară temperaturii de topire, pentru a le usca și a le purifica sau pentru a le face mai ușor de tratat prin operații metalurgice ulterioare. – Din sl. pražiti.

prajina
PRĂJÍNĂ, prăjini, s.f. 1. Bucată de lemn lungă și subțire, de obicei folosită pentru a fixa sau a susține ceva. ♢ Expr. A nu-i (mai) ajunge (nici) cu prăjina la nas, se spune despre un om încrezut, înfumurat. A paște (pe cineva) cu prăjina = a urmări (pe cineva) pentru a-i face rău. A lua (pe cineva) cu prăjina = a alunga pe cineva. ♦ Epitet depreciativ pentru o persoană foarte înaltă (și slabă). 2. Tijă lungă (de metal) cu diverse întrebuințări (tehnice). 3. Bară de lemn, de bambus, de fibre sintetice, de metal, folosită în atletism la săritura în înălțime; probă atletică practicată cu acest instrument. 4. Veche unitate de măsură pentru lungimi, echivalentă cu circa 5- 7 metri; veche unitate de măsură pentru suprafețe, egală cu circa 180-210 metri pătrați. ♦ (Concr.) Instrument cu care se făcea altădată măsurătoarea acestor lungimi și suprafețe. – Et. nec.

prajire
PRĂJÍRE, prăjiri, s.f. Acțiunea de a (se) prăji și rezultatul ei. – V. prăji.

prajit
PRĂJÍT^1 s.n. Faptul de a (se) prăji. – V. prăji.

PRĂJÍT^2, -Ă, prăjiți, -te, adj. 1. (Despre alimente) Supus acțiunii focului (în grăsime încinsă) pentru a fi mâncat. ♢ Expr. (Glumeț) Răbdări prăjite = nici un fel de hrană, nimic. ♦ Ars (din cauza expunerii prea îndelungate la foc). 2. (Rar; despre vegetație) Uscat, îngălbenit, pârjolit. – V. prăji.

prajitor
PRĂJITÓR, -OÁRE, prăjitori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Muncitor calificat care lucrează în fabrici la cuptoarele unde se prăjesc minereurile. 2. S.f. Încăpere, secție, instalație într-o fabrică, unde se execută operațiile de prăjire a minereurilor. ♦ Aparat folosit în gospodării pentru a prăji pâine sau boabe de cafea. – Prăji + suf. -tor.

prajitura
PRĂJITÚRĂ, prăjituri, s.f. Produs de patiserie preparat din făină, zahăr, grăsimi, ouă și ingrediente, care se consumă, de obicei, ca desert. – Prăji + suf. -tură.

prajiturica
PRĂJITURÍCĂ, prăjiturele, s.f. Diminutiv al prăjitură. – Prăjitură + suf. -ică.

prapastie
PRĂPÁSTIE, prăpăstii, s.f. Povârniș înalt și abrupt, situat de obicei într-o regiune muntoasă; hău, abis, genune. ♢ Expr. A duce (sau a împinge, a băga pe cineva) în prăpastie = a pricinui (cuiva) mari neajunsuri; a duce la pierzanie, la pieire, a distruge. A fi (sau a se afla) pe (sau la) marginea prăpastiei = a se afla într-o situație extrem de critică. A spune (sau a vorbi) prăpăstii = a) a spune lucruri care înspăimântă; b) a spune lucruri lipsite de rațiune, prostii, bazaconii. ♦ Fig. Nenorocire, dezastru; primejdie mare. ♦ (Înv. și pop.) Noian de ape; adâncul apelor. [Pl. și: prăpastii] – Din sl. propastĩ.

prapad
PRĂPẮD, prăpăduri, s.n. 1. Dezlănțuire de forțe, provocată de ființe sau de elementele naturii, care pricinuiește mari distrugeri de bunuri sau de vieți omenești; urgie, ruină, dezastru. ♢ Expr. Prăpădul pământului (sau Domnului, lui Dumnezeu), se spune despre o nenorocire îngrozitoare, despre ceva insuportabil, copleșitor. 2. Cantitate foarte mare, enormă; mulțime imensă; puhoi. – Din prăpădi (derivat regresiv).

prapadenie
PRĂPĂDÉNIE s.f. (Pop.) Stricăciune, pagubă, distrugere (foarte mare). ♢ Loc. adv. De prăpădenie sau de prăpădenia pământului = foarte mult, foarte puternic; îngrozitor. ♢ Expr. Prăpădenia pământului (sau lui Dumnezeu), se spune despre o nenorocire îngrozitoare, despre ceva insuportabil, copleșitor. ♦ Situație, împrejurare care poate pricinui (mari) stricăciuni, pagube, distrugeri. ♦ Cauză care distruge, nimicește. – Prăpădi + suf. -enie.

prapadi
PRĂPĂDÍ, prăpădesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) distruge, a (se) nimici, a (se) face praf; a (se) nărui, a (se) ruina, a (se) strica. ♦ Tranz. A duce la pierzanie; a nenoroci. 2. Tranz. A ucide, a omorî, a răpune. ♦ Refl. A-și pierde viața, a muri, a pieri. ♢ Expr. A se prăpădi de râs (sau de plâns, de rușine etc.) = a râde (sau a plânge etc.) foarte tare. A se prăpădi după cineva (sau ceva) = a iubi, a-i plăcea cineva (sau ceva) foarte mult. A se prăpădi de dorul... = a dori foarte mult... (Tranz.) A prăpădi (pe cineva) din ochi = a iubi (pe cineva) nespus de mult. A se prăpădi cu firea = a-și da foarte mare osteneală; a-și face foarte multe griji, a se consuma, a pune la inimă. 3. Tranz. (Pop.) A pierde un bun; a risipi, a irosi. 4. Tranz. (Pop.) A nu mai recunoaște, a nu mai găsi; a rătăci. A prăpădit drumul. ♦ A nu mai vedea, a pierde din ochi. ♦ Refl. A se face nevăzut; a dispărea. – Din bg. propadam.

prapadire
PRĂPĂDÍRE, prăpădiri, s.f. Acțiunea de a (se) prăpădi și rezultatul ei. – V. prăpădi.

prapadit
PRĂPĂDÍT, -Ă, prăpădiți, -te, adj. (Despre obiecte, clădiri, bunuri etc.) Care se află într-o stare mizerabilă, care este stricat, deteriorat, dărâmat, sărăcăcios; (despre ființe) cu forțele fizice (sau morale) epuizate; vlăguit, extenuat, sfârșit. ♦ (Substantivat) Om sărac, sărman; om nenorocit, amărât; p. ext. om chinuit, nefericit, obidit. – V. prăpădi.

prapaditor
PRĂPĂDITÓR, -OÁRE, prăpăditori, -oare, adj. (Rar) Care prăpădește; nimicitor, distrugător; ucigător. – Prăpădi + suf. -tor.

prapastenie
PRĂPĂSTÉNIE, prăpăstenii, s.f. (Pop.) 1. Prăpăd, nenorocire, dezastru. 2. Ființă uriașă, înspăimântătoare. – Prăpastie + suf. -enie.

prapastios
PRĂPĂSTIÓS, -OÁSĂ, prăpăstioși, -oase, adj. 1. (Despre terenuri) Cu prăpăstii, cu pante abrupte. ♦ Fig. Adânc, de netrecut, de neînvins. 2. Fig. Năprasnic, vijelios, vertiginos. ♦ Înspăimântător, groaznic. 3. Fig. De necrezut, de neînchipuit; ciudat, bizar, năstrușnic. ♦ Bazat pe închipuire; plăsmuit; mincinos. 4. Fig. (Despre oameni) Care vede lucrurile numai în rău, care are numai gânduri negre; pesimist. [Pr.: -ti-os] – Prăpastie + suf. -os.

prasea
PRĂSEÁ s.f. v. plăsea.

prasi
PRĂSÍ, prăsesc, vb. IV. 1. Refl. (Despre animale) A face pui; a se reproduce, a se înmulți. ♦ Tranz. A crește animale, a face să se înmulțească. ♦ Tranz. Fig. (Fam.) A aduna, a economisi bani, a-și spori banii adunați. 2. Tranz. A semăna, a îngriji și a răspândi cultura unei plante; a îngriji plantele ca să crească și să se înmulțească. ♦ Refl. (Despre plante) A se înmulți, a se extinde (spontan sau prin cultivare) pe un anumit teritoriu. – Din bg. prasja se, scr. prasiti se.

prasila
PRĂSÍLĂ, prăsile, s.f. 1. Reproducție (dirijată) între animale domestice (de rasă). 2. Animal tânăr, pui de animal domestic rezultat în urma prăsilei (1); p. ext. animal domestic de rasă bun pentru reproducere. ♦ Descendenții, produșii unui animal de rasă; p. ext. animal din rasă ameliorată. 3. (Rar) Rasă, neam, soi. [Pl. și: prăsili] – Prăsi + suf. -ilă.

prasire
PRĂSÍRE, prăsiri, s.f. Acțiunea de a (se) prăsi și rezultatul ei; prăsit^1. – V. prăsi.

prasit
PRĂSÍT^1 s.n. Prăsire. – V. prăsi.

PRĂSÍT^2, -Ă, prăsiți, -te, adj. (Despre animale) Reprodus, înmulțit. – V. prăsi.

prasitor
PRĂSITÓR, -OÁRE, prăsitori, -oare, adj. (Despre animale) Care se prăsește (cu ușurință), folosit pentru prăsire. – Prăsi + suf. -tor.

prasi
PRĂȘÍ, prășesc, vb. IV. Tranz. A lucra cu sapa sau cu prășitoarea spațiul de sol dintre rândurile distanțate ale unor plante de cultură, pentru a distruge buruienile, a afâna pământul etc. – Din bg. praša, scr. prašiti.

prasila
PRĂȘÍLĂ s.f. v. prașilă.

prasire
PRĂȘÍRE, prășiri, s.f. Acțiunea de a prăși și rezultatul ei; prășit^1. – V. prăși.

prasit
PRĂȘÍT^1, (rar) prășituri, s.n. Faptul de a prăși; prașilă, prășitură, prașă, prășire. – V. prăși.

PRĂȘÍT^2, -Ă, prășiți, -te, adj. (Despre terenuri cultivate sau plante de cultură) Care este săpat și curățat de buruieni, afânat etc. – V. prăși.

prasitor
PRĂȘITÓR, -OÁRE, prășitori, -oare, adj., subst. 1. Adj., s.f. (Unealtă sau mașină agricolă) cu care se prășește. 2. Adj. (Despre plante) Cultivat în rânduri distanțate, care permit prășitul^1. 3. S.m. și f. Persoană care prășește; muncitor angajat la prășit^1. – Prăși + suf. -tor.

prasitura
PRĂȘITÚRĂ, prășituri, s.f. (Pop.) 1. Prășit^1. 2. Ogor prășit^2. 3. (Cu sens colectiv) Buruienile și gunoiul adunate de pe un teren care a fost prășit. – Prăși + suf. -tură.

prastias
PRĂȘTIÁȘ, prăștiași, s.m. 1. (Înv. și pop.) Persoană care aruncă cu praștia (1). 2. (Reg.) Cal lăturaș. [Pr.: -ti-aș] – Praștie + suf. -aș.

prastina
PRĂȘTÍNĂ^1, prăștini, s.f. (Reg.) Rachiu de tescovină sau de drojdie; boștină. – Din bg. praština.

PRĂȘTÍNĂ^2, prăștini, s.f. Prăjină care se înfige în vârful clăii de fân, pentru a o fixa. ♦ Prăjină care se pune pe stuful sau pe paiele de pe acoperișul unei case țărănești, pentru a le fixa. – Et. nec.

praval
PRĂVÁL, prăvaluri, s.n. 1. Depresiune naturală (puțin adâncă) care face legătura între bălți sau între acestea și râuri; spec. gârlă din regiunea inundabilă a Dunării. 2. (Reg.) Porțiune pe cursul unui râu, al unui pârâu etc., unde apa curge foarte repede (formând o cascadă mică). 3. (Reg.) Povârniș, pantă (1), coastă. [Pl. și: prăvale. – Var.: privál s.n.] – Cf. bg. p r e v a l, rom. p r ă v ă l i.

pravalatic
PRĂVĂLÁTIC, -Ă, prăvălatici, -ce, adj. 1. (Pop.) Povârnit, abrupt, accidentat, pieziș. 2. (Rar) Care se răstoarnă, care se rostogolește, care vine la vale. – Prăvăli + suf. -atic.

pravali
PRĂVĂLÍ, prăvălesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) înclina, a (se) apleca într-o parte; a (se) răsturna, a (se) rostogoli; a cădea sau a face să cadă, a (se) arunca în adâncime, a (se) prăbuși, a (se) trânti. ♦ Refl. A fugi în goana mare, a se năpusti la vale; a se repezi spre ceva, a tăbărî, a da buzna. ♦ Refl. (Despre ape) A curge cu repeziciune, căzând de la înălțime; a se revărsa, a se întinde. ♦ Refl. Fig. A se întinde, a se răspândi, a se împrăștia. ♦ Tranz. A arunca; a azvârli. 2. Refl. (Despre vânt, furtună, ploaie etc.) A se dezlănțui cu putere, a se porni cu violență. 3. Tranz. și refl. A (se) surpa, a (se) nărui, a (se) dărâma, a (se) prăbuși. – Din bg. provalja, scr. provaliti.

pravalias
PRĂVĂLIÁȘ, prăvăliași, s.m. (Rar) Negustor care are o prăvălie; angajat care lucrează într-o prăvălie. [Pr.: -li-aș] – Prăvălie + suf. -aș.

pravalie
PRĂVĂLÍE, prăvălii, s.f. Local în care se vând diferite mărfuri; magazin. ♢ (Ieșit din uz) Băiat de prăvălie = tânăr care învață negustoria servind într-un magazin. – Et. nec.

pravalioara
PRĂVĂLIOÁRĂ, prăvălioare, s.f. Diminutiv al lui prăvălie; prăvăliuță. [Pr.: -li-oa-] – Prăvălie + suf. -ioară.

pravalire
PRĂVĂLÍRE, prăvăliri, s.f. Acțiunea de a (se) prăvăli și rezultatul ei. – V. prăvăli.

pravalis
PRĂVĂLÍȘ, prăvălișuri, s.n. (Pop.) Coastă abruptă (de deal sau de munte); povârniș. – Prăvăli + suf. -iș.

pravalit
PRĂVĂLÍT, -Ă, prăvăliți, -te, adj. Înclinat, răsturnat, rostogolit, prăbușit (peste ceva). ♦ Surpat, năruit, dărâmat. – V. prăvăli.

pravaliuta
PRĂVĂLIÚȚĂ, prăvăliuțe, s.f. Prăvălioară. [Pr.: -li-u-] – Prăvălie + suf. -uță.

praznui
PRĂZNUÍ, prăznuiesc, vb. IV. 1. Tranz. A celebra un eveniment religios; p. gener. a serba, a sărbători, a ține o sărbătoare. 2. Intranz. A petrece, a se ospăta; a benchetui, a chefui. – Din sl. prazdĩnovati.

praznuire
PRĂZNUÍRE, prăznuiri, s.f. Acțiunea de a prăznui și rezultatul ei. – V. prăznui.

prazuliu
PRĂZULÍU, -ÍE, prăzulii, adj. (Rar) Care are culoarea prazului; verde-deschis. – Praz + suf. -uliu.

pranz
PRÂNZ, prânzuri, s.n. Masă principală care se ia la amiază; dejun; timpul când se ia această masă; (concr.) ceea ce se mănâncă la această masă, mâncare pregătită în acest scop. ♢ (Pop.) Prânzul (cel) mic = prima masă pe care o iau țăranii în cursul dimineții, vara, când muncesc la câmp; timpul zilei când se ia această masă. Prânzul (cel) mare = a doua masă pe care o iau țăranii, masa de la amiază; timpul zilei când se ia această masă. ♢ Loc. adv. Înainte de prânz = în prima parte a zilei, înainte de amiază, înainte de masa principală. După-prânz = în a doua parte a zilei, după-masă, după-amiază. – Lat. prandium.

pranzare
PRÂNZÁRE s.f. (Pop.) Acțiunea de a prânzi; (concr.) masă, mâncare (de la prânz); prânz. – V. prânzi.

pranzi
PRÂNZÍ, prânzesc, vb. IV. Intranz. A lua masa de prânz, a mânca de amiază; a dejuna. – Din prânz.

pranzisor
PRÂNZIȘÓR, prânzișoare, s.n. (Înv. și pop.) 1. Prânzul (cel) mic; prânzuleț, prânzuț. 2. Loc de pe bolta cerească în care se află soarele la prânzișor (1). – Prânz + suf. -ișor.

pranzit
PRÂNZÍT s.n. (Rar) Faptul de a prânzi. – V. prânzi.

pranzitor
PRÂNZITÓR, prânzitoare, s.n. (Înv. și reg.) Sufragerie. – Prânzi + suf. -tor.

pranzulet
PRÂNZULÉȚ, prânzulețe, s.n. (Pop.) Prânzișor. – Prânz + suf. -uleț.

pranzut
PRÂNZÚȚ, prânzuțuri, s.n. (Pop.) Prânzișor. – Prânz + suf. -uț.

praslea
PRẤSLEA s.m. Fratele cel mai mic dintr-o familie, mezinul; p. gener. copil mic: prichindel. – Din sl. prŭstŭ, bg. prăst.

prasnel
PRÂSNÉL, prâsnele, s.n. 1. Jucărie mică făcută din lemn, din os, din metal, cu un vârf ascuțit și care se rotește pe o suprafață plană; titirez, sfârlează. ♢ Expr. (Sprinten sau iute) ca prâsnelul (sau ca un prâsnel) = foarte iute, sprinten, ager. ♦ Fig. Copil mic (sau om mic de statură) și foarte vioi. 2. Capătul (conic) inferior al fusului de tors, care face ca fusul să se învârtească mai ușor. 3. Partea interioară a fusului morii, fixată într-una din pietrele acesteia. [Var.: prisnél s.n.] – Pristen (reg. „prâsnel” < bg.) + suf. -el.

pre
PRE^1- Element de compunere care înseamnă „înainte”, „anterior” și care servește la formarea unor substantive, a unor verbe, a unor adverbe și a unor adjective. – Din fr. pré-.

PRE^2 prep. v. pe.

prea
PREA adv. 1. Mai mult decât (este necesar), din cale afară de..., peste măsură, extrem de..., foarte (mult). ♢ Expr. Nu (sau nici) prea = nu chiar, nu tocmai, nu foarte; potrivit. A fi prea din cale-afară (sau prea de tot) = a depăși orice limită admisă. A nu ști prea multe = a fi supărăcios, irascibil, a reacționa impulsiv; a nu ști de glumă. (Fam.) Asta e prea-prea = asta întrece măsura. Mult prea... = excesiv, exagerat. Nici prea-prea, nici foarte-foarte = așa și așa, nici bine, nici rău; potrivit; mediocru. ♢ (Ajută la formarea superlativului absolut) Nu e nici prea mult, nici prea puțin. 2. Element de compunere care înseamnă „foarte”, „peste măsură” și care servește la formarea unor substantive, a unor adjective și a unor verbe. – Din sl. prĕ.

preabataj
PREABATÁJ, preabataje, s.n. Galerie subterană într-o mină, executată în vederea începerii abatajului. [Pr.: pre-a-] – Pre^1- + abataj.

preabun
PREABÚN, -Ă, preabuni, -e, adj. (Înv.) Foarte bun, deosebit de bun. ♦ (Substantivat, m. art.) Dumnezeu. – Prea + bun.

preacinstit
PREACINSTÍT, -Ă, preacinstiți, -te, adj. Foarte cinstit, vrednic de cinste, de venerație; onorabil, respectabil. ♦ (Substantivat, f. art.) Maica Domnului, Fecioara Maria. – Prea + cinstit.

preacurat
PREACURÁT, -Ă, preacurați, -te, adj. Curat (din punct de vedere moral), neprihănit, imaculat. ♦ (Substantivat, f. art.) Maica Domnului, Fecioara Maria. – Prea + curat.

preacuvios
PREACUVIÓS, -OÁSĂ, preacuvioși, -oase, adj. (În titulatura dată unor clerici; adesea substantivat) Foarte cuvios, extrem de cucernic. [Pr.: -vi-os] – Prea + cuvios.

preacuviosie
PREACUVIOȘÍE, preacuvioșii, s.f. (Urmat de un adj. pos.) Termen de referență pentru clerici. [Pr.: -vi-o-] – Prea + cuvioșie.

preadolescent
PREADOLESCÉNT, -Ă, preadolescenți, -te, s.m. și f., adj. (Copil) care nu a ajuns încă în perioada adolescenței. [Pr.: pre-a-] – Pre^1- + adolescent.

preadolescenta
PREADOLESCÉNȚĂ s.f. Perioadă din viața unui om situată între pubertate și adolescență. [Pr.: pre-a-] – Pre^1- + adolescență.

preafericit
PREAFERICÍT, -Ă, preafericiți, -te, adj. (În titulatura dată ierarhilor care dețin grade înalte; adesea substantivat) Foarte fericit; p. ext. sfânt. – Prea + fericit.

preafrumos
PREAFRUMÓS, -OÁSĂ, preafrumoși, -oase, adj. (Înv.) Foarte frumos, minunat. – Prea + frumos.

preaiubit
PREAIUBÍT, -Ă, preaiubiți, -te, adj. (Înv. și pop.; adesea substantivat) Foarte iubit, deosebit de drag; scump. – Prea + iubit.

preainalt
PREAÎNÁLT, -Ă, preaînalți, -te, adj. 1. (Bis.) Care vine de la Dumnezeu; dumnezeiesc, divin. ♦ (Substantivat, m. art.) Dumnezeu. 2. Foarte important; distins, ales, superior. – Prea + înalt.

preainaltat
PREAÎNĂLȚÁT, -Ă preaînălțați, -te, adj. (În titulatura dată domnilor sau prelaților) Preamărit. – Prea + înălțat.

preaintelept
PREAÎNȚELÉPT, -EÁPTĂ, preaînțelepți, -te, adj. (Înv.; adesea substantivat) Foarte înțelept; învățat. ♦ (Despre cuvinte, acțiuni etc.) Plin de înțelepciune; care denotă multă înțelepciune. – Prea + înțelept.

preainvatat
PREAÎNVĂȚÁT, -Ă, preaînvățați, -te, adj. (Înv.; adesea substantivat) Foarte instruit, deosebit de cultivat. – Prea + învățat.

preajm
PREÁJM s.n. v. preajmă.

preajma
PREÁJMĂ s.f. Spațiu care înconjoară pe cineva sau ceva, loc sau regiune din apropierea sau din vecinătatea cuiva; împrejurime, vecinătate. ♢ Loc. adj. Din (sau de prin) preajmă = a) (local) din apropiere, din jurul; b) (temporal) din ajun(ul), dintr-un timp apropiat. ♢ Loc. adj. În (sau prin) preajmă sau (loc. prep.) în (sau prin) preajma... = a) (local) împrejur(ul), primprejur(ul), în apropiere(a)...; b) (temporal) în ajun(ul), într-un timp apropiat de... ♢ Loc. prep. Din (sau de prin) preajma = din apropierea..., de lângă... ♢ Expr. A umbla în (sau prin) preajma cuiva = a umbla după cineva, a se ține de cineva, a da târcoale cuiva. [Var.: (reg.) préjmă, príjmă s.f., preajm s.n.] – Cf. sl. p r ĕ ž d ĩ.

prealabil
PREALÁBIL, -Ă, prealabili, -e, adj. Care trebuie făcut, pregătit, spus înainte de începerea unei acțiuni principale; care precedă, care este anterior; anticipat, preliminar. ♢ Loc. adv. În prealabil = mai întâi, mai înainte de... [Pr.: pre-a-] – Din fr. préalable.

prealuminat
PREALUMINÁT, -Ă, prealuminați, -te, adj. 1. (Înv.) Care constituie un izvor (puternic) de lumină, care răspândește (multă) lumină; (foarte) luminos, strălucitor. 2. (În titulatura dată suveranilor) Mărit, slăvit, preamărit. 3. Fig. Plin de înțelepciune. – Prea + luminat.

preamari
PREAMĂRÍ, preamăresc, vb. IV. Tranz. A ridica în slavă pe cineva sau ceva; a lăuda, a elogia, a slăvi, a glorifica, a preaslăvi. – Prea + mări.

preamarire
PREAMĂRÍRE, preamăriri, s.f. Acțiunea de a preamări și rezultatul ei. – V. preamări.

preamarit
PREAMĂRÍT, -Ă, preamăriți, -te, adj. (În titulatura dată suveranilor sau prelaților) Lăudat, mărit, slăvit, preaînălțat, prealuminat. – Prea + mărit.

preambala
PREAMBALÁ, preambalez, vb. I. Tranz. A ambala mărfuri înainte de vânzarea lor. [Pr.: pre-am-] – Pre^1- + ambala.

preambalare
PREAMBALÁRE, preambalări, s.f. Acțiunea de a preambala. [Pr.: pre-am-] – V. preambala.

preambalat
PREAMBALÁT, -Ă, preambalați, -te, adj. (Despre mărfuri) Care este ambalat înainte de a fi pus în vânzare. [Pr.: pre-am-] – V. preambala.

preambul
PREAMBÚL, preambuluri, s.n. 1. Parte introductivă a unui discurs, a unei scrieri, a unei convorbiri, în care sunt expuse rezumativ problemele ce vor fi dezvoltate ulterior; introducere, precuvântare, prefață, cuvânt înainte. ♦ Fig. Ceea ce constituie partea introductivă, premergătoare a unei acțiuni, manifestări etc. 2. Parte introductivă a unui act important, a unui tratat internațional, care lămurește utilitatea sau necesitatea lui sau care prezintă sumar dispozițiile lui generale; expunere de motive (a unui proiect de lege). [Pr.: pre-am-] – Din fr. préambule.

preambular
PREAMBULÁR, -Ă, preambulari, -e, adj. Care este în legătură cu un preambul. [Pr.: pre-am-] – Din fr. préambulaire.

preamilostiv
PREAMILOSTÍV, -Ă, preamilostivi, -e, adj. (Înv.; de obicei în formule de adresare) Foarte milos, foarte îndurător, foarte iertător. – Prea + milostiv.

preamplificator
PREAMPLIFICATÓR, preamplificatoare, s.f. Amplificator utilizat într-un lanț de transmisie înaintea unui amplificator principal, pentru a ridica nivelul semnalului de intrare al amplificatorului principal și pentru a realiza adaptarea de impedanță necesară. [Pr.: pre-am-] – Pre^1- + amplificator.

preanestezie
PREANESTEZÍE, preanestezii, s.f. Pregătire a bolnavului în vederea anesteziei propriu-zise, prin administrarea de medicamente hipnotice și analgezice; prenarcoză. [Pr.: pre-a-] – Din fr. préanesthésie.

preanevinovata
PREANEVINOVÁTĂ adj. (Bis.; despre Fecioara Maria) Neprihănită, castă. ♦ (Substantivat; art.) Fecioara Maria. – Prea + nevinovată.

preaplecat
PREAPLECÁT, -Ă, preaplecați, -te, adj. (Înv.; mai ales în formule de respect) Foarte supus, plecat, ascultător. – Prea + plecat.

preaplin
PREAPLÍN, preaplinuri, s.n. 1. Ceea ce depășește un anumit nivel, ceea ce este prea mult, prea abundent. 2. Dispozitiv de protecție pentru evacuarea automată a lichidului care depășește un anumit nivel într-un bazin, rezervor etc. ♦ P. ext. Conținutul unui rezervor de apă. – Prea + plin.

preapretios
PREAPREȚIÓS, -OÁSĂ, preaprețioși, -oase, adj. Foarte prețios, foarte valoros. [Pr.: -ți-os] – Prea + prețios.

preaprindere
PREAPRÍNDERE, preaprinderi, s.f. Aprindere prematură a combustibilului în cilindrii unui motor cu ardere internă, determinată de apariția incidentală a unor puncte supraîncălzite în interiorul cilindrului și însoțită, adeseori, de detonații. [Pr.: pre-a-] – Pre^1- + aprindere.

preaputernic
PREAPUTÉRNIC, -Ă, preaputernici, -ce, adj. (Înv.; în titulatura dată suveranilor, demnitarilor etc. sau în formele de adresare) Foarte puternic, atotputernic. ♦ (Substantivat, m. art.) Dumnezeu. – Prea + puternic.

preasena
PREÁSENĂ s.f. v. presenă.

preasfant
PREASFẤNT, -Ă, preasfinți, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care a primit harul divin; sfânt. 2. Adj., s.m. și f. Termen respectuos de adresare sau epitet pentru clerici, mucenici, sfinți. – Prea + sfânt.

preasfintia
PREASFINȚÍA, preasfințiile, s.f. art. (Urmat de un adj. pos.) Termen respectuos de adresare sau titulatură respectuoasă pentru arhierei; preasfințit. – Prea + sfinție.

preasfintit
PREASFINȚÍT, preasfințiți, adj., s.m. 1. Adj. Care a primit harul divin; sfințit. 2. S.m. Preasfinția. – Prea + sfințit.

preaslavi
PREASLĂVÍ, preaslăvesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A preamări. – Prea + slăvi.

preaslavit
PREASLĂVÍT, -Ă, preaslăviți, -te, adj. Demn de admirație, de laudă; slăvit, lăudat. – Prea + slăvit.

preastimat
PREASTIMÁT, -Ă, preastimați, -te, adj. (Mai ales în formule de adresare) Foarte stimat, foarte respectat. – Prea + stimat.

preastralucit
PREASTRĂLUCÍT, -Ă, preastrăluciți, -te, adj. (Înv.; în titulatura dată suveranilor) Mărit, slăvit. – Prea + strălucit.

preatca
PREÁTCĂ s.f. v. pretcă.

preaviz
PREAVÍZ, preavize, s.n. Înștiințare prealabilă de concediere făcută unui angajat; p. ext. interval de timp cât un angajat mai lucrează după primirea acestei înștiințări; salariu care se cuvine celui concediat de la primirea înștiințării până la concedierea sa. [Pr.: pre-a-. – Pl. și: preavizuri] – Din fr. préavis.

preaviza
PREAVIZÁ, preavizez, vb. I. Tranz. (Rar) A aviza în prealabil. ♦ Spec. A da cuiva preaviz. [Pr.: pre-a-] – Din fr. préaviser.

prebendar
PREBENDÁR, prebendari, s.m. Persoană care beneficia în trecut de o prebendă. – Din lat. praebendarius.

prebenda
PREBÉNDĂ, prebende, s.f. Venit (fix) acordat în trecut unui cleric catolic din Transilvania, mai ales unui canonic^1. – Din lat. praebenda.

prebiotic
PREBIÓTIC, -Ă, prebiotici, -ce, adj. Anterior apariției vieții. [Pr.: -bi-o-] – Din engl. prebiotic.

preburghez
PREBURGHÉZ, -Ă, preburghezi, -e, adj. (Rar) Care este anterior apariției burgheziei, care datează din epoca premergătoare burgheziei. – Pre^1- + burghez.

precalcula
PRECALCULÁ, precalculez, vb. I. Tranz. A calcula dinainte venituri, cheltuieli etc. – Pre^1- + calcula.

precalculare
PRECALCULÁRE, precalculări, s.f. Acțiunea de a precalcula. – V. precalcula.

precalculat
PRECALCULÁT, -Ă, precalculați, -te, adj. Care a fost calculat în prealabil. – Pre^1- + calculat.

precambrian
PRECAMBRIÁN, -Ă, precambrieni, -e, s.n., adj. 1. S.n. Prima eră din istoria Pământului. 2. Adj. Care aparține precambrianului (1), privitor la precambrian. [Pr.: -bri-an] – Din fr. précambrien.

precapitalist
PRECAPITALÍST, -Ă, precapitaliști, -ste, adj. Care este anterior apariției capitalismului, care datează din epoca premergătoare capitalismului. – Pre^1- + capitalist.

precar
PRECÁR, -Ă, precari, -e, adj. (Livr.) 1. Lipsit de siguranță, de trăinicie, dependent de voința cuiva sau de împrejurări imprevizibile; nesigur, nestabil. ♦ (Rar; despre un edificiu, o clădire) Lipsit de rezistență; șubred. 2. Fig. Lipsit de consistență, de profunzime, de temei, de valoare. – Din fr. précaire, it. precario.

precaria
PRECÁRIA s.f. (În antichitate și în evul mediu, în apusul Europei) Drept de posesiune asupra unui lot de pământ, primit în schimbul prestării unor obligații față de proprietarul funciar. [Pr.: -ri-a] – Din lat. precaria.

precaritate
PRECARITÁTE s.f. (Livr.) Caracterul sau însușirea a ceea ce este precar. – Din fr. précarité.

precarpatic
PRECARPÁTIC, -Ă, precarpatici, -ce, adj. (Rar) Subcarpatic. – Pre^1- + carpatic.

precaut
PRECÁUT, -Ă, precauți, -te, adj. (Despre oameni) Care prevede un pericol posibil, care acționează cu băgare de seamă și ia toate măsurile de prevedere pentru evitarea unui pericol, unei neplăceri; (despre vorbe, gesturi etc.) care dovedește prudență; prudent, prevăzător, circumspect. [Acc. și: precaút] – Din lat. praecautus.

precautie
PRECAÚȚIE, precauții, s.f. Atitudinea, comportarea omului precaut; băgare de seamă, prevedere, circumspecție, prudență. [Pr.: -ca-u-. – Var.: precauțiúne s f.] – Din fr. précaution, lat. praecautio, -onis.

precautiune
PRECAUȚIÚNE s.f. v. precauție.

precadere
PRECĂDÉRE s.f. Întâietate, prioritate, preferință acordată unei persoane, unei probleme etc. ♢ Loc. adv. Cu precădere = în primul rând, înainte de orice; mai ales, în (mod) special, îndeosebi, de preferință. – Pre^1- + cădere.

precat
PRECẤT adv. (Pop.) După cum, după cât, cât. – Pre^2 + cât.

preceda
PRECEDÁ, precéd, vb. I. Tranz. A exista, a se produce înainte de altceva în timp; a se afla, a se găsi înainte de altceva sau de altcineva în spațiu, într-o ierarhie etc. – Din fr. précéder, lat. praecedere.

precedent
PRECEDÉNT, -Ă, precedenți, -te, adj., s.n. 1. Adj. Care precedă pe cineva sau ceva în timp sau în spațiu; premergător, anterior. 2. S.n. Fapt sau caz anterior analog, care poate servi ca exemplu, ca regulă de conduită sau ca justificare pentru faptele sau cazurile ulterioare similare. ♢ Loc. adj. Fără precedent = așa cum nu a mai fost, așa cum nu s-a mai întâmplat până în prezent; nemaipomenit, nemaiîntâlnit, excepțional. – Din fr. précédent.

precedenta
PRECEDÉNȚĂ, precedențe, s.f. Faptul de a preceda (pe cineva sau ceva) în timp sau în spațiu; lucru care precedă alt lucru de aceeași natură; fapt întâmplat înainte de altul; precedent. – Din fr. précédence, it. precedenza.

precept
PRECÉPT, precepte, s.n. Formulă, principiu, învățătură care stă la baza unei doctrine (mai ales morale); normă, regulă de conduită. ♦ Recomandare, sfat, povață. Precepte de igienă. [Pl. și: precepturi] – Din fr. précepte, lat. praeceptum.

preceptor
PRECEPTÓR, preceptori, s.m. Persoană însărcinată cu educarea și instruirea particulară a unui copil (dintr-o familie bogată). – V. meditator, pedagog, educator. [Acc. și: precéptor] – Din fr. précepteur, lat. praeceptor.

precesie
PRECÉSIE s.f. v. precesiune.

precesiune
PRECESIÚNE, precesiuni, s.f. 1. (Fiz.) Deplasare lentă a axei de rotație a unui corp care se rotește rapid și are doar un punct fix. 2. (Astron.) Deplasare lentă și în sens retrograd a punctelor echinoxiale pe ecliptică. [Var.: precésie s.f.] – Din fr. précession.

precesta
PRÉCESTĂ adj. v. precistă.

precipita
PRECIPITÁ, precípit, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face să se desfășoare sau a se desfășura într-un timp mai scurt sau într-un ritm mai rapid decât cel obișnuit sau decât cel așteptat; a (se) grăbi, a (se) zori. ♦ Refl. (Despre oameni) A acționa (prea) în grabă (și în dezordine); a se agita; a se repezi. 2. Tranz. A provoca (cu ajutorul unei reacții chimice) depunerea unei substanțe dizolvate într-un lichid. ♦ Refl. și intranz. (Despre o substanță solidă dizolvată într-un lichid) A se separa, a se depune sub formă de precipitat. – Din fr. précipiter, lat. praecipitare.

precipitabil
PRECIPITÁBIL, -Ă, precipitabili, -e, adj. (Despre anumite substanțe) Care (se) poate precipita (2), care poate fi precipitat. – Din fr. précipitable.

precipitabilitate
PRECIPITABILITÁTE s.f. Proprietate a unor substanțe (chimice) de a (se) putea precipita (2). – Precipitabil + suf. -itate.

precipitant
PRECIPITÁNT, precipitanți, s.m. Produs chimic care, adăugat la o soluție, provoacă o precipitare. – Din fr. précipitant.

precipitare
PRECIPITÁRE, precipitări, s.f. Acțiunea de a (se) precipita și rezultatul ei; precipitație. – V. precipita.

precipitat
PRECIPITÁT^1, precipitate, s.n. Substanță solidă care se separă dintr-o soluție prin precipitare. – Din fr. précipité.

PRECIPITÁT^2, -Ă, precipitați, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Care se produce sau acționează în mare grabă, cu repeziciune; grăbit, zorit. 2. (Despre substanțe solide dizolvate într-un lichid) Depus la fund, separat în masa soluției (prin precipitare). – V. precipita.

precipitatie
PRECIPITÁȚIE, precipitații, s.f. 1. Precipitare. 2. Vapori de apă condensați care cad din atmosferă pe suprafața pământului sub formă de ploaie, ceață, brumă, zăpadă, grindină etc. [Var.: precipitațiúne s.f.] – Din fr. précipitation, lat. precipitatio, -onis.

precipitatiune
PRECIPITAȚIÚNE s.f. v. precipitație.

precipitina
PRECIPITÍNĂ, precipitine, s.f. Anticorp care provoacă precipitarea antigenului dintr-o soluție. – Din fr. précipitine.

precipitron
PRECIPITRÓN, precipitroane, s.n. Dispozitiv electrostatic folosit pentru purificarea aerului dintr-o încăpere prin dirijarea prafului spre unul din electrozi pentru precipitare. – Din fr. précipitron.

precipitiu
PRECIPÍȚIU, precipiții, s.n. (Înv.) Abis, prăpastie. ♦ Cădere de la înălțime. ♦ Fig. Dezastru, ruină. – Din lat. praecipitium.

preciput
PRECIPÚT, preciputuri, s.n. Drept acordat unei persoane de a lua o anumită parte dintr-un bun înainte de partaj. – Din fr. préciput.

preciroza
PRECIRÓZĂ, preciroze, s.f. (Med.) Stare morbidă a ficatului, exprimând clinic, funcțional și morfologic trecerea de la hepatita cronică la ciroza hepatică. – Din fr. précirrhose.

precis
PRECÍS, -Ă, preciși, -se, adj. 1. Care este limpede, lămurit, clar; care este categoric, sigur. 2. Fix, exact. Oră precisă. ♦ (Despre aparate de măsură) Care funcționează cu precizie, care indică valori foarte apropiate de cele reale. – Din fr. précis, lat. praeccisus.

precista
PRÉCISTĂ adj. Curată (din punct de vedere moral), neprihănită, imaculată. ♦ (Substantivat) Maica Domnului, Fecioara Maria. [Var.: (pop.) précestă adj.] – Din sl. prĕčista.

preciza
PRECIZÁ, precizez, vb. I. Tranz. A determina, a stabili, a arăta, a exprima (ceva) în mod precis, exact; a elucida, a clarifica. ♦ A face să se distingă, să se vadă limpede, deslușit; a contura. – Din fr. préciser, it. precisare.

precizabil
PRECIZÁBIL, -Ă, precizabili, -e, adj. Care poate fi precizat. – Preciza + suf. -bil.

precizamente
PRECIZAMÉNTE adv. (Rar) În mod precis. – Din fr. précisément, it. precisamente.

precizare
PRECIZÁRE, precizări, s.f. Acțiunea de a preciza și rezultatul ei; (Concr.) ceea ce precizează cineva. – V. preciza.

precizie
PRECÍZIE, precizii, s.f. 1. Faptul de a fi precis, calitatea de a măsura, de a determina sau de a indica precis; exactitate. ♢ Loc. adj. De precizie = (despre aparate de măsură) foarte exact. ♦ Eroare maximă care se admite la efectuarea unui calcul, a unei măsurări, a unui produs. 2. (Rar, la pl.; în forma preciziune) Lămurire, informație precisă; precizare. Așteptăm noi preciziuni. [Var.: preciziúne s.f.] – Din fr. précision, lat. praecisio, -onis.

preciziune
PRECIZIÚNE s.f. v. precizie.

preclasic
PRECLÁSIC, -Ă, preclasici, -ce, adj. Care este anterior perioadei clasice, care datează din epoca premergătoare clasicismului. ♦ (Substantivat) Scriitor sau creator de artă din această perioadă. – Din fr. préclassique.

preclasicism
PRECLASICÍSM s.n. Perioadă din istoria literaturii sau a artei anterioară clasicismului. – Preclasic + suf. -ism.

precoce
PRECÓCE, precoci, -ce, adj. (Despre ființe și însușiri ale lor) Care se dezvoltă fizic sau psihic înainte de vârsta normală, care este mai matur în comparație cu cei de aceeași vârstă. ♦ (Despre plante sau fructe) Care ajunge la maturitate foarte devreme, care înfrunzește devreme sau se coace repede; timpuriu, văratic. – Din fr. précoce, lat. praecox, -cis.

precocitate
PRECOCITÁTE s.f. Însușirea de a fi precoce, dezvoltare înainte de vreme, timpurie, prematură. ♦ Însușirea animalelor de carne de a realiza sporuri în greutate, cu o valorificare mai mare a hranei în timpul îngrășării. – Din fr. précocité.

precolumbian
PRECOLUMBIÁN, -Ă, precolumbieni, -e, adj. (Despre civilizație, artă) Care a existat în America înainte de descoperirea acesteia de către Cristofor Columb; care aparține acestei perioade. [Pr.: -bi-an] – Din fr. précolumbien (după n. pr. Columb).

precomanda
PRECOMÁNDĂ, precomenzi, s.f. Comandă făcută pentru o marfă înainte de a fi fabricată sau pusă în vânzare. – Pre^1- + comandă.

precoma
PRECÓMĂ, precome, s.f. (Med.) Sindrom care precedă coma^1. – Din fr. précoma.

precombustie
PRECOMBÚSTIE, precombustii, s.f. (Tehn.) Fază a funcționării unor motoare care precedă aprinderea combustibilului. – Din fr. précombustion.

precomprimare
PRECOMPRIMÁRE, precomprimări, s.f. Operație prin care se aplică, inițial, unui element de construcție din beton armat eforturi unitare de comprimare, pentru a-i mări rezistența. – Pre^1- + comprimare.

precomprimat
PRECOMPRIMÁT, -Ă, precomprimați, -te, adj. (Despre betonul armat; adesea substantivat) Care a fost supus operației de precomprimare. – Pre^1- + comprimat.

preconcentrare
PRECONCENTRÁRE, preconcentrări, s.f. (Min.) Operație prin care o substanță minerală este îmbogățită prin înlăturarea unei părți de steril. – După fr. préconcentration.

preconceptie
PRECONCÉPȚIE, preconcepții, s.f. (Rar) Prejudecată. [Var.: preconcepțiúne s.f.] – Din fr. préconception.

preconceptiune
PRECONCEPȚIÚNE s.f. v. preconcepție.

preconceput
PRECONCEPÚT, -Ă, preconcepuți, -te, adj. (Despre idei sau păreri) Admis, adoptat dinainte, fără o cercetare sau o experimentare prealabilă. – Pre^1- + conceput.

preconiza
PRECONIZÁ, preconizez, vb. I. Tranz. A proiecta, a prevedea, a emite o idee, o ipoteză; p. ext. a propune, a indica, a recomanda ceva. – Din fr. préconiser.

preconizare
PRECONIZÁRE, preconizări, s.f. Acțiunea de a preconiza și rezultatul ei. – V. preconiza.

preconizat
PRECONIZÁT, -Ă, preconizați, -te, adj. Proiectat, prevăzut; propus, indicat, recomandat. – V. preconiza.

preconsolidare
PRECONSOLIDÁRE, preconsolidări, s.f. (Geol.) Consolidare naturală a unui strat de pământ argilos supus, în trecut, unei sarcini geologice mai mari decât cea actuală. – Pre^1- + consolidare.

precontract
PRECONTRÁCT, precontracte, s.n. Contract provizoriu. – Pre^1- + contract (după fr. avant-contracte).

precontractual
PRECONTRACTUÁL, -Ă, precontractuali, -e, adj. De dinaintea încheierii unui contract. [Pr.: -tu-al] – Pre^1- + contractual.

precordial
PRECORDIÁL, -Ă, precordiali, -e, adj. (Anat.) Din regiunea anterioară a toracelui, din dreptul inimii. [Pr.: -di-al] – Din fr. précordial.

precorector
PRECORÉCTOR, -OÁRE, precorectori, -oare, s.m. și f. Persoana care face operația de precorectură. [Acc. și: precorectór] – Pre^1- + corector.

precorectura
PRECORECTÚRĂ, precorecturi, s.f. Corectură făcută înainte de a da un manuscris la tipar. – Pre^1- + corectură.

precovarsi
PRECOVÂRȘÍ, precovârșesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A întrece, a fi mai presus de..., a depăși. – Pre^1- + covârși.

precrestin
PRECREȘTÍN, precreștini, -e, adj. Anterior apariției creștinismului. – Pre^1- + creștin (după fr. préchrétien).

precum
PRECÚM conj., adv. I. Conj. 1. (Introduce propoziții circumstanțiale de mod) Cum, așa cum, după cum. Sper că se va face precum doresc. ♢ Loc. adj. și adv. Precum se cade = cum se cuvine, cum trebuie (să fie). 2. (Introduce propoziții comparative) Tot astfel cum, ca și. M-a ajutat precum îl ajutasem și eu. 3. (Urmat de conj. „și”, stabilește un raport copulativ în cadrul aceleiași propoziții) Ca (și), cât (și); cum (și). Și-a destăinuit bucuriile, precum și necazurile. 4. (Introduce propoziții, adesea incidente, care cuprind o afirmație, o observație etc. sigură, categorică, cu caracter de concluzie) După cum, așa cum. ♢ Expr. (Exclamativ și fam.) Precum vezi = așa-i, asta-i (situația). Precum urmează, formulă prin care este anunțată o enumerare, o completare, o lămurire (a unei expuneri, a unei explicații, a unei relatări). 5. (Pop.; urmat de conj. „ca să”, introduce propoziții finale) Pentru (ca să...). ♢ (Urmat de conj. „că”, introduce propoziții completive directe) A susținut precum că toate sunt adevărate. II. Adv. Ca de exemplu, ca de pildă. – Pre^2 + cum.

precumpani
PRECUMPĂNÍ, precumpănesc, vb. IV. 1. Intranz. A avea mai multă greutate, influență, importanță decât altcineva sau altceva; a constitui elementul hotărâtor, a predomina; p. ext. a birui, a triumfa. 2. Tranz. A ține în cumpănă, a echilibra; a compensa, a contrabalansa, a cumpăni. – Pre^2 + cumpăni.

precumpanire
PRECUMPĂNÍRE, precumpăniri, s.f. Faptul de a precumpăni; preponderență, predominare. – V. precumpăni.

precumpanitor
PRECUMPĂNITÓR, -OÁRE, precumpănitori, -oare, adj. Care precumpănește, predomină ca număr, ca valoare, ca importanță; care constituie elementul hotărâtor; predominant, preponderent. – Precumpăni + suf. -tor.

precupet
PRECUPÉȚ, -EÁȚĂ, precupeți, -e, s.m. și f. Persoană care cumpăra de la producător zarzavaturi, fructe, păsări, ouă etc., pe care le revinde apoi cu preț mai ridicat, în piață sau pe străzile orașului. ♦ Producător individual (de legume, fructe etc.) care își vinde produsele pe piață. – Din bg. prekupeč.

precupeti
PRECUPEȚÍ, precupețesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. (Rar) A practica meseria de precupeț; p. ext. a vinde cu preț de speculă; a trafica. 2. Tranz. Fig. (În propoziții negative) A nu cruța nimic, a face totul pentru reușita cuiva sau a ceva, a dărui din plin, din belșug, cu generozitate. – Din precupeț.

precupetire
PRECUPEȚÍRE, precupețiri, s.f. Acțiunea de a precupeți și rezultatul ei; traficare. – V. precupeți.

precurma
PRECURMÁ, precúrm, vb. I. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) întrerupe (brusc), a (se) sfârși, a (se) curma. – Pre^1- + curma.

precurmare
PRECURMÁRE, precurmări, s.f. (Înv.) Acțiunea de a (se) precurma și rezultatul ei. – V. precurma.

precurmator
PRECURMĂTÓR, -OÁRE, precurmători, -oare, adj. (Înv.) Care pune capăt, care întrerupe, care oprește (brusc). – Precurma + suf. -ător.

precursor
PRECURSÓR, -OÁRE, precursori, -oare, s.m. și f. Persoană care pregătește, prin activitatea sa, terenul pentru o dezvoltare ulterioară mai largă într-un anumit domeniu; deschizător de drumuri; înaintaș, premergător. – Din fr. précurseur.

precuvanta
PRECUVÂNTÁ, precuvântez, vb. I. Tranz. (Înv.) A scrie, a face o precuvântare. – Pre^1- + cuvânta.

precuvantare
PRECUVÂNTÁRE, precuvântări, s.f. (Astăzi rar) Cuvânt introductiv, prefață. ♦ (Înv.) Cuvântare, discurs. – Pre^1- + cuvântare.

preda
PREDÁ, predáu, vb. I. 1. Tranz. A da cuiva în primire un obiect, un bun care îi revine de drept sau de care trebuie să răspundă; a înmâna, a încredința, a remite, a transmite. 2. Refl. A se recunoaște învins și a se pune la dispoziția dușmanului, urmăritorului etc. ♦ Tranz. A da pe cineva în mâna cuiva care să dispună de el. 3. Tranz. A transmite cuiva în mod sistematic cunoștințele unei discipline (în cadrul unei instituții de învățământ, al unor cursuri speciale); a expune o lecție. – Din sl. prĕdati.

predabil
PREDÁBIL, -Ă, predabili, -e, adj. (Rar) Care poate fi predat, înmânat; care este gata de a fi predat. – Preda + suf. -bil.

predare
PREDÁRE, predări, s.f. Acțiunea de a (se) preda și rezultatul ei. – V. preda.

predecedat
PREDECEDÁT, -Ă, predecedați, -te, adj. (Jur.) Decedat înainte de... – Pre^1- + decedat.

predecesor
PREDECESÓR, -OÁRE, predecesori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care a precedat pe cineva într-o funcție, într-un post, într-o activitate etc., considerată în raport cu aceasta; antecesor, înaintaș. 2. S.m. (Mai ales la pl.) Strămoș, înaintaș. – Din fr. prédécesseur.

predela
PREDÉLĂ, predele, s.f. Partea inferioară a unui tablou reprezentând scene în legătură cu obiectul principal din tablou. – Din fr. prédelle, it. predella.

predestina
PREDESTINÁ, predestinez, vb. I. Tranz. (Despre divinitate, destin) A hotărî dinainte soarta cuiva; a sorti, a meni, a ursi. – Din fr. prédestiner, lat. praedestinare.

predestinare
PREDESTINÁRE, predestinări, s.f. Acțiunea de a predestina și rezultatul ei; ceea ce i-ar fi cuiva dinainte hotărât de divinitate, de soartă; ursită, destin, soartă, predestinație. ♦ Doctrină potrivit căreia fiecare om ar avea fixat de mai înainte destinul său de către divinitate. – V. predestina.

predestinat
PREDESTINÁT, -Ă, predestinați, -te, adj. A cărui soartă ar fi dinainte hotărâtă de divinitate; sortit, menit, ursit la un anumit destin. – V. predestina. Cf. fr. p r é d e s t i n é.

predestinatie
PREDESTINÁȚIE, predestinații, s.f. Predestinare. – Din fr. prédestination.

predetermina
PREDETERMINÁ, predetérmin, vb. I. Tranz. (Rar; în unele concepții filozofice) A determina dinainte actele de voință ale cuiva; a decide dinainte o acțiune a cuiva. – Din fr. prédéterminer.

predeterminant
PREDETERMINÁNT, -Ă, predeterminanți, -te, adj. Care determină dinainte, care decide înainte. – Din fr. prédéterminant.

predeterminat
PREDETERMINÁT, -Ă, predeterminați, -te, adj. (Rar; în unele concepții filozofice; despre acțiuni, acte de voință) Determinat dinainte de către divinitate sau de o cauză anterioară actului. – V. predetermina.

predeterminatie
PREDETERMINÁȚIE, predeterminații, s.f. (Rar; în unele concepții filozofice) Faptul de a predetermina. – Din fr. prédétermination.

predeterminism
PREDETERMINÍSM s.n. Concepție filozofică care consideră că actele de voință ale omului și desfășurarea evenimentelor istorice ar fi determinate dinainte de către divinitate. – Din fr. prédéterminisme.

predica
PREDICÁ, prédic, vb. I. Intranz. (Despre clerici) A rosti o predică. ♢ Expr. A predica în deșert (sau în pustiu) = a vorbi degeaba, a da sfaturi cuiva care nu le ascultă. ♦ Tranz. A recomanda ceva cu insistență; a răspândi, a propaga idei, concepții etc. – Din lat. praedicare.

predicabil
PREDICÁBIL, -Ă, predicabili, -e, adj. Care poate fi aplicat unui subiect. – Din fr. prédicable.

predicament
PREDICAMÉNT, predicamente, s.n. (Log.) Categorie (de predicate 2). – Din fr. prédicament.

predicare
PREDICÁRE, predicări, s.f. (Rar) Acțiunea de a predica și rezultatul ei; predică. – V. predica.

predicat
PREDICÁT, predicate, s.n. 1. (Gram.) Parte principală a propoziției, care arată o acțiune, o stare sau o însușire a subiectului. ♢ Predicat verbal = predicat exprimat printr-un verb la un mod personal (sau printr-o interjecție). Predicat nominal = predicat format dintr-un verb copulativ la un mod personal și un nume predicativ. 2. (Log.) Termen al unei judecăți care afirmă sau neagă ceva despre subiect. – Din fr. prédicat, lat. praedicatum.

predicativ
PREDICATÍV, -Ă, predicativi, -e, adj. 1. (Gram.) Care formează sau poate forma predicatul (1); referitor la predicat. ♢ Verb predicativ = verb care poate forma singur predicatul unei propoziții. Nume predicativ = nume care, împreună cu un verb copulativ, formează predicatul unei propoziții. Propoziție predicativă = propoziție care îndeplinește rolul de nume predicativ. 2. (Log.) Care se referă la predicat (2), care aparține predicatului. – Din fr. prédicatif.

predicativitate
PREDICATIVITÁTE s.f. (Gram.) Însușire a unui cuvânt de a putea avea funcție de predicat (1). – Predicativ + suf. -itate.

predicator
PREDICATÓR, predicatori, s.m. 1. Persoană care predică; propovăduitor. 2. Conducător al unor comunități religioase creștine. – Din fr. prédicateur.

predicatie
PREDICÁȚIE, predicații, s.f. Faptul de a enunța ceva despre un anumit lucru; enunț care reflectă raportul dintre un obiect și o însușire a sa. [Var.: predicațiúne s.f.] – Din lat. praedicatio, -onis, fr. prédication.

predicatiune
PREDICAȚIÚNE s.f. v. predicație.

predica
PRÉDICĂ, predici, s.f. Cuvântare rostită de un cleric în biserică, în care se explică și se comentează un text biblic și se dau credincioșilor îndrumări morale; omilie; p. gener. expunere cu conținut moralizator. – Din predica.

predictie
PREDÍCȚIE, predicții, s.f. (Livr.) Prevestire. [Pr.: -ți-e. – Var.: predicțiúne s.f.] – Din fr. prédiction, lat. preadictio, -onis.

predictiune
PREDICȚIÚNE s.f. v. predicție.

predigestie
PREDIGÉSTIE, predigestii, s.f. Totalitatea fenomenelor care pregătesc digestia. – Din fr. prédigestion.

predilect
PREDILÉCT, -Ă, predilecți, -te, adj. (Livr.) Care constituie o preferință a cuiva, pentru care cineva simte sau are o deosebită înclinare sau plăcere; preferat, favorit. – Din it. prediletto (după predilecție).

predilectie
PREDILÉCȚIE, predilecții, s.f. Înclinație, atracție deosebită pentru cineva sau ceva; preferință. ♢ Loc. adj. De predilecție = preferat, favorit. ♢ Loc. adv. Cu (sau de) predilecție = de preferință, mai ales, îndeosebi. – Din fr. prédilection.

predispozant
PREDISPOZÁNT, -Ă, predispozanți, -te, adj. Receptiv, sensibil, predispus la o boală. – Din fr. prédisposant.

predispozitie
PREDISPOZÍȚIE, predispoziții, s.f. 1. Înclinare, dispoziție înnăscută pentru ceva, constituind premisa favorabilă pentru dezvoltarea talentului; înclinație, aplecare. 2. Sensibilitate crescută sau receptivitate a organismului față de anumite boli. – Din fr. prédisposition.

predispune
PREDISPÚNE, predispún, vb. III. Tranz. 1. A crea cuiva o anumită dispoziție, stare de spirit, a dispune la ceva. 2. (Med.) A face să aibă o deosebită sensibilitate sau receptivitate față de anumite boli. – Din fr. prédisposer (după dispune).

predispunere
PREDISPÚNERE, predispuneri, s.f. (Rar) Faptul de a fi predispus la ceva; p. ext. predispoziție, înclinare. – V. predispune.

predispus
PREDISPÚS, -Ă, predispuși, -se, adj. Care are înclinație, dispoziție înnăscută spre ceva. – V. predispune.

predomina
PREDOMINÁ, predómin, vb. I. Intranz. A se impune prin număr, forță, valoare, autoritate; a se ridica deasupra altora, a avea întâietate, a domina, a predomni. – Din fr. prédominer.

predominant
PREDOMINÁNT, -Ă, predominanți, -te, adj. Care predomină; dominant, predominator, predomnitor. – Din fr. prédominant.

predominanta
PREDOMINÁNȚĂ, predominanțe, s.f. (Rar) Predominare; caracter predominant. – Din fr. prédominance.

predominare
PREDOMINÁRE, predominări, s.f. Faptul de a predomina; predominanță, predominație, predomnire. – V. predomina.

predominator
PREDOMINATÓR, -OÁRE, predominatori, -oare, adj. (Rar) Predominant. – Predomina + suf. -tor.

predominatie
PREDOMINÁȚIE, predominații, s.f. Predominare. – Din fr. prédomination.

predomni
PREDOMNÍ, predomnesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A predomina. – Pre^2 + domni.

predomnire
PREDOMNÍRE, predomniri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a predomni și rezultatul ei; predominare. – V. predomni.

predomnitor
PREDOMNITÓR, -OÁRE, predomnitori, -oare, adj. (Înv.) Predominant. – Predomni + suf. -tor.

predoslovie
PREDOSLOVÍE, predoslovii, s.f. (Înv.) Prefață, precuvântare, introducere. [Acc. și: predoslóvie] – Din sl. prĕdŭslovije.

preducea
PREDUCEÁ, preducele, s.f. (Reg.) Potricală. ♦ Gaură făcută cu această unealtă. – Cf. bg. p r ĕ d u p č j a „a perfora”, rom. p r e d u f.

preduf
PREDÚF s.n. v. produf.

preechipa
PREECHÍPĂ, preechipe, s.f. Echipă din care se selecționează jucătorii pentru un meci oficial (important). [Pr.: pre-e-] – Pre^1- + echipă.

preelectoral
PREELECTORÁL, -Ă, preelectorali, -e, adj. Care se petrece, care are loc înainte de alegeri. [Pr.: pre-e-] – Pre^1- + electoral.

preeminent
PREEMINÉNT, -Ă, preeminenți, -te, adj. (Livr.) Care este mai presus decât alții sau decât altele, superior (ca valoare, rang etc.) [Pr.: pre-e-] – Din fr. prééminent.

preeminenta
PREEMINÉNȚĂ, preeminențe, s.f. (Livr.) Superioritate a cuiva sau a ceva. [Pr.: pre-e-] – Din fr. prééminence.

preemtiune
PREEMȚIÚNE, preemțiuni, s.f. (Jur.; în sintagma) Drept de preemțiune = privilegiu pe care îl are cineva printr-un contract sau printr-o lege, la o vânzare-cumpărare, de a fi, în condiții egale, cel preferat dintre mai mulți cumpărători. [Pr.: pre-em-ți-u-] – Din fr. préemption.

preexista
PREEXISTÁ, pers. 3 preexístă, vb. I. Intranz. A exista înainte de..., a exista de mai înainte. [Pr.: pre-e-] – Din fr. préexister.

preexistent
PREEXISTÉNT, -Ă, preexistenți, -te, adj. Care există de mai înainte, care preexistă. [Pr.: pre-e-] – Din fr. préexistant.

preexistenta
PREEXISTÉNȚĂ, preexistențe, s.f. Faptul de a preexista. ♢ (În diverse concepții religioase) Presupusă existență anterioară a sufletului. [Pr.: pre-e] – Din fr. préexistence.

prefabrica
PREFABRICÁ, prefábric, vb. I. Tranz. A fabrica într-o întreprindere elementele componente ale unei construcții, care apoi sunt montate și asamblate pe șantier. – Pre^1- + fabrica.

prefabricare
PREFABRICÁRE, prefabricări, s.f. Acțiunea de a prefabrica și rezultatul ei. – V. prefabrica. Cf. fr. p r é f a b r i c a t i o n.

prefabricat
PREFABRICÁT, -Ă, prefabricați, -te, adj., s.n. (Piesă) care se află într-o fază intermediară de prelucrare; (piesă sau element de construcție) fabricat în prealabil într-o întreprindere pentru a fi montat și asamblat pe șantier. – V. prefabrica. Cf. fr. p r é f a b r i q u é.

prefabricatie
PREFABRICÁȚIE, prefabricații, s.f. Prefabricare. – Din fr. préfabrication.

preface
PREFÁCE, prefác, vb. III. 1. Tranz. și refl. A da sau a lua o formă nouă, un conținut nou; a (se) transforma, a (se) modifica, a (se) schimba, a (se) preschimba. 2. Tranz. A repara, a reface un obiect, schimbându-i (parțial sau total) aspectul, înfățișarea. 3. Refl. A încerca (prin atitudine, comportare) să de o impresie falsă, pentru a induce în eroare; a simula. – Pre^2 + face (după sl. prĕtvoriti).

prefacere
PREFÁCERE, prefaceri, s.f. Acțiunea de a (se) preface și rezultatul ei; schimbare, transformare; evoluție; reparare, refacere, prefăcătură. – V. preface.

prefata
PREFAȚÁ, prefațez, vb. I. Tranz. A scrie prefața unei cărți (a altcuiva). – Din fr. préfacer.

prefatator
PREFAȚATÓR, -OÁRE, prefațatori, -oare, s.m. și f. Persoană care scrie prefața unei cărți (a altcuiva). – Prefața + suf. -tor.

prefata
PREFÁȚĂ, prefețe, s.f. Text cu caracter explicativ, uneori analitic, precedând o operă literară sau științifică, în care este expus planul lucrării, se dau referiri bibliografice, critice etc.; precuvântare; predoslovie. – Din fr. préface, lat. praefatio.

prefacator
PREFĂCĂTÓR, -OÁRE, prefăcători, -oare, adj. (Rar) 1. Care transformă, schimbă, înnoiește. 2. Prefăcut. – Preface + suf. -ător.

prefacatorie
PREFĂCĂTORÍE, prefăcătorii, s.f. Mod de comportare, de manifestare specific omului prefăcut; fățărnicie, ipocrizie, simulare, prefăcătură. – Prefăcător + suf. -ie.

prefacatura
PREFĂCĂTÚRĂ, prefăcături, s.f. (Rar) 1. Prefacere. 2. Prefăcătorie. – Preface + suf. -ătură.

prefacut
PREFĂCÚT, -Ă, prefăcuți, -te, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Fățarnic, viclean, ipocrit. – V. preface.

prefect
PREFÉCT, prefecți, s.m. 1. (În Roma antică) Demnitar care conducea o prefectură (1). 2. (În vechea organizație administrativă a țării) Șef al administrației și poliției într-un județ, care reprezenta aici puterea centrală. ♢ Prefect de poliție (sau al poliției) = șef de poliție în orașele mari ale țării. 3. Persoană care supraveghea și îndruma instrucția și educația într-o școală, în vechea organizare a învățământului din Imperiul Austro-Ungar. – Din lat. praefectus.

prefectoral
PREFECTORÁL, -Ă, prefectorali, -e, adj. Care ține de pefectură, al prefectului. – Din fr. préfectoral.

prefectura
PREFECTÚRĂ, prefecturi, s.f. 1. (În Roma antică) Oraș sau municipiu lipsit de dreptul de a-și alege magistrați. 2. Instituție care constituie forul administrativ și polițienesc suprem dintr-un județ, reprezentând aici puterea centrală; clădire în care își are sediul această instituție. 3. Funcția de prefect; timpul cât prefectul își exercită această funcție. – Din lat. praefectura, fr. préfecture.

prefera
PREFERÁ, prefér, vb. I. Tranz. A da întâietate sau precădere unui lucru unei situații sau unei ființe, în raport cu altceva sau altcineva; a considera ceva sau pe cineva mai bun, mai valoros, mai important etc., în raport cu altceva sau cu altcineva; a aprecia mai mult ceva sau pe cineva. ♢ Loc. adv. De preferat = preferabil. [Var.: (înv.) preferí vb. IV.] – Din fr. préférer.

preferabil
PREFERÁBIL, -Ă, preferabili, -e, adj. Care merită să fie preferat, ales. – Din fr. préférable.

preferans
PREFERÁNS, preferansuri, s.n. Numele unui joc de cărți. [Var.: (înv.) preferánț s.n., preferánță s.f.] – Din rus. preferans, fr. préférence.

preferant
PREFERÁNȚ s.n. v. preferans.

preferanta
PREFERÁNȚĂ s.f. v. preferans.

preferat
PREFERÁT, -Ă, preferați, -te, adj. Care este apreciat, dorit sau ales înaintea altuia, fiind considerat mai bun, mai valoros, mai important etc.; pentru care cineva are o preferință. ♦ (Substantivat) Ființă pe care cineva o preferă, o iubește mai mult. [Var.: (înv.) preferít, -ă adj.] – V. prefera.

preferenta
PREFERÉNȚĂ s.f. v. preferință.

preferential
PREFERENȚIÁL, -Ă, preferențiali, -e, adj. Care stabilește o preferință, care se acordă cu preferință; care se face în favoarea cuiva; de favoare. [Pr.: -ți-al] – Din fr. préférentiel.

preferentiat
PREFERENȚIÁT, -Ă, preferențiați, -te, adj. Pentru care cineva are o preferință; preferat. [Pr.: -ți-at] – Din preferință.

preferi
PREFERÍ vb. IV. v. prefera.

preferinta
PREFERÍNȚĂ, preferințe, s.f. Întâietate acordată unui obiect, unei situații, unei ființe atunci când există posibilitatea de a alege dintre mai multe obiecte, situații sau ființe; înclinație față de o anumită ființă. ♢ Loc. adv. De (sau cu) preferință = cu deosebire, mai ales. [Var.: (înv.) preferénță s.f.] – Din fr. préférence.

preferit
PREFERÍT, -Ă adj. v. preferat.

prefeudal
PREFEUDÁL, -Ă, prefeudali, -e, adj. Care precedă feudalismul, anterior feudalismului, existent înainte de feudalism. [Pr.: -fe-u-] – Pre^1- + feudal.

prefigura
PREFIGURÁ, prefigurez, vb. I. Tranz. (Livr.) A prezenta, a schița ceva în linii mari, înainte de realizare, de aplicare; a avea sau a sugera toate trăsăturile unui lucru, ale unui fenomen etc. viitor. – Din fr. préfigurer.

prefigurare
PREFIGURÁRE, prefigurări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a prefigura și rezultatul ei; prefigurație. – V. prefigura.

prefigurativ
PREFIGURATÍV, -Ă, prefigurativi, -e, adj., s.n. (Livr.) (Element) care prefigurează. – Pre^1- + figurativ.

prefiguratie
PREFIGURÁȚIE, prefigurații, s.f. (Livr.) Prefigurare. – Din fr. préfiguration.

prefiltrare
PREFILTRÁRE, prefiltrări, s.f. Trecere a apei prin prefiltru înaintea filtrării propriu-zise. – Pre^1- + filtrare (după engl. prefiltering).

prefiltru
PREFÍLTRU, prefiltre, s.n. Filtru cu strat filtrant de nisip cu granule mai mari, așezat înaintea filtrului principal al instalației de tratare a apei, pentru a reduce încărcarea acesteia. – Pre^1- + filtru.

prefira
PREFIRÁ, prefír, vb. I. 1. Tranz. A lăsa să treacă printre degete; p. ext. a lua rând pe rând la examinare. ♢ Refl. A se perinda prin fața ochilor, prin minte etc. 2. Refl. A se infiltra, a-și face loc încetul cu încetul; a se furișa, a se strecura. 3. Refl. și tranz. A (se) răsfira, a (se) răspândi, a (se) împrăștia. – Pre^2 + fir.

prefirare
PREFIRÁRE, prefirări, s.f. Acțiunea de a (se) prefira și rezultatul ei. – V. prefira.

prefirat
PREFIRÁT, -Ă, prefirați, -te, adj. Răsfirat, împrăștiat, răspândit. – V. prefira.

prefix
PREFÍX, prefixe, s.n. 1. Afix care se atașează înaintea rădăcinii sau a temei unui cuvânt, pentru a forma un derivat. 2. (În telefonia interurbană automată) Număr care identifică o anumită localitate sau țară și se formează înaintea numărului de telefon al abonatului. – Din fr. préfixe, lat. praefixus.

prefixa
PREFIXÁ, prefixez, vb. I. Tranz. A atașa un prefix unui cuvânt pentru a forma un derivat. – Din fr. préfixer.

prefixal
PREFIXÁL, -Ă, prefixali, -e, adj. (Despre formații lexicale derivate) Format cu ajutorul unui prefix, care conține un prefix; (despre elemente derivative) cu caracter de prefix. – Din fr. préfixal.

prefixare
PREFIXÁRE, prefixări, s.f. Acțiunea de a prefixa și rezultatul ei; prefixație. – V. prefixa.

prefixat
PREFIXÁT, prefixați, -te, adj. (Despre cuvinte derivate) Care este format cu un prefix. – V. prefixa.

prefixatie
PREFIXÁȚIE, prefixații, s.f. Prefixare. – Din fr. préfixation.

prefixoid
PREFIXOÍD, prefixoide, s.n. Pseudoprefix. – Din prefix.

prefixoidal
PREFIXOIDÁL, -Ă, prefixoidali, -e, adj. Format cu ajutorul unui prefixoid; care conține un prefixoid; (despre elemente derivative) cu caracter de prefixoid. [Pr.: -xo-i-] – Prefixoid + suf. -al.

prefloratie
PREFLORÁȚIE, preflorații, s.f. Mod de așezare a părților componente ale unei flori în mugurul floral. – După fr. préfloraison.

prefoliatie
PREFOLIÁȚIE, prefoliații, s.f. Mod de dispunere a frunzelor în mugur. [Pr.: -li-a-] – Din fr. préfoliation.

preforjare
PREFORJÁRE, preforjări, s.f. Operație de forjare preliminară, aplicată unei piese înainte de a i se da forma definitivă. – Pre^1- + forjare.

preformare
PREFORMÁRE, preformări, s.f. Operație prin care pâslele conice sunt transformate în pălării bărbătești cu calotă și bor. – Pre^1- + formare (după fr. préformation).

preformatie
PREFORMÁȚIE, preformații, s.f. (Înv.) Conformație moștenită; predispoziție. – Din fr. préformation.

preformism
PREFORMÍSM s.n. Teorie biologică potrivit căreia dezvoltarea unui individ constă într-o simplă creștere în dimensiuni a unei structuri existente în germen. – Din germ. Präformismus.

pregati
PREGĂTÍ, pregătesc, vb. IV. Tranz. 1. A aranja ceva din timp, a face ca ceva să fie gata; a prepara. ♢ Expr. A pregăti terenul = a crea condiții prielnice pentru... ♦ Refl. A fi pe punctul de a..., a fi gata să... 2. A instrui, a forma în vederea unei activități; a da lecții, a medita. ♦ Tranz. și refl. A studia temeinic; a învăța. 3. A preveni pe cineva cu privire la un eveniment (neplăcut), a anunța cuiva un lucru pe ocolite. 4. A găti o mâncare. – Pre^1- + găti (după lat. praeparare sau germ. vorbereiten).

pregatire
PREGĂTÍRE, pregătiri, s.f. 1. Acțiunea de a (se) pregăti și rezultatul ei. 2. (În sintagma) Pregătire de artilerie = tragere de artilerie care precedă declanșarea atacului propriilor trupe. – V. pregăti.

pregatit
PREGĂTÍT, -Ă, pregătiți, -te, adj. (Despre oameni) Care are pregătirea, cunoștințele necesare pentru a desfășura o activitate; care are o cultură temeinică (într-un anumit domeniu); instruit, cult, format. – V. pregăti.

pregatitor
PREGĂTITÓR, -OÁRE, pregătitori, -oare, adj. Care pregătește (1) ceva; care servește pentru pregătire; preparator. – Pregăti + suf. -tor.

pregeneric
PREGENÉRIC, pregenerice, s.n. Suită de secvențe care precedă genericul unui film. – Din fr. prégénérique.

preget
PRÉGET s.n. (Pop.) Lipsă de activitate; încetare, întrerupere a unei activități; răgaz, tihnă. ♢ Loc. adj. și adv. Fără (de) preget = a) (care are loc) fără întrerupere; neîntrerupt, neobosit; b) (care are loc) neîntârziat, imediat, repede. – Din pregeta (derivat regresiv).

pregeta
PREGETÁ, préget, vb. I. Intranz. (Pop.) A sta pe gânduri înainte de a face ceva; a șovăi, a ezita, a se codi; p. ext. a întârzia, a zăbovi, a se lenevi, a sta inactiv. – Probabil lat. *prigitare.

pregetare
PREGETÁRE, pregetări, s.f. (Pop.) Faptul de a pregeta; șovăire, ezitare; întârziere, zăbovire. – V. pregeta.

preglaciar
PREGLACIÁR, -Ă, preglaciari, -e, adj. (Geol.) Anterior epocii glaciare cuaternare. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. préglaciaire.

pregnant
PREGNÁNT, -Ă, pregnanți, -te, adj. Care iese în relief, care se impune prin evidență; vizibil, clar, evident; expresiv. – Din germ. prägnant, fr. prégnant. Cf. it. p r e g n a n t e.

pregnanta
PREGNÁNȚĂ s.f. Însușirea de a fi pregnant. – Din germ. Prägnanz, fr. prégnance. Cf. it. p r e g n a n z a.

pregusta
PREGUSTÁ, pregúst, vb. I. Tranz. (Înv. și reg.) A gusta o băutură, o mâncare înainte de consumare. – Pre^1- + gusta.

pregustare
PREGUSTÁRE, pregustări, s.f. Acțiunea de a pregusta. – V. pregusta.

pregustat
PREGUSTÁT, -Ă, pregustați, -te, adj. (Înv. și reg.; despre băuturi, mâncăruri) Care a fost gustat înainte de consumare. – V. pregusta.

prehensil
PREHENSÍL, -Ă, prehensili, -e, adj. Care are facultatea de a apuca. Maimuța are coadă prehensilă. – Din fr. préhensile.

preindustrializare
PREINDUSTRIALIZÁRE, preindustrializări, s.f. Primă prelucrare a materiilor prime (textile). [Pr.: pre-in-dus-tri-a-] – Pre^1- + industrializare.

preinfarct
PREINFÁRCT, preinfarcte, s.n. (Med.) Insuficiență coronariană care se manifestă prin aspecte intermediare între anghina pectorală și infarctul miocardic propriu-zis. [Pr.: pre-in-] – Din germ. Präinfarkt.

preistoric
PREISTÓRIC, -Ă, preistorici, -ce, adj. Care aparține preistoriei, privitor la preistorie, din timpul preistoriei. ♦ Fig. (Glumeț) (Foarte) vechi, învechit, perimat. [Pr.: pre-is-] – Din fr. préhistorique.

preistorie
PREISTÓRIE s.f. 1. Perioadă din istoria omenirii de la originea omului până la apariția primelor documente scrise. 2. Parte a istoriei care studiază preistoria (1). [Pr.: pre-is-] – Din fr. préhistoire.

preincalzi
PREÎNCĂLZÍ, preîncălzesc, vb. IV. Tranz. A încălzi în prealabil, un fluid în scopul ameliorării unui proces termic, de prelucrare etc. [Pr.: pre-în-] – Pre^1- + încălzi.

preincalzire
PREÎNCĂLZÍRE, preîncălziri, s.f. Acțiunea de a preîncălzi și rezultatul ei. [Pr.: pre-în-] – V. preîncălzi.

preincalzitor
PREÎNCĂLZITÓR, preîncălzitoare, s.n. Instalație care servește la preîncălzire. [Pr.: pre-în-] – Preîncălzi + suf. -tor.

preinnoi
PREÎNNOÍ, preînnoiesc, vb. IV. (Înv.) 1. Tranz. A restaura, a renova o clădire, un monument. 2. Tranz. și refl. A (se) reînnoi, a (se) redeștepta, a reînvia; a (se) împrospăta. [Pr.: pre-în-. – Var.: prenoí vb. IV] – Pre^1- + înnoi.

preinnoire
PREÎNNOÍRE, preînnoiri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a (se) preînnoi și rezultatul ei. [Pr.: pre-în-] – V. preînnoi.

preinregistrare
PREÎNREGISTRÁRE, preînregistrări, s.f. Înregistrare prealabilă a părții sonore a unui film. [Pr.: pre-în-] – Pre^1- + înregistrare (după engl. pre-recording).

preinregistrat
PREÎNREGISTRÁT, -Ă, preînregistrați, -te, adj. (Despre partea sonoră a unui film) Înregistrat în prealabil în studio. [Pr.: pre-în-] – Pre^1- + înregistrat (după engl. pre-recorded).

preintampina
PREÎNTÂMPINÁ, preîntấmpin, vb. I. Tranz. A lua măsuri de precauție pentru a înlătura ceva (neplăcut) care ar putea să se întâmple; a preveni. [Pr.: pre-în-] – Pre^1- + întâmpina.

preintampinare
PREÎNTÂMPINÁRE, preîntâmpinări, s.f. Acțiunea de a preîntâmpina și rezultatul ei; prevenire. – V. preîntâmpina.

prejma
PRÉJMĂ s.f. v. preajmă.

prejmet
PRÉJMET, prejmete, s.f. (Înv.) Împrejurime, preajmă. – Preajmă + suf. -et.

prejos
PREJÓS adv. (În loc. adv.) Mai prejos = în inferioritate față de cineva sau de ceva; mai puțin, mai slab, mai prost decât... – Pre^2 + jos.

prejudecata
PREJUDECÁTĂ, prejudecăți, s.f. Părere, idee preconcepută (și adesea eronată) pe care și-o face cineva asupra unui lucru, adoptată, de obicei, fără cunoașterea directă a faptelor; prejudeț, prejudiciu. – Pre^1- + judecată (după fr. préjugé).

prejudet
PREJUDÉȚ, prejudețe, s.n. (Înv.) Prejudecată. – Pre^1- + județ (după lat. praejudicium).

prejudicia
PREJUDICIÁ, prejudiciez, vb. I. Tranz. A cauza cuiva un prejudiciu. [Pr.: -ci-a] – Din fr. préjudicier.

prejudiciabil
PREJUDICIÁBIL, -Ă, prejudiciabili, -e, Care poate aduce prejudicii; păgubitor, vătămător. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. préjudiciable.

prejudicial
PREJUDICIÁL, -Ă, prejudiciali, -e, adj. (Rar) Care precedă o judecată; p. gener. preliminar. [Pr.: -ci-al] – Din fr. préjudiciel.

prejudiciat
PREJUDICIÁT, -Ă, prejudiciați, -te, adj. Vătămat, păgubit. [Pr.: -ci-at] – V. prejudicia.

prejudiciu
PREJUDÍCIU, prejudicii, s.n. 1. Pagubă, daună; p. ext. știrbire a onoarei, a reputației, a prestigiului cuiva. 2. (Înv.) Prejudecată. [Var.: (înv.) prejudíțiu s.n.] – Din fr. préjudice, lat. praejudicium.

prejuditiu
PREJUDÍȚIU s.n. v. prejudiciu.

prelarg
PRELÁRG s.n. (Rar) Întindere vastă, spațiu întins. ♢ Loc. prep. În prelargul = în largul, pe întinsul, în cuprinsul. – Pre^2 + larg.

prelat
PRELÁT, prelați, s.m. Înalt demnitar bisericesc. – Din fr. prélat, lat. praelatus.

prelata
PRELÁTĂ, prelate, s.f. Bucată de pânză deasă (impermeabilă) cu care se acoperă platforma unui autocamion, un autovehicul staționat, diverse materiale etc. – Din fr. prélart.

prelatin
PRELATÍN, -Ă, prelatini, -e, adj. Care este anterior epocii latine. – Pre^1- + latin.

prelatura
PRELATÚRĂ, prelaturi, s.f. Demnitate de prelat. – Din fr. prélature.

prelectie
PRELÉCȚIE, prelecții, s.f. (Înv.) Prelegere. – Var. (după alte surse) prelecțiune. – Din lat. praelectio, -onis.

prelegere
PRELÉGERE, prelegeri, s.f. Curs, lecție ținută într-o școală de grad superior; conferință publică (aparținând unui ciclu); prelecție. – Cf. lat. p r a e l e g e r e.

preleva
PRELEVÁ, prelév, vb. I. Tranz. (Livr.) A detașa, a extrage, a lua (cu anticipație) o parte dintr-un tot, dintr-un ansamblu. [Prez. ind. și: prelevez] – Din fr. prélever.

prelevare
PRELEVÁRE, prelevări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a preleva și rezultatul ei. – V. preleva.

prelevat
PRELEVÁT, -Ă, prelevați, -te, adj. (Livr.) Care este detașat, extras dintr-un tot, dintr-un ansamblu. – V. preleva.

prelimina
PRELIMINÁ, preliminez, vb. I. Tranz. (Rar) A calcula, a aprecia, a fixa cu anticipație. – Din preliminar (formație regresivă).

preliminar
PRELIMINÁR, -Ă, (1) preliminarii, s.n., (2) preliminari, -e, adj. 1. S.n. (Astăzi la pl.) Acțiune premergătoare; introducere la ceva; preparative. ♦ Etapă dintr-o competiție sportivă în care sunt selecționate echipele sau sportivii participanți la faza finală a competiției. ♦ Parte introductivă generală (a unui tratat internațional, a unei convenții); preambul. 2. Adj. Care precedă o acțiune, un fapt; premergător; care servește ca introducere; introductiv; p. ext. prealabil. [Var.: prelimináriu, -ie adj.] – Din fr. préliminaire.

preliminare
PRELIMINÁRE, preliminări, s.f. Includere în mod treptat, în cheltuielile curente, a unor sume care reprezintă cheltuieli viitoare, spre a evita creșterea excesivă a cheltuielilor din perioadele următoare. – V. prelimina.

preliminariu
PRELIMINÁRIU, -IE adj. v. preliminar.

preliminat
PRELIMINÁT, -Ă, preliminați, -te, adj. (Rar) Calculat, apreciat, fixat cu anticipație. – V. prelimina.

prelinge
PRELÍNGE, prelíng, vb. III. Refl. 1. (Despre lichide) A se scurge foarte încet, picătură cu picătură (de-a lungul unui obiect); a curge domol. ♦ Tranz. A lăsa să curgă încet. 2. (Fam.), A se strecura, a se furișa; a aluneca. – Pre^2 + linge.

prelingere
PRELÍNGERE, prelingeri, s.f. Acțiunea de a (se) prelinge și rezultatul ei. – V. prelinge.

prelins
PRELÍNS, -Ă, prelinși, -se, adj. (Despre păr sau pene) Neted, lucios și lipit de corp, lipsit de ondulații; (despre ființe) cu părul sau penele netede, lucioase și lipite de corp; foarte lins. – V. prelinge.

prelogic
PRELÓGIC, -Ă, prelogici, -ce, adj. (Despre gândirea, mentalitatea primitivă) Care nu se conformează normelor logicii, fiind dominat de emoții. – Din fr. prélogique.

prelua
PRELUÁ, preiáu, vb. I. Tranz. A lua în primire; a lua asupra sa, pe seama sa. [Pr.: -lu-a] – Pre^2 + lua.

preluare
PRELUÁRE s.f. Acțiunea de a prelua și rezultatul ei. [Pr.: -lu-a-] – V. prelua.

prelucra
PRELUCRÁ, prelucrez, vb. I. Tranz. 1. A modifica forma, dimensiunile, constituția sau aspectul unui material (pentru a obține produse finite, materii prime etc.). ♦ A adapta unor scopuri determinate o operă literară, științifică etc. 2. A expune, a explica, a analiza în fața unei adunări conținutul unor documente, al unei rezoluții, al unui articol din presă etc. ♦ A căuta să convingă pe cineva să facă ceva, să recunoască ceva etc. – Pre^2 + lucra.

prelucrabil
PRELUCRÁBIL, -Ă, prelucrabili, -e, adj. (Despre materiale) Care se poate prelucra (1), care poate fi supus operației de prelucrare. – Prelucra + suf. -bil.

prelucrare
PRELUCRÁRE, prelucrări, s.f. Acțiunea de a prelucra și rezultatul ei; (concr.) operă literară, științifică, expunere cu caracter politic etc. realizată pe baza unui izvor cunoscut. – V. prelucra.

prelucrat
PRELUCRÁT, -Ă, prelucrați, -te, adj. (Despre materiale) Care a fost modificat (și finisat) în urma operației de prelucrare. – V. prelucra.

prelucrativ
PRELUCRATÍV, -Ă, prelucrativi, -e, adj. (Rar) Care poate fi prelucrat. – Prelucrat + suf. -iv.

prelucrator
PRELUCRĂTÓR, -OÁRE, prelucrători, -oare, adj. Care prelucrează, al cărui obiectiv este prelucrarea materialelor. Industrie prelucrătoare. – Prelucra + suf. -ător.

preluda
PRELUDÁ, preludez, vb. I. Intranz. (Livr.) 1. A-și încerca vocea sau instrumentul înainte de a executa o bucată muzicală; p. ext. a începe să cânte. 2. A efectua o acțiune preliminară. [Var.: (înv.) prelúde vb. III] – Din fr. préluder, lat. praeludere.

preludare
PRELUDÁRE, preludări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a preluda și rezultatul ei. – V. preluda.

prelude
PRELÚDE vb. III v. preluda.

preludiu
PRELÚDIU, preludii, s.n. 1. Parte introductivă a unei compoziții muzicale mai ample. ♦ Spec. Prima piesă muzicală dintr-o suită instrumentală; piesă care precedă o fugă sau un coral. ♦ Piesă instrumentală independentă, scrisă în formă liberă. 2. Exercițiu muzical pregătitor; p. ext. improvizație. 3. Fig. Ceea ce anunță, precedă sau pregătește o acțiune sau un eveniment; acțiune premergătoare. – Din fr. prélude, it. preludio, germ. Präludium.

prelung
PRELÚNG, -Ă, prelungi, adj. 1. Care are o formă alungită, (aproximativ) lungă. 2. Care durează mult; prelungit. – Lat. perlongus.

prelungi
PRELUNGÍ, prelungesc, vb. IV. 1. Tranz. A face mai lung; a lungi. 2. Tranz. și refl. A face să dureze sau a dura mai mult; a (se) lungi. ♦ Tranz. A amâna un termen, o scadență. – Din prelung.

prelungire
PRELUNGÍRE, prelungiri, s.f. 1. Acțiunea de a (se) prelungi și rezultatul ei. ♦ Timp acordat cuiva peste un anumit termen inițial stabilit. 2. (Concr.) Parte a unui obiect care constituie o extindere, o continuare a lui. – V. prelungi.

prelungit
PRELUNGÍT, -Ă, prelungiți -te, adj. (Despre obiecte) La care s-a adăugat ceva pentru a-l lungi. – V. prelungi.

prelungitor
PRELUNGITÓR, prelungitoare, s.n. Obiect sau fragment dintr-un obiect care servește la prelungirea altor obiecte. ♢ (Adjectival) Tub prelungitor. – Prelungi + suf. -tor.

premarxist
PREMARXÍST, -Ă, premarxiști, -ste, adj. Care precedă marxismul, imediat anterior marxismului. – Pre^1- + marxist.

prematur
PREMATÚR, -Ă, prematuri, -e, adj., s.m. 1. Care se întâmplă sau apare înainte de vreme ori prea devreme; pretimpuriu. 2. Adj., s.m. (Copil) născut înainte de termen. [Acc. și: premátur] – Din lat. praematurus.

premedicatie
PREMEDICÁȚIE, premedicații, s.f. (Med.) Administrare de medicamente înaintea unei intervenții chirurgicale în vederea calmării bolnavului, diminuării secrețiilor etc. – Din fr. prémédication.

premedita
PREMEDITÁ, premeditez, vb. I. Tranz. A pune la cale, a pregăti, a plănui o acțiune (de obicei reprobabilă). – Din fr. préméditer, lat. praemeditari.

premeditare
PREMEDITÁRE, premeditări, s.f. Acțiunea de a premedita și rezultatul ei; premeditație. ♢ Loc. adj. și adv. Cu premeditare = (în mod) premeditat. – V. premedita.

premeditat
PREMEDITÁT, -Ă, premeditați, -te, adj. Pus la cale, plănuit dinainte; săvârșit în mod deliberat. – V. premedita.

premeditatie
PREMEDITÁȚIE, premeditații, s.f. (Înv.) Premeditare. [Var.: (înv.) premeditațiúne s.f.] – Din fr. préméditation, lat. praemeditatio, -onis.

premeditatiune
PREMEDITAȚIÚNE s.f. v. premeditație.

premeneala
PREMENEÁLĂ s.f. v. primeneală.

premeni
PREMENÍ vb. IV v. primeni.

premenire
PREMENÍRE s.f. v. primenire.

premenit
PREMENÍT^1 s.n. v. primenit^1.

PREMENÍT^2, -Ă adj. v. primenit^2.

premenopauza
PREMENOPÁUZĂ s.f. (Med.) Sindrom care precedă menopauza. [Pr.: -pa-u-] – Din fr. préménopause.

premergator
PREMERGĂTÓR, -OÁRE, premergători, -oare, adj. Care premerge, precedă ceva sau pe cineva. ♦ (Substantivat) Precursor, predecesor, înaintaș. – Pre^1- + mergător (după fr. précurseur).

premerge
PREMÉRGE, pers. 3 premérge, vb. III. Intranz. A fi, a se întâmpla înainte de...; a preceda. – Pre^1- + merge.

premia
PREMIÁ, premiez, vb. I. Tranz. A acorda, a conferi cuiva un premiu. [Pr.: -mi-a] – Din lat. praemiare, it. premiare.

premial
PREMIÁL, -Ă, premiali, -e, adj. De premii, privitor la premii, pentru premii. ♢ Sistem premial = parte a sistemului de salarizare care se referă la condițiile de acordare a premiilor și a primelor. [Pr.: -mi-al] – Premiu + suf. -al.

premiant
PREMIÁNT, -Ă, premianți, -te, s.m. și f. Elev care a obținut un premiu la sfârșitul anului școlar. ♦ Persoană care a obținut un premiu la un concurs. [Pr.: -mi-ant] – Premia + suf. -ant.

premiat
PREMIÁT, -Ă, premiați, -te, adj. Căruia i s-a acordat un premiu. [Pr.: -mi-at] – V. premia.

premier
PREMIÉR, -Ă, premieri, -e, s.m., s.f. I. 1. S.m. Prim-ministru. 2. S.f. Femeie care supraveghează sau execută probele într-un atelier de croitorie, de lenjerie sau într-o casă de mode. II. S.f. Prima reprezentație a unei piese de teatru, a unei opere, a unui film; p. ext. inaugurare a unei activități. Premieră industrială. [Pr.: -mi-er] – Din fr. premier.

premiere
PREMIÉRE, premieri, s.f. Acțiunea de a premia și rezultatul ei. [Pr.: -mi-e-] – V. premia.

premilitar
PREMILITÁR, -Ă, premilitari, -e, adj. Care aparține premilităriei, privitor la premilitărie. ♦ (Substantivat) Tânăr care era încadrat în premilitărie. – Din fr. prémilitaire.

premilitarie
PREMILITĂRÍE s.f. Pregătire militară organizată în România, înainte de cel de-al doilea război mondial, pentru tinerii între 18 și 21 de ani. – Premilitar + suf. -ie.

premisa
PREMÍSĂ, premise, s.f. 1. (Log.) Fiecare dintre propozițiile inițiale ale unui raționament, din care se deduce concluzia. 2. Idee de bază, punct de plecare. [Var.: premíză s.f.] – Din fr. prémisse.

premiu
PRÉMIU, premii, s.n. Recompensă materială sau distincție acordată cuiva pentru meritele deosebite obținute într-un domeniu de activitate, la un concurs etc. ♦ Distincție acordată la sfârșitul anului școlar elevilor care au obținut cele mai bune rezultate la învățătură. – Din lat. praemium.

premiza
PREMÍZĂ s.f. v. premisă.

premodern
PREMODÉRN, -Ă, premoderni, -e, adj. Care precedă epoca modernă. – Pre^1- + modern.

premolar
PREMOLÁR, premolari, s.m. Fiecare dintre dinții mamiferelor situați între canini și molari. ♢ (Adjectival) Dinte premolar. – Din fr. prémolaire.

premonitoriu
PREMONITÓRIU, -IE, premonitorii, adj. (Med.; despre simptoame) Care precedă o anumită boală. – Din fr. prémonitoire.

premonitie
PREMONÍȚIE, premoniții, s.f. Nume dat fenomenului de presimțire a unor fapte viitoare, în general fără motivare rațională. – Din fr. prémonition.

premonopolist
PREMONOPOLÍST, -Ă, premonopoliști, -ste, adj. Care precedă monopolismul, care este imediat anterior dezvoltării monopolurilor. – Pre^1- + monopolist.

premunitie
PREMUNÍȚIE, s.f. (Med.) Imunitate la altă infecție a unui organism deja infectat. – Din fr. prémunition.

prenadez
PRENADÉZ s.n. Substanță vâscoasă adezivă folosită la lipit. – Cf. a d e z i v.

prenarcoza
PRENARCÓZĂ, prenarcoze, s.f. (Med.) Preanestezie. – Din fr. prénarcose.

prenatal
PRENATÁL, -Ă, prenatali, -e, adj. Care precedă nașterea, care are loc înainte de naștere. – Din fr. prénatal.

prenoi
PRENOÍ vb. IV v. preînnoi.

prenota
PRENOTÁ, prenotez, vb. I. Tranz. (Rar) A înscrie dinainte pe cineva pe o listă, pentru a-l avea în evidență. – Pre^1- + nota.

prenotare
PRENOTÁRE, prenotări, s.f. Acțiunea de a prenota și rezultatul ei. – V. prenota.

prenumara
PRENUMĂRÁ, prenúmăr, vb. I. Refl. și tranz. (Rar) A (se) număra printre..., a (se) socoti între... – Pre^2 + număra.

prenumarare
PRENUMĂRÁRE, prenumărări, s.f. (Rar) Faptul de a (se) prenumăra. [Var.: prenumeráre s.f.] – V. prenumăra.

prenume
PRENÚME, prenume, s.n. Nume care se dă unui om la naștere și care distinge pe fiecare dintre membrii aceleiași familii; nume de botez. – Din fr. prénom, lat. praenomen (după nume).

prenumerant
PRENUMERÁNT, prenumeranți, s.m. (Ieșit din uz) Abonat la o publicație periodică sau la o carte încă netipărită; p. ext. persoană care contribuie la o listă de subscripție. – Din lat. praenumerans, -ntis.

prenumerare
PRENUMERÁRE s.f. v. prenumărare.

prenuptial
PRENUPȚIÁL, -Ă, prenupțiali, -e, adj. Prealabil căsătoriei. ♢ Certificat prenupțial = certificat medical care atestă că viitorii soți sunt apți pentru căsătorie. [Pr.: -ți-al] – Din fr. prénuptial.

preobrajenie
PREOBRAJÉNIE, preobrajenii, s.f. (Pop.) Sărbătoare religioasă ortodoxă ținută la 6 august; Schimbarea la Față. [Pr.: pre-o-] – Din sl. prĕobraženije.

preocupa
PREOCUPÁ, preocúp, vb. I. 1. Tranz. (Despre idei, sentimente etc.) A pune stăpânire pe cineva, a domina, a absorbi; p. ext. a neliniști, a frământa, a îngrijora. 2. Refl. A se interesa îndeaproape, a purta de grijă (de cineva sau de ceva). ♦ Tranz. A deștepta interesul; a interesa, a atrage. [Pr.: pre-o-] – Din fr. préoccuper, lat. praeoccupare.

preocupare
PREOCUPÁRE, preocupări, s.f. Faptul de a (se) preocupa; preocupație. [Pr.: pre-o-] – V. preocupa.

preocupat
PREOCUPÁT, -Ă, preocupați, -te, adj. Absorbit de gânduri, de griji; îngândurat. [Pr.: pre-o-] – V. preocupa.

preocupatie
PREOCUPÁȚIE, preocupații, s.f. (Înv.) Preocupare. [Pr.: pre-o-] – Din fr. préoccupation.

preolimpic
PREOLÍMPIC, -Ă, preolimpici, -ce, adj. Care precedă jocurile olimpice, anterior acestor jocuri. [Pr.: pre-o-] – Pre^1- + olimpic.

preoperatoriu
PREOPERATÓRIU, -IE, preoperatorii, adj. Care precedă o operație chirurgicală. [Pr.: pre-o-] – Din fr. préopératoire.

preopina
PREOPINÁ, preopinez, vb. I. Intranz. (Rar) A lua atitudine, a opina (înaintea altora). [Pr.: pre-o-] – Din fr. préopiner.

preopinent
PREOPINÉNT, -Ă, preopinenți, -te, s.m. și f. Persoană care emite o părere, afirmă ceva înaintea alteia; antevorbitor; p. ext. adversar de opinii. [Pr.: pre-o-] – Din fr. préopinant.

preorasenesc
PREORĂȘENÉSC, -EÁSCĂ, preorășenești, adj. Care se află în jurul orașului, la intrarea în oraș. [Pr.: pre-o-] – Pre^1- + orășenesc.

preot
PRÉOT, preoți, s.m. Slujitor al unui cult religios, învestit cu dreptul de a oficia actele de cult; popă. ♦ Fig. Cel care slujește un ideal, o învățătură; apostol. ♢ Mare preot = conducătorul suprem al cultului (la vechii evrei, egipteni etc.). – Din lat. presbiterum.

preoteasa
PREOTEÁSĂ, preotese, s.f. 1. Soție de preot. 2. Femeie care îndeplinea în antichitate funcții sacerdotale. [Pr.: pre-o-] – Preot + suf. -easă.

preotesica
PREOTEȘÍCĂ, preoteșici, s.f. Diminutiv al lui preoteasă (1); preoteasă tânără. [Pr.: pre-o-] – Preoteasă + suf. -ică.

preotesc
PREOȚÉSC, -EÁSCĂ, preoțești, adj. Care aparține preotului, referitor la preot; popesc. [Pr.: pre-o-] – Preot + suf. -esc.

preoteste
PREOȚÉȘTE adv. În felul preoților, ca preoții; popește. [Pr.: pre-o-] – Preot + suf. -ește.

preoti
PREOȚÍ, preoțesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) face preot; a (se) popi, a (se) hirotonisi. 2. Intranz. (Înv.) A exercita funcția de preot; a păstori. [Pr.: pre-o-] – Din preot.

preotie
PREOȚÍE s.f. 1. Calitatea, demnitatea, funcția de preot; popie. 2. (Înv.; cu sens colectiv) Preoțime. [Pr.: pre-o-] – Preot + suf. -ie.

preotime
PREOȚÍME s.f. Tagma preoților; mulțime de preoți, totalitatea preoților. [Pr.: pre-o-] – Preot + suf. -ime.

prepalatal
PREPALATÁL, -Ă, prepalatale, adj.n. și f. (Fon.; despre sunete) Care se articulează în partea anterioară a palatului^1. ♦ (Substantivat, f.) Sunet articulat în acest fel. – Din fr. prépalatal.

prepara
PREPARÁ, prepár, vb. I. 1. Tranz. A pregăti din timp ceva, a face ca ceva să fie gata (în vederea unei acțiuni sau a unei prelucrări ulterioare). ♦ Refl. A fi pe punctul de a..., a fi gata să... 2. Tranz. și refl. A (se) pregăti în vederea unui examen, a unei activități; a învăța temeinic. 3. Tranz. A preveni pe cineva asupra unui eveniment, a anunța pe ocolite, cu menajamente. 4. Tranz. A găti (o mâncare). – Din fr. préparer, lat. praeparare.

preparandial
PREPARANDIÁL, -Ă, preparandiali, -e, adj. (Înv.) Privitor la preparandie, care ține de preparandie. [Pr.: -di-al] – Preparandie + suf. -al.

preparandie
PREPARÁNDIE, preparandii, s.f. (Înv.) Școală pentru pregătirea învățătorilor; școală normală. – Din germ. Präparandie.

preparandist
PREPARANDÍST, preparandiști, s.m. (Înv.) Elev sau absolvent al unei preparandii. – Preparandie + suf. -ist.

preparare
PREPARÁRE, preparări, s.f. Acțiunea de a (se) prepara și rezultatul ei; pregătire. – V. prepara.

preparat
PREPARÁT^2, -Ă, preparați, -te, adj. Care a fost pregătit. ♦ Meditat. – V. prepara.

PREPARÁT^1, preparate, s.n. Faptul de a (se) prepara; (concr.) produs (mai ales alimentar) rezultat dintr-o operație de preparare. – V. prepara.

preparative
PREPARATÍVE s.f. pl. Pregătiri speciale făcute în vederea unei acțiunii; acțiune premergătoare. – Din fr. préparatifs.

preparator
PREPARATÓR, -OÁRE, preparatori, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care pregătește ceva, care servește pentru pregătire; pregătitor. 2. S.m. și f. Persoană care prelucrează anumite materiale pentru a obține un produs. 3. S.m. și f. Membru al corpului didactic universitar care ocupă prima treaptă din ierarhia învățământului superior. 4. S.m. și f. Persoană care dă lecții particulare unui elev; meditator. – Prepara + suf. -tor. Cf. fr. p r é p a r a t e u r.

preparatie
PREPARÁȚIE, preparații, s.f. 1. Preparare, pregătire în vederea unei acțiuni. 2. Prepararea unui produs (pentru a servi unor cercetări). 3. Meditație. [Var.: preparațiúne s.f.] – Din fr. préparation, lat. praeparatio, -onis.

preparatiune
PREPARAȚIÚNE s.f. v. preparație.

prepeleac
PREPELEÁC, prepeleci, s.m. 1. Par cu crăcane scurte, înfipt în pământ, în care se pun, la țară, oalele spălate ca să se scurgă sau de care se atârnă diferite obiecte. ♢ Expr. A fi gol prepeleac = a fi sărac, neîmbrăcat. Cu mustățile în prepeleac = cu mustățile răsucite și întoarse în sus, în furculiță. 2. Prăjină sau ansamblu de prăjini pe care se clădesc căpițele. ♦ Căpiță clădită pe o astfel de prăjină. 3. Scară rudimentară formată dintr-un stâlp prin care sunt petrecute cuie lungi de lemn, care servesc drept trepte. [Var.: prepeleág s.m.] – Et. nec.

prepeleag
PREPELEÁG s.m. v. prepeleac.

prepelicar
PREPELICÁR, prepelicari, s.m. Rasă de câini de vânătoare de talie mare, cu urechile lăsate în jos, folosită pentru vânatul mic; brac^1. – Prepeliță + suf. -ar. Cf. scr. p r e p e l i c a r.

prepelita
PRÉPELIȚĂ, prepelițe, s.f. Pasăre migratoare din ordinul galinaceelor, de culoare brună, cu dungi pe spate, care se vânează pentru carnea ei gustoasă; pitpalac (Coturnix coturnix). [Acc. și: prepelíță] – Din bg., scr. prepelica.

prepelitoi
PREPELIȚÓI, prepelițoi, s.m. (Reg.) Bărbătușul prepeliței. – Prepeliță + suf. -oi.

prepondera
PREPONDERÁ, pers. 3 preponderează, vb. I. Intranz. (Livr.) A fi preponderent; a precumpăni, a predomina. – Din fr. prépondérer, lat. praeponderare.

preponderant
PREPONDERÁNT, -Ă adj. v. preponderent.

preponderanta
PREPONDERÁNȚĂ s.f. v. preponderență.

preponderent
PREPONDERÉNT, -Ă, preponderenți, -te, adj. Care întrece, domină în cantitate, în greutate; superior ca importanță, ca valoare; precumpănitor, dominant. [Var.: preponderánt, -ă adj.] – Din fr. prépondérant.

preponderenta
PREPONDERÉNȚĂ, preponderențe, s.f. Însușirea de a fi preponderent; superioritate în număr, în greutate, în importanță; precumpănire, predominare. [Var.: preponderánță s.f.] – Din fr. prépondérance, it. preponderanza.

prepotent
PREPOTÉNT, -Ă, prepotenți, -te, adj. (Rar) Puternic, autoritar, foarte influent. – Din lat. praepotens, -ntis.

prepotenta
PREPOTÉNȚĂ, prepotențe, s.f. (Rar) Putere mare, autoritate preponderentă. – Din fr. prépotence, lat. praepotentia.

prepotrivire
PREPOTRIVÍRE, prepotriviri, s.f. Operație de ajustare a formei pentru tipar înalt înainte de a fi introdusă în mașina de tipar pentru potrivire. – Pre^1- + potrivire.

prepozit
PREPÓZIT, prepoziți, s.m. (În ierarhia Bisericii catolice) cleric de rang înalt care îndeplinește o funcție administrativă importantă. – Din lat. praepositus „cap”, „șef”.

prepozitiv
PREPOZITÍV, -Ă, prepozitivi, -e, adj. (Despre un cuvânt, o particulă) Care se pune înaintea altui cuvânt. – Din fr. prépositif.

prepozitie
PREPOZÍȚIE, prepoziții s.f. Parte de vorbire neflexibilă care exprimă raporturi sintactie de dependență între părțile unei propoziții legând două părți de propoziție diferite. [Var.: prepozițiúne s.f.] – Din fr. préposition, lat. praepositio.

prepozitional
PREPOZIȚIONÁL, -Ă, prepoziționali, -e, adj. (Despre anumite construcții gramaticale) Format cu o prepoziție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. prépositionnel.

prepozitiune
PREPOZIȚIÚNE s.f. v. prepoziție.

preprint
PREPRÍNT, preprinturi, s.n. Lucrare multiplicată, difuzată separat (înainte de a apărea într-o publicație, de a fi tipărită). – Din engl. preprint.

prepune
PREPÚNE, prepún, vb. III. Tranz. 1. (Pop.) A bănui pe cineva sau ceva, a suspecta; a presupune ceva. ♦ A prevesti. 2. (Rar) A însărcina pe cineva cu o funcție; a propune într-o funcție. – Lat. praeponere (după pune).

prepunere
PREPÚNERE, prepuneri, s.f. (Pop.) Faptul de a prepune. – V. prepune.

prepus
PREPÚS^1, prepusuri, s.n. (Pop.) Bănuială, presupunere; suspiciune. – V. prepune.

PREPÚS^2, -Ă, prepuși, -se, adj., s.m. 1. Adj. Adăugat, pus înainte; pus mai mare peste... 2. Adj. (Pop.) Bănuit, suspectat. 3. S.m. (Jur.) Persoană care efectuează acte juridice sau îndeplinește o funcție după directivele și sub controlul altei persoane. – V. prepune.

preput
PREPÚȚ, prepuțuri, s.n. Cută a pielii care acoperă partea anterioară a penisului. [Var.: prepúțiu s.n.] – Din lat. praeputium, fr. prépuce.

preputiu
PREPÚȚIU s.n. v. prepuț.

prerafaelism
PRERAFAELÍSM s.n. v. prerafaelitism.

prerafaelit
PRERAFAELÍT, -Ă, prerafaeliți, -te, adj., s.m. și f. (Adept) al prerafaelitismului. [Pr.: -fa-e-] – Din fr. préraphaélite.

prerafaelitism
PRERAFAELITÍSM s.n. Curent artistic apărut în Anglia la mijlocul sec. XIX care, pornind de la ideea că apogeul picturii este reprezentat de înaintașii lui Rafael, a militat pentru o artă de rafinament, antiacademică, paseistă, literaturizantă, ezoterică, moralizatoare. [Pr.: -fa-e-. – Var.: prerafaelísm s.n.] – Din fr. préraphaélitisme.

prerepartizare
PREREPARTIZÁRE, prerepartizări, s.f. Repartizare prealabilă care se poate definitiva ulterior. – Pre^1- + repartizare.

prerevolutionar
PREREVOLUȚIONÁR, -Ă, prerevoluționari, -e, adj. Care a existat, a fost, s-a întâmplat înainte de o revoluție; care caracterizează perioada dinaintea unei revoluții. [Pr.: -ți-o-] – Pre^1- + revoluționar.

prerie
PRERÍE, prerii, s.f. Asociație vegetală formată din ierburi, caracteristică pentru unele regiuni ale Americii de Nord; regiune de stepă care cuprinde o asemenea vegetație. – Din fr. prairie.

prerogativa
PREROGATÍVĂ, prerogative, s.f. Împuternicire, privilegiu acordat în exclusivitate șefului unui stat sau unui demnitar. – Din fr. prérogative, lat. praerogativa.

preroman
PREROMÁN, -Ă, preromani, -e, adj. Care a existat înainte de apariția romanilor, care aparține acestei perioade. – Pre^1- + roman.

preromantic
PREROMÁNTIC, -Ă, preromantici, -ce, adj. Care aparține preromantismului, privitor la preromantism. – Din fr. préromantique.

preromantism
PREROMANTÍSM s.n. Curent literar din sec. XVIII, anterior romantismului, care se caracterizează prin respingerea canoanelor clasicismului, prin adoptarea cultului sensibilității și al naturii, prin gustul pentru pitoresc și exotic etc. – Din fr. préromantisme.

presa
PRESÁ, presez, vb. I. Tranz. 1. A exercita o presiune asupra unui material, obiect, pentru a-i reduce volumul, a-i da o anumită formă, a extrage lichidul din el etc. ♦ A apăsa. 2. Fig. A constrânge o persoană să acționeze într-un anumit fel. – Din fr. presser.

presaj
PRESÁJ s.n. (Franțuzism) Presare. – Din fr. pressage.

presant
PRESÁNT, -Ă, presanți, -te, adj. Care exercită o presiune. ♦ Fig. Care impune o rezolvare imediată, care nu poate fi amânat; urgent, grabnic. – Din fr. pressant.

presare
PRESÁRE, presări, s.f. Acțiunea de a presa și rezultatul ei; presat^1. – V. presa.

presat
PRESÁT^1 s.n. Presare. – V. presa.

PRESÁT^2, -Ă, presați, -te, adj. Care a fost supus unei presiuni, care a fost comprimat, îndesat. – V. presa.

presator
PRESATÓR, -OÁRE, presatori, -oare, s.m. și f. Muncitor specializat în presarea materialelor. – Presa + suf. -tor.

presa
PRÉSĂ, prese, s.f. I. Dispozitiv, unealtă, mașină cu care se execută operația de presare a unui material, obiect. ♦ Spec. Mașină tipografică simplă care tipărește prin presarea hârtiei pe un zaț acoperit de cerneală. II. Totalitatea publicațiilor cotidiene și periodice (ziare, reviste etc.) folosite ca mijloace de informare, de educare etc. a publicului. ♦ Activitatea sau profesiunea de gazetar, de publicist; gazetărie, publicistică. ♦ (Concr.) Gazetari, ziariști. ♦ Expr. A avea presă bună (sau proastă) = a se bucura de o apreciere bună (sau rea), a avea o reputație bună (sau proastă). – Din fr. presse.

presadi
PRESĂDÍ, presădesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A răsădi. – Din sl. prĕsaditi.

presadire
PRESĂDÍRE, presădiri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a presădi și rezultatul ei. – V. presădi.

presadit
PRESĂDÍT, -Ă, presădiți, -te, adj. (Pop.; despre plante, răsaduri) Răsădit. – V. presădi.

presara
PRESĂRÁ, presár, vb. I. Tranz. A împrăștia peste ceva, a arunca ici-colo câte puțină sare, făină, nisip etc.; p. gener. a împrăștia, a răspândi, a risipi. – Pre^2 + săra.

presarare
PRESĂRÁRE, presărări, s.f. Acțiunea de a presăra și rezultatul ei. – V. presăra.

presarat
PRESĂRÁT s.n. Faptul de a presăra. – V. presăra.

presaratura
PRESĂRĂTÚRĂ, presărături, s.f. (Rar) Ceea ce se presară peste ceva. – Presăra + suf. -ătură.

preschimba
PRESCHIMBÁ, preschímb, vb. I. 1. Tranz. A ceda un lucru în locul altuia (cam de aceeași valoare); a face schimb. 2. Tranz. și refl. A (se) transforma, a (se) schimba. – Pre^2 + schimba.

preschimbare
PRESCHIMBÁRE, preschimbări, s.f. Faptul de a (se) preschimba. – V. preschimba.

preschimbat
PRESCHIMBÁT, -Ă, preschimbați, -te, adj. Transformat, modificat. – V. preschimba.

prescrie
PRESCRÍE, prescríu, vb. III. 1. Tranz. A indica, a arăta; (p. spec.) a recomanda medicamentele sau tratamentul de care are nevoie un bolnav. 2. Tranz. A stabili cu precizie ceea ce trebuie făcut; a dispune, a hotărî. 3. Refl. pasiv (Despre pedepse penale, drepturi de proprietate etc.) A se stinge, a înceta prin prescripție (2); a-și pierde valabilitatea. 4. Tranz. (Înv.) A transcrie un text. – Din fr. prescrire (după scrie).

prescriere
PRESCRÍERE, prescrieri, s.f. Acțiunea de a prescrie și rezultatul ei. – V. prescrie.

prescript
PRESCRÍPT, prescripte, s.n. (Înv.) Prescripție (1). – Din lat. praescriptum.

prescriptibil
PRESCRIPTÍBIL, -Ă, prescriptibili, -e, adj. (Jur.) Care se poate prescrie (2), care este supus prescripției. – Din fr. prescriptible.

prescriptibilitate
PRESCRIPTIBILITÁTE s.f. Însușirea sau starea de a fi prescriptibil. – Din fr. prescriptibilité.

prescriptie
PRESCRÍPȚIE, prescripții, s.f. 1. Obligație, dispoziție, prevedere (impusă printr-o lege, printr-un regulament etc.); prescript. ♦ Instrucțiuni scrise cuprinzând condițiile tehnice care trebuie respectate la proiectarea, verificarea sau executarea unui sistem tehnic. 2. Dispoziție legală în virtutea căreia, după un anumit timp și în anumite condiții, se câștigă ori se pierde un drept sau încetează efectele unei hotărâri judecătorești neexecutate. 3. Recomandație dată de medic unui bolnav (printr-o rețetă); recomandație de folosire a unui medicament; p. ext. rețetă. – Din fr. prescription, lat. praescriptio.

prescris
PRESCRÍS, -Ă, prescriși, -se, adj. 1. (Despre pedepse penale, drepturi de proprietate etc.) Care și-a pierdut valabilitatea prin prescripție (1). 2. Care a fost indicat într-un tratament medical. – V. prescrie.

prescura
PRESCÚRĂ, prescuri, s.f. Pâinișoară rotundă sau în formă de cruce, făcută din aluat dospit, din care se pregătește cuminecătura și se taie anafura la biserică. [Acc. și: préscură] – Din sl. proskura.

prescurita
PRESCURÍȚĂ, prescurițe, s.f. Plantă erbacee cu frunze dispuse în rozetă, cu flori alb-gălbui (Sempervivum soboliferum). – Prescură + suf. -iță.

prescurta
PRESCURTÁ, prescurtez, vb. I. Tranz. A reduce dimensiunile unui text; a scurta un cuvânt, un titlu etc., a abrevia. – Pre^2 + scurt.

prescurtare
PRESCURTÁRE, prescurtări, s.f. Acțiunea de a prescurta și rezultatul ei; rezumare; abreviere. ♦ (Concr.) Cuvânt, titlu etc. abreviat. – V. prescurta.

prescurtat
PRESCURTÁT, -Ă, prescurtați, -te, adj. (Despre texte) Al cărui volum a fost redus; (despre cuvinte, titluri etc.) abreviat. – V. prescurta.

preseismic
PRESEÍSMIC, -Ă, preseismici, -ce, adj. Care precedă mișcările seismice (1). [Pr.: -se-is-] – Pre^1- + seismic.

preselecta
PRESELECTÁ, preselectez, vb. I. Tranz. A selecționa în prealabil. – Pre^1- + selecta.

preselectare
PRESELECTÁRE, preselectări, s.f. Acțiunea de a preselecta. – V. preselecta.

preselectat
PRESELECTÁT, -Ă, preselectați, -te, adj. Care a fost selecționat în prealabil. – V. preselecta.

preselector
PRESELECTÓR, preselectoare, s.n. 1. Dispozitiv care pregătește schimbarea de viteză. 2. Mecanism de comutație din ansamblul unui schimbător telefonic automat, cu preselecție directă, pentru fiecare abonat chemător. – Din fr. présélecteur.

preselectie
PRESELÉCȚIE, preselecții, s.f. 1. Selecționarea prealabilă printr-un examen, înainte de selecția definitivă; (rar) preselecționare. 2. Căutare a unui selector într-o instalație telefonică automată cu grupări de selectare. – Din fr. présélection.

preselectionare
PRESELECȚIONÁRE, preselecționări, s.f. (Rar) Preselecție (1). [Pr.: -ți-o-] – Pre^1- + selecționare.

presen
PRÉSEN s.n. v. presenă.

presena
PRÉSENĂ, presene, s.f. (Reg.) Cureaua hamului care trece pe sub pieptul calului. [Var.: présen s.n., preásenă s.f.] – Din scr. prsina.

presentiment
PRESENTIMÉNT, presentimente, s.n. Presimțire. – Din fr. pressentiment.

preserie
PRESÉRIE, preserii, s.f. Cantitate de bunuri realizată în număr limitat înainte de producția în serie. – Din fr. présérie.

presesiune
PRESESIÚNE, presesiuni, s.f. Perioadă în care se dau examene înaintea sesiunii propriu-zise. – Pre^1- + sesiune.

presetupa
PRESETÚPĂ, presetupe, s.f. Garnitură de etanșare a unui organ mobil al unei mașini; presgarnitură. – Din fr. presse-étoupe.

presezon
PRESEZÓN, presezoane, s.n. (În turism) Perioadă dinaintea sezonului de referință. – Pre^1- + sezon.

presgarnitura
PRESGARNITÚRĂ, presgarnituri, s.f. Garnitură de etanșare a unui organ mobil al unei mașini. – Din fr. presse-garniture.

presimtamant
PRESIMȚĂMẤNT, presimțăminte, s.n. (Rar) Presimțire. – Presimți + suf. -ământ (după fr. pressentiment).

presimti
PRESIMȚÍ, presímt, vb. IV. Tranz. A simți dinainte, vag și instinctiv, ceea ce urmează să se întâmple. – Pre^1- + simți (după fr. pressentir).

presimtire
PRESIMȚÍRE, presimțiri, s.f. Faptul de a presimți; sentiment vag și instinctiv pe care îl are cineva față de ceea ce ar urma să se întâmple; presentiment, presimțământ. – V. presimți.

presing
PRÉSING, presinguri, s.n. Tactică prin care fiecare component al unei echipe sportive aflate în apărare își supraveghează în permanență adversarul direct, pentru a-i anihila acțiunile ofensive. – Din engl. pressing.

presistola
PRESÍSTOLĂ, presistole, s.f. (Med.) Fază din diastolă care precedă sistola. – Din fr. présystole.

presiune
PRESIÚNE, presiuni, s.f. 1. Forță care apasă (uniform și perpendicular) pe unitatea de suprafață a unui corp; mărime fizică egala cu raportul dintre valoarea acestei forțe și aria suprafeței corpului respectiv; apăsare. ♢ Presiune atmosferică = presiune pe care o exercită atmosfera asupra suprafeței pământului și a corpurilor situate pe ea. 2. (În sintagma) Presiune arterială = tensiune. 3. (Bot.; în sintagma) Presiune radiculară = presiune din celulele vii ale rădăcinii care împinge apa în rădăcină și tulpină. 4. Fig. Constrângere (morală, economică, politică, socială) exercitată asupra cuiva. ♦ (Rar) Stare de apăsare sufletească. [Pr.: -si-u-] – Din fr. pression.

presocialist
PRESOCIALÍST, -Ă, presocialiști, -ste, adj. Care este anterior socialismului. [Pr.: -ci-a-] – Pre^1- + socialist.

presocratic
PRESOCRÁTIC, -Ă, presocratici, -ce, adj., s.m. pl. 1. Adj. Anterior lui Socrate. 2. S.m. pl. Nume dat unui grup de filozofi greci care, înaintea lui Socrate, au construit sisteme care încercau să explice lumea, natura. – Din fr. présocratique, engl. pre-Socratic.

presor
PRESÓR, -OÁRE, presori, -oare, subst. 1. S.n. Tijă verticală cu picioruș care ține presat materialul pe placa mașinii de cusut. 2. S.m. și f. Persoană specializată în prelucrarea materialelor cu ajutorul presei. – Din fr. presseur.

presoreceptor
PRESORECEPTÓR, presoreceptori, s.m. (Fiziol.) Terminație nervoasă din pereții vaselor sangvine, sensibilă la modificările de presiune din aceste vase. – Presiune + receptor.

presortare
PRESORTÁRE, presortări, s.f. Sortare prealabilă în vederea sporirii calității în sortarea propriu-zisă. – Pre^1- + sortare.

presostat
PRESOSTÁT, presostate, s.n. Aparat pentru măsurarea și controlul presiunii unui fluid dintr-o încăpere închisă. – Din fr. pressostat.

prespan
PRESPÁN, prespanuri, s.n. Carton fabricat din mai multe straturi de celuloză, impregnat cu ulei sau cu lac și satinat, care se folosește ca izolant în electrotehnică, în poligrafie etc. [Var.: preșpán s.n.] – Din fr. presspahn, germ. Presspan.

prespapier
PRESPAPIÉR, prespapieruri, s.n. Obiect greu care se așază peste hârtiile în lucru de pe un birou, pentru a le împiedica să se împrăștie. [Pr.: -pi-e] – Din fr. presse-papiers.

prespalare
PRESPĂLÁRE, prespălări, s.f. Spălare prealabilă în scopul ameliorării spălării propriu-zise. – Pre^1- + spălare.

presta
PRESTÁ, prestez, vb. I. Tranz. A îndeplini o muncă, a desfășura o activitate. ♢ Expr. A presta (un) jurământ = a depune un jurământ (în condițiile prevăzute de lege). – Din lat. praestare.

prestabili
PRESTABILÍ, prestabilesc, vb. IV. Tranz. A fixa, a stabili dinainte, cu anticipație. – Pre^1- + stabili (după fr. préétablir).

prestabilit
PRESTABILÍT, -Ă, prestabiliți, -te, adj. Stabilit, fixat dinainte, cu anticipație. – V. prestabili.

prestanta
PRESTÁNȚĂ s.f. Ținută, înfățișare, atitudine impunătoare, demnă. – Din fr. prestance.

prestare
PRESTÁRE, prestări, s.f. 1. Acțiunea de a presta și rezultatul ei; prestație (1). 2. (În sintagma) Prestarea jurământului = depunere a jurământului în condițiile prevăzute de lege (sau de uz). – V. presta.

prestatal
PRESTATÁL, -Ă, prestatali, -e, adj. Care este anterior formării statului. – Pre^1- + statal.

prestator
PRESTATÓR, -OÁRE, prestatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană, întreprindere) care prestează o muncă, o activitate. – Presta + suf. -tor.

prestatie
PRESTÁȚIE, prestații, s.f. 1. Prestare. 2. Muncă de scurtă durată (de obicei gratuită) efectuată pentru lucrări de interes public; sumă de bani care reprezintă contravaloarea (neefectuată a) acestei munci. [Var.: prestațiúne s.f.] – Din fr. prestation, lat. praestatio, -onis.

prestatiune
PRESTAȚIÚNE s.f. v. prestație.

prestelar
PRESTELÁR, -Ă, prestelari, -e, adj. (Astron.) Care a existat înainte de a fi luat naștere stelele. – Din fr. préstellaire, engl. prestellar.

presteta
PRESTÉȚĂ s.f. (Franțuzism) Promptitudine. – Din fr. prestesse.

prestidigitator
PRESTIDIGITATÓR, prestidigitatori, s.m. 1. Specialist în prestidigitație (care dă reprezentații publice); scamator. 2. Fig. Persoană care posedă o mare agilitate a mâinilor. – Din fr. prestidigitateur.

prestidigitatie
PRESTIDIGITÁȚIE s.f. Arta și tehnica de a produce iluzii (optice) prin rapiditatea și agilitatea mișcărilor mâinilor; scamatorie. – Din fr. prestidigitation.

prestigios
PRESTIGIÓS, -OÁSĂ, prestigioși, -oase, adj. Care are prestigiu (1); care impune prin valoare, frumusețe, mărime etc. [Pr.: -gi-os] – Din fr. prestigieux.

prestigiu
PRESTÍGIU s.n. 1. Autoritate morală, considerație, influență de care se bucură cineva sau ceva; vază, importanță. ♢ Loc. adj. De prestigiu = care onorează, care aduce glorie, considerație; important, valoros. 2. (Rar) Strălucire, farmec, atracție. – Din fr. prestige.

prestissimo
PRESTISSIMO adv. (Muz.; indică modul de execuție) În tempo foarte rapid. [Pr.: -ti-si-] – Cuv. it.

presto
PRESTO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) În tempo rapid. ♦ (Substantivat, n.) Parte dintr-o lucrare muzicală concepută în această mișcare. – Cuv. it.

prestol
PRESTÓL s.n. v. pristol.

presupozitie
PRESUPOZÍȚIE, presupoziții, s.f. (Rar) Presupunere. – Din fr. présupposition.

presupunctura
PRESUPUNCTÚRĂ, presupuncturi s.f. Variantă a acupuncturii care constă în masarea și presarea unor puncte ale tegumentului cu activitate biologică deosebită. – Pres[iune] + [ac]upunctură.

presupune
PRESUPÚNE, presupún, vb. III. Tranz. 1. A admite în mod prealabil (și provizoriu) că ceva este posibil, real, adevărat; a fi de părere, a crede, a socoti; a bănui. 2. A avea ca premisă existența prealabilă a unui lucru, a fi condiționat de...; a implica. – Pre-1 + supune (după fr. présupposer).

presupunere
PRESUPÚNERE, presupuneri, s.f. Faptul de a presupune; ceea ce este admis în mod prealabil drept posibil, real, adevărat; supoziție, ipoteză, presupus, presupoziție. – V. presupune.

presupus
PRESUPÚS^1, presupusuri, s.n. (Pop. și fam.) Presupunere. – V. presupune.

PRESUPÚS^2, -Ă, presupuși, -se, adj. Prezumtiv. – V. presupune.

presur
PRÉSUR, presuri, s.m. Bărbătușul presurei. – Din presură (derivat regresiv).

presura
PRÉSURĂ^1, presuri, s.f. Gen de păsări (cântătoare) migratoare, de mărimea unei vrăbii, cu ciocul scurt și gros, cu coada lungă și bifurcată, cu spatele brun și dungat (Emberiza); pasăre care face parte din acest gen. – Et. nec.

PRESÚRĂ^2 s.f. Cheag (folosit la coagularea laptelui). – Din fr. présure.

presuriza
PRESURIZÁ, presurizez, vb. I. Tranz. A menține o presiune normală într-o incintă etanșă; a menține o anumită presiune în elementele ermetic închise ale unui sistem. – Din pressuriser.

presurizare
PRESURIZÁRE, presurizări, s.f. Faptul de a presuriza. – V. presuriza.

presurizat
PRESURIZÁT, -Ă, presurizați, -te, adj. (Despre incinte etanșe) În care este menținută o presiune normală. – V. presuriza.

presurizator
PRESURIZATÓR, presurizatoare, s.n. Instalație de presurizare. – Presuriza + suf. -tor.

presus
PRESÚS adv. (În loc. adv.) Mai presus de (sau decât)... = mai mult, mai mare, mai important decât... – Pre^2 + sus.

presvitera
PRESVÍTERĂ s.f. v. prezbiteră.

pres
PREȘ, preșuri, s.n. Covor lung și îngust care se așterne pe jos în încăperile sau pe scările unei clădiri. ♢ Expr. (Fam.) A duce (pe cineva) cu preșul = a păcăli, a înșela, a purta (pe cineva) cu vorba. ♦ Covoraș pentru șters talpa încălțămintei la intrarea într-o casă. – Et. nec.

prescolar
PREȘCOLÁR, -Ă, preșcolari, -e, adj. Care nu a atins încă vârsta de școală; care se referă la educația, învățământul copiilor sub această vârstă, care aparține acestora. ♦ (Substantivat) Copil care are vârsta între 3 și 6 ani. – Pre^1- + școlar (după fr. préscolaire).

presedinte
PREȘEDÍNTE, -Ă, președinți, -te, s.m. și f. 1. Persoană care conduce un organ de stat, o instituție, o organizație de stat, o asociație; persoană care prezidează o adunare, o dezbatere, o comisie etc.; prezident. 2. Denumire oficială dată șefului de stat al unor republici. – Din fr. président, lat. praesidens, -ntis (după ședea).

presedintial
PREȘEDINȚIÁL, -Ă, președințiali, -e, adj. Care aparține unui președinte, care emană de la președinte; prezidențial. [Pr.: -ți-al] – Din fr. présidentiel (după președinte).

presedintie
PREȘEDINȚÍE s.f. Funcția și activitatea de conducere a președintelui; perioada de activitate a unui președinte; p. ext. sediu unde își exercită funcția un președinte și aparatul administrativ auxiliar din subordinea lui; prezidenție. – Președinte + suf. -ie.

prespan
PREȘPÁN s.n. v. prespan.

presti
PREȘTÍ, preștíu, vb. IV. Tranz. (Înv. și pop.) A prevedea (1). – Pre^1- + ști.

prestiinta
PREȘTIÍNȚĂ s.f. Cunoștință despre ceea ce se va întâmpla în viitor, atribuită divinității. – Pre^1- + știință (după fr. prescience).

preta
PRETÁ, pretez, vb. I. Refl. 1. A consimți să facă ceva incorect sau care este sub demnitatea sa. 2. A se potrivi la..., a fi bun la... – Din fr. prêter.

pretabil
PRETÁBIL, -Ă, pretabili, -e, adj. Care se pretează (2) la ceva. – Din fr. prêtable.

pretabacire
PRETĂBĂCÍRE, pretăbăciri, s.f. Tăbăcire prealabilă. – Pre^1- + tăbăcire.

pretcar
PRETCÁR, pretcare, s.n. (Reg.) Sfredel cu diametru mic, folosit în dulgherie. – Pretcă + suf. -ar.

pretca
PRÉTCĂ, pretce, s.f. (Reg.) Fiecare dintre bețișoarele care susțin fagurii, în interiorul stupului. [Var.: preátcă s.f.] – Din scr. pritka.

pretendent
PRETENDÉNT, -Ă, pretendenți, -te, subst. 1. S.m. și f. Persoană care tinde, aspiră să ajungă la ceva, care cere, pretinde ceva. 2. S.m. Bărbat care cere sau are intenția să ceară în căsătorie o femeie. – Din fr. prétendant.

pretensionare
PRETENSIONÁRE, pretensionări, s.f. Operație prin care se realizează o stare inițială de întindere sau de comprimare în materialul unei piese, înainte de aplicarea sarcinilor funcționale. [Pr.: -si-o-] – După engl. pretension.

pretensionat
PRETENSIONÁT, -Ă, pretensionați, -te, adj. Care a fost supus pretensionării. [Pr.: -si-o-] – Din pretensionare.

pretentie
PRETÉNȚIE, pretenții, s.f. 1. Revendicare a unui drept; drept pe care și-l revendică cineva. 2. Convingere (nejustificată) pe care o are cineva despre meritele sale și cerința ca această convingere să fie împărtășită și de ceilalți; (la pl.), aere de superioritate, ifose. ♦ Intenție, dorință, năzuință ambițioasă. ♢ Loc. adj. și adv. Fără pretenții = modest, potrivit (ca amploare, valoare etc.). 3. Exigență. – Din fr. prétention.

pretentios
PRETENȚIÓS, -OÁSĂ, pretențioși, -oase, adj. 1. Care are pretenții multe sau mari, care așteaptă sau pretinde mult; exigent; p. ext. mofturos, capricios. 2. Care vrea să dea impresia (nejustificată) de ceva deosebit, care vrea să pară sau crede despre sine mai mult decât este; plin de sine, încrezut. 3. Care cere o atenție deosebită, însușiri speciale. [Pr.: -ți-os] – Din fr. prétentieux, it. pretenzioso.

pretentiozitate
PRETENȚIOZITÁTE s.f. (Rar) Faptul de a avea pretenții exagerate. [Pr.: -ți-o-] – Pretențios + suf. -itate.

preterit
PRETERÍT, preterite, s.n. (Gram.) Timp verbal care exprimă în unele limbi o acțiune trecută (echivalând cu perfectul simplu sau imperfectul). – Din fr. prétérit, lat. praeteritum.

preteritiune
PRETERIȚIÚNE, preterițiuni, s.f. Figură retorică prin care autorul atrage atenția că nu vrea să aducă în discuție un anumit lucru, despre care totuși vorbește. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. prétérition.

pretext
PRETÉXT, pretexte, s.n. Motiv (neîntemeiat sau neadevărat) invocat ca justificare a unei acțiuni sau pentru a escamota un motiv real. ♢ Loc. conj. Sub pretext că... = pretinzând că... ♦ Impuls, stimulent. – Din fr. prétexte.

pretexta
PRETEXTÁ, pretextez, vb. I. Tranz. A invoca un motiv (neîntemeiat sau neadevărat) pentru a justifica o acțiune, o atitudine; a se folosi de un pretext. – Din fr. prétexter.

pretimpuriu
PRETIMPURÍU, -ÍE, pretimpurii, adj. Care apare sau se întâmplă înainte de vreme sau prea devreme; prematur. – Pre^1- + timpuriu.

pretinde
PRETÍNDE, pretínd, vb. III. 1. Tranz. A cere insistent un lucru; a reclama, a revendica. 2. Tranz. și intranz. A susține, a afirma ceva cu tărie. ♦ Refl. A-și atribui o calitate, însușiri pe care nu le are; a-și aroga. 3. Tranz. (Despre acțiuni, realizări) A avea nevoie de..., a impune ca o necesitate; a necesita. – Din fr. prétendre (după întinde).

pretins
PRETÍNS, -Ă, pretinși, -se, adj. Care trece sau vrea să treacă ceea ce nu este; fals, aparent. – V. pretinde.

pretor
PRÉTOR, pretori, s.m. 1. Magistrat roman cu înalte atribuții judiciare (și care adesea guverna o provincie romană). 2. (În vechea armată) Persoană numită pe lângă marile unități militare, cu atribuții în poliția administrativă și juridică în timp de război. 3. (În vechea organizare administrativă a țării) Șef al administrației și al poliției într-o plasă, care reprezenta aici puterea centrală. – Din lat. praetor, -oris.

pretorat
PRETORÁT, pretorate, s.n. (În vechea armată) Autoritate militară creată pe lângă marile unități, în timp de mobilizare și de război, cu atribuții în poliția administrativă și judiciară; sediul acestei instituții. – Pretor + suf. -at.

pretorian
PRETORIÁN, -Ă, pretorieni, -e, adj., s.m. 1. (La romani) Care aparține pretorului, privitor la pretor. ♢ Gardă pretoriană = unitate militară care constituia garda personală a pretorului (mai târziu a împăraților romani). Provincie pretoriană = provincie administrată de un pretor. 2. S.m. Soldat roman din garda pretoriană. [Pr.: -ri-an] – Din lat. praetorianus, fr. prétorien.

pretorianism
PRETORIANÍSM s.n. Situație din vechea Romă în care pretorienii și soldații aveau o influență predominantă. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. prétorianisme.

pretorita
PRÉTORIȚĂ, pretorițe, s.f. Soția pretorului (3). – Pretor + suf. -iță.

pretoriu
PRETÓRIU, pretorii, s.n. 1. (La romani) Reședința pretorului, sala în care pretorul își exercita funcțiile judecătorești. ♦ Loc dintr-o tabără romană unde era așezat cortul comandantului. 2. (Înv.) Sală de judecată (în incinta unui tribunal); p. gener. tribunal. 3. (În evul mediu, în Țara Românească) Sfat domnesc format din sfetnicii apropiați ai domnului. – Din lat. praetorium, fr. prétoire.

pretort
PRETÓRT, pretorturi, s.n. Semifabricat din lână obținut prin cardare, din care se obțin firele de țesut stofele. – Pre^1- + tort^1.

pretura
PRETÚRĂ, preturi, s.f. (În vechea organizare administrativ-teritorială a României) Instituție în care își exercita funcția un pretor (3); serviciul pretorului; local unde funcționa acest serviciu. – Din lat. praetura, fr. préture.

pretutindenea
PRETUTÍNDENEA adv. v. pretutindeni.

pretutindeni
PRETUTÍNDENI adv. Peste tot, în toate părțile, în tot locul. [Var.: pretutíndenea adv.] – Pre^2 + tutindeni (înv. „peste tot” < lat.).

pret
PREȚ, prețuri, s.n. 1. Sumă de bani pe care trebuie să o plătească cumpărătorul pentru achiziționarea unui produs sau pentru un serviciu. ♢ (În sintagmele) Preț cu amănuntul = preț la care se vând către populație bunurile de consum, alimentare și nealimentare. Preț de livrare = preț la nivelul căruia circulă produsele între unitățile producătoare. Preț de producție = preț care înglobează costul produsului și beneficiul. Preț al pieței = preț care se formează pe piață în urma fluctuației cererii și ofertei. Preț mondial = preț al unei mărfi pe piața mondială. ♢ Loc. adj. De (mare) preț = (foarte) valoros, prețios. ♢ Loc. adv. Cu orice preț = orice sacrificiu ar cere, oricât ar costa, cu orice risc. Cu nici un preț = pentru nimic în lume, în nici un caz. Fără (de) preț = a) sub valoarea reală; ieftin; b) de valoare foarte mare, neprețuit. ♢ Expr. A ține la preț = a nu reduce nimic din suma cerută la o vânzare. A se învoi din preț = a încheia o tranzacție căzând de acord asupra prețului. A (nu) avea preț = a) a (nu) se vinde cu mulți bani, a (nu) se cere; a (nu) avea trecere; b) a (nu) valora foarte mult. A ajunge la preț = a ajunge să fie căutat, apreciat. A pune preț pe ceva = a socoti că ceva este de mare valoare, a ține mult la ceva. Preț (ca) de... (sau ca la...) = un timp (cam) de..., o distanță, o valoare (de aproximativ...). ♦ Sumă încasată dintr-o vânzare. 2. Ceea ce se dă cuiva sau primește cineva pentru o muncă prestată, pentru un serviciu făcut; plată, răsplată. ♢ Loc. prep. Cu prețul... = în schimbul...; cu sacrificiul..., cu riscul..., cu efortul... ♦ Tarif. 3. Fig. Valoare, importanță, însemnătate. – Lat. pretium.

pretalui
PREȚĂLUÍ, prețăluiesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și pop.) A prețui, a evalua. – Preț + suf. -ălui.

pretaluire
PREȚĂLUÍRE, prețăluiri, s.f. (Înv. și pop.) Faptul de a prețălui; evaluare, prețuire. – V. prețălui.

pretaluitor
PREȚĂLUITÓR, prețăluitori, s.m. (Înv. și pop.) Prețuitor. [Pr.: -lu-i-] – Prețălui + suf. -tor.

pretios
PREȚIÓS, -OÁSĂ, prețioși, -oase, adj. 1. Care are, reprezintă o mare valoare materială, spirituală, morală etc.; care este de mare preț, de mare importanță; scump. ♢ Metal prețios v. metal. Piatră prețioasă v. piatră. ♦ Pe care cineva îl prețuiește, îl stimează, îl iubește mult. 2. De un rafinament exagerat, căutat; lipsit de simplitate și de naturalețe; afectat. [Pr.: -ți-os] – Din fr. précieux, lat. pretiosus, it. prezioso.

pretiozitate
PREȚIOZITÁTE s.f. (Rar) Faptul de a fi prețios (2), căutat, afectat; afectare. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. préciosité.

pretui
PREȚUÍ, prețuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A stabili prețul unui bun (destinat vânzării), a-i determina valoarea în bani; a evalua, a prețălui. ♦ Intranz. A reprezenta o anumită valoare materială, a avea un anumit preț; a valora. ♢ Expr. A ști cât prețuiește (cineva sau ceva) = a aprecia la justa valoare (pe cineva sau ceva), a nu-și face iluzii (cu privire la cineva sau la ceva). 2. A recunoaște importanța sau meritul cuiva sau a ceva, a lua în considerare, a pune mare preț pe...; a aprecia. ♦ Intranz. A avea valoare sau importanță (datorită calităților sale). – Preț + suf. -ui.

pretuire
PREȚUÍRE s.f. Faptul de a prețui și rezultatul lui. – V. prețui.

pretuit
PREȚUÍT, -Ă, prețuiți, -te, adj. (Despre oameni) Apreciat, stimat (pentru calitățile sale). – V. prețui.

pretuitor
PREȚUITÓR, prețuitori, s.m. Expert care evaluează un bun, indicând valoarea, prețul lui aproximativ; persoană care poate aprecia valoarea sau importanța unui lucru; prețăluitor. [Pr.: -țu-i-] – Prețui + suf. -tor.

preuman
PREUMÁN, -Ă, preumani, -e, adj. Care a existat înainte de apariția omului pe pământ; care aparține acelei perioade. [Pr.: pre-u-] – Din fr. préhumain.

preumbla
PREUMBLÁ vb. I v. plimba.

preumblare
PREUMBLÁRE s.f. v. plimbare.

preursi
PREURSÍ, preursesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A predestina. – Pre^1- + ursi (după fr. prédestiner).

preuscare
PREUSCÁRE, preuscări, s.f. Uscare prealabilă. [Pr.: pre-us-] – Pre^1- + uscare.

prevala
PREVALÁ, prevalez, vb. I. (Livr.) 1. Intranz. A avea preponderență; a predomina. 2. Refl. A se folosi de ceva, a face uz de ceva în vederea realizării unui scop. – Din fr. prévaloir, lat. praevalere.

prevalare
PREVALÁRE s.f. (Livr.) Faptul de a (se) prevala. – V. prevala.

prevalent
PREVALÉNT, -Ă, prevalenți, -te, adj. (Livr.) De importanță majoră. ♦ Predominant. – Din lat. praevalens, -tis, engl. prevalent.

prevalenta
PREVALÉNȚĂ s.f. (Livr.) Prevalare. – Din engl. prevalence.

prevarica
PREVARICÁ, prevarichez, vb. I. Intranz. (Livr.) A contraveni prin rea-credință, abuz, fraudă de la îndatoririle și obligațiile de serviciu. – Din fr. prévariquer.

prevaricator
PREVARICATÓR, -OÁRE, prevaricatori, -oare, s.m. și f., adj. (Livr.) (Persoană) care comite o prevaricațiune. – Din fr. prévaricateur, lat. praevaricator.

prevaricatiune
PREVARICAȚIÚNE, prevaricațiuni, s.f. (Livr.) Abatere de la îndatoririle de serviciu; abuz, delict comis de un funcționar aflat în exercițiul funcțiunii, ♦ Trădare a cauzei, a intereselor cuiva. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. prévarication, lat. praevaricatio, -onis.

prevazator
PREVĂZĂTÓR, -OÁRE, prevăzători, -oare, adj. Care ia din timp măsuri pentru a preîntâmpina unele neplăceri care i s-ar putea întâmpla, care știe să evite neplăcerile; care dovedește prudență; prudent, precaut. – Pre^1 + văzător (după fr. prévoyant).

prevazut
PREVĂZÚT, -Ă, prevăzuți, -te, adj. 1. Care este dedus din fapte, fenomene, date etc. precedente. 2. Care este prescris, specificat de o lege, de un regulament etc. 3. Care este înzestrat cu cele necesare. – V. prevedea.

prevedea
PREVEDEÁ, prevắd, vb. II. 1. Tranz. A deduce (din fapte care precedă) evoluția evenimentelor viitoare; a avea intuiția celor ce urmează să se întâmple; a întrezări; a presimți. 2. Tranz. (Despre legi, regulamente, îndrumări etc.) A specifica, a prescrie; a indica, a menționa. 3. Tranz. A echipa, a înzestra pe cineva sau ceva cu cele necesare. 4. Refl. (Înv. și reg.) A se vedea prin ceva; a se întrezări. ♦ A se oglindi, a se reflecta. – Pre^1- + vedea (după fr. prévoir).

prevedere
PREVEDÉRE, prevederi, s.f. 1. Faptul de a (se) prevedea. ♦ (Mai ales la pl.) Indicație, dispoziție dintr-un tratat, dintr-un act normativ etc. ♦ Prevederi sociale = ansamblu de măsuri privitoare la acordarea asistenței sociale unor persoane care și-au pierdut capacitatea de muncă sau minorilor rămași fără susținători. 2. Prudență, precauție. – V. prevedea.

preveni
PREVENÍ, prevín, vb. IV. Tranz. 1. A atrage cuiva atenția asupra consecințelor (negative ale) unor acțiuni; a informa în prealabil; a avertiza, a prevesti. 2. A lua măsuri de precauție pentru a înlătura ceva (neplăcut); a preîntâmpina. 3. (Rar) A împlini dinainte dorințele cuiva. – Din fr. prévenir, lat. praevenire.

prevenire
PREVENÍRE, preveniri, s.f. Acțiunea de a preveni. – V. preveni.

prevenit
PREVENÍT, -Ă, preveniți, -te, s.m. și f. (Jur.) Persoană aflată în arest preventiv. – V. preveni.

prevenitor
PREVENITÓR, -OÁRE, prevenitori, -oare, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Care este îndatoritor, curtenitor, amabil; serviabil, politicos. ♦ (Adverbial) Cu precauție. – Preveni + suf. -tor.

preventiv
PREVENTÍV, -Ă, preventivi, -e, adj. Care are ca scop

preventoriu
PREVENTÓRIU, preventorii, s.n. Instituție medicală în care sunt internate și îngrijite persoanele predispuse la anumite boli grave, în special la tuberculoză. – Din fr. préventorium.

preventie
PREVÉNȚIE, prevenții, s.f. 1. Arest preventiv; p. ext. stare de arest preventiv. 2. (Livr.) Prejudecată. [Var.: prevențiúne s.f.] – Din fr. prévention, lat. praeventio, -onis.

preventiune
PREVENȚIÚNE s.f. v. prevenție.

preverb
PREVÉRB, preverbe, s.n. (Lingv.) Prefix care se atașează la verbe. – Din fr. préverbe.

prevesti
PREVESTÍ, prevestesc, vb. IV. Tranz. 1. A anunța, a vesti apariția în viitor a unor evenimente, fenomene etc. 2. (Înv. și pop.) A preveni (1). – Pre^1- + vesti.

prevestire
PREVESTÍRE, prevestiri, s.f. Acțiunea de a prevesti; semn prevestitor. – V. prevesti.

prevestit
PREVESTÍT s.n. (Rar) 1. Prevestire. 2. (Înv. și reg.) Fază de creștere și de descreștere a lunii. – V. prevesti.

prevestitor
PREVESTITÓR, -OÁRE, prevestitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care anunță dinainte, care prevestește ceva; care constituie un indiciu a ceea ce se va întâmpla. – Prevesti + suf. -tor.

previzibil
PREVIZÍBIL, -Ă, previzibili, -e, adj. Care poate fi prevăzut. – Din fr. prévisible.

previzibilitate
PREVIZIBILITÁTE s.f. Caracter previzibil. – Previzibil + suf. -itate.

previzional
PREVIZIONÁL, -Ă, previzionali, -e, adj. Care face obiectul unui calcul anterior unui eveniment. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. prévisionnel.

previziune
PREVIZIÚNE, (2) previziuni, s.f. 1. Facultatea, posibilitatea de a prevedea apariția sau evoluția evenimentelor viitoare din analiza anumitor date cunoscute în prezent. 2. Enunțare a unei judecăți, a unei teorii care se bazează pe previziune (1); ceea ce prevede cineva. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. prévision.

prezbiacuzie
PREZBIACUZÍE, prezbiacuzii, s.f. (Med.) Slăbire a auzului la oamenii în vârstă. [Pr.: -bi-a-] – Din fr. presbyacousie.

prezbiestezie
PREZBIESTEZÍE, prezbiestezii, s.f. (Med.) Scădere a sensibilității cutanate la bătrâni. [Pr.: -bi-es-] – Din fr. presbyesthésie.

prezbiofrenie
PREZBIOFRENÍE, prezbiofrenii, s.f. (Med.) Formă de demență senilă caracterizată prin tulburări grave de memorie, halucinații euforice însoțite de mimică. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. presbyophrénie.

prezbiopie
PREZBIOPÍE, prezbiopii, s.f. (Rar) Prezbitism. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. presbyopie.

prezbit
PREZBÍT, -Ă, prezbiți, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de prezbitism. – Din fr. presbyte.

prezbiter
PREZBÍTER, prezbiteri, s.m. Titlu (onorific) pentru o persoană care face parte din cinul^1 (2) bisericesc; spec. preot. – Din ngr. presbytos, fr. presbytère.

prezbiteral
PREZBITERÁL, -Ă, prezbiterali, -e, adj. De prezbiter. – Din fr. presbytéral.

prezbitera
PREZBÍTERĂ, prezbitere, s.f. Soție a prezbiterului. [Var.: presvíteră, prezvíteră s.f.] – Din ngr. presbytera.

prezbiterian
PREZBITERIÁN, -Ă, prezbiterieni, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține prezbiterianismului, privitor la prezbiterianism. 2. S.m. și f. Adept al prezbiterianismului. [Pr.: -ri-an] – Din fr. presbytérien.

prezbiterianism
PREZBITERIANÍSM s.n. Doctrină religioasă protestantă din Anglia care nu recunoaște autoritatea episcopilor, ci numai pe cea a preoților. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. presbytérianisme.

prezbiteriu
PREZBITÉRIU, prezbiterii, s.n. Locuința unui preot paroh (catolic). – Din lat. presbyterium.

prezbitism
PREZBITÍSM s.n. Tulburare de vedere caracterizată prin imposibilitatea de a vedea clar obiectele situate în apropiere; prezbiție. – Din fr. presbytisme.

prezbitie
PREZBIȚÍE, prezbiții, s.f. (Rar) Prezbitism. – Din fr. presbytie.

prezent
PREZÉNT^2, -Ă, prezenți, -te, adj., s.n. I. Adj. 1. Care se află în același loc cu vorbitorul sau în locul la care se referă vorbitorul: de față. ♦ (Cu valoare de interjecție) Formulă prin care cei de față răspund la apelul nominal. ♦ Existent. 2. Care se petrece în timpul vieții vorbitorului sau în epoca la care el se referă; actual, contemporan; care se petrece chiar acum, în momentul de față. ♦ De care ești conștient, la care te gândești sau care te preocupă la un moment dat. II. S.n. 1. Perioadă de timp variabilă, concepută ca o unitate distinctă între trecut și viitor; epoca, timpul actual, contemporan; contemporaneitate; p. ext. situație actuală. ♢ Loc. adv. În prezent = azi, acum. 2. (Gram.) Timp al verbului care arată că o acțiune se petrece în momentul vorbirii sau că este de durată. ♢ Prezent istoric = prezent cu valoare de perfect, care se întrebuințează de obicei în narațiune pentru a da stilului o mai mare forță de evocare. – Din lat. praesens, -ntis, fr. présent.

PREZÉNT^1, prezente, s.n. (Înv.) Dar, cadou. – Din fr. présent.

prezenta
PREZENTÁ, prezínt, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) face cunoscut celor de față, spunând numele, ocupația etc.; a face cunoștință (cu cineva); a (se) recomanda. ♦ Refl. A deveni prezent în memorie, a apărea în memorie ♦ Tranz. A înfățișa (publicului) un spectacol, aspectele unei activități, rezultatul unor cercetări etc. 2. Refl. A apărea, a se înfățișa într-un anumit loc sau în fața cuiva pentru a răspunde unei anumite obligații sau pentru a oferi ori a solicita ceva. ♢ Refl. și tranz. Spec. A (se) înfățișa la un examen, la un concurs, la alegeri etc. 3. Tranz. A pune înainte, a înmâna, a oferi, a da. ♢ Expr. A prezenta arma = a da onorul cu arma. 4. Tranz. (Despre lucruri supuse unei examinări) A avea o anumită însușire, caracteristică. ♦ Refl. A avea aparența de..., a se înfățișa ca... – Din fr. présenter, lat. praesentare.

prezentabil
PREZENTÁBIL, -Ă, prezentabili, -e, adj. Care are o înfățișare plăcută, atrăgătoare, îngrijită. – Din fr. présentable.

prezentare
PREZENTÁRE, prezentări, s.f. Acțiunea de a (se) prezenta. ♦ Scurtă expunere. – V. prezenta.

prezentat
PREZENTÁT, -Ă, prezentați, -te, adj. 1. Care este cunoscut celor de față prin nume, ocupație, grad de rudenie etc. 2. (Despre spectacole, activități, cercetări etc.) Care este înfățișat publicului, specialiștilor etc. 3. Care este înfățișat ca..., având aparența de... – V. prezenta.

prezentator
PREZENTATÓR, -OÁRE, prezentatori, -oare, s.m. și f. Persoană care face cunoscut publicului pe cineva sau ceva; persoană care prezintă un spectacol, un concurs etc. – Din fr. présentateur.

prezentatie
PREZENTÁȚIE, prezentații, s.f. (Med.) Parte a fătului care ia prima contact cu strâmtoarea superioară a bazinului la naștere. – Din fr. présentation.

prezentism
PREZENTÍSM s.n. Tendință în filozofie care neagă posibilitatea unei cunoașteri istorice obiective și autentice, reducând știința istoriei la o proiectare în trecut a mentalității și năzuințelor prezentului. – Din engl. presentism.

prezenta
PREZÉNȚĂ, prezențe, s.f. Faptul de a fi prezent undeva; existența cuiva sau a ceva într-un loc sau într-un timp anumit. ♢ Listă (sau caiet, condică) de prezență = listă (sau caiet, condică) în care semnează cei prezenți la un curs, la serviciu etc. Prezență de spirit = promptitudine demonstrată de cineva în împrejurări dificile sau neprevăzute. ♢ Loc. prep. În prezența (cuiva) = fiind de față (cineva); în fața, înaintea (cuiva). ♦ Existență. ♦ Manifestare a unei personalități (de prestigiu). – Din fr. présence.

prezerva
PREZERVÁ, prezérv, vb. I. Tranz. (Livr.) A apăra, a păzi de un rău, de un pericol. – Din fr. préserver, lat. praeservare.

prezervare
PREZERVÁRE, prezervări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a prezerva. – V. prezerva.

prezervativ
PREZERVATÍV, prezervative, s.n. Remediu folosit pentru prevenirea unui rău. ♦ Mic tub elastic închis la un capăt, folosit de bărbați ca protector împotriva bolilor venerice sau ca mijloc anticoncepțional. – Din fr. préservatif.

prezervatie
PREZERVÁȚIE, prezervații, s.f. (Livr.) Prezervare. – Din fr. préservation.

prezicator
PREZICĂTÓR, -OÁRE, prezicători, -oare, s.m. și f. Persoană care se îndeletnicește cu ghicitul viitorului cuiva în cărți, în cafea, în palmă etc.; ghicitor. – Prezice + suf. -ător.

prezice
PREZÍCE, prezic, vb. III. Tranz. A spune, a anunța dinainte ce se va întâmpla, orientându-se după anumite indicații prezente, după intuiție, raționament etc. A ghici viitorul cuiva (în cărți, în cafea, în palmă etc.). – Pre^1- + zice (după fr. prédire).

prezicere
PREZÍCERE, preziceri, s.f. Acțiunea de a prezice și rezultatul ei; ceea ce prezice cineva. – V. prezice.

prezida
PREZIDÁ, prezidez, vb. I. Tranz. A conduce, în calitate de președinte, o adunare, o dezbatere, o ședință etc.; (fam.) a ocupa locul de frunte la o masă. – Din fr. présider.

prezidare
PREZIDÁRE, prezidări, s.f. (Rar) Acțiunea de a prezida. – V. prezida.

prezident
PREZIDÉNT, prezidenți, s.m. (Rar) Președinte (1). – Din fr. président, lat. praesidens, -ntis.

prezidential
PREZIDENȚIÁL, -Ă, prezidențiali, -e, adj. Președințial. [Pr.: -ți-al] – Din fr. présidentiel.

prezidentie
PREZIDENȚÍE, prezidenții, s.f. Președinție. – Prezident + suf. -ie.

prezidial
PREZIDIÁL, -Ă, prezidiali, -e, adj. De prezidiu. [Pr.: -di-al] – Din fr. présidial.

prezidiu
PREZÍDIU, prezidii, s.n. Organ colectiv de conducere a unei adunări, a unei instituții, a unui stat etc.; grup de persoane care prezidează unele adunări, ședințe solemne etc. [Var.: prezídium s.n.] – Din lat. praesidium, rus. prezidium.

prezidium
PREZÍDIUM s.n. v. prezidiu.

prezis
PREZÍS, -Ă, preziși, -se, adj. 1. (Despre evenimente, fapte etc.) A cărui producere sau apariție este anunțată dinainte. 2. (Despre viitor, destin) Care este cunoscut anticipat prin divinație. – V. prezice.

preziua
PREZÍUĂ s.f. (Construit cu prep. „în” și „din”; de obicei art.) Ziua precedentă; ajun; p. ext. zi (sau perioadă) din trecut foarte apropiată de prezent sau de un eveniment, de o întâmplare etc. [Pr.: -zi-uă] – Pre^1- + ziuă.

prezuma
PREZUMÁ, prezúm, vb. I. Tranz. (Livr.) A presupune (1); a estima. – Din fr. présumer.

prezumare
PREZUMÁRE s.f. (Livr.) Presupunere; estimare. – V. prezuma.

prezumat
PREZUMÁT, -Ă, prezumați, -te, adj. Presupus; estimat. – V. prezuma.

prezumtiv
PREZUMTÍV, -Ă, prezumtivi, -e, adj. Considerat ca probabil; ipotetic. ♢ Modul prezumtiv (și substantivat, n.) = mod verbal care prezintă acțiunea ca presupusă, bănuită sau probabilă. ♦ Care urmează să moștenească o demnitate, o funcție etc. sau să succeadă pe cineva într-o demnitate, într-o funcție. – Din fr. présomptif, lat. praesumptivus.

prezumtie
PREZÚMȚIE, prezumții, s.f. (Livr.) 1. Părere întemeiată pe aparențe, pe ipoteze, pe deducții; presupunere, supoziție. ♦ Recunoaștere a unui fapt ca autentic din punct de vedere juridic, până la proba contrară. 2. Părere exagerat de bună despre sine; înfumurare, aroganță. – Din fr. présomption, lat. praesumptio.

prezumtios
PREZUMȚIÓS, -OÁSĂ, prezumțioși, -oase, adj. (Livr.) Care are o încredere exagerată în calitățile, în forțele proprii (și disprețuiește ajutorul și experiența altora); încrezut, înfumurat. [Pr.: -ți-os] – Din fr. présomptueux, lat. praesumptuosus (după prezumție).

prezumtiozitate
PREZUMȚIOZITÁTE s.f. (Livr.) Înfumurare, aroganță. [Pr.: -ți-o-] – Prezumțios + suf. -itate.

prezvitera
PREZVÍTERĂ s.f. v. prezbiteră.

prian
PRIÁN, -Ă, priani, -e, adj. (Pop.; despre vite) Care are părul cu dungi sau cu pete de altă culoare (de obicei albe). [Pr.: pri-an] – Et. nec.

priapic
PRIÁPIC, -Ă, priapici, -ce, adj. (Med.) Referitor la priapism, de priapism. [Pr.: pri-a-] – Din fr. priapique.

priapism
PRIAPÍSM s.n. (Med.) Stare de erecție a penisului prelungită în mod anormal, adesea dureroasă și neurmată de ejaculare. [Pr.: pri-a-] – Din fr. priapisme.

pribeag
PRIBEÁG, -Ă, pribegi, -ge, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care merge din loc în loc fără a avea o țintă sau o treabă precisă; hoinar; străin. ♦ (Om) refugiat, fugar, emigrant. 2. Adj. Singur, izolat, răzleț. – Din sl. prĕbĕgŭ.

pribegi
PRIBEGÍ, pribegesc, vb. IV. Intranz. 1. A fi pribeag; a rătăci din loc în loc; a hoinări, 2. A-și părăsi locul natal, țara; a se refugia, a emigra, a se exila. – Din pribeag.

pribegie
PRIBEGÍE, pribegii, s.f. Faptul de a pribegi. 1. Rătăcire din loc în loc; hoinăreală, vagabondare. 2. Părăsire a locului natal, stabilire într-un loc străin, în altă țară; exil, refugiu. – Pribeag + suf. -ie.

pribegire
PRIBEGÍRE, pribegiri, s.f. Acțiunea de a pribegi. – V. pribegi.

pribegit
PRIBEGÍT s.n. (Rar) Faptul de a pribegi. – V. pribegi.

pribegitor
PRIBEGITÓR, -OÁRE, pribegitori, -oare, adj. (Rar) Rătăcitor; hoinar. – Pribegi + suf. -tor.

priboi
PRIBÓI^1, priboaie, s.n. 1. Unealtă de oțel în formă de bară, cu un capăt conic, care servește, de obicei, la perforarea sau la lărgirea găurilor materialelor metalice; dorn. 2. Băț lung, terminat la unul dintre capete cu un fel de măciulie, cu care se bat icrele pentru a le curăța de pielițe. 3. Plantă erbacee cu frunze plăcut mirositoare și cu flori roșii sau albe (Géranium macrorrhizum). 4. (Reg.) Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Din scr. priboj.

PRIBOÍ^2, priboiesc, vb. IV. Tranz. A găuri sau a lărgi o gaură cu priboiul^1 (1). – Din priboi^1.

priboias
PRIBOIÁȘ, priboiașe, s.n. Diminutiv al lui priboi^1. [Pr.: -bo-iaș] – Priboi^1 + suf. -aș.

priboire
PRIBOÍRE s.f. Acțiunea de a priboi^2. – V. priboi^2.

pribolnic
PRIBÓLNIC, pribolnici, s.m. Plantă erbacee din familia orhideelor, cu flori mari, roșii (Orchis simia). – Cf. p r i b o i 1.

pricaz
PRICÁZ, pricazuri, s.n. (Reg.) Lucru, întâmplare care pricinuiește cuiva necaz, pagubă, nenorocire; semn rău, piază rea. ♢ Expr. A face (cuiva sau la ceva) pricaz = a atrage (asupra cuiva sau a ceva) răul, nenorocirea. ♦ P. ext. Pagubă însemnată (în vite) suportată de cineva. – Din sl. pricazŭ.

pricaji
PRICĂJÍ, pricăjesc, vb. IV. Refl. (Reg. și fam.) A se sfriji, a se pipernici, a slăbi. – Din pricaz. Cf. sl. p r o k a ž a t i.

pricajit
PRICĂJÍT, -Ă, pricăjiți, -te, adj. (Reg. și fam.) Care a rămas mic, nedezvoltat, care este insuficient dezvoltat; pipernicit. – V. pricăji.

price
PRÍCE s.f. 1. (Înv.) Neînțelegere, ceartă. ♢ Loc. adj. De price = care se împotrivește; opozant, potrivnic. ♢ Loc. vb. A se pune de price = a se împotrivi cuiva, a contrazice pe cineva. 2. (Pop.; în construcție cu verbul „a face”) Supărare, necaz (pricinuit cuiva). ♦ Acuzare, învinovățire. – Din sl. pritŭča.

priceasna
PRICEÁSNĂ, pricesne, s.f. Cântare executată în bisericile ortodoxe la slujba liturghiei în timp ce se împărtășește preotul. – Din sl. prĕčĩstĩna.

pricepe
PRICÉPE, pricép, vb. III. 1. Tranz. A înțelege, a pătrunde ceva cu mintea. ♦ Refl. (Reg.) A se dumeri, a se lămuri (asupra unui lucru). 2. Refl. A avea cunoștințe într-o materie, într-un domeniu; a dovedi iscusință, îndemânare, experiență într-o acțiune, într-o situație; a fi capabil, în stare să facă ceva. – Lat. percipere.

pricepere
PRICÉPERE, priceperi, s.f. Faptul de a (se) pricepe. 1. Facultatea de a înțelege, de a pătrunde ceva (ușor) cu mintea; înțelegere; p. ext. judecată, inteligență. 2. Îndemânare, abilitate, iscusință. – V. pricepe.

priceput
PRICEPÚT, -Ă, pricepuți, -te, adj. 1. Care are cunoștințe numeroase, care are o pregătire temeinică într-un domeniu; capabil; iscusit, abil. ♦ Care exprimă pricepere, înțelepciune. 2. (Rar) Care poate fi (ușor) înțeles, pătruns cu mintea; accesibil inteligenței. – V. pricepe.

prichici
PRICHÍCI, prichiciuri, s.n. (Pop.) Margine îngustă, ieșită în afară, în formă de poliță^1, la horn, la cuptor sau la vatra țărănească. ♦ Marginea de jos a ferestrei, ieșită în afară ca o streașină. – Din ucr. prypičok.

prichindel
PRICHINDÉL, prichindei, s.m. Om mic de statură, de obicei vioi și poznaș. ♦ Copil mic (sprinten și zburdalnic); pici. – Et. nec.

prici
PRÍCI^1, priciuri, s.n. Pat rudimentar; spec. pat (de scânduri) pentru un număr mare de persoane, folosit în dormitoarele comune. – Din germ. Pritsche.

PRICÍ^2, pricesc, vb. IV. Refl. recipr. (Înv. și reg.) A se certa. – Din price.

pricinas
PRICINÁȘ, -Ă, pricinași, -e, s.m. și f., adj.(Pop.) 1. S.m. și f., adj. (Om) certăreț. 2. S.m. și f. Împricinat, inculpat; făptaș, vinovat. – Pricină + suf. -aș.

pricina
PRÍCINĂ, pricini, s.f. 1. Cauză care determină ori explică o acțiune, o situație, un fenomen; motiv. ♢ Loc. adv. Fără (nici o) pricină = fără justificare, nemotivat. ♢ Loc. conj. Din pricină că... = pentru că..., deoarece, fiindcă. ♢ Loc. prep. Din pricina... = ca urmare a..., având drept motiv; din vina... ♢ Expr. (Înv.) A pune pricină = a invoca motive, pretexte pentru justificarea unei acțiuni. ♦ Prilej, ocazie, pretext. 2. Motiv de ceartă, de neînțelegere; problemă litigioasă, conflict; spec. proces. ♦ Expr. (Pop.) A se pune de pricină = a) a se împotrivi, a se opune; b) a căuta ceartă, a face gură; a se lua la harță, la bătaie. A căuta (cuiva) pricină (cu lumânarea) = a căuta (cuiva) motiv de ceartă, a căuta nod în papură. A găsi (cuiva) pricina = a găsi un pretext pentru a certa pe cineva. (Pop.) A avea (sau a fi în) pricină (cu cineva) = a fi certat (cu cineva); a fi în proces, a se judeca (cu cineva). ♦ (Înv.) Act în care este consemnată hotărârea luată într-un proces. 3. Întâmplare (neplăcută), chestiune; necaz, supărare. ♦ Problemă; afacere. ♢ Loc. adj. Cu pricina = despre care este vorbă, respectiv. [Acc. și: pricínă] – Din bg. prična.

pricinui
PRICINUÍ, pricinuiesc, vb. IV. Tranz. A fi cauza, mobilul a ceva; a produce, a determina, a provoca, a prilejui. – Pricină + suf. -ui.

pricinuire
PRICINUÍRE s.f. Acțiunea de a pricinui. – V. pricinui.

pricinuitor
PRICINUITÓR, -OÁRE, pricinuitori, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care produce, provoacă, prilejuiește, dă naștere la ceva. 2. S.m. și f. (Înv.) Persoană care face, inițiază, produce ceva. [Pr.: -nu-i-] – Pricinui + suf. -tor.

pricire
PRICÍRE, priciri, s.f. (Înv. și reg.) Faptul de a se prici^2; ceartă, sfadă. – V. prici^2.

pricolici
PRICOLÍCI, pricolici, s.m. (În superstiții) Duh rău în care se presupune că se transformă unii oameni (mai ales după moarte) și care ia înfățișarea unor animale. ♦ P. gener. Strigoi. ♦ Epitet dat unui copil neastâmpărat. – Et. nec.

pricomigdala
PRICOMIGDÁLĂ s.f. v. picromigdală.

pricopseala
PRICOPSEÁLĂ, pricopseli, s.f. (Pop.) 1. Situație materială bună, bunăstare, bogăție; câștig, profit (fără muncă), chilipir. ♦ (Ir.) Ispravă, scofală. 2. Știință de carte, învățătură. ♢ Expr. A lua (sau a avea, a da) pe cineva pe (sau spre) pricopseală = a lua (sau a avea, a da) pe cineva ca ucenic, ca elev. [Var.: procopseálă s.f.] – Pricopsi + suf. -eală.

pricopsi
PRICOPSÍ, pricopsesc, vb. IV. Refl. (Pop.) 1. A ajunge la o situație (materială) bună, a realiza un câștig (fără a munci); a se îmbogăți. ♦ Tranz. A face pe cineva bogat, fericit. 2. A învăța, a se instrui. [Var.: procopsí vb. IV] – Din ngr. prokópso (viit. lui prokópto).

pricopsire
PRICOPSÍRE s.f. (Pop.) Faptul de a se pricopsi. – V. pricopsi.

pricopsit
PRICOPSÍT, -Ă, pricopsiți, -te, adj. (Pop.) 1. Ajuns la o situație materială bună, îmbogățit (fără muncă); ajuns, căpătuit. ♦ (Substantivat) Epitet dat unei persoane nechibzuite, care nu e bună de nimic. 2. Instruit, învățat^2. [Var.: procopsít, -ă adj.] – V. pricopsi.

prididi
PRIDIDÍ, prididesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz. și intranz. (De obicei în construcții negative) A fi în stare să ducă ceva cu bine la capăt, să îndeplinească un lucru. 2. Tranz. A năpădi, a asalta, a copleși pe cineva cu ceva. 3. Tranz. A birui, a învinge într-o luptă. ♦ Fig. A stăpâni; a opri. – Din sl. prideti.

pridvor
PRIDVÓR, pridvoare, s.n. 1. Galerie exterioară deschisă (mai rar închisă), cu acoperișul sprijinit de stâlpi, așezată în partea din față a unei clădiri sau de jur împrejurul ei; cerdac. 2. Încăpere de la intrarea unei biserici, care precedă pronaosul. 3. Prima încăpere (de trecere) în unele case țărănești: tindă. – Din sl. pritvorŭ.

prielnic
PRIÉLNIC, -Ă, prielnici, -ce, adj. Care favorizează apariția sau desfășurarea unei acțiuni, a unui fenomen, a unui eveniment; favorabil, avantajos; potrivit, oportun. [Pr.: pri-el-] – Prii + suf. -elnic.

prier
PRIÉR s.m. (Înv. și pop.) Lună aprilie. [Acc. și: príer] – Lat. Aprilis.

prieten
PRIÉTEN, -Ă, prieteni, -e, s.m. și f. Persoană de care cineva este legat printr-o afecțiune deosebită, bazată pe încredere și stimă reciprocă, pe idei sau principii comune; amic. ♦ Amant, iubit. [Pr.: pri-e-. – Var.: (reg.) priétin, -ă s.m. și f.] – Din sl. prijatelĩ.

prietenesc
PRIETENÉSC, -EÁSCĂ, prietenești, adj. Care ține de prieteni, privitor la prieteni, specific prietenilor; amical, prietenos. [Pr.: pri-et-. – Var.: (reg.) prietinésc, -eáscă adj.] – Prieten + suf. -esc.

prieteneste
PRIETENÉȘTE adv. Ca un prieten, cu prietenie; cu bunăvoință; amical. [Pr.: pri-e-] – Prieten + suf. -ește.

prietenie
PRIETENÍE, prietenii, s.f. Sentiment de simpatie, de stimă, de respect, de atașament reciproc care leagă două persoane; legătură care se stabilește între persoane, pe baza acestor sentimente; amiciție, prieteșug. ♦ Atitudine plină de bunăvoință, prietenoasă față de cineva. ♦ Legătură între grupuri sociale, între popoare, între țări bazată pe aspirații, năzuințe, interese comune. [Pr.: pri-e-. – Var.: (reg.) prietiníe s.f.] – Prieten + suf. -ie.

prietenos
PRIETENÓS, -OÁSĂ, prietenoși, -oase, adj. (Adesea adverbial) Plin de afecțiune, de prietenie, de amabilitate; binevoitor, afabil, amical. ♦ Plăcut, agreabil, atrăgător. [Pr.: pri-e-. – Var.: (reg.) prietinos, -oăsă adj.] – Prieten + suf. -os.

prietesug
PRIETEȘÚG, prieteșuguri, (Pop.) Prietenie. [Pr.: pri-e-] – Prieten + suf. -șug.

prietin
PRIÉTIN, -Ă s.m. și f. v. prieten.

prietinesc
PRIETINÉSC, -EÁSCĂ adj. v. prietenesc.

prietinie
PRIETINÍE s.f. v. prietenie.

prietinos
PRIETINÓS, -OÁSĂ adj. v. prietenos.

prigitoare
PRIGITOÁRE, prigitori, s.f. (Reg.) Fotă formată dintr-o singură bucată de țesătură petrecută în jurul corpului. – Et. nec.

prigoana
PRIGOÁNĂ, prigoane, s.f. Urmărire aprigă, pornire împotriva cuiva; măsuri represive luate de o autoritate împotriva cuiva; asuprire, persecuție, prigonire. – Din prigoni (derivat regresiv).

prigoare
PRIGOÁRE, prigori, s.f. Pasăre migratoare zveltă, de mărimea unei turturele, viu colorată (cu roșu, galben, negru, albastru-verzui), cu ciocul lung și subțire, care trăiește pe malurile lutoase ale apelor și se hrănește mai ales cu albine și viespi; albinărel (Merops apiaster). [Var.: prigórie s.f.] – Din prigori (derivat regresiv).

prigoni
PRIGONÍ, prigonesc, vb. IV. Tranz. 1. A provoca cuiva în mod permanent necazuri, neplăceri, a trata cu ură, cu dușmănie, a persecuta; (despre autorități) a lua masuri represive, a oprima. 2. A izgoni, a fugări pe cineva. ♦ Fig. (Despre abstracte) A urmări, a obseda; a chinui. – Din sl. prigoniti.

prigonire
PRIGONÍRE, prigoniri, s.f. Acțiunea de a prigoni; persecuție, împilare, asuprire. – V. prigoni.

prigonit
PRIGONÍT, -Ă, prigoniți, -te, adj. Persecutat, asuprit, oprimat. – V. prigoni.

prigonitor
PRIGONITÓR, -OÁRE, prigonitori, -oare, s.m. și f. Persoană care prigonește; asupritor. – Prigoni + suf. -tor.

prigori
PRIGORÍ, prigoresc, vb. IV. Refl. (Înv. și reg.) A se expune la dogoarea focului sau a soarelui; a se încălzi prea tare. ♦ Fig. A fi chinuit, torturat de ceva, a se frământa, a se perpeli. – Din sl. prigorĕti.

prigorie
PRIGÓRIE s.f. v. prigoare.

prihana
PRIHÁNĂ, prihane, s.f. (Rar) Faptă care încalcă morala; vină morală, necinste; păcat. ♢ Loc. adj. Fără (de) prihană = curat, pur^2, nevinovat; cast. – Din ucr. pryhana.

prii
PRIÍ, pers. 3 priește, vb. IV. Intranz. unipers. (Construit cu dativul) A-i fi cuiva prielnic, favorabil, a-i fi de folos, a-i cădea bine; a-i tihni; a face să prospere. – Din sl. prijati.

priincios
PRIINCIÓS, -OÁSĂ, priincioși, -oase, adj. (Pop.) Prielnic, favorabil, folositor. [Pr.: pri-in-] – Priință + suf. -ios.

priinta
PRIÍNȚĂ, priințe, s.f. (Pop.) 1. Atitudine favorabilă; bunăvoință, simpatie, prietenie. ♢ Expr. A fi (cuiva) cu priință = a fi devotat, credincios (cuiva), a fi de partea cuiva. 2. Folos, ajutor, serviciu. ♢ Loc. adj. De (sau cu) priință = folositor. – Prii + suf. -ință.

prijma
PRÍJMĂ s.f. v. preajmă.

prilej
PRILÉJ, prilejuri, s.n. 1. Ocazie, împrejurare; moment oportun. ♢ Expr. (Înv. și reg.) Vreme cu prilej = moment potrivit, favorabil. 2. Pretext, motiv. – Din bg. prilež.

prileji
PRILEJÍ, prilejesc, vb. IV. Tranz. și refl. impers. (Înv.) A (se) prilejui. – Din prilej.

prilejui
PRILEJUÍ, prilejuiesc, vb. IV. Tranz. A permite, a da ocazia, a îngădui să se facă, să se întâmple etc. ceva; a favoriza; a da naștere, a produce, a cauza, a pricinui, a prileji. ♦ Refl. impers. A i se întâmpla cuiva ceva, a i se ivi o ocazie. – Prilej + suf. -ui.

prilogi
PRILOGÍ vb. IV v. pârlogi.

prim
PRIM^1, primuri, s.n. (Reg.) Garnitură din blană (neagră, de miel) aplicată pe marginea căciulilor, a pieptarelor, a hainelor. – Din magh. prém.

PRIM^2, -Ă, primi, -e, num. ord. (Adesea cu valoare de adjectiv) 1. Cel dintâi (în spațiu sau în timp); care se află la început, în fruntea unei serii; întâi, dintâi. ♢ Prima tinerețe = întâia perioadă a tinereții, care urmează imediat copilăriei. Primă audiție = executare a unei bucăți pentru prima oară în fața publicului. Prim ajutor = ajutor medical imediat, care se dă unui bolnav sau unui accidentat la fața locului. Materie primă = material destinat prelucrării în vederea fabricării unui produs finit. ♢ Loc. adv. În primul rând (sau loc) = înainte de toate. ♦ (Cu valoare adverbiala, la f.; fam.) Mai întâi; primo. 2. Care este înaintea tuturor în privința însemnătății, a rangului, a calităților; important, principal. ♢ Prim amorez = actor care interpretează rolul de tânăr îndrăgostit; june prim. ♢ Loc. adj. De prim(ui) rang = de calitate superioară; excelent. ♦ (Ca element de compunere, precedând un termen care indica o funcție sau un grad ierarhic) Pe treapta cea mai înaltă, întâiul în categoria respectivă. Prim-solist. ♢ Prim-ministru = șeful executivului; premier. ♦ (Despre instrumente, voci, instrumentiști) Care executa melodia principală, dominantă. 3. (În sintagma) Număr prim = număr divizibil numai cu unitatea sau cu el însuși. – Din lat. primus.

prima
PRIMÁ, primez, vb. I. Intranz. (Livr.) A avea întâietate, a fi pe primul plan. – Din fr. primer.

primadona
PRIMADÓNĂ, primadone, s.f. Prima solistă a unui teatru de operă sau de operetă, – Din it. primadona.

primaj
PRIMÁJ, primaje, s.n. 1. (Mar.) Bonificație la frahtul maritim acordată căpitanului sau proprietarului unei nave comerciale. 2. (Tehn.) Antrenarea apei dintr-un cazan de către aburul produs. – Din fr. primage.

primar
PRIMÁR, -Ă, primari, -e, adj., s.m. I. Adj. 1. Inițial, primordial, originar; p. ext. de prim grad, de primă importanță, de bază. ♢ Învățământ primar = formă de învățământ cu caracter obligatoriu, în care se predau elementele de bază ale celor mai importante discipline și care constituie primele patru clase ale scolii generale. Clasă primară (și substantivat, f.) = clasă din cursul primar. Școală primară (și substantivat, f.) = școală de învățământ primar; curs primar; clădire în care se predă această formă de învățământ. Văr primar (sau vară primară) = grad de rudenie între copiii mai multor frați și surori; persoană care se află cu alta într-un asemenea grad de rudenie. (Geol.) Era primară = era paleozoică. Medic primar = grad în ierarhia cadrelor medicale, superior medicului specialist, care se obține în urma unui concurs; persoană care are acest grad. ♦ Simplu, rudimentar, elementar; p. ext. neevoluat. ♦ (Despre cuvinte) Care provine direct din rădăcină și care servește ca element de bază pentru formarea altor cuvinte; primitiv. 2. (Despre elemente și compuși chimici) Care are o singură valență satisfăcută de un anumit element sau radical. II. S.m. Reprezentant al conducerii centrale în orașe și comune, cu atribuții administrative. [Var.: (II, pop.) primáre s.m.] – Din lat. primarius. Cf. fr. p r i m a i r e,  m a i r e.

primare
PRIMÁRE s.m. v. primar.

primariat
PRIMARIÁT, primariate, s.n. 1. Funcție, titlu de primar (II); perioadă de timp în care cineva exercită această funcție. 2. Examen susținut de un medic pentru a obține titlul de medic primar. [Pr.: -ri-at] – Primar + suf. -iat.

primat
PRIMÁT^1 s.n. Importanță primordială; întâietate, primordialitate. – Din lat. primatus, fr. primat.

PRIMÁT^2, primate, s.n. (La pl.) Ordin de mamifere superioare, plantigrade, cu degetul mare opozabil, cu mamele pectorale, cu creierul foarte dezvoltat, din care fac parte omul și maimuța; (și la sg.) animal care aparține acestui ordin. – Din fr. primate.

PRIMÁT^3, primați, s.m. Cel mai înalt grad în vechea ierarhie a bisericii ortodoxe și catolice. ♢ (Adjectival; în sintagma) Mitropolit primat = (în trecut) titlu dat primului mitropolit al unei țări; patriarh. – Din fr. primat, lat. primatis.

prima
PRÍMĂ^1, prime, s.f. 1. Sumă de bani acordată cuiva peste salariul de bază ca recompensă pentru calitatea deosebită a muncii depuse; premiu (acordat în sistemul de salarizare). ♢ Primă de export = sumă de bani sau scutire de taxe, de impozite acordată ca stimulent unor exportatori pentru exportarea anumitor mărfuri. Primă de asigurare = sumă de bani pe care asiguratul o plătește (periodic) celui care asigură, pentru asumarea riscului. Primă de economie = Sumă plătită deponenților de către unele case de economii, peste nivelul ratei dobânzii. 2. (Muz.) Cel mai mic interval posibil format între două trepte de aceeași înălțime prin repetarea notei date. – Din fr. prime.

PRÍMĂ^2, prime, s.f. (Reg.) Panglică folosită pentru a lega cosițele fetelor, pentru a împodobi pălăriile flăcăilor etc. – Cf. p r i m 1.

primareasa
PRIMĂREÁSĂ, primărese, s.f. Primăriță. – Primar + suf. -easă.

primarie
PRIMĂRÍE, primării, s.f. Instituție condusă de un primar (II); clădire în care își are sediul această instituție. ♦ (Rar) Primariat (1). – Primar + suf. -ie.

primarita
PRIMĂRÍȚĂ, primărițe, s.f. 1. Soția primarului; primăreasă. 2. Femeie care îndeplinește funcția de primar (II); primăreasă. – Primar + suf. -iță.

primariu
PRIMĂRÍU, -ÍE, primării, adj. (Reg.; despre fructe) Care se coace devreme; timpuriu. – Cf. p r i m 2.

primavara
PRÍMĂVARĂ, primăveri, s.f. Unul dintre cele patru anotimpuri care urmează după iarnă și precedă vara, cuprinzând (în emisfera noastră) intervalul dintre echinocțiul de la 21 martie și solstițiul de la 21 iunie. ♢ Expr. Primăvara vieții = tinerețea; tineretul. ♦ (Adverbial; art.) În timpul sau în cursul acestui anotimp; în fiecare primăvară. ♦ Fig. (La pl.) Ani (de tinerețe). Are 20 de primăveri. [Acc. și: primăváră] – Lat. primavera.

primavarat
PRIMĂVĂRÁT s.n. (Reg.) Scoatere a oilor și a vitelor la pășune, primăvara. – Din primăvară.

primavaratec
PRIMĂVĂRÁTEC, -Ă adj. v. primăvăratic.

primavaratic
PRIMĂVĂRÁTIC, -Ă, primăvăratici, -ce, adj. De primăvară, al primăverii; specific sau adecvat primăverii; care se dezvoltă sau se coace primăvara; primăvăros. ♦ Fig. Gingaș, fraged, tânăr. [Var.: primăvărátec, -ă adj.] – Primăvară + suf. -tic.

primavarita
PRIMĂVĂRÍȚĂ, primăvărițe, s.f. (Bot.; pop.) Ghiocel. – Primăvară + suf. -iță.

primavaros
PRIMĂVĂRÓS, -OÁSĂ, primăvăroși, -oase, adj. (Rar) Primăvăratic. – Primăvară + suf. -os.

primbla
PRIMBLÁ vb. I v. plimba.

primblare
PRIMBLÁRE s.f. v. plimbare.

primejdie
PRIMÉJDIE, primejdii, s.f. Împrejurare, situație care amenință liniștea, securitatea sau existența cuiva sau a ceva; pericol; p. ext. necaz, supărare. ♢ Loc. adj. De primejdie = a) primejdios; b) care vestește un pericol. ♦ Risc. – Din sl. prĕmeždije.

primejdios
PRIMEJDIÓS, -OÁSĂ, primejdioși, -oase, adj. Care constituie o primejdie, o amenințare pentru cineva sau ceva; periculos. ♦ Riscant. [Pr.: -di-os] – Primejdie + suf. -os.

primejdui
PRIMEJDUÍ, primejduiesc, vb. IV. Tranz. A constitui o primejdie pentru cineva sau ceva; a amenința, a periclita. ♦ Refl. A-și risca liniștea, securitatea, libertatea sau viața; a se expune. – Primejdie + suf. -ui.

primejduire
PRIMEJDUÍRE, primejduiri, s.f. Acțiunea de a (se) primejdui; periclitare. – V. primejdui.

primeneala
PRIMENEÁLĂ, primeneli, s.f. 1. Schimbare a rufăriei, a lenjeriei murdare cu alta curată. 2. (La pl.; concr.) Rufe, albituri curate, de schimb. 3. Fig. Înviorare, împrospătare. [Pl. și: primenele. – Var.: (reg.) premeneálă s.f.] – Primeni + suf. -eală.

primeni
PRIMENÍ, primenesc, vb. IV. Refl. și tranz. 1. A(-și) schimba rufăria, lenjeria purtată, murdară cu alta curată; p. ext. a (se) îmbrăca frumos, a (se) găti. 2. Fig. A înlocui sau a fi înlocuit (parțial ori total) cu altceva (nou), a (se) reînnoi; a-și schimba sau a face să-și schimbe (în bine) înfățișarea, forma, conținutul; a (se) modifica, a (se) preface; a (se) regenera. ♦ Tranz. A împrospăta aerul (dintr-o incintă). [Var.: (reg.) premení vb. IV] – Din sl. prĕmĕniți.

primenire
PRIMENÍRE, primeniri, s.f. Acțiunea de a (se) primeni și rezultatul ei; primenit^1. [Var.: (reg.) premeníre s.f.] – V. primeni.

primenit
PRIMENÍT^1, primenituri, s.n. Primenire. [Var.: (reg.) premenít s.n.] – V. primeni.

PRIMENÍT^2, -Ă, primeniți, -te, adj. 1. Care și-a pus rufărie, lenjerie curată. 2. Fig. Care a suferit modificări, transformări (pozitive); care s-a înnoit, s-a împrospătat. [Var.: (reg.) premenít, -ă adj.] – V. primeni.

primi
PRIMÍ, primesc, vb. IV. Tranz. 1. A lua în posesiune sau a accepta ceea ce ți se oferă, ți se dă, ți se datorează; a obține, a căpăta; spec. a încasa. ♦ A-i fi atribuit un titlu, un rang etc. ♦ A lua cunoștință de o știre, de o dispoziție etc. ♦ A fi obiectul spre care se îndreaptă o acțiune sau care suferă efectele ei. 2. A se ocupa de un oaspete, a ieși în întâmpinarea lui; p. ext. a oferi cuiva ospitalitate; a găzdui. ♦ A avea oaspeți; a da o petrecere. ♦ A accepta vizita cuiva (în interes profesional, personal etc.); a acorda o audiență. 3. A admite, a include, a încadra pe cineva într-o întreprindere, într-o instituție, într-o organizație etc. ♦ A cuprinde, a îngloba, a include. 4. A consimți la..., a fi de acord cu...; a accepta, a admite. ♦ A îmbrățișa o teorie, o doctrină, o concepție religioasă; a adera la... ♦ A manifesta o anumită atitudine față de cineva sau de ceva. – Din sl. priimati.

primigesta
PRIMIGÉSTĂ, primigeste, adj., s.f. (Femeie) care este pentru prima oară gravidă. – Din fr. primigeste.

primipara
PRIMIPÁRĂ, primipare, adj., s.f. (Femeie) care a născut pentru prima oară. – Din fr. primipare.

primire
PRIMÍRE, primiri, s.f. Faptul de a primi. 1. Luare în posesiune a unui bun care ți-a fost oferit, dat, datorat. ♢ Loc. vb. A da (cuiva ceva) în primire = a preda, a încredința (cuiva ceva). A lua (ceva) în primire = a prelua (ceva); a recepționa. ♢ Expr. A lua (pe cineva) în primire = a) a lua (pe cineva) în grija sa, sub supravegherea sa (pentru a-l îndruma), a purta de grijă; b) (fam.) a certa pe cineva, a-i face reproșuri. 2. Acceptare, admitere a unui vizitator, a unui solicitator; modul de a-l întâmpina, de a-l trata. ♢ Loc. adj. De primire = a) (despre ore, zile) în care este permis accesul publicului într-un loc; b) (despre încăperi) destinat vizitatorilor, solicitatorilor. 3. Manifestare a unei anumite atitudini față de ceva. 4. Admitere a cuiva într-o întreprindere, într-o instituție, într-o organizație. – V. primi.

primitiv
PRIMITÍV, -Ă, primitivi, -e, adj. 1. – Din perioada de la începutul societății umane; străvechi. ♦ Care se află pe treapta cea mai de jos a dezvoltării (sociale). 2. Care are un caracter simplu, rudimentar; (despre oameni și despre manifestările lor) sălbatic; p. ext. necivilizat, necioplit, grosolan. 3. Care se referă la începutul istoric al existenței sale, care se află în starea de la început; originar, primar. ♦ (Despre cuvinte) Care servește ca element de bază pentru formarea de derivate; primar. ♦ (În sintagma) Culori primitive = cele șapte culori ale spectrului solar. ♦ (Substantivat, m. pl.) Denumire dată pictorilor adepți ai primitivismului (2). – Din fr. primitif, lat. primitivus.

primitivism
PRIMITIVÍSM s.n. 1. Faptul de a fi primitiv, starea a ceea ce este primitiv; perioadă primitivă; primitivitate. 2. Tendință în creația spirituală de a conserva sau resuscita calitățile operelor create în primele faze ale dezvoltării societății, manifestată în evul mediu și în epoca modernă. – Din fr. primitivisme.

primitivitate
PRIMITIVITÁTE s.f. Primitivism. – Din fr. primitivité.

primitiviza
PRIMITIVIZÁ, primitivizez, vb. I. Tranz. A aduce în stare de primitivism, a face să fie primitiv. – Primitiv + suf. -iza.

primitivizare
PRIMITIVIZÁRE, primitivizări, s.f. Acțiunea de a primitiviza și rezultatul ei. – V. primitiviza.

primitor
PRIMITÓR, -OÁRE, primitori, -oare, adj. 1. Care primește cu plăcere, cu căldură oaspeți; ospitalier. ♦ Care atrage, îmbie, place (prin aspect). Ținut primitor. 2. (Rar) Care primește, care acceptă; receptiv. – Primi + suf. -tor.

primo
PRÍMO adv. (Livr. și fam.) În primul rând, mai întâi. – Din it., fr. primo.

primogenit
PRIMOGÉNIT, -Ă, primogeniți, -te, adj., s.m. și f. (Livr.) (Copil) născut primul (într-o familie regală, princiară, feudală etc.); primogenitură. – Din lat. primogenitus.

primogenitura
PRIMOGENITÚRĂ s.f. Întâietate, prioritate pe care o are (în unele țări) cel dintâi născut dintre mai mulți frați în dobândirea anumitor drepturi; primogenit. – Din fr. primogéniture.

primordial
PRIMORDIÁL, -Ă, primordiali, -e, adj. De la început, de la origine, inițial, originar; p. ext. de primă importanță, principal, esențial. [Pr.: -di-al] – Din fr. primordial.

primordialitate
PRIMORDIALITÁTE s.f. Faptul de a fi primordial; întâietate, prioritate; superioritate. [Pr.: -di-a-] – Din fr. primordialité.

primovaccinare
PRIMOVACCINÁRE, primovaccinări, s.f. (Med.) Prima administrare a vaccinului. – Primo + vaccinare (după fr. primovaccination).

primplan
PRIM-PLÁN, prim-planuri, s.n. Cadru cinematografic în care interpreții sunt filmați de aproape. – Prim^2 + plan.

primprejur
PRIMPREJÚR adv., prep. (Local) 1. Adv. Prin apropiere, din (sau în) vecinătate; în jur, împrejur. 2. Prep. (Art.) În jurul, (de jur) împrejurul. – Prin + pre^2 + jur.

primpretor
PRIM-PRÉTOR, prim-pretori, s.m. (În vechea organizare administrativă a țării) Funcționar mai mare în grad decât pretorul (3). – Prim^2 + pretor.

primulacee
PRIMULACÉE, primulacee, s.f. (La pl.) Familie de plante perene, rar anuale, cu frunzele dispuse de obicei în rozetă, cu florile gamopetale; (și la sg.) planta care face parte din această familie. [Pr.: -ce-e] – Din fr. primulacées.

primula
PRÍMULĂ, primule, s.f. Plantă ornamentală din familia primulaceelor, cu flori liliachii sau purpurii (Primula obconica). [Acc. și: primúlă] – Din fr., lat. primula.

primus
PRÍMUS, primusuri, s.n. Un fel de lampă de gătit care folosește drept combustibil benzina sau petrolul lampant. – Din germ. Primus[kocher].

prin
PRIN prep. I. (Introduce un complement circumstanțial de loc) 1. (Complementul arată spațiul pe care îl străbate sau pe unde pătrunde ceva) Lumina trece prin geam. 2. (Complementul arată spațiul în interiorul căruia se desfășoară sau are loc o acțiune) În, pe undeva. Se ascund prin văgăuni. ♦ (Complementul arată spațiul dintre două sau mai multe obiecte identice) Printre. II. (Introduce un complement circumstanțial instrumental) Cu..., cu ajutorul..., pe calea..., utilizând. Se înțeleg prin soli. ♦ Datorită. ♦ De către, de. III. (Introduce un complement circumstanțial modal, în construcții infinitivale cerute de obicei de verbele „a începe” și „a sfârși”) Autorul începe prin a-și expune planul. ♢ Loc. conj. Prin urmare = în consecință, deci. IV. (Introduce un complement circumstanțial de timp) În..., în cursul..., în timpul... Tresare prin somn. ♦ Cam în..., aproape de... V. (Precedat de prep. „de”, formează loc. prep. prin care se exprima timpul, locul aproximativ) De prin iulie. De prin pădure. [Var.: (reg.) pân, pin prep.] – Pre^2 + în.

princedegalles
PRINCE DE GALLES subst. Țesătură de lână cu linii fine încrucișate care formează carouri într-o tentă uniformă, pe un fond deschis. [Pr.: prens dë gal] – Cuv. fr.

princeps
PRÍNCEPS adj. invar., s.m. invar. 1. Adj. invar. (În sintagma) Ediție princeps = prima ediție a operei unui scriitor (clasic). 2. S.m. invar. Împărat în Imperiul Roman. [Pr.: prin-] – Cuv. lat.

princiar
PRINCIÁR, -Ă, princiari, -e, adj. Care aparține unui principe, privitor la un principe, de principe. ♦ Fig. Măreț; bogat, îmbelșugat; somptuos. [Pr.: -ci-ar] – Din fr. princier.

princip
PRINCÍP s.n. v. principiu.

principal
PRINCIPÁL, -Ă, principali, -e, adj. Care are o importanță deosebită sau cea mai mare importanță; de căpetenie, de frunte. ♢ (Gram.) Propoziție principală (și substantivat, f.) = propoziție independentă dintr-o frază, de care depind propozițiile subordonate. – Din fr. principal, lat. principalis.

principat
PRINCIPÁT, principate, s.n. 1. Teritoriu condus de un suveran care are titlu de principe. ♦ (La pl.; de obicei determinat prin „române” sau „dunărene”) Nume purtat de Țara Românească și Moldova în perioada dinaintea Unirii. 2. Demnitate de principe. [Var.: (înv.) prințipát s.n.] – Din fr. principat, lat. principatus.

principe
PRÍNCIPE, principi, s.m. Titlu purtat de conducătorul unui principat și de membrii unor familii princiare, regale sau imperiale; persoană având acest titlu; prinț. – Din it. principe, lat. princeps, -ipis.

principesa
PRINCIPÉSĂ, principese, s.f. Fiică a unui principe, a unui rege, a unui împărat; soție a unui principe; femeie care conduce un principat; prințesă. – Din it. principessa.

principial
PRINCIPIÁL, -Ă, principiali, -e, adj. Care este conform cu un principiu, care decurge dintr-un principiu; care se conduce după anumite principii (juste). ♦ (Adverbial) În principiu; în linii generale. [Pr.: -pi-al] – Principiu + suf. -al.

principialitate
PRINCIPIALITÁTE s.f. Însușirea de a fi principial. [Pr.: -pi-a-] – Principial + suf. -itate.

principie
PRINCÍPIE s.f. v. principiu.

principiu
PRINCÍPIU, principii, s.n. 1. Element fundamental, idee, lege de bază pe care se întemeiază o teorie științifică, un sistem politic, juridic, o normă de conduită etc. ♢ Loc. adv. În principiu = din punct de vedere teoretic, în general. ♦ (La pl.) Totalitatea legilor și a noțiunilor de bază ale unei discipline; (concr.; cu determinări) tratat care cuprinde astfel de legi și de noțiuni. 2. Element primordial, cauză primară sau punct de plecare a ceva; spec. element primordial considerat în trecut drept origine a lumii fizice. ♢ (Chim.) Principiu activ = substanță existentă într-un produs de origine vegetală sau animală care imprimă un caracter specific acelui produs. 3. Convingere intimă, punct de vedere propriu. ♢ Om de (sau fără) principii = om cu (sau fără) păreri sau convingeri (morale) ferme. ♢ Loc. adv. Din principiu = conform unui punct de vedere bine stabilit. [Var.: (înv.) princíp, prințíp s.n., princípie s.f.] – Din lat. principium, it. principio, fr. principe.

prinde
PRÍNDE, prind, vb. III. I. 1. Tranz. A apuca ceva sau pe cineva cu mâna, cu ajutorul unui instrument etc. ♢ Expr. Parcă (l-)a prins pe Dumnezeu de (un) picior, se spune când cineva are o bucurie mare, neașteptată. ♦ (Despre animale) A apuca cu dinții, cu ghearele. ♦ A fixa, imobilizând. 2. Tranz. Fig. A lua cunoștință de ceva (cu ochii, cu urechea, cu mintea); a percepe. ♢ Expr. (Intranz.) A prinde de veste = a observa, a remarca, a afla ceva, a băga de seamă (din timp). 3. Refl. A-și încleșta mâna sau mâinile pe ceva pentru a se sprijini, pentru a se agăța. 4. Refl. recipr. A se lua de mână cu cineva (pentru a forma o horă, pentru a dansa). 5. Tranz. A cuprinde pe cineva cu mâinile, cu brațele. II. Tranz. 1. A ajunge din urmă (și a imobiliza) pe cineva sau pe ceva care se mișcă, aleargă; a captura (un fugar, un răufăcător, un inamic). ♦ A pune mâna (sau laba) pe un animal. 2. A surprinde pe cineva asupra unei fapte (reprobabile) săvârșite pe ascuns; a descoperi pe cineva cu o vină, cu o neregulă. ♢ Expr. A prinde (pe cineva) cu minciuna = a descoperi că cineva a mințit. ♦ A încurca pe cineva cu vorba, a-l face să se încurce în răspunsuri (încercând să ocolească adevărul). 3. A ajunge în ultima clipă spre a mai găsi o persoană, un vehicul etc. care sunt gata de plecare. ♢ Expr. A prinde momentul (sau ocazia, prilejul) = a găsi, a nu lăsa să scape momentul (sau prilejul) favorabil. A nu-l prinde pe cineva vremea în loc = a fi ocupat tot timpul, a nu sta nici o clipă neocupat. ♦ (Despre fenomene ale naturii, evenimente etc.) A surprinde. 4. Fig. (Despre stări fizice sau sufletești) A cuprinde (pe neașteptate); a copleși. ♦ A absorbi. III. 1. Tranz. A fixa ceva prin legare, coasere sau agățare. ♦ Refl. A rămâne fixat sau agățat (de sau în ceva). ♦ Fig. A înregistra, a fixa și a reda prin mijloace artistice aspecte din lumea înconjurătoare. 2. Tranz. A înhăma; a înjuga. 3. Refl. A se lega, a se asocia cu cineva (în calitate de...). 4. Refl. și tranz. (Pop.) A (se) angaja, a (se) tocmi într-o slujbă. 5. Refl. A se angaja, a se învoi la ceva; a accepta, a primi. ♢ Expr. A se prinde chezaș (pentru cineva) = a garanta (pentru cineva). ♦ Refl. recipr. A se lua cu cineva la întrecere, a se măsura, a rivaliza. ♦ Refl. recipr. A face un pariu cu cineva, a pune rămășag. IV. 1. Refl. A se lipi de ceva sau de cineva. ♢ Expr. A nu se prinde lucrul de cineva, se spune când cineva nu are chef să lucreze. ♦ Fig. (Despre privire, ochi) A se opri, a se fixa, a se pironi asupra cuiva sau a ceva. ♦ Refl. și tranz. A (se) împreuna, a (se) îmbina formând un tot, a (se) suda. 2. Tranz. (Despre îmbrăcămintea cuiva; p. ext. despre gesturi, atitudini etc.) A-i ședea cuiva bine, a i se potrivi. 3. Refl. (Despre mâncare; în expr.) A se prinde de cineva = a-i prii cuiva, a se asimila. V. 1. Tranz. A începe să... ♢ Expr. (Refl. recipr.) A se prinde (cu cineva) la vorbă = a) a începe să discute (cu cineva); b) a se înțelege (unul cu altul), a cădea de acord să... 2. Refl. (Pop.) A se apuca de o treabă, a se porni la lucru. VI. 1. Tranz. A obține, a căpăta, a dobândi. ♢ Expr. (Fam.) A prinde carne (sau seu) = a se îngrășa. A prinde minte sau (intranz.) a prinde la minte = a câștiga experiență, a se face om de treabă. A prinde viață = a) a căpăta putere, tărie; a se înviora; b) a începe să se realizeze, să fie pus în practică. A prinde inimă sau (intranz.) a prinde la inimă = a căpăta curaj, a se îmbărbăta. ♦ Fig. A-și însuși o cunoștință, o deprindere etc., a învăța (de la altul). 2. Intranz. și refl. A se dezvolta după transplantare, a crește. ♢ Expr. (Tranz.) A prinde rădăcini (sau rădăcină) = a se fixa într-un loc, a căpăta stabilitate, forță, putere. VII. Refl. Fig. (Fam.) A fi crezut, a fi luat drept adevărat, bun, valabil. VIII. Refl. (Despre lapte; p. ext. despre alte substanțe) A se coagula, a se închega. [Prez. ind. și: (pop.) prinz. – Perf. s. prinsei, part. prins] – Lat. pre(he)ndere.

prindere
PRÍNDERE, prinderi, s.f. Acțiunea de a (se) prinde și rezultatul ei; prins^1. – V. prinde.

prinos
PRINÓS, prinosuri, s.n. (În antichitate) Dar^2 oferit divinității; p. ext. dar^2 oferit unui stăpânitor. ♦ Fig. Omagiu adus cuiva în semn de devotament, de admirație, de recunoștință; contribuție adusă în slujba unei cauze. – Din sl. prinosŭ.

prins
PRINS^1 s.n. Prindere. ♢ De-a prinsul sau de-a prinselea = numele unui joc de copii în care un jucător aleargă să prindă pe alții care fug. – V. prinde.

PRINS^2, -Ă, prinși, -se, adj. 1. Care a căzut în mâinile cuiva, care este lipsit de libertate; captiv. ♢ Expr. A se da prins = a se recunoaște învins, a se preda. ♦ (Despre încheieturi, articulații etc.) Anchilozat. 2. Ocupat cu diverse treburi, copleșit de treburi. 3. (Despre lapte) Închegat, coagulat; bătut. – V. prinde.

prinsoare
PRINSOÁRE, prinsori, s.f. 1. (Pop.) Rămășag, pariu. 2. (Înv.) Faptul de a fi captiv, prizonier; (concr.) închisoare. ♦ Capcană pentru animale. – Prins^2 + suf. -oare.

printre
PRÍNTRE prep. 1. În mijlocul...; între. ♦ Spec. În spațiul dintre mai multe ființe sau obiecte. 2. În intervalul dintre două etape, două momente ale unei acțiuni, ale unui fenomen etc. 3. (Rar) Prin. 4. (Rar) Dintre. [Var.: (pop.) pấntre, píntre prep.] – Pre^2 + între.

printru
PRÍNTRU prep. Prin. – Pre^2 + întru.

print
PRINȚ, prinți, s.m. Principe. ♢ Expr. A trăi ca un prinț = a trăi o viață extrem de îmbelșugată. – Din fr. prince, germ. Prinz.

printesa
PRINȚÉSĂ, prințese, s.f. Principesă. – Din fr. princesse (după prinț).

printip
PRINȚÍP s.n. v. principiu.

printipat
PRINȚIPÁT s.n. v. principat.

printisor
PRINȚIȘÓR, prințișori, s.m. Diminutiv al lui prinț. – Prinț + suf. -ișor.

prinzator
PRINZĂTÓR, -OÁRE, prinzători, -oare, adj., subst. 1. Adj. Care prinde, care apucă sau înhață. 2. S.f. (Rar) Cursă de prins păsări. 3. S.n. Mașină sau instalație folosită pentru separarea anumitor impurități dintr-un material. – Prinde + suf. -ător.

prior
PRÍOR^2, -Ă, priori, -e, s.m. și f. Conducător al unei mănăstiri catolice. [Pr.: pri-or] – Din lat. prior, germ. Prior.

PRÍOR^1, priori, adj. (Pop.; despre miei) Născut primăvara foarte timpuriu. [Pr.: pri-or] – Et. nec.

priorat
PRIORÁT, priorate, s.n. Funcție, titlu de prior; perioadă de timp în care cineva exercită această funcție. [Pr.: pri-o-] – Din lat. prioratus, germ. Priorat.

prioritar
PRIORITÁR, -Ă, prioritari, -e, adj. Care are sau trebuie să aibă prioritate. Sarcini prioritare. [Pr.: pri-o-] – Din fr. prioritaire.

prioritate
PRIORITÁTE s.f. Însușirea de a fi primul în timp; dreptul de a ocupa primul loc ca importanță, ca valoare, ca demnitate; precădere, primordialitate, întâietate. ♢ Prioritate de trecere = întâietate și ordine de trecere printr-o intersecție nedirijată a unui vehicul în raport cu celelalte care sosesc în același timp din direcții diferite. [Pr.: pri-o-] – Din fr. priorité.

pripas
PRIPÁS, pripasuri, s.n. 1. (Înv. și pop.) Pui de animal domestic. 2. (Pop.; în loc. adj.) De pripas = a) (despre animale domestice) care rătăcește de colo până colo, fără stăpân; p. ext. luat drept zălog, drept garanție (până la recuperarea pagubei produse în semănături străine); b) (despre copii) părăsit, abandonat; p. ext. nelegitim; c) (despre oameni) venit din altă parte; străin, venetic. 3. (Reg.) Despăgubire plătită pentru o vită care a produs stricăciuni în semănături străine. – Din sl. pripasŭ.

pripa
PRÍPĂ s.f. Grabă mare, zor. ♢ Loc. adv. În (sau, înv., cu) pripă = grabnic, repede, iute. Fără pripă = fără grabă, pe îndelete. ♢ Loc. prep. În pripă... = în graba momentului. – Din pripi (derivat regresiv).

pripasi
PRIPĂȘÍ, pripășesc, vb. IV. 1. Refl. A se stabili undeva sau pe lângă cineva (venind din altă parte); a se oploși, a se aciua. 2. Tranz. A lua și a ține pe lângă sine; a adăposti. – Din pripas.

pripasire
PRIPĂȘÍRE, pripășiri, s.f. Acțiunea de a se pripăși și rezultatul ei. – V. pripăși.

pripasit
PRIPĂȘÍT^1 s.n. Faptul de a se pripăși. – V. pripăși.

PRIPĂȘÍT^2, -Ă, pripășiți, -te, adj. Care s-a stabilit undeva sau pe lângă cineva (venind din altă parte); aciuat. – V. pripăși.

pripeala
PRIPEÁLĂ, pripeli, s.f. Faptul de a (se) pripi. 1. Grabă mare; precipitare. 2. (Înv. și reg.) Căldură mare și dogoritoare; arșiță. – Pripi + suf. -eală.

pripi
PRIPÍ, pripesc, vb. IV. 1. Refl. A face un lucru în grabă și adesea fără chibzuială, a acționa în pripă. ♦ Intranz. (Înv.) A se grăbi, a se zori. ♦ Tranz. A accelera, a iuți ritmul unei acțiuni. ♦ A nu izbuti, a rata o acțiune din cauza grabei. 2. Refl. A se încălzi la foc; (despre alimente) a se coace (superficial) la un foc (prea) repede. 3. Tranz. (Pop.; despre soare) A dogori, a arde. – Cf. bg. p r i p r a.

pripire
PRIPIRE, pripiri, s.f. Faptul de a (se) pripi. – V. pripi.

pripit
PRIPÍT, -Ă, pripiți, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care se mișcă sau acționează prea repede și adesea fără chibzuială. ♦ (Despre acțiunile, manifestările oamenilor) Care se face sau se spune prea repede, adesea fără o suficientă chibzuială. 2. (Despre mâncăruri) Fiert sau copt în grabă (la suprafață), la un foc (prea) iute. ♢ Mămăligă pripită = mămăligă mestecată pe măsură ce se adaugă mălaiul în apa clocotită. – V. pripi.

pripon
PRIPÓN, pripoane, s.n. 1. Funie sau odgon cu care se leagă vitele la păscut; țăruș înfipt în pământ de care se prinde această funie sau acest odgon. ♦ Funie care servește la legarea de mal sau la tragerea la mal a unei ambarcații; țăruș de care se leagă o ambarcație la țărm, cu care se fixează un cort etc. 2. Șir de cârlige cu nadă pentru pescuit. – Din scr. pripon.

priponi
PRIPONÍ, priponesc, vb. IV. Tranz. 1. A lega un animal de (sau cu) un pripon. ♦ A pune piedică la picioarele animalelor (ca să nu poată fugi). ♦ A lega de un pripon o ambarcație. 2. P. gener. A imobiliza, a fixa ceva (prin legare); a lega. – Din pripon.

priponire
PRIPONÍRE, priponiri, s.f. Acțiunea de a priponi. – V. priponi.

pripor
PRIPÓR, pripoare, s.n. 1. Coastă de deal sau de munte, pantă abruptă; povârniș. 2. (Reg.) Adăpost de iarnă pentru oi, făcut din împletitură de nuiele sau din stuf și acoperit cu paie, trestie, cetină de brad etc. – Din bg. pripor. Cf. ucr. p r y p i r,  - p o r u.

priporos
PRIPORÓS, -OÁSĂ, priporoși, -oase, adj. (Reg.; despre terenuri) Abrupt, povârnit, prăpăstios. – Pripor + suf. -os.

prisaca
PRISÁCĂ, prisăci, s.f. Loc unde sunt așezați stupii, unde se cresc albine; totalitatea stupilor aflați pe acest loc; stupină. ♦ (Cu sens colectiv) Albinele dintr-o stupină. – Et. nec.

prisacar
PRISĂCÁR, prisăcari, s.m. Persoană care crește albine (pentru a obține miere și ceară); stupar, albinar; apicultor. – Prisacă + suf. -ar.

prisacarie
PRISĂCĂRÍE s.f. Ocupația prisăcarului; albinărit, prisăcărit, stupărit; apicultură. – Prisăcar + suf. -ie.

prisacarit
PRISĂCĂRÍT s.n. 1. (Reg.) Prisăcărie, apicultură. 2. Impozit care se plătea în Moldova pe stupi. – Prisăcar + suf. -it.

prisacarita
PRISĂCĂRÍȚĂ, prisăcărițe, s.f. (Rar) Femeie care se ocupă cu prisăcăria. – Prisăcar + suf. -iță.

prislop
PRISLÓP, prisloape, s.n. (Geogr.) Pas în formă de șa, situat la înălțime. – Et. nec.

prismatic
PRISMÁTIC, -Ă, prismatici, -ce, adj. Care are forma unei prisme. – Din fr. prismatique.

prismatoid
PRISMATOÍD, prismatoide, s.n. Corp cu o formă apropiată de aceea a unei prisme (1) [Pr.: -to-id] – Din fr. prismatoïde.

prisma
PRÍSMĂ, prisme, s.f. 1. Poliedru care are două fețe (numite baze) egale și paralele și cu celelalte fețe în formă de paralelogram; corp solid care are această formă. 2. Piesă de sticlă, de cuarț sau de alt material transparent, de obicei în formă de prismă (1), folosită la aparatele optice pentru descompunerea, polarizarea, reflexia etc. luminii. ♢ Loc. prep. Prin prisma... = din punctul de vedere..., potrivit cu..., în lumina... – Din fr. prisme.

prisnel
PRISNÉL s.n. v. prâsnel.

prisos
PRISÓS, prisosuri, s.n. 1. Ceea ce depășește necesarul, ceea ce întrece o anumită limită; prisosire, prisosință, prisoseală, surplus, excedent; p. ext. belșug, abundență. ♢ Loc. adj. și adv. De prisos = (care este) în plus; p. ext. (care este) inutil, fără rost. ♢ Loc. adv. Cu prisos = în plus; din plin, din belșug. 2. (La pl.; înv. și reg.) Teren agricol care prisosea moșierului și pe care acesta îl arenda țăranilor. – Din ngr. perissós.

prisoseala
PRISOSEÁLĂ, prisoseli, s.f. (Pop.) Prisos (1). – Prisosi + suf. -eală.

prisoselnic
PRISOSÉLNIC, -Ă, prisoselnici, -ce, adj. Care prisosește. – Prisosi + suf. -elnic.

prisosi
PRISOSÍ, prisosesc, vb. IV. Intranz. A fi, a exista, a se afla în cantitate mai mare decât este necesar sau decât îi trebuie cuiva. ♦ A fi inutil. – Din prisos.

prisosinta
PRISOSÍNȚĂ, prisosințe, s.f. Prisos (1); belșug. ♢ Loc. adv. Cu prisosință = din belșug, din plin; fig. în mod ireproșabil, dovedind un zel deosebit. – Prisosi + suf. -ință.

prisosire
PRISOSÍRE s.f. (Rar) Faptual de a prisosi; prisos (1). – V. prisosi.

prisositor
PRISOSITÓR, -OÁRE, prisositori, -oare, adj. (Înv.) Care prisosește; inutil. – Prisosi + suf. -tor.

prispa
PRÍSPĂ, prispe, s.f. 1. Un fel de terasă îngustă înălțată de-a lungul peretelui din față (uneori și al celor laterali) la casele țărănești, lipită cu pământ sau pardosită cu scânduri, adesea mărginită de o balustradă scundă de lemn sau de zidărie. 2. Porțiune de teren cu suprafața plană, fără denivelări (situată la diferite altitudini); platformă, tăpșan. 3. Dig rudimentar de pământ sau de lemn folosit pentru a menține nivelul apei în bălți. – Probabil din sl. *prisŭpa.

prispisoara
PRISPIȘOÁRĂ, prispișoare, s.f. Prispuliță. – Prispă + suf. -ișoară.

prispulita
PRISPULÍȚĂ, prispulițe, s.f. Diminutiv al lui prispă (1); prispișoară, prispușoară. – Prispă + suf. -uliță.

prispusoara
PRISPUȘOÁRĂ, prispușoare, s.f. Prispuliță. – Prispă + suf. -ușoară.

pristanda
PRISTANDÁ, pristandale, s.f. (Reg.) Numele unui dans popular asemănător cu brâul; melodie după care se execută acest dans. – Et. nec.

pristav
PRISTÁV, (1, 2) pristăvi, s.m., (3) pristavuri, s.n. 1. (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Persoană care anunța populației știrile oficiale; crainic. ♦ Funcționar administrativ; ispravnic. 2. S.m. Vătaf pe moșia unui boier. 3. S.n. (Înv.) Comunicare oficială, ordonanță, poruncă. – Din sl. pristavŭ.

pristavi
PRISTĂVÍ, pristăvesc, vb. IV. Refl. (Înv. și reg.) A muri. – Din sl. prĕstaviti sen.

pristavire
PRISTĂVÍRE, pristăviri, s.f. (Înv.) Faptul de a se pristăvi; moarte. – V. pristăvi.

pristavoaie
PRISTĂVOÁIE, pristăvoaie, s.f. Soția pristavului. [Pr.: -voa-ie] – Pristav + suf. -oaie.

pristol
PRISTÓL, pristoluri, s.n. Masă din mijlocul altarului unei biserici, pe care se țin obiectele necesare oficierii liturghiei; p. gener. altar. [Var.: (înv. și reg.) prestól, prastól s.n.] – Din sl. prĕstolŭ.

pristoleanca
PRISTOLEÁNCA s.f. art. Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Et. nec.

pristolnic
PRISTÓLNIC s.m. v. pistornic.

prisnit
PRÍȘNIȚ, prișnițe, s.n. Compresă. [Var.: príșniță s.f.] – Din germ. Priessnitz.

prisnita
PRÍȘNIȚĂ s.f. v. prișniț.

pritan
PRITÁN, pritani, s.m. Delegat al unui trib în Sfatul celor cinci sute din Atena. – Din fr. prytane.

pritaneu
PRITANÉU, pritanee, s.n. Edificiu în care avea loc consiliul pritanilor. – Din fr. prytanée.

pritoaca
PRITOÁCĂ, pritoace, s.f. (Reg.) Vas de lemn în care se transportă strugurii la teasc, în timpul culesului. – Din pritoci (derivat regresiv).

pritoc
PRITÓC s.n. (Pop.) Pritocire. – Din pritoci (derivat regresiv).

pritoceala
PRITOCEÁLĂ s.f. Pritocire. – Pritoci + suf. -eală.

pritoci
PRITOCÍ, pritocesc, vb. IV. Tranz. A turna vinul dintr-un butoi în altul, după fermentație, pentru a-l limpezi (prin separarea de drojdia care s-a așezat la fund); p. gener. a turna un lichid dintr-un vas în altul. ♦ A scoate și a turna la loc, de mai multe ori la rând, zeamă dintr-un vas cu murături, cu varză acră, pentru a dizolva sarea depusă la fund. ♦ Fig. A muta dintr-un loc în altul. – Din bg. pretoča, scr. pretočiti.

pritocire
PRITOCÍRE, pritociri, s.f. Acțiunea de a pritoci și rezultatul ei; pritoceală, pritocit, pritoc. – V. pritoci.

pritocit
PRITOCÍT^2, -Ă, pritociți, -te, adj. (Despre vin sau zeama de varză, de murături) Care a fost supus pritocirii. – V. pritoci.

PRITOCÍT^1 s.n. Pritocire. – V. pritoci.

priva
PRIVÁ, privez, vb. I. Tranz. (Livr.) A împiedica pe cineva să se bucure de un avantaj, de un drept care i se cuvine, de ceva necesar. ♦ Refl. A renunța (de bunăvoie sau constrâns la ceva necesar) la un bun sau la un drept. – Din fr. priver, lat. privare.

prival
PRIVÁL s.n. v. prăval.

privare
PRIVÁRE, privări, s.f. Faptul de a (se) priva. – V. priva.

privat
PRIVÁT, -Ă, privați, -te, s.f. 1. Adj. (Livr.) Particular, individual. 2. S.f. (Pop.) Closet. – Din fr. privé, lat. privatus.

privativ
PRIVATÍV, -Ă, privativi, -e, adj. (Livr.) Care lipsește pe cineva de ceva, care exclude ceva. ♦ Spec. (Despre afixe) Care exprimă lipsa, excluderea, dând cuvântului derivat un sens opus celui de bază. – Din fr. privatif.

privatiza
PRIVATIZÁ, privatizez, vb. I. A trece întreprinderi sau instituții din proprietatea statului în proprietatea particulară. – Privat + suf. -iza.

privatizare
PRIVATIZÁRE, privatizări, s.f. Acțiunea de a privatiza. – V. privatiza.

privatizat
PRIVATIZÁT, -Ă, privatizați, -te, adj. Care a trecut din proprietatea statului în proprietatea particulară. ♦ (Fam.; substantivat) Persoană care are o întreprindere proprie. – V. privatiza.

privatiune
PRIVAȚIÚNE, privațiuni, s.f. (Livr.) Faptul de a fi privat sau de a se priva de ceva; (de obicei la pl.) lipsă, sărăcie, mizerie. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. privation.

privaz
PRIVÁZ s.n. v. pervaz.

priveala
PRIVEÁLĂ, priveli, s.f. (Înv. și reg.) 1. Privit. ♢ Loc. vb. A sta (sau a ieși) în priveală = a privi. ♦ Inspecție. 2. Priveliște (1). – Privi + suf. -eală.

priveghe
PRIVÉGHE s.f. v. priveghi.

priveghea
PRIVEGHEÁ, priveghez, vb. I. (Pop.) 1. Intranz. A sta sau a face de pază; a păzi. ♦ Tranz. A pândi, a urmări. 2. Tranz. A supraveghea, a îngriji (pe cineva sau ceva); a avea grijă să... 3. Intranz. A sta treaz, a nu dormi. ♦ Tranz. Spec. A sta de veghe noaptea la mort, a sta la priveghi. [Var.: (reg.) privigheá vb. I] – Lat. pervigilare.

privegheala
PRIVEGHEÁLĂ s.f. (Pop.) Priveghere. [Var.: (reg.) privigheálă s.f.] – Priveghea + suf. -eală.

privegher
PRIVEGHÉR, priveghere, s.n. Carte bisericească cuprinzând rânduiala slujbei privegherii (2). – Priveghi + suf. -ar.

priveghere
PRIVEGHÉRE, privegheri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a priveghea. 1. Străjuire, pază, veghe. ♦ Supraveghere, control; grijă, atenție. 2. Serviciu religios care se oficiază noaptea sau seara, în ajunul unei sărbători, într-o mănăstire sau într-o biserică. [Var.: (reg.) privighére s.f.] – V. priveghea.

priveghetor
PRIVEGHETÓR, -OÁRE, priveghetori, -oare, s.m. și f. (Pop.) Persoană care priveghează; spec. supraveghetor. ♦ (Înv.) Subprefect. [Var.: (reg.) privighetór, -oáre, privighitór, -oáre s.m. și f.] – Priveghea + suf. -tor.

priveghi
PRIVÉGHI, priveghiuri, s.n. (Pop.) 1. Veghere a unui mort noaptea înainte de înmormântare. 2. Veghe, pază, strajă. [Var.: (reg.) privéghe s.f.] – Din priveghea (derivat regresiv).

priveliste
PRIVÉLIȘTE, priveliști, s.f. 1. Tablou, aspect din natură; peisaj, priveală. 2. Aspect, fapt etc. (interesant, neobișnuit etc.) care se înfățișează înaintea ochilor. 3. (Înv.) Faptul de a privi. ♢ Loc. adv. În priveliște = în văzul tuturor, la vedere, în public. – Priveală + suf. -iște.

privi
PRIVÍ, privesc, vb. IV. 1. Tranz., intranz. și refl. recipr. A-și îndrepta ochii, privirea spre cineva sau ceva pentru a vedea; a se uita. ♢ Expr. (Tranz.) A nu privi cu ochi buni = a dezaproba, a nu admite. 2. Tranz. și refl. A (se) considera, a (se) socoti, a (se) crede. 3. Tranz. (La pers. 3) A se referi la...; a interesa pe cineva; a fi de competența cuiva. ♢ Expr. În (ceea) ce privește... = în privința..., cu privire la..., relativ la... – Cf. sl. p r a v i t i.

privighea
PRIVIGHEÁ vb. I v. priveghea.

privigheala
PRIVIGHEÁLĂ s.f. v. privegheală.

privighere
PRIVIGHÉRE s.f. v. priveghere.

privighetoare
PRIVIGHETOÁRE, privighetori, s.f. Gen de păsări călătoare insectivore, de culoare brună-roșcată, care cântă foarte frumos (Luscinia); pasăre care aparține acestui gen; filomelă. [Var.: (reg.) privighitoáre s.f.] – Priveghea + suf. -toare.

privighetor
PRIVIGHETÓR^1, -OÁRE s.m. și f. v. priveghetor.

PRIVIGHETÓR^2, privighetori, s.m. Bărbătușul privighetorii. – Din privighetoare (derivat regresiv).

privighitoare
PRIVIGHITOÁRE s.f. v. privighetoare.

privighitor
PRIVIGHITÓR, -OÁRE s.m. și f. v. priveghetor.

privilegia
PRIVILEGIÁ, privilegiez, vb. I. Tranz. A favoriza pe cineva, a acorda cuiva o favoare, un privilegiu. [Pr.: -gi-a] – Din fr. privilégier.

privilegiat
PRIVILEGIÁT, -Ă, privilegiați, -te, adj., s.m. și f. (Persoană, grup, clasă socială) care se bucură de un privilegiu, de o favoare, de un avantaj. [Pr.: -gi-at] – V. privilegia.

privilegiu
PRIVILÉGIU, privilegii, s.n. Avantaj, scutire de obligații (către stat), drept sau distincție socială care se acordă, în situații speciale, unei persoane, unui grup sau unei clase sociale ori, în feudalism, orașelor și mănăstirilor; (concr.) act prin care se acordă un avantaj, un drept, o distincție etc. ♦ Spec. (Jur.) Drept conferit de lege unui creditor de a fi preferat celorlalți creditori, în virtutea creanței sale. ♦ P. gener. Drept, avantaj, favoare; împrejurare favorabilă pentru cineva. [Pl. și: (înv.) privilegiuri] – Din fr. privilège, lat. privilegium.

privinta
PRIVÍNȚĂ, privințe, s.f. 1. (În loc. adv.) Într-o privință = dintr-un anumit punct de vedere. 2. (În loc. prep.) În privința... = în ceea ce privește...; cu privire la..., relativ la... – Privi + suf. -ință.

privire
PRIVÍRE, priviri, s.f. Acțiunea de a (se) privi și rezultatul ei. 1. Funcția organică a ochilor, văz; mod de a privi, căutătură, uitătură. ♦ (Concr.) Organul vederii; ochii. 2. Examinare, apreciere, considerare (fugară, de ansamblu). 3. (În loc. prep.) Cu privire la... = referitor la..., în privința..., în ceea ce privește... – V. privi.

privit
PRIVÍT s.n. Faptul de a privi; priveală. – V. privi.

privitor
PRIVITÓR, -OÁRE, privitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care privește, care se uită la cineva sau la ceva. ♢ Loc. prep. Privitor la... = referitor la..., relativ la..., în ceea ce privește..., în privința...; asupra, despre. ♦ (Substantivat) Persoană care asistă la un spectacol artistic sau, p. ext., la o adunare, la o ceremonie etc.; spectator. – Privi + suf. -tor.

priza
PRIZÁ^1, prizez, vb. I. Tranz. A trage, a aspira tutun pe nas. – Din fr. priser.

PRIZÁ^2, prizez, vb. I. Tranz. (Livr.) A aprecia, a prețui. – Din fr. priser.

priza
PRÍZĂ, prize, s.f. 1. (Tehn.) Dispozitiv de conectare cu ajutorul căruia se realizează legătura electrică a unui receptor mobil la o rețea electrică prin intermediul unei fișe de curent; p. restr. orificiu, cu un dispozitiv de obturare sau de reglare, făcut în peretele unei încăperi, al unui generator, al unei conducte etc., prin care se realizează legătura electrică. ♢ Priză aeriană de curent = priză în formă de bară, de liră etc., prin care se realizează legătura dintre o linie electrică aeriană și un tramvai, o locomotivă electrică etc. Priză de pământ = dispozitiv prin intermediul căruia se realizează o legătură electrică conducătoare directă cu pământul. 2. Deschizătură în peretele exterior al unei construcții prin care se face aerisirea. 3. Angrenare a două roți dințate într-un mecanism. 4. Fenomen de transformare din stare plastică în stare rigidă a amestecurilor hidratate de lianți care se fololosesc în construcții. 5. (În sintagma) Priză de aterizare (sau de teren) = ansamblul manevrelor executate de un pilot pentru a ateriza exact în punctul dorit. 6. (Fam.; în expr.) A avea (sau a fi cu) priză la cineva (sau asupra cuiva) = a avea trecere (la cineva), influență (asupra cuiva), a trezi interesul (cuiva). 7. (Livr.) Cantitate mică de tutun care se trage pe nas. 8. Doză (mică) de medicament. 9. Modul în care este prinsă mingea la handbal, baschet, rugbi etc.; mod în care atleții țin sulița sau prăjina, tenismenii racheta sau paleta. 10. (La judo, lupte etc.) Dezechilibrare și proiectare a adversarului. 11. (Cin.; în sintagma) Priză directă = tehnică de înregistrare a dialogului sincron cu filmarea, asigurând veridicitatea interpretării actoricești. – Din fr. prise.

prizari
PRIZĂRÍ, pers. 3 prizărește, vb. IV. Refl. (Pop. și fam.; despre oameni, animale și plante) A deveni sau a rămâne mic, nedezvoltat; a se pipernici, a se chirci. – Din sl. prĕzrĕti.

prizarit
PRIZĂRÍT, -Ă, prizăriți, -te, adj. (Pop. și fam.; despre oameni, animale și plante) Care nu s-a dezvoltat bine, care a rămas mic, nedezvoltat, pipernicit; firav. – V. prizări.

prizometru
PRIZOMÉTRU, prizometre, s.n. Aparat pentru determinarea începutului și sfârșitului prizei unui ciment. – Din fr. prisomètre.

prizon
PRIZÓN, prizoane, s.n. Tijă metalică servind ca element mobil de îmbinare. – Din fr. prison.

prizonier
PRIZONIÉR, -Ă, prizonieri, -e, s.m. și f. 1. Militar luat în captivitate în timpul unui război și reținut de dușman pentru a nu mai participa la ostilități; p. ext. persoană căzută în mâinile unui dușman și rămasă în puterea acestuia; captiv, prins. 2. Persoană arestată, întemnițată; deținut. ♦ Fig. Persoană lipsită de libertate. 3. (Tehn.; în sintagma) Șurub prizonier = prizon. [Pr.: -ni-er] – Din fr. prisonnier.

prizonierat
PRIZONIERÁT s.n. Situația sau starea de prizonier (1); p. ext. perioadă de timp în cursul căreia cineva este prizonier (1); captivitate. [Pr.: -ni-e-] – Prizonier + suf. -at.

pro
PRO prep. (Livr.) 1. Pentru, în favoarea..., în sprijinul... 2. Element de compunere care înseamnă „pentru...”, „în favoarea...” și care servește la formarea unor adjective. – Din lat. pro (2), fr. pro-.

proamerican
PROAMERICÁN, -Ă, proamericani, -e, adj. Care este de partea americanilor, favorabil americanilor. [Pr.: pro-a-] – Pro- + american.

proaspat
PROÁSPĂT, -Ă, proaspeți, -te, adj. (Despre alimente sau produse alimentare) Pregătit sau recoltat recent; p. ext. care n-a fost supus unui procedeu de conservare. ♦ (Despre plante) Cules, rupt de curând; neofilit. 2. Fig. Tânăr, fraged. ♦ Care are sau care păstrează calități de strălucire, de vitalitate, de tinerețe, care exprimă tinerețe, sănătate etc. 3. Care există sau a luat ființă de puțină vreme, care a fost făcut, creat etc. de curând; de dată recentă, nou. ♢ Loc. adv. (Reg.) Din proaspăt = de curând. ♦ (Despre oameni) Care se află într-o anumită situație sau care are o calitate de puțină vreme. ♦ Care își păstrează noutatea; viu, actual. 4. (Despre aer) Neviciat, curat. ♦ (Despre apă) Adus de curând de la sursă, bun de băut; p. ext. rece. 5. Fig. Curat, pur, neîntinat. 6. Cu forțe noi; odihnit. – Din gr. prósfatos.

proasca
PROÁȘCĂ, proaște, s.f. (Pop.) 1. Cantitate de apă, de noroi etc. care țâșnește de undeva și împroașcă. 2. (În expr.) A face (sau a da) proașca (sau proașcă) (în, între sau prin...) = a face prăpăd, a se năpusti, a da năvală, a da iama (în, între sau prin, printre...). – Din [îm]proșca.

prob
PROB, -Ă, probi, -e, adj. (Livr.) Cinstit, onest, integru, loial. – Din fr. probe.

proba
PROBÁ, probez, vb. I. Tranz. 1. (Folosit și absol.) A supune ceva sau pe cineva la o probă, la o încercare, pentru a vedea dacă este corespunzător unui scop, unor cerințe etc.; a încerca un obiect de îmbrăcăminte, de încălțăminte etc. 2. A dovedi, a demonstra (cu probe), a pune în evidență. – Din lat. probare.

probabil
PROBÁBIL, -Ă, probabili, -e, adj. Care se poate produce, întâmpla; care poate fi adevărat. ♢ Timpul probabil = condițiile meteorologice care se prevăd pentru zilele următoare. ♦ (Adverbial) După câte se pare, după toate probabilitățile; poate. – Din fr. probable, lat. probabilis.

probabilism
PROBABILÍSM s.n. Concepție potrivit căreia nu se poate stabili cu certitudine dacă o afirmație este sau nu adevărată. – Din fr. probabilisme.

probabilist
PROBABILÍST, -Ă, probabiliști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține probabilismului, privitor la probabilism. 2. Adj. Care folosește calculul probabilităților. 3. S.m. și f. Matematician specialist în calculul probabilităților. – Din fr. probabiliste.

probabilistic
PROBABILÍSTIC, -Ă, probabilistici, -ce, adj. 1. Cu caracter de probabilitate. 2. Referitor la teoria probabilităților, la calculul probabilităților. – Probabil + suf. -istic.

probabilitate
PROBABILITÁTE, probabilități, s.f. 1. Caracterul sau însușirea a ceea ce este probabil; fapt, întâmplare probabilă, posibilă. ♢ Expr. După toate probabilitățile = după cât se pare, probabil. 2. (Mat.) Mulțime numerică prin care se exprimă caracterul aleatoriu (posibil sau nesigur) al unui eveniment, al unui fenomen. ♢ Calculul probabilităților = calcul matematic care permite să se aprecieze dacă un eveniment complex se va întâmpla sau nu, în funcție de eventualitatea unor evenimente mai simple, presupus cunoscute. – Din fr. probabilité, lat. probabilitas, -atis.

probant
PROBÁNT, -Ă, probanți, -te, adj. (Rar) Care probează, dovedește, convinge; edificator, concludent. – Din fr. probant.

probar
PROBÁR, probare, s.n. Album care cuprinde modelele de litere și de cifre care pot fi executate într-o tipografie. – Probă + suf. -ar.

probare
PROBÁRE, probări, s.f. Acțiunea de a proba. – V. proba.

probat
PROBÁT, -Ă, probați, -te, adj. 1. Încercat, verificat, experimentat. 2. Dovedit, arătat, demonstrat. – V. proba.

probator
PROBATÓR, -OÁRE, probatori, -oare, adj. Care are calitatea de a dovedi ceva, care poate servi drept dovadă; probatoriu (2). – Din fr. probatoire.

probatoriu
PROBATÓRIU, -IE, probatorii, s.n. adj. 1. S.n. Procedură de culegere a probelor (1) în justiție; totalitatea probelor adunate și prezentate într-un litigiu. 2. Adj. Probator. – Din lat. probatorium.

probatiune
PROBAȚIÚNE, probațiuni, s.f. (Jur.) Dovedire; concr. dovadă. [Pr.: -ți-u-] – Din lat. probatio, -onis, fr. probation.

proba
PRÓBĂ, probe, s.f. 1. Confirmare a unui adevăr, dovedire; dovadă, semn, mărturie în sprijinul cuiva sau a ceva. ♢ Probă cu martori = susținere prin martori a unei afirmații în fața instanțelor de judecată. ♢ Loc. vb. A da probă (sau probe) de... = a proba (2), a dovedi. 2. Acțiune întreprinsă pentru a constata dacă ceva sau cineva îndeplinește condițiile cerute; încercare; verificare. ♢ Loc. adj. și adv. De probă = ca încercare, de încercare. ♦ Spec. Încercare a unui obiect de îmbrăcăminte pentru a vedea dacă se potrivește. ♦ Spec. Încercare a unei mașini, a unui aparat etc. (pentru a verifica buna lor funcționare). ♦ Fiecare dintre părțile, dintre etapele din care constă un examen; p. gener. examen. ♦ Fiecare dintre întrecerile sportive organizate în cadrul unei competiții mai mari. 3. Repetiție (făcută în vederea unei reprezentații artistice). ♦ (Rar) Număr dintr-un spectacol prezentat ca reclamă. 4. Verificare a exactității unei operații aritmetice. 5. Obiect dintr-o serie de obiecte identice sau cantitate mică dintr-un material care poate să servească la determinarea anumitor caracteristici ale obiectelor respective sau ale întregului material din care fac parte; eșantion, mostră ♦ Analiză medicală. ♦ Observare a funcției unui organ în vederea stabilirii unui diagnostic. ♦ (Fot.) Copie pozitivă pe hârtie. 6. Pildă, exemplu, model. – Din lat. proba (cu sensuri după fr. preuve).

probalui
PROBĂLUÍ, probăluiesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și reg.) 1. A încerca, a căuta să facă, să realizeze ceva; a face tentative. 2. A supune ceva sau pe cineva la o probă, la o încercare pentru a vedea dacă este corespunzător anumitor cerințe, unui anumit scop etc.; a încerca, a verifica, a experimenta, a proba (1). 3. A dovedi, a adeveri, a confirma, a proba (2). 4. A chibzui, a socoti; a presupune. [Var.: prubuluí vb. IV] – Din magh. próbálni.

probaluire
PROBĂLUÍRE, probăluiri, s.f. (Înv. și reg.) Acțiunea de a probălui. – V. probălui.

probitate
PROBITÁTE s.f. (Livr.) Cinste, integritate, onestitate. – Din fr. probité, lat. probitas, -atis.

problem
PROBLÉM s.n. v. problemă.

problematic
PROBLEMÁTIC, -Ă, problematici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Îndoielnic, nesigur, ipotetic. ♦ P. ext. Dubios, suspect, necurat. 2. Adj. Care constituie o problemă, o enigmă. ♦ (Log.; despre judecăți) Care anunță un raport posibil între termenii judecății. 3. S.f. Ansamblu de probleme (I 3) cu privire la același subiect; tematică. – Din fr. problématique.

problematiza
PROBLEMATIZÁ, problematizez, vb. I. Tranz. 1. (Livr.) A sistematiza pe probleme. 2. A face (din orice lucru) o problemă (I 1). – Problemat[ic] + suf. -iza.

problematizare
PROBLEMATIZÁRE, problematizări, s.f. 1. Acțiunea de a problematiza și rezultatul ei. 2. Metodă de învățământ care declanșează activitatea independentă a elevului, gândirea și efortul personal al acestuia. – V. problematiza.

problema
PROBLÉMĂ, probleme, s.f. I. 1. Chestiune care prezintă aspecte neclare, discutabile, care necesită o lămurire, o precizare, care se pretează la discuții. 2. Chestiune importantă care constituie o sarcină, o preocupare (majoră) și care cere o soluționare (imediată). 3. Chestiune care intră în sfera preocupărilor, a cercetărilor cuiva; obiect principal al preocupărilor cuiva; temă, materie. ♦ (Mat.) Chestiune în care, fiind date anumite ipoteze, se cere rezolvarea, prin calcule sau prin raționamente, a unor date. II. 1. Dificultate care trebuie rezolvată pentru a obține un anumit rezultat; greutate, impas. 2. Lucru greu de înțeles, greu de rezolvat sau de explicat; mister, enigmă. [Var.: (înv.) problém s.n.] – Din fr. problème, lat. problema.

problemist
PROBLEMÍST, -Ă, problemiști, -ste, s.m. și f. Specialist în elaborarea de probleme în domeniul șahului sau al matematicii. – Problemă + suf. -ist.

problemuta
PROBLEMÚȚĂ, problemuțe, s.f. (Rar) Diminutiv al lui problemă. – Problemă + suf. -uță.

proboscide
PROBOSCÍDE, proboscide, s.f. (Înv.) Trompa elefantului. ♦ Trompa unor insecte diptere. – Din fr. proboscide.

proboscidian
PROBOSCIDIÁN, proboscidieni, s.m. (La pl.) Ordin de mamifere, din care face parte elefantul, caracterizate prin trompa lor lungă, mobilă; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. [Pr.: -di-an] – Din fr. proboscidien.

probozeala
PROBOZEÁLĂ, probozeli, s.f. (Înv., reg. și fam.) Faptul de a probozi. – Probozi + suf. -eală.

probozi
PROBOZÍ, probozesc, vb. IV. Tranz. (Înv., reg. și fam.) A mustra, a dojeni, a certa pe cineva; a face de rușine; a ocărî. – Din sl. proobraziti.

probozire
PROBOZÍRE, proboziri, s.f. (Înv., reg. și fam.) Acțiunea de a probozi. – V. probozi.

procaina
PROCAÍNĂ s.f. (Farm.) Substanță cu proprietăți asemănătoare novocainei. [Pr.: -ca-i-] – Din fr. procaïne.

procariot
PROCARIÓT, procariote, s.n. (Biol.; la pl.) Grup de organisme primitive (viruși, bacterii, alge albastre) unicelulare, cu structură simplă; (și la sg.) specie din acest grup. [Pr.: -ri-ot] – Din fr., engl. procaryote.

procator
PROCÁTOR, procatori, s.m. (Reg.) Avocat. – Din magh. prókátor.

proceda
PROCEDÁ, procedez, vb. I. Intranz. 1. A acționa într-un anumit fel, a folosi anumite mijloace în săvârșirea unei acțiuni. 2. A începe să..., a trece la... A proceda la anchetă. [Var.: (înv.) procéde vb. III] – Din fr. procéder.

procede
PROCÉDE vb. III v. proceda.

procedeu
PROCEDÉU, procedee, s.n. 1. Mijloc folosit pentru a ajunge la un anumit rezultat, mod de a proceda; mijloc, modalitate, procedură. 2. Soluție practică adoptată ca sistem pentru efectuarea sau producerea unui lucru. [Pl. și: procedeuri] – Din fr. procédé.

procedural
PROCEDURÁL, -Ă, procedurali, -e, adj. Privitor la procedura legală, în conformitate cu regulile acestei proceduri. – Din fr. procédural.

procedura
PROCEDÚRĂ, proceduri, s.f. 1. Totalitatea actelor și a formelor îndeplinite în cadrul activității desfășurate de un organ de jurisdicție, de executare sau de alt organ de stat. 2. (Livr.) Procedeu (1). 3. Ramură a dreptului care are ca obiect studiul procedurii (1). 4. (Mai ales la pl.) Tratament special efectuat în unități sanitare pentru tratarea diverselor boli. – Din fr. procédure.

procedurist
PROCEDURÍST, proceduriști, s.m. Specialist în procedura judiciară, în dreptul procesual. – Procedură + suf. -ist.

procent
PROCÉNT, procente, s.n. 1. A suta parte dintr-o cantitate dată; proporție în raport cu o sută; sutime, procentaj. 2. Dobândă calculată la o sută de unități monetare pe interval de un an; p. gener. dobândă. [Var.: (înv.) proțént s.n.] – Din germ. Prozent.

procentaj
PROCENTÁJ, procentaje, s.n. Procent. ♦ Calcul făcut pentru stabilirea procentului; cifră obținută prin acest calcul. – Procent + suf. -aj (după fr. pourcentage).

procentual
PROCENTUÁL, -Ă, procentuali, -e, adj. Calculat, exprimat în procente; care reprezintă un anumit procent dintr-o cantitate. [Pr.: -tu-al] – Din germ. prozentual.

proces
PROCÉS, procese, s.n. 1. Acțiune în justiție făcută pentru soluționarea unui diferend între două părți care sunt în litigiu sau pentru constatarea și sancționarea călcării legilor statului; acțiune judecătorească; totalitatea actelor, documentelor adunate în vederea acestei acțiuni. ♢ Expr. A face (sau a intenta) cuiva proces = a chema pe cineva în fața instanțelor de judecată, a da pe cineva în judecată. A face procesul (cuiva sau a ceva) = a critica, a ataca (pe cineva sau ceva). A-i face cuiva proces de intenție = a învinui pe cineva de intenții reprobabile pe care nu poți dovedi că le-a avut. A-și face proces(e) de conștiință = a regreta, a-și reproșa anumite atitudini sau acțiuni. ♦ Proces-verbal = înscris (cu caracter oficial) în care se consemnează un fapt de natură juridică; act cu caracter oficial în care se redau pe scurt discuțiile și hotărârile unei adunări constituite. 2. Succesiune de operații, de stări sau de fenomene prin care se efectuează o lucrare, se produce o transformare; evoluție, dezvoltare, desfășurare; acțiune. ♢ Proces de producție = a) (în teoria marxistă) proces social în cadrul căruia oamenii intră în relații reciproce determinate și acționează asupra obiectivului muncii pentru a crea bunuri materiale; b) proces de fabricație; Proces de fabricație = totalitatea procedeelor folosite pentru transformarea materiilor prime și a semifabricatelor în produse finite. 3. Maladie (a unui organ sau a întregului organism) în evoluție (sau în regres). [Pl. și: (înv) procesuri] – Var.: (înv) proțés s.n.] – Din it. processo, fr. procès, lat. processus.

procesa
PROCESÁ, procesez, vb. I. Tranz. A prelucra semnalele înregistrate pe bandă magnetică prin intermediul unui procesor. – Din engl. process.

procesare
PROCESÁRE, procesări, s.f. Acțiunea de a procesa. – V. procesa.

procesat
PROCESÁT, -Ă, procesați, -te, adj. (Despre semnale înregistrate pe bandă magnetică) Care a fost prelucrat prin intermediul unui procesor. – V. procesa.

procesie
PROCÉSIE s.f. v. procesiune.

procesional
PROCESIONÁL, -Ă, procesionali, -e, adj. (Rar) De procesiune, relativ la procesiune. [Pr.: -si-o-] – Din fr. processionnel.

procesiune
PROCESIÚNE, procesiuni, s.f. 1. Șir lung de oameni care merg într-o anumită ordine în aceeași direcție și cu același scop; cortegiu, convoi; alai. 2. Ceremonie religioasă în timpul căreia credincioșii merg în convoi, purtând diferite obiecte de cult, cântând imnuri religioase sau rostind rugăciuni, pentru a mulțumi sau a cere ajutorul divinității într-o anumită împrejurare. [Pr.: -si-u-. – Var.: (înv.) procésie s.f.] – Din fr. procession, lat. processio, -onis.

procesoman
PROCESOMÁN, -Ă, procesomani, -e, s.m. și f. Persoană care are mania de a intenta procese juridice. – Proces + suf. -oman.

procesomanie
PROCESOMANÍE, procesomanii, s.f. Mania (2) de a intenta (nejustificat) procese (1). – Procesoman + suf. -ie.

procesor
PROCESÓR, procesoare, s.n. Aparat electronic sau circuit integrat specializat pentru operații complexe sau pentru transformarea esențială a semnalelor înregistrate pe bandă magnetică. – Din engl. processor.

procesual
PROCESUÁL, -Ă, procesuali, -e, adj. 1. Care se referă la proces (1) sau la procedura unui proces, care ține de proces sau de procedura lui. 2. Care se desfășoară în etape succesive specifice dezvoltării fenomenului; treptat, gradat. [Pr.: -su-al] – Din it. processuale.

procesualitate
PROCESUALITÁTE s.f. Caracter procesual. [Pr.: -su-a-] – Procesual + suf. -itate.

proceti
PROCETÍ vb. IV v. prociti.

prochestor
PROCHÉSTOR, prochestori, s.m. Magistrat roman care exercita funcții financiare în provincii. – Din lat. proquaestor.

prochimen
PROCHÍMEN, prochimene, s.n. 1. (Bis.) Nume dat versetelor din psalmi care se cântă înainte de a se citi un pasaj din Biblie sau înainte de o rugăciune sau de o cântare. 2. (Înv.; în expr.) A veni la prochimen = a reveni la subiect, după o digresiune. A aduce (pe cineva) la prochimen = a îndrepta, a aduce (pe cineva) pe calea cea bună. – Din ngr. prokímenon.

proci
PROCI adv. (Înv.) Și așa mai departe. – Din sl. procĩ.

procidenta
PROCIDÉNȚĂ, procidențe, s.f. (Anat.) Coborâre sau deplasare din locul său a unui organ sau a unei părți mobile dintr-un organ. – Din fr. procidence.

procitanie
PROCITÁNIE, procitanii, s.f. (Înv.) Recitire, repetiție, repetare. ♦ Examinare (recapitulativă) a elevilor. – Din rus. pročitanic.

prociteala
PROCITEÁLĂ, prociteli, s.f. (Înv.) Faptul de a prociti. – Prociti + suf. -eală.

prociti
PROCITÍ, procitesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) 1. A reciti, a repeta. 2. A examina (recapitulativ) un elev. 3. A certa, a mustra; a cicăli. [Var.: procetí vb. IV] – Din rus. pročitat'.

procitire
PROCITÍRE, procitiri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a prociti. – V. prociti.

proclama
PROCLAMÁ, proclám, vb. I. Tranz. 1. A anunța ceva în mod solemn și oficial; a aduce la cunoștința publică (printr-o proclamație) un fapt de mare importanță și de interes general. 2. A acorda cuiva în mod oficial un titlu, un drept, o calitate. ♢ Refl. Colonia s-a proclamat independentă. 3. A crea, a institui, a stabili, a introduce. 4. A susține ceva deschis, cu convingere; a afirma cu tărie. – Din fr. proclamer, lat. proclamare.

proclamare
PROCLAMÁRE, proclamări, s.f. Acțiunea de a (se) proclama și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Proclamație (1). – V. proclama.

proclamativ
PROCLAMATÍV, -Ă, proclamativi, -e, adj. (Rar) Care proclamă ceva. – Proclama + suf. -(a)tiv.

proclamator
PROCLAMATÓR, -OÁRE, proclamatori, -oare, s.m. și f. Persoană care face o proclamație, care proclamă ceva în public. – Din fr. proclamateur.

proclamatie
PROCLAMÁȚIE, proclamații, s.f. Text oficial prin care se aduce la cunoștința publică un fapt de mare importanță și de interes general; declarație scrisă prin care se face un apel în vederea unei acțiuni importante; proclamare. [Var.: (înv.) proclamațiúne s.f.] – Din fr. proclamation, lat. proclamatio, -onis.

proclamatiune
PROCLAMAȚIÚNE s.f. v. proclamație.

proclet
PROCLÉT, -Ă, procleți, -te, adj. 1. (Înv.; adesea substantivat) Care a fost excomunicat, anatemizat, blestemat; eretic; p. ext. păgân, necredincios. 2. (Reg.; adesea substantivat) Ticălos, rău, păcătos, ipocrit. 3. (Reg.) Grozav, strașnic, cumplit. – Din bg. proklet.

proclitic
PROCLÍTIC, -Ă, proclitici, -ce, adj. (Gram.; despre cuvinte) Care nu are accent propriu și este așezat înaintea altui cuvânt cu care face corp fonetic comun. – Din fr. proclitique.

procliza
PROCLÍZĂ, proclize, s.f. (Gram.) Așezare a unui cuvânt neaccentuat înaintea altui cuvânt, cu care poate face corp fonetic comun. – Din fr. proclise.

proconsul
PROCÓNSUL, proconsuli, s.m. Magistrat roman care, după încheierea consulatului, era însărcinat cu guvernarea unei provincii. – Din lat., fr. proconsul.

proconsular
PROCONSULÁR, -Ă, proconsulari, -e, adj. Care ține de proconsul, privitor la proconsul, guvernat de un proconsul. – Din lat. proconsularis, fr. proconsulaire.

proconsulat
PROCONSULÁT, proconsulate, s.n. Funcția de proconsul; timpul în care un proconsul își exercita atribuțiile. – Din lat. proconsulatus, fr. proconsulat.

procopseala
PROCOPSEÁLĂ s.f. v. pricopseală.

procopsi
PROCOPSÍ vb. IV v. pricopsi.

procopsit
PROCOPSÍT, -Ă adj. v. pricopsit.

procovat
PROCOVĂȚ s.n. v. pocrovăț.

procrea
PROCREÁ, procreez, vb. I. Intranz. și tranz. A da naștere, a da viață; a zămisli, a concepe; a se reproduce, a naște. [Pr.: -cre-a] – Din fr. procréer.

procreare
PROCREÁRE, procreări, s.f. Acțiunea de a procrea și rezultatul ei; procreație. [Pr.: -cre-a-] – V. procrea.

procreativ
PROCREATÍV, -Ă, procreativi, -e, adj. (Livr.) Procreator. [Pr.: -cre-a-] – Procrea + suf. -(a)tiv.

procreator
PROCREATÓR, -OÁRE, procreatori, -oare, adj. Care procreează. [Pr.: -cre-a-] – Din fr. procréateur.

procreatie
PROCREÁȚIE, procreații, s.f. Procreare. [Pr.: -cre-a-] – Din fr. procréation.

proctalgie
PROCTALGÍE, proctalgii, s.f. (Med.) Durere a anusului. – Din fr. proctalgie.

proctectazie
PROCTECTAZÍE, proctectazii, s.f. (Med.) Dilatație a anusului sau a rectului. – Din fr. proctectasie.

proctectomie
PROCTECTOMÍE, proctectomii, s.f. (Med.) Rezecție a unei părți a rectului. – Din fr. proctectomie.

proctita
PROCTÍTĂ, proctite, s.f. (Med.) Inflamație a anusului; rectită. – Din fr. proctite.

proctoplastie
PROCTOPLASTÍE, proctoplastii, s.f. (Med.) Creare sau refacere chirurgicală a orificiului anal. – Din fr. proctoplastie.

proctoscopie
PROCTOSCOPÍE, proctoscopii, s.f. (Med.) Rectoscopie. – Din fr. proctoscopie, engl. proctoscopy.

procura
PROCURÁ, procúr, vb. I. Tranz. 1. A face rost de ceva, a obține ceva. 2. A produce, a provoca, a pricinui. – Din fr. procurer, lat. procurare.

procurare
PROCURÁRE, procurări, s.f. Acțiunea de a procura și rezultatul ei. – V. procura.

procurator
PROCURATÓR, procuratori, s.m. 1. Magistrat roman, ales de obicei dintre liberți, însărcinat cu strângerea dărilor și cu conducerea provinciilor imperiale. 2. Înalt demnitar în republicile Veneției și Genovei, în evul mediu. 3. Persoană care acționează în numele cuiva, pe baza unei procuri; mandatar. – Din fr. procurateur, lat. procurator, -oris.

procuratura
PROCURATÚRĂ, procuraturi, s.f. Organ al puterii de stat în sarcina căruia intră supravegherea aplicării și executării legilor, trimiterea infractorilor în fața justiției, susținerea acuzării înaintea instanțelor judecătorești, precum și reprezentarea intereselor statului în instanță; p. ext. clădire în care își are sediul acest organ al puterii de stat. – Din rus. prokuratura.

procura
PROCÚRĂ, procuri, s.f. Împuternicire legalizată prin care cineva poate acționa în numele altcuiva; (concr.) act prin care se dă această împuternicire; mandat. – Din germ. Prokura.

procurist
PROCURÍST, procuriști, s.m. Mandatar având de obicei împuterniciri pentru îndeplinirea actelor juridice în numele cuiva. – Din germ. Prokurist.

procuror
PROCURÓR, -Ă, procurori, -e, s.m. și f. Membru al procuraturii, care supraveghează justa aplicare a legilor și care reprezintă interesele statului într-un proces; magistrat atașat pe lângă o instanță judecătorească și având rolul de acuzator public. – Din fr. procureur.

prodecan
PRODECÁN, prodecani, s.m. 1. Membru al corpului didactic universitar care are funcția de locțiitor de decan. 2. Avocat care are funcția de locțiitor al decanului baroului. – Din germ. Prodekan, it. prodecano.

prodentie
PRODENȚÍE, prodenții, s.f. (Med.) Orientarea spre înainte a dinților. – Din germ. Prodentie.

prodig
PRODÍG, -Ă, prodigi, -ge, adj. (Livr.) Risipitor, cheltuitor. – Din fr. prodigue, lat. prodigus.

prodiga
PRODIGÁ, prodíg, vb. I. Tranz. (Livr.) A cheltui fără măsură, a risipi; a acorda cu generozitate, a dărui din belșug. – Din fr. prodiguer.

prodigalitate
PRODIGALITÁTE, prodigalități, s.f. (Livr.) Risipă, cheltuială excesivă. – Din fr. prodigalité.

prodigios
PRODIGIÓS, -OÁSĂ, prodigioși, -oase, adj. Ieșit din comun (prin cantitate, bogăție, varietate, calitate); uluitor, extraordinar, uimitor. [Pr.: -gi-os] – Din fr. prodigieux, lat. prodigiosus.

prodigiozitate
PRODIGIOZITÁTE s.f. Însușirea de a fi prodigios. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. prodigiosité.

prodrom
PRODRÓM, prodromuri, s.n. (Rar) 1. Introducere în studiul unei științe. 2. Simptom care precedă sau anunță apariția unei boli. – Din fr. prodrome.

producator
PRODUCĂTÓR, -OÁRE, producători, -oare, adj., s. 1. Adj. Care produce ceva, care dă naștere la ceva. 2. S.m. și f. Persoană care prin munca sa, produce bunuri materiale, valori științifice sau artistice. 3. S.m. Persoană sau societate care asigură finanțarea unui film cinematografic. – Produce + suf. -ător (după fr. producteur).

produce
PRODÚCE, prodúc, vb. III. 1. Tranz. A realiza prin muncă bunuri materiale, valori științifice sau artistice, a crea ceva (printr-o activitate oarecare); p. restr. a fabrica. 2. Tranz. (Folosit și absol.; despre pământ, plante etc.) A da roade. 3. Tranz. A realiza un profit, un venit. 4. Tranz. A fi cauza, mobilul a ceva; a da naștere; a provoca. 5. Refl. (Despre evenimente, acțiuni etc.; la pers. 3) A se înfăptui, a se realiza, a avea loc; a se întâmpla, a se petrece. 6. Refl. A se prezenta în fața spectatorilor cu un program artistic. 7. Tranz. (Livr.) A arăta, a prezenta (ca dovadă). – Din lat. producere.

producere
PRODÚCERE, produceri, s.f. Acțiunea de a (se) produce și rezultatul ei. ♦ (Înv.) Producție (1). ♦ (Înv.) Operă, producție artistică, literară. – V. produce.

product
PRODÚCT, producte, s.n. (Înv.) 1. Produs (1); marfă. 2. Produs (2). – Din lat. productus, germ. Produkt.

productibil
PRODUCTÍBIL, -Ă, productibili, -e, adj. Care poate fi produs. – Din fr. productible.

productibilitate
PRODUCTIBILITÁTE s.f. Capacitate de producție, perspectivă de producție. – Din fr. productibilité.

productiv
PRODUCTÍV, -Ă, productivi, -e, adj. 1. Care produce (mult); care dă randament. ♢ Pământ productiv = pământ fertil, rodnic. Rasă (de animale) productivă = rasă fecundă, prolifică. ♦ (Despre întreprinderi, meserii etc.) Rentabil, bănos. 2. (Despre sufixe, prefixe, elemente de compunere, cuvinte etc.) Care formează, are numeroase derivate, compuse etc. ♦ (Despre conjugări) Care se îmbogățește mereu. – Din fr. productif.

productivitate
PRODUCTIVITÁTE s.f. Capacitatea sau însușirea de a fi productiv; capacitatea de a produce (mult); randament. ♢ Productivitatea muncii = eficiență a muncii exprimată prin raportul dintre cantitatea de produse realizată și volumul de muncă consumat. ♦ Capacitatea unor sufixe, prefixe, elemente de compunere etc. de a forma (numeroase) derivate, compuse etc. ♦ Capacitatea unor cuvinte de a forma (multe) sensuri sau derivate noi. ♦ Capacitatea unor conjugări de a se îmbogăți mereu. – Din fr. productivité.

productometru
PRODUCTOMÉTRU, productometre, s.n. Înregistrator automat de producție. – Cf. germ. P r o d u k t i o n s m e s s e r.

productie
PRODÚCȚIE, producții, s.f. 1. Procesul creării bunurilor necesare existenței și dezvoltării societății, în cursul căruia oamenii transformă sau modifică obiectele din natură potrivit trebuințelor lor. ♢ Producție de mărfuri = formă de organizare a economiei sociale în care produsele muncii sunt create de diferiți producători independenți, autonomi, fiecare dintre ei specializându-se în confecționarea unui produs oarecare, astfel încât pentru satisfacerea nevoilor sociale este necesară vânzarea-cumpărarea de produse pe piață. Producție marfă = producție (2) în expresie bănească a întreprinderilor sau a ramurilor economiei naționale într-o anumită perioadă de timp, livrată sau destinată desfacerii. Producție netă = valoarea producției marfă minus cheltuielile de producție. 2. Totalitatea produselor (1) obținute în procesul muncii, într-o perioadă de timp determinată, într-un anumit sector al activității sociale etc. 3. Lucrare, operă literară, științifică sau artistică. 4. Manifestare artistică organizată la sfârșitul unui an școlar în institutele de artă teatrală și cinematografică, în școlile de muzică, de coregrafie etc. [Var.: (înv.) producțiúne s.f.] – Din fr. production.

productiune
PRODUCȚIÚNE s.f. v. producție.

produf
PRODÚF, produfuri, s.n. (Reg.) Gaură, copcă făcută în gheața formată deasupra unei ape. [Var.: predúf s.n.] – Din sl. produhŭ.

produs
PRODÚS, produse, s.n. 1. Bun material rezultat dintr-un proces de muncă; totalitatea obiectelor sau a bunurilor obținute în procesul de producție; bun, product (1). ♢ Produs de schimb = marfă. Produs social total = indicator macroeconomic reprezentând totalitatea bunurilor materiale create în decursul unei perioade de timp de lucrătorii ocupați în economia națională. Produs intern brut = expresie valorică a totalității bunurilor și serviciilor finale furnizate de agenții economici care-și desfășoară activitatea pe teritoriul unei țări. Produs național brut = indicator macroeconomic format din produsul intern brut la care se adaugă producția finală brută a agenților naționali care-și desfășoară actitivitatea în străinătate și din care se scade producția finală a agenților economici străini realizată în interiorul țării. ♦ Corp sau substanță obținută pe cale naturală sau în laborator; preparat. 2. Rezultat material al unui proces social sau natural, al unui proces fiziologic sau de creație; rezultat material al unui complex de fenomene sau de acțiuni; p. ext. urmare, efect, rod; product (2). 3. Rezultatul înmulțirii a doi factori (numere, mărimi scalare, vectoriale etc.); p. ext. înmulțire. – V. produce (după fr. produit).

proeminent
PROEMINÉNT, -Ă, proeminenți, -te, adj. Care iese mult în relief. ♦ (Despre oameni sau acțiunile, realizările lor) Care iese din comun prin valoare, calități; remarcabil. [Pr.: pro-e-] – Din fr. proéminent.

proeminenta
PROEMINÉNȚĂ, proeminențe, s.f. Faptul de a fi proeminent; (concr.) parte proeminentă a unui obiect, ridicătură, ieșitură. [Pr.: pro-e-] – Din fr. proéminence.

proeres
PROÉRES s.n. v. proeresis.

proeresis
PROÉRESIS s.n. (Grecism înv.) Bunăvoință, intenție bună, generozitate. [Var.: proéres s.n.] – Din ngr. proéresis.

proestos
PROESTÓS, proestoși, s.m. (Înv.) Călugăr sau preot cu cel mai înalt rang în ierarhia clericilor unei mănăstiri sau a unei biserici. [Pr.: pro-es-. – Var.: proistós s.m.] – Din ngr. proestós.

profan
PROFÁN, -Ă, profani, -e, adj. (Adesea substantivat) 1. Care este ignorant într-un domeniu oarecare; neștiutor, nepriceput, ageamiu. 2. Care nu ține de religie, care nu reprezintă sau nu exprimă un punct de vedere religios; laic. 3. Care nu respectă lucrurile considerate sacre; necredincios. – Din fr. profane, lat. profanus.

profana
PROFANÁ, profanez, vb. I. Tranz. A trata fără respectul cuvenit lucruri considerate sfinte, a pângări; p. ext. a batjocori, a necinsti, a terfeli. – Din fr. profaner, lat. profanare.

profanare
PROFANÁRE, profanări, s.f. Acțiunea de a profana și rezultatul ei; profanațiune. – V. profana.

profanat
PROFANÁT, -Ă, profanați, -te, adj. (Despre lucruri considerate sacre) Tratat fără respectul cuvenit; batjocorit, dezonorat, necinstit. – V. profana.

profanator
PROFANATÓR, -OÁRE, profanatori, -oare, s.m. și f., adj. (Persoană) care profanează; pângăritor. – Din fr. profaneteur, lat. profanator, -oris.

profanatiune
PROFANAȚIÚNE, profanațiuni, s.f. (Rar) Profanare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. profanation, lat. profanatio, -onis.

profascist
PROFASCÍST, -Ă, profasciști, -ste, adj. Care este favorabil fascismului, care susține pe fasciști, care este de partea fasciștilor. – Pro + fascist.

profaza
PROFÁZĂ, profaze, s.f. (Biol.) Primul stadiu al mitozei, când se formează cromozomii. – Din fr. prophase.

profeminist
PROFEMINÍST, -Ă, profeminiști, -ste, adj. Care susține drepturile femeilor, favorabil femeilor. – Pro + feminist.

profera
PROFERÁ, proferez, vb. I. Tranz. (Livr.) A rosti, a pronunța (cu voce ridicată) blesteme, amenințări etc. [Prez. ind. și: profér] – Din fr. proférer.

proferare
PROFERÁRE, proferări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a profera și rezultatul ei. – V. profera.

profesa
PROFESÁ, profesez, vb. I. 1. Tranz. și intranz. A practica, a exercita o meserie, o profesiune. 2. Tranz. A manifesta, a mărturisi, a susține public o concepție, o atitudine, o părere, o convingere. – Din fr. professer.

profesare
PROFESÁRE, profesări, s.f. (Rar) Acțiunea de a profesa și rezultatul ei. – V. profesa.

profesie
PROFÉSIE s.f. v. profesiune.

profesiograma
PROFESIOGRÁMĂ, profesiograme, s.f. Reprezentare cronologică detaliată a caracteristicilor unei activități profesionale sub aspectul solicitărilor fizice, psihice și al repausului într-o zi de muncă. [Pr.: -si-o-] – Din germ. Professiogramm.

profesional
PROFESIONÁL, -Ă, profesionali, -e, adj. Care ține de o profesiune, privitor la o profesiune; care este legat de o profesiune. ♢ Secret profesional = informație pe care o deține cineva grație profesiunii sale și pe care nu are dreptul să o divulge nimănui. Învățământ profesional = învățământ pentru pregătirea și pentru specializarea muncitorilor calificați. Boală profesională = boală specifică unei profesiuni sau provocată de o anumită profesiune. ♦ (Adverbial) Cu obișnuința unui profesionist. [Pr.: -si-o-] – Din fr. professionnel.

profesionalism
PROFESIONALÍSM, profesionalisme, s.n. (Rar) 1. Profesionism. ♦ Conștiință profesională. 2. Cuvânt care aparține unui limbaj profesional. [Pr.: -si-o-] – Din fr. professionnalisme.

profesionalitate
PROFESIONALITÁTE s.f. Calitatea de a fi un bun profesionist. ♦ Conștiință profesională; profesionalism. [Pr.: -si-o-] – Profesional + suf. -itate.

profesionaliza
PROFESIONALIZÁ, profesionalizez, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A face să capete sau a căpăta un caracter profesional; a face să devină sau a deveni o profesiune. [Pr.: -si-o-] – Profesional + suf. -iza.

profesionalizare
PROFESIONALIZÁRE, profesionalizări, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) profesionaliza și rezultatul ei. [Pr.: -si-o-] – V. profesionaliza.

profesionalmente
PROFESIONALMÉNTE adv. (Rar) Din punct de vedere profesional. [Pr.: -si-o-] – Profesional + suf. -mente (după fr. professionnellement).

profesionism
PROFESIONÍSM s.n. Practicare a unei îndeletniciri ca profesiune; p. ext. ramură a artei, a sportului etc. practicată ca profesiune; profesionalism. [Pr.: -si-o-] – Profesion[ist] + suf. -ism.

profesionist
PROFESIONÍST, -Ă, profesioniști, -ste, s.m. și f., adj. (Persoană) care lucrează într-un anumit domeniu de activitate pe baza unei pregătiri corespunzătoare. [Pr.: -si-o-] – Din germ. Professionist.

profesiune
PROFESIÚNE, profesiuni, s.f. 1. Ocupație, îndeletnicire cu caracter permanent, pe care o exercită cineva în baza unei calificări corespunzătoare; complex de cunoștințe teoretice și de deprinderi practice care definesc pregătirea cuiva; meserie. 2. (În sintagma) Profesiune de credință = declarație publică pe care o face cineva cu privire la principiile sau la convingerile sale. [Pr.: -si-u-. – Var.: profésie s.f.] – Din fr. profession.

profesor
PROFÉSOR, -OÁRĂ, profesori, -oare, s.m. și f. Persoană cu o pregătire specială într-un anumit domeniu de activitate și care predă o materie de învățământ (în școală). ♦ (Impr.) Învățător. ♦ P. gener. Persoană care îndrumă, educă, învață pe cineva. [Acc. și: profesór] – Din fr. professeur, germ. Professor.

profesoral
PROFESORÁL, -Ă, profesorali, -e, adj. Care ține de profesori, privitor la funcția de profesor, specific profesorilor. ♦ Care este alcătuit din profesori. Corp profesoral. ♦ (Depr.) Pretențios, pedant, cu aere de savant. Ton profesoral. – Din fr. professoral.

profesoras
PROFESORÁȘ, profesorași, s.m. (Depr.) Diminutiv al lui profesor. – Profesor + suf. -aș.

profesorat
PROFESORÁT s.n. Meseria de profesor; funcția de profesor; timpul cât cineva exercită această profesiune. – Din fr. professorat. Cf. germ. P r o f e s s o r a t.

profesorime
PROFESORÍME s.f. Totalitatea profesorilor; mulțime de profesori. – Profesor + suf. -ime.

profet
PROFÉT, profeți, s.m. Predicator religios considerat drept trimis al lui Dumnezeu pe Pământ și capabil să prezică viitorul; proroc. ♦ (Art.) Epitet dat de musulmani lui Mahomed. ♦ Persoană care intuiește apariția sau desfășurarea unor evenimente în viitor. – Din fr. prophète.

profetesa
PROFETÉSĂ, profetese, s.f. (Livr.) Femeie înzestrată cu darul de a proroci. – Din fr. prophétesse.

profetic
PROFÉTIC, -Ă, profetici, -ce, adj. De profet; care prevestește. – Din fr. prophétique.

profetism
PROFETÍSM s.n. 1. Curent religios care propagă învățătura și susține menirea profeților. 2. Caracter profetic; profeție. – Din fr. prophétisme.

profetiza
PROFETIZÁ, profetizez, vb. I. Tranz. A profeți. – Din fr. prophétiser.

profetizare
PROFETIZÁRE, profetizări, s.f. (Rar) Acțiunea de a profetiza. – V. profetiza.

profeti
PROFEȚÍ, profețesc, vb. IV. Tranz. A face profeții, a prezice viitorul (în calitate de profet); a proroci, a profetiza, a prevesti. – Din profet.

profetie
PROFEȚÍE, profeții, s.f. Ceea ce profețește cineva; prorocire, prevestire, prezicere. – Din fr. prophétie.

profil
PROFÍL, profiluri, s.n. 1. Contur, aspect al feței cuiva, privit dintr-o parte. ♢ Loc. adv. Din (sau în) profil = dintr-o parte. ♦ Fig. Portret, figură. 2. Înfățișare, aspect, formă. ♦ Caracter predominant al cuiva sau a ceva. ♦ Contur al unui lucru, al unei forme de relief etc. ♢ Profil geologic = reprezentare grafică a structurii geologice a unei porțiuni din scoarța terestră. Profil morfologic = reprezentare grafică în plan vertical, la o anumită scară, a reliefului unei regiuni. 3. Conturul unei secțiuni plane a unui obiect, a unui edificiu, a unui corp geometric. ♦ Conturul aparent al unui obiect, rezultat dintr-o proiecție ortogonală pe un plan. 4. Desen care reprezintă o secțiune verticală făcută într-o construcție sau în sol, pentru a indica distribuția sau structura acestora. ♢ Plan de profil = plan perpendicular pe două plane de proiecție și pe linia de pământ. ♦ Dispozitiv sau ansamblu de piese folosit pentru a indica, într-un plan vertical, limitele până la care trebuie să se întindă o lucrare. 5. Piesă decorativă, în relief, folosită la ornamentarea unei clădiri, la consolidări aparente, la îmbunătățirea acusticii unei săli etc. 6. Obiectivul de bază al producției unei întreprinderi, al activității unei instituții, căruia îi corespunde un anumit mod de organizare. – Din fr. profil.

profila
PROFILÁ, profilez, vb. I. 1. Refl. A ieși în evidență; a se reliefa, a se contura. 2. Tranz. A stabili obiectivul de bază al producției unei întreprinderi, al activității unei instituții, organizându-le în mod corespunzător. 3. Tranz. A lamina un drug de metal, dându-i un profil uniform pe toată lungimea lui. ♦ P. gener. A fasona, a prelucra un obiect sau un material pentru a-i da un anumit profil. – Din fr. profiler.

profilactic
PROFILÁCTIC, -Ă, profilactici, -ce, adj. Care ferește, care apără organismul de boli; preventiv. – Din fr. prophylactique.

profilare
PROFILÁRE, profilări, s.f. Acțiunea de a (se) profila și rezultatul ei. – V. profila.

profilaxie
PROFILAXÍE, profilaxii, s.f. Ansamblul măsurilor medico-sanitare care se iau pentru prevenirea apariției și a răspândirii bolilor. ♦ Ramură a medicinei care se ocupă cu studierea și aplicarea măsurilor profilactice. – Din fr. prophylaxie.

profilograf
PROFILOGRÁF, profilografe, s.n. Profilometru care înregistrează denivelările suprafeței unui drum, ale unui teren ori neregularitățile de pe suprafața unei piese. – Din fr. profilographe.

profilograma
PROFILOGRÁMĂ, profilograme, s.f. Înregistrare grafică a asperităților de pe suprafața unei piese prelucrate, obținută cu profilograful. – Din fr. profilogramme.

profilometru
PROFILOMÉTRU, profilometre, s.n. Aparat pentru măsurarea gradului de netezime al suprafeței unui drum, a unui teren, a unei piese prelucrate. – Din fr. profilomètre.

profir
PROFÍR, -Ă, profiri, -e, adj. (Mai ales despre vin) De culoare roșu-deschis, trandafirie; profiriu. – Din ngr. profírus „purpură”.

profiriu
PROFIRÍU, -ÍE, profirii, adj. (Mai ales despre vin) Profir. ♦ (Substantivat, n.) Vin de culoare roșu-deschis. – Profir + suf. -iu. Cf. p r o f i r.

profit
PROFÍT, profituri, s.n. Ceea ce reprezintă un folos (material sau spiritual) pentru cineva sau ceva; câștig, beneficiu, avantaj. (Ec.) Venitul adus de capitalul utilizat într-o întreprindere, reprezentând diferența dintre încasările efective și totalul cheltuielilor aferente. ♦ Spec. (Ec.) Beneficiu obținut de o întreprindere. – Din fr. profit, germ. Profit.

profita
PROFITÁ, profít, vb. I. Intranz. A avea un profit, a beneficia; a folosi prilejul, ocazia pentru a beneficia de ceva. ♦ (Depr.) A urmări un folos în orice împrejurare, a căuta să obțină cu orice preț un câștig personal (fără a ține seamă de interesele altora). – Din fr. profiter.

profitabil
PROFITÁBIL, -Ă, profitabili, -e, adj. Care aduce profit; util, avantajos, folositor. – Din fr. profitable.

profiterol
PROFITERÓL, profiteroluri, s.n. Prăjitură cu cremă, cu înghețată și cu frișcă. – Din fr. profiterole.

profitor
PROFITÓR, -OÁRE, profitori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care caută să obțină un câștig din orice situație (neținând seamă de interesele altora); p. restr. afacerist, speculant. – Din fr. profiteur.

profum
PROFÚM s.n. v. parfum.

profuma
PROFUMÁ vb. I v. parfuma.

profumat
PROFUMÁT, -Ă adj. v. parfumat.

profund
PROFÚND, -Ă, profunzi, -de, adj. 1. (Despre oameni) Înzestrat cu o mare putere de pătrundere, de înțelegere; care analizează temeinic lucrurile; pătrunzător, perspicace; (despre înțelegerea, despre gândurile, judecățile, creațiile etc. omului) care dovedește profunzime, seriozitate, inteligență. 2. (Despre însușiri morale, despre stări fiziologice sau psihice etc.) Puternic, intens, mare. ♦ (Despre salut, reverențe etc.) Care se face înclinând foarte mult capul, corpul; p. ext. care exprimă respect, considerație. 3. (Despre ochi, privire) Care exprimă, care sugerează însușiri morale deosebite, profunzime, sentimente adânci. 4. (Despre voce, sunete etc.) Cu ton jos; grav, adânc. 5. (Despre procese fizice, sociale, morale etc.) Fundamental, esențial, radical. 6. (Despre ape, cavități, săpături, obiecte concave etc.) Al cărui fund este situat la o distanță (foarte) mare față de marginea de sus, de suprafață; adânc. – Din lat. profundus, fr. profond.

profundare
PROFUNDÁRE, profundări, s.f. (Tehn.) Ambutisare a unui obiect în formă de cupă, cu adâncime mare în raport cu diametrul. – Din profund.

profunditate
PROFUNDITÁTE s.f. (Livr.) Profunzime (2). – Din lat. profunditas, -atis.

profundor
PROFUNDÓR, profundoare, s.n. Partea posterioară, mobilă a ampenajului orizontal al unei aeronave, care asigură ușurința mânuirii, echilibrul și stabilitatea aeronavei. – După fr. profondeur.

profunzime
PROFUNZÍME, profunzimi, s.f. 1. Adâncime. 2. Capacitatea sau calitatea de a judeca și de a înțelege lucrurile în esența, în adâncimea lor; profunditate. – Profund + suf. -ime.

profuziune
PROFUZIÚNE, profuziuni, s.f. (Livr.) Cantitate mare, mulțime de...; abundență, bogăție. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. profusion, lat. profusio, -onis.

progadie
PROGÁDIE, progadii, s.f. (Reg.) Curte a unei biserici folosită ca cimitir. [Var.: prográdie s.f.] – Din sl. podŭgradie.

progenie
PROGENÍE, progenii, s.f. (Med.) Prognatism. – Din germ. Progenie.

progenitura
PROGENITÚRĂ, progenituri, s.f. Vlăstar, urmaș, odraslă; pui de animal. – Din fr. progéniture.

progerie
PROGERÍE, progerii, s.f. (Med.) Îmbătrânire prematură a țesutului cutanat. – Din fr. progérie.

progesteron
PROGESTERÓN s.n. v. progesteronă.

progesterona
PROGESTERÓNĂ s.f. Hormon care se formează în ovare și care este indispensabil în procesul de reproducere. ♦ Medicament preparat cu acest hormon. [Var.: progesterón s.n.] – Din fr. progestérone.

proglot
PROGLÓT s.n. v. proglotă.

proglota
PROGLÓTĂ, proglote, s.f. (Biol.) Fiecare dintre segmentele corpului unui vierme inelat, cestod. [Var.: proglót s.n.] – Din fr. proglottis.

prognat
PROGNÁT, -Ă, prognați, -te, adj. Caracterizat prin prognatism. – Din fr. prognathe.

prognatism
PROGNATÍSM s.n. Conformație a feței omului care constă în proeminența anterioară (în formă de bot) a maxilarelor sau a arcadelor dentare ale acestora. – Din fr. prognathisme.

prognostic
PROGNOSTÍC s.n. v. pronostic.

prognostica
PROGNOSTICÁ vb. I v. pronostica.

prognoza
PROGNOZÁ, prognozez, vb. I. Tranz. A elabora o prognoză; a prevedea. – Din prognoză.

prognozare
PROGNOZÁRE, prognozări, s.f. Acțiunea de a prognoza. – V. prognoza.

prognozat
PROGNOZÁT, -Ă, prognozați, -te, adj. A cărui apariție sau desfășurare a fost prezentată anticipat. – V. prognoza.

prognoza
PROGNÓZĂ, prognoze, s.f. Prevedere a desfășurării în timp a unui fenomen, a unui proces etc., bazată pe studiul împrejurărilor care îi determină apariția și evoluția; prevedere a valorilor pe care le vor lua în viitor unele mărimi din prezent; p. ext. pronostic. – Din fr. prognose, germ. Prognose.

progradare
PROGRADÁRE, progradări, s.f. (Geol.) 1. Proces de lărgire și de înălțare spre uscat a unei plaje. 2. Mărire a concentrației în carbonați și în alte săruri în orizonturile superioare ale solului. – Din engl., fr. progradation.

progradie
PROGRÁDIE s.f. v. progadie.

program
PROGRÁM, programe, s.n. 1. Plan de activitate în care sunt stabilite (în ordinea desfășurării lor) etapele propuse pentru o perioadă dată; desfășurare a activității (individuale, dintr-o instituție) după un astfel de plan. 2. Expunere (scrisă) a principiilor, scopurilor etc. unei organizații politice, sociale, culturale etc. 3. Programă. 4. Ordinea după care se desfășoară o emisiune de radio sau de televiziune, un spectacol etc.; ansamblul părților unei asemenea emisiuni, ale unui spectacol etc. ♦ Foaie de hârtie, publicație, broșură în care este prezentat un program (4). 5. Ansamblu de instrucțiuni codate, folosit de un calculator pentru rezolvarea unei probleme. – Din fr. programme.

programa
PROGRAMÁ, programez, vb. I. Tranz. 1. A organiza o activitate potrivit unui program; a fixa, a stabili un program conform căruia urmează să se desfășoare o activitate; a cuprinde pe cineva sau ceva într-un program de activitate. 2. A planifica pe cineva la o anumită dată pentru rezolvarea unei probleme. 3. A introduce un program (5) într-un calculator în vederea rezolvării unei probleme. – Din fr. programmer.

programabil
PROGRAMÁBIL, -Ă, programabili, -e, adj. Care poate fi sau trebuie să fie programat. – Din fr., engl. programmable.

programare
PROGRAMÁRE, programări, s.f. Acțiunea de a programa și rezultatul ei. ♦ Operația de elaborare a programului în vederea rezolvării unei probleme la calculatorul electronic. – V. programa.

programatic
PROGRAMÁTIC, -Ă, programatici, -ce, adj. Care cuprinde un program (2), privitor la un program; înscris, fixat într-un program, care se desfășoară conform programului. ♢ Muzică (sau lucrare, compoziție etc.) programatică = muzică, lucrare, compoziție care își propune să ilustreze o temă dată. – Din germ. programmatisch.

programatism
PROGRAMATÍSM s.n. Caracterul unei muzici programatice; curent care promovează muzica programatică. – Cf. p r o g r a m a t i c.

programator
PROGRAMATÓR, -OÁRE, programatori, -oare, s.m. și f. Persoană specializată în întocmirea programului (5) unui calculator. – Din fr. programmateur.

programa
PROGRÁMĂ, programe, s.f. (De obicei cu determinările „școlară” sau „analitică”) Document școlar care stabilește volumul cunoștințelor și sistemul lor de predare pentru o anumită clasă ori an de studii și la un anumit obiect de studiu, în cursul unui an de învățământ. – Din rus. programma.

progres
PROGRÉS, (2) progrese, s.n. 1. Dezvoltare, în linie ascendentă; mers înainte, evoluție. 2. Dezvoltare, schimbare în bine datorită căreia se ajunge la un rezultat scontat ori se atinge un anumit scop. – Din fr. progrès, lat. progressus.

progresa
PROGRESÁ, progresez, vb. I. Intranz. 1. Trecere la etape, stări, niveluri calitativ superioare, manifestată în diferite domenii ale vieții sociale (economic, cultural, moral etc.); a face progrese, a înainta, a propăși; a avansa; a se dezvolta. 2. (Despre boli) A evolua; a se agrava; a se intensifica. – Din fr. progresser.

progresie
PROGRÉSIE, progresii, s.f. (Mat.) Șir finit de numere care derivă unul din altul urmând anumite reguli. ♢ Progresie aritmetică = șir de numere care are proprietatea ca fiecare termen al său, afară de primul, să se obțină din cel care îl precedă, prin adăugarea unui număr constant, numit rație. Progresie geometrică = șir de numere care are proprietatea ca fiecare termen al său, în afară de primul, să se deducă din cel care îl precedă, prin multiplicarea lui cu un număr constant, numit rație. – Din fr. progression, lat. progressio, -onis.

progresist
PROGRESÍST, -Ă, progresiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Partizan al progresului pe plan politic, social, economic etc. 2. Adj. Care ține de progres ori de progresiști (1), privitor la progres sau la progresiști; care promovează, susține progresul; progresiv (2). – Din fr. progressiste.

progresiv
PROGRESÍV, -Ă, progresivi, -e, adj. 1. Care înaintează, progresează, se dezvoltă continuu. ♢ Impozit progresiv = impozit care crește procentual, pe măsura măririi sumei impozabile. (Fon.) Asimilare (sau asimilație) progresivă = asimilație în care sunetul modificat se află situat după cel care exercită influența modificatoare. 2. (Înv.) Progresist. – Din fr. progressif.

progresivitate
PROGRESIVITÁTE s.f. (Rar) Calitatea de a fi progresiv (1). – Din fr. progressivité.

prohab
PROHÁB, prohaburi, s.n. (Pop.) Șlițul, deschizătura din față a pantalonilor bărbătești. – Et. nec.

prohibi
PROHIBÍ, prohibesc, vb. IV. Tranz. A opri, a interzice (producerea, vânzarea, exportul sau importul unor mărfuri) printr-o lege sau printr-o măsură de ordin administrativ. – Din fr. prohiber, lat. probibere.

prohibire
PROHIBÍRE, prohibiri, s.f. Acțiunea de a prohibi și rezultatul ei. – V. prohibi.

prohibit
PROHIBÍT, -Ă, prohibiți, -te, adj. (Despre mărfuri) A căror producere, vânzare, export sau import sunt interzise. – V. prohibi.

prohibitiv
PROHIBITÍV, -Ă, prohibitivi, -e, adj. Care interzice, care oprește ceva în mod legal; care introduce prohibiția. ♢ Tarif prohibitiv = taxe vamale mari, fixate pentru a face imposibilă pătrunderea și concurența produselor străine pe piața internă. – Din fr. prohibitif.

prohibitoriu
PROHIBITÓRIU, -IE, prohibitorii, adj. Prohibitiv. – Din fr. prohibitoire, lat. prohibitorius.

prohibitie
PROHIBÍȚIE, prohibiții, s.f. Măsură legislativă sau administrativă prin care se interzice producerea, vânzarea, exportul sau importul unor mărfuri. – Din fr. prohibition.

prohibitionism
PROHIBIȚIONÍSM s.n. Curent social care susține prohibiția (alcoolului). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. prohibitionnisme.

prohibitionist
PROHIBIȚIONÍST, -Ă, prohibiționiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține prohibiționismului, privitor la prohibiționism. 2. S.m. și f. Susținător al prohibiționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. prohibitionniste.

prohod
PROHÓD, prohoduri, s.n. Slujbă religioasă la înmormântările creștine; p. gener. înmormântare; prohodire, prohodit. ♦ Slujbă religioasă făcută în vinerea Paștilor, în amintirea morții lui Cristos. – Din sl. provodŭ.

prohodi
PROHODÍ, prohodesc, vb. IV. Tranz. A oficia slujba prohodului; p. gener. a duce un mort la groapă; a îngropa. – Din sl. provoditi.

prohodire
PROHODÍRE, prohodiri, s.f. Acțiunea de a prohodi și rezultatul ei; prohod. – V. prohodi.

prohodit
PROHODÍT^1, prohodituri, s.n. Prohodire, prohod. – V. prohodi.

PROHODÍT^2, -Ă, prohodiți, -te, adj. Căruia i s-a oficiat prohodul; îngropat. – V. prohodi.

prohorisi
PROHORISÍ, prohorisesc, vb. IV. Intranz. (Grecism înv.) A prospera, a progresa. – Din ngr. prohoríso (viit. lui prohoró).

prohorisire
PROHORISÍRE, prohorisiri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a prohorisi și rezultatul ei. – V. prohorisi.

proiect
PROIÉCT, proiecte, s.n. 1. Plan sau intenție de a întreprinde ceva, de a organiza, de a face un lucru. 2. Prima formă a unui plan (economic, social, financiar etc.), care urmează să fie discutat și aprobat pentru a primi un caracter oficial și a fi pus în aplicare. ♢ Proiect de lege = text provizoriu al unei legi, care urmează să fie supus dezbaterii organului legiuitor (și opiniei publice). 3. Lucrare tehnică întocmită pe baza unei teme date, care cuprinde calculele tehnico-economice, desenele, instrucțiunile etc. necesare executării unei construcții, unei mașini etc. ♢ Proiect de diplomă = lucrare cu caracter tehnic, aplicativ, pe baza căreia studenții institutelor politehnice, institutelor de arhitectură etc. obțin diploma la sfârșitul studiilor. [Pr.: pro-iect] – Din germ. Projekt, lat. projectus.

proiecta
PROIECTÁ, proiectez, vb. I. 1. Tranz. A face un proiect (1); a intenționa, a plănui. 2. Tranz. A elabora un proiect (3). 3. Tranz. A face o proiecție (1), a reprezenta schematic un corp pe o suprafață sau pe un plan, după anumite reguli geometrice. 4. Refl. A se profila, a se contura. 5. Tranz. A trimite pe o suprafață un fascicul de raze, de particule, o succesiune de imagini cinematografice etc. 6. Tranz. A arunca (cu forță) un corp solid; a împrăștia cu presiune un lichid sau o pulbere. [Pr.: pro-iec-] – Din proiect (după fr. projeter).

proiectabil
PROIECTÁBIL, -Ă, proiectabili, -e, adj. (Rar) Care poate fi proiectat. [Pr.: pro-iec-] – Proiecta + suf. -bil (după engl. projectable).

proiectant
PROIECTÁNT, -Ă, proiectanți, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Care servește la proiecție, de proiecție. ♢ Dreaptă proiectantă (și substantivat, f.) = dreaptă dusă prin fiecare punct al unui obiect, al unei figuri etc. cărora li se construiește proiecția pe o dreaptă, pe un plan, pe o suprafață. 2. S.m. și f. Persoană care întocmește proiecte (3). ♢ (Adjectival) Inginer proiectant. [Pr.: pro-iec-] – Din germ. Projektant.

proiectare
PROIECTÁRE, proiectări, s.f. Acțiunea de a (se) proiecta și rezultatul ei. [Pr.: pro-iec-] – V. proiecta.

proiectat
PROIECTÁT, -Ă, proiectați, -te, adj. Care a fost plănuit, prevăzut să fie făcut în viitor. [Pr.: pro-iec-] – V. proiecta.

proiectil
PROIECTÍL, proiectile, s.n. Corp metalic exploziv aruncat în spațiu de o armă de foc sau lăsat să cadă asupra unei ținte, pentru a o distruge. ♢ Proiectil-rachetă = rachetă alcătuită dintr-un proiectil obișnuit prevăzut cu un motor-rachetă pentru a-i asigura propulsia. [Pr.: pro-iec-] – Din fr. projectile.

proiectiv
PROIECTÍV, -Ă, proiectivi, -e, adj. Referitor la activitatea de proiectare și de proiecție. [Pr.: pro-iec-] – Din fr. projectif.

proiectivitate
PROIECTIVITÁTE s.f. Ansamblu de proprietăți funcționale ale unui sistem de a se proiecta sau reflecta în altul. [Pr.: pro-iec-] – Din engl. projectivity.

proiector
PROIECTÓR, proiectoare, s.n. Aparat care concentrează (cu ajutorul unor oglinzi, lentile etc.) într-un fascicul intens razele produse de o sursă de lumină și care se folosește pentru semnalizări luminoase ori pentru luminare la autovehicule, în săli de spectacole etc. ♦ Spec. Aparat pentru proiectarea imaginilor pe un ecran cinematografic, compus dintr-o sursă luminoasă și dintr-un sistem optic. [Pr.: pro-iec-] – Din fr. projecteur.

proiectie
PROIÉCȚIE, proiecții, s.f. 1. Operație geometrică de reprezentare a unui obiect în spațiu, a unei figuri etc. pe o dreaptă, pe un plan; (concr.) corp, figură obținută prin această operație. ♢ Proiecție cartografică = procedeu de reprezentare pe o hartă a suprafeței pământului sau a unei porțiuni din suprafața pământului. 2. Reproducere pe ecran a imaginilor înregistrate pe un film transparent, cu ajutorul unui fascicul luminos. ♢ Aparat de proiecție = aparat care servește la proiectarea pe un ecran a imaginilor de pe o peliculă cinematografică și la reproducerea sunetelor înregistrate pe pista sonoră. [Pr.: pro-iec-. – Var.: proiecțiúne s.f.] – Din fr. projection, lat. projectio, -onis.

proiectionist
PROIECȚIONÍST, -Ă, proiecționiști, -ste, s.m. și f. Operator (1) al aparatului de proiecție cinematografică. [Pr.: pro-iec-ți-o-] – Din fr. projectionniste.

proiectiune
PROIECȚIÚNE s.f. v. proiecție.

proistos
PROISTÓS s.m. v. proestos.

prolactina
PROLACTÍNĂ, prolactine, s.f. Hormon produs de hipofiză, având un rol important în lactație. – Din fr. prolactine.

prolan
PROLÁN, prolani, s.m. (Biol.) Hormon secretat de hipofiza femeii și de placentă în timpul sarcinii. – Din fr. prolan.

prolanemie
PROLANEMÍE, prolanemii, s.f. (Fiziol.) Prezență a prolanului în sânge; cantitate de prolan existentă în sânge. – Din fr. prolanémie.

prolanurie
PROLANURÍE, prolanurii, s.f. (Med.) Prezență a prolanului în urină; cantitate de prolan existentă în urină. – Din fr. prolanurie.

prolaps
PROLÁPS, prolapsuri, s.n. (Med.) Deplasare în jos a unui organ față de poziția sa normală, din cauza slăbirii mijloacelor sale de fixare. – Din fr. prolapsus.

prolegomene
PROLEGÓMENE s.n. pl. (Livr.) Parte introductivă care precede expunerea propriu-zisă într-o operă științifică. ♦ Ansamblu de noțiuni preliminare aparținând unui domeniu științific. – Din fr. prolégomènes.

prolema
PROLÉMĂ, proleme, s.f. (Log.) Propoziție sau serie de propoziții care servesc ca bază unei leme. – Din fr. prolemme.

prolepsa
PROLÉPSĂ, prolepse, s.f. Figură de stil sau de retorică prin care se preîntâmpină obiecțiile posibile ale adversarului. – Din fr. prolepse.

proleptic
PROLÉPTIC, -Ă, proleptici, -ce, adj. Referitor la prolepsă, de prolepsă. – Din fr. proleptique.

proletar
PROLETÁR, -Ă, proletari, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține proletariatului, privitor la proletariat. 2. S.m. și f. Cetățean sărac din Roma antică, ale cărui bunuri nu depășeau o limită foarte scăzută (prevăzută de lege). 3. S.m. și f. Muncitor, cu un nivel de viață relativ scăzut, care, pentru a-și câștiga existența, își vinde forța de muncă pentru un salariu în general mic. – Din fr. prolétaire.

proletariat
PROLETARIÁT s.n. 1. Masele sărace ale cetățenilor liberi din Roma antică. 2. Totalitatea proletarilor (3). ♢ (În teoria marxistă) Proletariat agricol = totalitatea muncitorilor agricoli (din agricultura capitalistă) lipsiți de mijloace de producție. [Pr.: -ri-at] – Din fr. prolétariat.

proletariza
PROLETARIZÁ, proletarizez, vb. I. Tranz. și refl. A aduce sau a ajunge în starea de proletar; a (se) pauperiza. – Din fr. prolétariser.

proletarizare
PROLETARIZÁRE, proletarizări, s.f. Acțiunea de a (se) proletariza și rezultatul ei. – V. proletariza.

proletarizat
PROLETARIZÁT, -Ă, proletarizați, -te, adj. Care s-a transformat în proletar (3). – V. proletariza.

proletcultism
PROLETCULTÍSM s.n. Curent cultural (apărut în Uniunea Sovietică după Revoluția din Octombrie) ale cărui principii estetice se reduceau la ideea formării unei culturi „pur proletare” și care respingea întreaga moștenire culturală a trecutului. – După rus. proletkul'tovșcina.

proletcultist
PROLETCULTÍST, -Ă, proletcultiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de proletcultism, privitor la proletcultism. 2. S.m. și f. Adept al proletcultismului. – Din rus. proletkul'toveț.

prolifera
PROLIFERÁ, pers. 3 proliferează, vb. I. Intranz. 1. (Biol.; despre celule sau, p. ext., despre țesuturi celulare) A se înmulți (în mod anormal) prin diviziune. 2. (Despre organisme) A se reproduce, a procrea. – Din fr. proliférer.

proliferare
PROLIFERÁRE, proliferări, s.f. Acțiunea de a prolifera și rezultatul ei; proliferație. – V. prolifera.

proliferatie
PROLIFERÁȚIE s.f. Proliferare. – Din fr. prolifération.

prolific
PROLÍFIC, -Ă, prolifici, -ce, adj. (Despre ființe) Care se înmulțește foarte repede. ♦ Care are facultatea de a se înmulți. – Din fr. prolifique.

prolificare
PROLIFICÁRE, prolificări, s.f. (Bot.) Apariție a unui lujer cu frunze din floare. – După fr. prolification.

prolificitate
PROLIFICITÁTE s.f. Însușirea de a fi prolific. – Din fr. prolificité.

prolix
PROLÍX, -Ă, prolicși, -xe, adj. (Despre vorbire, stil) Lipsit de concizie, prea complicat; (despre oameni) care se exprimă cu prea multe cuvinte (adesea inutile), confuz sau complicat. – Din fr. prolixe, lat. prolixus.

prolixitate
PROLIXITÁTE s.f. Caracterul a ceea ce este prolix; lipsă de concizie și de claritate. – Din fr. prolixité, lat. prolixitas, -atis.

prolog
PROLÓG^1, prologi, s.m. Actor care, la romani, recita prologul^2 unei piese de teatru. – Din lat. prologus, fr. prologue.

PROLÓG^2, prologuri, s.n. 1. Parte a unei piese antice de teatru care preceda intrarea corului în scenă și în care se expunea subiectul și se făcea apel la bunăvoința spectatorilor. 2. Parte introductivă a unei opere literare, dramatice sau muzicale, care prezintă evenimentele premergătoare acțiunii sau elemente care îi înlesnesc înțelegerea; p. ext. introducere, prefață. – Din fr. prologue.

prolongatie
PROLONGÁȚIE, prolongații, s.f. (Muz.) Poziție a unei note care, făcând parte dintr-un acord, se continuă și în acordurile următoare. – Din fr. prolongation, lat. prolongatio.

proluviu
PROLÚVIU, proluvii, s.n. Depozit sedimentar detritic format sub acțiunea torenților la baza unor pante. – Din lat. proluvium.

promenada
PROMENÁDĂ, promenade, s.f. (Livr.) 1. Plimbare. 2. Loc special amenajat pentru plimbare. – Din fr. promenade.

prometazina
PROMETAZÍNĂ, prometazine, s.f. Substanță medicamentoasă de sinteză, folosită în tratamentul unor alergii (astm, eczeme etc.) Romerganul este o prometazină. – Din fr. prométhasine.

prometeian
PROMETEIÁN, -Ă, prometeieni, -e, adj. (Livr.) Prometeic. [Pr.: -te-ian] – Din fr. prométhéen.

prometeic
PROMETÉIC, -Ă, prometeici, -ce, adj. 1. Care aparține lui Prometeu sau care se referă la mitul acestuia; prometeian. ♦ Fig. Uman, generos. 2. Fig. Măreț, grandios. [Pr.: -te-ic] – Prometeu (n. pr.) + suf. -ic.

prometeism
PROMETEÍSM s.n. (Livr.) Atitudine, concepție legată de mitul lui Prometeu. – Prometeu (n. pr.) + suf. -ism. Cf. it. p r o m e t e i s m o.

prometiu
PROMÉȚIU s.n. Element chimic din grupul pământurilor rare. – Din germ. Promethium.

promila
PROMÍLĂ, promile, s.f. A mia parte dintr-o cantitate dată; proporție în raport cu o mie. – Din germ. Promille.

promis
PROMÍS, -Ă, promiși, -se, adj. Care constituie obiectul unei promisiuni; făgăduit. – V. promite.

promiscuitate
PROMISCUITÁTE s.f. Amestec de indivizi foarte diferiți pe care îi reunește un mod de viață dubios și contradictoriu și un comportament necuviincios. ♦ Conviețuire în condiții de mizerie sau de imoralitate a mai multor persoane de sex diferit. [Pr.: -cu-i-] – Din fr. promiscuité.

promiscuu
PROMÍSCUU, -UĂ, promiscui, -ue, adj. (Livr.) Care are caracter de promiscuitate. – Din lat. promiscuus, fr. promiscue.

promisiune
PROMISIÚNE, promisiuni, s.f. Angajament prin care cineva se obligă să facă ceva; făgăduială. [Pr.: -si-u-] – Din fr. promission.

promisoriu
PROMISÓRIU, -IE, promisorii, adj. (Jur.; despre jurăminte) Care se face în vederea unor fapte viitoare. – Cf. fr. p r o m i s s o i r e.

promite
PROMÍTE, promít, vb. III. Tranz. 1. A-și lua obligația de a face ceva; a face promisiuni, a făgădui. 2. Fig. A îndreptăți speranțele; a prezenta perspectivele favorabile. – Din lat. promittere, fr. promettre.

promitere
PROMÍTERE, promiteri, s.f. Acțiunea de a promite și rezultatul ei; promisiune. – V. promite.

promitator
PROMIȚĂTÓR, -OÁRE, promițători, -oare, adj. Care dă speranțe, care deschide perspective favorabile. – Promite + suf. -ător.

promontoriu
PROMONTÓRIU, promontorii, s.n. Fâșie de pământ înaltă și stâncoasă care înaintează în mare. – Din lat. promontorium, fr. promontoire.

promoroaca
PROMOROÁCĂ s.f. Strat subțire de gheață care se formează iarna, pe arbori și pe case, din vapori de apă sau din picături de ploaie; chiciură. – Cf. ucr. p r y m o r o z o k, rus. p o m o r o k.

promotor
PROMOTÓR, -OÁRE, promotori, -oare, s.m. și f. Inițiator, animator al unei acțiuni, al unui curent etc. ♦ Substanță chimică folosită pentru a pune în libertate radicali liberi sau pentru a mări eficacitatea unui catalizator. – Din fr. promoteur, lat. promotor, -oris.

promotie
PROMÓȚIE, promoții, s.f. Serie de absolvenți ai unei școli, ai unei facultăți etc.; totalitatea persoanelor care absolvesc în același an un ciclu de învățământ. – Din fr. promotion, lat. promotio, -onis.

promova
PROMOVÁ, promovez, vb. I. Tranz. 1. A ridica, a înainta pe cineva în funcție; în grad, într-o demnitate etc., a avansa. ♦ A declara pe cineva absolvent al unui an de învățământ, permițându-i trecerea în anul următor. ♦ A termina cu succes o clasă sau un an de învățământ. 2. A susține, a sprijini făcând să progreseze, să se dezvolte. A promova o idee. – Din lat. promovere.

promovare
PROMOVÁRE, promovări, s.f. Acțiunea de a promova și rezultatul ei. – V. promova.

promovat
PROMOVÁT, -Ă, promovați, -te, adj. (Adesea substantivat) Care a absolvit o clasă sau un an de învățământ. – V. promova.

prompt
PROMPT, -Ă, prompți, -te, adj. (Despre oameni) Care acționează repede și la timp. ♦ (Despre fapte, acțiuni etc.) Care se produce repede, fără întârziere. – Din fr. prompt, lat. promptus.

promptitudine
PROMPTITÚDINE, promptitudini, s.f. Însușirea de a fi prompt; rapiditate (și punctualitate) în executarea unui lucru. – Din fr. promptitude, lat. promptitudo, -inis.

promptuar
PROMPTUÁR, promptuare, s.n. (Franțuzism) Manual prescurtat. [Pr.: -tu-ar] – Din fr. promptuaire.

promulga
PROMULGÁ, promúlg, vb. I. Tranz. A da caracter executoriu unei legi, atestându-i oficial existența. – Din fr. promulguer, lat. promulgare.

promulgare
PROMULGÁRE, promulgări, s.f. Acțiunea de a promulga și rezultatul ei. – V. promulga.

promulgatie
PROMULGÁȚIE, promulgații, s.f. (Jur.) Promulgare. – Din lat. promulgatio, -onis, fr. promulgation.

pronaos
PRONÁOS, pronaosuri, s.n. 1. Parte a bisericilor creștine (situată la intrare) care precedă naosul. 2. Încăpere a unui templu grec, situată în fața sanctuarului și servind drept vestibul. – Din ngr. prónaos.

pronator
PRONATÓR, pronatori, adj., s.m. (Anat.) (Mușchi) care permite mișcarea de pronație. – Din fr. pronateur.

pronatie
PRONÁȚIE, pronații, s.f. 1. Mișcare de rotație pe care mâna și antebrațul le execută din afară către interior. 2. (Med.) Poziție aplecată. – Din fr. pronation.

pronazist
PRONAZÍST, -Ă, pronaziști, -ste, adj. Favorabil nazismului, simpatizant sau susținător al nazismului. – Pro- + nazist (după fr., engl. pro-nazi).

pronie
PRÓNIE s.f. (Înv. și pop.) Dumnezeire; Dumnezeu; Providență. – Din ngr. prónia.

pronominal
PRONOMINÁL, -Ă, pronominali, -e, adj. 1. Care ține de pronume, privitor la pronume; care are valoare de pronume. 2. (Despre propoziții sau despre părți de vorbire) Introdus sau însoțit de un pronume (1), construit cu un pronume (1). – Din fr. pronominal.

pronomion
PRONÓMION s.n. (Înv.) Privilegiu. [Pr.: -mi-on] – Din ngr. pronomion.

pronosport
PRONOSPÓRT s.n. Sistem de loterie în care jucătorii trebuie să indice rezultatele unor meciuri. – Prono[stic] + sport.

pronostic
PRONOSTÍC, pronosticuri, s.n. Ipoteză, previziune referitoare la desfășurarea și la sfârșitul unor evenimente, al unor acțiuni, al unor întreceri sportive etc. [Var.: (rar) prognostíc s.n.] – Din fr. pronostic.

pronostica
PRONOSTICÁ, pronostichez, vb. I. Tranz. A face un pronostic; a prezice. [Var.: (rar) prognosticá vb. I] – Din fr. pronostiquer.

pronosticare
PRONOSTICÁRE, pronosticări, s.f. Acțiunea de a pronostica. – V. pronostica.

pronosticat
PRONOSTICÁT, -Ă, pronosticați, -te, adj. Pentru care există un pronostic. – V. pronostica.

prontozil
PRONTOZÍL s.n. Sulfamidă care are o acțiune directă asupra streptococilor. – Din germ. Prontosil.

pronume
PRONÚME, pronume, s.n. 1. (Gram.) Parte de vorbire flexibilă care ține locul unui substantiv. 2. (Prin confuzie) Prenume. – Din lat. pronomen, fr. pronom (după nume).

pronunciament
PRONUNCIAMÉNT, pronunciamente, s.n. 1. Acțiune ilegală prin care o grupare politică, o armată etc. ajunge la putere. 2. Declarație, manifest, acțiune prin care este exprimat protestul față de un sistem politic, social etc. [Pr.: -ci-a-, var. (după alte surse) pronunciamento] – Din it., fr. pronunciamiento.

pronunta
PRONUNȚÁ, pronunț, vb. I. 1. Tranz. A emite, a rosti sunete, silabe, cuvinte, propoziții, fraze; a articula. ♦ A ține un discurs, o cuvântare etc. 2. Tranz. A da o hotărâre, o sentință judecătorească; a declara ceva în virtutea autorității cu care este învestit. 3. Refl. A-și spune părerea, a-și da avizul; a lua atitudine. – Din lat. pronuntiare, fr. prononcer.

pronuntabil
PRONUNȚÁBIL, -Ă, pronunțabili, -e, adj. (Rar) Care poate fi pronunțat. – Pronunța + suf. -bil.

pronuntare
PRONUNȚÁRE, pronunțări, s.f. Acțiunea de a (se) pronunța și rezultatul ei. – V. pronunța.

pronuntat
PRONUNȚÁT, -Ă, pronunțați, -te, adj. Accentuat, reliefat, scos în evidență. – V. pronunța.

pronuntie
PRONÚNȚIE, pronunții, s.f. Pronunțare, rostire; mod de a pronunța. – Din it. pronunzia.

proor
PRÓOR s.n. v. prour.

prooroc
PROORÓC s.m. v. proroc.

proorocesc
PROOROCÉSC, -EÁSCĂ adj. v. prorocesc.

prooroci
PROOROCÍ vb. IV v. proroci.

proorocie
PROOROCÍE s.f. v. prorocie.

proorocire
PROOROCÍRE s.f. v. prorocire.

propaga
PROPAGÁ, propag, vb. 1.1. Tranz. și refl. A (se) răspândi, a (se) împrăștia, a (se) transmite. 2. Tranz. Spec. A răspândi, a propovădui, a populariza o idee, o doctrină, o învățătură. – Din fr. propager, lat. propagare.

propaganda
PROPAGÁNDĂ, propagande, s.f. Acțiune de răspândire a unor idei care prezintă și susțin o teorie, o concepție, un partid politic etc., cu scopul de a convinge și de a câștiga adepți. – Din fr. propagande.

propagandist
PROPAGANDÍST, -Ă, propagandiști, -ste, s.m. și f. 1. Persoană care face propagandă; propagator. 2. (Ieșit din uz) Activist de partid care conducea un cerc de învățământ politic. – Din fr. propagandiste, (2) din rus. propagandist.

propagandistic
PROPAGANDÍSTIC, -Ă, propagandistici, -ce, adj. (Care are caracter) de propagandă. – Propagandist + suf. -ic (după rus. propagandistskii).

propagare
PROPAGÁRE, propagări, s.f. Acțiunea de a (se) propaga și rezultatul ei. – V. propaga.

propagator
PROPAGATÓR, -OÁRE, propagatori, -oare, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care propagă idei, doctrine etc., care face propagandă, propagandist. 2. Adj. Care se propagă. – Din fr. propagateur, lat. propagator, -oris.

propan
PROPÁN s.n. Hidrocarbură saturată gazoasă din seria metanului, care se găsește în țiței și în gazele asociate țițeiului și este folosită drept combustibil menajer sau ca materie primă în industria chimică. – Din fr. propane.

propanol
PROPANÓL s.n. Alcool propilic. – Din fr. propanol.

propanona
PROPANÓNĂ s.f. (Chim.) Acetonă. – Din fr. propanone.

proparoxiton
PROPAROXITÓN, proparoxitone, adj., s.n. (Cuvânt) care are accentul pe silaba antepenultimă. – Din fr. proparoxyton.

propasi
PROPĂȘÍ, propășesc, vb. IV. Intranz. A progresa, a prospera, a se dezvolta. – Pro + păși (după lat. progredior).

propasire
PROPĂȘÍRE, propășiri, s.f. Acțiunea de a propăși și rezultatul ei. – V. propăși.

propasitor
PROPĂȘITÓR, -OÁRE, propășitori, -oare, adj. Care face să progreseze, să se dezvolte; înaintat, avansat, progresist. – Propăși + suf. -tor.

propedeutica
PROPEDÉUTICĂ s.f. (Rar) Învățământ pregătitor care cuprinde elemente de bază ale unei științe. [Acc. și: propedeútică] – Din fr. propedéutique.

propena
PROPÉNĂ s.f. (Chim.) Propilenă. – Din fr. propène.

propensiune
PROPENSIÚNE, propensiuni, s.f. (Livr.) Înclinare firească, tendință, dispoziție naturală către ceva. [Pr.: -si-u-] – Din fr. propension, lat. propensio, -onis.

properdina
PROPERDÍNĂ, properdine, s.f. (Biol.) Globulină cu acțiune antibacteriană și antivirotică din plasma sangvină. – Din fr. properdine.

propergol
PROPERGÓL, propergoli, s.m. (Chim.) Amestec de substanțe capabil de reacții chimice puternic exoterme, utilizat drept combustibil în motoarele rachetelor. – Din fr. propergol.

propice
PROPÍCE adj. invar. Favorabil, prielnic; nimerit, potrivit. – Din fr. propice.

propil
PROPÍL, propili, s.m. (Chim.) Derivat al propanului. – Din fr. propyle.

propilee
PROPILÉE s.f. pl. Intrare monumentală a unui templu sau a unui palat din antichitate, formată din mai multe încăperi și porți legate între ele cu porticuri și cu scări; spec. vestibulul Acropolei din Atena. [Pr.: -le-e] – Din fr. propylée.

propilena
PROPILÉNĂ s.f. (Chim.) Hidrocarbură folosită ca materie primă la fabricarea glicerinei, a acetonei etc.; propenă. – Din fr. propylène.

propilic
PROPÍLIC adj. (În sintagma) Alcool propilic = alcool aciclic saturat primar obținut la distilarea alcoolului etilic; propanol. – Din fr. propylique.

propilit
PROPILÍT, propilite, s.n. (Min.) Porfirit alterat, format din caolin, hornblendă, calciu etc. – Din fr. propylite.

propilitizare
PROPILITIZÁRE, propilitizări, s.f. Proces de transformare a porfiritelor în propilite. – Din fr. propylitisation.

propolis
PROPÓLIS s.n. 1. Substanță rășinoasă aromată colectată și folosită de albine pentru astuparea fisurilor, la lipitul fagurilor etc. 2. Preparat farmaceutic pe bază de propolis (1). – Din fr. propolis.

proportie
PROPÓRȚIE, proporții, s.f. 1. Raport între dimensiunile unor obiecte, ale părților unui întreg sau între fiecare dintre aceste părți și întreg. ♦ Procent. 2. Raport, relație (echilibrată) între fenomene, noțiuni etc. ♢ Loc. adv. În proporție cu... sau (loc. prep.) în proporția... = proporțional cu..., potrivit cu... 3. (La pl.) Dimensiune, mărime; extindere (mare), amploare. ♢ Expr. A lua proporții = a se dezvolta, a crește foarte mult; (fam.) a se îngrășa. ♦ Cantitate, măsură. 4. (Mat.) Egalitate a două rapoarte alcătuite din patru elemente. [Var.: (înv.) proporțiúne s.f.] – Din fr. proportion, lat. proportio, -onis.

proportiona
PROPORȚIONÁ, proporționez, vb. I. Tranz. A face să fie proporționat, a stabili un raport de proporționalitate între lucruri, noțiuni, fenomene etc. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. proportionner, lat. proportionare.

proportional
PROPORȚIONÁL, -Ă, proporționali, -e, adj. Care formează o proporție, care corespunde unei proporții. ♢ Impozit proporțional = impozit stabilit în raport cu venitul cuiva. (Mat.) Medie proporțională = rădăcina pătrată a produsului dintre două cantități; media geometrică a unor mărimi. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. proportionnel, lat. proportionalis.

proportionalitate
PROPORȚIONALITÁTE, proporționalități, s.f. 1. Însușire a lucrurilor, a fenomenelor, a noțiunilor etc. de a fi proporționale între ele, de a forma proporție. 2. (Mat.) Raport între mărimi care variază proporțional. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. proportionnalité, lat. proportionalitas, -atis.

proportionare
PROPORȚIONÁRE, proporționări, s.f. Acțiunea de a proporționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. proporționa.

proportionat
PROPORȚIONÁT, -Ă, proporționați, -te, adj. Care are proporții echilibrate, armonioase; potrivit, armonios. [Pr.: -ți-o-] – V. proporționa.

proportiune
PROPORȚIÚNE s.f. v. proporție.

proposta
PROPÓSTA s.f. (Muz.) Prima voce într-un canon care expune tema. – Cuv. it.

propovadui
PROPOVĂDUÍ, propovăduiesc, vb. IV. Tranz. A răspândi, a propaga idei, concepții, doctrine (religioase); a predica. – Din sl. propovĕdovati.

propovaduire
PROPOVĂDUÍRE, propovăduiri, s.f. Acțiunea de a propovădui și rezultatul ei; propovedanie. – V. propovădui.

propovaduit
PROPOVĂDUÍT, -Ă, propovăduiți, -te, adj. Care este recomandat pentru a fi adoptat. – V. propovădui.

propovaduitor
PROPOVĂDUITÓR, -OÁRE, propovăduitori, -oare, s.m. și f. Persoană care propovăduiește; propagator, predicator. [Pr.: -du-i-] – Propovădui + suf. -tor.

propovedanie
PROPOVEDÁNIE, propovedanii, s.f. (Înv.) 1. Orație funebră. 2. Propovăduire. – Din sl. propovĕdanije.

propozitie
PROPOZÍȚIE, propoziții, s.f. 1. Cea mai mică unitate sintactică prin care se exprimă o idee, o judecată etc. 2. (Livr.) Propunere. 3. (Log., Mat.) Enunț a cărui valoare de adevăr este întemeiată pe bază de reguli explicit exprimate. [Var.: propozițiúne s.f.] – Din fr. proposition, lat. propositio, -onis.

propozitiune
PROPOZIȚIÚNE s.f. v. propoziție.

proprietar
PROPRIETÁR, -Ă, proprietari, -e, s.m. și f. Persoană care are drept de proprietate asupra unui bun; stăpân, posesor; spec. persoană care posedă un imobil (considerată în raport cu chiriașul ei). ♢ Mare proprietar = moșier, latifundiar. [Pr.: -pri-e-] – Din fr. propriétaire, lat. proprietarius.

proprietate
PROPRIETÁTE, proprietăți, s.f. 1. Stăpânire deplină asupra unui bun; (concr.) bun material stăpânit, mai ales pământ (agricol) sau imobil, în baza unui drept recunoscut. ♢ Proprietate literară (sau artistică) = drept de care se bucură un autor de a dispune după voie de operele sale literare sau artistice, putându-le edita, reproduce etc. 2. Trăsătură predominantă care caracterizează o ființă, un lucru, un fenomen etc. și care diferențiază o ființă de alta, un lucru de altul etc.; caracteristică, trăsătură, însușire. 3. Calitate a unui cuvânt, a unui termen, a stilului etc. de a reda exact ideea sau noțiunea exprimată. [Pr.: -pri-e-] – Din fr. propriété, lat. proprietas, -atis.

proprietareasa
PROPRIETĂREÁSĂ, proprietărese, s.f. Soția unui proprietar; deținătoare a unui bun, în special a unui imobil (considerată în raport cu chiriașii ei). [Pr.: -pri-e-] – Proprietar + suf. -easă.

proprietaresc
PROPRIETĂRÉSC, -EÁSCĂ, proprietărești, adj. Care aparține proprietarului, de proprietar. [Pr.: -pri-e-] – Proprietar + suf. -esc.

proprietarime
PROPRIETĂRÍME s.f. (Rar) Totalitatea proprietarilor (de pământ), mulțime de proprietari. [Pr.: -pri-e-] – Proprietar + suf. -ime.

PROPRIETĂRÍME s.f. (Rar) Totalitatea proprietarilor (de pământ), mulțime de proprietari. [Pr.: -pri-e-] –

propriu
PRÓPRIU, -IE, proprii, adj. 1. Care aparține în mod exclusiv cuiva; personal. ♢ Nume (sau substantiv) propriu = nume care se dă unui lucru sau unei ființe spre a le deosebi de alte lucruri sau ființe din aceeași categorie și care se scrie cu inițială mare. 2. Caracteristic, specific. 3. Care este bun pentru...; indicat, potrivit, adecvat. 4. (Despre cuvinte, despre termeni) Care redă exact ideea ce trebuie exprimată. ♢ Expr. Propriu-zis = de fapt, la drept vorbind. ♦ (Despre sensuri) De bază, prim. – Din lat. proprius, fr. propre.

proptar
PROPTÁR, proptare, s.n. Frână la războiul de țesut țărănesc, făcută dintr-o scândură cu crestături, care împiedică rotirea înapoi a sulului cu pânza țesută. – Proptă + suf. -ar.

propta
PRÓPTĂ, propte, s.f. (Reg.) 1. Proptea. 2. (În expr.) A se pune proptă sau a sta în proptă cuiva = a se opune, a se împotrivi. – Din propti (derivat regresiv).

proptea
PROPTÉA, proptele, s.f. Lemn, stâlp, par, bară, scândură etc. cu care se sprijină un gard, un zid, un pom etc.; proptă. ♢ Expr. (Pop.) Propteaua gardului = persoană leneșă. ♦ Fig. Sprijin, protecție (nemeritată); p. ext. persoană care dă cuiva un sprijin (nemeritat). – Din propteală (derivat regresiv).

propteala
PROPTEÁLĂ, proptele, s.f. Faptul de a (se) propti. ♦ (Concr.) Proptea. – Propti + suf. -eală.

propti
PROPTÍ, proptesc, vb. IV. 1. Tranz. A pune o proptea (sau mai multe) unui gard, unui zid etc.; a sprijini ceva cu o proptea. 2. Tranz. și refl. A (se) rezema de ceva. ♦ Refl. A se sprijini de ceva în vederea unui efort. – Cf. sl. p o d ŭ p r ĕ t i.

proptire
PROPTÍRE, proptiri, s.f. Acțiunea de a (se) propti și rezultatul ei. – V. propti.

proptitor
PROPTITÓR, -OÁRE, proptitori, -oare, adj. (Rar) Care sprijină, susține, proptește. – Propti + suf. -tor.

propulsa
PROPULSÁ, propulsez, vb. I. Tranz. A imprima unui obiect (de obicei unui vehicul) o mișcare de înaintare (cu ajutorul unui propulsor). ♦ P. ext. A proiecta (6) departe, cu violență; a împinge, a arunca. – Din fr. propulser, lat. propulsare.

propulsant
PROPULSÁNT, propulsanți, s.m. (Tehn.) 1. Propulsor. 2. Substanță în stare gazoasă sau de plasmă ejectată din motoarele cu reacție în sens opus direcției lor de mișcare și care le asigură forța de împingere. – Propulsa + suf. -ant.

propulsare
PROPULSÁRE, propulsări, s.f. Acțiunea de a propulsa și rezultatul ei. – V. propulsa.

propulsie
PROPÚLSIE, propulsii, s.f. Forță care se exercită asupra unui obiect (de obicei asupra unui vehicul), provocând înaintarea lui. ♦ Sistem tehnic prin care se realizează propulsarea unui vehicul. [Var.: propulsiúne s.f.] – Din fr. propulsion, lat. propulsio, -onis.

propulsiune
PROPULSIÚNE s.f. v. propulsie.

propulsiv
PROPULSÍV, -Ă, propulsivi, -e, adj. (Rar) Care produce o propulsie. – Din fr. propulsif.

propulsor
PROPULSÓR, propulsoare, s.n. Organ de mașină sau aparat care servește la propulsarea unui vehicul. ♢ (Adjectival) Aparat propulsor. – Din fr. propulseur.

propunator
PROPUNĂTÓR, -OÁRE, propunători, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care face o propunere. – Propune + suf. -ător.

propune
PROPÚNE, propún, vb. III. 1. Tranz. A supune o părere, o soluție, un proiect etc. discuției și aprobării cuiva. ♦ A da o sugestie, un sfat, a recomanda; a îndemna la ceva. 2. Tranz. A recomanda, a indica pe cineva pentru un post, într-un grad, într-o misiune etc. 3. Tranz. și refl. A-și manifesta intenția să înfăptuiască ceva; a (se) hotărî. 4. Refl. pas. (Înv.) A preda o materie într-o instituție de învățământ. [Prez. ind. și: (pop.) propúi] – Din lat. proponere, fr. proposer (după pune).

propunere
PROPÚNERE, propuneri, s.f. Acțiunea de a(-și) propune și rezultatul ei. – V. propune.

prora
PRÓRĂ, prore, s.f. Partea din față a unei nave; p. restr. extremitatea din față a acestei părți, unde se află postul de comandă; bot. [Var.: próvă s.f.] – Din it. prora.

prorector
PRORÉCTOR, prorectori, s.m. Locțiitor al unui rector. – Din rus. prorektor, germ. Prorektor. Cf. engl. p r o r e c t o r.

proroc
PRORÓC, proroci, s.m. Interpret al voinței lui Dumnezeu, capabil să prezică viitorul; p. gener. persoană care are previziunea evenimentelor viitoare; profet. [Var.: prooróc s.m.] – Din sl. prorokŭ.

prorocesc
PROROCÉSC, -EÁSCĂ, prorocești, adj. (Înv.) Care aparține prorocului, privitor la proroc; profetic. [Var.: proorocésc, -eáscă adj.] – Proroc + suf. -esc.

proroci
PROROCÍ, prorocesc, vb. IV. Tranz. (În credințele religioase) A prezice viitorul, voința divină; p. gener. a prevedea și a anunța evenimente viitoare; a profetiza, a prevesti. [Var.: proorocí vb. IV] – Din proroc.

prorocie
PROROCÍE, prorocii, s.f. (Rar) Prorocire. [Var.: proorocíe s.f.] – Proroci + suf. -ie.

prorocire
PROROCÍRE, prorociri, s.f. Acțiunea de a proroci și rezultatul ei; ceea ce prorocește cineva; prorocie, prezicere, profeție, prevestire. [Var.: proorocíre s.f.] – V. proroci.

prorocitor
PROROCITÓR, -OÁRE, prorocitori, -oare, adj., s.m. și f. (Înv.) (Persoană) care prorocește. – Proroci + suf. -tor.

proroga
PROROGÁ, proróg, vb. I. Tranz. A amâna (din oficiu) pentru o dată ulterioară activitatea unui corp constituit, a unei adunări legislative, un termen scadent etc. – Din fr. proroger, lat. prorogare.

prorogare
PROROGÁRE, prorogări, s.f. Acțiunea de a proroga și rezultatul ei; prorogație. ♦ Act prin care se amână sau se suspendă activitatea unui corp constituit, a unei adunări legislative etc. ♦ Extindere a competenței unui organ de jurisdicție. – V. proroga.

prorogativ
PROROGATÍV, -Ă, prorogativi, -e, adj. (Jur.) Cu caracter de amânare, de prelungire. – Din fr. prorogatif.

prorogatie
PROROGÁȚIE, prorogații, s.f. Prorogare. – Din fr. prorogation, lat. prorogatio.

prosceniu
PROSCÉNIU, proscenii, s.n. (În teatrul antic) Parte a teatrului corespunzătoare scenei și avanscenei. [Var.: proscénium s.n.] – Din lat., fr. proscenium.

proscenium
PROSCÉNIUM s.n. v. prosceniu.

proscomidi
PROSCOMIDÍ, proscomidesc, vb. IV. Tranz. (Despre preot) A pregăti pâinea și vinul pentru împărtășanie; a face o proscomidie. – Din proscomidie (derivat regresiv).

proscomidie
PROSCOMÍDIE, proscomidii, s.f. 1. Parte din slujba liturghiei în care preotul pregătește și sfințește pâinea și vinul pentru împărtășanie. 2. Masă sau firidă în peretele de nord al altarului, unde se săvârșește proscomidia (1). [Acc. și: proscomidíe] – Din sl. proskomidija.

proscrie
PROSCRÍE, proscriu, vb. III. Tranz. 1. (În Roma antică) A condamna la moarte (pentru infracțiuni politice) fără forme judiciare, publicând pe o listă numele celui osândit. 2. A lua măsuri represive (privative de libertate) împotriva cuiva, în special pentru motive politice; a îndepărta în mod forțat o persoană din patrie; a exila, a alunga, a izgoni. 3. (Rar) A interzice, a opri. – Din fr.proscriere (după scrie).

proscriere
PROSCRÍERE, proscrieri, s.f. Acțiunea de a proscrie și rezultatul ei. – V. proscrie.

proscriptor
PROSCRÍPTOR, proscriptori, s.m. (Rar) Persoană care hotăra o proscripție. – Din lat. proscriptor, fr. proscripteur.

proscriptie
PROSCRÍPȚIE, proscripții, s.f. 1. (În Roma antică) Punere în afară de lege sau osândire la moarte a cuiva, fără forme de judecată, pentru infracțiuni politice. ♢ Listă de proscripție = listă afișată care cuprindea numele persoanelor declarate în afara legii. 2. Pedeapsă la care autoritatea publică supunea pe cineva pentru o vină politică; izgonire din patrie, exil, surghiun. – Din lat. proscriptio, fr. proscription.

proscris
PROSCRÍS, -Ă, proscriși, -se, adj. 1. (Adesea substantivat) Scos de sub apărarea legilor, izgonit din patrie; exilat, surghiunit. 2. (Despre idei, acțiuni etc.) Interzis, oprit. – V. proscrie.

prosector
PROSECTÓR, prosectori, s.m. (Med.) 1. Persoană specializată în efectuarea disecțiilor și a autopsiilor. 2. Persoană însărcinată să prepare piesele anatomice necesare la cursul unui profesor la facultatea de medicină. [Acc. și: proséctor] – Din lat. prosector, fr. prosecteur, germ. Prosektor.

prosectura
PROSECTÚRĂ, prosecturi, s.f. Clădire sau încăpere într-un spital în care se depun cadavrele și se efectuează autopsiile; morgă^1. ♦ Încăpere în care se pregătesc piesele anatomice necesare cursului unui profesor la facultatea de medicină. – Din germ. Prosektur.

prosie
PRÓSIE, prosii, s.f. (Pop.) Ogor arat și semănat pentru prima dată, după ce a fost necultivat doi sau trei ani. – Cf. sl. p r o s o.

prosilogism
PROSILOGÍSM, prosilogisme, s.n. Silogism a cărui concluzie este premisa unui silogism următor. – Din fr. prosyllogisme.

prosilogistic
PROSILOGÍSTIC, -Ă, prosilogistici, -ce, adj. Care are caracterul unui prosilogism. – Din fr. prosyllogistique.

prosimian
PROSIMIÁN, prosimieni, s.m. (Zool.) Lemurian. [Pr.: -mi-an] – Din fr. prosimiens.

proslavi
PROSLĂVÍ, proslăvesc, vb. IV. 1. Tranz. A ridica în slavă; a slăvi, a preamări, a glorifica. 2. Refl. (Înv. și reg.) A se simți, a-i merge bine, a fi mulțumit, satisfăcut; a se odihni în voie; a se răsfăța. – Din sl. proslaviti.

proslavire
PROSLĂVÍRE, proslăviri, s.f. Acțiunea de a (se) proslăvi și rezultatul ei; preamărire, glorificare, adorare; laudă. – V. proslăvi.

proslavitor
PROSLĂVITÓR, -OÁRE, proslăvitori, -oare, s.m. și f. (Rar) Persoană care proslăvește. – Proslăvi + suf. -tor.

prosop
PROSÓP, prosoape, s.n. Obiect format dintr-o bucată de țesătură, care folosește la șters după spălare; ștergar. ♦ Țesătură de bumbac, de obicei buclată, folosită pentru halate de baie, ștergare, articole de lenjerie pentru copii. – Din ngr. prósopon „față”, prosopís, „ștergar”.

prosopel
PROSOPÉL, prosopele, s.n. Diminutiv al lui prosop. – Prosop + suf. -el.

prosoplegie
PROSOPLEGÍE, prosoplegii, s.f. (Med.) Paralizie facială. – Din fr. prosoplégie.

prosopometru
PROSOPOMÉTRU, prosopometre, s.n. Instrument folosit pentru măsurarea diferențelor diametrelor feței și ale craniului. – Din fr. prosopomètre.

prosopopee
PROSOPOPÉE s.f. v. prozopopee.

prospatura
PROSPĂTÚRĂ, prospături, s.f. (Pop.) Aliment proaspăt, marfă alimentară proaspătă. – Proaspăt + suf. -ură.

prospect
PROSPÉCT, prospecte, s.n. Afiș, anunț, scrisoare, pliant sau broșură în care se prezintă sumar planul unei lucrări în curs de apariție, calitățile, condițiile de vânzare și de folosire ale unui produs, intențiile unor instituții sau ale unor întreprinderi. – Din lat., fr. prospectus, germ. Prospekt.

prospecta
PROSPECTÁ, prospectez, vb. I. Tranz. 1. A cerceta un teren cu scopul de a descoperi și a localiza zăcămintele minerale utile. 2. A cerceta cererea și oferta de mărfuri de pe o piață dată. – Din fr. prospecter.

prospectare
PROSPECTÁRE, prospectări, s.f. Acțiunea de a prospecta și rezultatul ei. – V. prospecta.

prospectiv
PROSPECTÍV, -Ă, prospectivi, -e, adj., s.f. (Studiu) referitor la viitor, la evoluția viitoare a societății prin analiza unor factori și tendințe actuale. Dimensiune prospectivă. – Din fr. prospectif, -ive, engl. prospective.

prospectiva
PROSPECTÍVĂ, prospective, s.f. Proiect asupra viitorului constând în studierea factorilor tehnici, științifici, economici, sociali etc. și în stabilirea influenței lor asupra evoluției lumii moderne. – V. viitorologie. – Din fr. prospective.

prospectivist
PROSPECTIVÍST, -Ă, prospectiviști, -ste, s.m. și f. Specialist în prospectivă. – Prospectivă + suf. -ist.

prospector
PROSPECTÓR, -OÁRE, prospectori, -oare, s.m. și f. Persoană specializată în efectuarea prospecțiunilor. – Din fr. prospecteur.

prospectiune
PROSPECȚIÚNE, prospecțiuni, s.f. Ansamblul cercetărilor efectuate (pe teren și în laborator) pentru a descoperi și a localiza zăcămintele de minerale utile dintr-o regiune. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. prospection.

prosper
PROSPÉR, -Ă, prosperi, -e, adj. Care se află sau se dezvoltă în condiții fericite, favorabile; înfloritor. ♦ Care dovedește o stare bună, favorabilă. – Din fr. prospère.

prospera
PROSPERÁ, prospér, vb. I. Intranz. A se afla sau a se dezvolta în condiții fericite, favorabile; a înflori, a progresa. [Prez. ind. și: prosperez] – Din fr. prospérer.

PROSPERÁ, prospér, vb. I. Intranz. A se afla sau a se dezvolta în condiții fericite, favorabile; a înflori, a progresa. [Prez. ind. și: prosperez] – Din fr. prospérer.

prosperare
PROSPERÁRE, prosperări, s.f. Acțiunea de a prospera și rezultatul ei. – V. prospera.

prosperitate
PROSPERITÁTE s.f. Stare prosperă, fericită, înfloritoare a vieții unui individ sau a unei colectivități, a unei întreprinderi, a unei instituții; bunăstare, belșug. – Din fr. prospérité, lat. prosperitas, -atis.

prospetel
PROSPEȚÉL, -EÁ, prospeței, -ele, adj. Diminitiv al lui proaspăt. – Proaspăt + suf. -el.

prospetime
PROSPEȚÍME s.f. Calitatea de a fi sau de a părea proaspăt, nou, tânăr, viu, fraged etc. – Proaspăt + suf. -ime.

prost
PROST, PROÁSTĂ, proști, proaste, adj., s.m.și f. 1. Adj., s.m. și f. (Om) lipsit de inteligență, fără judecată, fără minte; nătărău, nerod, tont, prostănac. ♢ Expr. Un prost și jumătate = foarte prost. A face pe prostul = a simula prostia. ♦ (Om) care se încrede ușor; (om) naiv, credul. ♢ Expr. A-și găsi prostul = a-și găsi omul pe care să-l poată înșela ușor, pe care să-l poată duce de nas. 2. Adj., s.m. și f. (Înv. și pop.) (Persoană) fără știință de carte; (om) neînvățat, ignorant. ♦ (Om) lipsit de rafinament; (om) simplu, neevoluat. 3. Adj. De condiție socială modestă, din popor, de jos, de rând. ♢ (În trecut) Soldat prost = ostaș fără grad; soldat. 4. Adj. Obișnuit, comun. ♦ De calitate inferioară, lipsit de valoare. 5. Adj. (Adesea adverbial) Care nu este așa cum trebuie (din punct de vedere calitativ, funcțional etc.); necorespunzător, nesatisfăcător. ♦ (Adverbial; în legătură cu verbul „a vorbi”) Stricat, incorect. ♦ (Despre situații, știri, întâmplări etc.) Neplăcut, nefavorabil, nenorocit. ♦ (Despre vreme) Nefavorabil, rău. ♦ Nepriceput, nepregătit, neîndemânatic într-o meserie, într-o profesiune etc. 6. Adj. Dăunător; neprielnic. ♢ Expr. Glumă proastă (sau de prost gust) = glumă fără haz, care supără, jignește. Vorbă proastă = vorbă îndrăzneață sau injurioasă; p. ext. ceartă. – Din sl. prostŭ.

prostan
PROSTÁN, -Ă, prostani, -e, adj., s.m. și f. (Înv.) Prostănac. – Prost + suf. -an.

prostata
PROSTÁTĂ, prostate, s.f. 1. Organ musculos și glandular care înconjură porțiunea inițială a uretrei și care aparține aparatului genital masculin. 2. (Impr.) Prostatită. – Din fr. prostate.

prostatic
PROSTÁTIC^1, -Ă, prostatici, -ce, adj. (Înv.) 1. Care trădează prostie; prostesc. 2. Simplu, nevinovat, naiv. – Prost + suf. -atic.

PROSTÁTIC^2, -Ă, prostatici, -ce, adj., s.m. 1. Adj. Care aparține prostatei, privitor la prostată. 2. S.m. Bolnav de prostată. – Din fr. prostatique.

prostatita
PROSTATÍTĂ, prostatite, s.f. Afecțiune inflamatorie a prostatei. – Din fr. prostatite.

prostalau
PROSTĂLẮU, prostălăi, adj., s.m. Augmentativ al lui prost. – Prost + suf. -ălău.

prostanac
PROSTĂNÁC, -Ă, prostănaci, -ce, adj., s.m. și f. (Om) prost, nătâng, bleg, prostan. ♦ Care denotă prostie. – Prostan + suf. -ac.

prosteala
PROSTEÁLĂ, prosteli, s.f. Faptul de a se prosti^1; înșelare sau încercare de a înșela; amăgire, păcăleală. – Prosti^1 + suf. -eală.

prosterna
PROSTERNÁ, prostérn, vb. I. Refl. A se pleca, a se înclina (până la pământ) în fața cuiva în semn de venerație, de umilință, de supunere etc. [Prez. ind. și: prosternez] – Din fr. prosterner.

prosternare
PROSTERNÁRE, prosternări, s.f. Acțiunea de a se prosterna și rezultatul ei; prosternație. – V. prosterna.

prosternatie
PROSTERNÁȚIE, prosternații, s.f. Prosternare. – Din fr. prosternation.

prostesc
PROSTÉSC, -EÁSCĂ, prostești, adj. 1. Care dă dovadă de prostie, de lipsă de logică sau de rațiune. 2. (Rar) De calitate inferioară, fără valoare, de rând. – Prost + suf. -esc.

prosteste
PROSTÉȘTE adv. Ca un prost; în mod prostesc. ♢ Expr. A râde prostește = a râde fără motiv sau atunci când nu trebuie. – Prost + suf. -ește.

prosti
PROSTÍ^1, prostesc, vb. IV. 1. Refl. (Despre oameni) A-și pierde puterea de gândire, inteligența, a deveni prost; a se tâmpi. ♦ (Fam.; despre oameni) A avea o comportare nenaturală, afectată, plină de mofturi, de pretenții; (fam.) a se fandosi, a se izmeni (1). ♦ Refl. și tranz. A-și pierde sau a face să-și piardă cumpătul, dreapta judecată; a (se) zăpăci. ♦ (Despre lucruri) A-și pierde din calități, din valoare, a nu mai corespunde scopului. 2. Tranz. (Fam.) A induce pe cineva în eroare, a-l duce cu vorba; a păcăli, a înșela. – Din prost.

PROSTÍ^2, prostesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A cerși. – Din sl. prostiti „a ierta”.

prostic
PROSTÍC, -Ă, prostici, -ce, adj. (Rar) Prostuț. – Prost + suf. -ic.

prosticel
PROSTICÉL, -EÁ, -ÍCĂ, prosticei, -ele, adj. Prostuț. – Prost + suf. -icel, -icea, -icică.

prostie
PROSTÍE, prostii, s.f. 1. Starea celui lipsit de inteligență sau de învățătură, starea omului prost; (concr.) faptă, comportare, vorbă care denotă o astfel de stare. 2. Vorbă, faptă sau lucru lipsite de seriozitate, de importanță; fleac; absurditate, inepție. – Prost + suf. -ie.

prostil
PROSTÍL, prostiluri, adj., s.n. (Edificiu antic) care are coloane numai pe fațada principală. – Din fr. prostyle.

prostime
PROSTÍME s.f. (Înv.) Oameni de rând; mulțime, norod, sărăcime, gloată. – Prost + suf. -ime.

prostire
PROSTÍRE^1, prostiri, s.f. Faptul de a (se) prosti^1. – V. prosti^1.

PROSTÍRE^2, prostiri, s.f. (Reg.) Cearșaf. – Din ucr. prostyralo.

prostit
PROSTÍT, -Ă, prostiți, -te, adj. 1. Care și-a pierdut facultățile intelectuale; îndobitocit. ♦ Ajuns sau adus într-o stare de uluială; uluit, zăpăcit, dezorientat. 2. Care a fost indus în eroare, amăgit. – V. prosti.

prostitua
PROSTITUÁ, prostituez, vb. I. Refl. și tranz. 1. A practica sau a face pe cineva să practice prostituția. 2. Fig. A (se) necinsti, a (se) pângări (printr-o întrebuințare nedemnă), a face să capete un aspect degradant. [Pr.: -tu-a] – Din fr. prostituer.

prostituare
PROSTITUÁRE, prostituări, s.f. Acțiunea de a (se) prostitua și rezultatul ei. [Pr.: -tu-a-] – V. prostitua.

prostituata
PROSTITUÁTĂ, prostituate, s.f. Femeie care practică prostituția; târfă. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. prostituée.

prostitutie
PROSTITÚȚIE s.f. Faptă (infracțională) comisă de femeia care practică relații sexuale cu diverse persoane pentru a-și procura mijloacele de existență. ♢ Casă de prostituție = bordel. ♦ Viață dusă de o prostituată. ♦ Fig. Înjosire, degradare. – Din fr. prostitution.

prostolan
PROSTOLÁN, -Ă, prostolani, -e, adj. (Fam.; adesea substantivat) Prostănac. – Prost + suf. -olan.

prostovan
PROSTOVÁN, -Ă, prostovani, -e, adj. (Pop. și fam.; adesea substantivat) Prostănac. – Prost + suf. -ovan.

prostovol
PROSTOVÓL, prostovoale, s.n. Unealtă de pescuit formată dintr-o plasă conică, prevăzută la marginea exterioară cu greutăți de plumb care o trag la fundul apei și o strâng, formând în apă un sac în care e prins peștele; năpastă. [Pl. și: prostovoluri] – Cf. scr. p r o s t r i c a.

prostrat
PROSTRÁT, -Ă, prostrați, -te, adj. (Rar) 1. (Despre tulpinile plantelor) Care crește culcat la pământ. 2. Fig. Lipsit de energie morală. – Din lat. prostratus, fr. prostré.

prostratie
PROSTRÁȚIE s.f. Stare (patologică) de indiferență totală față de lumea înconjurătoare, cauzată de o slăbire extremă a forței fizice și psihice; imposibilitate de a reacționa la excitațiile externe; apatie. – Din lat. prostratio, -onis, fr. prostration.

prostulet
PROSTULÉȚ, prostuleți, adj. Prostuț. – Prost + suf. -uleț.

prostut
PROSTÚȚ, -Ă, prostuți, -e, adj. (Adesea substantivat) Diminutiv al lui prost; prosticel, prostic. – Prost + suf. -uț.

protactiniu
PROTACTÍNIU s.n. Element chimic metalic, alb-cenușiu, strălucitor, radioactiv, izotop al uraniului. – Din fr. protactinium, germ. Protaktinium.

protagonist
PROTAGONÍST, -Ă, protagoniști, -ste, s.m. și f. 1. Persoană care joacă rolul principal într-o piesă de teatru, într-o operă, într-un film; p. gener. erou, personaj principal. 2. Reprezentant de frunte al unei mișcări, al unei teorii etc.; promotor, inițiator; cap, fruntaș. – Din fr. protagoniste.

protal
PROTÁL, protale, s.n. (Bot.) Lamă verde de forma unei frunze, rezultată din germinarea sporilor de criptogame vasculare. – Din fr. prothalle.

protamina
PROTAMÍNĂ, protamine, s.f. Proteină (specifică peștilor) care conține în proporție mare aminoacizi. – Din fr. protamine.

protanopie
PROTANOPÍE, protanopii, s.f. (Med.) Incapacitate a ochiului de a vedea culoarea roșie. V. d a l t o n i s m. – Din fr. protanopie, engl. protanopia.

protargol
PROTARGÓL s.n. Antiseptic sub formă de pulbere fină, galbenă sau galbenă-brună, format din azotat de argint și o soluție alcalină de proteine, folosit în tratamentul mucoaselor, la guturai, la boli de ochi etc. – Din germ. Protargol.

protaza
PROTÁZĂ, protaze, s.f. 1. Partea întâi a unei perioade condiționale, care cuprinde grupa propozițiilor secundare și care îndreaptă atenția cititorului asupra consecințelor care se enunță în apodoză. 2. Partea de la început a unei drame antice, care cuprindea expunerea subiectului. – Din fr. protase. Cf. lat. p r o t a s i s.

proteaza
PROTEÁZĂ, proteaze, s.f. (Chim.) Enzimă care catalizează descompunerea peptidelor din aminoacizi. [Pr.: -te-a-] – Din fr. protéase.

protector
PROTECTÓR, -OÁRE, protectori, -oare, adj. 1. (Adesea substantivat) Care apără, care păzește sau ferește pe cineva sau ceva; care favorizează pe cineva sau ceva. ♦ (Despre atitudini sau comportări) Binevoitor, condescendent. 2. (Despre state) Care exercită un protectorat asupra unei țări, unui teritoriu. [Acc. și: protéctor] – Din lat. protector, -oris, fr. protecteur.

protectorat
PROTECTORÁT, protectorate, s.n. Formă de dependență politică a unui stat față de altul în virtutea unei convenții conform căreia statul protector conduce politica externă a statului protejat, acesta păstrându-și autonomia internă; conducere exercitată de statul protector. ♦ Teritoriu sau țară caracterizate printr-o astfel de formă de dependență. – Din fr. protectorat.

protectie
PROTÉCȚIE, protecții, s.f. 1. Faptul de a proteja, de a ocroti, de a apăra; ansamblu de măsuri care protejează; persoană, instituție etc. care protejează; dispozitiv, sistem tehnic etc. care servește la protejare. ♢ Protecția muncii = ansamblu de măsuri luate pentru ocrotirea vieții și a sănătății celor ce muncesc, pentru asigurarea desfășurării muncii în condițiile cele mai bune. ♢ Loc. adj. De protecție = protector. ♦ Sprijin, ajutor dat cuiva de o persoană influentă pentru obținerea unui avantaj; p. ext. persoană care acordă acest sprijin. 2. (Înv.) Protectorat. – Din lat. protectio, -onis, fr. protection.

protectionism
PROTECȚIONÍSM s.n. Politică economică a unui stat, care urmărește protejarea temporară, parțială sau totală a industriei și a agriculturii indigene prin aplicarea unui regim vamal cu tarife ridicate la mărfurile de import, prin restricții valutare etc. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. protectionnisme.

protectionist
PROTECȚIONÍST, -Ă, protecționiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține protecționismului, privitor la protecționism; care aplică protecționismul. 2. S.m. și f. Adept al protecționismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. protectionniste.

protege
PROTÉGE vb. III v. proteja.

protegui
PROTEGUÍ, proteguiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A proteja. – Protege + suf. -ui.

proteguire
PROTEGUÍRE, proteguiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a protegui și rezultatul ei; protejare. – V. protegui.

proteguitor
PROTEGUITÓR, -OÁRE, proteguitori, -oare, adj. (Rar) Protector. [Pr.: -gu-i-] – Protegui + suf. -tor.

proteic
PROTÉIC, -Ă, proteici, -ce, adj. 1. Cu caracter schimbător, variabil. ♦ (Despre unele substanțe) Care își schimbă necontenit forma; nestatornic. 2. (Biol.) Care se referă la protide sau la proteine, care aparține protidei sau proteinei. [Pr.: -te-ic] – Din fr. protéique.

proteida
PROTEÍDĂ, proteide, s.f. (Biol.) Substanță chimică naturală formată prin combinarea unor proteine cu substanțe neproteice. – Din fr. protéide.

proteiform
PROTEIFÓRM, -Ă, proteiformi, -e, adj. Cu formă variabilă. [Pr.: -te-i-] – Din fr. protéiforme.

proteina
PROTEÍNĂ, proteine, s.f. Substanță organică alcătuită din carbon, hidrogen, oxigen, azot, sulf etc., care intră în componența protoplasmei celulelor animale și vegetale, îndeplinind în organism funcții variate fundamentale. – Din fr. protéine.

proteinemie
PROTEINEMÍE s.f. (Med.) Prezență a proteinelor în sânge; cantitate de proteine prezentă în sânge. [Pr.: -te-i-] – Din fr. protéinémie.

proteinic
PROTEÍNIC, -Ă, proteinici, -ce, adj. Care aparține proteinei, privitor la proteină, de proteină. – Proteină + suf. -ic.

proteinograma
PROTEINOGRÁMĂ, proteinograme, s.f. (Med.) Examen de laborator care determină prezența, cantitatea proteinelor din sânge; (concr.) buletin care conține rezultatul unui astfel de examen de laborator. [Pr.: -te-i-] – Din fr. protéinogramme.

proteinoterapie
PROTEINOTERAPÍE s.f. Tratament care constă în injectarea în organism a unor proteine în scopul stimulării proceselor biologice de apărare împotriva infecțiilor. [Pr.: -te-i-] – Din fr. protéinothérapie.

proteinurie
PROTEINURÍE, proteinurii, s.f. (Med.) Albuminurie. [Pr.: -te-i-] – Din fr. protéinurie.

proteism
PROTEÍSM s.n. (Livr.) Comportare de Proteu; p. ext. tendința de a lua forme diferite. – Din fr. protéisme.

proteja
PROTEJÁ, protejez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) apăra de acțiuni dăunătoare, de un pericol; a (se) păzi, a (se) feri. 2. Tranz. A ocroti, a sprijini, a ajuta pe cineva, înlesnindu-i reușita prin recomandări, sprijin material sau moral etc. ♦ A favoriza, a părtini; a încuraja. [Var.: (înv.) protége vb. III] – Din fr. protéger, lat. protegere.

protejare
PROTEJÁRE, protejări, s.f. Acțiunea de a (se) proteja și rezultatul ei; ocrotire, apărare; favorizare. – V. proteja.

protejat
PROTEJÁT, -Ă, protejați, -te, adj. (Adesea substantivat) 1. Care se bucură de protecția cuiva; ocrotit, apărat, păzit; favorizat. 2. (Despre sisteme tehnice, instalații etc.) Înzestrat cu un sistem de protecție. – V. proteja.

proteolitic
PROTEOLÍTIC, -Ă, proteolitici, -ce, adj. (Med.) Referitor la proteoliză, de proteoliză. [Pr.: -te-o-] – Din fr. protéolitique.

proteoliza
PROTEOLÍZĂ, proteolize, s.f. (Med.) Descompunere și degradare a proteinelor. [Pr.: -te-o-] – Din fr. protéolyse.

proteroginie
PROTEROGINÍE s.f. (Rar) 1. (Bot.) Protoginie (1). 2. (Zool.) Protoginie (2). – Din fr. protérogynie.

proterozoic
PROTEROZÓIC, -Ă, proterozoici, -ce, subst., adj. (Geol.) Algonchian. [Pr.: -zo-ic] – Din fr. protérozoïque, engl. proterozoic.

protest
PROTÉST, proteste, s.n. 1. Faptul de a protesta; manifestare energică împotriva unei acțiuni considerate ca nejustă; opoziție hotărâtă; (concr.) act scris prin care se exprimă o asemenea manifestare; protestație. ♢ Notă de protest = act prin care un guvern dezaprobă un act săvârșit de guvernul altei țări și considerat contrar tratatelor sau normelor de drept internațional. 2. Act public prin care organele judecătorești constată neplata la scadență a unei polițe. – Din protesta (derivat regresiv).

protesta
PROTESTÁ, protestez, vb. I. 1. Intranz. A manifesta o împotrivire energică și fățișă față de ceva, a-și exprima dezaprobarea împotriva unui fapt, a unei hotărâri, a unei măsuri etc. considerate nejuste. ♦ A contesta. 2. Tranz. A stabili pe cale judiciară că o poliță nu a fost achitată la scadență. – Din fr. protester.

protestant
PROTESTÁNT, -Ă, protestanți, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al protestantismului; reformat. 2. Adj. Care ține de protestantism, privitor la protestantism. – Din fr. protestant.

protestantism
PROTESTANTÍSM s.n. Denumire generală a confesiunilor religioase creștine care s-au rupt de catolicism prin mișcarea Reformei din sec. XVI. ♦ Totalitatea popoarelor protestante. – Din fr. protestantisme.

protestare
PROTESTÁRE, protestări, s.f. Acțiunea de a protesta și rezultatul ei. – V. protesta.

protestatar
PROTESTATÁR, -Ă, protestatari, -e, adj. Care indică sau conține un protest; de protest. ♦ (Adesea substantivat) Care protestează într-o împrejurare oarecare, care aderă la o acțiune de protest. – Din fr. protestataire.

protestatie
PROTESTÁȚIE, protestații, s.f. (Înv.) Protest (1). – Din lat. protestatio, fr. protestation.

protetic
PROTÉTIC, -Ă, protetici, -ce, adj. 1. (Med.) Care ține de proteză (1), privitor la proteză (1). 2. (Fon.; despre sunete) Care se adaugă la începutul unui cuvânt, fără a-i schimba înțelesul. – Din fr. prothétique.

proteu
PROTÉU, protei, s.m. 1. (Livr.) Om nestatornic, care își schimbă mereu ideile, părerile. 2. (Și în sintagma proteu de peșteră) Batracian care trăiește în unele peșteri (Proteus anguinus). 3. Bacterie polimorfă foarte mobilă, care conține elemente baciliare (Proteus). – Din fr. protée.

proteza
PROTÉZĂ, proteze, s.f. 1. Aparat sau piesă medicală care înlocuiește un organ, un membru, o parte dintr-un membru amputat sau un conduct natural al corpului omenesc ori pe care se fixează o dantură falsă. ♦ Operație chirurgicală prin care se înlocuiește un organ, un membru al corpului etc. printr-o proteză (1). 2. (Fon.) Apariție accidentală a unei vocale la începutul unui cuvânt care începe cu o consoană, fără a se schimba înțelesul cuvântului. – Din fr. prothèse.

protida
PROTÍDĂ, protide, s.f. (Mai ales la pl.) Substanță organică azotată care, prin desfacere hidrolitică, eliberează aminoacizi. – Din fr. protide.

protidic
PROTÍDIC, -Ă, protidici, -ce, adj. Care conține protide, de protide. – Din fr. protidique.

protipenda
PROTIPENDÁ s.f. v. protipendadă.

protipendada
PROTIPENDÁDĂ s.f. Marea boierime, care se bucura, în evul mediu, de privilegii speciale; p. ext. elită socială. [Var.: (înv.) protipendá s.f.] – Din ngr. próti pendádha.

protipendist
PROTIPENDÍST, -Ă, protipendiști, -ste, s.m. și f. (Înv.) Boier care făcea parte din protipendadă. – Protipenda + suf. -ist.

protist
PROTÍST, protiste, s.n. Microorganism unicelular. – Din fr. protiste.

protistologie
PROTISTOLOGÍE s.f. Studiul protistelor. – Din fr. protistologie.

protiu
PRÓTIU s.n. (Chim.) Hidrogen ușor. – Din fr., engl. protium.

protivnic
PROTÍVNIC, -Ă adj. v. potrivnic.

protivnicie
PROTIVNICÍE s.f. v. potrivnicie.

proto
PROTO- Element de compunere care înseamnă „primul”, „întâiul” și care servește la formarea unor substantive. – Din ngr. protos, fr. proto-.

protobiologie
PROTOBIOLOGÍE s.f. Ramură a biologiei care studiază formele de viață mai mici decât bacteriile. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. protobiologie.

protobitumen
PROTOBITÚMEN s.n. Bitumen în stare de formare, care reprezintă prima fază de transformare a materiei organice în țiței. – Din germ. Protobitumen.

protoblast
PROTOBLÁST, protoblaste, s.n. (Biol.) Celulă lipsită de membrană. – Din fr. protoblaste.

protobromura
PROTOBROMÚRĂ, protobromuri, s.f. (Chim.) Combinația cea mai săracă în brom pe care o substanță simplă o poate forma cu acesta. – Din fr. protobromure.

protocarburat
PROTOCARBURÁT, -Ă, protocarburați, -te, adj. (Chim.) Care formează o protocarbură; în stare de protocarbură. – Din fr. protocarburat.

protocarbura
PROTOCARBÚRĂ, protocarburi, s.f. (Chim.) Combinația cea mai săracă în carbon pe care o substanță simplă o poate forma cu acesta. – Din fr. protocarbure.

protoclorurat
PROTOCLORURÁT, -Ă, protoclorurați, -te, adj. (Chim.) Care formează o protoclorură; în stare de protoclorură. – Din fr. protocloruré.

protoclorura
PROTOCLORÚRĂ, protocloruri, s.f. (Chim.) Combinația cea mai săracă în clor pe care o substanță simplă o poate forma cu acesta. – Din fr. protochlorure.

protocol
PROTOCÓL, protocoale, s.n. 1. Act, document în care sunt consemnate rezoluțiile unei adunări, ale unor dezbateri, ale unei conferințe internaționale; document diplomatic cu valoarea unui acord internațional, care cuprinde hotărârile luate la o conferință internațională. 2. (Înv. și reg.) Formular oficial folosit pentru acte publice; p. ext. registru, catastif. 3. (La sg.) Totalitatea formelor și a practicilor de ceremonial care se aplică la festivități oficiale în relațiile diplomatice; serviciu însărcinat cu organizarea oficială a ceremonialului. ♦ P. gener. Reguli (de conduită) care trebuie respectate în societate. – Din fr. protocole, germ. Protokoll.

protocolar
PROTOCOLÁR, -Ă, protocolari, -e, adj. Care ține de protocol, potrivit protocolului; (despre oameni) ceremonios. – Din fr. protocolaire.

protocordat
PROTOCORDÁT, protocordate, s.n. (La pl.) Încrengătură de animale marine care prezintă notocord și fante branhiale persistente în timpul întregii vieți a individului (Protocordata); (și la sg.) animal din această încrengătură. – Din fr. protochordés.

protocronie
PROTOCRONÍE s.f. Protocronism. – Din protocronism (după sincronie).

protocronism
PROTOCRONÍSM s.n. Curent de idei preocupat să pună în valoare elementele de prioritate în afirmarea unei idei, a unei teme etc. în istoria culturii (la nivel universal). – Proto- + [sin]cronism.

protocronist
PROTOCRONÍST, -Ă, protocroniști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al protocronismului. – Protocronie + suf. -ist.

protodiacon
PROTODIÁCON, protodiaconi, s.m. (Înv.) Arhidiacon. [Pr.: -di-a-] – Din sl. protodijakonŭ, ngr. proto-dhiákonos.

protodoric
PROTODÓRIC, -Ă, protodorici, -ce, adj. Care aparține doricului primar din sec. VII-VI a. Cr. – Din fr. protodorique.

protofit
PROTOFÍT, protofite, s.n. Organism vegetal unicelular primitiv din care a evoluat regnul vegetal. – Din fr. protophyte.

protogin
PROTOGÍN, -Ă, protogini, -e, adj., s.f. 1. Adj. (Bot., despre flori hermafrodite) Al cărui pistil se dezvoltă înaintea staminelor. 2. S.f. (Geol.) Rocă granitică cu structură de șist. – Din fr. protogyne.

protoginie
PROTOGINÍE s.f. 1. (Bot.; la flori hermafrodite) Dezvoltare a pistilului înaintea staminelor; (rar) proteroginie (1). 2. (Zool.) Organism hermafrodit care produce inițial ovule, apoi spermatozoizi; (rar) proteroginie (2). – Din fr. protogynie.

protoiereu
PROTOIERÉU, protoierei, s.m. Protopop. [Pr.: -to-ie-] – Din ngr. protoieréfs.

protoierie
PROTOIERÍE, protoierii, s.f. Protopopie. [Pr.: -to-ie-] – Protoiereu + suf. -ie.

protoiodura
PROTOIODÚRĂ, protoioduri, s.f. (Chim.) Combinația cea mai săracă în iod pe care o substanță simplă o poate forma cu acesta. [Pr.: -to-io-] – Din fr. protoiodure.

protoistoric
PROTOISTÓRIC, -Ă, protoistorici, -ce, adj. Care aparține protoistoriei, privitor la protoistorie. [Pr.: -to-is-] – Din fr. protohistorique.

protoistorie
PROTOISTÓRIE s.f. Perioadă intermediară între preistorie și istorie, corespunzând epocii fierului. [Pr.: -to-is-] – Din fr. protohistoire (după istorie).

protoma
PROTÓMĂ, protome, s.f. (Arheol.) Bust al unui om sau al unui animal care împodobea, în antichitate, un obiect de metal sau de ceramică. – Din fr. protomé, engl. protoma.

proton
PROTÓN, protoni, s.m. Particulă elementară stabilă cu sarcină electrică pozitivă, care constituie nucleul atomului de hidrogen. – Din fr. proton.

protonema
PROTONÉMĂ, protoneme, s.f. (Bot.) Formație verde reprezentând stadiul inițial de dezvoltare a gametofitului. – Din fr. protonéma.

protonic
PROTÓNIC^1, -Ă, protonici, -ce, adj. (Despre sunete și silabe) Care se găsește înaintea silabei accentuate. – Din fr. protonique.

PROTÓNIC^2, -Ă, protonici, -ce, adj. Care ține de protoni, privitor la protoni. – Din fr. protonique.

protonotar
PROTONOTÁR, protonotari, s.m. Prelat de la curtea papală însărcinat cu înregistrarea și expedierea actelor pontificale. – Din lat. protonotarius, fr. protonotaire.

protonotariat
PROTONOTARIÁT, protonotariate, s.n. Funcția și demnitatea de protonotar. [Pr.: -ri-at] – Din it. protonotariato.

protoplasmatic
PROTOPLASMÁTIC, -Ă, protoplasmatici, -ce, adj. Protoplasmic. – Din germ. protoplasmatisch.

protoplasma
PROTOPLÁSMĂ s.f. (Biol.) Substanță albuminoidă complexă având aspectul unei mase vâscoase, incolore, semifluide, care alcătuiește baza celulei vii. – Din fr. protoplasma.

protoplasmic
PROTOPLÁSMIC, -Ă, protoplasmici, -ce, adj. Care ține de protoplasmă, privitor la protoplasmă; compus din protoplasmă; protoplasmatic. – Din fr. protoplasmique.

protoplast
PROTOPLÁST, protoplaste, s.n. (Biol.) (Parte din) protoplasmă. – Din fr. protoplaste.

protoplastic
PROTOPLÁSTIC, -Ă, protoplastici, -ce, adj. (Biol.) Protoplasmatic. – Protoplast + suf. -ic.

protopop
PROTOPÓP, protopopi, s.m. Preot care îndeplinește funcția de inspector al bisericilor și al preoților dintr-un teritoriu determinat; protoiereu, protoprezbiter. [Var.: (pop.) potropóp s.m.] – Din sl. protopopŭ.

protopopeasa
PROTOPOPEÁSĂ, protopopese, s.f. Soția unui protopop; protopopoaie, protoprezbiteră. [Var.: (pop.) potropopeásă s.f.] – Protopop + suf. -easă.

protopopesc
PROTOPOPÉSC, -EÁSCĂ, protopopești, adj. Care aparține protopopului, privitor la protopop. – Protopop + suf. -esc.

protopopiat
PROTOPOPIÁT, protopopiate, s.n. (Rar) Protopopie. [Pr.: -pi-at] – Protopopie + suf. -at.

protopopie
PROTOPOPÍE, protopopii, s.f. 1. Rangul sau funcția de protopop; protoierie, protopopiat. 2. Teritoriu aflat sub jurisdicția unui protopop; protoierie, protopopiat. ♦ Reședința unui protopop; protoierie, protopopiat. – Protopop + suf. -ie.

protopopoaie
PROTOPOPOÁIE, protopopoaie, s.f. (Rar) Protopopeasă. [Pr.: -poa-ie] – Protopop + suf. -oaie.

protoprezbiter
PROTOPREZBÍTER, protoprezbiteri, s.m. Protopop. – Din ngr. protopresvíteros.

protoprezbitera
PROTOPREZBÍTERĂ, protoprezbitere, s.f. Protopopeasă. – Protoprezbiter + suf. -ă.

protopsalt
PROTOPSÁLT, protopsalți, s.m. (Înv.) Prim cântăreț la o biserică. – Din ngr. protopsáltis.

protorace
PROTORÁCE, protorace, s.n. (Entom.) Primul segment al toracelui la insecte. [Var.: protórax s.n.] – Din fr. protorax (după torace).

protorax
PROTÓRAX s.n. v. protorace.

protoromana
PROTOROMẤNĂ s.f. (Lingv.) Româna comună. – Proto- + română.

protos
PRÓTOS s.m. invar. (Înv.; la jocurile de cărți) Cel care are dreptul să deschidă jocul. – Din ngr. prótos.

protosinghel
PROTOSÍNGHEL, protosingheli, s.m. Grad monahal superior singhelului și inferior arhimandritului; monah care are acest grad. – Din ngr. protosínghellos.

protostea
PROTOSTEÁ, protestele, s.f. (Astron.) Stea în fază de formare. – Proto- + stea (după engl. protostar).

protosulfura
PROTOSULFÚRĂ, protosulfuri, s.f. (Chim.) Combinația cea mai săracă în sulf pe care o substanță simplă o poate forma cu acesta. – Din fr. protosulfure.

prototip
PROTOTÍP, prototipuri, s.n. 1. Model care reprezintă tipul original după care se efectuează sau se realizează ceva; prim exemplar de probă dintr-un lot de piese, de mașini etc. care urmează să se execute în serie. 2. Exemplar ilustrativ, model (desăvârșit), tip. – Din fr. prototype.

prototipic
PROTOTÍPIC, -Ă, prototipici, -ce, adj. (Rar) Care aparține unui prototip. – Din fr. prototypique.

protoxid
PROTOXÍD, protoxizi, s.m. Oxidul cel mai puțin oxigenat al unui element. – Din fr. protoxyde.

protozoar
PROTOZOÁR, protozoare, s.n. (La pl.) Încrengătură de animale microscopice inferioare unicelulare, cu cea mai simplă structură anatomică; (și la sg.) animal care face parte din această încrengătură. [Pr.: -zo-ar] – Din fr. protozoaire.

protozoologie
PROTOZOOLOGÍE s.f. Ramură a zoologiei care studiază organismele unicelulare. [Pr.: -zo-o-] – Din fr. protozoologie, engl. protozoology.

protrombina
PROTROMBÍNĂ, protrombine, s.f. (Biol.) Substanță inactivă din sânge care se transformă în trombină. – Din fr. prothrombine, engl. prothrombin.

protuberant
PROTUBERÁNT, -Ă, protuberanți, -te, adj. Care constituie o protuberanță. – Din fr. protubérant.

protuberanta
PROTUBERÁNȚĂ, protuberanțe, s.f. 1. Parte a unui obiect, a unui organ etc. ieșită în relief; proeminență, ieșitură. 2. Nor de gaz incandescent care apare pe fondul coroanei solare în forma unor limbi de foc. – Din fr. protubérance.

protura
PROTÚRĂ, proture, s.f. (La pl.) Ordin de insecte inferioare, fără aripi, antene și ochi, cu rudimente de picioare și cu armătură bucală pentru supt și mestecat; (și la sg.) insectă din acest ordin. – Din fr. protoures.

protap
PROȚÁP, proțapuri, s.n. 1. Prăjină groasă de lemn, bifurcată la un capăt, care se fixează la dricul carului și de care se prinde jugul; rudă. 2. Prăjină cu vârful despicat, în care se înfigea în trecut o reclamație prezentată domnitorului, pe deasupra capetelor mulțimii. ♢ Expr. A umbla cu jalba în proțap = a protesta, a reclama; a cere cu insistență ceva. 3. Prăjină despicată la un capăt, cu care se culeg fructele, cu care se prind racii etc. ♦ Fiecare dintre cele două bețe, despicate în formă de furcă și înfipte în pământ, lângă jar, între care se fixează peștele întreg pentru a se frige. 4. Pârghie la moara de vânt sau la fântână. – Din sl. procĕpŭ, bg. procep.

protapeala
PROȚĂPEÁLĂ, proțăpeli, s.f. (Fam.) Faptul de a (se) proțăpi. – Proțăpi + suf. -eală.

protapel
PROȚĂPÉL, proțăpele, s.n. (Pop.) Diminutiv al lui proțap. – Proțap + suf. -el.

protapi
PROȚĂPÍ, proțăpesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) sprijini, a (se) propti, a (se) ține cu putere. 2. Tranz. și refl. A (se) înțepeni, a (se) fixa. 3. (Fam.) A se opri (provocator, cu îndrăzneală etc.) în fața cuiva; fig. a se îngâmfa, a-și da importanță. – Din proțap.

protapire
PROȚĂPÍRE, proțăpiri, s.f. Acțiunea de a (se) proțăpi și rezultatul ei. – V. proțăpi.

protapit
PROȚĂPÍT, -Ă, proțăpiți, -te, adj. (Fam.) 1. Care este fixat; nemișcat, țeapăn. ♦ Fig. (Despre oameni) Sigur de sine; îngâmfat. 2. (Despre gură) Căscat, înțepenit. – V. proțăpi.

protent
PROȚÉNT s.n. v. procent.

protes
PROȚÉS s.n. v. proces.

proudhonism
PROUDHONÍSM s.n. Doctrină inițiată de Pierre Joseph Proudhon, care preconiza menținerea și întărirea micii proprietăți. [Pr.: prudonism] – Din fr. proudhonisme.

proudhonist
PROUDHONÍST, -Ă, proudhoniști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al proudhonismului. [Pr.: prudonist] – Din fr. proudhoniste.

prour
PRÓUR s.n. (Pop.) Timpul zilei (dis-de-dimineață) când pleacă oile la pășune. ♢ Expr. În prour de... = la începutul zilei; p. ext. la începutul unui anotimp. [Var.: próor s.n.] – Et. nec.

prova
PRÓVĂ s.f. v. proră.

provedea
PROVEDEÁ, provắd, vb. II. Tranz. (Înv.) A înzestra pe cineva sau ceva cu cele necesare; a prevedea. – Din it. provvedere.

proveditor
PROVEDITÓR, proveditori, s.m. Funcționar public al vechii republici venețiene însărcinat cu conducerea sau cu inspectarea unei flote, a unei provincii. – Din it. provveditore, fr. provéditeur.

proveni
PROVENÍ, provín, vb. IV. Intranz. A se trage, a lua naștere, a rezulta din ceva sau de undeva, a-și avea obârșia, originea, proveniența din... – Din fr. provenir.

provenienta
PROVENIÉNȚĂ, proveniențe, s.f. Loc de unde vine sau provine ceva; origine, obârșie, provenire. [Pr.: -ni-en-. – Var.: (înv.) provenínță s.f.] – Din fr. provenance, it. provenienza.

proveninta
PROVENÍNȚĂ s.f. v. proveniență.

provenire
PROVENÍRE, proveniri, s.f. (Rar) Proveniență. – V. proveni.

provensal
PROVENSÁL, -Ă, provensali, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază din Provence sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține regiunii Provence sau populației ei, privitor la Provence sau la populația ei, originar din Provence. ♦ (Substantivat, f.) Limbă romanică vorbită de provensali (1); p. ext. limbă romanică vorbită în mai multe provincii din sudul Franței. [Var.: (înv.) provențál, -ă s.m. și f., adj.] – Din fr. provençal.

provental
PROVENȚÁL, -Ă s.m. și f., adj. v. provensal.

proverb
PROVÉRB, proverbe, s.n. 1. Învățătură morală populară născută din experiență, exprimată printr-o formulă eliptică sugestivă, de obicei metaforică, ritmică sau rimată; zicală, zicătoare, parimie. 2. (Franțuzism) Operă dramatică scurtă, al cărei conținut ilustrează un proverb (1). – Din lat. proverbium, fr. proverbe.

proverbial
PROVERBIÁL, -Ă, proverbiali, -e, adj. 1. Care ține de proverb (1), privitor la proverb; cu caracter de proverb. 2. Care este la fel de cunoscut ca un proverb; despre care s-a dus vestea; de pomină. [Pr.: -bi-al] – Din fr. proverbial.

proviant
PROVIÁNT, provianturi, s.n. (Înv.) Provizii, alimente (pentru armată). [Pr.: -vi-ant] – Din pol. prowiant, rus. proviant, germ. Proviant.

providenta
PROVIDÉNȚĂ s.f. (În concepțiile religioase) Înțelepciune supremă a divinității în conducerea lumii. ♦ (Art.) Divinitatea, dumnezeirea, Dumnezeu. ♦ Grijă, milă, îndurare ca atribute ale divinității. ♦ Fig. (Rar) Persoană sau împrejurare miraculoasă care contribuie la salvarea sau la fericirea cuiva. – Din lat. providentia, fr. providence.

providential
PROVIDENȚIÁL, -Ă, providențiali, -e, adj. Dat, trimis de providență; p. ext. care apare la momentul potrivit, printr-o întâmplare favorabilă ieșită din comun; excepțional, deosebit. [Pr.: -ți-al] – Din fr. providentiel.

providentialism
PROVIDENȚIALÍSM s.n. Concepție bazată pe credința în providență. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. providentialisme.

providentialist
PROVIDENȚIALÍST, -Ă, providențialiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al providențialismului. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. providentialiste.

provincial
PROVINCIÁL, -Ă, provinciali, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care locuiește în provincie sau este originară de acolo; p. ext. persoană cu apucături sau cu deprinderi stângace, naive. 2. Adj. Care aparține provinciei, privitor la provincie; propriu provinciei și locuitorilor ei; care se găsesc în provincie; provincialist. [Pr.: -ci-al. – Var.: (înv.) provințiál, -ă s.m. și f., adj.] – Din lat. provincialis, fr. provincial.

provincialism
PROVINCIALÍSM, provincialisme, s.n. 1. Cuvânt, expresie, locuțiune specifică unei provincii, care nu aparține limbii literare; p. ext. rostire caracteristică unei provincii; regionalism. 2. Atitudine, comportare etc. specifică unui provincial (1). [Pr.: -ci-a-. – Var.: (înv.) provințialísm s.n.] – Din fr. provincialisme.

provincialist
PROVINCIALÍST, -Ă, provincialiști, -ste, adj. (Rar) Provincial. [Pr.: -ci-a-] – Provincial + suf. -ist.

provincializa
PROVINCIALIZÁ, provincializez, vb. I. Refl. și tranz. A căpăta sau a face să capete trăsături specifice provincialilor (1). [Pr.: -ci-a-] – Provincial + suf. -iza.

provincializare
PROVINCIALIZÁRE, provincializări, s.f. Acțiunea de a (se) provincializa. [Pr.: -ci-a-] – V. provincializa.

provincializat
PROVINCIALIZÁT, -Ă, provincializați, -te, adj. Care a dobândit trăsături specifice provincialilor (1). – V. provincializa.

provincie
PROVÍNCIE, provincii, s.f. 1. Unitate geografică sau administrativă dintr-o țară; regiune, ținut. ♦ Teritoriu sau localitate dintr-o țară situate în afara capitalei. 2. Teritoriu cucerit de romani în afara Italiei și supus legilor și organizării romane. [Var.: (înv.) provínție s.f.] – Din lat. provincia, fr. province.

provincioara
PROVINCIOÁRĂ, provincioare, s.f. (Rar) Diminutiv al lui provincie. [Pr.: -ci-oa-] – Provincie + suf. -ioară.

provintial
PROVINȚIÁL, -Ă s.m. și f., adj. v. provincial.

provintialism
PROVINȚIALÍSM s.n. v. provincialism.

provintie
PROVÍNȚIE s.f. v. provincie.

provitamina
PROVITAMÍNĂ, provitamine, s.f. Substanță inactivă din alimente, activată de organism și transformată în vitamină. – Din fr. provitamine.

provizie
PROVÍZIE, provizii, s.f. Rezervă de produse (mai ales alimentare) necesare cuiva sau undeva pentru o anumită perioadă de timp. – Din fr. provision, lat. provisio, germ. Provision.

provizion
PROVIZIÓN, provizioane, s.n. Remunerație procentuală dată celui care a mijlocit o afacere comercială; comision, remiză. [Pr.: -zi-on] – Din germ. Provision.

provizorat
PROVIZORÁT, provizorate, s.n. Stare a ceea ce este provizoriu; fapt, situație provizorie; timp cât cineva sau ceva este provizoriu. – Din provizoriu.

provizoriu
PROVIZÓRIU, -IE, provizorii, adj. (Adesea adverbial) Care durează sau este destinat să dureze un timp limitat, după care urmează să fie înlocuit; temporar, vremelnic, tranzitoriu. ♦ (Substantivat, n.; înv.) Provizorat. – Din lat. provisorius, fr. provisoire.

provoca
PROVOCÁ, provóc, vb. I. Tranz. 1. A ațâța, a întărâta, a incita pe cineva (sfidându-l); spec. (Jur.) a aduce pe cineva (prin acte de violență, lezarea demnității sau alte fapte ilicite) într-o stare de surescitare favorabilă comiterii unei infracțiuni. 2. A avea drept urmare; a determina, a constitui, a cauza, a prilejui, a pricinui. ♦ Spec. A produce intenționat un eveniment, un proces, un fenomen; a stârni. 3. A chema, a invita pe cineva să participe la o competiție, la o întrecere. – Din fr. provoquer, lat. provocare.

provocant
PROVOCÁNT, -Ă, provocanți, -te, adj. (Rar) Care provoacă, produce ceva. – Din fr. provocant.

provocare
PROVOCÁRE, provocări, s.f. Acțiunea de a provoca și rezultatul ei; provocație. – V. provoca.

provocator
PROVOCATÓR, -OÁRE, provocatori, -oare, adj. Care provoacă, întărâtă, ațâță, incită, atacă; care atrage atenția asupra sa prin ținută, extravaganță, impertinență, obrăznicie; sfidător, obraznic. ♦ (Substantivat) Persoană care instigă la producerea unui act reprobabil. ♦ Care constituie cauza a ceva, care determină, care pricinuiește ceva. [Var.: (pop.) provocătór, -oáre adj.] – Din fr. provocateur.

provocatie
PROVOCÁȚIE, provocații, s.f. (Rar) Provocare. – Din fr. provocation, lat. provoctio.

provocator
PROVOCĂTÓR, -OÁRE adj. v. provocator.

proxenet
PROXENÉT, -Ă, proxeneți, -te, s.m. și f. Persoană care mijlocește prostituția, care îndeamnă sau constrânge pe cineva să practice prostituția (pentru a trage foloase materiale personale); codoș. – Din fr. proxénète.

proxenetism
PROXENETÍSM s.n. Ocupația proxenetului; faptul de a trage foloase materiale din practicarea prostituției altuia. – Din fr. proxénétisme.

proxim
PRÓXIM, -Ă, proximi, -e, adj. (Livr.) Cel mai apropiat (în timp sau în spațiu). ♢ (Log.; în sintagma) Gen proxim = primul termen relevant al unei definiții, cel mai apropiat ca sens de noțiunea de definit. – Din lat. proximus.

proximitate
PROXIMITÁTE s.f. (Livr.) Apropiere imediată (în spațiu sau în timp); vecinătate. – Din lat. proximitas, -atis, fr. proximité.

prozaic
PROZÁIC, -Ă, prozaici, -ce, adj. (Despre opere literare, stil etc.) Lipsit de calități artistice, de valoare stilistică; p. ext. banal, comun, plat. [Pr.: -za-ic] – Din fr. prosaïque, lat. prosaicus.

prozaicitate
PROZAICITÁTE s.f. (Rar) Prozaism. [Pr.: -za-i-] – Prozaic + suf. -itate.

prozaism
PROZAÍSM s.n. Însușire a ceea ce este prozaic; p. ext. platitudine, banalitate. – Din fr. prosaïsme.

prozaist
PROZAÍST, prozaiști, s.m. (Rar) Prozator. – Din germ. Prosaist, engl. prosaist.

prozaiza
PROZAIZÁ, prozaizez, vb. I. Tranz. (Rar) A face să devină prozaic. [Pr.: -za-i-] – Din fr. prosaïser.

prozaizare
PROZAIZÁRE, prozaizări, s.f. Acțiunea de a prozaiza. [Pr.: -za-i-] – V. prozaiza.

prozator
PROZATÓR, -OÁRE, prozatori, -oare, s.m. și f. Autor de opere literare în proză, scriitor în proză. – Din fr. prosateur.

prozaurian
PROZAURIÁN, prozaurieni, s.m. (La pl.) Ordin de reptile primitive terestre și acvatice; (și la sg.) reptilă din acest ordin. [Pr.: -za-u-ri-an] – Din fr. prosauriens.

proza
PRÓZĂ, (rar, 2) proze, s.f. 1. Mod de exprimare care nu este supus regulilor de versificație; compunere literară care folosește acest mod de exprimare. 2. Totalitatea operelor în proză (1) ale unui scriitor, ale unui popor etc. 3. Fig. Lucruri comune, banale, vulgare, cotidiene, aparținând realității de fiecare zi. – Din fr. prose, lat. prosa.

prozelit
PROZELÍT, -Ă, prozeliți, -te, s.m. și f. Persoană convertită de curând la o credință, la o doctrină etc.; adept nou (și înflăcărat) al unei credințe, al unei doctrine etc. – Din fr. prosélyte, lat. proselytus.

prozelitic
PROZELÍTIC, -Ă, prozelitici, -ce, adj. (Rar) Care aparține prozeliților, privitor la prozeliți, caracteristic prozeliților. – Din fr. prosélytique.

prozelitism
PROZELITÍSM s.n. 1. Zel, râvnă, strădanie de a face prozeliți. 2. Devotament, atașament (la o credință, la o doctrină etc.) specific prozeliților. – Din fr. prosélytisme.

prozodem
PROZODÉM, prozodeme, s.n. (Livr.) Element prozodic (1) cu rol distinctiv. – Din fr. prosodème.

prozodic
PROZÓDIC, -Ă, prozodici, -ce, adj. Care aparține prozodiei, privitor la prozodie, de prozodie. – Din fr. prosodique.

prozodie
PROZODÍE s.f. 1. Parte a poeticii care studiază versificația și normele ei sub raportul structurii versurilor, al numărului accentelor sau lungimii silabelor versurilor. 2. (Înv.) Punctuație. – Din ngr. prosodía, fr. prosodie.

prozodist
PROZODÍST, -Ă, prozodiști, -ste, s.m. și f. (Rar) Cunoscător al prozodiei. – Din fr. prosodiste.

prozopopee
PROZOPOPÉE, prozopopei, s.f. Figură retorică prin care autorul pune să vorbească o persoană absentă, defunctă sau un personaj alegoric. [Var.: prosopopée s.f.] – Din fr. prosopopée, lat. prosopopeia.

prr
PRR interj. Cuvânt cu care sunt opriți cai din mers. – Onomatopee.

prubului
PRUBULUÍ vb. IV v. probălui.

prud
PRUD, -Ă, pruzi, -de, adj. (Franțuzism) Care simulează o atitudine virtuoasă, austeră. – Din fr. prude.

prudent
PRUDÉNT, -Ă, prudenți, -te, adj. Care se ferește de tot ce ar putea să-i producă un neajuns, să-l primejduiască; prevăzător, circumspect, precaut. – Din fr. prudent, lat. prudens, -ntis.

prudenta
PRUDÉNȚĂ s.f. Însușirea de a fi prudent; prevedere, precauție, circumspecție. – Din fr. prudence, lat. prudentia, it. prudenza.

prufni
PRUFNÍ, prufnesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A scoate sunete asemănătoare buhaiului. – Formație onomatopeică.

pruina
PRUÍNĂ s.f. Strat fin cu aspect ceros care acoperă ca o brumă suprafața unor fructe. – Din fr. pruine.

pruja
PRÚJĂ, pruji, s.f. (Reg.) Glumă; snoavă, anecdotă. – Din pruji (derivat regresiv).

pruji
PRUJÍ, prujesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A glumi; a spune anecdote, snoave. – Din ucr. pružyty „a încânta”.

prujitura
PRUJITÚRĂ, prujituri, s.f. (Reg.) Glumă; snoavă, anecdotă. – Pruji + suf. -tură.

prun
PRUN, pruni, s.m. Pom din familia rozaceelor, cu flori albe-verzui, cultivat pentru fructele sale comestibile (Prunus domestica). – Lat. prunus.

prunar
PRUNÁR^1, prunari, s.m. Insectă mică de culoare cafenie, acoperită cu peri moi, care atacă prunele și cireșele; firezar (Rhynchites cupreus) – Prună + suf. -ar.

PRUNÁR^2, prunari, s.m. Cultivator de pruni. – Prun + suf. -ar.

pruna
PRÚNĂ, prune, s.f. Fructul prunului, drupă de formă alungită, de culoare vânătă sau gălbuie, cu sâmbure mare. ♢ Expr. Parcă are prune în gură, se spune despre cineva care vorbește neclar, care pronunță cuvintele nedeslușit. – Lat. pruna.

prunarie
PRUNĂRÍE^1 s.f. Ocupația prunarului^2. – Prunar^2 + suf. -ie.

PRUNĂRÍE^2, prunării, s.f. Livadă sau grădină de pruni; prunet, pruniște, pruniș. – Prun + suf. -ărie.

prunc
PRUNC, prunci, s.m. 1. (Înv. și pop.) Copil (indiferent de vârstă sau sex); (sens curent) copil în primele luni de viață. 2. (Înv. și reg.) Copil în raport cu părinții săi; fiu. – Et. nec.

prunca
PRÚNCĂ, prunce, s.f. (Înv. și reg.) 1. Copil de sex feminin. 2. Fată tânără. 3. Fiică. – Prunc + suf. -ă.

pruncesc
PRUNCÉSC, -EÁSCĂ, pruncești, adj. (Înv.) Care aparține pruncului, privitor la prunc; copilăresc. – Prunc + suf. -esc.

prunci
PRUNCÍ, pruncesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A copilări. – Din prunc.

pruncie
PRUNCÍE s.f. (Înv. și pop.) Copilărie. – Prunc + suf. -ie.

pruncucidere
PRUNCUCÍDERE, pruncucideri, s.f. Infracțiune care constă în uciderea (de către mamă) a propriului copil (nou-născut). – Prunc + ucidere.

pruncucigas
PRUNCUCIGÁȘ, -Ă, pruncucigași, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care își ucide propriul copil (nou-născut). – Prunc + ucigaș.

prunculet
PRUNCULÉȚ, prunculeți, s.m. (Pop.) Pruncușor. – Prunc + suf. -uleț.

prunculita
PRUNCULÍȚĂ, prunculițe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui pruncă; pruncuță. – Pruncă + suf. -uliță.

pruncusor
PRUNCUȘÓR, pruncușori, s.m. (Pop.) Diminutiv al lui prunc; prunculeț, pruncuț. – Prunc + suf. -ușor.

pruncut
PRUNCÚȚ, pruncuți, s.m. (Înv. și reg.) Pruncușor. – Prunc + suf. -uț.

pruncuta
PRUNCÚȚĂ, pruncuțe, s.f. (Reg.) Prunculiță. – Pruncă + suf. -uță.

prund
PRUND, prunduri, s.n. 1. Pietriș mărunt amestecat cu nisip, care se găsește pe fundul și pe malul apelor sau, în straturi, în scoarța pământului. ♦ Albie, fund de apă (cu pietriș). ♦ Pietriș mărunt care se așterne pe drumuri sau pe șosele; prundiș. 2. Mal, țărm, teren acoperit cu pietriș; prundiș; teren format din pietriș. 3. Insulă mică, fără vegetație, formată din aluviuni, pe cursul unui râu. – Din sl. prondŭ.

prundar
PRUNDÁR, prundari, s.m. 1. (Rar) Persoană care scoate și transportă prund. 2. Numele mai multor păsări mici care trăiesc pe lângă ape: a) prundăraș; b) codobatură; c) lăstun. 3. (Iht.) Fusar. – Prund + suf. -ar.

prundas
PRUNDÁȘ, prundași, s.m. (Ornit.) 1. Fluierar. 2. Codobatură. – Prund + suf. -aș.

prundaras
PRUNDĂRÁȘ, prundărași, s.m. Numele mai multor păsări călătoare care trăiesc de obicei pe malul apelor; a) pasăre brună-roșcată pe spate și albă pe pântece, cu câte o dungă neagră transversală pe piept și pe părțile laterale ale capului (Charadrius dubius curonicus); b) ploier. – Prund + suf. -ăraș.

prundarie
PRUNDĂRÍE, prundării, s.f. Teren format din prund aluvionar; loc de unde se scoate prund. – Prund + suf. -ărie.

prundi
PRUNDÍ, prundesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A prundui. – Din prund.

prundis
PRUNDÍȘ, prundișuri, s.n. 1. Prund (2). ♦ Prundărie; îngrămădire de pietriș și de nisip în albia unei ape. 2. Pietriș folosit la pietruirea drumurilor sau în construcții. – Prund + suf. -iș.

prundisor
PRUNDIȘÓR, prundișoare, s.n. Prunduleț. – Prund + suf. -ișor.

prundoi
PRUNDÓI, prundoaie, s.n. Insulă plutitoare în Delta Dunării, alcătuită din nămol, papură și rădăcini. – Prund + suf. -oi.

prundos
PRUNDÓS, -OÁSĂ, prundoși, -oase, adj. (Despre terenuri) Acoperit cu prund, alcătuit din prund. – Prund + suf. -os.

prundui
PRUNDUÍ, prunduiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A acoperi un drum cu prundiș, a așterne un strat de prund; a pietrui cu prund; a prundi. – Prund + suf. -ui.

prunduias
PRUNDUIÁȘ, prunduiașe, s.n. (Rar) Prunduleț. – Prund + suf. -uiaș.

prunduit
PRUNDUÍT, -Ă, prunduiți, -te, adj. (Despre terenuri) Pe care s-a așternut prundiș. – V. prundui.

prundulet
PRUNDULÉȚ, prundulețe, s.n. Diminutiv al lui prund; prundișor, prunduiaș, prundurel, prunduț. – Prund + suf. -uleț.

prundurel
PRUNDURÉL, prundurele, s.n. Prunduleț. – Prund + suf. -urel.

prundut
PRUNDÚȚ s.n. Prunduleț. – Prund + suf. -uț.

prunela
PRUNÉLĂ, prunele, s.f. (Anat.; înv.) Pupilă (1). – Din fr. prunelle.

prunet
PRUNÉT, pruneturi, s.n. Livadă, grădină de pruni; prunărie^2, pruniște, pruniș. – Prun + suf. -et.

prunis
PRUNÍȘ s.n. Prunet. – Prun + suf. -iș.

prunisor
PRUNIȘÓR, prunișori, s.m. Diminutiv al lui prun; prunuț. – Prun + suf. -ișor.

pruniste
PRUNÍȘTE, pruniști, s.f. (Reg.) Prunet. – Prun + suf. -iște.

prunut
PRUNÚȚ, prunuți, s.m. Prunișor. – Prun + suf. -uț.

pruriginos
PRURIGINÓS, -OÁSĂ, pruriginoși, -oase, adj. (Med.) Caracterizat prin mâncărime intensă a pielii. – Din fr. prurigineux.

prurigo
PRURÍGO s.n. Boală cronică de piele caracterizată prin apariția unor leziuni superficiale persistente în formă de bășicuțe, însoțită de mâncărime intensă. – Din fr. prurigo.

prurit
PRURÍT s.n. Mâncărime intensă a pielii, care apare în diverse boli (de piele). – Din fr. prurit, lat. pruritus.

prusac
PRUSÁC, -Ă, prusaci, -ce, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Prusiei sau este originară de acolo; prusian. 2. Adj. Care aparține Prusiei sau populației ei, privitor la Prusia sau la populația ei; prusian, prusăcesc, prusienesc. – Din rus. prusak.

prusacesc
PRUSĂCÉSC, -EÁSCĂ, prusăcești, adj. (Rar) Prusac. – Prusac + suf. -esc.

prusian
PRUSIÁN, -Ă, prusieni, -e, s.m. și f., adj. Prusac. [Pr.: -si-an] – Din fr. prussien.

prusiat
PRUSIÁT, prusiați, s.m. (Chim.; rar) Cianură. [Pr.: -si-at] – Din fr. prussiate.

prusic
PRÚSIC adj. (În sintagma) Acid prusic = acid cianhidric. – Din fr. prussique.

prusienesc
PRUSIENÉSC, -EÁSCĂ, prusienești, adj. (Înv.) Prusac. [Pr.: -si-e-] – Prusian + suf. -esc.

psalm
PSALM, psalmi, s.m. 1. Imn religios biblic; (la pl.) culegere formată din 151 de astfel de imnuri, cuprinsă în Vechiul Testament și care alcătuiește Psaltirea. 2. Imn, cântec (de factură religioasă); poezie (lirică). – Din sl. psalmŭ.

psalmic
PSÁLMIC, -Ă, psalmici, -ce, adj. Care aparține psalmilor, privitor la psalmi; psaltic. – Psalm + suf. -ic.

psalmist
PSALMÍST, psalmiști, s.m. 1. Autor sau cântăreț de psalmi. 2. (Art.) Nume dat regelui evreu David, considerat autorul psalmilor biblici. – Din fr. psalmiste, lat. psalmista.

psalmodia
PSALMODIÁ, psalmodiez, vb. I. Tranz. A cânta sau a recita (după un anumit tipic) psalmi, rugăciuni sau alte cântări religioase. ♦ P. gener. A cânta, a citi sau a recita ceva în mod monoton. [Pr.: -di-a] – Din fr. psalmodier.

psalmodic
PSALMÓDIC, -Ă, psalmodici, -ce, adj. Care aparține psalmodiei, privitor la psalmodie. – Din fr. psalmodique.

psalmodie
PSALMODÍE, psalmodii, s.f. Melodie bisericească monotonă, tărăgănată pe care se cântă psalmii și alte cântări religioase. ♦ P. gener. Cântare, recitare, declamare monotonă. – Din ngr. psalmodhía, fr. psalmodie.

psalmodiere
PSALMODIÉRE, psalmodieri, s.f. Acțiunea de a psalmodia și rezultatul ei; mod specific de a psalmodia. [Pr.: -di-e-] – V. psalmodia.

psalt
PSALT, psalți, s.m. Cântăreț de strană în biserică; dascăl, cantor. – Din ngr. psáltis.

psalterion
PSALTÉRION, psalterioane, s.n. Vechi instrument muzical cu coarde, de formă triunghiulară, întrebuințat până în evul mediu. [Pr.: -ri-on] – Din fr. psaltérion.

psaltic
PSÁLTIC, -Ă, psaltici, -ce, adj. Care aparține psalmilor, privitor la psalmi; psalmic. – Psalt + suf. -ic.

psaltichie
PSALTICHÍE s.f. Muzică vocală biscricească specifică ritului ortodox. – Din ngr. psaltikí.

psaltire
PSALTÍRE, psaltiri, s.f. Carte bisericească de ritual care cuprinde cei 151 de psalmi atribuiți regelui David și care face parte din Vechiul Testament. [Var.: saltíre s.f.] – Din sl. psaltyrĩ.

psamit
PSAMÍT, psamite, s.n. (Geol.) 1. Material detritic care alcătuiește unele roci sedimentare. 2. Denumire pentru nisip sau gresie. – Din fr. psamite.

psamom
PSAMÓM, psamoame, s.n. (Med.) Tumoare cu depozite asemănătoare nisipului, localizată la nivelul sistemului nervos. – Din fr. psammome.

psamoterapie
PSAMOTERAPÍE, psamoterapii, s.f. Tratament medical extern cu ajutorul băilor sau al săculețelor cu nisip încălzite. – Din fr. psammothérapie.

psefit
PSEFÍT, psefite, s.n. (Geol.) 1. Material detritic care alcătuiește unele roci sedimentare. 2. Denumire pentru rocile sedimentare detritice grosiere. – Din fr. pséphite, engl. psephite.

pseudartroza
PSEUDARTRÓZĂ, pseudartroze, s.f. Proces patologic care apare mai ales la bătrâni, din cauza neconsolidării capetelor osoase ale unei fracturi, și care are drept consecință crearea unei false articulații. [Pr.: pse-u-] – Din fr. pseudarthrose.

pseudo
PSEUDO- Element de compunere care înseamnă „fals” și care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. [Pr.: pse-u-] – Din fr. pseud(o)-.

pseudoacid
PSEUDOACÍD, pseudoacizi, s.m. (Chim.) Acid anhidru care nu mai este electrochimic acid. [Pr.: pse-u-do-a-] – Pseudo- + acid.

pseudoalela
PSEUDOALÉLĂ, pseudoalele, s.f. (Biol.) Genă care se comportă asemenea alelelor, dar se manifestă ca o singură unitate funcțională. [Pr.: pse-u-do-a-] – Din engl. pseudoallele.

pseudoanacreontic
PSEUDOANACREÓNTIC, -Ă, pseudoanacreontici, -ce, adj. Care este scris în genul anacreontic, cu aparență anacreontică. [Pr.: pse-u-do-a-na-cre-on-] – Pseudo- + anacreontic.

pseudoartist
PSEUDOARTÍST, -Ă, pseudoartiști, -ste, s.m. și f. Fals, pretins artist. [Pr.: pse-u-do-ar-] – Pseudo- + artist.

pseudobaca
PSEUDOBÁCĂ, pseudobace, s.f. (Bot.) Bacă falsă la cucurbitacee. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + bacă.

pseudocilindru
PSEUDOCILÍNDRU, pseudocilindri, s.m. Formație cu aspect cilindric, alcătuită din aglutinări de celule, din conglomerate de cristale sau de săruri amorfe etc. prezente în urină. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + cilindru.

pseudococaina
PSEUDOCOCAÍNĂ s.f. (Farm.) Ester obținut alături de cocaină, din frunzele de coca, întrebuințat ca anestezic local. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + cocaină.

pseudococs
PSEUDOCÓCS, pseudococsuri, s.n. Produs obținut din cărbuni neaglutinați, cu proprietăți asemănătoare cocsului. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + cocs.

pseudocoloid
PSEUDOCOLOÍD, pseudocoloizi, s.m. (Chim.) Sistem dispers eterogen format din particule mai mari vizibile și din particule coloide. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + coloid.

pseudocreatie
PSEUDOCREÁȚIE, pseudocreații, s.f. Creație falsă, fără valoare. [Pr.: pse-u-do-cre-a-] – Pseudo- + creație.

pseudocuadrofonie
PSEUDOCUADROFONÍE s.f. Obținere a efectului cuadrofonic prin prelucrarea, cu diferite mijloace, a unui semnal stereofonic. [Pr.: pse-u-do-cu-a-] – Din fr. pseudoquadrophonie.

pseudocultura
PSEUDOCULTÚRĂ, pseudoculturi, s.f. Cultură aparentă, falsă. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + cultură.

pseudodemocratie
PSEUDODEMOCRAȚÍE, pseudodemocrații, s.f. Democrație falsă, aparentă. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + democrație.

pseudoetimologism
PSEUDOETIMOLOGÍSM s.n. Sistem ortografic intermediar între cel etimologic și cel fonetic. [Pr.: pse-u-do-e-] – Pseudo- + etimologism.

pseudohermafroditism
PSEUDOHERMAFRODITÍSM s.n. Anomalie în care caracterele sexuale aparente sunt opuse sexului respectiv; androginie (2). [Pr.: pse-u-] – Cf. fr. p s e u d o - h e r m a p h r o d i s m e.

pseudoliterat
PSEUDOLITERÁT, pseudoliterați, -te, s.m. și f. Fals, pretins literat. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + literat.

pseudoliteratura
PSEUDOLITERATÚRĂ, pseudoliteraturi, s.f. Literatură lipsită de valoare. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + literatură.

pseudomembrana
PSEUDOMEMBRÁNĂ, pseudomembrane, s.f. Membrană formată pe amigdale, pe cerul gurii și în nas, în unele boli ca anghina difterică, laringită etc. [Pr.: pse-u-] – Din fr. pseudo-membrane.

pseudometafora
PSEUDOMETÁFORĂ, pseudometafore, s.f. Falsă metaforă. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + metaforă.

pseudomorfoza
PSEUDOMORFÓZĂ, pseudomorfoze, s.f. Transformare fizică sau chimică a unui mineral, cu păstrarea formei exterioare inițiale a cristalelor. [Pr.: pse-u-] – Din fr. pseudomorphose.

pseudonim
PSEUDONÍM, pseudonime, s.n. Nume creat sau adoptat sub care cineva își ascunde adevărata identitate, folosit mai ales de autorii operelor literare, artistice etc. [Pr.: pse-u-] – Din fr. pseudonyme.

pseudoparazit
PSEUDOPARAZÍT, pseudoparaziți, s.m. (Biol.) Plantă sau animal care are unele asemănări cu plantele și animalele parazite. [Pr.: pse-u-] – Din fr., engl. pseudoparasite.

pseudopatriot
PSEUDOPATRIÓT, -Ă, pseudopatrioți, -te, s.m. și f. Fals, pretins patriot (1); patriotard. [Pr.: pse-u-do-pa-tri-ot] – Pseudo- + patriot.

pseudopatriotic
PSEUDOPATRIÓTIC, -Ă, pseudopatriotici, -ce, adj. Cu pretins caracter patriotic. [Pr.: pse-u-do-pa-tri-o-] – Pseudo- + patriotic.

pseudopod
PSEUDOPÓD, pseudopode, s.n. Prelungire temporară a protoplasmei unor protozoare sau a unor celule (ca leucocitele), care servește la locomoție și la prinderea prăzii. [Pr.: pse-u-] – Din fr. pseudopode.

pseudoprefix
PSEUDOPREFÍX, pseudoprefixe, s.n. (Lingv.) Element de compunere sau cuvânt cu ajutorul căruia se formează (în compunerea savantă) termeni științifici și tehnici; prefixoid. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + prefix.

pseudoprefixa
PSEUDOPREFIXÁ, pseudoprefixez, vb. I. Tranz. A forma un nou cuvânt cu ajutorul unui pseudoprefix. [Pr.: pse-u-] – Din pseudoprefix.

pseudoprefixare
PSEUDOPREFIXÁRE, pseudoprefixări, s.f. Acțiunea de a pseudoprefixa și rezultatul ei. [Pr.: pse-u-] – V. pseudoprefixa.

pseudoprefixat
PSEUDOPREFIXÁT, -Ă, pseudoprefixați, -te, adj. (Despre cuvinte) Care este format cu ajutorul unui pseudoprefix. [Pr.: pse-u-] – V. pseudoprefixa.

pseudoproblema
PSEUDOPROBLÉMĂ, pseudoprobleme, s.f. Falsă problemă. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + problemă.

pseudoscorpie
PSEUDOSCÓRPIE, pseudoscorpii, s.f. (La pl.) Subclasă a arahnidelor cu apendice în formă de clește, cu o glandă secretoare; (și la sg.) insectă din această subclasă. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + scorpie.

pseudoscorpion
PSEUDOSCORPIÓN, pseudoscorpioni, s.m. (Entom.) Insectă asemănătoare cu scorpionul, fără coadă și fără venin. [Pr.: pse-u-do-scor-pi-on] – Din fr. pseudo-scorpion.

pseudostereofonie
PSEUDOSTEREOFONÍE s.f. Obținere a unui efect stereofonic prin prelucrarea, cu diferite mijloace, a unui semnal monofonic. [Pr.: pse-u-do-ste-re-o-] – Din fr. pseudostéréophonie.

pseudostiinta
PSEUDOȘTIÍNȚĂ s.f. Falsă știință, pretinsă cunoaștere a realității. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + știință.

pseudostiintific
PSEUDOȘTIINȚÍFIC, -Ă, pseudoștiințifici, -ce, adj. Fals, aparent științific. [Pr.: pse-u-] – Pseudo- + științific.

psi
PSI s.m. invar. A douăzeci și treia literă a alfabetului grecesc, corespunzând sunetelor ps; a patruzecea literă a alfabetului chirilic, corespunzând sunetelor ps și numărului 700. – Din gr. psi.

psihagog
PSIHAGÓG, -Ă, psihagogi, -ge, s.m. și f. Specialist în psihagogie. – Din fr. psychagogue.

psihagogic
PSIHAGÓGIC, -Ă, psihagogici, -ce, adj. Referitor la psihagogie, de psihagogie. – Din fr. psychagogique.

psihagogie
PSIHAGOGÍE s.f. Ramură a psihopedagogiei reeducării și a psihoterapiei care se ocupă de recuperarea personalității deformate, potrivit exigențelor și normelor sociomorale. – Din fr. psychagogie.

psihanalist
PSIHANALÍST, -Ă, psihanaliști, -ste, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu psihanaliza, specialist în psihanaliză; adept al concepției psihanalitice. – Din fr. psychanalyste.

psihanalitic
PSIHANALÍTIC, -Ă, psihanalitici, -ce, adj. Care aparține psihanalizei, privitor la psihanaliză; care se bazează pe psihanaliză. – Din fr. psychanalytique.

psihanaliza
PSIHANALÍZĂ s.f. 1. Ansamblul concepțiilor lui Freud privind viața psihică conștientă și inconștientă, după care tendințele sau dorințele profunde ale individului vin în conflict cu convingerile sale morale și sunt alungate în subconștient, de unde tind să reapară sub o formă travestită. 2. Metodă de analiză psihologică și de tratament al bolilor neuropsihice, care își propune, prin diverse probe (asociații de cuvinte, relatări de vise, interpretări de figuri confuze etc.), să descopere cauzele nevrozelor și psihozelor și să vindece aceste boli. – Din fr. psychanalyse.

psihastenic
PSIHASTÉNIC, -Ă, psihastenici, -ce, s.m. și f. Persoană care suferă de psihastenie. – Din fr. psychasthénique.

psihastenie
PSIHASTENÍE, psihastenii, s.f. Formă de nevroză caracterizată prin obsesii și fobii, prin stări de nehotărâre și nesiguranță etc. – Din fr. psychasthénie.

psihedelic
PSIHEDÉLIC, -Ă, psihedelici, -ce, adj.1. Referitor la psihedelism. 2. Care se caracterizează prin efecte de lumină, culoare, atmosferă sonoră etc.; care evocă viziuni, halucinații, vise produse prin drogare. Muzică psihedelică. Pictură psihedelică. – Din engl.psychedelic, fr. psychédélique.

psihedelism
PSIHEDELÍSM s.n. Stare de visare trează, specifică, dată de unele halucinogene. – Din fr. psychédélisme.

psihiatric
PSIHIÁTRIC, -Ă, psihiatrici, -ce, adj. Care ține de psihiatrie, privitor la psihiatrie. [Pr.: -hi-a-] – Din fr. psychiatrique.

psihiatrie
PSIHIATRÍE s.f. Disciplină medicală care se ocupă cu studiul bolilor psihice. [Pr.: -hi-a-] – Din fr. psychiatrie.

psihiatru
PSIHIÁTRU, -Ă, psihiatri, -e, s.m. și f. Medic specialist în psihiatrie. [Pr.: -hi-a-] – Din fr. pshychiatre.

psihic
PSÍHIC, -Ă, psihici, -ce, s.n., adj. 1. S.n. Formă specifică de reflectare a realității, produsă de activitatea sistemului nervos și prezentă la animalele superioare; totalitatea fenomenelor și a proceselor proprii acestei reflectări; structură sufletească proprie unui individ. 2. Adj. Care aparține psihicului (1), privitor la psihic. – Din germ. psychisch, fr. psychique.

psihism
PSIHÍSM s.n. (Rar) Totalitatea fenomenelor psihice proprii unui individ sau unei colectivități; viață psihică. – Din fr. psychisme.

psihoanaleptic
PSIHOANALÉPTIC, -Ă, psihoanaleptici, -ce, adj., s.n. (Farm.) (Substanță psihotropă) cu acțiune euforizantă. [Pr.: -ho-a-] – Din fr. psychoanaleptique.

psihoanalgezie
PSIHOANALGEZÍE, psihoanalgezii, s.f. (Med.) Calmare a senzațiilor dureroase prin psihoterapie. [Pr.: -ho-a-] – Din fr. psychoanalgésie.

psihobiograma
PSIHOBIOGRÁMĂ, psihobiograme, s.f. Examen al dezvoltării personalității în relație cu dezvoltarea biologică; (concr.) buletin care cuprinde rezultatul unui astfel de examen. [Pr.: -bi-o-] – Psiho[logic] + biogramă.

psihochirurgie
PSIHOCHIRURGÍE s.f. Termen generic pentru metodele chirurgicale de tratament al bolilor psihice. – Din fr. psychochirurgie.

psihodiagnostic
PSIHODIAGNÓSTIC, -Ă, psihodiagnostici, -ce, s.n., adj. 1. S.n. Rezultat al psihodiagnozei. 2. Adj. Cu caracter de psihodiagnoză, de psihodiagnoză. [Pr.: -di-ag-] – Din fr. psychodiagnostique, engl. psychodiagnostic.

psihodiagnoza
PSIHODIAGNÓZĂ, psihodiagnoze, s.f. (Med.) Acțiune complexă de investigare a individului prin intermediul tehnicilor psihologice pentru cunoașterea particularităților sale psihice specifice. [Pr.: -di-ag-] – Din fr. psychodiagnose, engl. psychodiagnosis.

psihodramatic
PSIHODRAMÁTIC, -Ă, psihodramatici, -ce, adj. Cu caracter de psihodramă. – Din fr. psychodramatique.

psihodrama
PSIHODRÁMĂ, psihodrame, s.f. 1. (Psih.) Metodă de investigare și de diagnosticare precum și de terapeutică modernă care utilizează jocul dramatic improvizat pe o temă dată pentru dezvăluirea gândurilor și a atitudinilor bolnavului psihic. 2. (În sociologie) Test folosit ca mijloc de selecție a candidaților la anumite posturi care necesită multă dezinvoltură în contactul cu publicul. – Din fr. psychodrame.

psihoendocrinologie
PSIHOENDOCRINOLOGÍE s.f. Ramură a endocrinologiei care studiază influența sistemului endocrin asupra psihicului. – Din fr. psycho-endocrinologie.

psihofarmacologie
PSIHOFARMACOLOGÍE s.f. Studiul întrebuințării și al efectelor substanțelor farmaceutice asupra psihicului. – Din fr. psychopharmacologie.

psihofizic
PSIHOFÍZIC, -Ă, psihofizici, -ce, s.f., adj. 1. Curent psihologic care studiază pe cale experimentală raporturile cantitative dintre intensitatea stimulilor fizici și intensitatea stărilor psihice corespunzătoare, dând o formulare matematică concluziilor obținute. 2. Adj. Care aparține psihofizicii (1), privitor la psihofizică. 3. Adj. Care aparține psihicului și fizicului, privitor la psihic și la fizic. – Din germ. Psychophysik, fr. psychophysique.

psihofiziologic
PSIHOFIZIOLÓGIC, -Ă, psihofiziologici, -ce, adj. Care aparține psihofiziologiei, privitor la psihofiziologie. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. psychophysiologique.

psihofiziologie
PSIHOFIZIOLOGÍE s.f. Parte a psihologiei care se ocupă cu studierea proceselor psihologice în raport cu procesele fiziologice din organism, în special cu cele din sistemul nervos central. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. psychophysiologie.

psihogen
PSIHOGÉN, -Ă, psihogeni, -e, adj. Care ia naștere datorită cauzelor psihice. – Din fr. psychogène.

psihogeneza
PSIHOGENÉZĂ s.f. Studiul nașterii și al dezvoltării funcțiilor psihice la om. ♦ Procesul apariției unei boli din cauze psihice. – Din fr. psychogenèse.

psihograma
PSIHOGRÁMĂ, psihograme, s.f. (Psih.) Caracterizare psihologică detaliată a structurii și dezvoltării personalității unui individ; (concr.) buletin care cuprinde o astfel de caracterizare. – Din fr. psychogramme.

psihoigiena
PSIHOIGIÉNĂ s.f. Domeniu al psihiatriei care se ocupă de măsurile de igienă impuse de diferite categorii de activitate. [Pr.: -ho-i-gi-e-] – Psiho[logie] + igienă.

psiholeptic
PSIHOLÉPTIC, -Ă, psiholeptici, -ce, adj., s.n (Medicament psihotrop) cu acțiune hipnotică, sedativă. – Din fr. psycholeptique.

psiholingvist
PSIHOLINGVÍST, -Ă, psiholingviști, -ste, s.m. și f. Specialist în psiholingvistică. – Din fr. psycholinguiste, engl. psycholinguist.

psiholingvistic
PSIHOLINGVÍSTIC, -Ă, psiholingvistici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Studiul psihologic al limbajului. 2. Adj. Care aparține psiholingvisticii (1), privitor la psiholingvistică. – Din fr. psycholinguistique.

psiholog
PSIHOLÓG, -Ă, psihologi, -ge, s.m. și f. 1. Observator fin, dotat cu capacitatea de a sesiza și de a analiza viața sufletească a cuiva; cunoscător al sufletului omenesc. 2. Persoană specializată în studiul psihologiei. – Din fr. psychologue.

psihologic
PSIHOLÓGIC, -Ă, psihologici, -ce, adj. Care aparține psihologiei, privitor la psihologie sau la fenomenele care fac parte din domeniul ei de cercetare; sufletesc. ♢ Expr. Moment psihologic = moment potrivit pentru a influența pe cineva sau pentru a determina producerea unui anumit fapt. – Din fr. psychologique.

psihologiceste
PSIHOLOGICÉȘTE adv. Din punct de vedere psihologic; sufletește. – Psihologic + suf. -ește.

psihologie
PSIHOLOGÍE s.f. 1. Știință care se ocupă cu studiul proceselor și al particularităților psihice. 2. Totalitatea fenomenelor psihice care caracterizează un individ sau o colectivitate; concepție, mentalitate. 3. Totalitatea proceselor psihice care condiționează o activitate. – Din fr. psychologie

psihologism
PSIHOLOGÍSM s.n. Orientare, tendință, concepție care exagerează rolul factorului psihologic în diferite sfere ale activității omenești; exagerare a importanței factorului psihologic în literatură. – Din fr. psychologisme.

psihologist
PSIHOLOGÍST, -Ă, psihologiști, -ste, adj. Care aparține psihologismului, privitor la psihologism. – Din fr. psychologiste.

psihologiza
PSIHOLOGIZÁ, psihologizez, vb. I. Tranz. A face să capete un (pronunțat) caracter psihologic. – Din fr. psychologiser, engl. psychologize.

psihologizant
PSIHOLOGIZÁNT, -Ă, psihologizanți, -te, adj. Care acordă o importanță exagerată factorului psihologic. – Din fr. psychologisant.

psihomantie
PSIHOMANȚÍE s.f. Pretinsă artă de a ghici viitorul prin invocarea spiritelor celor morți. – Din fr. psychomancie.

psihometrie
PSIHOMETRÍE s.f. Măsurare a fenomenelor psihice. – Din fr. psychométrie.

psihomotor
PSIHOMOTÓR, -OÁRE, psihomotori, -oare, adj. Care se referă la funcțiile motrice realizate prin activitatea nervoasă superioară; determinat de aceste funcții. ♢ Centru psihomotor = regiune a scoarței cerebrale care intră în acțiune sub influența unei excitații cerebrale fizice. – Din fr. psychomoteur.

psihonevroza
PSIHONEVRÓZĂ, psihonevroze, s.f. (Med.) Nevroză. – Din fr. psychonévrose.

psihopat
PSIHOPÁT, -Ă, psihopați, -te, s.m. și f. Persoană care suferă de psihopatie. – Din fr. psychopathe.

psihopatic
PSIHOPÁTIC, -Ă, psihopatici, -ce, adj. Care ține de psihopatie, privitor la psihopatie. – Din fr. psychopathique.

psihopatie
PSIHOPATÍE, psihopatii, s.f. Boală psihică; spec. stare morbidă caracterizată prin tulburări de afectivitate, de comportament sau de caracter. – Din fr. psychopathie.

psihopatolog
PSIHOPATOLÓG, -Ă, psihopatologi, -ge, s.m. și f. Specialist în psihopatologie. – Din psihopatologie (derivat regresiv).

psihopatologic
PSIHOPATOLÓGIC, -Ă, psihopatologici, -ce, adj. Care aparține psihopatologiei, privitor la psihopatologie. – Din fr. psychopathologique.

psihopatologie
PSIHOPATOLOGÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu tulburările activității psihice. – Din fr. psychopathologie.

psihopedagog
PSIHOPEDAGÓG, -Ă, psihopedagogi, -ge, s.m. și f. Specialist în psihopedagogie. – Din psihopedagogie (derivat regresiv).

psihopedagogie
PSIHOPEDAGOGÍE s.f. Aplicarea metodelor psihologiei experimentale în pedagogie. – Din fr. psychopédagogie.

psihoprofesiograma
PSIHOPROFESIOGRÁMĂ, psihoprofesiograme, s.f. Profesiogramă a reacțiilor psihice specifice unui individ. [Pr.: -si-o-] – Din fr. psychoprofessiogramme.

psihosexologie
PSIHOSEXOLOGÍE s.f. Psihologie a sexelor. – Din fr. psychosexologie.

psihosocial
PSIHOSOCIÁL, -Ă, psihosociali, -e, adj. Cu caracter de psihologie socială, de psihologie socială. [Pr.: -ci-al] – Din fr. psychosocial.

psihosociolog
PSIHOSOCIOLÓG, -Ă, psihosociologi, -ge, s.m. și f. Specialist în psihosociologie. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. psychosociologue.

psihosociologic
PSIHOSOCIOLÓGIC, -Ă, psihosociologici, -ce, adj. Cu caracter de psihosociologie, al psihosociologiei. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. psychosociologique.

psihosociologie
PSIHOSOCIOLOGÍE s.f. Studiul psihologic al fenomenelor sociale. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. psychosociologie.

psihosomatic
PSIHOSOMÁTIC, -Ă, psihosomatici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Disciplină medicală care studiază originea psihică a unor boli și folosirea mijloacelor psihologice în terapia lor. 2. Adj. De psihosomatică (1). – Din fr. psychosomatique.

psihotehnica
PSIHOTÉHNICĂ s.f. Ramură a psihologiei care studiază problemele activității oamenilor sub aspectul practic, aplicativ. – Din fr. psychotechnique.

psihotehnician
PSIHOTEHNICIÁN, -Ă, psihotehnicieni, -e, s.m. și f. Specialist în psihotehnică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. psychotechnicien.

psihoterapeut
PSIHOTERAPEÚT, psihoterapeuți, s.m. Medic specialist în psihoterapeutică. [Pr.: -pe-ut] – Din fr. psychothérapeute.

psihoterapeutic
PSIHOTERAPEÚTIC, -Ă, psihoterapeutici, -ce, s.f., adj. (Med.) 1. S.f. Psihoterapie. 2. Adj. Psihoterapic. [Pr.: -pe-u-] – Din fr. psychothérapeutique.

psihoterapic
PSIHOTERÁPIC, -Ă, psihoterapici, -ce, adj. Care aparține psihoterapiei, privitor la psihoterapie. – Din fr. psychothérapique.

psihoterapie
PSIHOTERAPÍE s.f. Metodă de tratare a bolnavilor prin influențarea psihicului lor, utilizându-se persuasiunea, hipnoza, sugestia etc. – Din fr. psychothérapie.

psihotonic
PSIHOTÓNIC, -Ă, psihotonici, -ce, adj., s.n. (Medicament, substanță) care are o acțiune stimulentă asupra funcțiilor psihice. – Din fr. psychotonique.

psihotronic
PSIHOTRÓNIC, psihotronici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Disciplină biofizică care studiază interacțiunile psihice la distanță. 2. Adj. De psihotronică (1). – Din engl. psychotronics.

psihotrop
PSIHOTRÓP, -Ă, psihotropi, -e, adj., s.n. (Medicament) cu acțiune asupra psihicului. – Din fr. psychotrope.

psihoza
PSIHÓZĂ, psihoze, s.f. Boală mintală caracterizată prin tulburări ale comportamentului, gândirii sau afectivității bolnavului și de care acesta nu este conștient. ♦ Stare de spirit bolnăvicioasă, caracterizată printr-o surescitare obsedantă și contagioasă, creată de cauze exterioare; obsesie, idee fixă. – Din fr. psychose.

psihrofil
PSIHROFÍL, -Ă, psihrofili, -e, adj., s.m. și f. (Biol.) (Animal sau plantă) care trăiește la temperaturi scăzute; criofil. – Din fr. psychrophile.

psihrometru
PSIHROMÉTRU, psihrometre, s.n. Higrometru utilizat pentru determinarea umidității atmosferice. – Din fr. psychromètre.

psilofitala
PSILOFITÁLĂ, psilofitale, s.f. (La pl.) Grup de plante criptogame devoniene din încrengătura pteridofitelor; (și la sg.) plantă din acest grup. – Din lat. psilophytales.

psilofita
PSILOFÍTĂ, psilofite, s.f. Plantă critpogamă cu tulpinile ramificate dihotomic, care se înmulțește prin spori. – Din fr. psilophyton.

psilomelan
PSILOMELÁN s.n. Oxid natural de mangan, de culoare neagră, care se găsește în zăcămintele de mangan. – Din fr. psilomélane.

psitacism
PSITACÍSM s.n. (Med.) Reproducere mecanică a celor auzite sau citite, fără a le înțelege. – Din fr. psittacisme.

psitacoza
PSITACÓZĂ, psitacoze, s.f. Boală infecțioasă provocată de un virus transmis mai ales de papagali; boala papagalilor. – Din fr. psittacose.

psoas
PSÓAS, psoași, s.m. (Anat.) Fiecare dintre cei doi mușchi inserați pe fața anterioară a vertebrelor lombare și la capătul femurului, care ajută la flexiunea coapsei față de trunchi. – Din fr. psoas.

psofometru
PSOFOMÉTRU, psofometre, s.n. Aparat care măsoară perturbațiile introduse într-un circuit telefonic de circuitele învecinate. – Din fr. psophomètre.

psoriazic
PSORIÁZIC, -Ă, psoriazici, -ce, adj. (Med.) Referitor la psoriazis, de psoriazis; asemănător psoriazisului. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. psoriasique.

psoriazis
PSORIÁZIS s.n. Boală de piele caracterizată prin descuamări abundente, localizate în diverse regiuni ale corpului. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. psoriasis.

pst
PST interj. Cuvânt cu care se atrage atenția cuiva să tacă, să asculte etc. – Onomatopee.

pteranodon
PTERANODÓN, pteranodoni, s.m. Reptilă zburătoare fosilă din ordinul pterozaurienilor, cu aripi foarte mari. – Din fr. ptéranodon.

pteridofita
PTERIDOFÍTĂ, pteridofite, s.f. (La pl.) Încrengătură de plante superioare cu rădăcină, tulpină și frunze, care se înmulțesc prin spori; (și la sg.) plantă din acesta încrengătură; criptogamă vasculară. – Din fr. ptéridophytes.

pteridologie
PTERIDOLOGÍE s.f. Ramură a botanicii care studiază ferigile. – Din engl. pteridology.

pteridosperma
PTERIDOSPÉRMĂ, pteridosperme, s.f. (La pl.) Grup de gimnosperme primitive asemănătoare cu ferigile, care se înmulțesc prin semințe; (și la sg.) plantă din acest grup. – Din fr. ptéridospermées.

pterigota
PTERIGÓTĂ, pterigote, s.f. (La pl.) Subclasă de insecte superioare, cuprinzând toate insectele cu aripi; (și la sg.) insectă din acesta subclasă. – Din fr. ptérygotes.

pterodactil
PTERODACTÍL, pterodactili, s.m. Gen de reptile fosile zburătoare, de mărimea unei vrăbii. – Din fr. ptérodactyle.

pterodon
PTERODÓN, pterodoni, s.m. (La pl.) Gen de mamifere carnivore fosile din eocen, asemănătoare cu hienele; (și la sg.) mamifer din acest gen. – Din fr. ptérodon.

pteropod
PTEROPÓD, -Ă, pteropozi, -de, adj., s.n. 1. Adj. Care are picioare proprii pentru înotat. 2. S.n. (La pl.) Ordin de moluște gasteropode care trăiesc în planctonul marin; (și la sg.) moluscă din acest ordin. – Din fr. ptéropodes.

pterozaurian
PTEROZAURIÁN, pterozaurieni, s.m. (La pl.) Ordin de reptile fosile adaptate pentru zbor; (și la sg.) reptilă din acest ordin. [Pr.: -za-u-ri-an] – Din fr. ptérosauriens.

ptialagog
PTIALAGÓG, -Ă, ptialagogi, -ge, adj. (Med.) Care activează salivația. [Pr.: pti-a-] – Din fr. ptyalagogue.

ptialina
PTIALÍNĂ s.f. Enzimă secretată de glandele salivare, care are proprietatea de a transforma amidonul din alimente în maltoză și glucoză. [Pr.: pti-a-] – Din fr. ptyaline.

ptialism
PTIALÍSM s.n. Salivație exgerată care apare în unele afecțiuni. [Pr.: pti-a-] – Din fr. ptyalisme.

ptiu
PTÍU interj. (Pop.) Cuvânt care sugerează acțiunea de a scuipa și care exprimă dispreț, dezgust sau mirare în fața unui lucru neașteptat. – Onomatopee.

ptomaina
PTOMAÍNĂ, ptomaine, s.f. Substanță toxică azotată, rezultată din putrefacția materiilor organice de origine animală. – Din fr. ptomaïne.

ptoza
PTÓZĂ, ptoze, s.f. Fenomen patologic constând în deplasarea în jos a unui organ, de obicei ca urmare a slăbirii și a relaxării unor ligamente de susținere. – Din fr. ptôse.

ptru
PTRU interj. (Pop.) Cuvânt cu care se opresc sau se cheamă caii sau măgarii. – Onomatopee.

pu
PU interj. (Repetat) Cuvânt care imită strigătul pupezei. [Var.: pup interj.] – Onomatopee.

pubela
PUBÉLĂ, pubele, s.f. Recipient portabil pentru gunoiul menajer. – Din fr. poubelle.

puber
PÚBER, -Ă, puberi, -e, adj., s.m. și f. (Om) ajuns la vârsta pubertății. – Din lat. puber, fr. pubère.

puberal
PUBERÁL, -Ă, puberali, -e, adj. (Livr.) Care aparține pubertății, privitor la pubertate. – Puber + suf. -al.

pubertate
PUBERTÁTE s.f. Perioadă a vieții omenești situată între copilărie și adolescență, caracterizată prin maturația funcțiilor sexuale, prin apariția caracterelor sexuale secundare și printr-o dezvoltare psihică intensă. – Din fr. puberté, lat. pubertas, -atis.

pubescent
PUBESCÉNT, -Ă, pubescenți, -te, adj. (Despre frunze, tulpini etc.) Care este acoperit cu peri fini și mici, ca un puf. – Din fr. pubescent.

pubescenta
PUBESCÉNȚĂ, pubescențe, s.f. (Bot.) Stare a tulpinilor sau a frunzelor pubesecnte. – Din fr. pubescence.

pubian
PUBIÁN, -Ă, pubieni, -e, adj. Care aparține pubisului, privitor la pubis. [Pr.: -bi-an] – Din fr. pubien.

pubis
PÚBIS, pubise, s.n. Os-pereche care formează partea anterioară a oaselor iliace. – Din fr. pubis.

public
PÚBLIC, -Ă, publici, -ce, s.n. sg., adj. 1. S.n. sg. Colectivitate mare de oameni; mulțime, lume; spec. totalitatea persoanelor care asistă la un spectacol, la o conferință etc. ♢ Loc. adj. și adv. În public = (care are loc) în fața unui anumit număr de persoane, în văzul lumii. ♢ Marele public = Ansamblu de persoane considerate în raport cu participarea la un eveniment cultural, social, artistic etc. 2. Adj. Care aparține unei colectivități umane sau provine de la o asemenea colectivitate; care privește pe toți, la care participă toți. ♢ Opinie publică = părere, judecată a colectivității; p. ext. public (1). ♦ Care are loc în prezența unui mare număr de oameni. 3. Adj. Al statului, de stat; care privește întregul popor; pus la dispoziția tuturor. ♢ Viața publică = viața politică-administrativă a unui stat; activitatea cuiva în legătură cu funcțiile de stat pe care le ocupă. Grădină publică = parc. Drept public = subîmpărțire mai veche a dreptului, care se ocupa de relațiile persoanelor cu statul. Forță publică = poliție. Datorie publică = datorie a statului, rezultată din împrumuturi interne și externe. Învățământ public sau instrucție, școală publică = învățământ sau școală organizate și controlate de stat. ♦ (Despre persoane) Care ocupă o funcție în stat. – Din lat. publicus, fr. public.

publica
PUBLICÁ, públic, vb. I. Tranz. A face cunoscut tuturor ceva prin tipărire, afișare etc.; a face să apară, a tipări cărți, articole, informații etc. – Din lat. publicare.

publicabil
PUBLICÁBIL, -Ă, publicabili, -e, adj. Care poate fi publicat. – Publica + suf. -bil. Cf. fr. p u b l i a b l e.

publican
PUBLICÁN, publicani, s.m. Persoană care strângea impozitele la romani. – Din lat. publicanus.

publicare
PUBLICÁRE s.f. Acțiunea de a publica și rezultatul ei; tipărire, apariție. ♦ (Înv.; concr.) Publicație. – V. publica.

publicatie
PUBLICÁȚIE, publicații, s.f. Faptul de a publica; (concr.) ceea ce se tipărește, se afișează; (în special) tipăritură cu apariție periodică. – Din fr. publication, lat. publicatio.

publicist
PUBLICÍST, -Ă, publiciști, -ste, s.m. și f. Persoană care publică opere cu caracter politic, social, cultural; (sens curent) persoană care publică articole în presă. – Din fr. publiciste.

publicistic
PUBLICÍSTIC, -Ă, publicistici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Totalitatea publicațiilor periodice dintr-o anumită epocă, considerate ca mijloc de informare a publicului; presă. ♦ Îndeletnicirea publicistului. 2. Adj. Care aparține publiciștilor sau publicisticii (1), privitor la publiciști sau la publicistică. – Publicist + suf. -ic. Cf. germ. p u b l i z i s t i s c h.

publicitar
PUBLICITÁR, -Ă, publicitari, -e, adj. Care aparține publicității, privitor la publicitate, care servește publicitatea; care se ocupă de publicitate. – Din fr. publicitaire.

publicitate
PUBLICITÁTE s.f. Faptul de a face cunoscut un lucru publicului; difuzare de informații în public; caracterul a ceea ce este public. ♦ Agenție (sau birou) de publicitate = birou unde se pot da, pentru a fi publicate în ziare sau difuzate prin radio și televiziune, anunțuri (cu caracter particular). Mica publicitate = rubrică a unui cotidian în care se publică anunțuri cu caracter particular. Agent de publicitate = persoană angajată de o firmă comercială pentru a face reclamă mărfurilor ei. ♢ Loc. vb. A da publicității = a publica. – Din fr. publicité.

puc
PUC, pucuri, s.n. Obiect în formă de disc, făcut din cauciuc tare, folosit la jocul de hochei pe gheață. – Din engl. puck.

puchi
PUCHI, puchi, s.m. (Reg.) Urdoare. ♢ Pată mare. – Et. nec.

puchina
PUCHÍNĂ, puchini, s.f. (Reg.) Urdoare. – Et. nec. Cf. p u c h i.

puchinos
PUCHINÓS, -OÁSĂ, puchinoși, -oase, adj. (Reg.; adesea substantivat) Plin de puchini; urduros, puchios; p. ext. murdar. – Puchină + suf. -os.

puchios
PUCHIÓS, -OÁSĂ, puchioși, -oase, adj. (Reg.) Puchinos. – Puchi + suf. -os.

puchitel
PUCHIȚÉL, -EÁ, -ÍCĂ, puchiței, -ele, s.m. și f. (Pop.) Mic desen, de obicei rotund, pe un fond de altă culoare; picățea. – Cf. p u c h i,  p i c ă ț e a.

puci
PUCI, puciuri, s.n. Încercare a unui grup politic militar de a răsturna prin violență un regim politic, o ordine statală. – Din germ. Putsch.

puciogna
PUCIÓGNĂ, puciogne, s.f. Plantă erbacee din familia umbeliferelor, cu flori albe, care crește prin semănături (Bifora radians). – Cf. p u c i o s.

pucios
PUCIÓS, -OÁSĂ, pucioși, -oase, adj., s.f. 1. Adj. (Înv. și pop.) Care miroase urât (a sulf); puturos. ♢ Apă pucioasă = apă (minerală) sulfuroasă. 2. S.f. (Pop.) Sulf. ♢ Apă de pucioasă = apă (minerală) sulfuroasă. – Lat. *puteosus.

pucist
PUCÍST, puciști, s.m. Participant la un puci. – Din germ. Putschist.

pud
PUD, puduri, s.n. Unitate (rusească) de măsură pentru greutăți egală cu 16,38 kg. – Din rus. pud.

pudel
PÚDEL, pudeli, s.m. Rasă de câini de mărime mijlocie, cu părul lung și lățos, ușor de dresat, folosită la vânatul păsărilor acvatice. [Var.: (rar) pudl s.m.] – Din germ. Pudel.

pudibonderie
PUDIBONDERÍE s.f. (Livr.) Afectare a unei pudori exagerate. [Var.: pudibunderíe s.f.] – Din fr. pudibonderie.

pudibund
PUDIBÚND, -Ă, pudibunzi, -de, adj. (

pudibunderie
PUDIBUNDERÍE s.f. v. pudibonderie.

pudic
PÚDIC, -Ă, pudici, -ce, adj. Plin de pudoare; candid. – Din lat. pudicus, fr. pudique.

pudicitate
PUDICITÁTE s.f. Însușirea de a fi pudic; pudoare. – Din fr. pudicité.

puding
PÚDING^1, pudinguri, s.n. Preparat alimentar de origine engleză, făcut din făină, ouă, grăsime de vacă, zahăr, măduvă, prune și aromat cu o băutură alcoolică. – Din fr., engl. pudding.

PÚDING^2, pudinguri, s.n. (Geol.) Varietate de conglomerat foarte compact, format din blocuri rotunjite și pietriș. – Din engl. pudding, fr. poudingue.

pudl
PUDL s.m. v. pudel.

pudla
PUDLÁ, pudlez, vb. I. Tranz. (Metalurgie) A supune oțelul operației de pudlaj. – Din fr. puddler.

pudlaj
PUDLÁJ s.n. Procedeu de îndepărtare a impurităților din oțel în cursul elaborării acestuia. – Din fr. puddlage.

pudlare
PUDLÁRE, pudlări, s.f. Acțiunea de a pudla. – V. pudla.

pudlat
PUDLÁT, -Ă, pudlați, -te, adj. (Despre oțel) Care a fost supus operației de pudlaj. – V. pudla.

pudoare
PUDOÁRE s.f. Sentiment de sfială, de jenă, de decență manifestat în comportarea cuiva; pudicitate; p. ext. curățenie morală. ♦ (Jur.) Castitate, virginitate. ♦ Atentat la pudoare = infracțiune care constă în încercarea de a viola o femeie. – Din lat. pudor, -oris, fr. pudeur.

pudra
PUDRÁ, pudrez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) da cu pudră (pe față), a (se) farda cu pudră; a (se) pudrui. 2. Tranz. A acoperi cu un strat subțire de pulbere (de făină, de zahăr etc.). – Din pudră. Cf. fr. p o u d r e r.

pudrare
PUDRÁRE s.f. Acțiunea de a (se) pudra și rezultatul ei. – V. pudra.

pudrat
PUDRÁT, -Ă, pudrați, -te, adj. Dat, acoperit cu pudră; cu fața acoperită de un strat de pudră; pudruit. – V. pudra.

pudra
PÚDRĂ, pudre, s.f. Material solid prefăcut în pulbere. ♦ Spec. Pulbere fină rezultată din mărunțirea unor corpuri solide de amidon sau orez (parfumată și uneori colorată), care se întrebuințează ca fard. ♦ Spec. Pulbere fină dintr-o substanță medicamentoasă, folosită mai ales pentru acoperirea, protejarea sau tratarea pielii. – Din fr. poudre.

pudriera
PUDRIÉRĂ, pudriere, s.f. Cutioară în care se păstrează pudra de fardat. [Pr.: -dri-e-] – Din fr. poudrier.

pudrui
PUDRUÍ, pudruiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) pudra (1). – Pudră + suf. -ui.

pudruit
PUDRUÍT, -Ă, pudruiți, -te, adj. (Înv.) Pudrat. – V. pudrui.

puericultura
PUERICULTÚRĂ s.f. Ramură a medicinei care se ocupă cu metodele și mijloacele de creștere și de dezvoltare armonioasă a copiilor în primii ani de viață. [Pr.: pu-e-] – Din fr. puériculture.

pueril
PUERÍL, -Ă, puerili, -e, adj. Caracteristic copilului sau copilăriei, de copil; copilăresc, copilăros; p. ext. naiv; neserios. [Pr.: pu-e-] – Din fr. puéril.

puerilism
PUERILÍSM s.n. Stare patologică în care bolnavul se află la nivelul psihicului unui copil. [Pr.: pu-e-] – Din fr. puérilisme.

puerilitate
PUERILITÁTE s.f. (Rar) Însușirea de a fi pueril; caracter pueril; atitudine, manifestare puerilă. [Pr.: pu-e-] – Din fr. puérilité.

puerperala
PUERPERÁLĂ adj. (În sintagma) Febră puerperală = boală infecțioasă care apare la lăuze, în urma pătrunderii în uter a unui agent patogen. [Pr.: pu-er-] – Din fr. puerpérale.

puerperalitate
PUERPERALITÁTE s.f. (Med.) Stare a femeii de la fecundație până la sfârșitul lăuziei. [Pr.: pu-er-] – Din fr. puerpéralité.

puf
PUF^1 interj. Cuvânt care redă zgomotul produs de eliminarea bruscă și cu intermitențe a aerului (pe nări, pe gură), de lovirea în cădere a unui corp de o suprafață moale etc. – Onomatopee.

PUF^2, (5) pufuri, s.n. 1. (De obicei cu sens colectiv) Pene mici, moi și fine, care constituie primul penaj al puilor sau care acoperă corpul unor păsări pe burtă și sub aripi, servind pentru umplerea pernelor, a plăpumilor etc. ♢ Expr. A crește în puf = a crește în confort, neducând lipsă de nimic. 2. (Cu sens colectiv) Peri fini și moi care cresc pe obraz; început de barbă sau de mustață. 3. (Cu sens colectiv) Părul mărunt, moale și mătăsos din blana unor animale. 4. (Cu sens colectiv) Perii mici și fini ai unor fructe, semințe etc. 5. Obiect de toaletă care servește la pudrat, făcut din puf^2 (1) sau din alt material pufos. 6. (Adjectival, în compusul) Bumbac-puf = bumbac brut obținut la cules. 7. (Spec.) Minge de badmington. – Din bg., scr. puh.

PUF^3, pufuri, s.n. Scaun scund, fără spătar, de formă cilindrică, capitonat sau făcut din material plastic umplut cu aer. – Din fr. pouf.

pufai
PÚFĂI interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită pufăitul lulelei. – Onomatopee. Cf. p u f 1.

PUFĂÍ, púfăi, vb. IV. Intranz. 1. A respira, a sufla greu și cu zgomot pe nări. 2. A fuma expulzând fumul cu mici întreruperi zgomotoase (provocate de dezlipirea bruscă a buzelor). ♦ (Despre lulea) A scoate fum. 3. (Despre locomotive) A evacua aburul aflat sub presiune cu întreruperi ritmice, zgomotoase. – Puf^1 + suf. -ăi.

pufaiala
PUFĂIÁLĂ, pufăieli, s.f. Pufăit; (concr.) fumul scos pe gură de un fumător. [Pr.: -fă-ia-] – Pufăi + suf. -eală.

pufaire
PUFĂÍRE, pufăiri, s.f. Acțiunea de a pufăi. – V. pufăi.

pufait
PUFĂÍT s.n. Faptul de a pufăi; pufăială, pufăitură. – V. pufăi.

pufaitura
PUFĂITÚRĂ, pufăituri, s.f. Pufăit. [Pr.: -fă-i-] – Pufăi + suf. -tură.

pufar
PÚFĂR, pufere, s.n. Rondelă de cauciuc, material plastic etc., pe care se sprijină unele aparate pentru a preveni alunecarea lor. – Din germ. Puffer.

pufarie
PUFĂRÍE, pufării, s.f. (Rar) Mulțime de puf^2 (1); așternut de puf^2. – Puf^2 + suf. -ărie.

pufnet
PÚFNET, pufnete, s.n. Pufnitură. – Din pufni.

pufni
PUFNÍ, pufnesc, vb. IV. Intranz. 1. (Despre ființe) A expira pe nări cu zgomot, scurt și sacadat (din cauza oboselii, a mâniei, a nemulțumirii). ♢ Expr. A pufni în (sau de) râs sau (tranz.) a-l pufni pe cineva râsul = a izbucni într-un râs brusc și zgomotos. 2. (Despre mașini) A da afară cu zgomot, scurt și sacadat, aburi, gaze, fum; (despre aburi, gaze, fum) a izbucni, a ieși cu zgomot. – Puf^1 + suf. -ni.

pufnire
PUFNÍRE, pufniri, s.f. Acțiunea de a pufni. – V. pufni.

pufnitura
PUFNITÚRĂ, pufnituri, s.f. Faptul de a pufni; aer expirat cu putere și zgomot pe nări; pufnet. ♦ Zgomot specific produs de cel care pufnește. – Pufni + suf. -tură.

pufoaica
PUFOÁICĂ, pufoaice, s.f. Haină scurtă vătuită și matlasată. – Din rus. fufaika (apropiat de puf^2).

pufos
PUFÓS, -OÁSĂ, pufoși, -oase, adj. Acoperit de puf^2. ♦ Asemănător cu puful^2; moale, ușor. – Puf^2 + suf. -os.

pufulet
PUFULÉȚ, pufuleți, s.m. 1. Pufușor. 2. (La pl.) Plantă erbacee cu tulpina înaltă, cu frunzele ovale și florile albastre sau albe, care se cultivă ca plantă ornamentală (Ageratum houstonianum). 3. (La pl.) Produs alimentar preparat din mălai cu adaos de cașcaval, având aspectul unor tubulețe. – Puf^2 + suf. -uleț.

pufulita
PUFULÍȚĂ, pufulițe, s.f. Gen de plante erbacee cu tulpina cilindrică acoperită cu peri lungi, cu flori roșii-purpurii, roz sau albicioase (Epilobium); plantă din acest gen. – Puf^2 + suf. -uliță.

pufusor
PUFUȘÓR, pufușori, s.m. Diminutiv al lui puf^2; pufuleț. – Puf^2 + suf. -ușor.

pugilat
PUGILÁT s.n. Luptă cu pumnii goi practicată ca sport în antichitatea greco-romană. ♦ (Sport; rar) Box, pugilism; p. ext. bătaie, încăierare. – Din fr. pugilat, lat. pugilatus.

pugilism
PUGILÍSM s.m. (Sport) Box. – Din engl. pugilism.

pugilist
PUGILÍST, pugiliști, s.m. Boxer. – Din fr. pugiliste.

pugilistic
PUGILÍSTIC, -Ă, pugilistici, -ce, adj., s.f. 1. Care ține de pugilism, privitor la pugilism. 2. S.f. (Sport; rar) Box. – Din fr. pugilistique.

puhav
PÚHAV, -Ă, puhavi, -e, adj. 1. (Despre oameni și despre părți ale corpului lor) Cu carnea moale, flască (și umflată); umflat, buhăit. 2. Afânat, moale; poros, spongios. – Din scr. buhav.

puhavi
PUHĂVÍ, puhăvesc, vb. IV. Refl. A deveni puhav; a se buhăi. – Din puhav.

puhoi
PUHÓI^1, puhoaie, s.n. Cantitate mare de apă care curge cu repeziciune și forță; apă curgătoare umflată de ploi, care se revarsă cu forță; șuvoi. ♦ Ploaie mare, torențială. ♦ Fig. Mulțime mare de oameni sau de alte ființe care se deplasează năvalnic în aceeași direcție. ♦ (Adverbial) În cantitate sau în număr foarte mare, grămadă. [Var.: (reg.) pohói, povói s.n.] – Din sl. povonĩ.

PUHOÍ^2, pers. 3 puhoiește, vb. IV. Intranz. (Despre ape curgătoare sau de ploaie) A curge în cantitate mare, cu repeziciune și forță; a se revărsa cu putere, a inunda. ♦ Fig. (Rar; despre oameni) A năvăli, a invada. – Din puhoi^1.

puhoire
PUHOÍRE, puhoiri, s.f. Acțiunea de a puhoi^2; revărsare, inundare. ♦ Fig. Forfoteală, fierbere. – V. puhoi^2.

pui
PUI^1, pui, s.m., interj. I. S.m. 1. (De obicei urmat de determinări care indică specia) Pasăre, de la ieșirea din ou până la maturitate. ♢ Expr. Pui de cuc = bastard. Pui de bogdaproste = a) pui de găină (de obicei mai mic și mai slab) care se dă de pomană la înmormântare; b) copil mic, prăpădit; copil al nimănui; bastard. 2. Spec. Pui^1 (I 1) de găină; carnea gătită a acestei păsări. 3. P. gener. Orice animal de la naștere până la maturitate. ♢ Expr. Pui de viperă (sau de năpârcă) = om rău, viclean, primejdios. 4. Ou sau larvă de insectă. 5. Copil. ♢ Expr. Pui de lele = a) copil din flori, bastard; p. ext. derbedeu; b) bărbat afemeiat; c) femeie ușuratică, imorală. (Nici) pui de om = nici țipenie, nimeni. ♦ (Fam.; adesea la voc.) Termen de dezmierdare folosit când vorbești cu sau despre un copil ori cu sau despre bărbatul iubit. ♦ (Urmat de prep. „de”, care introduce un nume de obiect, dă acestuia valoare de diminutiv) Pui de mămăligă. Pui de pernă. ♦ (Urmat de prep. „de”, care introduce diverse nume, conferă acestora valoare de superlativ) Pui de somn. Pui de bătaie. 6. Plantă tânără, puiet; ramură tânără care crește din rădăcina sau tulpina unei plante; mlădiță, lăstar. ♦ Spec. Vlăstar care răsare pe lângă tulpina porumbului, copileț. 7. (Pop.; la pl.) Cusătură decorativă măruntă în formă de cruciulițe pe pieptul, pe poalele și pe mânecile cămășilor țărănești. ♦ (Reg.) Puncte de altă culoare pe fondul unei țesături; picățele. 8. Ambarcație mică cu vâsle, folosită pentru anumite servicii la bordul vaselor mai mari. II. Interj. (De obicei repetat) Strigăt cu care se cheamă puii^1 (I 2) sau alte păsări de curte. – Lat. *pulleus (= pullus).

PUI^2, pui, s.m. Puișor^2. – Din scr. pulja.

PUÍ^3, pers. 3 puiește, vb. IV. Tranz. (Reg; despre păsări) A face pui^1. [Var.: puiá vb. I] – Din pui^1.

puia
PUIÁ vb. I v. pui^3.

puiagaia
PUIA-GÁIA s.f. art. (În sintagma) De-a puia-gaia = numele unui joc de copii; de-a baba-gaia. [Pr.: pu-ia-ga-ia] – Pui^1 + gaie.

puiandru
PUIÁNDRU, puiendri, s.m. Augmentativ al lui pui^1. [Pr.: pu-ian-. – Pl. și: puiandri] – Pui^1 + suf. -andru.

puica
PÚICĂ, puici, s.f. 1. Pui^1 de găină de sex femeiesc; găină tânără. 2. Termen de dezmierdare pentru o fată sau o femeie (iubită). – Pui^1 + suf. -că.

puiculeana
PUICULEÁNĂ, puiculene, s.f. (Pop.) Puicuță. – Puică + suf. -uleană.

puiculita
PUICULÍȚĂ, puiculițe, s.f. (Pop.) Puicuță. – Puică + suf. -uliță.

puicuta
PUICÚȚĂ, puicuțe, s.f. Diminutiv al lui puică; puiculiță, puiculeană. – Puică + suf. -uță.

puiernita
PUIÉRNIȚĂ, puiernițe, s.f. 1. Vas mare din lemn cu un dispozitiv pentru alimentarea cu apă, folosit în crescătoriile piscicole pentru dezvoltarea puilor^1 de păstrăvi. 2. Adăpost special amenajat destinat creșterii puilor^1 unor păsări de curte în primele luni de viață. [Pr.: pu-ier-] – Pui^1 + suf. -erniță.

puiet
PUIÉT, (1, 2) s.n., (3) puieți, s.m. (Cu sens colectiv) 1. S.n. Mulțime de pui^1 (I 1, 2). ♦ Pești mici (în prima lor perioadă de viață) servind adesea la repopularea apelor naturale. 2. S.n. Larve (de albine). 3. S.m. Plante lemnoase tinere care se transplantează în altă parte; p. gener. plante tinere. [Pr.: pu-iet] – Pui^1 + suf. -et.

puios
PUIÓS, -OÁSĂ, puioși, -oase, adj. (Rar) Prolific. – Pui^1 + suf. -os.

puire
PUÍRE s.f. (Reg.) Acțiunea de a pui^3. – V. pui^3.

puisor
PUIȘÓR^1, (1) puișori, s.m., (2, 3) puișoare, s.n. 1. S.m. Diminutiv al lui pui^1; puiuleț, puiuț. 2. S.n. (Reg.) Doniță mică. 3. S.n. Pernă mică, care se așază sub cap (peste o pernă mare); puiuț. [Pr.: pu-i-] – Pui^1 + suf. -ișor.

PUIȘÓR^2, puișori, s.m. (Reg.) Veche monedă austriacă de argint, care a circulat și în țările române; pui^2. [Pr.: pu-i-] – Pui^2 + suf. -ișor.

puitor
PUITÓR, -OÁRE, puitori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Lucrător tipograf care alimentează cu coli de hârtie presa de imprimat. 2. S.n. (În sintagma) Puitor de mine = navă de luptă amenajată pentru transportul și punerea minelor marine. [Pr.: pu-i-] – Pune + suf. -tor.

puiulet
PUIULÉȚ, puiuleți, s.m. Puișor^1 (1). – Pui^1 + suf. -uleț.

puiut
PUIÚȚ, puiuți, s.m. Puișor^1 (1, 3). – Pui^1 + suf. -uț.

pul
PUL, puluri, s.n. Fiecare dintre cele treizeci de piese rotunde, de lemn, ale jocului de table. – Din tc. pul.

pulberarie
PULBERĂRÍE, pulberării, s.f. Fabrică sau depozit de muniții. – Pulbere + suf. -ărie.

pulbere
PÚLBERE, pulberi, s.f. 1. Material solid care se prezintă sub forma unor particule fine; praf, pudră. ♢ Expr. A se face (praf și) pulbere sau a se alege (din cineva sau ceva) (praful și) pulberea (sau praf și pulbere) = a se distruge, a se nimici, a pieri. A ridica pe cineva din pulbere = a înălța pe cineva într-o situație foarte bună. A se ridica (sau a se scula) din pulbere = a evolua; a parveni, plecând de jos. A face pulberea praf = a nu face nici o ispravă. ♦ Fig. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”, care indică felul) Mulțime, puzderie. 2. Spec. (Înv.) Praf de pușcă. 3. Substanță explozivă care se prezintă în formă de firișoare sau de granule. – Lat. pulvis, -eris.

pulberos
PULBERÓS, -OÁSĂ, pulberoși, -oase, adj. (Rar) Ca praful; prăfos. – Pulbere + suf. -os.

pulie
PULÍE, pulii, s.f. Roată specială cu șanț pe circumferința exterioară, pe care se montează o frânghie sau o curea pentru a transmite o mișcare circulară. – Din fr. poulie.

pulmon
PULMÓN, pulmoni, s.m. (Anat.) Plămân (la om). – Din lat. pulmo, -onis.

pulmonar
PULMONÁR, -Ă, pulmonari, -e, adj. Care aparține plămânilor, de plămâni, privitor la plămâni, localizat la plămâni. – Din fr. pulmonaire, lat. pulmonarius.

pulmonarita
PULMONÁRIȚĂ, pulmonarițe, s.f. (Bot.) Cuscrișor (Pulmonaria officinalis). – Din lat. Pulmonaria [officinalis], numele științific al pulmonariței (după modelul unor cuvinte ca măselariță, săpunariță etc.).

pulovar
PULÓVĂR s.n. v. pulover.

pulover
PULÓVER, pulovere, s.n. Obiect de îmbrăcăminte tricotat care acoperă partea de sus a corpului și se poartă de obicei peste cămașă sau peste bluză. [Var.: pulóvăr s.n.] – Din fr., engl. pull-over.

pulpana
PULPÁNĂ, pulpane, s.f. Partea (despicată la spate) de la talie în jos a unei haine bărbătești lungi. – Pulpă + suf. -ană.

pulpar
PULPÁR, pulpare, s.n. 1. Apărătoare de metal sau de piele purtată odinioară de războinici pe pulpe. 2. Carâmb de piele care protejează piciorul călărețului. – Pulpă + suf. -ar.

pulpa
PÚLPĂ, pulpe, s.f. 1. Partea musculoasă posterioară a piciorului, situată între genunchi și gleznă. ♦ Parte a piciorului situată în porțiunea acestor mușchi. 2. Țesut conjunctiv bogat în vase și nervi. Pulpă dentară. 3. Partea cărnoasă și comestibilă a unor fructe. 4. Reziduu obținut în industria zahărului, în distilerii și la prepararea feculei, folosit ca hrană pentru vite. – Lat. pulpa (cu unele sensuri după fr. pulpe).

pulpisoara
PULPIȘOÁRĂ, pulpișoare, s.f. Diminutiv al lui pulpă (1). – Pulpă + suf. -ișoară.

pulpita
PULPÍTĂ, pulpite, s.f. Inflamație a pulpei dentare, caracterizată prin dureri violente. – Din fr. pulpite.

pulpitum
PÚLPITUM s.n. Parte a teatrului roman în care actorii își desfășurau jocul. – Din lat. pulpitum.

pulpos
PULPÓS, -OÁSĂ, pulpoși, -oase, adj. 1. Cu pulpe (1) mari, groase. 2. Cu pulpă (3) bogată. – Pulpă + suf. -os.

puls
PULS, pulsuri, s.n. Mișcare fiziologică ritmică de dilatare și de contractare a pereților arterelor, determinată de creșterea volumului de sânge pompat de inimă. ♢ Expr. A lua (cuiva) pulsul = a număra (cuiva) bătăile inimii, apăsând cu degetul pe artera de la încheietură mâinii. A pipăi pulsul (cuiva) = a încerca să afle intențiile, planurile sau starea de spirit a cuiva. A prinde (sau a simți) pulsul (unei situații) = a înțelege sau a intui exact o situație, o stare de lucruri. ♦ Loc unde se simte această mișcare ritmică. – Din fr. pouls, lat. pulsus.

pulsa
PULSÁ, pulsez, vb. I. Intranz. 1. (Despre sânge) A circula prin vasele sangvine. 2. Fig. (Despre lucruri sau despre procese în mișcare) A se manifesta într-un ritm viu; a palpita. – Din lat. pulsare.

pulsant
PULSÁNT, -Ă, pulsanți, -te, adj. 1. (În sintagma) Vas pulsant = organ care pompează sângele în corpul albinei. 2. (Rar; despre curentul electric) Pulsator (2). – Pulsa + suf. -ant.

pulsar
PULSÁR, pulsari, s.m. (Astron.) Sursă galactică de unde radio care emite impulsuri foarte regulate și foarte scurte. – Din engl., fr. pulsar.

pulsare
PULSÁRE, pulsări, s.f. Acțiunea de a pulsa și rezultatul ei; pulsație. – V. pulsa.

pulsatil
PULSATÍL, -Ă, pulsatili, -e, adj. Care aparține pulsului, privitor la puls. ♢ Durere pulsatilă = durere care se accentuează la intervale regulate, provocând zvâcnituri. – Din fr. pulsatile, lat. pulsatilis.

pulsativ
PULSATÍV, -Ă, pulsativi, -e, adj. Pulsatil (1). – Din fr. pulsatif.

pulsator
PULSATÓR, -OÁRE, pulsatori, -oare, adj. 1. Care constă într-o succesiune de pulsații (2) identice. 2. (Despre curentul electric) Care este format din alternanțe de un singur sens; (rar) pulsant (2). – Din fr. pulsatoire.

pulsatie
PULSÁȚIE, pulsații, s.f. 1. Fiecare dintre mișcările pulsului; pulsare. 2. (Fiz.) Numărul de perioade pe care le efectuează o mărime periodică într-un anumit număr de unități de timp. 3. Fig. Desfășurare a unui proces, a unui fenomen, a unei acțiuni într-un ritm viu, trepidant. – Din fr. pulsation, lat. pulsatio.

pulsometru
PULSOMÉTRU, pulsometre, s.n. Pompă pentru apă în care deplasarea apei se realizează prin presiunea aburului. – Din fr. pulsomètre.

pulsoreactor
PULSOREACTÓR, pulsoreactoare, s.n. Tip de reactor pentru vehicule aeriene cu viteză mare, care funcționează prin combustie discontinuă. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. pulsoréacteur.

pultaceu
PULTACÉU, -CÉE, pultacei, -cee, adj. (Med.) Păstos. ♢ Anghină pultacee = anghină cu amigdalele acoperite de un exsudat alb. – Din fr. pultacé.

pululatie
PULULÁȚIE, pululații, s.f. (Med.) 1. Înmulțire rapidă și abundentă. 2. Producere rapidă de țesuturi morbide. – Din fr. pullulation.

pulverina
PULVERÍNĂ s.f. Pulbere neagră cu granule foarte fine, folosită ca exploziv și la fabricarea artificiilor. – Din fr. pulvérin.

pulveriza
PULVERIZÁ, pulverizez, vb. I. Tranz. 1. A preface un material solid în pulbere. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) distruge; a (se) nimici; a face să dispară sau a dispărea. 2. A împrăștia particule fine dintr-un corp solid sau dintr-un lichid cu ajutorul unui pulverizator. – Din fr. pulvériser, lat. pulverizare.

pulverizabil
PULVERIZÁBIL, -Ă, pulverizabili, -e, adj. Care poate fi pulverizat. – Din fr. pulvérisable.

pulverizare
PULVERIZÁRE, pulverizări, s.f. Acțiunea de a (se) pulveriza și rezultatul ei; pulverizație. – V. pulveriza.

pulverizat
PULVERIZÁT, -Ă, pulverizați, -te, adj. Care este prefăcut în pulbere sau în particule lichide foarte fine. – V. pulveriza.

pulverizator
PULVERIZATÓR, pulverizatoare, s.n. Aparat pentru împrăștierea în particule foarte fine a lichidelor sau pulberilor. – Din fr. pulvérisateur.

pulverizatie
PULVERIZÁȚIE, pulverizații, s.f. (Rar) Pulverizare. – Din fr. pulvérisation.

pulverulent
PULVERULÉNT, -Ă, pulverulenți, -te, adj. (Despre corpuri solide) Care se prezintă sub formă de pulbere. – Din fr. pulvérulent, lat. pulverulentus.

pulverulenta
PULVERULÉNȚĂ s.f. Calitatea sau starea unui corp purverulent. – Din fr. pulvérulence.

puma
PÚMA s.f. invar. Animal carnivor din familia felinelor, cu blana de culoare galbenă-roșcată, care trăiește în America (Felis concolor). – Din fr. puma.

pumn
PUMN, pumni, s.m. 1. Palmă închisă, cu degetele îndoite și strânse. ♢ Loc. adj. Cât pumnul (sau cât un pumn) = mic sau mare (după cum obiectul comparației este mai mic sau mai mare decât pumnul). ♢ Expr. A râde în pumni = a râde pe ascuns, pe înfundate și cu satisfacție. A plânge în pumni = a plânge pe ascuns, de necaz sau de durere. A arăta (cuiva) pumnul = a amenința (pe cineva). A-i pune (sau vârî) (cuiva) pumnul în gură = a împiedica (pe cineva) să vorbească sau să acționeze. Un pumn de... = o cantitate mică (sau mare); un număr redus (sau ridicat); ceva mic, firav. 2. Lovitură dată cu pumnul (1). 3. Palma sau palmele făcute căuș pentru a putea reține ceva (de obicei un lichid); conținutul palmei sau al palmelor făcute căuș. 4. Măsură de lungime (întrebuințată azi numai de pescari) egală cu două treimi de palmă. – Lat. pugnus.

pumnal
PUMNÁL, pumnale, s.n. Armă cu lamă scurtă, cu două tăișuri și cu vârful ascuțit; stilet, jungher. – Pumn + suf. -al (după it. pugnale).

pumnas
PUMNÁȘ, pumnași, s.m. Manșetă împodobită cu cusături de la mânecile cămășilor țărănești. [Pl. și (n.): pumnașe] – Pumn + suf. -aș.

pumnicel
PUMNICÉL, pumnicei, s.m. (Reg.) Pumnișor. – Pumn + suf. -icel.

pumnism
PUMNÍSM s.n. (Lingv.) Ciunism. – [Aron] Pumn[ul] (n. pr.) + suf. -ism.

pumnist
PUMNÍST, -Ă, pumniști, -ste, adj., s.m. (Adept) al sistemului lingvistic preconizat de Aron Pumnul; ciunist. – De la pumnism, cu schimbarea sufixului.

pumnisor
PUMNIȘÓR, pumnișori, s.m. Diminutiv al lui pumn; pumnicel. – Pumn + suf. -ișor.

pumnuliza
PUMNULIZÁ, pumnulizez, vb. I. Tranz. (Rar) A modifica după sistemul lingvistic preconizat de Aron Pumnul sau de adepții lui. – [Aron] Pumnul (n. pr.) + suf. -iza.

puncer
PÚNCER, punceri, s.m. Boxer al cărui mod de a boxa se bazează mai mult pe lovituri aplicate adversarului și mai puțin (sau deloc) pe evitarea loviturilor acestuia. [Acc. și: puncér, var. (după alte surse) puncher]. – Din engl. puncher.

punci
PUNCI^1, punciuri, s.n. Băutură făcută dintr-un amestec de rom sau alte băuturi alcoolice cu zahăr, lămâie, portocale etc. și diverse mirodenii. – Din engl., fr. punch.

PUNCI^2, punciuri, s.n. Aptitudinea unui boxer de a executa lovituri puternice, decisive; lovitură puternică, decisivă aplicată adversarului de un boxer. – Din engl., fr. punch.

punct
PUNCT, puncte, s.n. I. 1. Semn grafic mic și rotund, asemănător cu o înțepătură de ac, folosit ca semn de punctuație, pentru a indica pauze între propoziții sau fraze independente, pentru prescurtarea unui cuvânt sau care se pune deasupra literelor „i”, „j” etc. ♢ Două puncte = semn de punctuație constând din două puncte (I 1) așezate unul deasupra altuia, folosit pentru a arăta că urmează o vorbire directă, o enumerare, o explicare sau o concluzie. Punct și virgulă = semn de punctuație constând dintr-un punct (I 1) așezat deasupra unei virgule, folosit pentru a despărți părțile componente ale unei perioade. Puncte de suspensie sau puncte-puncte = semn de punctuație constând din trei (sau mai multe) puncte (I 1) așezate în linie orizontală, folosit pentru a arăta o întrerupere în șirul gândirii, al acțiunii sau o omisiune dintr-un text reprodus. ♢ Expr. A pune punctul pe i = a preciza ce este esențial într-o chestiune, a trage concluzia. ♦ Fig. (Cu valoare de interjecție) Gata! destul! 2. Semn convențional în formă de punct (I 1), care indică pe o hartă așezările omenești, care marchează zarurile, piesele de domino etc. sau care este pus la dreapta unei note muzicale pentru a-i prelungi durata cu încă o jumătate din valoarea ei. 3. Punct (I 1) folosit în matematică, indicând efectuarea unei înmulțiri. 4. Fel de a coase, de a broda, de a croșeta; model de cusătură, de broderie etc. 5. (În sintagma) Punct tipografic = unitate de măsură pentru lungime, folosită în tipografie, 0,376 mm. 6. Ceea ce se vede foarte mic din cauza depărtării. ♦ Pată mică, rotundă, detașată pe un fond de altă culoare. 7. (În sintagma) Punct de ochire = locul din țintă în care trăgătorul potrivește precis linia de ochire. II. 1. Figură geometrică plană fără nici o dimensiune (reprezentată prin partea comună a două linii care se întâlnesc). ♦ Loc determinat pe o lungime, pe o suprafață, în spațiu. ♢ Punct medical (sau sanitar) = serviciu medical organizat în fabrici, uzine, șantiere etc. 2. Valoare a unei mărimi, mai ales temperatura la care se produce un anumit fenomen. Punct de topire. III. 1. Parte determinată în cadrul unei acțiuni, al unei discuții, al unei probleme etc. ♢ Expr. Punct de onoare = lucru, chestiune care angajează prestigiul, autoritatea, onoarea cuiva. Punct de plecare (sau de pornire) = a) locul de unde pleacă cineva; b) începutul unei lucrări, al unei acțiuni. A fi pe punctul de a... = a fi gata de a..., a fi pregătit să... Punct de vedere = aspectul sub care cineva privește o problemă sau atitudinea pe care o are față de ea; mod de a gândi. Din punct de vedere = în privința..., sub raportul... Din punct în punct sau punct cu punct = amănunțit, detaliat, pe larg. A pune (ceva) la punct = a) a regla (un aparat sau un sistem tehnic) pentru a-l face să funcționeze în condițiile dorite; b) a aranja, a potrivi lucrurile așa cum trebuie, fără a neglija nici un amănunt; a restabili adevărul. A fi pus la punct = a fi aranjat, bine îmbrăcat. A pune pe cineva la punct = a arăta cuiva ce se cuvine și ce nu, a da cuiva o lecție de bună-cuviință. 2. Moment, stadiu, fază, etapă de dezvoltare. ♢ Loc. adv. Până la un (sau la acest) punct = până la o anumită limită sau etapă; într-o anumită măsură. ♢ Expr. Până la ce punct = în ce măsură, până unde... Punct mort = situație fără ieșire. ♦ (Adverbial) Exact, precis, fix. IV. Unitate de măsură luată ca bază de clasificare, în special la sporturi. ♦ Unitate de măsură pentru indicarea situației participanților la unele jocuri (zaruri, cărți, biliard etc.). ♦ Unitate de măsură pentru sporirea sau reducerea cursului valorilor mobiliare negociate prin bursă. ♦ Fiecare dintre diviziunile unei cartele pentru raționalizarea anumitor produse industriale; tichet detașat dintr-o astfel de cartelă. ♢ Loc. adj. și adv. Pe puncte = a) pe baza dreptului conferit de cartelă; raționalizat; b) fig. fără a avea pregătirea corespunzătoare funcției pe care o ocupă. – Din lat. punctum (cu unele sensuri după fr. point).

puncta
PUNCTÁ, punctez, vb. I. Tranz. 1. A face sau a forma puncte care ies în evidență pe un fond mai larg, de obicei de altă culoare; a face să apară ceva ca niște puncte pe o suprafață. ♦ Fig. A scoate în evidență, a sublinia, a marca. 2. (Sport) A însemna punctele fiecărei partide sau etape câștigate. ♦ A obține puncte printr-un joc sportiv. 3. A asambla provizoriu două piese care urmează să fie sudate prin câteva puncte de sudură executate de-a lungul liniei de sudură. – Din punct (după fr. poncteur).

punctaj
PUNCTÁJ, punctaje, s.n. 1. Notație în puncte a rezultatelor obținute la o întrecere (sportivă etc.); totalitatea punctelor obținute de cineva într-o întrecere (sportivă). 2. Însemnare, notă care conține punctele mai importante ale unei relatări, ale unui plan de activitate etc. – Punct + suf. -aj (după fr. pointage).

punctar
PUNCTÁR, punctare, s.n. (Tehn.) Punctator. – Puncta + suf. -ar.

punctare
PUNCTÁRE, punctări, s.f. Acțiunea de a puncta și rezultatul ei. ♦ Indicarea cu punctatorul, pe suprafața unei piese, a unor repere care urmează să fie perforate. – V. puncta.

punctat
PUNCTÁT, -Ă, punctați, -te, adj. 1. Însemnat, marcat, presărat cu puncte. 2. Alcătuit din puncte. – V. puncta.

punctator
PUNCTATÓR, punctatoare, s.n. Unealtă de oțel cu vârf conic ascuțit, cu ajutorul căreia se trasează (prin lovirea cu ciocanul) pe diverse piese metalice reperele unei perforații ulterioare. – Puncta + suf. -tor.

punctaveraj
PUNCTAVERÁJ, punctaveraje, s.n. Raportul dintre punctele marcate și cele primite, care departajează doi sportivi sau două echipe aflate la egalitate de puncte. – V. golaveraj, setaveraj. – Din punct (după golaveraj).

punctbal
PUNCTBÁL, punctbale, s.n. Minge în formă de pară, suspendată de o frânghie, care servește pentru antrenament la box. [Pl. și: punctbaluri] – După fr. punching-ball.

punctiform
PUNCTIFÓRM, -Ă, punctiformi, -e, adj. 1. Care are forma sau dimensiunile unui punct (I 1). 2. Care acționează intermitent. 3. (Fiz.; despre corpuri cu sarcină electrică, magnetică etc.) De dimensiuni neglijabile. – Din fr. punctiforme.

punctisor
PUNCTIȘÓR, punctișoare, s.n. Diminutiv al lui punct; punctuleț. – Punct + suf. -ișor.

punctual
PUNCTUÁL, -Ă, punctuali, -e, adj. 1. (Despre oameni) Care este exact, care respectă întocmai termenul sau momentul fixat. ♦ (Adverbial) La timp, cu punctualitate. 2. (Despre verbe) Care arată că acțiunea se petrece într-un singur moment. [Pr.: -tu-al] – Din fr. ponctuel (după punct).

punctualitate
PUNCTUALITÁTE s.f. Însușirea de a fi punctual. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. ponctualité (după punctual).

punctuatie
PUNCTUÁȚIE, punctuații, s.f. Sistem de semne grafice convenționale care au rolul de a marca propozițiile, frazele, pauzele, intonația, întreruperea șirului vorbirii etc., mod de a folosi aceste semne; ramură a gramaticii care indică folosirea corectă a acestor semne. [Pr.: -tu-a-. – Var.: (înv.) punctuațiúne s.f.] – Din fr. punctuation (după punct).

punctuatiune
PUNCTUAȚIÚNE s.f. v. punctuație.

punctulet
PUNCTULÉȚ, punctulețe, s.n. Punctișor. – Punct + suf. -uleț.

punctie
PÚNCȚIE, puncții, s.f. Intervenție chirurgicală care constă în înțeparea (cu un ac sau cu un trocar a) țesuturilor care învelesc o cavitate naturală sau accidentală, pentru a extrage în întregime sau parțial lichidul pe care acesta îl conține, pentru a extrage un fragment de țesut, a introduce un medicament etc. – Din fr. ponction, lat. punctio.

punctiona
PUNCȚIONÁ, puncționez, vb. I. Tranz. A face o puncție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. ponctionner (după punct).

punctionare
PUNCȚIONÁRE, puncționări, s.f. Acțiunea de a puncționa. [Pr.: -ți-o-] – V. puncționa.

pune
PÚNE, pun, vb. III. A așeza, a instala, a plasa într-un loc. ♢ Expr. A pune foc = a) a incendia; b) fig. a înrăutăți situația. A pune (ceva) la foc = a expune (ceva) acțiunii focului (pentru a fierbe, a găti etc.). A pune (cuiva ceva) la picioare (sau la picioarele cuiva) = a oferi (cuiva ceva util, valoros). A pune (cuiva ceva) înainte = a da (cuiva ceva) de mâncare. A pune (ceva) la cântar (sau în cumpănă, în balanță) = a cumpăni, a chibzui (importanța, valoarea etc.) pentru a putea lua o hotărâre întemeiată. A pune gura (pe ceva) = a gusta sau a mânca (ceva). A pune ochii (pe cineva sau ceva) = a se opri cu interes (asupra cuiva sau a ceva), a remarca, a dori să obțină; a supraveghea. A pune piciorul (undeva) = a sosi (undeva). A pune ochii (sau privirea, nasul, capul) în pământ = a avea o atitudine modestă, plecând privirea; a se rușina, a se sfii. (Fam.) A pune osul = a munci din greu. A pune umărul = a-și aduce contribuția la o acțiune; a contribui. A(-și) pune (ceva) în (sau de) gând (sau în cap, în minte) = a avea intenția de a..., a plănui, a decide. A pune o vorbă (bună) sau un cuvânt (bun) (pentru cineva) = a interveni în favoarea cuiva. A pune coarne = a) a face o relatare cu adaosuri exgerate, neverosimile, inventate; b) a-și înșela soțul. A pune (o chestiune, un subiect etc.) pe tapet = a aduce (o chestiune etc.) în discuție. Unde (mai) pui că... = fără a mai socoti că...; presupunând, considerând că... A pune paie pe (sau peste) foc = a contribui la înrăutățirea unei situații grave, dificile. A pune (pe cineva) jos = a trânti (pe cineva) la pământ. A pune (pe cineva) sub sabie sau a pune (cuiva) capul sub picior = a ucide. A pune (pe cineva) la zid = a) a împușca; b) a condamna, a demasca, a dezaproba. (Fam.) A pune bine (pe cineva) = a face cuiva rău, uneltind împotriva lui. A(-și) pune capul (sau gâtul) (la mijloc) pentru cineva (sau ceva) = a-și primejdui viața; a fi singur, a garanta pentru cineva sau de ceva. A pune (ceva) pe hârtie = a însemna, a nota. A pune (o melodie) pe note = a transpune o melodie pe note muzicale. (Refl.) A se pune bine cu (sau pe lângă) cineva = a intra în voie cuiva, a se face plăcut cuiva (prin adulare, lingușeli, spre a obține avantaje). ♦ Tranz. A întinde, a expune. ♢ Expr. A pune (cuiva ceva) în vedere = a atrage (cuiva) atenția, a aduce la cunoștință. ♦ Refl. A se depune, a se așterne; fig. a începe, a se ivi. S-a pus zăpada. S-a pus o iarnă grea. 2. Tranz. A aduce pe cineva într-o situație nouă neașteptată, a face pe cineva să ajungă într-o anumită stare. L-a pus în inferioritate. ♦ A așeza, a numi pe cineva într-un rang, într-o demnitate, într-o slujbă; a determina, a fixa locul, ierarhia cuiva între mai mulți. ♢ Expr. A pune (pe cineva) în pâine = a angaja (pe cineva) într-o slujbă spre a-și câștiga existența. A pune (pe cineva) în disponibilitate (sau, fam., pe liber) = a concedia, a elibera (pe cineva) dintr-o slujbă. 3. Tranz. și refl. A (se) așeza într-un anumit fel, într-o anumită poziție. ♢ Expr. (Tranz.) A pune (fire, fibre) în două (sau în trei, în patru etc.) = a forma un mânunchi din două (sau trei etc.) fire. ♦ Tranz. A atârna, a agăța. 4. Tranz. A face să stea într-un anumit loc, a așeza la locul dinainte stabilit sau cel mai potrivit, a depune la locul lui, a plasa; p. ext. a așeza într-un anumit loc față de alte obiecte de același fel, a aranja, a situa. ♢ Expr. A pune caii = a înhăma. A pune în scenă = a regiza, a monta o piesă de teatru. ♦ A planta, a sădi, a semăna. 5. Tranz. și refl. A(-și) așeza pe corp obiectele de îmbrăcăminte necesare; a (se) îmbrăca sau a (se) încălța. 6. Tranz. A depune valori bănești (în păstrare, spre fructificare etc.); a investi valori bănești. ♢ Expr. A pune deoparte = a) a economisi; b) a rezerva (pentru cineva). A pune preț = a oferi un preț mare; p. ext. a considera valoros, merituos. 7. Tranz. A fixa, a stabili; orândui, a institui. A pune impozite. A pune un diagnostic. 8. Refl. (Pop.) A se împotrivi, a sta împotrivă. Te pui pentru un fleac! ♢ Expr. A se pune în calea cuiva = a împiedica pe cineva să acționeze. 9. Refl. recipr. A se lua la întrecere, a se măsura sau a se compara cu cineva. ♢ Expr. (Tranz.). A pune (de) față sau față în față = a compara; a confrunta. 10. Refl. A tăbărî asupra cuiva, a se repezi la cineva. 11. Tranz. A face, a determina pe cineva să execute un lucru; a îndemna; a sili, a obliga. ♦ A îmboldi; a asmuți. 12. Refl. (Adesea cu determinări introduse prin prep. „pe”) A începe o acțiune, a se apuca (cu stăruință) de ceva. ♢ Expr. A se pune cu gura pe cineva = a cicăli pe cineva sau a insista pe lângă cineva. (Reg.) A se pune (cu rugăminți, cu vorbe dulci etc.) pe lângă cineva = a ruga insistent pe cineva. A se pune pe gânduri = a deveni gânditor, îngrijorat. E pus pe... = e gata să... (Tranz.) A-și pune puterea sau (toate) puterile = a-și da toată silința, a se strădui. 13. Tranz. (În loc. și expr.) A pune (pe cineva sau ceva) la probă (sau la încercare) = a încerca pe cineva sau ceva (spre a-i cunoaște valoarea, însușirile). A pune (pe cineva) la cazne = a căzni, a chinui. A pune o întrebare (sau întrebări) = a întreba, a chestiona. A pune stavila = a stăvili. A pune în primejdie = a primejdui. A-și pune nădejdea (sau speranța, credința) în cineva sau ceva = a nădăjdui, a se încrede în ajutorul cuiva sau a ceva. A pune temei = a se bizui, a se întemeia. A pune vina (pe cineva sau ceva) = a învinui (pe nedrept). A pune în (sau pe) seama (sau la activul) cuiva (sau a ceva) = a atribui (pe nedrept). A pune grabă = a se grăbi. A pune nume (sau poreclă) = a numi, a porecli. A pune în valoare = a valorifica. A pune în evidență = a evidenția, a sublinia, a releva. A pune la îndoială = a se îndoi. A pune la socoteală = a socoti, a îngloba. A pune în loc = a înlocui. A pune iscălitura = a iscăli. A pune rămășag (sau pariu) = a paria. A pune aprobarea = a aproba. [Prez. ind. și: (reg.) pui] – Lat. ponere.

punere
PÚNERE s.f. Acțiunea de a (se) pune și rezultatul ei. – V. pune.

pungas
PUNGÁȘ, pungași, s.m. Hoț de buzunare; p. gener. hoț. ♦ Om șmecher, viclean, escroc. – Pungă + suf. -aș.

punga
PÚNGĂ, pungi, s.f. 1. Săculeț (cu băieri) de piele, mai rar de pânză, de material plastic etc., cu una sau mai multe despărțituri, în care se țin în mod curent banii și alte obiecte mici. ♢ Expr. A-i sufla vântul în pungă sau a da de fundul pungii = a nu (mai) avea bani. A-și dezlega (sau a-și desface) punga = a fi darnic. A fi gros la pungă = a fi foarte bogat. A(-și) strânge (sau a avea, a face) buzele (sau gura) pungă = a) a avea sau a produce o senzație de contractare a buzelor din cauza unui aliment astringent, acru etc.; b) a ține buzele strânse (în semn de nemulțumire, de amărăciune etc.). ♦ Conținutul unei pungi (1); p. ext. bani, avere. ♦ Săculeț cuprinzând 500 de galbeni, taleri sau lei vechi, cu care se făceau plățile în trecut; p. ext. suma de 500 de galbeni, taleri sau lei vechi. 2. Săculeț făcut din hârtie, din material plastic sau din alt material, servind ca ambalaj pentru diferite obiecte, mai ales alimente. ♦ Conținutul unui astfel de săculeț; 3. Umflătură a pielii de forma unui săculeț (situată mai ales sub pleoapa inferioară); ♢ Pungă de apă = denumire populară pentru ascită; pleurezie. 4. Săculeț triunghiular situat la piciorul albinei, în care aceasta strânge și transportă polenul. 5. Cavitate naturală în scoarță pământului, de forma unei pungi (1). 6. (Bot.; în compususl) Punga-babei = plantă erbacee cu flori galbene-aurii (Pulicaria dysenterica). – Et. nec.

pungaleala
PUNGĂLEÁLĂ, pungăleli, s.f. (Pop.) Pungălitură. – Pungăli + suf. -eală.

pungali
PUNGĂLÍ, pungălesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A coase de mântuială, prost, cu împunsături neregulate. – Din pungă.

pungalit
PUNGĂLÍT, -Ă, pungăliți, -te, adj. (Pop.) Prost cusut. – V. pungăli.

pungalitura
PUNGĂLITÚRĂ, pungălituri, s.f. (Pop.) Faptul de a pungăli; (concr.) cusătură neîngrijită, neglijentă; pungăleală. – Pungăli + suf. -tură.

pungaseala
PUNGĂȘEÁLĂ, pungășeli, s.f. (Fam.) Faptul de a (se) pungăși. – Pungăși + suf. -eală.

pungasesc
PUNGĂȘÉSC, -EÁSCĂ, pungășești, adj. (Fam.) De pungaș; fraudulos, hoțesc. – Pungaș + suf. -esc.

pungaseste
PUNGĂȘÉȘTE adv. Ca pungașii. – Pungaș + suf. -ește.

pungasi
PUNGĂȘÍ, pungășesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. (Fam.) A (se) fura, a (se) înșela, a (se) escroca. – Din pungaș.

pungasie
PUNGĂȘÍE, pungășii, s.f. Faptă de pungaș; furt, hoție; escrocherie, înșelătorie. – Pungaș + suf. -ie.

pungasoaica
PUNGĂȘOÁICĂ, pungășoaice, s.f. (Fam.) Hoață de buzunare; p. gener. hoață. ♦ Femeie șmecheră, vicleană, escroacă. – Pungaș + suf. -oaică.

pungi
PUNGÍ, pungesc, vb. IV. Tranz. 1. (În expr.) A-și pungi gura (sau buzele) = a-și strânge și a-și țuguia buzele. 2. (Înv.) A obține de la cineva bani prin mijloace incorecte. – Din pungă.

pungit
PUNGÍT, -Ă, pungiți, -te, adj. (Despre gură, buze) Strâns, țuguiat (ca o pungă). – V. pungi.

pungoci
PUNGÓCI, pungoace, s.n. (Pop.) Pungoi. – Pungă + suf. -oci.

pungoi
PUNGÓI, pungoaie, s.n. Augmentativ al lui pungă; pungoci. – Pungă + suf. -oi.

pungulita
PUNGULÍȚĂ, pungulițe, s.f. 1. Diminutiv al lui pungă; punguță. 2. Plantă erbacee de culoare verde-deschis, cu miros neplăcut, cu flori mici, albe, dispuse în inflorescență (Thlaspi arvense). – Pungă + suf. -uliță.

punguta
PUNGÚȚĂ, punguțe, s.f. Punguliță. – Pungă + suf. -uță.

punibil
PUNÍBIL, -Ă, punibili, -e, adj. (Jur.) Pasibil de pedeapsă. – Din it. punibile.

punic
PÚNIC, -Ă, punici, -ce, adj. Care aparține Cartaginei sau locuitorilor ei, privitor la Cartagina sau la locuitorii ei; cartaginez. ♢ Război punic = nume dat fiecăruia dintre cele trei războaie purtate de Roma antică împotriva Cartaginei. – Din lat. punicus, fr. punique.

punitiv
PUNITÍV, -Ă, punitivi, -e, adj. (Livr.) Care pedepsește; destinat să pedepsească. – Din fr. punitif.

punt
PUNT s.m. v. pfund.

puntat
PUNTÁT, -Ă, puntați, -te, adj. (Despre nave sau ambarcațiuni) Cu punte. – Din punte.

punte
PÚNTE, punți, s.f. 1. Pod îngust (format adesea dintr-o scândură sau dintr-o bârnă) așezat peste un șanț, peste o râpă sau peste o apă, care poate fi trecut numai cu piciorul. ♢ Expr. Punte de scăpare = mijloc de a trece peste o dificultate, de a ieși dintr-un impas. A se face (sau a se pune) luntre și punte v. luntre. ♦ Scândură groasă sau panou îngust așezat pe o schelă, pe care circulă muncitorii când lucrează la înălțime. ♢ Punte de comunicație = placă metalică rabatabilă folosită ca legătură între două vagoane de cale ferată. ♦ Pod suspendat sau mobil care leagă vasele de chei. ♦ Pod suspendat sau mobil la o cetate sau la un castel medieval. 2. Planșeu metalic sau de lemn, orizontal, care închide corpul unei nave la partea superioară sau care compartimentează nava pe nivele. 3. Dispozitiv de măsură a unor mărimi electrice format din patru elemente, o sursă de energie și un instrument de măsură. 4. Pluta în care se introduce fitilul candelei. 5. (Chim.; sintagma) Punte de hidrogen = legătură de hidrogen. – Lat. pons, -ntis.

punticica
PUNTICÍCĂ, punticele, s.f. Puntișoară. – Punte + suf. -icică.

puntisoara
PUNTIȘOÁRĂ, puntișoare, s.f. Diminutiv al lui punte; punticică, puntiță. – Punte + suf. -ișoară.

puntita
PUNTÍȚĂ, puntițe, s.f. 1. Puntișoară. 2. Interval aflat între găurile țevilor la o placă tubulară a unei căldări de aburi. – Punte + suf. -iță.

pup
PUP^1, pupi, s.m. (Fam. și în limbajul copiilor) Sărut. – Din pupa (derivat regresiv).

PUP^2 interj. v. pu.

pupa
PUPÁ, pup, vb. I. (Fam.) 1. Tranz. și refl. recipr. A (se) săruta. ♢ Expr. (Tranz.) A pupa în bot (pe cineva) = a linguși, a adula (pe cineva). (Refl. recipr.) A se pupa (în bot) cu cineva = a se înțelege bine cu cineva, a se afla în relații de intimitate cu cineva. 2. Tranz. (Mai ales în construcții negative) A ajunge să obțină ceva râvnit; a dobândi. Nu mai pupi tu plimbare. – Lat. *puppare.

pupat
PUPÁT, pupaturi, s.n. (Fam.) Faptul de a (se) pupa; sărutat, sărut, pupătură. – V. pupa.

pupa
PÚPĂ^1, pupe, s.f. Partea de dinapoi a corpului unei nave. – Din fr. poupe.

PÚPĂ^2, pupe, s.f. Formă de dezvoltare în metamorfoza unor insecte, între starea de larvă și cea de dezvoltare completă; nimfă. – Din lat. pupa.

pupagioara
PUPĂGIOÁRĂ, pupăgioare, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui pupăză. – Pupăză + suf. -ioară.

pupai
PUPĂÍ, pupăiesc, vb. IV. Intranz. (Despre pupeze) A scoate strigăte caracteristice speciei. ♦ Fig. (Despre oameni) A flecări, a cleveti. – [Pu-pu-]pup + suf. -ăi.

pupatura
PUPĂTÚRĂ, pupături, s.f. (Fam.) Sărutare, pupat. – Pupa + suf. -ătură.

pupaza
PÚPĂZĂ, pupeze, s.f. 1. Pasăre insectivoră migratoare, cu penaj pestriț, cu ciocul lung și curbat și cu o creastă de pene mari, portocalii, în vârful capului (Upupa epops). ♢ Expr. A-i merge (cuiva) gura ca pupăza = a vorbi mult, a fi flecar. A-i cânta (cuiva) pupăza = a-i merge rău, a nu avea noroc. 2. Fig. (Fam.) Persoană flecară. ♦ Femeie îmbrăcată sau fardată strident; p. ext. femeie de moravuri ușoare. 3. (Reg.) Colac (în formă de pasăre sau de cuib de pasăre). ♢ Expr. Colac peste pupăză sau pupăză peste colac, se spune când peste un necaz deja existent vine altul (și mai mare). – Cf. alb. p u p ë z ë.

pupazoi
PUPĂZÓI, pupăzoi, s.m. Bărbătușul pupezei. – Pupăză + suf. -oi.

pupic
PUPÍC, pupici, s.m. (Fam. și în limbajul copiilor) Diminutiv al lui pup. – Pup + suf. -ic.

pupil
PUPÍL, -Ă, pupili, -e, s.m. și f. Persoană minoră aflată sub tutela sau în grija cuiva (altul decât părinții). – Din fr. pupille, lat. pupillus.

pupilar
PUPILÁR^1, -Ă, pupilari, -e, adj. Care aparține pupilei, care se referă la pupilă, de pupilă. – Din fr. pupillaire.

PUPILÁR^2, -Ă, pupilari, -e, adj. (Livr.) Care aparține pupilului, privitor la pupil. – Din fr. pupillaire, lat. pupillaris.

pupila
PUPÍLĂ, pupile, s.f. 1. Deschizătură rotundă din mijlocul irisului, prin care se face adaptarea vederii în funcție de luminozitate, de distanță etc.; lumina ochiului. 2. (Fiz., în sintagmele) Pupilă de intrare = deschidere reală sau o imagine a sa care limitează cantitatea de lumină care pătrunde într-un instrument optic. Pupilă de ieșire = deschidere reală sau o imagine a sa care limitează conul de raze de lumină emergente dintr-un sistem optic. – Din fr. pupille, lat. pupilla.

pupilometrie
PUPILOMETRÍE s.f. (Med.) Măsurare a diametrului pupilei. – Din fr. pupillométrie.

pupilometru
PUPILOMÉTRU, pupilometre, s.n. (Med.) Aparat pentru măsurarea diametrului pupilei. – Din fr. pupillomètre.

pupiloscopie
PUPILOSCOPÍE, pupiloscopii, s.f. (Med.) Măsurare a refracției ochiului prin interpretarea optică a unei umbre care apare în câmpul pupilei. – Din fr. pupiloscopie.

pupinizare
PUPINIZÁRE, pupinizări, s.f. Operație de mărire a inductivității unui circuit de telecomunicații, prin montarea în serie a unor bobine. – După fr. pupinisation.

pupitru
PUPÍTRU, pupitre, s.n. Obiect de mobilă având suprafața în plan înclinat și pe care se pune (la înălțimea vederii) o carte, o partitură etc.; (în special) bancă de școală cu fața înclinată; p. restr. partea de deasupra a unei astfel de bănci. ♢ Loc. adv. La pupitru = la conducerea unei orchestre ca dirijor. ♦ (Tehn.) Pupitru de comandă = instalație (în formă de masă înclinată) cu ajutorul căreia se execută comanda, măsurarea și controlul operațiilor unui proces tehnologic sau de altă natură. – Din fr. pupitre.

pupup
PU-PÚP interj. v. pu-pu-pup.

pupupup
PU-PU-PÚP interj. Cuvânt care imită strigătul pupezei. [Var.: pu-púp interj.] – Onomatopee.

pur
PUR^1, puri, s.m. Plantă erbacee cu frunze lungi și înguste, cu flori purpurii, dispuse în umbrele (Allium rotundum). – Cf. lat. p o r r u m.

PUR^2, -Ă, puri, pure, adj. 1. Care nu conține elemente străine; curat, neamestecat. 2. Nealterat, neviciat, nestricat. ♦ Fără pete; imaculat; limpede. ♦ Fig. Nepătat din punct de vedere moral; curat, neprihănit. 3. Veritabil, autentic, adevărat. E adevărul pur. ♢ Loc. adv. Pur și simplu = nimic altceva decât...; numai și numai; nici mai mult, nici mai puțin decât... 4. (Despre voce, sunete etc.) Limpede, clar, cristalin. – Din lat. purus, fr. pur.

puradel
PURADÉL, puradei, s.m. (Fam.) Copil de țigan; p. gener. copil. – Din magh. purdé.

purcar
PURCÁR s.m. v. porcar.

purcea
PURCEÁ, -ÍCĂ, purcele, s.f. 1. Puiul de sex feminin al scroafei; p. gener. scroafă (tânără). ♢ Expr. (Fam.) A lua purceaua de coadă (sau de nas) = a se îmbăta. 2. (Art.) Numele unui joc de copii la care unul dintre jucători împinge cu un baston o minge, o bilă, un os etc., în timp ce ceilalți jucători caută să-i împiedice cu bastoanele trecerea; p. restr. minge, popic etc. care servește la acest joc. – Lat. porcella.

purcede
PURCÉDE, purcéd, vb. III. Intranz. (Pop.) A pleca, a porni la drum. ♦ Intranz. și refl. (Despre lucruri și despre fenomene văzute în mișcare, în evoluție) A începe, a (se) porni, a (se) dezlănțui. ♢ Expr. (Intranz.) A purcede grea (sau îngreunată) = a rămâne însărcinată. ♦ A întreprinde, a începe o acțiune. ♦ A proceda, a acționa (într-un anumit fel). ♦ (Despre acțiuni, stări) A izvorî, a proveni, a lua naștere. [Perf. s. purcesei, part. purces] – Lat. procedere.

purcedere
PURCÉDERE, purcederi, s.f. (Pop.) Acțiunea de a purcede și rezultatul ei; plecare, pornire (la drum). – V. purcede.

purcel
PURCÉL, purcei, s.m. Puiul (de sex masculin al) scroafei, de obicei până la înțărcare; p. gener. porc tânăr. ♢ Expr. (Fam.) Cu cățel, cu purcel = cu tot ce are, cu tot avutul. – Lat. porcellus.

purcelas
PURCELÁȘ, purcelași, s.m. (Rar) Purceluș. – Purcel + suf. -aș.

purcelus
PURCELÚȘ, -Ă, purceluși, -e, s.m. și f. Diminutiv al lui purcel; purceluș. – Purcel + suf. -uș.

purces
PURCÉS, purcesuri, s.n. (Înv. și pop.) Plecare, pornire (la drum). ♦ Începere, început. – V. purcede.

purcoi
PURCÓI s.n. v. porcoi.

purcoias
PURCOIÁȘ, purcoiașe, s.n. Diminutiv al lui purcoi. [Pr.: -co-iaș] – Purcoi + suf. -aș.

purec
PÚREC s.m. v. purice.

pureca
PURECÁ vb. I v. purica.

purecarie
PURECĂRÍE s.f. v. puricărie.

purece
PÚRECE s.m. v. purice.

purga
PURGÁ, purghez, vb. I. Refl. (Rar) A-și provoca purgație (cu ajutorul purgativelor). – Din fr. purger, lat. purgare.

purgare
PURGÁRE, purgări, s.f. (Rar) Acțiunea de a se purga și rezultatul ei. – V. purga.

purgativ
PURGATÍV, -Ă, purgativi, -e, adj., s.n. (Medicament, substanță) care favorizează eliminarea materiilor fecale din organism. – Din fr. purgatif, lat. purgativus.

purgatoriu
PURGATÓRIU s.n. (În religia catolică) Loc unde sufletele celor morți cu păcate mai ușoare s-ar purifica prin suferințe înainte de a intra în paradis. ♦ Fig. Loc sau perioadă de suferință (trecătoare). – Din lat. purgatorius, it. purgatorio.

purgatie
PURGÁȚIE, purgații, s.f. Faptul de a elimina (în mod regulat) materiile fecale; purgare. ♦ (Înv.) Purgativ. – Din fr. purgation, lat. purgatio.

purica
PURICÁ, púric, vb. I. 1. Tranz. și refl. (Pop. și fam.) A (se) curăța de purici. 2. Tranz. Fig. (Fam.) A examina ceva cu atenție, cu de-amănuntul. [Var.: purecá vb. I] – Probabil lat. *pulicare (< pulicem).

puricare
PURICÁRE, puricări, s.f. Acțiunea de a (se) purica și rezultatul ei. – V. purica.

puricarita
PURICÁRIȚĂ, puricarițe, s.f. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu flori galbene dispuse în capitule și având miros neplăcut; puricică (Pulicaria vulgaris). – Purice + suf. -ariță.

puricas
PURICÁȘ, puricași, s.m. 1. Puricel. 2. Insectă asemănătoare cu puricele, de culoare neagră-verzuie (Podura nivalis). – Purice + suf. -aș.

puricat
PURICÁT, puricaturi, s.n. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) purica; puricătură. – V. purica.

puricarie
PURICĂRÍE, puricării, s.f. (Rar) Mulțime mare de purici. [Var.: purecăríe s.f.] – Purice + suf. -ărie.

puricatura
PURICĂTÚRĂ, puricături, s.f. (Pop. și fam.) Puricat. – Purica + suf. -ătură.

purice
PÚRICE, purici, s.m. 1. Nume dat mai multor insecte mici parazite, de culoare neagră-cafenie, fără aripi, cu picioarele posterioare adaptate pentru sărit, care se hrănesc cu sânge supt din corpul omului sau al unor animale. ♢ Expr. A i se face (cuiva) inima cât un purice, se spune când cineva se simte în mare primejdie, când este foarte speriat. A nu face (mulți) purici (undeva sau cu cineva) = a nu sta mult (undeva sau cu cineva). (În basme) De (sau pe) când se potcovea puricele = foarte demult; niciodată. 2. Numele a două specii de insecte parazite mici, care trăiesc pe plante: a) insectă de culoare albastră sau verde, cu un cap mic și cu antene subțiri, care distruge legumele, în special răsadul de varză (Haltica obracea); b) insectă de culoare neagră, care ataca inul, trifoiul și varza (Haltica nemorum). ♢ Compus: (Entom.) purice-de-apă = dafnie. 3. (La pl.) Cuie foarte mici, cu floarea mare, folosite în tapițerie, în cizmărie etc. 4. (La pl.) Impurități (de forma unor punctișoare) care apar pe țesăturile de bumbac nesupuse procesului de albire. 5. (Tehn.; la pl.) Bucăți mici de piatră, de beton sau de oțel care se așază pe fundul cofrajului, sub armături etc. [Var.: púrece, púrec s.m.] – Lat. pulex, -icis.

puriceasca
PURICEÁSCĂ s.f. Numele unei specii de licheni (Lecanora confluens). – Purice + suf. -ească.

puricel
PURICÉL, puricei, s.m. Diminutiv al lui purice; puricaș. – Purice + suf. -el.

puricica
PURICÍCĂ s.f. (Bot.; reg.) Puricariță (Pulicaria vulgaris). – Purice + suf. -ică.

puricos
PURICÓS, -OÁSĂ, puricoși, -oase, adj. (Rar) Plin de purici. – Puric + suf. -os.

purifica
PURIFICÁ, purífic, vb. I. Tranz. A face să fie pur, curat, neamestecat, limpede prin îndepărtarea corpurilor, a substanțelor sau a elementelor străine; a curăța. ♦ (Tehn.) A epura. ♦ Refl. și tranz. Fig. A deveni sau a face să devină pur din punct de vedere moral. – Din fr. purifier, lat. purificare.

purificare
PURIFICÁRE, purificări, s.f. Acțiunea de a (se) purifica și rezultatul ei. ♢ Purificarea apei = epurarea apei, v. epurare. – V. purifica.

purificat
PURIFICÁT^1 s.n. Faptul de a (se) purifica. – V. purifica.

PURIFICÁT^2, -Ă, purificați, -te, adj. Care a fost supus purificării. – V. purifica.

purificator
PURIFICATÓR, -OÁRE, purificatori, -oare, adj. (Și substantivat) Care purifică. ♦ Spec. (Substantivat, n.) Aparat, utilaj etc. care servește la purificare. – Din fr. purificateur.

purificatie
PURIFICÁȚIE, purificații, s.f. 1. Purificare. 2. Ceremonie religioasă consacrată ispășirii păcatelor, curățirii morale. – Din fr. purification.

purim
PÚRIM s.n. Sărbătoare religioasă mozaică celebrată la începutul primăverii. – Din ebr. purim.

purina
PURÍNĂ, purine, s.f. Compus organic din acidul uric. – Din fr. purin.

purism
PURÍSM s.n. Tendință de a elimina dintr-o limbă elementele considerate străine de structura ei. – Din fr. purisme.

purist
PURÍST, -Ă, puriști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al purismului. 2. Adj. Care aparține purismului, privitor la purism; care practică purismul. – Din fr. puriste.

puritan
PURITÁN, -Ă, puritani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al puritanismului; p. ext. persoană care practică sau afișează o moralitate foarte severă. 2. Adj. Care aparține puritanismului, privitor la puritanism; p. ext. care profesează sau afișează o morală excesivă. – Din fr. puritain.

puritanism
PURITANÍSM s.n. Numele unei secte prezbiteriene engleze care își întemeiază doctrina numai pe textul Bibliei; p. ext. rigurozitate exagerată privind respectarea preceptelor religioase și morale. – Din fr. puritanisme.

puritate
PURITÁTE s.f. Faptul de a fi pur; curățenie. ♦ Fig. (Rar) Castitate, curățenie sufletească, candoare. – Din lat. puritas, -atis.

purja
PURJÁ, purjez, vb. I. Tranz. A curăța o instalație de impurități sau de reziduuri cu ajutorul unui curent de apă sub presiune. – Din fr. purger.

purjare
PURJÁRE, purjări, s.f. Acțiunea de a purja și rezultatul ei. – V. purja.

purja
PÚRJĂ, purje, s.f. (Tehn.) Evacuare (continuă) a unui fluid, de obicei apă sau gaz, dintr-un recipient presurizat, dintr-un spațiu închis (ermetic) etc. – Din fr. purge.

purjor
PURJÓR, purjoare, s.n. Dispozitiv folosit pentru operația de purjare. – Din fr. purgeur.

puroi
PURÓI, puroaie, s.n. Materie lichidă vâscoasă, de culoare galbenă-verzuie, formată în răni, în leziuni, în diverse organe etc. din microbi și rămășițe de leucocite; coptură. – Lat. *puronium (< pus, -ris).

puroia
PUROIÁ, pers. 3 puroiază, vb. I. Intranz. (Despre țesuturi animale) A forma, a colecta, a elimina puroi; a supura. – Din puroi.

puroios
PUROIÓS, -OÁSĂ, puroioși, -oase, adj. Purulent, supurant. – Puroi + suf. -os.

purpur
PÚRPUR s.n. v. purpură^1.

purpurat
PURPURÁT, -Ă, purpurați, -te, adj. (Înv.) Purpuriu. – Purpură + suf. -at.

purpura
PÚRPURĂ^1, purpure, s.f. 1. Culoare roșu-închis. 2. Materie colorată roșu-închis spre violet (extrasă în vechime dintr-o moluscă, iar astăzi preparată pe cale sintetică). 3. Stofă scumpă vopsită cu purpură (2); haină (domnească) făcută dintr-un astfel de stofă; hlamidă. [Var.: (înv.) púrpur s.n.] – Din lat. purpura.

PÚRPURĂ^2, purpure, s.f. Boală caracterizată prin apariția unor erupții hemoragice subcutanate. – Din fr. purpura.

purpurina
PURPURÍNĂ s.f. Substanță de culoare roșie-purpurie, extrasă din rădăcina unor plante din familia rubiaceelor, folosită la prepararea coloranților. – Din fr. purpurine.

purpuriu
PURPURÍU, -ÍE, purpurii, adj. De culoare roșu-închis ca a purpurei; purpurat, purpuros. – Purpură + suf. -iu.

purpuros
PURPURÓS, -OÁSĂ, purpuroși, -oase, adj. (Rar) Purpuriu. – Purpură + suf. -os.

pursange
PURSẤNGE adj. invar. (Despre animale, mai ales despre cai; adesea substantivat) De rasă pură, aleasă. – Pur + sânge (după fr. pur-sang).

purta
PURTÁ, port, vb. I. 1. Tranz. A lua, a ridica, a ține pe cineva sau ceva în mână, în brațe etc. pentru a-l transporta în altă parte; a duce. ♢ Expr. A purta pe cineva pe palme = a arăta cuiva o grijă deosebită, a răsfăța pe cineva. A purta (pe cineva) pe degete = a dispune de cineva după bunul său plac. (Înv.) A purta arma = a aduce arma în poziția regulamentară de salut. ♦ A trece, a transmite ceva (dintr-o mână într-alta, din mână în mână, de la unul la altul) ♢ Expr. A purta vorbe (sau minciuni) = a cleveti, a bârfi. ♦ (Despre vehicule) A transporta, a căra. ♦ (Despre animale) A trage după sine. 2. Tranz. A duce dintr-o parte în alta, dintr-un loc în altul sau într-un anumit loc; a conduce (îndrumând, călăuzind, dirijând); a însoți. ♦ (Înv. și pop.) A induce în eroare; a amăgi, a păcăli. ♢ Expr. A purta (pe cineva) cu vorba = a face promisiuni fără a-și ține cuvântul (pentru a obține un răgaz); a tărăgăna. ♦ (Pop.) A mânui o unealtă. 3. Tranz. A-și duce sarcina, a avea făt în pântece. ♦ Fig. A suporta, a suferi, a răbda. 4. Refl. (Reg.) A umbla (de colo până colo), a circula, a merge. 5. Tranz. A mișca încoace și încolo corpul sau o parte a corpului; a umbla sau a-și ține corpul într-o anumită poziție. ♦ A face să se miște de colo până colo; a agita, a plimba dintr-o parte în alta. 6. Tranz. A avea, a poseda, a deține; a conține, a ascunde. ♦ A avea anumite sentimente, atitudini; a nutri. ♢ Loc. vb. A purta dușmănie (sau pică) = a dușmăni. A purta interes = a se interesa de... (Reg.) A purta frică de... = a se teme de... 7. Tranz. A avea, a moșteni sau a transmite un nume. 8. Tranz. A avea, a ține asupra sa (pentru a se folosi la nevoie). 9. Tranz. A pune pe sine un obiect de îmbrăcăminte, o podoabă etc., a fi îmbrăcat, încălțat sau împodobit cu..., a folosi un anumit obiect de îmbrăcăminte sau de încălțăminte. ♢ Loc. adj. De purtat = care servește ca îmbrăcăminte (de fiecare zi). ♢ Expr. A purta doliu = a umbla îmbrăcat în negru (în semn de doliu) sau cu un semn negru de doliu pe îmbrăcăminte. ♦ A avea ceva pe sine (de la natură sau datorită obiceiului, a modei etc.) Poartă un coc monumental. ♢ Expr. (Fam.) A purta coarne = (despre bărbați) a fi înșelat în căsnicie. (Refl. impers.) Se poartă = e la modă, se obișnuiește, e modern. ♦ Refl. A se conforma unei anumite mode. ♦ Tranz. A aranja îmbrăcămintea, accesoriile de îmbrăcăminte, părul etc. într-un anumit fel. Poarta părul peste cap. 10. Tranz. A suporta cheltuielile, grija cuiva; a întreține. ♢ Expr. A purta de grijă cuiva = a îngriji. A purta grija cuiva = a fi îngrijorat din cauza cuiva. 11. Tranz. A deține o funcție, un post, un titlu. ♢ Expr. A purta răspunderea = a fi răspunzător. 12. Tranz. A întreține, a duce, a susține. ♢ Loc. vb. A purta (o) discuție = a discuta. A purta (o) conversație = a conversa. A purta lupte (sau război) = a se lupta, a se război. 13. Tranz. (Despre obiecte) A avea imprimat, gravat etc. un semn distinctiv. 14. Refl. A se comporta, a se manifesta (într-un anumit fel). – Lat. portare.

purtabil
PURTÁBIL, -Ă, purtabili, -e, adj. (Fam.; despre obiecte de îmbrăcăminte) Care este comod de purtat, care nu se murdărește și nu se uzează ușor; purtăreț. – Din fr. portable (după purta).

purtare
PURTÁRE, purtări, s.f. Acțiunea de a (se) purta și rezultatul ei. 1. Transportare (pe umeri sau pe brațe). 2. Folosire, întrebuințare. ♢ Loc. adj. De purtare = (despre îmbrăcăminte sau încălțăminte) care se poartă în mod curent, de toate zilele, de lucru. ♢ Expr. A lua (un lucru) la purtare = a începe să întrebuințezi (un lucru) în mod obișnuit, zilnic. A-și lua nasul la purtare = a deveni obraznic. 3. Fel de a se comporta; conduită, comportare. – V. purta.

purtat
PURTÁT^1 s.n. 1. (Pop.) Fel, mod de a se îmbrăca; port. 2. Utilizare, întrebuințare. 3. Conduită, purtare, comportare. – V. purta.

PURTÁT^2, -Ă, purtați, -te, adj., s.f. art. 1. Adj. (Despre îmbrăcăminte) Uzat, vechi. 2. Adj. (Despre oameni) Umblat (prin lume); cu experiență. 3. S.f. art. Numele unui dans popular din Ardeal; melodie după care se executa acest dans. – V. purta.

purtaret
PURTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, purtăreți, -e, adj. (Despre îmbrăcăminte, încălțăminte) Care ține la purtare, care este pentru fiecare zi; care nu se rupe ușor; durabil, purtabil. ♦ (Înv.; despre cărți) De dimensiuni reduse, ușor de transportat, de purtat cu sine. Vocabular purtăreț. – Purta + suf. -ăreț.

purtator
PURTĂTÓR, -OÁRE, purtători, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care poartă, care duce sau aduce ceva cu sine. ♢ Purtător de cuvânt = persoană fizică sau juridică împuternicită să difuzeze în țară și în străinătate știri și textele documentelor oficiale sau ale unor organizații, instituții etc. Undă purtătoare = undă electromagnetică de înaltă frecvență, care, fiind modulată de un semnal de mesaj, servește la transmiterea acestuia. (Fin.) Obligație la purtător = obligație care nu poartă numele proprietarului. Purtător de germeni = organism uman sau animal care adăpostește microbi patogeni, de obicei într-una din cavitățile naturale ale corpului, constituind, în același timp, o sursă permanentă de infecție. – Purta + suf. -ător.

purulent
PURULÉNT, -Ă, purulenți, -te, adj. Care are puroi, care elimină puroi; care puroiază; supurant, puroios. – Din fr. purulent, lat. purulentus.

purulenta
PURULÉNȚĂ, purulențe, s.f. Stare a ceea ce este purulent. – Din fr. purulence.

pururea
PÚRUREA adv. v. pururi.

pururi
PÚRURI adv. (Înv. și pop.) Totdeauna, veșnic, mereu, neîntrerupt, în permanență. ♢ De-a pururi = (pentru) totdeauna, în veci. [Var.: púrurea adv.] – Probabil lat. purus.

pus
PUS s.n. Faptul de a pune. ♦ (Pop.) Semănare, plantare. – V. pune.

puseu
PUSÉU, puseuri, s.n. Manifestare bruscă și puternică (însoțită de ridicarea temperaturii) a unei boli; acces. ♦ Fig. Izbucnire, elan, vervă, exuberanță. – Din fr. poussée.

pusilanim
PUSILANÍM, -Ă, pusilanimi, -e, adj. (Franțuzism) Fricos. – Din fr. pusillanime.

pusnic
PÚSNIC, -Ă s.m. și f. v. pustnic.

pusnici
PUSNICÍ vb. IV v. pustnici.

pusnicie
PUSNICÍE s.f. v. pustnicie.

pusnicire
PUSNICÍRE s.f. v. pustnicire.

pusnicit
PUSNICÍT, -Ă adj. v. pustnicit.

pusta
PÚSTĂ, puste, s.f. Câmpie întinsă acoperită cu ierburi; stepă. – Din magh. puszta.

pustie
PUSTÍE s.f. v. pustiu.

pustietate
PUSTIETÁTE, pustietăți, s.f. 1. Regiune lipsită de vegetație (și nepopulată de oameni). ♦ Loc izolat, puțin umblat. 2. Singurătate, izolare. [Pr.: -ti-e-] – Pustiu + suf. -ătate.

pustii
PUSTIÍ, pustiesc, vb. IV. 1. Tranz. A preface locuri fertile sau populate în locuri pustii; a devasta. 2. Refl. (Pop.) A se refugia, a se izola; a pribegi. 3. Tranz. A părăsi pe cineva sau ceva, a lăsa pustiu. – Din pustiu.

pustiire
PUSTIÍRE, pustiiri, s.f. Acțiunea de a (se) pustii și rezultatul ei; distrugere, devastare, nimicire. ♦ (Concr.) Pustiu (I 1). [Pr.: -ti-i-] – V. pustii.

pustiit
PUSTIÍT, -Ă, pustiiți, -te, adj. 1. Prefăcut în pustiu (I 1); părăsit, lipsit de viață; devastat, prădat, distrus. 2. (Pop.) Retras; izolat, solitar. – V. pustii.

pustiitor
PUSTIITÓR, -OÁRE, pustiitori, -oare, adj. Care pustiește, devastează; distrugător, devastator, nimicitor. [Pr.: -ti-i-] – Pustii + suf. -tor.

pustiu
PUSTÍU, -ÍE, (I) pustiuri, s.n., (II) pustii, adj. I. S.n. 1. Regiune sălbatică, lipsită de vegetație și de populație; spec. întindere vastă și plană de teren lipsită de vegetație și nepopulată, acoperită cu nisip; deșert. ♢ Loc. adv. În pustiu = în zadar, degeaba. A pustiu = a jale, a moarte, prevestind moartea. ♢ Expr. A fluiera în (sau a) pustiu = a fluiera în semn de neizbândă, de părere de rău, de plictiseală; a fluiera a pagubă. Ducă-se pe pustiu (sau pe pustii) = ducă-se dracului, lua-l-ar naiba; (eufemistic) diavolul, dracul. 2. Fig. Singurătate apăsătoare pe care o simte cineva; plictiseală; mâhnire, supărare, durere. II. Adj. 1. (Despre locuri, ținuturi) Care se află în stare sălbatică, fără vegetație și fără populație. ♦ Aflat în paragină, în ruină; părăsit. ♦ (Substantivat; înv. și pop., în imprecații) Blestemat, afurisit. 2. În care nu se află nimeni (și nimic). Cameră pustie. 3. Fig. Singur, părăsit, copleșit de o singurătate apăsătoare; stingher; deznădăjduit. [Var.: (pop.) pustíe s.f.] – Din bg. pustinja.

pustnic
PÚSTNIC, -Ă, pustnici, -ce, s.m. și f. Călugăr izolat de lume, care duce o viață aspră; sihastru, schimnic, ascet, anahoret, eremit. ♦ Fig. Persoană care duce o viață retrasă și aspră. [Var.: púsnic, -ă s.m. și f.] – Din sl. pustynĩnikŭ.

pustnicesc
PUSTNICÉSC, -EÁSCĂ, pustnicești, adj. (Înv.) Care aparține pustniciei sau pustnicilor, privitor la pustnicie sau la pustnici. – Pustnic + suf. -esc.

pustniceste
PUSTNICÉȘTE adv. Ca pustnicii. – Pustnic + suf. -ește.

pustnici
PUSTNICÍ, pustnicesc, vb. IV. (Rar) 1. Intranz. A duce viață de pustnic. 2. Refl. A se face pustnic. [Var.: pusnicí vb. IV] – Din pustnic.

pustnicie
PUSTNICÍE s.f. Viață, stare de pustnic; sihăstrie. ♦ Fig. Viață retrasă și aspră pe care o duce cineva. [Var.: pusnicíe s.f.] – Pustnic + suf. -ie.

pustnicire
PUSTNICÍRE, pustniciri, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) pustnici și rezultatul ei. [Var.: pusnicíre s.f.] – V. pustnici.

pustnicit
PUSTNICÍT, -Ă, pustniciți, -te, adj. (Rar) Sihăstrit; retras, izolat. [Var.: pusnicít, -ă adj.] – V. pustnici.

pustulatie
PUSTULÁȚIE, pustulații, s.f. (Med.) Acoperire cu pustule. – Din fr. pustulation.

pustula
PÚSTULĂ, pustule, s.f. 1. (Med.) Leziune a pielii care se prezintă ca o veziculă plină de puroi. ♢ Pustulă malignă = formă de localizare pe piele a antraxului. 2. (Bot.) Veziculă care se formează pe tulpina sau pe frunzele plantelor atacate de ciuperci parazite. – Din lat. pustula, fr. pustule.

pustulos
PUSTULÓS, -OÁSĂ, pustuloși, -oase, adj. Plin de pustule, cu pustule. – Din lat. pustulosus, fr. pustuleux.

pustuloza
PUSTULÓZĂ, pustuloze, s.f. (Med.) Afecțiune caracterizată prin leziuni pustuloase. – Din fr. pustulose.

pusca
PUȘCÁ, pușc, vb. I. Tranz. și intranz. (Înv. și pop.) A împușca. ♦ Intranz. A produce sfărâmarea rocilor cu ajutorul unui exploziv. – Din pușcă.

puscare
PUȘCÁRE, pușcări, s.f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a pușca și rezultatul ei. – V. pușca.

puscas
PUȘCÁȘ, pușcași, s.m. 1. Soldat înarmat cu pușcă. 2. Vânător. 3. (Înv.) Artilerist, tunar. – Pușcă + suf. -aș.

pusca
PÚȘCĂ, puști, s.f. 1. Armă de foc portativă și individuală cu patul de lemn și cu țeava lungă. ♢ Pușcă-mitralieră = pușcă la care încărcarea și descărcarea se execută automat. Pușcă de soc = pușcoci. ♢ Expr. (Adverbial) Gol pușcă = a) complet dezbrăcat, în pielea goală; b) fără avere, sărac lipit. A se duce (sau a trece etc.) pușcă = a se duce (sau a trece etc.) în mare viteză (și de-a dreptul). 2. (Înv.) Tun. 3. (Bot.; în compusul) Pușca-dracului = plantă erbacee cu flori, de obicei albastre (Phyteuma tatramerum). – Din magh. puska, pol. puszka, rus. pușka.

puscari
PUȘCĂRÍ, pușcăresc, vb. IV. Tranz. și intranz. (Înv.) A trage cu tunul. – Pușcă + suf. -ări.

puscarias
PUȘCĂRIÁȘ, -Ă, pușcăriași, -e, s.m. și f. Persoană care este (sau a fost) deținută într-o pușcărie; deținut. [Pr.: -ri-aș] – Pușcărie + suf. -aș.

puscarie
PUȘCĂRÍE, pușcării, s.f. Închisoare, temniță, penitenciar. – Pușcar (înv. „tunar” < pușcă) + suf. -ie.

puscarire
PUȘCĂRÍRE, pușcăriri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a pușcări și rezultatul ei. – V. pușcări.

puscatura
PUȘCĂTÚRĂ, pușcături, s.f. (Înv. și pop.) Împușcătură. – Pușca + suf. -ătură.

puschea
PUȘCHEÁ, pușchele, s.f. (Pop.) Veziculă dureroasă localizată pe mucoasa cavității bucale, mai ales pe limbă; pușchineață. ♢ Expr. (Fam.) Pușchea pe limbă(-ți), se spune aceluia care anunță sau prevestește ceva neplăcut, pentru ca prevestirea să nu se împlinească. – Probabil lat. *pustulella (< pustula).

puschineata
PUȘCHINEÁȚĂ, pușchinețe, s.f. (Pop.) Pușchea. – Pușchea + suf. -ineață.

puscoaie
PUȘCOÁIE, pușcoaie, s.f. (Pop.) Pușcoci. – Pușcă + suf. -oaie.

puscoci
PUȘCÓCI, pușcoace, s.n. Jucărie ce imită țeava de pușcă, făcută din lemn de soc sau din tulpină de cucută, cu care copiii împușcă cu gloanțe de câlți sau împroașcă cu apă; pușcoaie; pușcă de soc. ♦ (Depr.) Pușcă veche; pușcă de proastă calitate. – Pușcă + suf. -oci.

pusculita
PUȘCULÍȚĂ, pușculițe, s.f. 1. Diminutiv al lui pușcă. 2. Vas mic de lut, de lemn sau de metal, cu o deschizătură îngustă în partea de sus, prin care se introduc, pentru a se păstra, banii economisiți (de copii). – Pușcă + suf. -uliță.

puskinian
PUȘKINIÁN, -Ă, pușkinieni, -e, adj. De Pușkin, al lui Pușkin; în maniera lui Pușkin. [Scris și: pușchinian. – Pr.: -ni-an] – Pușkin (n. pr.) + suf. -ian.

puslama
PUȘLAMÁ, pușlamale, s.f. Om lipsit de caracter, prost crescut, care nu este capabil de nimic bun; lichea, secătură; om care trăiește din expediente, neavând o ocupație serioasă, stabilă; derbedeu, haimana. – Et. nec.

puslamalac
PUȘLAMALẤC, pușlamalâcuri, s.n. (Fam.; rar) Atitudine, comportare, viață de pușlama; haimanalâc. – Pușlama + suf. -lâc.

pustan
PUȘTÁN, puștani, s.m. (Fam.) Băiețandru. – Puști + suf. -an.

pustanca
PUȘTÁNCĂ, puștance, s.f. (Fam.) Fată tânără; fetișcană, puștoaică. – Puștan + suf. -că.

pustesc
PUȘTÉSC, -EÁSCĂ, puștești, adj. Caracteristic copiilor, de puști. – Puști + suf. -esc.

pusti
PUȘTI, puști, s.m. (Fam.) Băiat tânăr, băiețaș, copil; copil ștrengar. – Cf. tc. p u ș t „desfrânat”.

pustism
PUȘTÍSM, puștisme, s.n. Comportament de puști. – Puști + suf. -ism.

pustiulica
PUȘTIULÍCĂ, puștiulici, s.m. (Fam.) Diminutiv al lui puști. – Puști + suf. -ulică.

pustoaica
PUȘTOÁICĂ, puștoaice, s.f. (Fam.) Fetișcană, puștancă. – Puști + suf. -oaică.

putativa
PUTATÍVĂ, putative, adj. (Jur.; în sintagma) Căsătorie putativă = căsătorie încheiată de bunăvoie, dar prin necunoașterea, din partea soților, a unor clauze care împiedică existența sau validitatea ei. – Din fr. putatif.

putea
PUTEÁ, pot, vb. II. Tranz. 1. A fi în stare, a avea puterea, a se simți capabil de a înfăptui un lucru. ♢ Loc. adv. Cum poate (sau pot, poți etc.) = pe măsura posibilităților. ♢ Expr. Cât (sau ce) îi poate (cuiva) capul (sau pielea, cojocul, etc.) = cât (sau ce) este în stare să facă cineva, ce posibilități, câtă rezistență are cineva. A nu mai putea (de...) = a) a fi copleșit de un seniment sau de o senzație puternică; b) (fam.) a nu-i păsa, a nu se sinchisi de ceva sau de cineva. 2. A avea posibilitatea, mijloacele, condițiile necesare sau ocazia de a înfăptui, de a face ceva, a-i fi ceva cu putință. 3. A exista posibilitatea sau probabilitatea, a fi posibil, a fi cu putință ca un lucru să se întâmple. ♢ Expr. Ce (sau când, unde) poate să fie? = ce (sau când, unde) să fie? ♢ Refl. impers. Cum se poate să nu învețe? (Loc. adv.) De nu se mai poate (sau cât se poate, cum nu se poate mai mult) = foarte, din cale-afară. (Expr.) Se prea poate = e (foarte) posibil. ♦ (La prez. ind. pers. 3 sg., cu valoare adverbială) E posibil, e cu putință. ♢ Loc. adv. Peste poate = cu neputință, imposibil. Fără doar și poate = neîndoielnic, sigur, precis. 4. A avea voia, dreptul de a face ceva. ♦ Refl. impers. A fi permis sau îngăduit. Se poate intra? 5. A avea motive, a avea justificare, a fi îndreptățit să facă, să spună, să creadă ceva. 6. A fi indicat, nimerit, potrivit, a fi bine să..., a fi cazul să, ..; a se cuveni, a se cădea. [Prez. ind. și: (pop.) poci] – Lat. potere (= posse).

putere
PUTÉRE, puteri, s.f. I. 1. Faptul de a putea; capacitate, însușire, posibilitate fizică, morală, intelectuală de a acționa, de a realiza ceva; putință. 2. Mare forță fizică, tărie, puternicie. ♢ Loc. adv. Din toate puterile = cu toate forțele, cu toată râvna. ♢ Loc. adv. și adj. În putere (sau în puteri) = puternic, sănătos, voinic. În (toată) puterea (vârstei) = în plină vigoare, în floarea vârstei. Cu puterea = cu sila, prin constrângere. ♢ Expr. A-i sta (sau a-i fi) cuiva în putere = a avea capacitatea, posibilitatea sau experiența (de a face ceva). 3. Intensitate. 4. Eficacitate, tărie. ♦ Grad mare de concentrație. Puterea unei băuturi. 5. Valoare, valabilitate. ♢ Putere de circulație (sau circulatorie) a unei monede = însușirea monedei de a servi la vânzare-cumpărare. Putere de cumpărare (a banilor) = cantitatea de mărfuri și de servicii care poate fi obținută în schimbul unei anumite sume de bani. II. 1. Autoritate, stăpânire, dominație; p. ext. influență. ♢ Expr. A fi în puterea cuiva = a depinde de voința, de bunul plac al cuiva. ♢ Mare putere = țară, stat care dispune de o mare forță economică, militară, politică etc. Puterile centrale = nume dat în primul război mondial Germaniei și Austro-Ungariei. ♦ (Concr.) Stat, țară (suverană). 2. Conducere de stat, guvernare. ♢ Putere de stat = atribut al clasei dominante, care, folosind statul ca instrument al său, înfăptuiește conducerea societății. Putere populară = regim social-economic în care conducerea politică, conducerea statului aparține clasei muncitore și aliaților ei; stat cu un asemenea regim. ♢ Expr. A fi (sau a ajunge, a veni) la putere = a deține (sau a ajunge să dețină) guvernarea într-un stat. 3. Permisiune, voie; drept, împuternicire legală de a face ceva. ♢ Loc. prep. În puterea... = în virtutea..., în baza... ♢ Expr. A avea puteri depline = a avea dreptul nelimitat și necondiționat de a acționa în numele cuiva. Cu de la sine putere = fără a fi autorizat de nimeni; în mod abuziv. 4. Capacitate, potențial. Creșterea puterii economice. ♢ Putere de muncă = capacitatea unui om de a lucra și de a realiza anumite produse într-un timp determinat. 5. (Pop.) Mijloace materiale, bani, avere; stare materială și socială a cuiva. 6. (Pop.) Punct, moment culminant; toi. În puterea nopții. ♢ Expr. În (toată) puterea cuvântului = în adevăratul înțeles al cuvântului. III. 1. (Mat.) Rezultatul înmulțirii unui număr cu sine însuși (de atâtea ori de câte ori arată exponentul). ♦ Exponent care arată de câte ori trebuie înmulțit un număr cu el însuși. ♢ Putere a unui punct față de un cerc = valoarea absolută a diferenței dintre pătratul razei cercului și pătratul distanței dintre punct și centrul cercului. 2. (Fiz., Tehn.) Lucru mecanic efectuat sau primit într-o unitate de timp; energie primită sau cedată într-o unitate de timp; mărime caracteristică unui sistem tehnic. ♢ Putere instalată = suma puterilor nominale ale mașinilor unei instalații producătoare de energie. Putere nominală = putere pentru care a fost construit un sistem tehnic. – V. putea.

puternic
PUTÉRNIC, -Ă, puternici, -ce, adj. 1. (Despre ființe; p. ext. despre părți ale corpului lor) Care are o mare putere fizică; tare, voinic, viguros. ♦ (Despre obiecte) Rezistent, solid, tare. ♦ (Despre părți ale feței oamenilor) Pronunțat, proeminent, accentuat. 2. (Despre mașini, unelte) Care posedă o forță mecanică sau motrice ridicată; care acționează cu putere și cu efect, care dezvoltă o energie mare. 3. (Despre voce, sunete) Tare, intens. ♦ (Despre lumină sau surse de lumină) Viu, intens. ♦ (Despre senzații, sentimente) Adânc, profund, pătrunzător. ♦ (Despre ape curgătoare) Cu debit sporit și cu rapiditate mare. ♦ (Despre substanțe chimice, medicamente etc.) Care are un efect imediat și vizibil. 4. Care are influență, autoritate; care deține putere; însemnat prin situația sau prin rolul său. ♦ (Substantivat, m.) Persoană care ocupă un loc de frunte, care deține o poziție influentă în societate. 5. Înzestrat cu o mare forță (organizatorică, politică, economică etc.); capabil de acțiuni de mare amploare. 6. Fig. Important prin conținutul său; p.ext. temeinic. Argument puternic. – Putere + suf. -nic.

puternicie
PUTERNICÍE, puternicii, s.f. (Înv.) Putere (I 2). – Puternic + suf. -ie.

putinar
PUTINÁR, putinari, s.m. (Rar) Meseriaș care face și vinde putini. – Putină + suf. -ar.

putina
PÚTINĂ, putini, s.f. Vas de lemn, de obicei de forma unui trunchi de con, făcut din doage legate cu cercuri și folosit mai ales la păstrarea unor brânzeturi, murături etc. ♢ Expr. A spăla (sau a șterge) putina = a fugi pe furiș, a dispărea din fața unui pericol sau a unei situații neplăcute. – Lat. *putina.

putincios
PUTINCIÓS, -OÁSĂ, putincioși, -oase, adj. (Înv.) Care este posibil, cu putință. ♦ Care are putere; eficace. – Putință + suf. -ios.

putinei
PUTINÉI, putineie, s.n. Putină mică, înaltă și strâmtă, în care se bate smântâna ca sa se aleagă untul. – Putină + suf. -ei.

putinica
PUTINÍCĂ, putinele, s.f. Diminutiv al lui putină. [Pl. si: putinici] – Putină + suf. -ică.

putinta
PUTÍNȚĂ, putințe, s.f. 1. Posibilitate, capacitate de a face ceva. ♢ Loc. adv. Peste putință = imposibil (de realizat); mai presus de puterile cuiva. Cu putință = posibil. După putință = potrivit cu mijloacele sau cu posibilitățile cuiva. ♢ Expr. A fi (sau a-i fi cuiva) cu putință (să...) = a(-i) fi posibil, a (se) putea (să...) Cel mai... cu putință = cel mai... posibil, extrem de..., în cel mai înalt grad. A face tot ce-i stă în putință = a face tot ce poate, a depune toate eforturile. A fi în putința cuiva să... sau a-i sta (cuiva) în putință = a corespunde cu posibilitățile de realizare ale cuiva. Fără putință de... = fară a putea să... 2. (Fiz.; înv.) Putere. – Lat. potentia.

putoare
PUTOÁRE, putori, s.f. Miros urât, greu, neplăcut; duhoare. ♦ Epitet injurios dat unui om leneș, murdar sau imoral; p. ext. epitet dat unei femei de moravuri ușoare. – Lat. putor, -is.

putorisca
PUTORÍȘCĂ, putoriști, s.f. (Rar) Diminutiv al lui putoare; epitet dat unei femei ușuratice, neserioase din punct de vedere moral. – Putoare + suf. -ișcă.

putred
PÚTRED, -Ă, putrezi, -de, adj. 1. Care a putrezit; intrat în putrefacție; putregăios, putrid. ♢ Expr. Putred de copt = foarte copt, răscopt, aproape stricat. Putred de bogat (sau bogat putred) = foarte bogat. (Pop.) Ploaie putredă = ploaie deasă și măruntă, de lungă durată. ♦ (Despre răni, țesuturi etc.) Cangrenat, purulent. ♦ (Despre bălți, mlaștini) Care miroase urât; stătut. 2. Fig. Decăzut moralicește, dăunător societății, corupt. ♢ Expr. E ceva putred la mijloc (sau în Danemarca), se spune când lucrurile nu se desfășoară normal, când există ceva suspect. – Lat. putridus.

putrefactie
PUTREFÁCȚIE, putrefacții, s.f. 1. Proces de descompunere a unor substanțe organice (vii sau moarte) sub influența unor bacterii; putrezire. ♦ Fază ultimă a procesului de asimilare și dezasimilare a hranei de către un organism viu, care constă în descompunerea, sub acțiunea fermenților, a resturilor neasimilate din materia cu care s-a hrănit organismul. 2. Fig. Descompunere, decădere morală. – Din fr. putréfaction, lat. putrefactio, -onis.

putrefia
PUTREFIÁ, pers. 3 putrefiază, vb. I. Refl. (Livr.) A putrezi (1). [Pr.: -fi-a] – Din fr. putréfier.

putrefiabil
PUTREFIÁBIL, -Ă, putrefiabili, -e, adj. (Livr.) Putrescibil. [Pr.: -fi-a-] – Din fr. putréfiable.

putrefiere
PUTREFIÉRE, putrefieri, s.f. (Livr.) Faptul de a se putrefia. [Pr.: -fi-e-] – V. putrefia.

putregai
PUTREGÁI, putregaiuri, s.n. 1. Lemn sau plantă putredă; p. ext. masă de materie vegetală descompusă; putreziciune, putrejune. ♦ Fig. Epitet depreciativ dat unui om bătrân și neputincios. 2. Boală a plantelor provocată de unele ciuperci. 3. Fig. Ceea ce este rău și vătămător societății. ♦ Lepădătură. – Probabil contaminare între putred și mucegai.

putregai
PUTREGĂÍ, putregăiesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A putrezi. – Din putregai.

putregaios
PUTREGĂIÓS, -OÁSĂ, putregăioși, -oase, adj. (Pop.) Putred (1). [Pr.: -gă-ios] – Putregai + suf. -os.

putregaire
PUTREGĂÍRE, putregăiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a putregăi și rezultatul ei; putrezire. – V. putregăi.

putregait
PUTREGĂÍT, -Ă, putregăiți, -te, adj. (Rar) Putrezit. – V. putregăi.

putrejune
PUTREJÚNE, putrejuni, s.f. (Înv.) Putregai (1). – Putred + suf. -iune.

putrescent
PUTRESCÉNT, -Ă, pustrescenți, -te, adj. (Livr.) Care a intrat în putrefacție. – Din fr. putrescent.

putrescibil
PUTRESCÍBIL, -Ă, putrescibili, -e, adj. (Livr.) Care poate putrezi; care putrezește ușor; putrefiabil. – Din fr. putrescible.

putrezeala
PUTREZEÁLĂ, putrezeli, s.f. Putrezire. – Putrezi + suf. -eală.

putrezi
PUTREZÍ, putrezesc, vb. IV. 1. Intranz. și refl. (Despre materii organice) A se descompune treptat sub influența bacteriilor de putrefacție; a se altera, a se strica, a se putregăi, a se putrefia. ♦ (Despre organe și țesuturi ale corpului) A se cangrena. ♦ (Despre construcții de lemn) A se ruina, a se dărăpăna, a se strica din cauza umezelii. 2. Intranz. Fig. A sta mult timp într-un loc sau într-un post, fără perspectiva unei schimbări; a stagna într-o activitate; a lâncezi. – Din putred.

putreziciune
PUTREZICIÚNE, putreziciuni, s.f. 1. Materie organică putredă; organism mort, intrat în putrefacție; putregai, putriditate, putrezime, putrezitură, putrejune. ♦ Starea unui organism putred. 2. Fig. Descompunere morală, decădere. – Putrezi + suf. -ciune.

putrezime
PUTREZÍME, putrezimi, s.f. (Rar) Putreziciune. – Putred + suf. -ime.

putrezire
PUTREZÍRE putreziri, s.f. Faptul de a (se) putrezi; putrezeală. – V. putrezi.

putrezit
PUTREZÍT, -Ă, putreziți, -te, adj. (Despre materii organice) Descompus, intrat în putrefacție; putregăit. – V. putrezi.

putrezitura
PUTREZITÚRĂ, putrezituri, s.f. (Rar) Putreziciune. – Putrezi + suf. -tură.

putrid
PUTRÍD, -Ă, putrizi, -de, adj. (Livr.) Putred. – Din fr. putride.

putriditate
PUTRIDITÁTE s.f. (Livr.) Putreziciune. – Din fr. putridité.

puturos
PUTURÓS, -OÁSĂ, puturoși, -oase, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care miroase urât, care răspândește un miros neplăcut; p. ext. murdar, neîngrijit. 2. Adj., s.m. și f. (Om) leneș, trândav. 3. S.f. (Bot.) Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu inflorescență deasă; (reg.) cerențel, ridichioară (Diplotaxis tenuifolia). – Putoare + suf. -os.

puturosenie
PUTUROȘÉNIE, puturoșenii, s.f. 1. Ceea ce miroase urât, ceea ce răspândește un miros greu; miros greu, urât, răspândit de ceva sau de cineva. 2. Trândăvie, lenevie. ♦ Epitet dat unui om leneș, murdar. – Puturos + suf. -enie.

puturosie
PUTUROȘÍE, puturoșii, s.f. Puturoșenie (2). – Puturos + suf. -ie.

put
PUȚ, puțuri, s.n. 1. Groapă cilindrică sau pătrată, adesea cu pereții pietruiți sau cu ghizduri împrejur, săpată în pământ până la nivelul unui strat de apă și care servește la alimentarea cu apă potabilă; fântână. ♢ Puț absorbant = groapă făcută în locuri necanalizate, pentru a permite scurgerea apelor uzate până la un strat permeabil care să le absoarbă. Puț colector = puț în care se adună apele captate prin mai multe puțuri sau drenuri. 2. Săpătură într-o mină care leagă zăcământul cu suprafața sau cu o galerie principală și care servește la extracție, la aeraj sau la pătrunderea personalului în mină. ♦ Gaură săpată în pământ pentru extragerea petrolului. – Lat. puteus.

putar
PUȚÁR, puțari, s.m. 1. (Pop.) Fântânar. 2. Muncitor la sondele de petrol; cel care sapă puțuri de petrol. – Puț + suf. -ar.

puti
PUȚÍ, put, vb. IV. Intranz. A răspândi un miros greu, neplăcut; a mirosi urât. ♢ Expr. A puți locul sub cineva sau a-i puți cuiva urma, se spune despre cineva foarte leneș. A puți a pustiu = a fi gol. Nici nu pute, nici nu miroase = nu-i nici bun, nici rău; e așa și-așa. Parcă îi tot pute ceva, se spune despre cel care este mereu nemulțumit. A-i puți a... = a simți miros de... ♦ Fig. (Fam.; urmat de determinări introduse prin prep. „de”) A avea ceva în cantitate mare, a fi plin de... Pute piața de mere. – Lat. *putire (= putere).

putin
PUȚÍN, -Ă, puțini, -e, adj., adv. I. Adj. 1. Care este în cantitate mică, un pic; care nu este de ajuns; insuficient. ♢ Expr. Puțin la minte = prostuț. Puțin la simțire = nesimțitor, insensibil ♦ (Substantivat, n.) Cantitate mică, număr mic din ceva. Puținul cât a scris. ♢ Expr. Puțin a lipsit (sau a rămas) să nu... sau puțin de nu era să... = era cât pe-aci să.... era pe punctul de a... Pentru puțin! = formulă politicoasă de răspuns la o mulțumire. 2. De proporții, de dimensiuni mici, cu volum redus; mic; fig. neînsemnat. ♢ Puțin la trup = mic și firav. ♦ De intensitate mică; slab. 3. (Despre noțiuni de timp) De mică durată; scurt. ♢ Loc. adv. În puține zile = peste câteva zile. 4. (Cu valoare de numeral nehotărât) Puțini știu acest lucru. II. Adv. 1. În cantitate sau în măsură mică. ♢ Cel (sau pe) puțin = a) minimum; b) în orice caz, măcar, barem. Câtuș (sau cât) de puțin = nici în cea mai mică măsură; deloc, nicidecum. Nu mai puțin = de asemenea, deopotrivă. Pe (sau cu) puțin = ieftin. (Cu) puțin mai... = (cu) ceva mai... Merg puțin mai înaintea lui. Mai puțin de... = în număr sau în cantitate mai mică decât... (Puțin) câte puțin sau (câte) puțin-puțin = încetul cu încetul, pe rând. Mult-puțin = cât o fi, oricât. ♦ În oarecare măsură, întrucâtva. ♦ Cam, oarecum. Surâse puțin ironic. ♦ (Precedat de „cel mai”, servește la formarea superlativului relativ de inferioritate) Cel mai puțin reușit dintre tablourile expuse. 2. Pentru scurt timp, pentru un interval mic; câtva timp. ♢ Peste puțin = în curând, în scurt timp. De puțin = de scurt timp, de curând. – Et. nec.

putinatate
PUȚINĂTÁTE s.f. 1. Faptul sau însușirea de a fi puțin; cantitate sau număr mic; puțintime. 2. Volum mic sau dimensiune mică; micime. – Puțin + suf. -ătate.

putinel
PUȚINÉL, -EÁ, -ÍCĂ, puținei, -ele, adj., adv. Puțintel. ♢ Expr. Puținel și... = aproape că..., gata-gata să... – Puțin + suf. -el, -ea, -ică.

putintel
PUȚINTÉL, -EÁ, -ÍCĂ, puțintei, -ele, adj., adv. Diminutiv al lui puțin; puținel. Puțintel la trup (sau la făptură) = scund și subțirel, mititel. – Puțin + [miti]tel.

putintelus
PUȚINTELÚȘ adv. (Rar) Diminutiv al lui puțintel. – Puțintel + suf. -uș.

putintime
PUȚINTÍME s.f. (Rar) Puținătate. – Puțin[el] + suf. -ime.

puvoi
PUVÓI s.n. v. puhoi^1.

puzderie
PUZDÉRIE, puzderii, s.f. 1. Resturi lemnoase care cad din tulpina cânepii sau a inului la melițare și la scărmănare. ♢ Expr. A (se) face puzderie = a (se) sfărâma, a (se) face praf; a (se) distruge. 2. Mulțime de fulgi, de stropi de ploaie, de gunoaie mărunte etc. (răscolite de vânt). 3. (Cu determinări la pl. introduse prin prep. „de”) Mulțime, număr mare. [Var.: (reg.) pozdérie s.f.] – Din sl. pozderije.

puzzle
PUZZLE s.n. Joc de perspicacitate care constă în îmbinarea unor piese pentru a reconstitui un obiect, o imagine. [Pr.: pazl] – Cuv. engl.

puzzolana
PUZZOLÁNĂ s.f. 1. Material de construcție bogat în bioxid de siliciu întrebuințat la fabricarea cimentului. 2. Tuf format din sedimentarea cenușii vulcanice. [Pr.: -țo-] – Din it. puzzolana.

q
Q s.m. invar. A douăzecea literă a alfabetului limbii române, (consoană) folosită în scrierea numelor proprii și în neologisme cu caracter internațional. [Pr.: chiu].

quadrivium
QUADRÍVIUM s.n. Treaptă imediat următoare învățământului elementar medieval, în care se predau aritmetica, muzica, geometria și astronomia. [Pr.: cva-dri-vi-um] – Din lat., fr. quadrivium.

quaestor
QUAESTOR, quaestori, s.m. (În Roma antică) Magistrat cu atribuții fiscale. [Pr.: cvéstor] – Cuv. it.

quaker
QUÁKER, -Ă, quakeri, -e, s.m. și f. (Religie) Membru al unei secte protestante pacifiste și austere întemeiate în sec. XVII și răspândite în Anglia și în S.U.A. [Pr.: cuéi-căr] – Din engl. Quaker, fr. quaker.

quakerism
QUAKERÍSM s.n. Doctrina pacifistă și austeră a quakerilor bazată pe teama de a doua venire a lui Mesia. [Pr.: cuei-că-] – Din engl. Quakerism, fr. quakérisme.

quarc
QUÁRC, quarcuri, s.n. (Fiz.) Particulă ipotetică din care ar fi constituite particulele elementare. [Pr.: cuarc, var. (după alte surse) quark]. – Din engl., fr. quark.

quartet
QUARTÉT s.n. v. cvartet.

quasag
QUASÁG, quasagi, s.m. (Astron.) Obiect cosmic cu dimensiuni unghiulare reduse, dar cu strălucire foarte puternică. [Pr.: cua-. – Abr.: QSG] – Din engl. quasag.

quasar
QUASÁR, quasari, s.m. (Astron.) Obiect cosmic, cu strălucire de zeci sau sute de ori mai puternică decât a celor mai mari galaxii, care emite intens radiounde. [Pr.: cua-. – Abr.: QSR] – Din engl., fr. quasar.

quattrocentist
QUATTROCENTÍST, -Ă, quattrocentiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Om de cultură, artist din quattrocento. 2. Adj. Care aparține Renașterii timpurii italiene, care este specific acestei perioade; din quattrocento. [Pr.: cua-tro-] – Din it. quattrocentista, fr. quattrocentiste.

quattrocento
QUATTROCÉNTO s.n. Denumire dată culturii italiene din sec. XV, cunoscută și sub numele de Renaștere timpurie. [Pr.: cua-tro-cén-] – Cuv. it.

quebracho
QUEBRÁCHO s.m. 1. Arbore tropical răspândit în America de Sud, cu lemnul foarte dur și bogat în substanțe tanante (Schinopsis lorentzii sau Quebracho colorado); lemnul acestui arbore. 2. Material tanant extras din scoarța și lemnul de quebracho (1), folosit în industria pielăriei. [Pr.: che-brá-cio] – Din sp. quebracho.

quechua
QUÉCHUA adj. invar., s.f. invar. 1. S.f. invar. Populație amerindiană care trăiește în ținuturile muntoase din Peru, în vestul Boliviei și în zona de frontieră cu Bolivia a statelor Argentina și Chile. 2. Adj. invar. Care aparține sau este specific populației quechua (1). ♢ (Substantivat, f.) Limba amerindiană vorbită de populația quechua (1). [Pr.: ché-ciu-a] – Cuv. sp.

quetzal
QUETZÁL s.m. Unitate monetară de bază a Guatemalei. [Pr.: che-țál] – Cuv. sp.

quidditate
QUIDDITÁTE s.f. (Fil.) Concept aristotelian care desemnează substanța formală, cauza primă a obiectului, esența acestuia. [Pr.: cvi-di-] – Din lat. quidditas, -atis, fr. quiddité.

quiproquo
QUIPROQUÓ, quiproquo-uri, s.n. 1. (Livr.) Confuzie de persoane sau de lucruri; intervertire. 2. (Teatru) Situație (comică) în care un personaj este confundat cu altul, rezultând o serie de încurcături. [Pr.: cviprocvo și chiproco] – Din fr. quiproquo.

quipu
QUÍPU s.n. Sistem de scriere incaș, care folosea sfori de diverse culori și noduri; instrumentul, alcătuit din sfori și noduri, folosit de incași pentru acest sistem de scriere. [Pr.: chí-] – Din sp. quipu.

quisling
QUÍSLING, quislingi, s.m. (Livr.) Colaboraționist (cu hitleriștii); trădător de patrie. [Pr.: cvisling și chisling] – Din n.pr. Quisling.

quolibet
QUÓLIBET s.n. (Livr.) Joc de cuvinte răutăcios sau glumeț. [Pr.: cvó-] – Din fr. quolibet.

quruch
QÚRUCH s.n. Veche monedă divizionară în Arabia Saudită. – Din fr. quruch.

r
R s.m. invar. A douăzeci și una literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (consoană sonantă lichidă (3) vibrantă (1) dentală). [Pr.: re].

rabana
RABÁNĂ s.f. Țesătură dungată, impermeabilă, obținută din rafie, care se folosește, în Africa, la confecționarea îmbrăcămintei, a perdelelor etc. – Din fr. rabane.

rabarbura
RABÁRBURĂ, rabarbure, s.f. (Bot.; reg.) Revent (Rheum officinale) – Din germ. Rhabarber, magh. rebarbara.

rabat
RABÁT, rabaturi, s.n. Reducere de preț față de prețul cu amănuntul al mărfii. (În sintagma) Rabat comercial = parte din prețul de vânzare cu amănuntul, stabilită ca o cotă procentuală, destinată să acopere cheltuielile de circulație și să asigure beneficii organizațiilor comerciale; adaos comercial. – Din germ. Rabatt.

rabata
RABATÁ, rabatez, vb. I. Tranz. (Mat.) 1. A roti o figură plană în jurul unei drepte situate în planul figurii. 2. A lăsa în jos; a îndoi, a plia. [Var.: rabáte vb. III.] – Din fr. rabattre.

rabatabil
RABATÁBIL, -Ă, rabatabili, -e, adj. (Despre un element de construcție, un organ de mașină etc.) Care se poate roti în jurul unei axe (orizontale). Scaun rabatabil. Masă rabatabilă. – Din fr. rabattable.

rabatare
RABATÁRE, rabatări, s.f. 1. (Mat.) Rotire a unei figuri plane în jurul unei drepte orizontale sau verticale din planul figurii. 2. Pliere, îndoire. [Var.: rabátere s.f.]. – V. rabata.

rabatat
RABATÁT, -Ă, rabatați, -te, adj. 1. Care a fost rotit în jurul unei drepte (pe care o conține). 2. Pliat. – V. rabata.

rabate
RABÁTE vb. III. v. rabata.

rabatere
RABÁTERE s.f. v. rabatare.

rabator
RABATÓR, rabatoare, s.n. Organ al unor mașini agricole care are rolul de a susține plantele în timpul tăierii și de a le apleca pe platforma mașinii. – Din fr. rabattoir.

rabdomantie
RABDOMANȚÍE s.f. Arta de a ghici viitorul cu ajutorul unei baghete magice. – Din fr. rhabdomancie.

rabiat
RABIÁT, -Ă, rabiați, -te, adj. (Rar) Furios, turbat. [Pr.: -bi-at] – Din germ. rabiat.

rabic
RÁBIC, -Ă, rabici, -ce, adj. (Rar) De rabie, caracteristic rabiei, privitor la rabie. – Din fr. rabique.

rabie
RÁBIE, rabii, s.f. (Med.) Turbare. – Din lat. rabia (= rabies, -ei).

rabin
RÁBIN, rabini, s.m. Conducător religios al unei comunități mozaice. [Acc. și: rabín] – Din pol. rabin, germ. Rabbiner. Cf. fr. r a b b i.

rabinat
RABINÁT s.n. Calitatea de rabin, funcția de rabin. ♦ Perioadă de timp cât funcționează un rabin. – Din fr. rabbinat, germ. Rabbinat.

rabinic
RABÍNIC, -Ă, rabinici, -ce, adj. De rabin. – Din germ. rabinisch, fr. rabbinique.

rabinism
RABINÍSM s.n. Doctrina rabinilor. – Din fr. rabbinisme.

rabit
RÁBIȚ s.n. Plasă de sârmă galvanizată, cu ochiuri mari, folosită pentru fixarea tencuielilor pe suprafața unor elemente de construcție la care tencuiala aderă greu sau pentru executarea unor ornamente. – Et. nec.

rablagi
RABLAGÍ, rablagesc, vb. IV. Refl. (Fam.; despre obiecte) A se învechi, a se uza, a se deteriora (prin întrebuințare îndelungată); (despre ființe) a-și pierde puterile, vigoarea, sănătatea; a se ramoli. [Var.: răblăgí vb. IV] – Din rablagiu (derivat regresiv).

rablagit
RABLAGÍT, -Ă, rablagiți, -te, adj. (Fam.; despre obiecte) Învechit, uzat, deteriorat; (despre ființe) slăbit de puteri, cu sănătatea zdruncinată; ramolit. [Var.: răblăgít, -ă, adj.] – V. rablagi.

rablagiu
RABLAGÍU, -ÍE, rablagii, s.m. și f. (Rar) Persoană ramolită. – Rablă + suf. -agiu.

rabla
RÁBLĂ, rable, s.f. (Fam. și

rablioneta
RABLIONÉTĂ, rablionete, s.f. (Fam. și depr.) Automobil vechi, uzat. [Pr.: -bli-o-] – Din rablă (după camionetă, cabrioletă).

rabota
RABOTÁ, rabotez, vb. I. Tranz. A prelucra prin așchiere suprafața unei piese de metal, cu ajutorul rabotezei. ♢ Mașină de rabotat = mașină-unealtă cu ajutorul căreia se efectuează operația de rabotare; raboteză. – Din fr. raboter.

rabotaj
RABOTÁJ, rabotaje, s.n. Rabotare. – Din fr. rabotage.

rabotare
RABOTÁRE, rabotări, s.f. Acțiunea de a rabota și rezultatul ei; rabotaj, rabotat. – V. rabota.

rabotat
RABOTÁT s.n. Rabotare. – V. rabota.

raboteza
RABOTÉZĂ, raboteze, s.f. Mașină-unealtă care servește la prelucrarea prin așchiere a metalului; mașină de rabotat. – Din fr. raboteuse.

rabotor
RABOTÓR, rabotori, s.m. Muncitor calificat care lucrează la raboteză. – Din fr. raboteur.

rac
RAC, raci, s.m. 1. Crustaceu comestibil acoperit cu o carapace tare, de culoare neagră-verzuie, care devine roșie la fiert, cu abdomenul inelat, cu cinci perechi de picioare, dintre care cea din față este în formă de clește (Astacus fluviatilis). ♢ Expr. A da înapoi (sau îndărăt) ca racul = a-i merge rău, a nu mai progresa. Roșu ca racul (sau ca un rac fiert), se spune despre o persoană foarte roșie la față. 2. (Art.) Numele unei constelații în dreptul căreia Soarele ajunge la solstițiul de vară. ♢ Tropicul racului = cerc imaginar pe globul pământesc, la 23°27' nord de ecuator, care limitează zona tropicală de cea boreală. Zodia (sau semnul) racului = a patra dintre cele 12 zodii; zodia cancerului. 3. Nume dat unor unelte care prind sau agață ca picioarele racului (1): a) dispozitiv folosit pentru fixarea coloanei de țevi de pompare în coloana de exploatare a unei sonde; b) dispozitiv folosit la prinderea și readucerea la suprafață a unor piese scăpate sau rămase accidental în gaura de sondă. 4. Ustensilă de uz casnic, confecționată din oțel, ascuțită și prevăzută cu un mâner, cu care se extrag dopurile din sticlele înfundate; tirbușon. 5. (Med.; pop.) Cancer. – Din sl. rakŭ.

racem
RACÉM, raceme, s.n. (Bot.) Inflorescență în formă de ciorchine; ciorchine. ♢ Racem compus = panicul. – Din fr. racème, lat. racemus.

racemic
RACÉMIC, -Ă, racemici, -ce, adj., s.n. (Substanță chimică organică) care este optic inactivă. – Din fr. racémique.

racemiform
RACEMIFÓRM, -Ă, racemiformi, -e, adj. (Bot.; despre inflorescențe) În formă de racem. – Din fr. racémiforme.

racemizare
RACEMIZÁRE, racemizări, s.f. Proces prin care o substanță devine racemică. – După fr. racémisation.

racheta
RACHÉTĂ^2, rachete, s.f. 1. Obiect de joc în tenisul de câmp sau în badminton, alcătuit dintr-o rețea de coarde fixate pe un cadru oval de lemn prevăzut cu mâner, cu ajutorul căruia se lovește mingea. 2. Paletă ovală aplicată pe talpa încălțămintei pentru a nu se afunda în zăpadă. – Din fr. raquette.

RACHÉTĂ^1, rachete, s.f. 1. Proiectil alcătuit dintr-un tub umplut cu materii care se aprind în aer, producând o lumină puternică (de diferite culori) pe o traiectorie lungă, și care se folosește la

rachetist
RACHETÍST, rachetiști, s.m. Militar care face parte dintr-o unitate de rachete^1 (2). – Rachetă^1 + suf. -ist.

rachetodrom
RACHETODRÓM, rachetodromuri, s.n. Teren și instalații amenajate pentru

rachetomodel
RACHETOMODÉL, rachetomodele, s.n. Model de rachetă^1 (2) cu dimensiuni reduse. – Rachetă^1 + model.

rachetomodelism
RACHETOMODELÍSM s.m. Sport aviatic care constă în proiectarea, construirea și lansarea de rachetomodele. – Rachetomodel + suf. -ism.

rachetomodelist
RACHETOMODELÍST, -Ă, rachetomodeliști, -ste, s.m. și f. Specialist în rachetomodelism. – Rachetomodel + suf. -ist.

rachias
RACHIÁȘ, rachiașe, s.n. Diminutiv al lui rachiu. [Pr.: -chi-aș] – Rachiu + suf. -aș.

rachier
RACHIÉR, rachieri, s.m. (Înv.) Cel care fabrica sau vindea rachiu. [Pr.: -chi-er] – Rachiu + suf. -ar.

rachierie
RACHIERÍE^1 s.f. (Înv.) Ocupația rachierului. [Pr.: -chi-e-] – Rachier + suf. -ie.

RACHIERÍE^2, rachierii, s.f. (Înv.) Fabrică sau depozit de rachiu. [Pr.: -chi-e-] – Rachiu + suf. -erie.

rachiu
RACHÍU, rachiuri, s.n. 1. Nume generic dat diferitelor băuturi alcoolice tari obținute natural prin distilarea vinului, a fructelor, a sucurilor fermentate, a cerealelor, sau sintetic, prin diluarea alcoolului cu apă (și cu

racila
RÁCILĂ^1, racile, s.f. 1. ( RÁCILĂ^2, racile, s.f. (Pop.) Unealtă de diferite forme utilizată la prinderea racilor. – Din rac.

rack
RACK, rackuri, s.n. (Elt.; englezism) Cadru metalic pe care se pot fixa diferite aparate componente ale unui sistem. – Din engl. rack.

racla
RACLÁ, raclez, vb. I. Tranz. A răzui. ♦ Spec. A face un raclaj. – Din fr. racler.

raclaj
RACLÁJ, raclaje, s.n. Intervenție chirurgicală care constă în curățarea țesuturilor organice bolnave cu ajutorul chiuretei. ♦ Spec. Curățarea stratului superficial al mucoasei uterine cu ajutorul chiuretei, pentru a îndepărta ovulul fecundat; chiuretaj. – Din fr. raclage.

raclare
RACLÁRE, raclări, s.f. Acțiunea de a racla și rezultatul ei. – V. racla.

racla
RÁCLĂ, racle, s.f. (Pop.) 1. Sicriu, coșciug. 2. Ladă de lemn (de dimensiuni mari și ornamentată). 3. Cutie de lemn cu capac, în care se păstrează anumite alimente. 4. Despărțitură într-un hambar, unde se păstrează fânul, cerealele etc. 5. Pânză urzită cu două feluri de bumbac. [Var.: lácră s.f.] – Din bg. rakla.

racleta
RACLÉTĂ, raclete, s.f. Lamă flexibilă de oțel care servește la curățarea sau la răzuirea unor suprafețe. – Din fr. raclette.

raclor
RACLÓR, racloare, s.n. 1. Dispozitiv mobil folosit pentru curățarea nămolului depus pe fundul decantoarelor, fără scoaterea din funcție a instalației. 2. Instrument cu care se raclează; răzuitor. – Cf. fr. r a c l o i r.

racola
RACOLÁ, racolez, vb. I. Tranz. A recruta pe cineva pentru o anumită activitate (reprobabilă) atrăgându-l prin promisiuni, presiuni etc. – Din fr. racoler.

racolaj
RACOLÁJ, racolaje, s.n. Faptul de a racola; racolare. – Din fr. racolage.

racolare
RACOLÁRE, racolări, s.f. Acțiunea de a racola. – V. racola.

racolat
RACOLÁT, -Ă, racolați, -te, adj. (Despre oameni) care a fost recrutat într-o activitate (reprobabilă). – V. racola.

racoler
RACOLÉR, racoleri, s.m. Persoană care racolează. – Din fr. racoleur.

racord
RACÓRD, racorduri, s.n. 1. Legătură, contact între două părți ale unei lucrări sau între două elemente ale unui întreg. 2. Piesă (constituită din una sau din două părți tubulare cu piulițe) cu care se face legătura între două conducte și prin care poate circula un fluid sau un material pulverulent ori granular. 3. Porțiune de circuit electric care pune în legătură aparatul, mașina sau locul de utilizare a energiei electrice cu rețeaua de distribuție. 4. Legătură între două secvențe de film care asigură continuitatea ideii cinematografice. ♦ Îmbinare a două benzi de sunet fără a întrerupe unitatea coloanei sonore. – Din fr. raccord.

racorda
RACORDÁ, racordez, vb. I. Tranz. A stabili un racord. ♦ (Geom.) A uni între ele două drepte sau două curbe printr-o curbă tangentă la fiecare dintre dreptele sau curbele între care se face legătura. – Din fr. raccorder.

racordare
RACORDÁRE, racordări, s.f. Acțiunea de a racorda și rezultatul ei. ♦ (Concr.) Porțiune din suprafața unei țevi, a unui tub etc. prin care se face trecerea între două zone cu secțiuni diferite. ♦ Locul de legătură a două elemente ale unui sistem tehnic. ♦ Realizarea unei legături între două porțiuni ale unui drum sau ale unei căi ferate prin introducerea între ele ale unui tronson de traseu cu axa curbă. – V. racorda.

racursi
RACURSÍ, racursiuri, adj., s.n. 1. Adj. Scurtat, prescurtat. 2. S.n. Procedeu de folosire a perspectivei în artele plastice și în cinematografie, prin care extremitățile obiectului reprezentat apar apropiate, iar unele dimensiuni reduse. – Din fr. raccourci.

rad
RAD, razi, s.m. (Fiz.) Unitate de măsură egală cu doza radiației care cedează o energie de 100 de ergi unui gram din substanța în care este

radar
RADÁR, radare, s.n. Aparat care emite unde electromagnetice și apoi le recepționează, după ce au fost reflectate de un obiect, folosit pentru a detecta și a localiza un obiect prin măsurarea timpului trecut între emisia și recepția undelor. ♦ Sistem de detectare și de localizare folosit de aparatul descris mai sus. Radar auto = aparat portabil destinat măsurării vitezei autovehiculelor care trec prin câmpul electromagnetic emis. [Acc. și: rádar] – Din engl., fr. radar, germ. Radar.

radarist
RADARÍST, radariști, s.m. Specialist în probleme de radar. – Din fr. radariste.

rada
RÁDĂ^1, rade, s.f. Zonă de apă din vecinătatea unei coaste, cu sistem de apărare naturală sau artificială, servind la adăpostirea navelor într-un port împotriva vânturilor, valurilor sau curenților. – Din fr. rade.

RÁDĂ^2, rade, s.f. (La unele popoare slave) Denumire dată consiliului, adunării, organului central al puterii. – Din pol., rus. rada.

rade
RÁDE, rad, vb. III. 1. Tranz. și refl. A(-și) tăia cu briciul sau cu mașina de ras părul, barba sau mustățile de la rădăcină; a (se) bărbieri. ♢ Exp. (Tranz.; fam.;

radere
RÁDERE, raderi, s.f. Acțiunea de a (se) rade și rezultatul ei. – V. rade.

radia
RADIÁ^1, radiez, vb. I. 1. Intranz. și tranz. (La pers. 3) A emite, a împrăștia raze de lumină, de căldură, unde sonore sau fascicule de particule radial, în toate direcțiile. 2. Intranz. Fig. A avea o înfățișare care reflectă fericire, bucurie etc.; a fi vesel, surâzător, bine dispus, jovial. [Pr.: -di-a] – Din lat. radiare, fr. radier.

RADIÁ^2, radiez, vb. I. Tranz. (Jur.) A șterge dintr-un registru, a scoate din evidență, a face operația de radiere. [Pr.: di-a] – Din fr. radier.

radial
RADIÁL, -Ă, radiali, -e, adj. (Adesea adverbial) Care pleacă dintr-un centru ca razele unui cerc sau ale unei sfere; dispus în formă de raze; radiar, radiat. [Pr.: -di-al] – Din fr., germ. radial.

radian
RADIÁN, radiani, s.m. Unitate de măsură pentru unghiuri, egală cu un unghi la centrul unui cerc cuprinzând un arc de cerc a cărui lungime este egală cu raza cercului [Pr:. -di-an] – Din fr. radian.

radiant
RADIÁNT, -Ă, radianți, -te, adj. 1. (Despre energie) Care se răspândește prin radiații. 2. (Despre corpuri) Care emite radiații, lumină etc.; care radiază. [Pr.: -di-ant] – Din fr. radiant.

radianta
RADIÁNȚĂ, radianțe, s.f. Mărime fizică egală cu raportul dintre fluxul de lumină emis de suprafața unui corp și aria acestei suprafețe. [Pr.: -di-an-] – Din fr. radiance.

radiar
RADIÁR, -Ă, radiari, -e, adj. Radial. [Pr.: -di-ar] – Din fr. radiaire.

radiat
RADIÁT, -Ă, radiați, -te, adj. Radial. ♦ (Substantivat, n., la pl.) Animale nevertebrate având organele dispuse în formă de raze; (și la sg.) animal care face parte din acest grup. ♦ (Substantivat, n., la pl.) Grup de plante din familia compozeelor ale căror petale sunt așezate radial; (și la sg.) plantă care face parte din acest grup. [Pr.: -di-at] – V. radia^1.

radiativ
RADIATÍV, -Ă, radiativi, -e, adj. 1. Care ține de radiație, care se referă la radiație. 2. Însoțit de emisia unei radiații. 3. Care privește raportul dintre cantitatea de căldură primită și cea cedată de pământ într-o perioadă determinată. [Pr.: -di-a-] – Din fr. radiatif.

radiator
RADIATÓR, radiatoare, s.n. 1. Corp, aparat sau dispozitiv care emite radiații. ♢ Radiator electric= aparat electric de încălzire (în care căldura este transmisă prin radiații). 2. Corp de încălzire format din tuburi sau coloane tubulare prin care circulă aburii sau apa caldă, într-o instalație de încălzire centrală. 3. Dispozitiv care servește la răcirea apei în motoarele cu ardere internă. 4. Antenă de emisie reprezentând elementul activ al unui sistem de antene. [Pr.: -di-a-] – Din fr. radiateur, germ. Radiator.

radiatie
RADIÁȚIE, radiații, s.f. Emisie de unde sonore, electromagnetice etc. sau de particule care se propagă sub formă de raze în toate direcțiile; ansamblul particulelor emise de un corp; radiere. [Pr.: -di-a-] – Din fr. radiation.

radical
RADICÁL, -Ă, radicali, -e, adj., s.m. I. Adj. 1. De bază, fundamental, esențial. ♦ (Adverbial) Din temelie, cu desăvârșire, complet. ♦ (Despre tratamente, leacuri) Care vindecă în întregime, complet. 2. Care preconizează reforme adânci, acțiuni hotărâtoare; schimbări fundamentale. II. S.m. 1. (Mat.) Rădăcină. ♦ Simbolul matematic care exprimă o extragere de rădăcină. ♢ (Mat.; în sintagmele) Axă radicală = locul geometric al punctelor din plan care au aceeași putere față de două cercuri date, reprezentat printr-o dreaptă perpendiculară pe linia care unește centrele cercurilor. Plan radical = locul geometric al punctelor din spațiu având aceeași putere față de două sfere date, reprezentat printr-un plan. 2. (Chim.) Grupare de atomi care rămâne neschimbată într-o reacție chimică și care se comportă ca un element unic. 3. (Lingv.) Rădăcină. – Din fr. radical, germ. Radikal.

radicalism
RADICALÍSM s.n. Preconizare și practicare a metodelor radicale în

radicalist
RADICALÍST, -Ă, radicaliști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al radicalismului. – Radical + suf. -ist. Cf. germ. R a d i k a l i s t.

radicaliza
RADICALIZÁ, radicalizez, vb.I. Tranz. și refl. A deveni sau a face să devină radical (I 2). – Radical + suf. -iza. Cf. germ. r a d i k a l i s i e r e n.

radicalizare
RADICALIZÁRE, radicalizări, s.f. Acțiunea de a (se) radicaliza și rezultatul ei. – V. radicaliza.

radicant
RADICÁNT, -Ă, radicanți, -te, adj. (Despre tulpini) Care are capacitatea de a emite rădăcini; (despre plante) agățător prin rădăcini suplimentare. – Din fr. radicant.

radicatie
RADICÁȚIE s.f. Dispoziție a rădăcinilor unei plante. – Din fr. radication.

radicela
RADICÉLĂ, radicele, s.f. Rădăcină secundară care se dezvoltă pe rădăcina principală. – Din fr. radicelle.

radiciform
RADICIFÓRM, -Ă, radiciformi, -e, adj. (Bot.) Care are forma unei rădăcini. – Din fr. radiciforme.

radicivor
RADICIVÓR, -Ă, radicivori, -e, adj. Care mănâncă rădăcini. – Din fr. radicivore.

radicular
RADICULÁR, -Ă, radiculari, -e, adj. Care aparține radiculei, care se referă la radiculă. – Din fr. radiculaire.

radicula
RADÍCULĂ, radicule, s.f. Rădăcină a plantulei din sămânță, care, după încolțirea seminței, se transformă în rădăcină principală. – Din fr. radicule, lat. radicula.

radier
RADIÉR, radiere, s.n. 1. Tip de fundație alcătuit dintr-un planșeu de beton armat care se întinde de obicei sub întreaga construcție pe care o susține. 2. Căptușeală de beton, de bolovani sau de pavele executată pe fundul albiei unei ape, între picioarele unui pod etc., pentru a împiedica eroziunea, spălarea pământului de către ape și adâncirea albiei. 3. Boltă de beton sau de piatră așezată la baza unui tunel. [Pr.: -di-er] – Din fr. radier.

radiera
RADIÉRĂ, radiere, s.f. Gumă de șters. [Pr.: -di-e-] – Din germ. Radier[gummi].

radiere
RADIÉRE^1, radieri, s.f. Faptul de a radia^1; radiație. [Pr.: -di-e-] – V. radia^1.

RADIÉRE^2, radieri, s.f. (Jur.) Acțiunea de a radia^2 și rezultatul ei; ștergere dintr-un registru a inscripției privitoare la anumite acte sau drepturi. [Pr.: -di-e-] – V. radia^2.

radifer
RADIFÉR, -Ă, radiferi, -e, adj. Care conține radiu. – Din fr. radifère.

radina
RÁDINĂ, radine, s.f. (Reg.) 1. Amestec de rădăcini și de crengi de copaci care atârnă de pe mal în apă sau plutesc pe apă. 2. Loc de sub mal, scobit, unde se adună peștii. 3. Rețea cu ochiuri mari care se montează la setcile de prins pește. – Din scr., rus. redina.

radio
RÁDIO^1- Element de compunere care indică referirea unei mărimi, a unui aparat etc. la radiația electromagnetică și care servește la formarea unor substantive. [Pr.: -di-o] – Din fr. radio-.

RÁDIO^2, radiouri, adj. invar., s.n. I. Adj. invar. 1. Referitor la radioreceptoare. 2. Referitor la emisiunile difuzate prin radio^2 (2). 3. Referitor la radiația electromagnetică, de radiație electromagnetică. II. S.n. 1. Instalație de transmitere a sunetelor prin unde electromagnetice, cuprinzând aparatele de emisiune și pe cele de recepție. 2. Spec. Aparat de recepție radiofonică; radioreceptor. 3. Sistemul și activitatea de difuzare a programelor de știri, de muzică etc. prin radio^2 (2). 4. Instituție care dirijează și coordonează problemele referitoare la radio^2 (I,3) [Pr- -di-o] – Din fr. radio, germ. Radio.

radioactiv
RADIOACTÍV, -Ă, radioactivi, -e, adj. 1. (Despre unele elemente) Cu proprietăți de radioactivitate. ♦ (Despre zăcăminte, izvoare) Care conține corpuri cu proprietăți de radioactivitate. 2. Care aparține radioactivității, privitor la radioactivitate. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioactif, germ. radioaktiv.

radioactivitate
RADIOACTIVITÁTE s.f. 1. Proprietate a unor elemente cu atomii grei (radiu, uraniu etc.) de a emite, prin dezagregare spontană, unele radiații corpusculare (și radiații electromagnetice). 2. Disciplină care studiază aceste proprietăți și elemente care țin de ele. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioactivité, germ. Radioaktivität.

radioactualitate
RADIOACTUALITÁTE, radioactualități, s.f. Emisiune radiofonică în care se transmit actualități. [Pr.: -di-o-ac-tu-a-] – Radio^2 + actualitate.

radioaltimetru
RADIOALTIMÉTRU, radioaltimetre, s.n. Aparat de radiolocație instalat la bordul unui avion, cu ajutorul căruia se determină altitudinea avionului față de sol. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioaltimètre, rus. radioaltimetr.

radioamator
RADIOAMATÓR, radioamatori, s.m. Persoană care, ca amator, stabilește legături între o stație de radio^2 proprie și o stație de radio^2 străină, cu scopul de a comunica în bune condiții cu aceasta, de la o distanță cât mai mare. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radio-amateur, germ. Radioamateur.

radioamatorism
RADIOAMATORÍSM s.n. Practicare a radiocomunicațiilor de către radioamatori. [Pr.: -di-o-] – Radioamator + suf. -ism.

radioamplificare
RADIOAMPLIFICÁRE, radioamplificări, s.f. Recepția, amplificarea și distribuirea prin fire a programelor de radiodifuziune sonoră cu ajutorul unei instalații de amplificare. [Pr.:-di-o-] – Radio^1 + amplificare. Cf. fr. r a d i o a m p l i f i c a t i o n.

radioascultare
RADIOASCULTÁRE s.f. 1. Ascultare a emisiunilor de radio^2. 2. Post, serviciu care se ocupă cu ascultarea emisiunilor de radio^2. 3. Timp rezervat ascultării în emisiunile radioamatorilor. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + ascultare.

radioascultator
RADIOASCULTĂTÓR, -OÁRE, radioascultători, -oare, s.m. și f. Ascultător al emisiunilor de radio^2. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + ascultător.

radioastronom
RADIOASTRONÓM, radioastronomi, s.m. Specialist în radioastronomie. [Pr.: – di-o-] – Din fr. radioastronome.

radioastronomic
RADIOASTRONÓMIC, -Ă, radioastronomici, -ce, adj. Referitor la radioastronomie, de radioastronomie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioastronomique.

radioastronomie
RADIOASTRONOMÍE s.f. Studiul fenomenelor din univers cu ajutorul undelor radioelectrice emise de corpurile din spațiul cosmic și al undelor radioelectrice emise de pe Pământ și reflectate de aceste corpuri. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radio-astronomie, germ. Radioastronomie.

radioaterizare
RADIOATERIZÁRE, radioaterizări, s.f. Aterizare fără vizibilitate, în cursul căreia avionul este dirijat cu ajutorul unor radioemițătoare situate pe sol. [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + aterizare.

radiobaliza
RADIOBALIZÁ, radiobalizez, vb. I. Tranz. A marca o rută aeriană cu radiobalize. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiobaliser.

radiobalizaj
RADIOBALIZÁJ, radiobalizaje, s.n. Faptul de a radiobaliza; radiobalizare. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiobalisage.

radiobalizare
RADIOBALIZÁRE, radiobalizări, s.f. Acțiunea de a radiobaliza. [Pr.: -di-o-] – V. radiobaliza.

radiobalizat
RADIOBALIZÁT, -Ă, radiobalizați, -te, adj. (Despre rute aeriene) Care a fost marcat cu radiobalize. [Pr.: -di-o-] – V. radiobaliza.

radiobaliza
RADIOBALÍZĂ, radiobalize, s.f. Aparat terestru de radionavigație care indică trecerea unei aeronave deasupra unui anumit punct geografic, prin emiterea unor unde radioelectrice sau prin reflectarea unor unde radioelectrice recepționate; radiofar. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiobalise.

radiobiolog
RADIOBIOLÓG, -Ă, radiobiologi, -ge, s.m. și f. Specialist în radiobiologie. [Pr.: -di-o-bi-o-] – Din fr. radiobiologue.

radiobiologic
RADIOBIOLÓGIC, -Ă, radiobiologici, -ce, adj. Referitor la radiobiologie, de radiobiologie. [Pr.: -di-o-bi-o-] – Din fr. radiobiologique, engl. radiobiologic.

radiobiologie
RADIOBIOLOGÍE s.f. Știință care se ocupă cu cercetarea acțiunii radiațiilor ionizante asupra organismelor vii. [Pr.: -di-o-bi-o-] – Din fr. radiobiologie.

radiobiotic
RADIOBIÓTIC, -Ă, radiobiotici, -ce, adj. Referitor la efectele radiațiilor asupra organismelor vii. [Pr.: -di-o-bi-o-] – Din fr. radiobiotique.

radiocalciu
RADIOCÁLCIU s.n. Calciu radioactiv. [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + calciu.

radiocasetofon
RADIOCASETOFÓN, radiocasetofoane, s.n. Aparat care încorporează un radioreceptor și un casetofon. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + casetofon.

radiochimie
RADIOCHIMÍE s.f. Ramură a chimiei care studiază probleme legate de elementele radioactive. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiochimie.

radiocinematografie
RADIOCINEMATOGRAFÍE s.f. Metodă de diagnostic radiologic, care constă în înregistrarea pe film cinematografic a imaginii radiografice a unui organ în funcțiune. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiocinématographie.

radioclub
RADIOCLÚB, radiocluburi, s.n. Club al radioamatorilor. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + club.

radiocomanda
RADIOCOMÁNDĂ, radiocomenzi, s.f. Telecomandă realizată cu ajutorul undelor electromagnetice. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiocommande.

radiocompas
RADIOCOMPÁS, radiocompasuri, s.n. Aparat montat la bordul unui avion, care permite menținerea avionului pe direcția unui post de radioemisiune. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiocompas.

radiocomunicatie
RADIOCOMUNICÁȚIE, radiocomunicații, s.f. Transmitere și recepție la distanță a unor sunete, semnale și imagini cu ajutorul undelor radio^2. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiocommunication.

radioconductor
RADIOCONDUCTÓR, radioconductoare, s.n. Corp care devine conducător de electricitate sub influența undelor electromagnetice. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioconducteur.

radiodermita
RADIODERMÍTĂ, radiodermite, s.f. (Med.) Dermită provocată de iradieri cu raze X sau de substanțe radioactive. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiodermite.

radiodetectie
RADIODETÉCȚIE, radiodetecții, s.f. (Fiz.) Radiolocație. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiodétection.

radiodiagnostic
RADIODIAGNÓSTIC, radiodiagnostice, s.n. Diagnostic medical bazat pe examinare radiologică. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiodiagnostic.

radiodifuza
RADIODIFUZÁ, radiodifuzez, vb. I. Tranz. A transmite, a emite ceva printr-un post de radioemisiune. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiodiffuser.

radiodifuziune
RADIODIFUZIÚNE, radiodifuziuni, s.f. Radiocomunicație unilaterală care constă în transmiterea sistematică prin unde electromagnetice neghidate a unui program (sonor și vizual) destinat recepției publice. ♦ Instituție care se ocupă cu întocmirea și cu difuzarea acestor programe. [Pr.: -di-o-di-fu-zi-u-] – Din fr. radiodiffusion.

radiodistributie
RADIODISTRIBÚȚIE s.f. Distribuție publică a programelor de radiodifuziune prin linii de telecomunicații speciale de la o stație centrală; radioficație. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiodistribution.

radioecologie
RADIOECOLOGÍE s.f. Studiul efectelor radiațiilor naturale asupra organismelor vii. [Pr.: -di-o-] – Din engl. radioecology.

radioecou
RADIOECÓU, radioecouri, s.n. Radioundă recepționată după emisie, în urma reflexiei ei pe suprafața unui corp (ceresc). [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + ecou.

radioelectric
RADIOELÉCTRIC, -Ă, radioelectrici, -ce, adj. Care aparține radioelectricității, privitor la radioelectricitate, studiat de radioelectricitate. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioélectrique.

radioelectrician
RADIOELECTRICIÁN, -Ă, radioelectricieni, -e, s.m. și f. Specialist în radioelectricitate. [Pr.: -di-o-e-lec-tri-ci-an] – Din fr. radioélectricien.

radioelectricitate
RADIOELECTRICITÁTE s.f. Parte a fizicii care studiază oscilațiile de înaltă frecvență și undele electromagnetice, precum și aplicațiile acestora în radiocomunicații, în radiolocație etc. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioélectricité.

radioelement
RADIOELEMÉNT, radioelemente, s.n. Element chimic radioactiv. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioélément.

radioemisie
RADIOEMÍSIE s.f. v. radioemisiune.

radioemisiune
RADIOEMISIÚNE, radioemisiuni, s.f. 1. Producere a undelor electromagnetice în scopul realizării unei radiocomunicații. 2. Emisiune radiofonică cu ajutorul căreia se transmit știri, programe culturale etc. [Pr.: -di-o-e-mi-si-u-. – Var.: radioemísie s.f.] – Din fr. radio-émission.

radioemitator
RADIOEMIȚĂTÓR, radioemițătoare, s.n. Instalație cu ajutorul căreia se produc unde electromagnetice folosite la radiocomunicații; emițător radio^1. [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + emițător (după fr. radio-émetteur).

radiofar
RADIOFÁR, radiofaruri, s.n. Post fix de radioemisiune, folosit la dirijarea navigației maritime și aeriene. ♦ Radiobaliză. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiophare.

radiofica
RADIOFICÁ vb. I. Tranz. (Folosit numai la timpurile compuse sau trecute). A instala în orașe și în sate posturi de radioficație, a efectua o radioficare. [Pr.: -di-o-] – Din radioficare și radioficat (derivat regresiv).

radioficare
RADIOFICÁRE, radioficări, s.f. Instalare în orașe și în sate a posturilor de radioficație; generalizare a transmisiunii programelor de radiodifuziune sonoră prin radiodistribuție. [Pr.: -di-o-] – V. radiofica.

radioficat
RADIOFICÁT, -Ă, radioficați, -te, adj. Înzestrat cu posturi de radioficație. [Pr.: -di-o-] – Din radioficare.

radioficatie
RADIOFICÁȚIE, radioficații, s.f. Radiodistribuție. [Pr.: -di-o-] – Din rus. radiofikațiia.

radiofizica
RADIOFÍZICĂ s.f. Disciplină care studiază producerea și propagarea undelor electromagnetice, influența stării atmosferei asupra acestora etc. constituind baza fizică a radiotehnicii. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiophysique.

radiofon
RADIOFÓN, radiofoane, s.n. (Aeron.) Aparat de comunicare prin radiofonie. [Pr.: -di-o-] – Din fr., engl. radiophone.

radiofonic
RADIOFÓNIC, -Ă, radiofonici, -ce, adj. Care aparține radiofoniei, privitor la radiofonie, care utilizează radiofonia. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiophonique.

radiofonie
RADIOFONÍE s.f. Sistem special de transmitere și de recepționare a mesajelor sonore prin unde electromagnetice. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiophonie.

radiofonist
RADIOFONÍST, -Ă, radiofoniști, -ste, s.m. și f. Specialist în radiofonie. [Pr.: -di-o-] – Radiofonie + suf. -ist.

radiofosfor
RADIOFÓSFOR s.n. Fosfor radioactiv. [Pr.: -di-o-] – Din engl. radiophosphorus.

radiofotografie
RADIOFOTOGRAFÍE, radiofotografii, s.f. Clișeu al unei imagini obținute cu ajutorul razelor X pe un ecran. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiophotographie.

radiofrecventa
RADIOFRECVÉNȚĂ, radiofrecvențe, s.f. Frecvență a unei oscilații sau a unei unde electromagnetice, folosită în radiocomunicații. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiofréquence, germ. Radiofrequenz.

radiogalaxie
RADIOGALAXÍE, radiogalaxii, s.f. Galaxie caracterizată printr-o emisie intensă de radiounde. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiogalaxie, engl. radiogalaxy.

radiogazeta
RADIOGAZÉTĂ, radiogazete, s.f. Emisiune de știri, comentarii, muzică etc. transmisă prin radio^2. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + gazetă.

radiogenetic
RADIOGENÉTIC, -Ă, radiogenetici, -ce, s.f., adj. 1. S f. Capitol al geneticii care studiază posibilitatea ameliorării soiurilor de plante și a raselor de animale prin radiații ionizante. 2. Adj. Referitor la radiogenetică (1), de radiogenetică (1). – Radio^1- + genetic (după engl. radiogenetic).

radiogeodezie
RADIOGEODEZÍE s.f. Domeniu al geodeziei care se ocupă de măsurarea distanțelor dintre punctele geodezice cu aparatură radio de mare precizie. [Pr.: -di-o-ge-o-] – Radio^1- + geodezie.

radiogeologic
RADIOGEOLÓGIC, -Ă, radiogeologici, -ce, adj. Referitor la radiogeologie, de radiogeologie. [Pr.: -di-o-ge-o-] – Radio^1- + geologie.

radiogeologie
RADIOGEOLOGÍE s.f. Parte a geologiei care utilizează tehnica radioactivității. [Pr.: -di-o-ge-o-] – Radio^1- + geologie.

radioghida
RADIOGHIDÁ, radioghidez, vb. I. Tranz. A dirija prin radioghidaj. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioguider.

radioghidaj
RADIOGHIDÁJ, radioghidaje, s.n. Dirijare de la distanță, prin mijloace radiotehnice, a unui vehicul. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioguidage.

radioghidare
RADIOGHIDÁRE, radioghidări, s.f. Acțiunea de a radioghida. [Pr.: di-o-] – V. radioghida.

radioghidat
RADIOGHIDÁT, -Ă, radioghidați, -te, adj. Care a fost dirijat prin radioghidaj. [Pr.: -di-o-] – V. radioghida.

radiogoniograf
RADIOGONIOGRÁF, radiogoniografe, s.n. Radiogoniometru înregistrator. [Pr.: -di-o-go-ni-o-] – Din fr. radiogoniographe.

radiogoniometra
RADIOGONIOMETRÁ, radiogoniometrez, vb. I. Tranz. A determina direcția unui radioemițător prin radiogoniometrie. [Pr.: -di-o-go-ni-o-] – Din radiogoniometru.

radiogoniometrare
RADIOGONIOMETRÁRE, radiogoniometrări, s.f. Acțiunea de a radiogoniometra. [Pr.: -di-o-go-ni-o-] – V. radiogoniometra.

radiogoniometric
RADIOGONIOMÉTRIC, -Ă, radiogoniometrici, -ce, adj. Referitor la radiogoniometrie, de radiogoniometrie. [Pr.: -di-o-go-ni-o-] – Din fr. radiogoniométrique.

radiogoniometrie
RADIOGONIOMETRÍE s.f. Metodă de determinare a direcției din care se emit unde radio, bazată pe utilizarea proprietăților antenelor receptorului. [Pr.: -di-o-go-ni-o-] – Din fr. radiogoniométrie.

radiogoniometru
RADIOGONIOMÉTRU, radiogoniometre, s.n. Instalație de radio-recepție folosită în radiogoniometrie, în navigația fără vizibilitate și în radiolocație, pentru determinarea direcției din care sunt emise semnalele radio. [Pr.: -di-o-go-ni-o-] – Din fr. radiogoniomètre.

radiografia
RADIOGRAFIÁ, radiografiez, vb. I. Tranz. (Rar) A face o radiografie. [Pr.: -di-o-gra-fi-a] – Din fr. radiographier.

radiografic
RADIOGRÁFIC, -Ă, radiografici, -ce, adj. Care aparține radiografiei, privitor la radiografie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiographique.

radiografie
RADIOGRAFÍE, radiografii, s.f. Fotografierea interiorului unui corp opac, în special a unor regiuni din interiorul corpului omenesc, cu ajutorul unor radiații de tip special. ♦ (Concr.) Fotografie obținută cu ajutorul acestor radiații; radiogramă. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiographie.

radiograma
RADIOGRÁMĂ, radiograme, s.f. 1. Telegramă transmisă prin radiocomunicație; radiotelegramă. 2. (Rar) Radiografie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiogramme, germ. Radiogramm.

radiointerferometru
RADIOINTERFEROMÉTRU, radiointerferometre, s.n. (Astron.) Radiotelescop a cărui funcționare se bazează pe interferența radioundelor ce ajung la un sistem de două sau de mai multe antene cu care este echipat radiotelescopul. [Pr.: -di-o-in-] – Din fr. radiointerféromètre.

radioitinerar
RADIOITINERÁR, radioitinerare, s.n. Itinerar urmat de o aeronavă care se conduce după semnalele primite de la radiofarurile hertziene. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + itinerar (după fr. radioraid).

radioizotop
RADIOIZOTÓP, radioizotopi, s.m. Izotop radioactiv. [Pr.: -di-o-i-] – Din fr. radio-isotope.

radioizotopic
RADIOIZOTÓPIC, -Ă, radioizotopici, -ce, adj. (Fiz.) Care ține de radioizotop, de radioizotop. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radio-isotopique.

radiojurnal
RADIOJURNÁL, radiojurnale, s.n. (Ieșit din uz) Emisiune radiofonică cuprinzând cronica evenimentelor importante (ale zilei). [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiojournal.

radiolar
RADIOLÁR, radiolari, s.m. (La pl.) Ordin de protozoare marine care au o cochilie silicioasă, cu prelungiri subțiri, dispuse ca niște raze; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiolaire.

radiolarit
RADIOLARÍT s.n. Rocă sedimentară, silicioasă, de origine organică, cenușie-gălbuie sau roșiatică, rezultată din consolidarea depozitelor de radiolari și utilizată ca material abraziv și absorbant. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiolarite.

radiolocator
RADIOLOCATÓR, radiolocatoare, s.n. Instalație radar. [Pr.: -di-o-] – Din rus. radiolokator, engl. radiolocator.

radiolocatie
RADIOLOCÁȚIE, radiolocații, s.f. Detectarea și determinarea poziției unui obiect (în mișcare) față de un reper, cu ajutorul unor fascicule de unde electromagnetice emise, și transformarea acestora în semnale vizibile după reflectarea lor de către obiectul detectat. [Pr.: -di-o-] – Din engl. radiolocation, rus. radiolokațiia.

radiolog
RADIOLÓG, -Ă, radiologi, -ge s.m. și f. Specialist în radiologie și radioterapie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiologue.

radiologic
RADIOLÓGIC, -Ă, radiologici, -ce, adj. Privitor la radiologie, care aparține radiologiei. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiologique.

radiologie
RADIOLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care se ocupă cu examinarea corpului omenesc cu ajutorul razelor X și γ și cu aplicarea lor în precizarea diagnosticului și în terapeutica unor boli. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiologie.

radiomagazin
RADIOMAGAZÍN, radiomagazine, s.n. Emisiune cu caracter variat (informativ, cultural-artistic, distractiv) transmisă prin radio^2. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + magazin.

radiomanometrie
RADIOMANOMETRÍE s.f. (Med.; în sintagma) Radiomanometrie biliară = metodă de examinare a căilor biliare, în cursul unei operații sau după efectuarea ei, prin cercetarea morfologiei și presiunilor manometrice ale acestora. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiomanométrie.

radiometalografie
RADIOMETALOGRAFÍE s.f. Ramură a metalografiei care studiază structura fină a metalelor, folosind razele X și radiațiile γ. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiométallographie.

radiometric
RADIOMÉTRIC, -Ă, radiometrici, -ce, adj. 1. Care aparține radiometrului, privitor la radiometru. 2. (Fiz.; în sintagma) Efect radiometric = creștere a presiunii aerului pe suprafața unui corp iluminat datorită încălzirii locale a corpului și a aerului, produsă de energia luminii absorbite de corp. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiométrique.

radiometrie
RADIOMETRÍE, radiometrii, s.f. (Fiz.) Măsurare a intensității unei radiații. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiométrie

radiometru
RADIOMÉTRU, radiometre, s.n. 1. Instrument folosit pentru măsurarea presiunii exercitate de o radiație sonoră. 2. Aparat folosit pentru punerea în evidență a efectului radiometric. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiomètre.

radiomicrofon
RADIOMICROFÓN, radiomicrofoane, s.n. Mic radioemițător portabil, prevăzut cu un microfon, folosit pentru interviuri sau pe scenă. [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + microfon.

radiomicrometru
RADIOMICROMÉTRU, radiomicrometre, s.n. Instrument folosit la măsurarea intensităților de radiație foarte mici. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiomicromètre.

radiomimetic
RADIOMIMÉTIC, -Ă, radiomimetici, -ce, adj. (Fiz.; despre substanțe) Cu acțiune asemănătoare radiațiilor ionizate. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiomimétique, engl. radiomimetic.

radionavigatie
RADIONAVIGÁȚIE s.f. Conducere a navelor (în special a aeronavelor) cu mijloace radiotehnice. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radionavigation.

radionecroza
RADIONECRÓZĂ, radionecroze, s.f. (Med.) Necroză a unui țesut produsă de o doză excesivă de radiații ionizate. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radionécrose.

radionevrita
RADIONEVRÍTĂ, radionevrite, s.f. (Med.) Nevrită cauzată de acțiunea razelor radioactive asupra unui nerv. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radionévrite.

radionucleu
RADIONUCLÉU, radionuclee, s.n. (Fiz.) Nucleu (1) (instabil) radioactiv. [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + nucleu (după fr., engl. radionuclide).

radioopac
RADIOOPÁC, -Ă, radioopaci, -ce, adj. (Fiz.; despre unele substanțe) Care împiedică trecerea radiațiilor printr-un organ, determinând obținerea unei imagini radiologice sau radiografice clare a acestuia. [Pr.: -di-o-o-] – Din fr. radio-opaque.

radiooperator
RADIOOPERATÓR, -OÁRE, radiooperatori, -oare, s.m. și f. Operator (1) de radio^2. [Pr.: -di-o-o-] – Din engl. radiooperator.

radiopatologie
RADIOPATOLOGÍE s.f. Disciplină care studiază bolile provocate de radiații penetrante. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiopathologie.

radiopirat
RADIOPIRÁT s.n. Post de radio^2 (1) clandestin. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiopirate.

radioprogram
RADIOPROGRÁM, radioprograme, s.n. Program de radio^2 (3). [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + program.

radioproiector
RADIOPROIECTÓR, radioproiectoare, s.n. Instalație (înglobând un radiolocator și un proiector) destinată să descopere și să lumineze țintele aeriene în timpul nopții. [Pr.: -di-o-pro-iec-] – Radio^2 + proiector.

radioprotector
RADIOPROTECTÓR, -OÁRE, radioprotectori, -oare, adj., s.f. 1. Adj. Care protejează de acțiunea nocivă a unor radiații. 2. S.f. (În sintagma) Radioprotectoare chimică = substanță chimică neutralizantă, în anumite limite, a efectului energiei radiante asupra organismului. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioprotecteur.

radioprotectie
RADIOPROTÉCȚIE, radioprotecții, s.f. (Med.) Protecție împotriva radiațiilor în radiologie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioprotection.

radioreceptor
RADIORECEPTÓR, radioreceptoare, s.n. Aparat folosit pentru recepționarea undelor radiofonice (prin antene), pentru transformarea lor în semnale sonore și transmiterea lor prin intermediul difuzoarelor; radio^2. ♦ (în sintagma) Radioreceptor de trafic = radioreceptor profesional utilizat pentru recepția unor semnale cu caracter special (informații de presă, date științifice, semnale pentru navigație etc.). [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiorécepteur.

radioreceptie
RADIORECÉPȚIE, radiorecepții, s.f. Recepție a unei radioemisiuni, folosită în telecomunicații. [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + recepție.

radioreleu
RADIORELÉU, radiorelee, s.n. Instalație care permite realizarea unei comunicații fără fir între două stațiuni terminale, prin stațiuni de recepție-emisie intermediare. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + releu.

radioreperaj
RADIOREPERÁJ, radioreperaje, s.n. Procedeu de obținere a informațiilor privitoare la prezența, poziția, natura etc. diverselor obiecte cu ajutorul undelor electromagnetice. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiorepérage.

radioreportaj
RADIOREPORTÁJ, radioreportaje, s.n. Reportaj transmis prin radio^2. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioreportage.

radioreporter
RADIOREPÓRTER, radioreporteri, s.m. Reporter pentru emisiunile de radio^2. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioreporter.

radiorezistent
RADIOREZISTÉNT, -Ă, radiorezistenți, -te, adj. (Med.) Cu radiorezistență. [Pr.: -di-o-] – Din engl. radioresistant.

radiorezistenta
RADIOREZISTÉNȚĂ, radiorezistențe, s.f. (Med.) Rezistență față de radiațiile nocive. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiorésistance.

radios
RADIÓS, -OÁSĂ, radioși, -oase, adj. 1. Care strălucește, răspândind raze de lumină; luminos, strălucitor. 2. Fig. (Despre figura omenească) Care exprimă seninătate, veselie, fericire; (despre oameni) cu expresie de fericire; voios, senin, încântat. [Pr.: -di-os] – Din fr. radieux, lat. radiosus, it. radioso.

radioscopic
RADIOSCÓPIC, -Ă, radioscopici, -ce, adj. Care aparține radioscopiei, privitor la radioscopie. [Pr.: -di-os-] – Din fr. radioscopique.

radioscopie
RADIOSCOPÍE, radioscopii, s.f. Examinare vizuală a interiorului unui corp opac, în special a unor regiuni din corpul omenesc, cu ajutorul umbrei proiectate pe un ecran fluorescent de către razele X care trec prin acel corp; (concr.), imagine obținută în felul acesta. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radioscopie.

radiosensibilitate
RADIOSENSIBILITÁTE s.f. (Med.) Sensibilitate față de radiațiile ionizante. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiosensibilité.

radioservice
RADIOSÉRVICE s.n. Service pentru aparatura de radiocomunicații. [Pr.: -di-o-ser-vis] – Din engl. radio-service.

radiosextant
RADIOSEXTÁNT, radiosextante, s.n. Aparat cu care se stabilește pe hartă poziția unei nave, folosind emisiunile radio^2 ale aștrilor. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + sextant.

radiosimpozion
RADIOSIMPOZIÓN, radiosimpozioane, s.n. Simpozion (2) prezentat la radio^2. [Pr.: -di-o-sim-po-zi-on] – Radio^2 + simpozion.

radiosondaj
RADIOSONDÁJ, radiosondaje, s.n. Explorare a păturilor superioare ale atmosferei cu ajutorul unei radiosonde. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiosondage.

radiosonda
RADIOSÓNDĂ, radiosonde, s.f. Instrument folosit pentru efectuarea observațiilor meteorologice (presiune, temperatură, umiditatea aerului) în păturile superioare ale atmosferei, prin semnale radio^2. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiosonde, germ. Radiosonda, engl. radio-sonde.

radiostatiune
RADIOSTAȚIÚNE, radiostațiuni, s.f. Ansamblu format dintr-un radioemițător, o antenă de emisiune, instalații și clădiri anexe, destinat efectuării radioemisiunilor. [Pr.: -di-o-sta-ți-u-] – După rus. radiostanțiia.

radiostea
RADIOSTEÁ, radiostele, s.f. Radiosursă de dimensiuni foarte mici (cât un punct). [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + stea.

radiostereografie
RADIOSTEREOGRAFÍE, radiostereografii, s.f. Radiografie în care imaginea apare în relief. [Pr.: -di-o-ste-re-o-] – Din fr. radiostéréographie.

radiostimulare
RADIOSTIMULÁRE, radiostimulări, s.f. (Biol.) Metodă de stimulare a creșterii plantelor (prin tratarea semințelor cu radiații). [Pr.: -di-o-] – După fr. radiostimulation.

radiosursa
RADIOSÚRSĂ, radiosurse, s.f. Sursă de unde radio din spațiul cosmic. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiosource.

radioscoala
RADIOȘCOÁLĂ s.f. Emisiune de radio^2 destinată perfecționării procesului de învățământ. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + școală.

radiotehnic
RADIOTÉHNIC, -Ă, radiotehnici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a tehnicii care se ocupă cu aplicațiile oscilațiilor și undelor electromagnetice de înaltă frecvență pentru transmiterea și recepționarea informațiilor. ♦ Tehnica fabricării aparatelor pentru radiocomunicații. 2. Adj. Care ține de radiotehnică, privitor la radiotehnică. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotechnique.

radiotelefon
RADIOTELEFÓN, radiotelefoane, s.n. Aparat portabil de emisiune-recepție, folosit pentru radiocomunicații bilaterale pe distanțe relativ mici. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotéléphone.

radiotelefonic
RADIOTELEFÓNIC, -Ă, radiotelefonici, -ce, adj. Referitor la radiotelefonie, de radiotelefonie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotéléphonique.

radiotelefonie
RADIOTELEFONÍE s.f. Sistem de comunicație telefonică radioelectrică, în ambele sensuri, cu ajutorul a două posturi de radioemisiune și a două posturi de radiorecepție. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotéléphonie.

radioteleghidat
RADIOTELEGHIDÁT, -Ă, radioteleghidați, -te, adj. Care este teleghidat prin unde radio^2. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + teleghidat.

radiotelegrafia
RADIOTELEGRAFIÁ, radiotelegrafiez, vb. I. Tranz. A transmite o comunicare prin radiotelegrafie. [Pr.: -di-o-te-le-gra-fi-a] – Din fr. radiotélégraphier.

radiotelegrafiat
RADIOTELEGRAFIÁT, -Ă, radiotelegrafiați, -te, adj. Transmis prin radiotelegrafie. [Pr.: -di-o-te-le-gra-fi-at] – V. radiotelegrafia.

radiotelegrafic
RADIOTELEGRÁFIC, -Ă, radiotelegrafici, -ce, adj. Care aparține radiotelegrafiei, privitor la radiotelegrafie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotélégraphique.

radiotelegrafie
RADIOTELEGRAFÍE s.f. Comunicație telegrafică prin unde electromagnetice; telegrafie fără fir. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotélégraphie.

radiotelegrafist
RADIOTELEGRAFÍST, -Ă, radiotelegrafiști, -ste, s.m. și f. Persoană specializată în radiotelegrafie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radio-télégraphiste.

radiotelegrama
RADIOTELEGRÁMĂ, radiotelegrame, s.f. Telegramă transmisă prin radiocomuncație; radiogramă (1). [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotélégramme.

radiotelemecanica
RADIOTELEMECÁNICĂ s.f. Ramură a telemecanicii care folosește undele radio pentru emiterea și recepționarea comenzilor. [Pr.: -di-o-] – Radio^1- + telemecanică.

radiotelemetric
RADIOTELEMÉTRIC, -Ă, radiotelemetrici, -ce, adj. Referitor la radiotelemetrie, de radiotelemetrie. [Pr.: -di-o-] – De la radiotelemetrie.

radiotelemetrie
RADIOTELEMETRÍE s.f. Determinarea distanței dintre un obiect și un reper dat, folosind undele radio. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotélémétrie.

radiotelemetru
RADIOTELEMÉTRU, radiotelemetre, s.n. Aparat pentru măsurarea distanțelor folosind undele radio^2. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotélémètre, engl. radiotelemeter.

radiotelescop
RADIOTELESCÓP, radiotelescoape, s.n. Instrument folosit la recepționarea și studierea undelor radiofonice emise de corpurile cerești. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotélescope.

radiotelevizat
RADIOTELEVIZÁT, -Ă, radiotelevizați, -te, adj. Care este transmis simultan la radio și televiziune. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiotélévisé.

radioteodolit
RADIOTEODOLÍT, radioteodolite, s.n. Radiogoniometru folosit la reperarea în înălțime. [Pr.: -di-o-te-o-] – Din germ. Radiotheodolit.

radioterapeut
RADIOTERAPEÚT, -Ă, radioterapeuți, -te, s.m. și f. Specialist în radioterapie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiothérapeute.

radioterapic
RADIOTERÁPIC, -Ă, radioterapici, -ce, adj. De radioterapie. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiothérapique.

radioterapie
RADIOTERAPÍE s.f. Metodă de tratare a unor boli prin acțiunea razelor X. [Pr.: -di-o-] – Din fr. radiothérapie.

radiotransmisionist
RADIOTRANSMISIONÍST, -Ă, radiotransmisioniști, -ste, s.m. și f. Specialist în radiotransmisiuni. [Pr.: -di-o-trans-mi-si-o-] – Radiotransmisiune + suf. -ist.

radiotransmisiune
RADIOTRANSMISIÚNE, radiotransmisiuni, s.f. 1. Transmitere la distanță prin unde electromagnetice a unor sunete, a unor semnale sau a unor imagini. 2. (Impr.) Transmisiune de radiodifuziune; program transmis printr-un sistem de radiodifuziune. [Pr.: -di-o-trans-mi-si-u-] – Din fr. radiotransmission.

radiotratament
RADIOTRATAMÉNT, radiotratamente, s.n. (Med.) Tratament cu radiații. [Pr.: – di-o-] – Radio^1- + tratament.

radiounda
RADIOÚNDĂ, radiounde, s.f. (Fiz.) Undă electromagnetică cu lungimea cuprinsă între 10 km și 1 mm. [Pr.: -di-o] – Radio^1- + undă (după engl. radio waves, germ. Radiowellen).

radiovacanta
RADIOVACÁNȚA s.f. art. Post de radio sezonier cu emisiuni specifice destinate celor aflați în vacanță. [Pr.: -di-o-] – Radio^2 + vacanță.

radist
RADÍST, radiști, s.m. Militar specializat în emisiuni și recepții radio^2. – Radio^2 + suf. -ist.

radiu
RÁDIU s.n. Element radioactiv care se găsește în minereurile de uraniu, folosit în medicină și în fizica nucleară. [Var.: rádium s.n.] – Din fr. radium.

radium
RÁDIUM s.n. v. radiu.

radiumterapie
RADIUMTERAPÍE s.f. Folosire a radiului în tratamentul unor boli, în special al unor forme de cancer. – Din fr. radiumthérapie.

radius
RÁDIUS s.n. Os lung care, împreună cu cubitusul, formează scheletul antebrațului. [Pr.: -di-us] – Din fr., lat. radius.

radom
RADÓM, radomuri, s.n. Dispozitiv pentru protejarea antenelor de unde scurte contra agenților atmosferici. – Din fr. radôme.

radon
RADÓN s.n. Element chimic gazos cu proprietăți radioactive, format prin dezintegrarea radiului. – Din fr. radon.

radou
RADÓU, radouri, s.n. (Franțuzism înv.) Plută (pentru transportul pe apă). – Din fr. radeau.

radula
RADÚLĂ, radule, s.f. Placă chitinoasă cu numeroși dințișori, asemănătoare cu o pilă, de pe limba unor moluște, servind la roaderea hranei. – Din fr. radule, lat. radula.

raf
RAF, rafuri, s.n. (Reg.) Cerc, șină de fier care se aplică pe o roată de lemn. – Din magh. dial. raf. Cf. ucr. r a f a „gratie”.

rafaelic
RAFAÉLIC, -Ă, rafaelici, -ce, adj. De Rafael, al lui Rafael; în maniera lui Rafael; (livr.) rafaelitic. ♦ Serafic. [Pr.: -fa-e-] – Din fr. raphaélique.

rafaelism
RAFAELÍSM s.n. Ceea ce este specific artei lui Rafael. ♦ Tendință de a prelua și cultiva maniera lui Rafael. [Pr.: -fa-e-] – Din engl. Raphaelism.

rafaelit
RAFAELÍT, -Ă, rafaeliți, -te, adj., s.m. și f. (Adept) al rafaelismului. [Pr.: -fa-e-] – Din engl. Raphaelite.

rafala
RAFÁLĂ, rafale, s.f. 1. Dezlănțuire bruscă, violentă (și scurtă) de vânt, de ploaie sau de ninsoare. 2. Serie neîntreruptă de lovituri ale unei arme de foc automate sau ale unei baterii de tunuri. – Din fr. rafale.

rafie
RÁFIE, rafii, s.f. Numele mai multor specii de plante din familia palmierilor, cu tulpina scurtă și groasă, ale căror frunze au nervuri foarte rezistente (Raphia); plantă din aceste specii. ♦ P. restr. Fibre obținute din nervurile și din teaca frunzelor acestor plante (sau din coajă de tei), folosite în horticultură, în viticultură și la confecționarea unor obiecte împletite. – Din fr. raphia.

rafina
RAFINÁ, rafinez, vb. I. 1. Tranz. A curăța un produs de impurități, de substanțele străine pe care le conține. 2. Tranz. A trata semifabricatele fibroase folosite în industria hârtiei în scopul separării, perierii și hidratării fibrelor. 3. Tranz. și refl. Fig. A (se) face mai fin, mai delicat, mai subtil. – Din fr. raffiner.

rafinaj
RAFINÁJ, rafinaje, s.n. Rafinare. – Din fr. raffinage.

rafinament
RAFINAMÉNT, rafinamente, s.n. 1. Finețe, delicatețe, subtilitate a gustului sau a simțirii. 2. Viclenie, perfidie, șiretenie. – Din fr. raffinement.

rafinare
RAFINÁRE, rafinări, s.f. Acțiunea de a (se) rafina și rezultatul ei; rafinaj. 1. Proces tehnologic prin care se îndepărtează impuritățile din unele substanțe (alcool, uleiuri, zahăr etc.), în scopul îmbunătățirii calității lor. 2. Tratament al pastei de hârtie executat, de obicei, cu ajutorul rafinoarelor cu piatră, după procesul de fierbere. – V. rafina.

rafinat
RAFINÁT, -Ă, rafinați, -te, adj. 1. (Despre produse și substanțe) Curățat de corpuri străine; obținut în urma unei rafinări. 2. Fig. Fin, delicat, subtil. 3. Fig. Perfid, viclean, șiret. – V. rafina. Cf. fr. r a f f i n é.

rafinator
RAFINATÓR, (1) rafinatori, s.m., (2) rafinatoare, s.n. 1. S.m. Rafinor (1). 2. S.n. Rafinor (2). – Rafina + suf. -tor.

rafinarie
RAFINĂRÍE, rafinării, s.f. Instalație sau întreprindere în care se face rafinarea unor produse; (p. spec.) unitate industrială în care se prelucrează țițeiul. – Din fr. raffinerie, germ. Raffinerie.

rafinor
RAFINÓR (1), rafinori, s.m., (2) rafinoare, s.n. 1. S.m. Muncitor calificat pentru operațiile de rafinare; rafinator (1). 2. S.n. Mașină folosită la măcinarea semifabricatelor lânoase ori a pastei de hârtie; rafinator (2). – Din fr. raffineur.

rafinoza
RAFINÓZĂ s.f. Zaharidă formată din galactoză, glucoză și fructoză și folosită în medicină și în bacteriologie – Din fr. raffinose.

rafistola
RAFISTOLÁ, rafistolez, vb. I. Tranz. (Franțuzism) A repara sau a îndrepta ceva (sumar și nesistematic). – Din fr. rafistoler.

raft
RAFT^1, rafturi, s.n. Poliță fixată într-un dulap, la o etajeră, de-a lungul pereților unei camere etc. – Din tc. raf, bg. raft.

RAFT^2, rafturi, s.n. (Înv.; mai ales la pl.) Harnașament de lux. – Din tc. raht.

ragaci
RAGÁCI, ragace, s.n. Unealtă în formă de clește cu coadă lungă, folosită la pescuit. – Din rus. rogač.

ragada
RAGÁDĂ, ragade s.f. Rană superficială de formă liniară care se formează pe piele la colțul gurii, la nări, la anus sau pe mamelon în timpul alăptării. – Din fr. rhagade.

raganela
RAGANÉLĂ, raganele, s.f. (Muz.) Instrument autofon care prin învârtire produce un zbârnâit ca morișca (4). – Din it. raganella.

rage
RÁGE, rag, vb. III. Intranz. (Despre unele animale) A scoate răgete. ♦ Fig. (Despre oameni) A țipa, a răcni, a zbiera, a urla. [Var.: răgí s.f.] – Din lat. ragere.

ragea
RAGEÁ, ragele, s.f. (Turcism înv.) Rugăminte, cerere. [Var.: (reg.) răgeá s.f.] – Din tc. ricā.

rageal
RAGEÁL, rageli, s.m. (Turcism înv.) Ministru sau mare demnitar al Porții Otomane. – Din tc. rical.

raghila
RÁGHILĂ s.f. v. ragilă.

ragila
RÁGILĂ, ragile, s.f. 1. Instrument format dintr-o scândură în care sunt înfipți dinți de fier și prin care se trage cânepa sau inul melițat, ca să se aleagă partea cea mai fină. 2. Zgardă cu țepi de fier care se pune la gâtul câinilor ciobănești spre a-i apăra de mușcătura lupului. ♦ Curea sau scândurică cu câteva cuie, care se fixează la botul vițeilor ca să nu poată suge. [Var.: (reg.) rághilă s.f.] – Cf. germ. R a f f e l.

raglan
RAGLÁN, raglane, s.n. 1. Croială specială a unor obiecte de îmbrăcăminte, la care mâneca pornește de la răscroiala gulerului. 2. Palton sau pardesiu cu o asemenea croială. – Din fr. raglan.

ragtime
RAGTIME s.n. 1. Tip de piesă muzicală în ritm de jaz, născută din fuziunea folclorului negru cu muzica de dans. ♢ (Adjectival) Dans ragtime. 2. Stil pianistic de interpretare a muzicii ragtime (1). [Pr.: régtaim] – Cuv. engl.

rahagiu
RAHAGÍU, rahagii, s.m. (Înv.) Fabricant sau vânzător (ambulant) de rahat. [Var.: rahatgíu s.m.] – Rahat + suf. -giu.

rahat
RAHÁT, rahaturi, s.n. Produs de cofetărie cu aspect gelatinos, fabricat din sirop de zahăr, amidon și diferite substanțe aromatice și prezentat de obicei în formă de cuburi mici. ♦ Fig. (Fam.) Lucru fără importanță – Din tc. rahat[lokum].

rahatgiu
RAHATGÍU s.m. v. rahagiu.

rahialgie
RAHIALGÍE, rahialgii, s.f. Durere (nevralgică) de-a lungul coloanei vertebrale. [Pr.: -hi-al-] – Din fr. rachialgie.

rahianestezic
RAHIANESTÉZIC, -Ă, rahianestezici, -ce, adj., s.n. (Medicament, substanță) cu acțiune anestezică locală, care se injectează în canalul rahidian. [Pr.: -hi-a-] – Din rahianestezie.

rahianestezie
RAHIANESTEZÍE, rahianestezii, s.f. Anestezie obținută în urma unei injectări, prin puncție, în canalul rahidian a unei substanțe anestezice; anestezie rahidiană. [Pr.: -hi-a-] – Din fr. ráchianesthésie.

rahicenteza
RAHICENTÉZĂ, rahicenteze, s.f. Introducere a unui ac de seringă în spațiul dintre două vertebre, pentru a face un tratament, o anestezie etc. – Din fr. rachicentèse.

rahidian
RAHIDIÁN, -Ă, rahidieni, -e, adj. Care aparține coloanei vertebrale sau măduvei spinării, privitor la coloana vertebrală sau la măduva spinării. ♦ Canal rahidian = canalul format din vertebre, care conține măduva spinării. Anestezie rahidiană = rahianestezie. [Pr.: -di-an] – Din fr. rachidien.

rahis
RÁHIS s.n. 1. (Anat.) Măduva spinării. 2. (Bot.) Ax central în lungul căruia se înșiră o serie întreagă de organe asemănătoare între ele. – Din fr. rachis.

rahisinteza
RAHISINTÉZĂ, rahisinteze, s.f. Intervenție chirurgicală prin care se urmărește solidarizarea mai multor vertebre. – Rahi[dian] + sinteză.

rahitic
RAHÍTIC, -Ă, rahitici, -ce, adj. (Despre persoane, adesea substantivat) Care suferă de rahitism. – Din fr. rachitique.

rahitism
RAHITÍSM s.n. Boală caracteristică primei copilării, provocată de lipsa vitaminei D, care produce tulburări în metabolismul fosforului și al calciului, cu repercusiuni, în special, asupra sistemului osos. – Din fr. rachitisme.

rai
RAI^1 s.n. Loc plin de încântare și de fericire unde, potrivit credințelor religioase, ar ajunge după moarte sufletele celor care respectă preceptele religiei; paradis, eden, cer^2 (3). ♦ Fig. Loc din natură deosebit de frumos. ♦ Fig. Loc în care cineva se simte deplin fericit. – Din sl. raj.

RAI^2, raiuri, s.n. (Nav.) Roată de lemn sau de metal, cu caneluri la margine, prin care poate fi rulată o parâmă de cânepă sau de oțel. – Et. nec.

raia
RAIÁ, raiale, s.f. 1. Teritoriu ocupat și administrat direct de autoritățile militare turcești. 2. Nume dat de către turci locuitorilor din Moldova și Țara Românească, datori să le plătească tribut. [Pr.: -ra-ia] – Din tc. rāyā.

raid
RÁID, raiduri, s.n. 1. Incursiune rapidă de nave sau de avioane făcută (individual sau în grup) în spațiul unei țări străine, în scopuri militare. 2. Deplasare de avioane, de nave sau (înv.) de trupe, în scopul unor recunoașteri, al unor cercetări științifice etc. 3. (În sintagma) Raid-anchetă = anchetă pe o anumită temă efectuată în diferite întreprinderi, localități etc. – Din fr. raid.

raion
RAIÓN, raioane, s.n. 1. Unitate teritorial-administrativă în România (între 1950 și 1968) în cadrul unei regiuni sau a orașului București. 2. Parte a unui magazin unde se găsesc mărfuri de același fel. [Pr.: ra-ion] – Din (1) rus. raion, (2) fr. rayon.

raiona
RAIONÁ, raionez, vb. I. Tranz. 1. A împărți în raioane (1). 2. A repartiza pe raioane (2). [Pr.: ra-io-] – Din raion.

raional
RAIONÁL, -Ă, raionali, -e, adj. Care aparține raionului (1), privitor la raion. [Pr.: ra-io-] – Raion + suf. -al.

raionare
RAIONÁRE, raionări, s.f. Acțiunea de a raiona și rezultatul ei. [Pr.: ra-io-] – V. raiona.

raita
RÁITĂ, raite s.f., interj. 1. S.f. (Fam.) Parcurgere a unui drum fără oprire (mari), trecere în grabă pe undeva, vizită scurtă. 2. Interj. (Înv.; în forma raita) Cuvânt de recunoaștere rostit de paznicii de noapte, când se apropiau unul de altul. – Din magh. rajta.

rajah
RAJÁH, rajahi, s.m. 1. Titlu purtat de șeful statului în India antică, devenit mai târziu titlu princiar. 2. Persoană care poartă acest titlu. – Din fr. rajah.

ral
RAL, raluri, s.n. Zgomot caracteristic al respirației în afecțiunile bronhiilor sau ale alveolelor pulmonare. – Din fr. râle.

ralanti
RALANTÍ, ralantiuri, s.n. Mers încetinit al motoarelor cu ardere internă. – Din fr. ralenti.

ralia
RALIÁ, raliez, vb. I. Refl. A se aduna, a se strânge în jurul cuiva sau a ceva în vederea realizării unei acțiuni comune. ♦ A adera la o părere, la o propunere etc.; a se alătura unei persoane sau unei idei. [Pr.: -li-a] – Din fr. rallier.

raliare
RALIÁRE s.f. v. raliere.

ralid
RALÍD, ralide, s.n. (La pl.) Familie de păsări alergătoare cu picioare lungi, cu penaj închis, care trăiesc mai ales în regiunile mlăștinoase; (și la sg.) pasăre din această familie. – Din fr. rallidés.

raliere
RALIÉRE, ralieri, s.f. Faptul de a se ralia [Pr.: -li-e-. – Var.: (înv.) raliáre s.f.] – V. ralia.

ralita
RÁLIȚĂ s.f. v. rariță.

raliu
RALÍU, raliuri, s.n. Cursă automobilistică de regularitate pe distanțe mari, combinată adesea cu probe speciale (de viteză, îndemânare etc.). – Din fr. rallye.

rallentando
RALLENTÁNDO adv. (Muz.; indică modul de execuție) Rărind progresiv tempoul mișcării. – Cuv. it.

ram
RAM, ramuri, s.n. Ramură. – Din lat. ramus. Cf. r a m u r ă.

rama
RAMÁ, ramez, vb. I. Intranz. (Rar) A vâsli. – Din fr. ramer.

ramare
RAMÁRE s.f. (Mar.) Acțiunea de a rama. – V. rama.

ramazan
RAMAZÁN s.n. 1. A noua lună a anului musulman; postul cel mare, cu o durată de o lună, în timpul căruia musulmanii postesc de la răsăritul până la apusul Soarelui; p. gener. post. 2. (Fam.) Stomac. ♢ Expr. A-l tăia (pe cineva) la ramazan = a-i fi (cuiva) foame. – Din tc. ramazan.

rama
RÁMĂ^1, rame, s.f. 1. Cadru de lemn, de metal etc. în care se pune o fotografie, un tablou etc.; p. ext. tablou, fotografie înrămată. 2. Schelet de formă, mărimi și materiale diferite, în care se fixează ceva. 3. Fâșie de piele flexibilă și groasă cusută pe marginea încălțămintei și servind la fixarea tălpii de față. – Din rus. rama. Cf. germ. R a h m e n.

RÁMĂ^2, rame, s.f. Vâslă (a unei ambarcații) manevrată pe o singură parte. – Din fr. rame.

rambleia
RAMBLEIÁ, rambleiez, vb. I. Tranz. 1. A umple cu rambleu golurile rămase într-o mină în urma exploatării. 2. A executa un rambleu la o șosea sau la o cale ferată. [Pr.: -ble-ia] – Din fr. remblayer.

rambleiaj
RAMBLEIÁJ, rambleiaje, s.n. Rambleiere. [Pr.: -ble-iaj] – Din fr. remblayage.

rambleiator
RAMBLEIATÓR, rambleiatori, s.m. Muncitor miner care execută lucrări de rambleiere. [Pr.: -ble-i-a-] – Rambleia + suf. -tor (după fr. rembleyeur).

rambleiere
RAMBLEIÉRE, rambleieri, s.f. Acțiunea de a rambleia și rezultatul ei; rambleiaj. 1. Ansamblul operațiilor de umplere cu steril, cu deșeuri rezultate de la prepararea substanțelor minerale utile, cu nisip, cu prundiș etc. a golurilor rămase în urma unor excavări subterane. 2. Ansamblul operațiilor de executare a unei umpluturi de pământ sau a unui rambleu de drum sau de cale ferată. [Pr.: -ble-ie-] – V. rambleia.

rambleu
RAMBLÉU, rambleuri, s.n. 1. Material solid care servește la umplerea golurilor rămase într-o mină, în urma exploatării. 2. Lucrare de terasament executată în scopul ridicării unui teren la nivelul necesar construcției unei căi ferate, unei șosele, unui dig etc. – Din fr. remblai.

ramburs
RAMBÚRS, rambursuri, s.n. Sistem de expediere a unei mărfi conform căruia destinatarul este obligat, la primire, să achite expeditorului contravaloarea mărfii sau a taxei de transport. ♦ Contravaloarea mărfii sau a taxelor de transport plătită de către destinatar expeditorului. – Din rambursa (derivat regresiv).

rambursa
RAMBURSÁ, rambursez, vb. I. Tranz. A restitui cuiva o sumă de bani datorată. ♦ A trimite, a da înapoi (prin ramburs). – Din fr. rembourser.

rambursabil
RAMBURSÁBIL, -Ă, rambursabili, -e, adj. Care poate (sau trebuie) să fie rambursat. – Din fr. remboursable.

rambursare
RAMBURSÁRE, rambursări, s.f. Acțiunea de a rambursa și rezultatul ei. – V. rambursa.

ramca
RÁMCĂ, ramce, s.f. (Tipogr.) Ramă de fier care încadrează forma pentru o mașină de tipar. – Din rus. ramka.

ramer
RAMÉR, -Ă, rameri, -e, s.m. și f. Persoană (mai ales sportiv) care manevrează ramele unei ambarcații. – Din fr. rameur.

rameza
RAMÉZĂ, rameze, s.f. Mașină pentru întinderea în lățime și uscarea țesăturilor, prin prinderea lor pe o ramă mobilă care trece printr-un spațiu de uscare în care circulă un curent de aer cald. – Din fr. rameuse[-sécheuse].

ramie
RÁMIE s.f. Plantă textilă cultivată în zonele subtropicale din sud-estul Asiei, ale cărei fibre sunt lungi, elastice și rezistente și din care se fac țesături fine, dantele, mătase artificială etc. (Boehmeria nivea). [Pr.: -mi-e] – Din fr. ramie.

ramifica
RAMIFICÁ, pers. 3 ramífică, vb. I. Refl. (Despre arbore, artere de circulație etc.) A se despărți în două sau în mai multe ramuri. – Din lat. ramificare, fr. ramifier.

ramificare
RAMIFICÁRE, ramificări, s.f. Faptul de a se ramifica. – V. ramifica.

ramificat
RAMIFICÁT, -Ă, ramificați, -te, adj. Despărțit în ramuri; cu ramificații. – V. ramifica.

ramificatie
RAMIFICÁȚIE, ramificații, s.f. 1. Formare a ramurilor laterale la tulpinile și rădăcinile plantelor; ramificare. ♦ (Concr.) Parte desfăcută dintr-un întreg; ramură, braț. ♦ Despărțitură, subdiviziune, subîmpărțire. 2. Locul de separare a unei căi de circulație, a unor conducte etc. în două sau în mai multe ramuri; (fiecare dintre) despărțiturile (secundare) formate prin această separare. – Din fr. ramification.

ramoleala
RAMOLEÁLĂ s.f. Faptul de a se ramoli; starea celui ramolit, ramolisment. – Ramoli + suf. -eală.

ramoli
RAMOLÍ, ramolesc, vb. IV. Refl. A-și pierde (din cauza bătrâneții) acuitatea, integritatea facultăților intelectuale și fizice. – Din fr. ramollir.

ramolire
RAMOLÍRE s.f. Faptul de a se ramoli; ramoleală, ramolisment, ramoliție. – V. ramoli.

ramolisment
RAMOLISMÉNT, ramolismente, s.n. Ramolire; boală care constă în pierderea facultăților intelectuale (din cauza bătrâneții). ♦ Ramolisment cerebral = necroză a unei porțiuni de țesut cerebral, din cauza întreruperii locale a circulației sangvine în urma unei tromboze sau a unei embolii. – Din fr. ramollissement.

ramolit
RAMOLÍT, -Ă, ramoliți, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care și-a pierdut vioiciunea mișcărilor, a facultăților intelectuale (din cauza bătrâneții). – V. ramoli.

ramolitie
RAMOLÍȚIE s.f. (Rar) Ramolire. – Ramolit + suf. -ie.

rampant
RAMPÁNT, -Ă, rampanți, -te, adj. (Rar; despre suprafețe) Înclinat. – Din fr. rampant.

rampa
RÁMPĂ, rampe, s.f. 1. Platformă (la nivelul pardoselii unor vehicule) care înlesnește încărcarea și descărcarea mărfurilor; loc înălțat (lângă linia ferată) destinat încărcării și descărcării mărfurilor. 2. Balustradă de lemn, de fier sau de piatră de-a lungul unei scări sau (rar) unui pod. ♦ Barieră. 3. Partea din față a unei scene de teatru unde sunt instalate luminile; rivaltă; p. gener. scenă. ♢ Expr. A chema la rampă = a cere, prin aplauze, ca artiștii să reapară pe scenă. A vedea lumina rampei = (despre piese de teatru) a intra în repertoriul unui teatru, a fi jucat în fața publicului. 4. Porțiune înclinată față de orizontală a unui drum sau a unei căi ferate, parcursă în sensul urcării. 5. Lucrare minieră prin care se face legătura între galeria de transport a unui orizont și un puț de mină sau un plan înclinat. 6. (În sintagma) Rampă de lansare = platformă prevăzută cu dispozitive de orientare și ghidare, folosite pentru lansarea avioanelor catapultate sau a rachetelor. – Din fr. rampe, germ. Rampe.

ramura
RÁMURĂ, ramuri, s.f. 1. Fiecare dintre ramificațiile unei tulpini de plantă. ♦ Fiecare dintre ramificațiile coarnelor cerbului și ale căpriorului. ♦ Diviziune (secundară) a unui curs de apă principal, subîmpărțire a unui masiv muntos etc. ♦ Diviziune a unei artere, a unui nerv etc. ♦ Fig. Ramificație a unei familii, a unui popor. 2. Fig. Diviziune, sector al unei discipline științifice, al unei activități practice etc. – Din ram.

rana
RÁNĂ, răni, s.f. 1. Ruptură internă sau exterioară a țesutului unei ființe vii, sub acțiunea unui agent distrugător; leziune, plagă. ♢ Expr. Bun de pus la rană, se spune despre un om foarte bun. A pune sare pe rană = a întărâta pe cineva, a stârni lucrurile, agravând situația. A pune degetul pe rană = a găsi și a arăta în mod lămurit pricina unei stări de lucruri supărătoare, a dezvălui adevărata cauză a unei situații neplăcute. 2. Fig. Durere morală, suferință, chin sufletesc. – Din sl. rana.

ranch
RANCH, ranchuri, s.n. Fermă pentru creșterea vitelor (în vestul Statelor Unite ale Americii și în Mexic). [Pr.: ranci] – Din engl. ranch.

ranchiuna
RANCHIÚNĂ, ranchiune, s.f. Ură ascunsă, dușmănie și dorință de răzbunare; pizmă, pică. – Din fr. rancune.

ranchiunos
RANCHIUNÓS, -OÁSĂ, ranchiunoși, -oase, adj. Care poartă ranchiună, care ține dușmănie; răzbunător, dușmănos. – Din fr. rancuneux.

randalina
RANDALINÁ, randalinez, vb. I. Tranz. A imprima, prin deformare plastică, zimți, striuri, desene, motive ornamentale sau inscripții pe suprafața laterală a unei piese cilindrice, conice etc.; moletare cu ajutorul randalinei. – Din germ. randalieren.

randalinare
RANDALINÁRE, randalinări, s.f. (Tehn.) Acțiunea de a randalina; moletare. – V. randalina.

randalina
RANDALÍNĂ, randaline, s.f. Moletă. – Din germ. Randaline.

randament
RANDAMÉNT, randamente, s.n. Capacitate de producție a unui muncitor, a unei mașini, a unui utilaj într-o unitate de timp dată (și în raport cu consumul); raportul dintre efectul obținut și efortul depus într-o activitate, acțiune etc. ♦ Raportul dintre valoarea unei mărimi (energie, putere etc.) cedată de un sistem tehnic sub formă utilă, și valoarea aceleiași mărimi absorbită de acest sistem. ♦ Folos, beneficiu, eficiență. – Din fr. rendement.

randa
RÁNDĂ, rande, s.f. Pânză trapezoidală aflată pe catargul de la pupă. – Din it. randa.

randomiza
RANDOMIZÁ, randomizez, vb. I. Tranz. (Englezism) A distribui întâmplător variantele din câmpul de experiență (pentru eliminarea erorilor experimentale). – Din engl. randomize.

randomizare
RANDOMIZÁRE, randomizări, s.f. (Englezism) Acțiunea de a randomiza. – V. randomiza.

ranfluare
RANFLUÁRE, ranfluări, s.f. Operație de readucere la suprafață și de punere în stare de plutire a unei nave scufundate. [Pr.: -flu-a-] – După fr. renflouer.

ranforsa
RANFORSÁ, ranforsez, vb. I. Tranz. 1. (Tehn.) A întări o piesă sau o construcție metalică cu ajutorul unor bare, nervuri sau grinzi, pentru mărirea rigidității lor. 2. A suplimenta numărul vehiculelor din rețeaua transportului în comun în perioada orelor de vârf. – Din fr. renforcer.

ranforsaj
RANFORSÁJ, ranforsaje, s.n. (Franțuzism) Ranforsare; spec. întărire a suspensiei la automobile. – Din fr. renforçage.

ranforsare
RANFORSÁRE, ranforsări, s.f. Acțiunea de a ranforsa și rezultatul ei. – V. ranforsa.

ranforsat
RANFORSÁT, -Ă, ranforsați, -te, adj. Care este întărit cu ranforturi. ♢ Suspensie ranforsată = suspensie mai rezistentă la caroseriile de automobil. – V. ranforsa.

ranfort
RANFÓRT, ranforturi, s.n. Piesă sau ansamblu de piese care servesc pentru a întări o construcție sau anumite părți ale unei construcții, asigurând rigiditatea acestora. – Din fr. renfort.

rang
RANG, ranguri s.n. 1. Loc ocupat de cineva sau de ceva într-o ierarhie administrativă, bisericească, militară sau diplomatică după criteriul importanței, funcției etc.; treaptă într-o ierarhie. ♢ Expr. De prim rang sau de rangul întâi (sau al doilea etc.) = de calitatea, de categoria, de gradul întâi (sau al doilea etc.) 2. Număr care indică locul pe care îl ocupă un termen într-un șir. 3. (Franțuzism înv.) Șir de persoane. – Din fr. rang.

ranga
RÁNGĂ, răngi, s.f. Bară de fier, teșită la unul din capete, servind ca pârghie pentru ridicarea sau deplasarea unor obiecte grele sau la desfacerea unor pavaje. – Et. nec.

ranita
RÁNIȚĂ, ranițe, s.f. Sac de pânză, de piele sau de material plastic, purtat în spate (sau pe un umăr) de militari, de vânători, de turiști etc. și care servește la transportarea comodă a alimentelor și a altor lucruri necesare la drum; rucsac. – Din rus. ranec.

rantie
RÁNTIE, rantii, s.f. Haină lungă și largă care se poartă (mai ales de către călugări, preoți etc.) peste îmbrăcăminte, ca o manta. – Et. nec. Cf. ucr. r a n t u h.

ranunculacee
RANUNCULACÉE, ranunculacee, s.f. (La pl.) Familie de plante erbacee dicotiledonate (otrăvitoare) cu tuberculi sau rizomi, frunze alterne, flori bisexuate, fructe folicule, nucule sau bace; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – Din fr. renonculacées.

ranversa
RANVERSÁ, ranversez, vb. I. Tranz. (Rar) A da peste cap; a răsturna. – Din fr. renverser.

ranversare
RANVERSÁRE, ranversări, s.f. (Rar) Acțiunea de a ranversa și rezultatul ei. ♦ Figură acrobatică de zbor, într-un plan vertical, prin care avionul își schimbă direcția cu 180°, întorcându-se pe o aripă. – V. ranversa.

rapace
RAPÁCE, rapaci, -ce, adj. (Livr.) Hrăpăreț, lacom, apucător, hapsân. – Din fr., it. rapace, lat. rapax – acis.

rapacitate
RAPACITÁTE s.f. (Livr.) Însușirea de a fi rapace; cupiditate, lăcomie. – Din fr. rapacité, lat. rapacitas, -atis.

rapakiwi
RAPAKÍWI s.n. Varietate roșie de granit, cu structura porfirică, cristalizată, utilizată ca material de construcție și ca ornament. – Din fr. rapakiwi.

rapanghel
RAPANGHÉL, rapanghele, s.n. (Pop.; în expr.) A lua (pe cineva) la rapanghel (sau rapanghele) = a certa, a lua (pe cineva) la bătaie. – Din ngr. paranghelía „instrucție”.

rapan
RÁPĂN, rapăne, s.n. 1. Boală de piele asemănătoare cu râia, pe care o capătă caii, câinii și porcii, uneori și oamenii. ♦ Jeg. 2. Boală a merilor și a perilor, provocată de o ciupercă și manifestată prin apariția unor cruste pe frunze, pe fructe și pe ramurile tinere, încetinind sau oprind creșterea. – Et. nec.

rapel
RAPÉL, rapeluri, s.n. 1. Readucere a unei piese sau a unui sistem tehnic în poziția inițială, sub acțiunea greutății proprii ori a unor forțe elastice. 2. (Med.) Revaccinare a unei persoane vaccinate în trecut, cu o cantitate mai mică de vaccin, pentru a-i întări și a-i prelungi imunitatea dată de vaccinarea inițială. 3. (În sintagma) Coborâre în rapel = coborâre, în alpinism, a unui perete abrupt printr-un sistem de coardă dublă. [Pl. și: rapele] – Din fr. rappel.

rapid
RAPÍD, -Ă, rapizi, -de, adj., s.n. I. Adj. (Adesea adverbial) Care se mișcă, se desfășoară, se execută cu repeziciune. ♢ Tren rapid (și substantivat, n.) = tren care circulă cu viteză mare și care oprește numai în stațiile importante. II. S.n. 1. Canal cu pantă mai mare decât panta critică și care racordează două tronsoane ale unui curs de apă situate la înălțimi diferite. 2. (Geol.) Cataractă (I). – Din fr. rapide, lat. rapidus.

rapiditate
RAPIDITÁTE s.f. Însușirea de a fi rapid; viteză mare, repeziciune, iuțeală. – Din fr. rapidité, lat. rapiditas, -atis.

rapiera
RAPIÉRĂ, rapiere, s.f. (Rar) Spadă cu lama fină. [Pr.: -pi-e-] – Din fr. rapière.

rapita
RÁPIȚĂ s.f. Numele a două plante din familia cruciferelor, cu tulpina lungă, subțire și ramificată și cu flori galbene, cultivate pentru semințele lor bogate în ulei (Brassica napus oleifera și Brassica rapa oleifera). – Din bg. rapița.

raport
RAPÓRT, (I) raporturi, (II) rapoarte, s.n. I. 1. Legătură între două sau mai multe persoane, obiecte, fenomene, noțiuni pe care gândirea omenească o poate constata și stabili; relație. ♢ Expr. În raport cu... = față de..., în comparație cu... Sub raportul (sau sub acest raport, sub diverse raporturi, sub toate raporturile) = din acest punct de vedere (sau din diverse puncte, din toate punctele de vedere, sub toate aspectele). 2. (Mai ales la pl.) Contact, legătură între mai multe persoane, instituții etc.; relație. 3. (Mat.) Câtul dintre două mărimi de același fel, exprimate în aceleași unități. 4. Relație (numerică) între două valori. II. 1. Comunicare scrisă sau orală făcută de cineva în fața unei adunări, a unei autorități etc., cuprinzând o relatare (oficială) asupra unei activități personale sau colective; textul acestei comunicări. 2. Scurtă prezentare orală asupra situației trupei făcută de un militar în fața superiorului său; ora, momentul când se face această prezentare. ♢ Expr. A se prezenta (sau a ieși, a fi scos) la raport = a se prezenta (sau a fi chemat) în fața unui superior pentru a-și susține o doleanță sau a răspunde pentru o greșeală săvârșită. III. (În sintagma) Casă (sau imobil) de raport = casă sau imobil cumpărat sau construit în vederea speculei. – Din fr. rapport.

raporta
RAPORTÁ, (I, II 1) raportez, (II 2, pers. 3) rapórtă, vb. I. Tranz. I. 1. A stabili un raport între două (sau mai multe) noțiuni, a le pune în legătură unele cu altele, a considera ceva în relație cu... ♦ Refl. A se referi, a face aluzie la ceva. 2. A găsi valoarea pe care o are o mărime când a doua mărime are o valoare egală cu unitatea. 3. A reprezenta grafic pe un plan, la o anumită scară, elementele unei ridicări de teren. II. 1. A prezenta (în scris sau oral) un raport (cu caracter oficial); a aduce un lucru la cunoștința cuiva. ♦ A relata, a povesti ceva (în mod indiscret și cu răutate); a pârî. 2. A produce venituri, a aduce beneficii. – Din fr. rapporter.

raportare
RAPORTÁRE, raportări, s.f. Faptul de a (se) raporta. – V. raporta.

raportor
RAPORTÓR, -OÁRE, raportori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care face un raport (II 1). 2. S.n. Instrument în formă de semicerc sau de cerc întreg gradat, care servește la măsurarea și la construirea unghiurilor. – Din fr. rapporteur.

rapsod
RAPSÓD, rapsozi, s.m. 1. (În Grecia antică) Cântăreț care colinda orașele recitând fragmente din poeme epice. 2. Autor de ample poeme epice care evocă evenimentele de seamă din viața unui popor; poet epic. – Din fr. rhapsode.

rapsodia
RAPSODIÁ, rapsodiez, vb. I. Intranz. (Rar) A compune și a recita poeme epice. [Pr.: -di-a] – Din rapsodie.

rapsodic
RAPSÓDIC, -Ă, rapsodici, -ce, adj. Referitor la rapsodie, cu caracter de rapsodie. – Din fr. rhapsodique.

rapsodie
RAPSODÍE, rapsodii, s.f. 1. (În Grecia antică) Fragment dintr-un poem epic recitat de rapsozi; cântec epic. 2. Compoziție muzicală, de obicei de formă liberă, compusă din motive și fragmente variate, inspirate adesea din folclor. – Din fr. rhapsodie.

rapsodiere
RAPSODIÉRE, rapsodieri, s.f. (Rar) Acțiunea de a rapsodia și rezultatul ei. [Pr.: -di-e-] – V. rapsodia.

rapt
RAPT, rapturi, s.n. 1. Răpire a unei persoane. 2. Furt săvârșit prin violență; jaf, hoție. – Din fr. rapt, lat. raptus.

raptus
RÁPTUS s.n. (Psih.) Impuls brusc și necontrolat care pune subiectul în situația de a îndeplini acte violente și grave. – Din fr., lat. raptus.

rar
RAR, -Ă, rari, -e, adj., s.f. I. Adj. 1. Care, într-un șir de lucruri sau de ființe de același fel, se află față de celelalte la o distanță mai mare decât cea obișnuită. 2. (Despre un întreg) Care are elementele componente mai depărtate unele de altele decât de obicei. Pânză rară. 3. (Adesea adverbial) Care se petrece, se efectuează sau se succedă la intervale mai depărtate sau într-un timp mai lung decât cel obișnuit; care se desfășoară într-un ritm lent. 4. (Adesea adverbial) Care este puțin numeros, care se găsește numai în puține locuri sau apare la intervale mai depărtate. ♦ Neobișnuit, excepțional. 5. Distins, ales, scump, prețios (prin faptul că nu se întâlnește prea des), superior (ca merit sau ca valoare). ♢ Piatră rară = piatră prețioasă. II. S.f. (Reg.) Un fel de mreajă de pescuit, cu o împletitură rară (I 2). – Lat. rarus.

rara
RÁRA adv. (Rar) Încet, domol, pe îndelete. – Rar + suf. -a.

rarefactie
RAREFÁCȚIE, rarefacții, s.f. (Rar) Rarefiere. – Din fr. raréfaction.

rarefia
RAREFIÁ, rarefiez, vb. I. Refl. (Despre gaze) A-și micșora densitatea, a deveni mai rar. ♦ Tranz. A face ca un corp (gazos) să-și micșoreze densitatea. [Pr.: -fi-a] – Din fr. raréfier.

rarefiant
RAREFIÁNT, -Ă, rarefianți, -te, adj. Care rarefiază, rărește. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. raréfiant.

rarefiat
RAREFIÁT, -Ă, rarefiați, -te, adj. (Despre gaze) Cu densitate micșorată; rărit. [Pr.: -fi-at] – V. rarefia.

rarefiere
RAREFIÉRE, rarefieri, s.f. Acțiunea de a (se) rarefia și rezultatul ei; rarefacție. ♦ Rărire patologică a unui țesut organic. [Pr.: -fi-e-] – V. rarefia.

rareori
RÁREORI adv. Câteodată, uneori, nu prea des (în timp). – Rar(e) + ori.

rarescent
RARESCÉNT, -Ă, rarescenți, -te, adj. (Rar) Care se rarefiază. – Din fr. rarescent.

rarifica
RARIFICÁ, rarífic, vb. I. Tranz. (Rar) A rarefia. – Cf. r a r,  r a r e f i a.

rarificare
RARIFICÁRE, rarificări, s.f. (Rar) Acțiunea de a rarifica și rezultatul ei. – V. rarifica.

rarificat
RARIFICÁT, -Ă, rarificați, -te, adj. (Rar) Rarefiat, rărit. – V. rarifica.

rarisim
RARÍSIM, -Ă, rarisimi, -e, adj. Care se găsește (sau se întâmplă) foarte rar, cu totul neobișnuit. – Din fr. rarissime.

rariste
RÁRIȘTE, rariști, s.f. Pădure sau loc dintr-o pădure unde copacii sunt foarte rari; răriș. – Rar + suf. -iște.

raritate
RARITÁTE, (2) rarități, s.f. 1. Faptul de a fi rar, caracterul a ceea ce este rar. 2. Obiect, ființă, fenomen care se întâlnește rar; p. ext. ceea ce este excepțional, atrage atenția, constituie o curiozitate. – Din lat. raritas, -atis.

rarita
RÁRIȚĂ, rarițe, s.f. 1. Unealtă agricolă asemănătoare cu plugul, care răstoarnă brazda în ambele părți, formând șanțuri. 2. (La pl. art.) Șir de trei stele din constelația Orion. [Var.: ráliță s.f.] – Din bg. ralița (apropiat prin etimologie populară de rar).

ras
RAS^2, -Ă, rași, -se, adj. 1. (Despre barbă, mustăți, păr) Tăiat de la rădăcină. ♦ (Despre persoane) Care nu poartă barbă (și mustăți); care este bărbierit; care are părul tăiat până la piele. ♢ Expr. (Fam.) C-o fi tunsă, c-o fi rasă = în sfârșit, după multă vorbă. 2. Curățat de stratul exterior prin frecare pe o răzătoare. 3. Întins, drept. ♦ (Adverbial) Foarte apropiat de o suprafață, atingând aproape o suprafață; tangențial. Zboară ras cu pământul. 5. Plin până la marginea de sus, foarte plin. – V. rade.

RAS^1, rasuri, s.n. Faptul de a (se) rade (1); bărbierit. – V. rade.

rasat
RASÁT, -Ă, rasați, -te, adj. (Livr.) De rasă, de soi; p. ext. select. Cal rasat. – Din fr. racé.

rasa
RÁSĂ^1, rase, s.f. 1. Grup de indivizi aparținând aceleiași specii de microorganisme, plante, animale, cu caractere comune, constante, conservate ereditar, care se deosebesc de alte varietăți din aceeași specie prin anumite caractere specifice. ♢ De rasă = de soi, bun: select. 2. Fiecare dintre grupurile biologice de populații, caracterizate prin culoarea părului, a pielii și prin alte particularități exterioare. – Din fr. race, germ. Rasse.

RÁSĂ^2, rase, s.f. Haină de postav, largă și lungă până la călcâie, pe care o poartă preoții, călugării și călugărițele pe deasupra îmbrăcămintei. – Din sl. rasa.

rascolnic
RASCÓLNIC, -Ă, rascolnici, -ce, s.m. și f. Adept al unei secte religioase din Rusia, care s-a separat de Biserica ortodoxă oficială la mijlocul sec. XVII. – Din rus. raskol'nik.

raseologie
RASEOLOGÍE s.f. (Rar) Parte a antropologiei care studiază rasele omenești. [Pr.: -se-o-] – Din rasă^1.

rasial
RASIÁL, -Ă, rasiali, -e, adj. Care aparține rasismului, privitor la rasism. [Pr.: -si-al] – Din fr. racial.

rasism
RASÍSM s.n. Teorie social-politică care susține inegalitatea biologică și intelectuală a raselor umane. – Din fr. racisme. Cf. rus. r a s i z m.

rasist
RASÍST, -Ă, rasiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Rasial. 2. S.m. și f. Adept al rasismului. – Din fr. raciste. Cf. rus. r a s i s t.

rasol
RASÓL, rasoluri, s.n. 1. Sortiment de carne de bovine sau de porcine care se obține din regiunea gambei. 2. Fel de mâncare preparat din rasol de vită sau din pește, prin fierbere în apă sărată (cu diferite ingrediente). ♢ Expr. (Fam.) A da rasol = a face un lucru în grabă, superficial, de mântuială. [Pl. și: (pop.) rasoale] – Din bg. raszol, scr. rasola, rus. rassol.

rasoleala
RASOLEÁLĂ, rasoleli, s.f. (Fam.) Faptul de a rasoli; treabă făcută superficial, de mântuială. – Rasoli + suf. -eală.

rasoli
RASOLÍ, rasolesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A face un lucru de mântuială, a lucra superficial. – Din [a da] rasol.

rasolit
RASOLÍT, -Ă, rasoliți, -te, adj. (Fam.) Făcut în grabă, superficial, de mântuială. – V. rasoli.

rast
RAST s.n. (Pop.) Inflamație a splinei. – Din sl. rastŭ.

rastel
RASTÉL, rastele, s.n. 1. Suport compartimentat, făcut din bare de lemn sau de metal, pentru păstrarea armelor, a schiurilor, a bicicletelor etc. 2. Subansamblu al unor mașini de filat și al mașinilor de răsucit firele textile având rolul de a susține materialul cu care sunt alimentate aceste mașini^1. [Pl. și: rasteluri] – Din it. rastello, germ. Rastel.

raster
RÁSTER, rastere, s.n. 1. Placă de sticlă pătrată sau rotundă, liniată special, folosită în tipografie; sită fotografică. 2. Instrument pentru liniat portative, putând trage deodată cinci linii paralele. 3. Rastru. – Din germ. Raster.

rastru
RÁSTRU s.n. Ansamblul liniilor (orizontale) în care este descompusă o imagine de televiziune. – Cf. germ. R a s t e r.

rasca
RÁȘCĂ, rășci, s.f. Unealtă pescărească în formă de prăjină, cu care pescarii împing frânghiile năvodului pe sub gheață, de la o copcă la alta, sau cu care gonesc peștele spre năvod. ♦ Unealtă asemănătoare cu o sulă, cu care pescarii cătrănesc plutele de la carmace. – Et. nec.

rascheta
RAȘCHETÁ, rașchetez, vb. I. Tranz. 1. A curăța de vopsea sau de rugină o piesă de metal sau un vas, cu ajutorul rașchetei (1). 2. A netezi cu rașcheta (2) o tencuială. 3. A rade parchetul cu rașcheta (4), pentru a-l curăța. – Din rașchetă.

raschetare
RAȘCHETÁRE, rașchetări, s.f. Acțiunea de a rașcheta și rezultatul ei. – V. rașcheta.

raschetat
RAȘCHETÁT, -Ă, rașchetați, -te, adj. Curățat, ras cu rașcheta. – V. rașcheta.

raschetator
RAȘCHETATÓR, -OÁRE, rașchetatori, -oare, s.m. și f. Muncitor specializat în rașchetarea parchetului. – Rașcheta + suf. -tor.

rascheta
RAȘCHÉTĂ, rașchete, s.f. 1. Daltă încovoiată cu care se rade vopseaua și rugina de pe o piesă metalică sau de pe un vas. 2. Perie având cuie în loc de peri și care servește la rașchetarea tencuielilor. 3. Unealtă în formă de perie de bordaj, la care perii sunt înlocuiți cu o bucată prismatică de cauciuc, folosită la curățarea punții. 4. Răzuitor pentru parchet. – Din it. raschetto.

rasel
RAȘÉL, rașele, s.n. Mașină de tricotat, echipată cu două sisteme de ace cu limbă, cu ajutorul căreia se obțin tricoturi din urzeală cu legături caracteristice. – Et. nec.

raspa
RÁȘPĂ s.f. v. rașpel.

raspal
RÁȘPĂL s.n. v. rașpel.

raspel
RÁȘPEL, rașpele, s.n. Pilă de oțel cu una sau cu mai multe fețe, cu dinți rari, folosită la prelucrarea lemnului, a tălpii, a pieselor metalice de duritate mică sau a pieselor nemetalice. [Var.: ráșpă, ráșpilă s.f., ráșpil, ráșpăl s.n.] – Din germ. Raspel, Raspiel.

raspil
RÁȘPIL s.n. v. rașpel.

raspila
RÁȘPILĂ s.f. v. rașpel.

rata
RATÁ, ratez, vb. I. 1. Tranz. A scăpa, a pierde o ocazie. 2. Tranz. A nu reuși, a nu izbuti într-o împrejurare, a da greș. ♦ Refl. A nu reuși să se afirme sau să realizeze ceva la nivelul posibilităților sale. 3. Intranz. (Despre arme de foc) A nu lua foc când este declanșată. – Din fr. rater.

ratare
RATÁRE, ratări, s.f. Acțiunea de a (se) rata și rezultatul ei; nereușită. – V. rata.

ratat
RATÁT, -Ă, ratați, -te, adj. (Adesea substantivat) Care nu a izbutit să se afirme, să se realizeze, să creeze ceva de valoare. ♦ (Despre acțiuni) Nereușit, neizbutit. – V. rata.

ratatinare
RATATINÁRE s.f. Tulburare de nutriție caracterizată prin reducerea în dimensiuni și zbârcirea celulelor ca urmare a pierderii apei intercelulare. – După fr. ratatiner.

rata
RÁTĂ, rate, s.f. 1. Cotă, parte eșalonată care urmează a fi vărsată sau distribuită, la un termen dinainte fixat, în contul unei datorii sau al unei obligații. ♢ Loc. adj. și adv. În rate = cu plata eșalonată în tranșe (egale). 2. (Ec. pol.; în sintagmele) Rata dobânzii = raportul procentual dintre dobândă și suma împrumutată. Rată a finanțării interne = raportul dintre sursele de autofinanțare și valoarea investiției. – Din germ. Rate.

rates
RÁTEȘ, rateșe, s.n. (Reg.; înv.) Han așezat la o șosea principală. [Var.: rátoș s.n.] – Din ucr. ratuś.

rateu
RATÉU, rateuri, s.n. 1. Defect în funcționarea unor motoare datorită căruia arderea combustibilului se face incomplet, producând o explozie falsă, care nu poate pune motorul în mișcare; p. ext. pocnetul care însoțește falsa explozie. 2. Încercare nereușită de a trage un foc de armă sau de a aprinde un explozibil. – Din fr. raté.

raticid
RATICÍD, -Ă, raticizi, -de, adj., s.n. (Substanță toxică) care stârpește șoarecii. – Din fr. rat „șoarece”, prin apropiere de cuvinte ca insecticid, bactericid.

ratiera
RATIÉRĂ, ratiere, s.f. Dispozitiv la războiul mecanic de țesut, cu ajutorul căruia se ridică și se coboară ițele pentru formarea rostului. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. ratière.

ratifica
RATIFICÁ, ratífic, vb. I. Tranz. (Despre un stat) A-și manifesta printr-un act acordul de a fi parte la un tratat, la o convenție etc.; a face o ratificare. – Din lat., it. ratificare, fr. ratifier.

ratificare
RATIFICÁRE, ratificări, s.f. Acțiunea de a ratifica și rezultatul ei; ratificație. – V. ratifica.

ratificat
RATIFICÁT, -Ă, ratificați, -te, adj. Care a fost aprobat, supus operației de ratificare. – V. ratifica.

ratificatie
RATIFICÁȚIE, ratificații, s.f. Ratificare. – Din fr. ratification.

ratina
RATINÁ, ratinez, vb. I. Tranz. (Text.) A da un aspect buclat feței unei țesături. – Din fr. ratiner.

ratinare
RATINÁRE, ratinări, s.f. Operație de finisare prin care fibrele scămoșate de pe suprafața țesăturilor de lână se strâng și se răsucesc în noduri sau se ordonează în valuri. – V. ratina.

ratinat
RATINÁT, -Ă, ratinați, -te, adj. (Despre țesături) Cu aspect buclat. – V. ratina.

ratos
RÁTOȘ s.n. v. rateș.

rata
RÁȚĂ, rațe, s.f. 1. Nume dat mai multor specii de păsări domestice și sălbatice, înotătoare, cu ciocul lat și turtit, cu trunchiul scurt și îndesat, și cu picioarele scurte, deplasate în partea posterioară a trunchiului (Anas). ♢ Rață sălbatică = strămoșul celor mai multe rațe domestice, foarte asemănătoare cu acestea și apreciată pentru carnea ei gustoasă (Anas platyrhynchos). Rață domestică = denumire dată multiplelor varietăți provenite prin domesticirea raței sălbatice și deosebite între ele prin culoarea penajului, forma corpului, calitățile productive etc. ♢ Expr. (A merge, a se mișca, a umbla) ca o rață = (a merge etc.) cu mersul legănat, greoi. 2. Urinal. 3. (Art.) Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Cf. alb. r o s ë, scr. r a c a.

ratca
RÁȚCĂ, rațce, adj., s.f. 1. Adj., s.f. (Oaie) din rasa țurcană, cu coarnele răsucite în formă de tirbușon, orientate lateral și înapoi. 2. S.f. Lână neomogenă, de calitate inferioară, produsă de aceste oi. – Din scr., magh. racka.

ratie
RÁȚIE, rații, s.f. 1. Cantitate de hrană pe care trebuie să o consume un om sau un animal într-un timp determinat și care conține toate substanțele necesare desfășurării funcțiilor vitale ale organismului. 2. Număr constant care se adaugă la un termen al unei progresii aritmetice sau cu care se înmulțește un termen al unei progresii geometrice pentru a obține termenul următor. – Din lat. ratio, -onis, fr. ration.

rationa
RAȚIONÁ^1, raționez, vb. I. Intranz. A gândi în mod logic, a judeca rațional. [Pr.: -ți-o-] – Din rațiune (după fr. raisonner).

RAȚIONÁ^2, raționez, vb. I. Tranz. A face rații; a raționaliza (2). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rationner, it. razionare.

rationabil
RAȚIONÁBIL, -Ă, raționabili, -e, adj. Care are o judecată sau o comportare rațională. [Pr.: -ți-o-] – Din lat. rationabilis.

rational
RAȚIONÁL, -Ă, raționali, -e, adj. 1. (Adesea adverbial) Conform cu principiile și cerințele rațiunii; care poate fi conceput cu ajutorul rațiunii. ♦ (În filozofia raționalistă) Izvorât sau dedus din rațiune, considerat ca independent de experiență și anterior acesteia. 2. (Despre oameni) Cumpănit, chibzuit, cu judecată, cu rațiune. 3. (Adesea adverbial) Care se face cu judecată, cu măsură, cu respectarea unor principii sistematice, metodice. 4. (Mat.; în sintagmele) Număr rațional = nume dat unei clase de numere din care fac parte numerele întregi și fracționare, pozitive și negative, precum și numărul zero, și care pot fi exprimate printr-un raport între două numere întregi. Expresie rațională = expresie algebrică care nu conține extrageri de radical asupra necunoscutei. 5. (Fiz.; în sintagma) Mecanică rațională = mecanică teoretică. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rationnel, lat. rationalis.

rationalism
RAȚIONALÍSM s.n. 1. Curent în teoria cunoașterii, care consideră rațiunea ca singurul izvor al cunoașterii autentice și certe. 2. Încredere în capacitatea rațiunii de a cunoaște realitatea. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rationalisme.

rationalist
RAȚIONALÍST, -Ă, raționaliști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de raționalism, care este propriu sau caracteristic raționalismului. 2. S.m. și f. Adept al raționalismului. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rationaliste.

rationalitate
RAȚIONALITÁTE s.f. Însușire a ceea ce este rațional. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rationalité.

rationaliza
RAȚIONALIZÁ, raționalizez, vb. I. Tranz. 1. A organiza o activitate după norme și principii raționale (3). 2. A supune anumite produse (de primă necesitate) unui consum dirijat, conform unor norme stabilite dinainte. 3. A transforma o expresie algebrică care cuprinde o extragere de rădăcină într-o expresie echivalentă, fără radical. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rationaliser. Cf. rus. r a ț i o n a l i z i r o v a t '.

rationalizare
RAȚIONALIZÁRE, raționalizări, s.f. Acțiunea de a raționaliza și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. raționaliza.

rationalizat
RAȚIONALIZÁT, -Ă, raționalizați, -te, adj. Supus unui consum dirijat după norme dinainte stabilite. [Pr.: -ți-o-] – V. raționaliza.

rationament
RAȚIONAMÉNT, raționamente, s.n. Înlănțuire logică de judecăți, care duce la o concluzie; p.ext. șir de argumente de care se servește cineva în judecarea unei chestiuni sau pentru a-și susține punctul de vedere. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. raisonnement (refăcut după rațiune)

rationare
RAȚIONÁRE^1, raționări, s.f. Acțiunea de a raționa^1 și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. raționa^1.

RAȚIONÁRE^2, raționări, s.f. Acțiunea de a raționa^2 și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. raționa.

rationat
RAȚIONÁT, -Ă, raționați, -te, adj. Raționalizat. [Pr.: -ți-o-] – V. raționa^2.

ratiune
RAȚIÚNE, (2, 3) rațiuni, s.f. 1. Facultatea omului de a cunoaște, de a gândi logic, de a înțelege sensul și legătura fenomenelor; p. ext. judecată, minte. ♦ Treapta a doua a cunoașterii, caracterizată prin faptul că operează cu noțiuni, judecăți și raționamente. 2. Temei, motiv, justificare. ♢ Rațiune de stat = principiu în baza căruia o autoritate de stat ia unele măsuri de interes general, trecând peste interesul particular. ♢ Expr. Rațiunea de a fi (a unui lucru) = ceea ce justifică, motivează existența (unui lucru). 3. (Mat.) Rație (2). [Pr.: -ți-u-] – Din lat. ratio, -onis.

ravac
RAVÁC s.n. 1. Must care se scurge de la sine din strugurii puși în teasc (fără presare); vin superior obținut din acest must; vin limpede, separat de drojdie, prin trecerea lui dintr-un butoi în altul; vin rămas neînghețat dintr-un butoi expus la temperaturi joase. ♦ Vin obținut din diverse fructe de munte. 2. Miere curată care se scurge din fagurii expuși la soare. – Din tc. ravak.

ravagiu
RAVÁGIU, ravagii, s.n. (Mai ales la pl.) Pagubă, distrugere, pustiire cauzată de o furtună, o inundație, o boală etc. – Din fr. ravage.

ravena
RAVÉNĂ, ravene, s.f. Vale strâmtă cu versanți abrupți, instabili. – Din fr. ravin.

ravinare
RAVINÁRE s.f. (Geol.) Proces de formare a ravenelor. – Cf. fr. r a v i n e m e n t.

raz
RAZ, razuri, s.n. 1. Rangă. 2. Unealtă formată dintr-o bară rotundă și scurtă de oțel, cu tăiș lățit și ascuțit la un capăt, folosită de tâmplari, dulgheri etc. – Din scr. raz.

razachie
RAZACHÍE s.f. Varietate de viță de vie care dă struguri cu boabe mari, lunguiețe și foarte cărnoase. – Din tc. razakı, ngr. razakí.

razant
RAZÁNT, -Ă, razanți, -te, adj. Care trece cu repeziciune la mică distanță de o suprafață, aproape atingând-o. – Din fr. rasant.

razanta
RAZÁNȚĂ, razanțe, s.f. Proprietate a traiectoriei descrise de un proiectil aruncat de o gură de foc de a avea curbură mică. ♦ Distanța până la care o traiectorie se păstrează paralel și la mică înălțime față de pământ. – Din fr. rasance, germ. Rasanz.

raza
RÁZĂ, raze, s.f. 1. Linie dreaptă după care se propagă lumina; traiectorie luminoasă. ♦ Zonă luminoasă; lumină, strălucire. 2. Fig. Licărire, pâlpâire, semn slab, indiciu vag de... 3. (Fiz.) Radiație. ♢ Raze X (sau röntgen) = unde electromagnetice cu lungimi de undă mult mai mici decât acelea ale luminii. 4. Distanța de la centrul unui cerc până la orice punct de pe circumferință sau de la centrul unei sfere până la orice punct de pe suprafața ei. 5. Distanță până la care se exercită o acțiune în jurul centrului de unde pornește. ♢ Rază de acțiune (sau de activitate) = loc până unde se întinde puterea sau influența cuiva sau a ceva. 6. (Reg.) Ramificație a coarnelor cerbului. – Lat. radia (= radius).

razam
RÁZĂM s.n. v. reazem.

razie
RÁZIE, razii, s.f. Control inopinat al populației dintr-o anumită rază teritorială, făcut de organele poliției, având drept scop descoperirea unor infractori, a unor contravenienți etc. – Din fr., it. razzia, germ. Razzia.

razmot
RAZMÓT s.n. Zbor orizontal al unor aeronave foarte aproape de sol. – Din fr. rase-mottes.

razna
RÁZNA adv. 1. (Pe lângă verbe de mișcare) Fără să știe încotro se duce, neținând seama de drum, de direcție; la întâmplare. ♢ Expr. A o lua razna = a) a pleca la întâmplare, fără țintă; b) fig. a apuca pe o cale greșită, a proceda în mod nejudecat; a decădea. 2. La o parte, la o oarecare distanță de...; departe. – Din sl. razĩno.

razna
RÁZNĂ, razne, s.f. (Rar) Răzlețire. ♦ Fig. Deviere, digresiune. – V. răzni.

raznocinti
RAZNOCÍNȚI s.m. pl. Nume dat în Rusia, începând din sec. XVIII, intelectualității ridicate din rândurile funcționărimii, micii burghezii, negustorimii și țărănimii, care a avut un rol important în mișcarea revoluționară și în dezvoltarea științei și culturii. – Din rus. raznocinți.

rabda
RĂBDÁ, rabd, vb. I. 1. Tranz. și intranz. A suporta (fără împotrivire și cu resemnare) greutăți, neplăceri fizice sau morale; a îndura. ♦ (Despre lucruri) A fi durabil, rezistent, a nu se strica ușor. 2. Tranz. și intranz. A accepta, a îngădui, a permite, a tolera. ♢ Expr. (Tranz.) A (nu)-l răbda (pe cineva) inima (să...) = a (nu) se putea stăpâni (să nu...), a (nu) se îndura să... Cum îl rabdă locul (sau pământul)? se spune despre un om rău, care săvârșește fapte reprobabile. A (nu)-l mai răbda (pe cineva) puterile să... = a (nu) mai putea să... 3. Intranz. A-și înfrâna neliniștea, enervarea, a avea răbdare, a-și păstra calmul. – Et. nec.

rabdare
RĂBDÁRE, răbdări, s.f. 1. Faptul de a răbda; capacitate firească de a suporta greutăți și neplăceri fizice sau morale; putere de a aștepta în liniște desfășurarea anumitor evenimente. ♢ Expr. A(-și) pierde răbdarea sau a-și ieși din răbdare (ori din răbdări) = a-și pierde calmul, stăpânirea de sine. A scoate (pe cineva) din răbdare (sau din răbdări) = a supăra, a enerva, a indispune (pe cineva) peste măsură. (Glumeț). A mânca (sau a se hrăni cu) răbdări prăjite = a răbda de foame. Răbdare și tutun, se spune cuiva care are de așteptat mult. ♦ (Cu valoare de imperativ) Așteaptă! 2. (Rar; la pl.) Suferințe, lipsuri. 3. Perseverență, tenacitate, stăruință. – V. răbda.

rabdator
RĂBDĂTÓR, -OÁRE, răbdători, -oare, adj. 1. Care suportă cu tărie (și fără împotrivire) neplăceri fizice sau morale. ♦ (Despre lucruri) Rezistent, durabil. 2. Perseverent, stăruitor, tenace. – Răbda + suf. -ător.

rabegit
RĂBEGÍT, -Ă adj. v. rebegit.

rablagi
RĂBLĂGÍ vb. IV v. rablagi.

rablagit
RĂBLĂGÍT, -Ă adj. v. rablagit.

rablarit
RĂBLĂRÍT, -Ă, răblăriți, -te, adj. (Fam.) Uzat, vechi. – Din rablă.

raboj
RĂBÓJ, răbojuri, s.n. 1. Bucată de lemn în formă cilindrică sau paralelipipedică pe care, în trecut, se însemnau, prin crestături, diferite calcule, socoteli (zilele de muncă, banii datorați, numărul vitelor etc.). ♢ Expr. A șterge de pe răboj = a da uitării; a ierta. (Reg.) A crede după răboj = a crede tot ce se spune. A(-și) ieși (sau a scoate pe cineva) din răboj (afară) = a (se) supăra. 2. (Pop.) Socoteală, calcul. Pierdusem răbojul timpului. ♢ Expr. A i se uita cuiva răbojul = a i se uita numărul anilor. 3. Crestătură făcută, ca semn distinctiv, la urechea unei vite. [Var.: răbúș s.n.] – Din bg., scr. raboš.

raboji
RĂBOJÍ, răbojesc, vb. I. Tranz. (Rar) A însemna pe răboj. – Din răboj.

rabojire
RĂBOJÍRE, răbojiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a răboji și rezultatul ei. – V. răboji.

rabufneala
RĂBUFNEÁLĂ, răbufneli, s.f. Răbufnire. ♦ Suflu puternic; izbucnire. – Răbufni + suf. -eală.

rabufni
RĂBUFNÍ, răbufnesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A produce prin izbire sau prin cădere un zgomot surd și puternic; a (se) trânti, a (se) izbi producând un zgomot înfundat. ♦ Intranz. (Despre zgomote) A răsuna puternic. 2. Intranz. A izbucni cu putere; a țâșni, a năvăli. ♦ Tranz. A da drumul la..., a împrăștia. ♦ A năpădi. 3. Intranz. A-și exprima pe neașteptate și în mod violent nemulțumirea, după ce tăcuse mult timp. – Din răzbufni (înv. „a răbufni” < răz- + bufni).

rabufnire
RĂBUFNÍRE, răbufniri, s.f. Faptul de a răbufni; (concr.) zgomot surd și puternic, răbufnitură. – V. răbufni.

rabufnitura
RĂBUFNITÚRĂ, răbufnituri, s.f. (Rar) Zgomot surd și puternic; răbufnire. – Răbufni + suf. -tură.

rabui
RĂBUÍ, răbuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A da, a unge cu răbuială (2). – Cf. germ. r e i b e n „a freca”.

rabuiala
RĂBUIÁLĂ, răbuieli, s.f. (Reg.) 1. Acțiunea de a răbui și rezultatul ei. 2. Unsoare preparată din păcură, cu care se ung unele obiecte de piele ca să se înmoaie. [Pr.: -bu-ia-] – Răbui + suf. -eală.

rabuire
RĂBUÍRE, răbuiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a răbui și rezultatul ei. – V. răbui.

rabuit
RĂBUÍT, -Ă, răbuiți, -te, adj. (Reg.) Uns, dat cu răbuială (2). – V. răbui.

rabus
RĂBÚȘ s.n. v. răboj.

racan
RĂCÁN, răcani, s.m. (Depr.) Recrut (în armată). – Probabil contaminare între rec[r]ut și râtan.

racar
RĂCÁR, răcari, s.m. (Rar) Bărbat care prinde sau vinde raci. – Rac + suf. -ar.

racadui
RĂCĂDUÍ, răcăduiesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se răsti la cineva, a lua o atitudine amenințătoare. – Din magh. reked „a răguși”.

racaduire
RĂCĂDUÍRE, răcăduiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a se răcădui și rezultatul ei. – V. răcădui.

racanel
RĂCĂNÉL, răcănei, s.m. (Zool.; reg.) Brotăcel. – Răcăni + suf. -el.

racani
RĂCĂNÍ, pers. 3 răcănește, vb. IV. Intranz. A orăcăi. – Rac + suf. -ăni.

raceala
RĂCEÁLĂ, răceli, s.f. 1. Temperatură scăzută; frig. ♦ Senzație de frig. 2. Fig. Lipsă de afecțiune, nepăsare, indiferență. 3. Nume generic dat unor boli contagioase localizate pe căile respiratorii superioare, manifestate prin guturai, traheită, bronșită, tuse cu expectorație, febră etc. – Răci + suf. -eală.

rachitan
RĂCHITÁN, răchitani, s.m. Numele a două plante cu flori roșii-purpurii așezate la vârful tulpinilor și al ramurilor, la una în spice mari și dese (Lythrum salicaria), la cealaltă în spice lungi și subțiri (Lythrum virgatum). – Răchită + suf. -an.

rachitar
RĂCHITÁR, răchitari, s.m. Fluture de noapte de culoare brumărie, a cărui larvă se dezvoltă în tulpina pomilor, găurindu-le lemnul (Cossus cossus). – Răchită + suf. -ar.

rachita
RĂCHÍTĂ, răchite, s.f. Nume dat mai multor specii de salcie cu frunze înguste și lunguiețe, cu ramuri subțiri și elastice, folosite ca material de împletit (Salix). [Pl. și: răchiți] – Din bg., scr. rakita.

rachitis
RĂCHITÍȘ, răchitișuri, s.n. Tufăriș natural sau plantație de răchită; desiș de răchite. – Răchită + suf. -iș.

rachitica
RĂCHIȚÍCĂ, răchițele, s.f. 1. Diminutiv al lui răchită. 2. (La pl.) Mic arbust totdeauna verde, cu tulpina târâtoare, cu fructe roșii, acrișoare, comestibile (Oxycoccus quadripetalus). 3. Arbust cu flori mici, galbene și cu frunze ascuțite, acoperite pe o parte și pe alta cu solzi stelați care le dau un aspect argintiu (Elaeagnus angustifolia). – Răchită + suf. -ică.

raci
RĂCÍ, răcesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină (mai) rece, a(-și) scădea, a(-și) micșora temperatura. ♢ Expr. (Tranz.) A-și răci gura degeaba (sau în zadar, de pomană, de-a surda) = a vorbi fără folos, a insista zadarnic, fără rezultat. ♦ A pierde sau a face să piardă căldura vitală obișnuită (din cauza unei spaime, a unei emoții etc.); a îngheța, a încremeni. 2. Intranz. A se îmbolnăvi contractând o răceală (3). 3. Fig. A-și pierde însuflețirea, interesul (pentru cineva sau ceva); a deveni indiferent; a se înstrăina, a se îndepărta. – Din rece.

racila
RĂCÍLĂ, răcile, s.f. Unealtă cu care se prind racii (1). – Din scr. račilo.

racire
RĂCÍRE, răciri, s.f. Acțiunea de a (se) răci și rezultatul ei. – V. răci.

racit
RĂCÍT^1 s.n. Faptul de a (se) răci. – V. răci.

RĂCÍT^2, -Ă, răciți, -te, adj. 1. Care a devenit (mai) rece. 2. Bolnav de răceală (3). – V. răci.

racitor
RĂCITÓR, -OÁRE, răcitori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care ajută la menținerea unei temperaturi scăzute, care răcește (1). 2. S.n. Instalație folosită pentru răcirea sau menținerea unei temperaturi scăzute față de cea a mediului ambiant a unui material, a unei substanțe sau a unui spațiu închis, cu ajutorul unui agent refrigerent ca gheață, lichid volatil, aer sau apă rece etc.; dulap cu pereți dubli, în care se menține o temperatură joasă prin introducerea de gheață și care se folosește pentru păstrarea la rece a alimentelor sau pentru răcirea băuturilor. – Răci + suf. -tor.

racitura
RĂCITÚRĂ, răcituri, s.f. (Mai ales la pl.) Piftie (1). – Răci + suf. -tură.

racnet
RẮCNET, răcnete, s.n. 1. Zbieret, urlet de animal. 2. Strigăt puternic scos de om. – Răcni + suf. -et.

racni
RĂCNÍ, răcnesc, vb. IV. Intranz. 1. (Despre animale) A scoate strigăte puternice și prelungi; a rage, a mugi, a zbiera. 2. (Despre oameni) A scoate strigăte puternice; p. ext. a vorbi răstit și tare, a se răsti (la cineva). – Din sl. ryknonti.

racnire
RĂCNÍRE, răcniri, s.f. (Rar) Răcnet (2). – V. răcni.

racoare
RĂCOÁRE, (3) răcori, s.f. 1. Temperatură ușor scăzută, frig moderat; răcoreală. ♢ Loc. adv. (De) la răcoare = (de) la un loc umbrit, răcoros. Pe răcoare = pe vreme răcoroasă, când nu este încă foarte cald. ♢ Expr. (Fam.) La răcoare = la închisoare. 2. Senzație de răceală pe care o produc unele obiecte la atingere. 3. (De obicei la pl.) Senzație de frig provocată de o stare patologică sau emotivă; fior. ♢ Expr. A băga (pe cineva) în răcori (sau în toate răcorile) = a speria tare, a îngrozi pe cineva. – Din rece.

racoina
RĂCOÍNĂ s.f. v. răcovină.

racoreala
RĂCOREÁLĂ, răcoreli, s.f. Faptul de a (se) răcori; răcoare, (concr.) boare, adiere răcoroasă. – Răcori + suf. -eală.

racori
RĂCORÍ, răcoresc, vb. IV. 1. Refl. A-și pierde din căldura inițială; a deveni răcoros, a se face mai rece. 2. Tranz. și refl. A(-și) potoli sau a(-și) astâmpăra căldura sau setea. 3. Tranz. și refl. Fig. A (se) liniști, a (se) calma, a (se) potoli. – Din răcoare.

racorit
RĂCORÍT, -Ă, răcoriți, -te, adj. 1. (Rar) Răcoros. 2. (Despre oameni) Care și-a potolit setea; căruia nu-i mai este cald. 3. Fig. Calmat, potolit; răzbunat. – V. răcori.

racoritor
RĂCORITÓR, -OÁRE, răcoritori, -oare, adj. Care are o temperatură scăzută, care răcorește; răcoros. ♦ (Substantivat, f.) Băutură care astâmpără setea, care răcorește. – Răcori + suf. -tor.

racoros
RĂCORÓS, -OÁSĂ, răcoroși, -oase, adj. Care are o temperatură ușor scăzută; care aduce răcoare; răcoritor. ♦ Fig. Înviorător, proaspăt, tânăr, fraged. – Răcoare + suf. -os.

racovina
RĂCOVÍNĂ, răcovine, s.f. 1. Mică plantă erbacee târâtoare, cu flori mici, albe sau albe-verzui și cu fructul o capsulă lunguiață (Galium rotundifolium). 2. Mică plantă erbacee cu tulpina târâtoare, cu flori albe, cu petalele mai scurte decât sepalele, folosită în medicina populară (Stellaria media). [Var.: răcuínă, răcoínă s.f.] – Et. nec.

racuina
RĂCUÍNĂ s.f. v. răcovină.

raculet
RĂCULÉȚ, răculeți, s.m. 1. (Zool.) Răcușor. 2. Plantă erbacee târâtoare cu flori albe-roșietice, al cărei rizom are proprietăți diuretice și depurative (Polygonum bistorta). – Rac + suf. -uleț.

racusca
RĂCÚȘCĂ s.f. (Cu sens colectiv) Crustacee mici de diferite specii. – Rac + suf. -ușcă.

racusor
RĂCUȘÓR, răcușori, s.m. 1. (Zool.) Diminutiv al lui rac; răculeț. 2. Insectă mică, cu picioarele de dinainte asemănătoare cu cleștele unui rac (Nepa cinerea). – Rac + suf. -ușor.

radasca
RĂDÁȘCĂ, rădaște, s.f. Insectă din ordinul coleopterelor, de culoare neagră-castanie, masculul prezentând două mandibule puternice ca niște coarne de cerb; răgace (Lucanus cervus). – Din bg. rodačka.

radacina
RĂDĂCÍNĂ, rădăcini, s.f. 1. Parte a unei plante superioare prin care aceasta se fixează de sol și își absoarbe substanțele hrănitoare; (pop.) parte a plantei aflată în pământ, indiferent de structura și funcțiile pe care le are. ♢ Compus: (Bot.) Rădăcina vieții = ginseng. ♦ Fig. Origine, izvor, cauză. ♢ Expr. A curma (sau a tăia, a stârpi) răul din (sau de la) rădăcină = a desființa un rău cu totul și definitiv. 2. Parte prin care un organ al corpului este fixat într-un țesut. Rădăcina unui dinte. ♦ Partea profundă a unei tumori. 3. Partea de lângă pământ a tulpinii unui copac. 4. P. anal. Partea de jos a unui zid, a unui munte etc.; bază, temelie. ♦ Partea de la baza anumitor organe. Rădăcina nasului. ♦ Limita de adâncime a anumitor obiecte. 5. Valoarea necunoscutei dintr-o ecuație; radical. ♢ Rădăcina pătrată (a unui număr sau a unei expresii algebrice) = număr (sau expresie algebrică) care, înmulțit cu sine însuși, reproduce numărul dat (sau expresia algebrică dată). Rădăcina cubică (a unui număr sau a unei expresii algebrice) = număr (sau expresie algebrică) care, înmulțit succesiv de două ori cu sine însuși, reproduce numărul dat (sau expresia algebrică dată). 6. (Lingv.) Element al unui cuvânt, ireductibil din punct de vedere morfologic, comun cuvintelor din aceeași familie și care conține sensul lexical al cuvântului; radical. – Lat. radicina (cu unele sensuri după fr. racine).

radacinis
RĂDĂCINÍȘ s.n. (Cu sens colectiv) Mulțime de rădăcini. – Rădăcină + suf. -iș.

radacinos
RĂDĂCINÓS, -OÁSĂ, rădăcinoși, -oase, adj., s.f. 1. Adj. (Despre plante) Cu rădăcini mari sau mai multe. 2. S.f. (La pl.) Grup de plante cultivate pentru producerea rădăcinilor, care sunt utilizate în alimentația omului, în industrie sau ca furaje; (și la sg.) plantă din acest grup. – Rădăcină + suf. -os.

radica
RĂDICÁ vb. I v. ridica.

radiu
RẮDIU s.n. v. rediu.

radvan
RĂDVÁN, rădvane, s.n. (Înv.) Trăsură de lux închisă, montată pe arcuri și trasă de mai mulți cai. – Din rus. rydvan.

raftulet
RĂFTULÉȚ, răftulețe, s.n. Diminutiv al lui raft^1. – Raft^1 + suf. -uleț.

rafui
RĂFUÍ, răfuiesc, vb. IV. Refl. recipr. A cere socoteală (cuiva), a limpezi cu cineva o situație, a lămuri o neînțelegere; a se mustra, a se certa; a se bate cu cineva. – Et. nec.

rafuiala
RĂFUIÁLĂ, răfuieli, s.f. Faptul de a se răfui. [Pr.: -fu-ia-] – Răfui + suf. -eală.

ragace
RĂGÁCE, răgace, s.f. (Entom.) Rădașcă. – Din bg., scr. rogač.

ragaz
RĂGÁZ, (rar) răgazuri, s.n. 1. Timp liber, disponibil pentru a face ceva. ♦ Amânare, păsuire. 2. Perioadă de întrerupere a unei activități; odihnă; repaus. ♢ Loc. adv. Fără (de) răgaz = fără întrerupere, necontenit. ♦ Liniște, tihnă, pace. – Et. nec.

ragalie
RĂGĂLÍE, răgălii, s.f. (Reg.) Îngrămădire de rădăcini noduroase de plante sau de arbori pe malul apelor curgătoare, care servește ca ascunzătoare pentru pești; p. gener. îngrămădire de lemne, bușteni, crengi etc. aduse de apă și oprite la cotitura unei ape curgătoare, formând un fel de stăvilar. ♦ Rădăcină ieșită din pământ a unui copac doborât de vânt. – Et. nec.

ragea
RĂGEÁ s.f. v. ragea.

raget
RẮGET, răgete, s.n. Strigăt, zbieret, urlet puternic scos de unele animale; p. ext. strigăt, țipăt puternic al omului. – Rage + suf. -et.

RẮGET, răgete, s.n. Strigăt, zbieret, urlet puternic scos de unele animale; p. ext. strigăt, țipăt puternic al omului. – Rage + suf. -et.

ragi
RĂGÍ vb. IV v. rage.

ragila
RĂGILÁ, rágil, vb. I. Tranz. (Reg.) A trage fuiorul de in sau de cânepă pe ragilă. – Din ragilă.

ragilat
RĂGILÁT^1 s.n. (Reg.) Faptul de a răgila. – V. răgila.

RĂGILÁT^2, -Ă, răgilați, -te, adj. (Reg.; despre fire de in sau de cânepă) Tras pe ragilă. – V. răgila.

ragoz
RĂGÓZ s.n. v. rogoz.

raguseala
RĂGUȘEÁLĂ, răgușeli, s.f. Îngroșare și slăbire a vocii provocată de

ragusi
RĂGUȘÍ, răgușesc, vb. IV. Intranz. A i se îngroșa și a-i slăbi cuiva vocea din cauza

ragusit
RĂGUȘÍT, -Ă, răgușiți, -te, adj. Care vorbește sau strigă gros, dogit din cauza

ramas
RĂMÁS, (2, 3) rămasuri, s.n. 1. Faptul de a rămâne; rămânere. ♢ Expr. Rămas bun! sau bun rămas! formulă de salut adresată de o persoană care pleacă celui sau celor care rămân. A-și lua rămas bun = a se despărți de cineva, a pleca. De ajuns și de rămas = din plin, din belșug. 2. (Reg.) Rămășag. 3. (Înv.) Moștenire. – V. rămâne.

ramasag
RĂMĂȘÁG, rămășaguri, s.n. (Construit mai ales cu verbele „a pune”, „a face”, „a ține”) Convenție între persoane care susțin lucruri contrare și prin care cel ce va avea dreptate va primi o răsplată (în bani sau în obiecte) stabilită în momentul încheierii convenției; prinsoare, pariu, rămășeală, rămas. – Rămas + suf. -șag.

ramaseala
RĂMĂȘEÁLĂ, rămășeli, s.f. (Reg.) Rămășag. – Rămăși + suf. -eală.

ramasi
RĂMĂȘÍ, rămășesc, vb. IV. Refl. recipr. (Reg.) A pune rămășag. – Din rămășag (derivat regresiv).

ramasita
RĂMĂȘÍȚĂ, rămășițe, s.f. 1. Ceea ce a rămas dintr-un tot sau dintr-o cantitate oarecare, după ce a dispărut sau a fost utilizată cea mai mare parte; rest. ♢ Rămășițele pământești (sau trupești) = corpul neînsuflețit al unui om; cadavru. 2. Ceea ce a rămas neexecutat, neîmplinit dintr-o datorie, dintr-o obligație. 3. (Înv.) Ceea ce prisosește. 4. Ceea ce lipsește până la cantitatea sau limita prevăzută. 5. (Înv.) Rezultatul unei scăderi; rest. – Rămas + suf. -iță.

ramane
RĂMẤNE, rămấn, vb. III. 1. Intranz. (Despre ființe) A sta pe loc, a nu schimba sau a nu părăsi locul sau localitatea unde se află; (despre lucruri) a fi lăsat pe loc, a nu fi dus din locul în care se găsește. ♢ Expr. Rămâi cu bine (sau sănătos, în pace), formulă de salut adresată de cei care pleacă celor care rămân. A-i rămâne cuiva inima sau ochii la ceva (sau la cineva) sau a-i rămâne cuiva ceva (sau cineva) la inimă = a-i plăcea cuiva foarte mult un lucru sau o persoană. Să rămână între noi, se spune ca îndemn pentru discreție, pentru păstrarea unui secret. ♦ A se opri la cineva sau într-un loc. ♦ A lăsa în urmă. Humuleștii rămân la stânga. ♦ (Urmat adesea de determinarea „în urmă”) A se lăsa sau a fi întrecut de alții; (despre ceas) a marca timpul cu întârziere. ♢ Expr. (Pop.) A rămâne de ceva (sau de cineva) = a se răzleți de o ceată, de o tovărășie, a nu mai prinde un vehicul care pleacă. (Reg.) A rămâne de cineva = a supraviețui celui care trebuie să-l susțină, să-l îngrijească. ♦ A muri (pe un câmp de luptă). ♢ Expr. (Fam.) A-i rămâne cuiva oasele (sau ciolanele) undeva = a nu se mai putea întoarce din locuri îndepărtate; a muri. ♦ A sta mereu într-un loc; p. ext. a nu se despărți de un obiect, de o părere, de o atitudine; a sta neclintit. ♢ Expr. A rămâne pe drumuri (sau de dârvală)= a-și pierde mijloacele de existență, a sărăci. 2. Intranz. A fi, a se găsi sau a ajunge într-un anumit loc sau într-o anumită situație; a se opri într-o anumită atitudine, a se menține sub un anumit aspect. ♢ Expr. A rămâne numai cu... = a nu mai avea decât... A rămâne pe gânduri = a medita, a reflecta. A rămâne de minciună = a se dovedi mincinos. A rămâne baltă = a fi întrerupt, neterminat, nerezolvat. A rămâne pe mâna cuiva = a ajunge, a fi la cheremul cuiva. A rămâne de rușine = a se face de râs. A rămâne ars (sau opărit, fript), se spune când cineva pierde cu totul puterea de a se stăpâni în fața unei situații. A rămâne bun plătit, se zice când nu se mai poate reveni asupra unei plăți considerate de una dintre părți ca insuficientă sau greșit calculată. A rămâne grea = a fi însărcinată. A rămas înțeles sau rămânem înțeleși, se spune ca încheiere a unei discuții, după ce sa ajuns la un acord. (Pop.) A rămâne (tot) pe a (cuiva) = a se hotărî un lucru după voința cuiva, renunțându-se la punctele de vedere ale celorlalți. (Rar) A-i rămâne cuiva pe brațe = a ajunge în sarcina cuiva. Cum rămâne (cu)...? = ce se întâmplă (cu)...? ce hotărâre luăm în privința...? 3. Intranz. A continua să existe, a păstra aceeași stare, a dăinui, a nu se schimba. ♢ Expr. A rămâne cu zile = a continua să trăiască, a scăpa cu viață, a fi lăsat în viață. ♦ A se păstra, a se menține în conștiința oamenilor prin valoarea pe care o reprezintă. ♦ A supraviețui. ♦ A se afla, a ajunge, a trece în posesiunea cuiva. 4. Intranz. A se menține ca un rest după consumarea părții cu care forma un tot; a prisosi. ♢ Expr. Mult a fost, puțin a rămas, se spune, ca încurajare, când dintr-un lucru greu s-a efectuat cea mai mare parte. A nu-i (mai) rămâne cuiva decât să... = a nu se găsi pentru cineva altă soluție decât să... A rămâne pentru altă dată = a se amâna pentru o dată ulterioară. Nu mai rămâne (nici o) îndoială = există siguranța că... Nu (mai) rămâne vorbă sau mai rămâne vorbă ? = e sigur, nu mai e de discutat. 5.Tranz. (Reg.; în legătură cu o acțiune de întrecere, de concurență etc.) A lăsa pe cineva în urmă; a-l întrece, a-l bate, a-l învinge. [Perf.s. rămăsei, part. rămas. – Var.: rămâneá vb. II] – Lat. remanere.

ramanea
RĂMÂNEÁ vb. II v. rămâne.

ramanere
RĂMẤNERE, rămâneri, s.f. Faptul de a rămâne; rămas. ♢ Rămânere în urmă = întârziere, lipsă de progres (în raport cu alții), stagnare. – V. rămâne.

ramurat
RĂMURÁT, -Ă, rămurați, -te, adj. Rămuros. – Ramură + suf. -at.

ramurea
RĂMUREÁ, -ÍCĂ, rămurele, s.f. 1. Diminutiv al lui ramură. 2. (La pl.) Ciupercă comestibilă cu tulpina groasă și cu fructificațiile foarte ramificate (Clavaria botrytis). – Ramură + suf. -ea, -ică.

ramuri
RĂMURÍ, pers. 3 rămurește, vb. IV. Refl. (Pop.) A se ramifica. – Din ramură.

ramuris
RĂMURÍȘ, rămurișuri, s.n. Totalitatea ramurilor unui copac; desiș; rămuriște. – Ramură + suf. -iș.

ramuros
RĂMURÓS, -OÁSĂ, rămuroși, -oase, adj. Cu multe ramuri; rămurat, stufos. – Ramură + suf. -os.

rani
RĂNÍ, rănesc, vb. IV. Tranz. și refl. A(-și) face o rană, a (se) vătăma. ♦ Tranz. Fig. A produce cuiva o durere morală, a-l îndurera sufletește; a jigni, a ofensa. – Din sl. raniti.

ranire
RĂNÍRE, răniri, s.f. Acțiunea de a (se) răni și rezultatul ei. – V. răni.

ranit
RĂNÍT, -Ă, răniți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care a căpătat o rană, o leziune. ♦ Fig. Jignit, ofensat. – V. răni.

rapai
RĂPĂÍ, rắpăi, vb. IV. Intranz. (Despre ploaie, grindină etc.; la pers. 3) A se izbi de o suprafață tare, producând zgomote dese, scurte și ritmice. ♦ (Despre oameni) A lovi ritmic în ceva, producând zgomote dese și scurte. ♦ (Despre gloanțe sau despre arme automate) A țăcăni, a pârâi sacadat. ♦ (La pers. 3) A trosni. – Formație onomatopeică.

rapaiala
RĂPĂIÁLĂ, răpăieli, s.f. Răpăit^2; răpăitură. ♦ Ploaie puternică, zgomotoasă, de scurtă durată. [Pr.: -pă-i-a-] – Răpăi + suf. -eală.

rapait
RĂPĂÍT^1 adv. (Rar) Cu zgomote sacadate, scurte și dese. – V. răpăi.

RĂPĂÍT^2 s.n. Faptul de a răpăi; zgomotul ploii, al grindinii etc. care cade pe o suprafață tare. ♦ Succesiune de lovituri ritmice, dese și scurte; zgomot produs de astfel de lovituri. – V. răpăi.

rapaitor
RĂPĂITÓR, -OÁRE, răpăitori, -oare, adj. (Rar) Care răpăie. [Pr.: -pă-i-] – Răpăi + suf. -tor.

rapaitura
RĂPĂITÚRĂ, răpăituri, s.f. Răpăit^2. [Pr.: -pă-i-] – Răpăi + suf. -tură.

rapanos
RĂPĂNÓS, -OÁSĂ, răpănoși, -oase, adj. (Adesea substantivat) Care are rapăn; bolnav de rapăn. ♦ Fig. Murdar, zdrențăros, jegos. – Rapăn + suf. -os.

rapciuga
RĂPCIÚGĂ s.f. 1. Boală contagioasă (la cai), caracterizată prin ulcerații pe mucoasa nazală, respirație grea etc.; morvă. 2. Epitet dat unui animal slab, neîngrijit, bolnav, bătrân. – Et. nec.

rapciugos
RĂPCIUGÓS, -OÁSĂ, răpciugoși, -oase, adj. (Despre animale) Bolnav de răpciugă (1). ♦ Fig. Care arată rău; slab, neîngrijit. – Răpciugă + suf. -os.

rapciune
RĂPCIÚNE s.m. Numele popular al lunii septembrie. – Et. nec.

rapi
RĂPÍ, răpesc, vb. IV. Tranz. 1. A lua cu sila pe cineva, a duce cu sine în mod silnic pe cineva; a fura. ♦ A lua pe cineva dintre cei vii, a curma viața cuiva. ♦ A smulge pe cineva dintr-un loc. 2. A lua (prin abuz) ceva, a se face stăpân pe un bun material care aparține altuia; a jefui. ♦ A cotropi (un teritoriu, o țară etc.). ♦ Fig. A lipsi pe cineva de..., a smulge ceea ce i se cuvine, ceea ce îi revine cuiva. 3. Fig. A fermeca, a încânta, a vrăji, a captiva. [Var.: (înv. și pop.) hrăpí vb. IV] – Din lat. rapire (= rapere).

rapire
RĂPÍRE, răpiri, s.f. Acțiunea de a răpi și rezultatul ei; răpitură. [Var.: (înv. și pop.) hrăpíre s.f.] – V. răpi.

rapit
RĂPÍT, -Ă, răpiți, -te, adj. (Rar) Fermecat, încântat, vrăjit, captivat. – V. răpi.

rapitor
RĂPITÓR, -OÁRE, răpitori, -oare, adj. 1. (Adesea substantivat; despre oameni) Care răpește pe cineva. 2. (Despre animale) Care prinde și consumă hrană de origine animală, de obicei vie. ♦ (Substantivat, f. pl.) Numele a două ordine de păsări de pradă (de zi sau de noapte), bune zburătoare, cu cioc gros, arcuit și încovoiat și cu picioare terminate cu gheare ascuțite și întoarse; (și la sg.) pasăre care face parte din unul dintre aceste ordine. ♦ Fig. Hrăpăreț, uzurpator. 3. Fig. Care vrăjește, captivează; fermecător, încântător. – Răpi + suf. -tor.

rapitura
RĂPITÚRĂ, răpituri, s.f. (Rar) Răpire. – Răpi + suf. -tură.

raposa
RĂPOSÁ, răposez, vb. I. Intranz. A muri. – Lat. repausare.

raposare
RĂPOSÁRE s.f. (Rar) Faptul de a răposa; moarte. – V. răposa.

raposat
RĂPOSÁT^2, -Ă, răposați, -te, adj. (Adesea substantivat) Mort, defunct, decedat. – V. răposa.

RĂPOSÁT^1 s.n. (Rar) Răposare. – V. răposa.

rapsti
RĂPȘTÍ, răpștesc, vb. IV. (Reg.) 1. Intranz. A murmura, a cârti. 2. Refl. A se răsti. – Din sl. rŭpŭtati, -šton.

rapuitor
RĂPUITÓR, -OÁRE, răpuitori, -oare, s.m. și f. (Neobișnuit) Persoană care încântă, farmecă, cucerește. [Pr.: -pu-i-] – Răpune + suf. -itor.

rapune
RĂPÚNE, răpún, vb. III. Tranz. (Pop.) A ucide, a omorî. ♦ Refl. A-și pierde viața. ♦ A doborî, a distruge, a înfrânge un adversar. ♦ Fig. A învinge pe cineva într-o luptă de idei. [Perf. s. răpusei, part. răpus] – Lat. reponere.

rapunere
RĂPÚNERE s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) răpune și rezultatul ei; pieire, moarte; înfrângere, doborâre. – V. răpune.

rapus
RĂPÚS, -Ă, răpuși, -se, adj. (Pop.) Care a fost ucis. – V. răpune.

rari
RĂRÍ, răresc, vb. IV. 1. Refl. (Despre obiecte de același fel) A fi, a se afla, a deveni (mai) rar față de celălalt (în timp sau în spațiu). ♦ (Despre oameni) A deveni mai puțini la număr. 2. Refl. și tranz. A fi, a deveni sau a face să fie, să devină mai puțin des sau mai puțin compact. 3. Tranz. A încetini ritmul unor acțiuni. ♢ Expr. A (o) mai rări cu ceva = a face, a da, a oferi ceva la intervale mai mari decât de obicei, a încetini ritmul unei activități, a o lăsa mai domol. A (o) mai rări de (pe) undeva (sau cu cineva) = a se duce undeva sau la cineva (tot) mai rar. – Din rar.

raricel
RĂRICÉL, -EÁ, răricei, -ele, adj. (Adesea adverbial) Rărișor. – Rar + suf. -icel.

rarire
RĂRÍRE, răriri, s.f. Acțiunea de a (se) rări și rezultatul ei; rărit^1 – V. rări.

raris
RĂRÍȘ, rărișuri, s.n. Loc în pădure unde copacii sunt rari. ♦ (La pl.) Ochiuri de apă în mijlocul stufărișului din Delta Dunării. – Rar + suf. -iș.

rarisor
RĂRIȘÓR, -OÁRĂ, rărișori, -oare, adj. (Adesea adverbial) Diminutiv al lui rar; răricel. – Rar + suf. -ișor.

rarit
RĂRÍT^1 s.n. Rărire. – V. rări.

RĂRÍT^2, -Ă, răriți, -te, adj. Mai puțin compact, cu elementele componente mai distanțate între ele. – V. rări.

raritura
RĂRITÚRĂ, rărituri, s.f. Loc rămas liber între obiecte așezate rar. ♦ Loc în pădure de unde au fost scoși unii copaci, de unde au fost tăiate tufele. ♦ Defect sau uzură a unei țesături care are într-un loc urzeala sau bătătura mai rară decât în rest. – Rări + suf. -tură.

rarita
RĂRIȚÁ, rărițez, vb. I. Tranz. A lucra pământul cu rarița. – Din rariță.

raritare
RĂRIȚÁRE, rărițări, s.f. Acțiunea de a rărița și rezultatul ei; rărițat. – V. rărița.

raritat
RĂRIȚÁT s.n. Rărițare. – V. rărița.

rarunchi
RĂRÚNCHI, rărunchi, s.m. (Pop.) 1. Rinichi. ♢ Expr. A avea seu la rărunchi = a fi om cu avere. A ofta din rărunchi = a ofta din adâncul sufletului. 2. Interiorul trupului omenesc (considerat ca sediu al vitalității, al sensibilității); p. ext. miezul, mijlocul unui lucru. – Lat. renunculus.

ras
RĂS- (Înaintea vocalelor și a consoanelor sonore, în forma răz-) Element de compunere care: 1. a) formează, de la verbe, derivate care exprimă o împrăștiere, o repetare sau o intensificare a acțiunii exprimate de verbul simplu; b) formează, de la adjective, derivate care exprimă intensificarea însușirii exprimate de adjectivul simplu; c) (rar) formează, de la substantive, derivate care exprimă ideea de intensitate în raport cu substantivul simplu; d) formează, de la substantive denumind grade de rudenie, derivate care indică generații depărtate; e) formează, de la adverbe de timp, derivate indicând un timp mai îndelungat decât cel exprimat de adverbul simplu; 2. a) formează, de la verbe, derivate care exprimă ideea revenirii la o stare mai veche; b) formează, de la verbe, derivate care exprimă ideea modificării (în sens negativ) a situației dinainte; 3. formează, de la verbe, substantive și adjective, derivate cu sensul mai depărtat de cel al cuvântului simplu. [Var.: răz-] – Din sl. ras-, raz-.

rasad
RĂSÁD, răsaduri, s.n. Plantă tânără (crescută din sămânță în seră sau în răsadniță) care a fost sau urmează să fie

rasadnita
RĂSÁDNIȚĂ, răsadnițe, s.f. Construcție simplă din scânduri sau din prefabricate, acoperită de obicei cu geamuri și așezată pe un pat de gunoi de grajd, în care se cultivă răsadurile. – Din bg., scr. rasadnik.

rasalaltaieri
RĂSALÁLTĂIERI adv. În cursul zilei care precedă pe cea de altaltăieri. [Pr. -tă-ieri] – Răs- + alaltăieri.

rasadi
RĂSĂDÍ, răsădesc, vb. IV. Tranz. A transplanta un răsad, din seră sau din răsadniță, în câmp, într-un parc etc. – Din bg. razsadja, scr. rasaditi.

rasadire
RĂSĂDÍRE, răsădiri, s.f. Acțiunea de a răsădi și rezultatul ei. – V. răsădi.

rasari
RĂSĂRÍ, răsár, vb. IV. Intranz. 1. (Despre aștri; la pers. 3) A apărea pe cer, a se ivi la orizont. 2. (Despre plante; la pers. 3; adesea fig.) A încolți, a ieși din pământ. ♢ Expr. (Glumeț) Seamănă dar nu răsare, se spune pentru a respinge afirmația cuiva despre asemănarea dintre două lucruri sau două persoane. A răsări ca ciupercile (după ploaie) = a se înmulți peste măsură, a apărea în număr mare. ♦ Fig. (Rar, despre oameni) A lua ființă, a se naște. 3. A se ivi (din depărtare), a apărea (pe neașteptate). ♢ Expr. (Tranz.) A-i răsări (cuiva ceva) în minte = a-și aminti deodată ceva; a i se năzări. 4. A ieși în evidență, a se ridica deasupra celor dimprejur. 5. (Despre copii) A crește. ♦ (Reg.; despre aluat) A dospi. 6. (Înv.) A se ridica, a sări brusc (în picioare); a tresări. ♦ Fig. A interveni brusc într-o discuție. – Lat. *resalire.

rasarire
RĂSĂRÍRE, răsăriri, s.f. Acțiunea de a răsări și rezultatul ei. – V. răsări.

rasarit
RĂSĂRÍT^1, răsărituri, s.n. 1. Faptul de a răsări. ♦ Trecere a unui astru la orizont; momentul apariției unui astru la orizont; spec. moment al zilei când răsare Soarele. ♦ Fig. Începutul unei ere sau al unei vieți noi. 2. Punct cardinal situat în partea orizontului de unde răsare Soarele; est. 3. Țară, ținut așezat în direcția răsăritului (2) față de un punct de reper dat; orient; (colectiv) popoarele dintr-un astfel de ținut sau dintr-o astfel de țară. ♢ Expr. Răsăritul și Apusul = lumea întreagă. – V. răsări.

RĂSĂRÍT^2, -Ă, răsăriți, -te, adj. 1. (Despre plante) Care a ieșit din pământ; încolțit^2. ♦ (Despre copii) Care s-a dezvoltat mai mult; mai mare (cu puțin) decât alți copii. 2. Care depășește măsura comună, obișnuită; fig. mai deosebit, mai de seamă; valoros. – V. răsări.

rasaritean
RĂSĂRITEÁN, -Ă, răsăriteni, -e, adj. De la răsărit^1, situat la răsărit^1. ♢ Biserica răsăriteană = biserica ortodoxă. ♦ (Substantivat) Locuitor din răsărit^1; oriental. – Răsărit^1 + suf. -ean.

rasariteanca
RĂSĂRITEÁNCĂ, răsăritence, s.f. Locuitoare din răsărit^1; orientală. – Răsăritean + suf. -că.

rasaritor
RĂSĂRITÓR, -OÁRE, răsăritori, -oare, adj. (Rar; despre aștri) Care răsare, care este în curs de a răsări. – Răsări + suf. -tor.

rasatura
RĂSĂTÚRĂ s.f. v. răzătură.

rascacara
RĂSCĂCĂRÁ vb. I v. răscrăcăra.

rascacarat
RĂSCĂCĂRÁT, -Ă adj. v. răscrăcărat.

raschiat
RĂSCHIÁT, -Ă adj. v. rășchiat^2.

raschira
RĂSCHIRÁ vb. I v. rășchira.

raschirat
RĂSCHIRÁT, -Ă adj. v. rășchirat.

raschitor
RĂSCHITÓR s.n. v. rășchitor.

rasciti
RĂSCITÍ, răscitesc, vb. IV. Tranz. A citi același lucru de multe ori. – Răs- + citi.

rascloci
RĂSCLOCÍ, pers. 3 răsclocește, vb. IV. Tranz. A cloci peste perioada normală. – Răs- + cloci.

rascoace
RĂSCOÁCE, răscóc, vb. III. Tranz. și refl. (Adesea fig.) A (se) coace mai mult decât trebuie. – Răs- + coace.

rascoacere
RĂSCOÁCERE, răscoaceri, s.f. Faptul de a (se) răscoace. – V. răscoace.

rascoage
RĂSCOÁGE s.f. Plantă erbacee meliferă cu frunze moi, lanceolate și cu flori mari, roșii-purpurii sau albe (Chamaenerion angustifolium). – Et. nec.

rascoala
RĂSCOÁLĂ, răscoale, s.f. 1. Răzvrătire spontană și neorganizată a țărănimii oprimate; revoltă, răzmeriță. ♦ Fig. Protest. 2. Fig. Zarvă, agitație. – Din răscula. Cf. sl. r a s c k o l a „schismă, despărțire”.

rascol
RĂSCÓL, răscoale, s.n. I. 1. Bară de lemn prevăzută la capete cu câte o gaură în care intră carâmbii de sus ai loitrelor carului. ♢ Expr. A lega pe cineva în răscol = a pune (pe cineva) în obezi. 2. Ispol. II. (Pop.) Separare a oilor, toamna, la desfacerea

rascoli
RĂSCOLÍ, (I 1, II) răscolesc, (I 2) răscól, vb. IV. I. 1. Tranz. și intranz. A face dezordine căutând pe cineva sau ceva, a cerceta cu de-amănuntul; a scotoci. ♦ Tranz. A scormoni focul, jeraticul pentru a-l înviora. ♦ Tranz. A scurma, a râcâi pământul; p. ext. a ara. ♦ Tranz. A stârni praful, valurile etc. ♦ Tranz. A face să devină acut; a reactiva. ♦ Tranz. A tulbura. 2. Tranz. A face să se răzvrătească, să se revolte; a agita. II. Tranz. (Pop.) A desface toamna stâna, alegând oile după fiecare proprietar în parte. – Din sl. raskoliti.

rascolire
RĂSCOLÍRE, răscoliri, s.f. Acțiunea de a răscoli și rezultatul ei. – V. răscoli.

rascolit
RĂSCOLÍT, -Ă, răscoliți, -te, adj. 1. În dezordine, răvășit. 2. (Despre pământ) Scurmat, râcâit; (despre praf, valuri etc.) stârnit, spulberat. 3. Agitat, tulburat. – V. răscoli.

rascolitor
RĂSCOLITÓR, -OÁRE, răscolitori, -oare, adj. Care trezește amintiri, emoții; tulburător. – Răscoli + suf. -tor.

rascopt
RĂSCÓPT, -OÁPTĂ, răscopți, -oapte, adj. Copt mai mult decât trebuie; copt tare, bine. ♢ Ouă răscoapte = ouă fierte tari. ♦ Fig. (Peior. despre oameni) Matur, trecut de prima tinerețe. ♦ Încins de soare, ars. – V. răscoace.

rascracara
RĂSCRĂCĂRÁ, răscrácăr, vb. I. Tranz. și refl. (Pop.) A(-și) desface, a(-și) îndepărta (în mod dizgrațios) unul de altul picioarele; a (se) crăcăna, a (se) crăci. [Var.: răscăcărá vb. I] – Răs- + crăcăna.

rascracarat
RĂSCRĂCĂRÁT, -Ă, răscrăcărați, -te, adj. (Pop.; despre picioare) Depărtat (în mod dizgrațios) unul de altul, în lături; (despre oameni) cu picioarele depărtate unul de altul; crăcănat, crăcit. [Var.: răscăcărát, -ă, adj.] – V. răscrăcăra.

rascroi
RĂSCROÍ, răscroiesc, vb. IV. Tranz. A tăia un material de croitorie urmând linia gâtului sau a brațelor; p. gener. a croi un material după măsură. – Răs- + croi.

rascroiala
RĂSCROIÁLĂ, răscroieli, s.f. Acțiunea de a răscroi și rezultatul ei; tăietură adâncită în croiala unei haine, în special la mâneci și la gât; răscroitură. ♦ Bucată de material care cade când se răscroiește. [Pr.: -cro-ia-] – Răscroi + suf. -eală.

rascroit
RĂSCROÍT, -Ă, răscroiți, -te, adj. Tăiat după forma corpului (în special la mâneci și la gât); p. gener. tăiat, croit. ♦ Fasonat^2, modelat. – V. răscroi.

rascroitura
RĂSCROITÚRĂ, răscroituri, s.f. Răscroială. [Pr.: -cro-i-] – Răscroi + suf. -tură.

rascruce
RĂSCRÚCE, răscruci, s.f. 1. Loc unde se încrucișează sau de unde se separă două sau mai multe drumuri; răspântie. ♢ (Pop.) Răscrucile cerului = punctul de pe bolta cerească în care se află Soarele la amiază; zenit. ♢ Loc. adj. și adv. În răscruce = (care este) în formă de cruce; cruciș. 2. Fig. Moment hotărâtor în viața unui om, a unui popor etc.; cotitură. 3. Parte a carului de care se prind șleaurile. 4. Cruce de lemn care împarte o fereastră în mai multe despărțituri. 5. Parte a vârtelniței formată din două stinghii încrucișate de care sunt prinse fofezele; fofelniță. – Răs- + cruce.

rascula
RĂSCULÁ, răscól, vb. I. Tranz. și refl. A (se) ridica împotriva unei nedreptăți, a unei asupriri; a porni sau a face să pornească lupta, răscoala; a (se) răzvrăti. ♦ Fig. A (se) indigna, a (se) revolta. – Răs- + scula.

rasculare
RĂSCULÁRE, răsculări, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) răscula și rezultatul ei; răscoală. – V. răscula.

rasculat
RĂSCULÁT, -Ă, răsculați, -te, adj. (Adesea substantivat) Revoltat împotriva unei nedreptăți sau a unei oprimări. – V. răscula.

rasculator
RĂSCULĂTÓR, răsculători, s.m. (Înv.) Persoană care se răscoală sau care îndeamnă la răscoală; răzvrătit. – Răscula + suf. -ător.

rascumpara
RĂSCUMPĂRÁ, răscúmpăr, vb. I. Tranz. 1. A plăti prețul unui lucru vândut sau amanetat, pentru a-l readuce în proprietatea sa. ♦ A cumpăra un obiect de la cineva care îl cumpărase la rândul sau (oferind un suprapreț). 2. A elibera o persoană din captivitate, din robie în schimbul unei sume de bani. 3. A lichida o obligație bănească, a achita echivalentul unei sume datorate. 4. A compensa, printr-o realizare ulterioară, o acțiune (dăunătoare) săvârșită; (despre realizări) a constitui o compensație. ♦ Fig. A ispăși o greșeală făcută. – Răs- + cumpăra.

rascumparabil
RĂSCUMPĂRÁBIL, -Ă, răscumpărabili, -e, adj. (Rar) Care poate fi răscumpărat. – Răscumpăra + suf. -bil.

rascumparare
RĂSCUMPĂRÁRE, răscumpărări, s.f. Faptul de a răscumpăra. – V. răscumpăra.

rascumparat
RĂSCUMPĂRÁT, -Ă, răscumpărați, -te, adj. 1. (Despre obiecte vândute sau amanetate) Readus în proprietate în urma achitării unei sume de bani. 2. (Despre persoane) Eliberat în schimbul unei sume de bani. – V. răscumpăra.

rascunoscut
RĂSCUNOSCÚT, -Ă, răscunoscuți, -te, adj. Cunoscut de toată lumea, foarte cunoscut; arhicunoscut, notoriu. – Răs- + cunoscut.

rasfat
RĂSFẮȚ, răsfățuri, s.n. 1. Faptul de a (se) răsfăța; mângâiere, alintare; (depr.) răzgâiere. 2. Desfătare, plăcere. 3. Huzur, belșug. – Din răsfăța (derivat regresiv).

rasfata
RĂSFĂȚÁ, răsfắț, vb. I. 1. Tranz. A înconjura pe cineva cu dragoste, cu tandrețe exagerată; a alinta; a răzgâia. ♦ Refl. A se purta ca un copil alintat, dezmierdat exagerat; a face fasoane, mofturi; a se răzgâia. 2. Tranz. și refl. A (se) înveseli, a (se) desfăta, a (se) delecta. 3. Refl. A ocupa un spațiu mare, a se întinde. – Răs- + față.

rasfatare
RĂSFĂȚÁRE, răsfățări, s.f. Acțiunea de a (se) răsfăța și rezultatul ei. – V. răsfăța.

rasfatat
RĂSFĂȚÁT, -Ă, răsfățați, -te, adj. 1. Dezmierdat, alintat în mod exagerat; capricios, cu toane; (

rasfatatura
RĂSFĂȚĂTÚRĂ, răsfățături, s.f. (Rar) Răsfăț (1). – Răsfăța + suf. -ătură.

rasfierbe
RĂSFIÉRBE, răsfiérb, vb. III. Tranz. A fierbe timp îndelungat; a fierbe mai mult decât e necesar. – Răs- + fierbe.

rasfira
RĂSFIRÁ, răsfír, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) desface fir cu fir, a (se) separa, a (se) depărta între ele (firele părului, ale bărbii etc.) fără a strica întregul. 2. Refl. și tranz. A (se) împrăștia, a (se) întinde în diferite direcții; a (se) răzleți. 3. A risipi, a împrăștia, a presăra. [Var.: resfirá vb. I] – Răs- + fir.

rasfirare
RĂSFIRÁRE, răsfirări, s.f. Acțiunea de a (se) răsfira și rezultatul ei. [Var.: resfiráre s.f.] – V. răsfira.

rasfirat
RĂSFIRÁT, -Ă, răsfirați, -te, adj. 1. (Despre păr, barbă etc.) Cu firele depărtate unele de altele (fără să fie încâlcite); rărit. 2. (Despre părți care compun un întreg) Depărtat unul de altul, așezat la distanță; (despre un întreg) ale cărui elemente componente sunt depărtate unul de altul; întins pe o suprafață mare. 3. Lipsit de consistență, împrăștiat, risipit, difuz. ♦ Fig. Nestatornic. [Var.: resfirát, -ă adj.] – V. răsfira.

rasfoi
RĂSFOÍ, răsfoiesc, vb. IV. Tranz. A întoarce foaie cu foaie o carte, un ziar etc., citind în fugă (și pe sărite); a frunzări. – Răs- + foaie.

rasfoiala
RĂSFOIÁLĂ, răsfoieli, s.f. Faptul de a răsfoi; răsfoire, frunzăreală. – Răsfoi + suf. -eală.

rasfoire
RĂSFOÍRE, răsfoiri, s.f. Acțiunea de a răsfoi și rezultatul ei; răsfoială, răsfoit, frunzăreală. – V. răsfoi.

rasfoit
RĂSFOÍT s.n. Faptul de a răsfoi; răsfoire, răsfoială, frunzăreală. – V. răsfoi.

rasfrange
RĂSFRẤNGE, răsfrấng, vb. III. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) proiecta lumina asupra unui obiect, făcând-o să se reflecte; (despre obiecte) a(-și) reflecta lumina proiectată asupra lor. ♦ A (se) refracta. ♦ Refl. (Despre sunete) A se întoarce sub formă de ecou; a se repeta. 2. Refl. A se face simțit, influențând, înrâurind, determinând...; a avea repercusiuni asupra cuiva sau a ceva. 3. Refl. și tranz. A (se) oglindi, a (se) reflecta. II. Tranz. și refl. (despre țesături, părți de îmbrăcăminte etc.) A (se) întoarce în afară, a (se) desface, a (se) îndoi, a (se) plia. [Perf. s. răsfrânsei, part. răsfrânt] – Răs- + frânge.

rasfrangere
RĂSFRẤNGERE, răsfrângeri, s.f. Acțiunea de a (se) răsfrânge și rezultatul ei. – V. răsfrânge.

rasfrant
RĂSFRẤNT, -Ă, răsfrânți, -te, adj. Îndoit, întors în afară. – V. răsfrânge.

rasfug
RĂSFÚG s.m. 1. (Și în sintagma răsfug alb) Boală contagioasă a oilor și a caprelor, care se manifestă prin încetarea secreției lactate; agalactie. 2. Antrax. 3. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu rămurele subțiri, verzi și aproape lipite de frunze și cu flori galbene, întrebuințată în medicina populară ca medicament împotriva răsfugului (1) (Chondrilla juncea). – Et. nec.

rasintelege
RĂSÎNȚELÉGE, răsînțelég, vb. III. Tranz. A înțelege perfect, până în cele mai mici amănunte. – Răs- + înțelege.

raspas
RĂSPÁS, răspasuri, s.n. (Pop.) Răgaz. – Răs- + pas.

raspar
RĂSPẮR s.n. 1. (În loc. și expr.) în răspăr = a) împotriva direcției firești în care crește părul pe capul și pe corpul ființelor; b) împotriva direcției unui curs de apă sau a unui agent fizic în mișcare; c) potrivnic, ostil; echivoc. În răspărul... = în ciuda..., în pofida... A lua (pe cineva sau ceva) în răspăr = a) a-și bate joc (de cineva sau ceva), a lua în râs; b) a dojeni aspru, a brusca. (Rar) A-i merge în răspăr = a-i merge cuiva rău, a întâmpina greutăți. 2. (Rar) Răfuială. – Răs- + păr^1.

raspandi
RĂSPÂNDÍ, răspândesc, vb. IV. 1. Refl. (Despre lumină, căldură etc.) A se împrăștia în toate părțile sub formă de unde, emanații, vapori etc.; a se degaja. ♦ Tranz. A transmite, a propaga lumină, căldură etc. 2. Refl. (Despre știri, vești, publicații) A se difuza, a deveni cunoscut. ♦ (Despre lichide) A se întinde pe o suprafață mare. 3. Refl. și tranz. (Despre ființe) A porni sau a determina să pornească în direcții diferite; a (se) răzleți, a (se) împrăștia. – Din sl. rasponditi.

raspandire
RĂSPÂNDÍRE, răspândiri, s.f. Acțiunea de a (se) răspândi și rezultatul ei. – V. răspândi.

raspandit
RĂSPÂNDÍT, -Ă, răspândiți, -te, adj. 1. Revărsat^2, împrăștiat, întins^2. 2. Cunoscut, frecvent, obișnuit. – V. răspândi.

raspanditor
RĂSPÂNDITÓR, -OÁRE, răspânditori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care răspândește ceva; propagator, propagandist. 2. S.n. Mașină rutieră de lucru care servește la împrăștierea și așternerea (uniformă a) materialelor necesare construcțiilor rutiere. – Răspândi + suf. -tor.

raspantie
RĂSPẤNTIE, răspântii, s.f. Loc unde se încrucișează mai multe drumuri sau de unde se separă două sau mai multe drumuri; răscruce. ♦ Fig. Moment hotărâtor în viața cuiva. [Var.: (reg.) răspíntene s.f.] – Din sl. raspontije.

raspica
RĂSPICÁ, răspíc, vb. I. Tranz. (Înv.) 1. (Rar) A străbate, a despica. ♦ Fig. A analiza. 2. A rosti, a pronunța clar, lămurit, limpede. ♦ A explica cu claritate. – Răs- + [des]pica.

raspicare
RĂSPICÁRE, răspicări, s.f. (Înv.) Faptul de a răspica. – V. răspica.

raspicat
RĂSPICÁT, -Ă, răspicați, -te, adj. (Și adverbial; despre vorbe; p. ext. despre voce) Lămurit, deslușit, limpede; p. ext. hotărât, energic. ♦ (Despre gesturi, atitudini) Bine determinat, precis. – V. răspica.

raspintene
RĂSPÍNTENE s.f. v. răspântie.

rasplata
RĂSPLÁTĂ, răsplăți, s.f. Ceea ce se face sau se dă cu scopul de a recompensa pe cineva pentru o acțiune săvârșită; recompensă. ♦ (Rar) Acțiune prin care se pedepsește o faptă; pedeapsă primită de cineva pentru faptele săvârșite. – Din răsplăti (derivat regresiv).

rasplamadi
RĂSPLĂMĂDÍ, răsplămădesc, vb. IV. Tranz. A plămădi din nou. – Răs- + plămădi.

rasplati
RĂSPLĂTÍ, răsplătesc, vb. IV. Tranz. 1. A da cuiva o recompensă, o plată (materială sau morală) pentru ceea ce a făcut; a recompensa. ♦ A despăgubi. 2. (Rar) A plăti pentru altul, a ispăși. – Din bg. răzplatja, scr. rasplatiti.

rasplatire
RĂSPLĂTÍRE, răsplătiri, s.f. Acțiunea de a răsplăti și rezultatul ei; recompensare, recompensă. – V. răsplăti.

raspoimaine
RĂSPÓIMÂINE adv. În ziua care urmează după poimâine; a treia zi începând din ziua prezentă. – Răs- + poimâine.

raspopi
RĂSPOPÍ, răspopesc, vb. IV. Tranz. A lua cuiva calitatea de preot; a caterisi. – Răs- + popi.

raspopit
RĂSPOPÍT, răspopiți, adj. Scos din preoțime. – V. răspopi.

raspunde
RĂSPÚNDE, răspúnd, vb. III. 1. Intranz. și tranz. A da un răspuns la o întrebare sau la cuvintele adresate de cineva. ♦ Intranz. A face (în mod satisfăcător sau nesatisfăcător) dovada cunoștințelor sale în fața unui examinator. 2. Intranz. A reacționa prin vorbe, gesturi, atitudini la acțiuni, solicitări, provocări etc.; a replica, a riposta, a obiecta. ♦ A interveni într-o discuție (publică), combătând (oral sau în scris) teza cuiva. ♦ A scrie cuiva de la care s-a primit o scrisoare. 3. Intranz. A constitui o explicație la o întrebare. 4. Intranz. A da urmare unui apel; a da ascultare unei chemări, a se supune. ♦ A lămuri o problemă la cererea sau la sesizarea cuiva. 5. Intranz. Fig. A satisface. ♦ (Înv.) A se potrivi, a corespunde. 6. Intranz. A avea comunicație cu..., a străbate până la... ♦ (Despre senzații fizice sau psihice) A se face simțit, a se transmite; a răzbate, a răsuna. 7. Refl. (Înv.) A comunica cu cineva, a ține legătura cu o persoană sau cu un grup de persoane. 8. Intranz. A da socoteală, a fi responsabil, a-și lua răspunderea pentru faptele sale sau ale altcuiva, a garanta pentru cineva. 9. Tranz. (Înv.) A achita, a plăti o sumă de bani. [Prez. ind. și: (reg.) răspunz] – Lat respondere.

raspundere
RĂSPÚNDERE, răspunderi, s.f. Faptul de a răspunde; obligația de a răspunde de îndeplinirea unei acțiuni, sarcini etc.; responsabilitate. ♢ Expr. A trage (sau a chema pe cineva) la răspundere = a obliga pe cineva să dea socoteală de faptele sale, a cere cuiva socoteală. A avea simț de răspundere sau simțul răspunderii = a fi conștient de însemnătatea sarcinilor asumate sau primite, a lucra cu râvnă și seriozitate pentru executarea lor. Pe răspunderea cuiva = pe garanția (morală sau materială a) cuiva. ♦ (Jur.) Consecință rezultată din neîndeplinirea unei obligații legale. – V. răspunde.

raspuns
RĂSPÚNS, răspunsuri, s.n. 1. Ceea ce se spune, se scrie, se comunică celui care întrebă ceva; cuvinte spuse, scrise sau transmise printr-un intermediar unei persoane care a întrebat ceva sau s-a adresat cuiva. ♢ Loc. vb. (Pop.) A da (sau a face) răspuns = a răspunde. ♦ Expunere, dovedire a cunoștințelor în fața unui examinator. ♦ Ripostă, replică. ♦ Soluție, dezlegare. 2. Știre, veste, informație. – Din lat. responsum.

raspunzator
RĂSPUNZĂTÓR, -OÁRE, răspunzători, -oare, adj. 1. Care răspunde pentru faptele sale sau ale altora, care poartă răspunderea; care trebuie tras la răspundere; responsabil. 2. (Înv.) Corespunzător. – Răspunde + suf. -ător.

rasputere
RĂSPUTÉRE, răsputeri, s.f. (În loc. adv.) Din răsputeri sau (rar) din răsputere = din toate puterile, cu toate forțele. – Răs- + putere.

rassti
RĂSȘTÍ, răsștíu, vb. IV. Tranz. (Fam.) A ști sau a cunoaște foarte bine. – Răs- + ști.

rastav
RĂSTÁV, răstavuri, s.n. I. (Reg.) 1. Fâșie de pământ pe care se cultivă un singur fel de plante. 2. Fâșie de pământ între două rânduri de semănături. II. Șină de fier dințată, care servește la fixarea formelor tipografice în rame. [Var.: ristáv s.n.] – Et. nec.

rastalmaci
RĂSTĂLMĂCÍ, răstălmăcesc, vb. IV. Tranz. 1. A explica, a interpreta în mod eronat idei, cuvinte, texte; a explica greșit, a denatura (în mod voit) înțelesul. 2. (Rar) A transpune; a oglindi, a reflecta. – Răs - + tălmăci.

rastalmacire
RĂSTĂLMĂCÍRE, răstălmăciri, s.f. Faptul de a răstălmăci; explicare, interpretare (falsă). – V. răstălmăci.

rastalmacit
RĂSTĂLMĂCÍT, -Ă, răstălmăciți, -te, adj. (Despre idei, cuvinte, texte) Explicat, interpretat în mod fals, tendențios; denaturat. – V. răstălmăci.

rasteala
RĂSTEÁLĂ, răsteli, s.f. (Pop.) Vorbire aspră, pe ton ridicat și amenințător. – Răsti + suf. -eală.

rasteu
RĂSTÉU s.n. v. resteu.

rasti
RĂSTÍ, răstesc, vb. IV. Refl. A se adresa cuiva pe un ton aspru, ridicat amenințător, a ridica glasul. – Et. nec.

rastigni
RĂSTIGNÍ, răstignesc, vb. IV. Tranz. 1. A ucide în chinuri pe cineva (mai ales în antichitate), pironindu-l cu brațele și cu picioarele pe o cruce; a crucifica. ♦ P. ext. A chinui, a tortura. 2. A întinde cuiva brațele în lături (pentru a-l imobiliza). ♦ Refl. A se întinde (în mod neglijent) cu mâinile și cu picioarele desfăcute. – Din sl. rastengnonti.

rastignire
RĂSTIGNÍRE, răstigniri, s.f. 1. Faptul de a răstigni; crucificare. 2. (Reg.) Cruce de dimensiuni mari, pusă la margine de drum. – V. răstigni.

rastignit
RĂSTIGNÍT, -Ă, răstigniți, -te, adj. Pironit (pe cruce), crucificat; p. ext. cu brațele desfăcute și întinse. – V. răstigni.

rastimp
RĂSTÍMP, răstimpuri, s.n. Durată (limitată) de timp; interval între două perioade sau între două momente diferite; timp. ♢ Loc. adv. În răstimpuri sau din răstimp în răstimp = din când în când, câteodată, uneori. Într-un răstimp = de la o vreme, la un moment dat. În răstimp = între timp. – Din sl. rastonpŭ (după timp).

rastit
RĂSTÍT, -Ă, răstiți, -te, adj. (Despre modul de a vorbi al cuiva, despre ton, glas; adesea adverbial) (Adresat, exprimat) amenințător; aspru, tare. – V. răsti.

rastoaca
RĂSTOÁCĂ, răstoace, s.f. Loc, gârlă unde o apă este puțin adâncă. ♦ Braț al unui râu abătut din matca lui și secat pentru a putea prinde pește. – Din sl. *rastokŭ.

rastoarce
RĂSTOÁRCE, răstórc, vb. III. Tranz. (Reg.) A da cuiva înapoi și în cantitate mai mare cele primite. – Răs- +

rastoci
RĂSTOCÍ, răstocesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A abate cursul unei ape sau a scădea nivelul unei ape (până la secare) pe o anumită porțiune pentru a prinde pești (cu mâna). – Din sl. rastociti.

rastocire
RĂSTOCÍRE, răstociri, s.f. ( Reg.) Acțiunea de a răstoci și rezultatul ei. – V. răstoci.

rasturna
RĂSTURNÁ, răstórn, vb. I. 1. Tranz. A scoate, a deplasa un corp din poziția lui normală, făcându-l să cadă într-o parte sau să ajungă cu susul în jos. ♢ Expr. A răsturna brazda = a tăia brazda cu plugul; p. ext. a ara. ♦ A întoarce (un recipient) cu fundul în sus pentru a face să cadă sau să curgă conținutul; a vărsa. ♢ Expr. A răsturna pe gât = a bea repede, pe nerăsuflate. 2. Tranz. A culca la pământ, a prăvăli, a doborî. ♦ Tranz. și refl. (Despre oameni) A face să cadă sau a cădea dintr-un scaun, dintr-un fotoliu etc. 3. Tranz. Fig. A înlătura dintr-o situație înaltă, a scoate dintr-un post de conducere, a da jos de la putere. ♦ A distruge o situație, o poziție, un plan, o concepție. 4. Refl. A sta sau a se așeza într-o poziție comodă, cu spatele sprijinit de ceva; p. ext. a se culca. – Răs- + turna.

rasturnare
RĂSTURNÁRE, răsturnări, s.f. Acțiunea de a (se) răsturna și rezultatul ei; doborâre. ♦ Fig. Înlăturare. – V. răsturna.

rasturnat
RĂSTURNÁT, -Ă, răsturnați, -te, adj. Care se află cu susul în jos, invers decât este normal. ♦ Culcat, doborât. ♦ Culcat pe spate în mod neglijent într-un scaun, fotoliu etc. – V. răsturna.

rasturnator
RĂSTURNĂTÓR, -OÁRE, răsturnători, -oare, s.f., s.n. 1. S.f. (Reg.) Cormană. 2. S.n. Dispozitiv folosit la laminoare pentru a executa operația de răsturnare pe o față și pe alta a blocurilor, a lingourilor, a tablelor etc. între două treceri (faze) succesive de laminare. ♦ Dispozitiv care servește la răsturnarea vagonetelor din mină, în scopul golirii acestora. – Răsturna + suf. -ător.

rasturnis
RĂSTURNÍȘ, răsturnișuri, s.n. (Reg.) Povârniș. – Răsturna + suf. -iș.

rasuc
RĂSÚC, răsucuri, s.n. Unealtă de lemn asemănătoare cu fusul, cu un cârlig la capătul de jos, de care se leagă firul pentru a putea fi răsucit. – Din răsuci (derivat regresiv).

rasuceala
RĂSUCEÁLĂ, răsuceli, s.f. Răsucire; p. ext. rezultatul răsucirii. – Răsuci + suf. -eală.

rasuci
RĂSUCÍ, răsucésc, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. A deforma un corp alungit, prin rotirea în sensuri opuse extremităților sale. ♦ A învârti un fir textil în jurul lui însuși și în aceeași direcție, pentru a-l face mai rezistent. ♦ A reuni două sau mai multe fire înfășurând unele în jurul altora. ♦ Tranz. A învârti capetele mustăților pentru a le da o anumită formă. 2. Tranz. și refl. A(-și) imprima o mișcare de rotație; a (se) roti, a (se) întoarce. ♦ Tranz. A mânui sabia, paloșul, pentru a lovi cu ele. 3. Refl. A se întoarce brusc pe loc, schimbându-și direcția, poziția; a se rostogoli. ♢ Expr. (Tranz.) A suci și a răsuci (pe cineva) = a hărțui (pe cineva) cu întrebări pentru a obține anumite răspunsuri, mărturisiri etc. 4. Tranz. și refl. A(-și) mișca o parte a corpului, schimbându-i poziția. ♢ Expr. (Tranz.) A răsuci capul cuiva = a scoate din minți, a zăpăci pe cineva. ♦ Tranz. A-și luxa o mână, un picior etc. ♦ Tranz. A întoarce gâtul unei păsări cu o mișcare violentă, pentru a-l frânge. 5. Tranz. A învârti cu un gest mecanic un obiect ținut în mână. 6. Tranz. A strânge un obiect, dându-i forma unui sul. ♦ Spec. A înfășura cu mâna foița în care s-a pus tutun, pentru a face o țigară. 7. Tranz. A înfășura, a depăna un fir în jurul unui suport. – Răs- + suci.

rasucire
RĂSUCÍRE, răsuciri, s.f. 1. Acțiunea de a (se) răsuci și rezultatul ei; răsuceală. 2. Defect al pieselor de cherestea produs la uscare, care face ca suprafața lor să devină elicoidală. 3. (Bot.; în sintagma) Răsucirea frunzelor = boală virotică a cartofului, a tutunului și a pătlăgelelor roșii, manifestată prin îngălbenirea și răsucirea frunzelor și oprirea din dezvoltare a plantelor. – V. răsuci.

rasucit
RĂSUCÍT, -Ă, răsuciți, -te, adj. Care a fost supus unei operații de răsucire (1). ♦ În formă de spirală. ♦ (Despre țigări) Făcut cu mâna prin înfășurarea tutunului într-o foiță. – V. răsuci.

rasucitor
RĂSUCITÓR, -OÁRE, răsucitori, -oare, s.m. și f. Muncitor care răsucește firele într-o fabrică de textile sau de frânghii. – Răsuci + suf. -tor.

rasucitura
RĂSUCITÚRĂ, răsucituri, s.f. Fiecare dintre întorsăturile, în formă de spirală, pe care le capătă firul prin răsucire (1). ♦ Fel, mod de a răsuci un fir. ♦ Cotitură a unui drum; întorsătură. – Răsuci + suf. -tură.

rasufla
RĂSUFLÁ, răsúflu, vb. I. 1. Intranz. și tranz. (Pop.) A respira. 2. Intranz. A-și reveni după o emoție, după o grijă, o apăsare, după un efort fizic, a simți o ușurare după o stare de încordare. ♦ A face popas, a sta să se odihnească. ♦ A avea liniște, a nu se (mai) simți în primejdie, a se simți la adăpost. 3. Intranz. (Despre vase, recipiente, locuri închise) A comunica cu exteriorul, a străbate spre exterior, a lăsa să se scurgă încet fluidul pe care îl conține, printr-o gaură mică sau printr-o crăpătură; (despre conținutul unui vas) a țâșni, a se scurge prin crăpături. ♦ Refl. (Despre unele alimente sau băuturi) A-și pierde tăria, gustul datorită păstrării într-un vas prost închis sau în condiții proaste. 4. Intranz., tranz. și refl. (Pop.) A(-și) destăinui gândurile și sentimentele ascunse, apăsătoare, pentru a se liniști. ♦ Intranz. și tranz. (Despre gânduri sau planuri ascunse) A ajunge la urechile celor care nu ar fi trebuit să afle; a (se) difuza. – Răs- + sufla.

rasuflare
RĂSUFLÁRE, răsuflări, s.f. Acțiunea de a (se) răsufla și rezultatul ei; respirație, răsuflet, răsuflu. ♢ Loc. adj. și adv. Fără răsuflare = mort. ♢ Loc. adv. Dintr-o răsuflare = dintr-o dată, repede. ♢ Expr. A-și ține (sau a-și opri, a-și stăpâni) răsuflarea = a se sili să nu respire sau a respira ușor, fără zgomot. A i se curma (sau a i se opri, a-i pieri cuiva) răsuflarea = se zice când cineva este copleșit, sugrumat de o emoție puternică, de spaimă etc. A-și da răsuflarea = a muri. ♦ (Concr.) Aerul expirat din plămâni; suflu. ♦ Fig. Adiere ușoară. – V. răsufla.

rasuflat
RĂSUFLÁT, -Ă, răsuflați, -te, adj. (Despre băuturi) Care și-a pierdut tăria, gustul datorită pătrunderii aerului sau păstrării în condiții proaste. ♦ Fig. (Fam.) Învechit; arhicunoscut, banal. – V. răsufla.

rasuflator
RĂSUFLĂTÓR, -OÁRE, răsuflători, -oare, adj., s.f., s.n. 1. Adj. (Rar) Care înlesnește respirația. 2. S.f. Deschizătură (de aerisire) prin care un spațiu închis comunică cu exteriorul. 3. S.f. Canal de evacuare a aerului și a gazelor la turnarea metalului lichid în forme, servind la verificarea umplerii formei. 4. S.n. Tub de evacuare a gazelor de ardere dintr-un motor cu ardere internă. – Răsufla + suf. -ător.

rasuflatura
RĂSUFLĂTÚRĂ, răsuflături, s.f. (Rar) Fiecare respirație. – Răsufla + suf. -ătură.

rasuflet
RĂSÚFLET, răsuflete, s.n. (Pop.) Răsuflare. ♦ Repaus scurt. – Răsufla + suf. -et.

rasuflu
RĂSÚFLU, răsufluri, s.n. (Și fig.) Răsuflare. ♦ (Înv.) Timp de odihnă; scurt repaus, răgaz. – Din răsufla (derivat regresiv).

rasuna
RĂSUNÁ, pers. 3 răsúnă, vb. I. Intranz. 1. A produce un sunet în mod repetat și prelung, a suna tare, a se auzi până departe (sau de departe). 2. A se umple de sunete puternice; a vui. 3. Fig. A da impresia că se mai aude, deși vibrațiile au încetat; a produce rezonanță în sufletul cuiva, a avea ecou în inima cuiva. – Lat. resonare.

rasunare
RĂSUNÁRE, răsunări, s.f. (Rar) Acțiunea de a răsuna și rezultatul ei; sunet; zgomot. – V. răsuna.

rasunator
RĂSUNĂTÓR, -OÁRE, răsunători, -oare, adj. (Adesea adverbial) Care sună puternic și prelung; care se aude de (sau până) departe. ♦ (Despre spații) În care se împrăștie sau se concentrează zgomote, sunete. ♦ Fig. Care produce uimire, care impresionează puternic; care este de mare efect; extrem de mare. – Răsuna + suf. -ător.

rasunet
RĂSÚNET, răsunete, s.n. 1. Sunet puternic (prelungit prin ecou); p. gener. sunet; zgomot. ♦ Ecou. ♦ Ton^2, timbru, rezonanță. 2. Fig. Impresia puternică pe care o face un lucru asupra oamenilor, interes profund și larg pe care îl deșteaptă un eveniment. – Răsuna + suf. -et.

rasura
RĂSÚRĂ^1, răsuri, s.f. (Rar) Răzătură. – Ras^2 + suf. -ură.

RĂSÚRĂ^2, răsuri, s.f. 1. (Bot.) Măceș. 2. (Entom.) Larvă de efemeră. – Et. nec.

RĂSÚRĂ^3, răsuri, s.f. Cotă adițională la dări, în țările românești, în sec. XVIII-XIX, din care se făcea plata dregătorilor. – Et. nec. Cf. r a d e.

rasurei
RĂSURÉI s.m. pl. Flori cusute pe pânză în rânduri șerpuitoare. – Răsură^2 + suf. -ei.

rasuriu
RĂSURÍU, -ÍE, răsurii, adj. (Rar) De culoarea florii de răsură^2 (1); trandafiriu. – Răsură^2 + suf. -iu.

raszice
RĂSZÍCE, răszíc, vb. III. Intranz. (Rar) A repeta ceva de multe ori și în mod insistent; a insita. – Răs- + zice.

raschia
RĂȘCHIÁ, rășchiez, vb. I. Tranz. A depăna firele toarse de pe fus sau de pe ghem pe rășchitor. [Pr.: -chi-a] – Lat. *rasclare.

raschiat
RĂȘCHIÁT^2, -Ă, rășchiați, -te, adj. (Despre fire textile) Depănat pe rășchitor. ♦ Împrăștiat. [Pr.: -chi-at. – Var.: răschiát, -ă adj.] – V. rășchia.

RĂȘCHIÁT^1, rășchiaturi, s.n. Rășchiere. [Pr.: -chi-at] – V. rășchia.

raschiere
RĂȘCHIÉRE, rășchieri, s.f. Acțiunea de a rășchia și rezultatul ei; rășchiat^1. [Pr.: -chi-e-] – V. rășchia.

raschira
RĂȘCHIRÁ, rășchirez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) întinde în lături. 2. Tranz. și refl. A (se) răsfira, a (se) împrăștia. 3. Tranz. A rășchia. [Var.: răschirá vb. I.] – Cf. r ă s f i r a.

raschirare
RĂȘCHIRÁRE, rășchirări, s.f. Acțiunea de a (se) rășchira și rezultatul ei. – V. rășchira.

raschirat
RĂȘCHIRÁT, -Ă, rășchirați, -te, adj. Depărtat, întins în lături. ♦ Împrăștiat; răsfirat. ♦ Ramificat, rămuros. [Var.: răschirát, -ă adj.] – V. rășchira.

raschitor
RĂȘCHITÓR, rășchitoare, s.n. Unealtă pe care se deapănă tortul, lâna de pe fuse sau de pe gheme pentru a le face scul sau jurubiță. [Var.: răschitór s.n.] – Rășchia + suf. -tor.

rasfet
RĂȘFÉT s.n. v. rușfet.

rasinar
RĂȘINÁR, rășinari, s.m. (Reg.) Persoană care se ocupă cu extracția sau cu vânzarea

rasina
RĂȘÍNĂ, rășini, s.f. Nume generic dat unor substanțe lipicioase, inflamabile, secretate de diferite plante, mai ales conifere, sau produse pe cale sintetică. – Lat. resina.

rasinarie
RĂȘINĂRÍE, rășinării, s.f. (Rar) Locul unde se produce sau se prelucrează rășina. – Rășină + suf. -ărie.

rasinos
RĂȘINÓS, -OÁSĂ, rășinoși, -oase, adj., s.f. 1. Adj. (Despre arbori) Care conține, care produce rășină. 2. S.f. pl. Denumire generică dată unor arbori sau arbuști ale căror organe conțin rășină și care formează singuri sau în asociații păduri întinse; conifere. 3. Adj. Care are aspectul și proprietățile rășinii; lipicios, cleios. – Rășină + suf. -os.

raslui
RĂȘLUÍ, rășluiesc, vb. IV. Tranz. 1. A smulge, a desprinde așchii, părți din ceva. ♦ A descoji, a decortica grăunțe, semințe etc. 2. Fig. A lua, a răpi (prin abuz sau prin violență) o parte din ceva. ♦ A risipi, a irosi, a prăpădi. 3. Fig. A distruge, a pustii, a rade de pe fața pământului (o așezare omenească). – Et. nec.

rasluire
RĂȘLUÍRE, rășluiri, s.f. Acțiunea de a rășlui și rezultatul ei. – V. rășlui.

rasluit
RĂȘLUÍT, -Ă, rășluiți, -te, adj. (Despre grăunțe, semințe etc.) Descojit^2, decorticat. – V. rășlui.

raspalui
RĂȘPĂLUÍ, rășpăluiesc, vb. IV. Tranz. A prelucra suprafețele corpurilor metalice sau nemetalice cu rașpelul; a pili, a răzui; p. ext. a zgâria. – Rașpel + suf. -ui.

raspaluire
RĂȘPĂLUÍRE, rășpăluiri, s.f. Acțiunea de a rășpălui și rezultatul ei. – V. rășpălui.

raspaluit
RĂȘPĂLUÍT, -Ă, rășpăluiți, -te, adj. Pilit, răzuit, zgâriat cu rașpelul. – V. rășpălui.

rataci
RĂTĂCÍ, rătăcesc, vb. IV. 1. Refl. A pierde drumul, a greși direcția, a nu mai ști unde se află. ♦ A se pierde de cineva; a se răzleți. ♦ intranz. A umbla de ici-colo căutând drumul, încercând să iasă la liman, să se orienteze, să ajungă la țintă. 2. Intranz. A pribegi, a hoinări, a colinda. ♦ Refl. A se așeza într-un loc străin; a se aciua, a se pripăși. 3. Tranz. A nu mai ști unde a fost pus sau unde se găsește cineva sau ceva; a pierde. ♦ Refl. A ajunge, a se afla într-un loc unde nu se aștepta nimeni să se afle. – Din lat. *erraticire (= *erraticare < erraticus).

ratacire
RĂTĂCÍRE, rătăciri, s.f. Faptul de a (se) rătăci. ♦ Fig. Întunecare a minții, pierdere a facultăților mintale; nebunie. ♦ Fig. Greșeală, eroare. – V. rătăci.

ratacit
RĂTĂCÍT, -Ă, rătăciți, -te, adj. 1. Care a greșit drumul sau a pierdut direcția; dezorientat. ♦ Fig. Care greșește prin purtări, prin atitudine; cu mintea întunecată. ♦ Fig. (Despre ochi, privire) Care se uită în gol, fără o țintă precisă; care exprimă nedumerire, nesiguranță, tulburare, absență. 2. Care s-a pierdut, s-a înstrăinat de ai săi; răzlețit. – V. rătăci.

ratacitor
RĂTĂCITÓR, -OÁRE, rătăcitori, -oare, adj. Care rătăcește; care umblă din loc în loc fără odihnă. – Rătăci + suf. -tor.

rateaza
RĂTEÁZĂ s.f. v. rătez.

ratez
RĂTÉZ, răteze, s.n. Închizătoare primitivă de lemn sau de oțel în formă de limbă, pentru uși, porți sau ferestre; zăvor. [Var.: răteáză s.f.] – Din ucr. retjaz, magh. retesz.

ratund
RĂTÚND, -Ă adj. v. rotund.

ratunji
RĂTUNJÍ vb. IV v. rotunji.

ratunzit
RĂTUNZÍT, -Ă adj. v. rotunjit.

ratuti
RĂTUTÍ, rătutesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A-și pierde capul, a se zăpăci, a înnebuni. – Et. nec.

ratutire
RĂTUTÍRE, rătutiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a se rătuti și rezultatul ei. – V. rătuti.

ratutis
RĂTUTÍȘ adv. (Reg.) De jur-împrejur. – Rătuti + suf. -iș.

ratutit
RĂTUTÍT, -Ă, rătutiți, -te, adj. (Reg.) Zăpăcit, smintit, nebun. – V. rătuti.

ratisoara
RĂȚIȘOÁRĂ, rățișoare, s.f. 1. (Zool.) Rățușcă. 2. (Entom.) Gen de insecte coleoptere lungi, brune-cenușii, cu rostrul lățit, asemănător cu ciocul de rață, care atacă porumbul, sfecla, ovăzul etc. (Tanymecus). 3. (Bot.; la pl.) Plantă erbacee perenă, cu rizom și frunze lungi, cu tulpina scurtă, cu flori mari, albe, galbene sau violacee (Iris pumila). – Rață + suf. -ișoară.

ratoi
RĂȚÓI^1, rățoi, s.m. Bărbătușul raței. ♢ Mustăți coada rățoiului = mustăți cu capetele răsucite în spirală. – Rață + suf. -oi.

RĂȚOÍ^2, rățoiesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A se răsti la cineva, a amenința pe cineva. – Din rățoi^1.

ratoiala
RĂȚOIÁLĂ, rățoieli, s.f. (Fam.) Faptul de a se rățoi^2; vorbă răstită, amenințătoare. [Pr.: -țo-ia-] – Rățoi^2 + suf. -eală.

ratoias
RĂȚOIÁȘ, rățoiași, s.m. (Rar) Diminutiv al lui rățoi^1. [Pr.: -țo-iaș] – Rățoi^1 + suf. -aș.

ratuca
RĂȚÚCĂ, rățuci, s.f. (Rar) Rățușcă. – Rață + suf. -ucă.

ratusca
RĂȚÚȘCĂ, rățuște, s.f. 1. Diminutiv al lui rață; rățișoară, rățucă; pui de rață, boboc. 2. Joc de copii constând din aruncarea unei pietricele în apă în așa fel încât aceasta să facă mai multe sărituri la suprafața apei înainte de a se scufunda; p. restr. fiecare dintre aceste sărituri. – Rață + suf. -ușcă.

rau
RĂU, REA, răi, rele, adj., s.n., adv. I. Adj. Care are însușiri negative; lipsit de calități pozitive. 1. (Adesea substantivat) Care face, în mod obișnuit, neplăceri altora. ♢ Expr. Poamă rea sau soi rău = persoană cu deprinderi urâte. Rău de mama focului = plin de răutate, foarte înrăit. ♢ Compuse: rea-voință s.f. = purtare sau atitudine neprietenoasă, ostilă față de cineva sau de ceva; lipsă de bunăvoință; rea-credință (scris și reacredință) s.f. = atitudine incorectă, necinstită; perfidie. (Loc. adj. și adv.) De rea-credință = incorect, necinstit, rău intenționat. ♦ Care exprimă, care denotă răutate; care este contrar binelui. 2. Care nu-și îndeplinește îndatoririle morale și sociale legate de o anumită circumstanță, care nu e potrivit unui anumit lucru, unei anumite situații; necorespunzător, nepotrivit. ♦ (Despre copii) Neascultător, răsfățat, răzgâiat. 3. Neconform cu regulile moralei; în dezacord cu opinia publică. ♦ (Despre vorbe) Care supără, care jignește; p. ext. urât. 4. (Despre viață, trai etc.) Neliniștit, apăsător, chinuit. ♢ Expr. A duce casă rea (cu cineva) = a nu se înțelege, a trăi prost (cu cineva). A-și face sânge rău (sau inimă, voie rea) = a se necăji, a fi mâhnit. 5. (Despre vești) Care anunță un necaz, o supărare; neplăcut. II. Adj. Care nu are calitățile proprii destinației, menirii, rolului său. 1. Care nu este apt (pentru ceva), care nu e corespunzător unui anumit scop, unei anumite întrebuințări; care prezintă unele defecte, unele imperfecțiuni. ♦ (Fiz.; despre corpuri) Rău conducător de căldură (sau de electricitate) = prin care căldura (sau electricitatea) nu se transmite cu ușurință sau deloc. 2. (Despre organele corpului) Care nu funcționează normal; bolnav; (despre funcții fiziologice) care nu se desfășoară normal. 3. (Despre îmbrăcăminte și încălțăminte) Uzat, rupt, stricat. 4. (Despre băuturi) Neplăcut la gust, prost pregătit. 5. (Despre bani) Care nu are curs, ieșit din circulație; fals. III. Adj. (Despre meseriași, artiști etc.) Neîndemânatic, incapabil, nepriceput. IV. Adj. 1. Nesatisfăcător; dăunător. ♢ Expr. A lua (cuiva ceva) în nume de rău = a atribui cuiva o intenție răuvoitoare, a interpreta eronat o observație, un sfat. 2. (Despre vreme) Urât; nefavorabil. 3. (În superstiții) Prevestitor de rele; nefast, nenorocos. V. Adv. 1. Așa cum nu trebuie; nepotrivit, greșit, cu defecte. ♦ Neconform cu realitatea; inexact, neprecis, incorect. 2. Neplăcut, supărător, nesatisfăcător. ♢ Expr. A-i fi (sau a-i merge) cuiva rău = a avea o viață grea, a trece prin momente grele; a nu-i prii. A sta rău = a nu avea cele necesare, a fi lipsit de confort, a fi sărac. A-i ședea rău (ceva) = a nu i se potrivi o haină, o atitudine etc.; a fi caraghios, ridicol. A-i fi (cuiva) rău sau a se simți rău = a fi sau a se simți bolnav. A i se face (sau a-i veni cuiva) rău = a simți deodată amețeală, dureri, senzație de greață etc.; a leșina. A-i face (cuiva) rău = a-i cauza (cuiva) neplăceri. A-i părea (cuiva) rău (de sau după ceva ori după cineva) = a regreta (ceva sau pe cineva). 3. Incomod, neconfortabil. 4. Neplăcut, dezagreabil. 5. Neconform cu părerile, cu gusturile cuiva. 6. Puternic, tare; foarte. VI. S.n. 1. Ceea ce aduce nemulțumire; neplăcere; pricină de nefericire; neajuns. ♢ Loc. adv. Cu părere de rău = cu regret. A rău = a nenorocire. ♢ Loc. prep. De răul (cuiva) = din cauza (răutății) cuiva. ♢ Expr. A vrea, a dori (cuiva) răul = a dori să i se întâmple cuiva lucruri neplăcute. Uita-te-ar relele!, formulă glumeață prin care se urează cuiva noroc și fericire. ♦ Boală, suferință. ♢ Rău de mare = stare de indispoziție generală care se manifestă la unii călători pe mare. Rău de munte (sau de altitudine) = stare de indispoziție generală cauzată de rarefierea aerului de pe înălțimi. 2. Ceea ce nu e recomandabil din punct de vedere moral. ♢ Expr. A vorbi de rău (pe cineva) = a ponegri (pe cineva). ♦ (La pl.) Pozne, nebunii copilărești. – Lat. reus „acuzat”, „vinovat”.

raufacator
RĂUFĂCĂTÓR, -OÁRE, răufăcători, -oare, s.m. și f., adj. (Persoană) care face sau aduce (mult) rău altora, care contravine legilor morale și sociale; făcător de rele. – Rău + făcător.

raurusca
RĂURÚSCĂ s.f. v. lăuruscă.

rautate
RĂUTÁTE, (2, 3) răutăți, s.f. 1. Caracteristică a omului rău, înclinare spre a face rău altora. ♢ Loc. adv. Cu răutate = în mod răutăcios; cu ironie usturătoare, malițios. 2. (Pop.; mai ales la pl.) Slăbiciune, păcat, defect. 3. (Concr.) Faptă rea. 4. Om rău. [Pr.: -ră-u-] – Rău + suf. -ătate..

rautacios
RĂUTĂCIÓS, -OÁSĂ, răutăcioși, -oase, adj. (Adesea substantivat) Plin de răutate; care, fără să aibă un fond rău, este înclinat să jignească, să facă mici răutăți. ♦ (Despre atitudini, gesturi, cuvinte) Care supără; jignitor. ♦ Care exprimă răutate. [Pr.: ră-u-] – Răutate + suf. -ios.

rauvoitor
RĂUVOITÓR, -OÁRE, răuvoitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care vrea răul cuiva, care manifestă rea-voință, plin de rea-voință. – Rău + voitor.

ravar
RĂVÁR, răvare, s.n. (Reg.) 1. Băț crestat cu care se frământă la stână urda sau cașul dospit. 2. Oală de lut cu fundul prevăzut cu găurele, folosită în bucătărie la strecuratul legumelor. 3. Ghiveci cu flori. – Et. nec. Cf. r ă v a ș.

ravas
RĂVÁȘ, răvașe, s.n. (Pop.) Scrisoare, bilet. – Din magh. rovás „răboj”.

ravaseala
RĂVĂȘEÁLĂ, răvășeli, s.f. Răvășire. – Răvăși + suf. -eală.

ravasel
RĂVĂȘÉL, răvășele, s.n. (Pop.) Diminutiv al lui răvaș. – Răvaș + suf. -el.

ravasi
RĂVĂȘÍ, răvășesc, vb. IV. Tranz. A face dezordine; a împrăștia, a răscoli. ♦ Fig. A tulbura adânc sufletește; a dezorienta. – Cf. scr. r o v a š i t i.

ravasire
RĂVĂȘÍRE, răvășiri, s.f. Acțiunea de a răvăși și rezultatul ei; răvășeală. – V. răvăși.

ravasit
RĂVĂȘÍT, -Ă, răvășiți, -te, adj. Care este în neorânduială; răscolit. ♦ Fig. Tulburat, dezorientat. – V. răvăși.

ravineala
RĂVINEÁLĂ s.f. v. reveneală.

raz
RĂZ- v. răs-.

razalau
RĂZĂLẮU, răzălaie, s.n. (Reg.) Răzătoare. – Din magh. reszelö.

razalui
RĂZĂLUÍ, răzăluiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A răzui. – Din răzălău.

razaluiala
RĂZĂLUIÁLĂ, răzăluieli, s.f. (Reg.) Răzuire. – Răzălui + suf. -eală.

razaluire
RĂZĂLUÍRE, răzăluiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a răzălui și rezultatul ei; răzăluială, răzuire. – V. răzălui.

razaluit
RĂZĂLUÍT, -Ă, răzăluiți, -te, adj. (Reg.) Răzuit. – V. răzălui.

razasesc
RĂZĂȘÉSC, -EÁSCĂ, răzășești, adj. (Reg.) Care aparține răzeșilor, privitor la răzeși, caracteristic răzeșilor; de răzeși. – Răzeș + suf. -esc.

razatoare
RĂZĂTOÁRE, răzători, s.f. 1. Obiect de forme și de dimensiuni diferite, întrebuințat în bucătărie pentru ras legume, fructe, cașcaval etc.; răzuitoare. 2. Obiect de lemn sau de oțel, în formă de lamă, așezat la intrarea unei case, de care se rade noroiul de pe încălțăminte. – Rade + suf. -ătoare.

razatura
RĂZĂTÚRĂ, răzături, s.f. 1. Faptul de a (se) rade; bărbierit. 2. Urmă lăsată pe un obiect după ce a fost ras; ștersătură făcută cu guma pe hârtie. 3. Ceea ce rezultă din raderea unui obiect. [Var.: răsătúră s.f.] – Rade + suf. -ătură.

razbate
RĂZBÁTE, răzbát, vb. III. 1. Intranz. A-și face, a-și croi drum prin..., a înainta cu greu, înlăturând obstacolele; a străbate, a pătrunde. 2. Intranz. A răzbi (2), a izbuti. 3. Intranz. A umbla în lung și în larg; a cutreiera, a colinda. 4. Tranz. (Despre stări, sentimente) A pune stăpânire cu putere pe cineva; a birui, a învinge, a copleși, a răzbi (4). – Răz- + bate.

razbatere
RĂZBÁTERE, răzbateri, s.f. Acțiunea de a răzbate și rezultatul ei. – V. răzbate.

razbatator
RĂZBĂTĂTÓR, -OÁRE, răzbătători, -oare, adj. Care își face drum biruind obstacolele, care nu se dă bătut; tenace. – Răzbate + suf. -ător.

razbel
RĂZBÉL, răzbele, s.n. (Înv.) Război^1. [Var.: rezbél s.n.] – Din război^1 (refăcut după lat. bellum).

razbi
RĂZBÍ, răzbesc, vb. IV. 1. Intranz. A-și face drum, a străbate (anevoie), a trece peste piedici; a răzbate. 2. Intranz. A ajunge undeva înlăturând obstacolele. ♦ A izbuti, a reuși. ♦ (Despre sunete, zgomote etc.) A se face auzit, a ajunge până la... ♦ (Despre mirosuri) A se răspândi. 3. Tranz. A învinge, a înfrânge, a răpune. ♦ ♢ Expr. A răzbi (pe cineva) cu bătaia = a bate (pe cineva) foarte tare. 4. Tranz. (Despre stări fizice sau sufletești) A cuprinde, a birui, a copleși. 5. Tranz. și intranz. A termina, a prididi, a isprăvi. – Din sl. razbiti.

razbici
RĂZBÍCI^1, răzbice, s.n. (Reg.) Bețișor sau cui cu care se scoate un lemn sau un cui înțepenit într-o gaură. – Răzbi + suf. -ici.

RĂZBICÍ^2, răzbicesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A găuri, a perfora. ♦ A scoate ceva bătând. – Din răzbici^1.

razbire
RĂZBÍRE, răzbiri, s.f. Acțiunea de a răzbi și rezultatul ei. – V. răzbi.

razbit
RĂZBÍT, -Ă, răzbiți, -te, adj. 1. (Despre piedici, obstacole etc.) Peste care s-a trecut, care a fost depășit (cu efort mare). 2. (Despre oameni) Care este biruit, copleșit de durere, de greutăți etc. – V. răzbi.

razbitor
RĂZBITÓR, -OÁRE, răzbitori, -oare, adj. (Rar) Care răzbește; care străbate, care trece prin...; pătrunzător. – Răzbi + suf. -tor.

razboi
RĂZBÓI^1, războaie, s.n. Conflict armat (de durată) între două sau mai multe grupuri, categorii sociale sau state, pentru realizarea unor interese economice și politice; răzbel. Război civil = luptă armată între două sau mai multe grupări politice de orientări diferite din interiorul unui stat în vederea schimbării ordinii politice și de stat sau pentru menținerea celei existente. Război rece = stare de încordare, de tensiune în relațiile internaționale, provocată de politica de ostilitate a unor state față de altele, care nu ia totuși forma unui conflict armat. Război psihologic = stare de tensiune, de hărțuială nervoasă, psihică, inițiată și întreținută cu scopul de a zdruncina moralul forțelor adverse și de a demoraliza populația. Stare de război = beligeranță. ♦ Fig. Ceartă; neînțelegere, vrajbă, gâlceavă. – Din sl. razboj „ucidere, jaf”.

RĂZBÓI^2, războaie, s.n. 1. Mașină de lucru folosită pentru confecționarea țesăturilor din fibre textile. 2. Unealtă casnică de țesut; argea, stative. – Din bg., scr. razboj.

RĂZBOÍ^3, războiesc, vb. IV. Refl. recipr. (Și fig.) A purta război^1, a se lupta, a se bate. – Din război^1.

razboinic
RĂZBÓINIC, -Ă, războinici, -ce, s.m., adj. 1. S.m. Luptător, ostaș care ia parte la un război^1. 2. Adj. Care ține de război^1, privitor la război^1, de război^1. 3. Adj. Căruia îi place lupta; bătăios. – Din sl. razbojnikŭ.

razboinicesc
RĂZBOINICÉSC, -EÁSCĂ, războinicești, adj. (Înv.) Războinic (2). – Războinic + suf. -esc.

razboire
RĂZBOÍRE, războiri, s.f. Acțiunea de a se război^3 și rezultatul ei. – V. război^3.

razboitor
RĂZBOITÓR, -OÁRE, războitori, -oare, adj., (Înv.) Care se războiește, care poartă război^1. [Pr.: -bo-i-] – Război^3 + suf. -tor.

razboli
RĂZBOLÍ, războlesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se îmbolnăvi. – Din sl. razbolĕti.

razbolire
RĂZBOLÍRE, războliri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a se războli. – V. războli.

razbolit
RĂZBOLÍT, -Ă, războliți, -te, adj. (Pop.) Bolnav, suferind. – V. războli.

razbubui
RĂZBUBUÍ, pers. 3 răzbúbuie, vb. IV. Intranz. (Despre surse de zgomote, p. ext. despre locul în care se fac auzite zgomotele) A bubui tare, a detuna; a mugi, a clocoti. – Răz- + bubui.

razbubuire
RĂZBUBUÍRE, răzbubuiri, s.f. Acțiunea de a răzbubui și rezultatul ei. – V. răzbubui.

razbubuit
RĂZBUBUÍT, -Ă, răzbubuiți, -te, adj. (Despre surse de zgomot) Care bubuie tare, care mugește, clocotește etc. – V. răzbubui.

razbucuros
RĂZBUCURÓS, -OÁSĂ, răzbucuroși, -oase, adj. Foarte bucuros. – Răz- + bucuros.

razbun
RĂZBÚN s.n. 1. (Înv.) Liniște, pace. 2. (Rar) Răzbunare. – Din răzbuna (derivat regresiv).

razbuna
RĂZBUNÁ, răzbún, vb. I. I. 1. Refl. și intranz. A-și face singur dreptate, pedepsind pe cel de la care a suferit un rău, o nedreptate. ♦ A-și vărsa focul, mânia, necazul pe cineva. 2. Tranz. A da satisfacție cuiva care nu este în măsură să-și facă singur dreptate, pedepsind în numele lui pe cel de la care a suferit un rău. ♦ A răscumpăra (4). II. (Pop.) 1. Refl. (La pers. 3) A se face vreme bună, a se lumina, a se însenina. ♦ (Despre nori) A se împrăștia. 2. Tranz. (În expr.) A răzbuna (pe cineva) de inimă sau (refl.) a i se răzbuna (cuiva) inima = a (se) înveseli. – Răz- + bun.

razbunare
RĂZBUNÁRE, răzbunări, s.f. Acțiunea de a (se) răzbuna și rezultatul ei. – V. răzbuna.

razbunat
RĂZBUNÁT, -Ă, răzbunați, -te, adj. Căruia i s-a făcut dreptate, i s-a dat satisfacție (răufăcătorul fiind pedepsit); (despre fapte) pedepsit, plătit. – V. răzbuna.

razbunator
RĂZBUNĂTÓR, -OÁRE, răzbunători, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care se răzbună, care nu iartă răul ce i s-a făcut; vindicativ. – Răzbuna + suf. -ător.

razbunic
RĂZBUNÍC, răzbunici, s.m. (Pop.) Străbunic. – Răz- + bunic.

razbunica
RĂZBUNÍCĂ, răzbunici, s.f. (Pop.) Străbunică. – Răz- + bunică sau – răzbunic + suf. -ă.

razda
RĂZDÁ, răzdáu, vb. I. Tranz. (Rar) A da de mai multe ori, a da mereu; a da mai mult. – Răz- + da.

razes
RĂZÉȘ, răzeși, s.m. (În evul mediu, în Moldova) Țăran liber, organizat în obști, care stăpânea în comun pământul satului de care aparținea, dar lucra independent (împreună cu familia) lotul agricol repartizat; moșnean; p. gener. țăran liber, posesor de pământ. – Din magh. részes.

razesie
RĂZEȘÍE, răzeșii, s.f. (Reg.) Proprietate a unui răzeș. 2. Stare socială a răzeșului. – Răzeș + suf. -ie.

razesime
RĂZEȘÍME s.f. (Reg.) Totalitatea răzeșilor; mulțime de răzeși. – Răzeș + suf. – ime.

razesita
RĂZEȘÍȚĂ, răzeșițe, s.f. (În evul mediu, în Moldova) Țărancă liberă, proprietară de pământ; soție de răzeș. – Răzeș + suf. -iță.

razgaia
RĂZGÂIÁ, răzgấi, vb. I. Tranz. A alinta peste măsură, a satisface capriciile cuiva; a răsfăța. [Pr.: -gâ-ia. – Var.: râzgâiá vb. I] – Din bg. razgaljam.

razgaiala
RĂZGÂIÁLĂ, răzgâieli, s.f. Alintare excesivă; răsfăț. [Pr.: -gâ-ia-. – Var.: râzgâială s.f.] – Răzgâia + suf. -eală.

razgaiat
RĂZGÂIÁT, -Ă, răzgâiați, -te, adj. Exagerat de alintat; prost crescut; răsfățat. ♦ Fig. (Rar) Desfătat, satisfăcut. [Pr.: -gâ-iat. – Var.: Râzgâiát, -ă adj.] – V. răzgâia.

razgaiere
RĂZGÂIÉRE, răzgâieri, s.f. Acțiunea de a răzgâia și rezultatul ei. [Pe.: -gâ-ie-. – Var.: râzgâiére s.f.] – V. răzgâia.

razgandi
RĂZGÂNDÍ, răzgândesc, vb. IV. Refl. 1. A-și schimba gândul, părerea sau hotărârea, a reveni asupra unei hotărâri luate. 2. (În legătură cu „a se gândi”) A reflecta bine, a chibzui îndelung. – Răz- + gândi.

razgandire
RĂZGÂNDÍRE, răzgândiri, s.f. Faptul de a se răzgândi. – V. răzgândi.

razghina
RĂZGHINÁ, răzghín, vb. I. Refl. (Reg.; mai ales despre animale) A-și rupe picioarele, depărtându-le prea mult unul de altul; p. gener. a se rupe. – Răz- + [

razghinare
RĂZGHINÁRE, răzghinări, s.f. (Reg.) Acțiunea de a se răzghina și rezultatul ei. – V. răzghina.

razghinat
RĂZGHINÁT, -Ă, răzghinați, -te, adj. (Reg.) Crăcănat. – V. răzghina.

razima
RĂZIMÁ vb. I v. rezema.

razimat
RĂZIMÁT, -Ă adj. v. rezemat.

razimatoare
RĂZIMĂTOÁRE s.f. v. rezemătoare.

razisoara
RĂZIȘOÁRĂ, răzișoare, s.f. (Rar) Diminutiv al lui rază. – Rază + suf. -ișoară.

razjudeca
RĂZJUDECÁ, răzjúdec, vb. I. Tranz. A supune în repetate rânduri judecății, a reflecta din nou sau în repetate rânduri asupra unei probleme. – Răz- + judeca.

razjudecat
RĂZJUDECÁT, -Ă, răzjudecați, -te, adj. Judecat în repetate rânduri, supus din nou reflecției. – V. răzjudeca.

razlet
RĂZLÉȚ, -EÁȚĂ, răzleți, -e, adj. 1. (Despre ființe) Care s-a depărtat de ceilalți, care a rămas singur. ♦ (Și adv.) Situat la distanță (unul de altul). ♦ (Despre sunete) Lipsit de legătură, de continuitate; izolat; sporadic. 2. Care rătăcește din loc în loc; pribeag, înstrăinat, hoinar. ♦ (Despre privire, ochi) Rătăcit, pierdut. – Din răzleți (derivat regresiv).

razleti
RĂZLEȚÍ, răzlețesc, vb. IV. 1. Refl. A se îndepărta de un grup, a pleca (de lângă...). 2. Refl. și tranz. A (se) răspândi în direcții diferite; a (se) împrăștia, a (se) risipi. – Probabil răz- + lăți.

razletire
RĂZLEȚÍRE, răzlețiri, s.f. Faptul de a se răzleți. – V. răzleți.

razlog
RĂZLÓG, răzlogi, s.m. (Reg.) Despicătură lungă din trunchiul unui copac, întrebuințată la facerea gardurilor. – Din sl. razlogŭ.

razmeri
RĂZMERÍ, răzmeresc, vb. IV. Tranz. (Rar) A alunga, a îndepărta. – Cf. r ă z m e r i ț ă.

razmerita
RẮZMERIȚĂ, răzmerițe, s.f. (Pop.) Răscoală, răzvrătire. [Var.: rắzmiriță, rézmeriță s.f.] – Din bg., scr. razmirica.

razmirita
RẮZMIRIȚĂ s.f. v. răzmeriță.

raznepot
RĂZNEPÓT, răznepoți, s.m. (Pop.) Strănepot. – Răz- + nepot.

razni
RĂZNÍ, răznesc, vb. IV. Refl. (Pop.; despre vite) A se pierde, a se depărta de cârd sau de turmă; (despre oameni) a se despărți, a se izola de ai săi; a se înstrăina. – Din razna.

razor
RĂZÓR^1, răzoare, s.n. 1. Fâșie îngustă de pământ nelucrat, servind drept hotar și potecă între două ogoare; hat. 2. Loc arat; ogor. 3. Strat de flori sau de legume în grădini; brazdă. 4. Cărăruie (într-o grădină). – Din bg. razor.

RĂZÓR^2, răzoare, s.n. 1. Arc de trăsură. 2. Drug de metal pentru străpungerea gheții în vederea pescuitului. – Din fr. ressort (prin apropiere de răzor^1).

razori
RĂZORÍ, răzoresc, vb. IV. Tranz. și refl. (Rar) A (se) mărgini, a (se) delimita, a (se) învecina. ♦ Tranz. Fig. A tivi, a chenărui. – Din răzor^1.

razui
RĂZUÍ, răzuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A îndepărta un strat subțire de pe suprafața unui lucru cu ajutorul unei unelte speciale. 2. A freca un corp de o unealtă sau cu o unealtă, pentru a obține un material mărunțit. – Rade + suf. -ui.

razuiala
RĂZUIÁLĂ, răzuieli, s.f. Răzuire. [Pr.: -zu-ia-] – Răzui + suf. -eală.

razuire
RĂZUÍRE, răzuiri, s.f. Acțiunea de a răzui și rezultatul ei; răzuială, răzăluială, răzăluire. – V. răzui.

razuit
RĂZUÍT, -Ă, răzuiți, -te, adj. (Despre obiecte) De pe suprafața căruia s-a îndepărtat un strat subțire cu ajutorul unei unelte speciale. – V. răzui.

razuitor
RĂZUITÓR, -OÁRE, (1) răzuitoare, s.n. (2, 3) răzuitori, s.f. 1. S.n. Unealtă folosită la răzuirea lemnului sau a unor piese de metal. 2. S.f. Răzătoare. 3. S.f. Unealtă cu care se răzuiesc diferite obiecte (pentru a le curăța). ♦ Mașină cu care se îndepărtează radiculele de pe bobul de orez încolțit. ♦ Unealtă în formă de târnăcop mic sau de sapă cu care se curăță noroiul, gheața etc. adunate între șinele și contrașinele unui pasaj de nivel. [Pr.: -zu-i-] – Răzui + suf. -itor.

razuitura
RĂZUITÚRĂ, răzuituri, s.f. Faptul de a răzui; (concr.) ceea ce rămâne în urma răzuirii, rămășițe căzute în urma răzuirii. [Pr.: -zu-i-] – Răzui + suf. -tură.

razus
RĂZÚȘ, răzușuri, s.n. 1. Unealtă cu care se rade ceea ce a rămas lipsit sau prins de ceva. 2. Daltă folosită în tâmplărie, dulgherie, rotărie etc., cu care se sapă în lemn. 3. Unealtă de plivit, formată dintr-un băț cu vârful de oțel. – Răzui + suf. -uș.

razvidi
RĂZVIDÍ, răzvidesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A face să priceapă, a lămuri, a desluși, a explica. – Din scr. razvideti.

razvidit
RĂZVIDÍT adv. (Rar) Clar, lămurit, deslușit; evident. – V. răzvidi.

razvrati
RĂZVRĂTÍ, răzvrătesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) răscula, a (se) revolta. ♦ Intranz. (Rar) A unelti, a complota (împotriva cuiva). – Din sl. razvratiti.

razvratire
RĂZVRĂTÍRE, răzvrătiri, s.f. Acțiunea de a (se) răzvrăti și rezultatul ei; răscoală, revoltă. – V. răzvrăti.

razvratit
RĂZVRĂTÍT, -Ă, răzvrătiți, -te, adj. (Adesea substantivat) Răsculat, revoltat. – V. răzvrăti.

razvratitor
RĂZVRĂTITÓR, -OÁRE, răzvrătitori, -oare, adj., s.m. și f. (Rar) (Persoană) care răzvrătește, care ațâță la răscoală; instigator. – Răzvrăti + suf. -tor.

raca
RẤCĂ s.f. (Fam.) Ceartă, sfadă. ♢ Expr. A căuta (cuiva) râcă = a căuta (cuiva) ceartă, pricină. A se pune râcă (cu cineva) = a se împotrivi (cuiva) luându-se la ceartă. A purta (cuiva) râcă = a dușmăni pe cineva. – Din râcăi (înv. „a răcni” < sl.) (derivat regresiv).

racai
RÂCÂÍ, rấcâi, vb. IV. Tranz. (Despre păsări sau animale) A scormoni, a scurma cu ghearele sau cu labele; p. ext. (despre oameni) a zgâria ceva cu unghiile sau cu ajutorul unui instrument. ♢ Expr. A(-l) râcâi (pe cineva) la inimă = a-l chinui pe cineva gândul că trebuie să facă un lucru și nu l-a făcut sau că știe un lucru care interesează pe altul și nu-l spune. ♦ A îndepărta prin zgâriere un înveliș, un strat. – Formație onomatopeică.

racaiala
RÂCÂIÁLĂ, râcâieli, s.f. Râcâire, râcâit, râcâitură. [Pr.: -câ-ia-]. – Râcâi + suf. -eală.

racaire
RÂCÂÍRE, râcâiri, s.f. Acțiunea de a râcâi și rezultatul ei; râcâială, râcâit, râcâitură. – V. râcâi.

racait
RÂCÂÍT^2, -Ă, râcâiți, -te, adj. 1. Care este scormonit, scurmat, zgâriat. 2. Îndepărtat prin zgâriere. – V. râcâi.

RÂCÂÍT^1 s.n. Faptul de a râcâi; zgomotul produs prin râcâire. – V. râcâi.

racaitura
RÂCÂITÚRĂ, râcâituri, s.f. Râcâire. [Pr.: -câ-i-] – Râcâi + suf. -tură.

rade
RẤDE, râd, vb. III. Intranz. 1. A-și manifesta veselia sau satisfacția printr-o mișcare caracteristică a feței și a gurii, scoțând în același timp sunete specifice, succesive și nearticulate. ♢ Expr. A râde (sau, rar a-și râde) în barbă (sau pe sub mustață) = a râde reținut, pe ascuns. (Rar) A râde galben = a râde fals, silit (prefăcându-se că se bucură). A râde (cuiva) în nas (sau în față, în obraz) = a sfida pe cineva; a-și bate joc de cineva care este de față. 2. A se distra; a se amuza, a face haz de ceva. ♦ A fi mulțumit, vesel, fericit; a se bucura. ♦ (Cu determinări în dativ sau introduse prin prep. „la”) A arăta cuiva simpatie, surâzându-i. ♦ (Despre soartă, noroc) A-i fi cuiva favorabil, prielnic. 3. A-și bate joc de cineva sau de ceva; a face haz, a se amuza pe socoteala cuiva sau a ceva; a lua în râs. ♢ Expr. Râd (sau ar râde) și câinii (sau și curcile, ciorile) de cineva, se zice despre cineva care s-a făcut de rușine, s-a compromis. ♦ A nu ține seama de ceva; a nesocoti, a desconsidera, a disprețui. – Lat. ridere.

ragai
RÂGÂÍ, rấgâi, vb. IV. Intranz. A scoate pe gât un zgomot caracteristic, provocat de eliminarea gazelor din stomac. – Formație onomatopeică.

ragaiala
RÂGÂIÁLĂ, râgâieli, s.f. Faptul de a râgâi; zgomot produs de ieșirea pe gât a gazelor din stomac. [Pr.: -gâ-ia-] – Râgâi + suf. -eală.

ragaitura
RÂGÂITÚRĂ, râgâituri, s.f. Râgâială. – Râgâi + suf. -tură.

raie
RẤIE s.f. 1. (Pop.) Boală de piele la oameni și la animale, cauzată de un parazit și caracterizată prin apariția unor bubulițe (localizate mai ales între degete) care produc mâncărime; scabie. ♢ Expr. Se ține ca râia de om, se zice despre cineva de care nu mai poți să scapi. 2. Fig. Epitet depreciativ pentru oameni și animale rele, care provoacă multe necazuri; pacoste, năpastă. 3. (În sintagma) Râia neagră a cartofului = boală a cartofului provocată de o ciupercă și manifestată prin apariția unor excrescențe moi, negre-brune, pe părțile subterane ale plantei. [Pr.: râ-ie] – Lat. aranea.

raios
RÂIÓS, -OÁSĂ, râioși, -oase, adj. (Adesea substantivat) Bolnav de râie (1). ♢ Expr. (Fam.; substantivat) A face pe râiosul = a fi mândru sau înfumurat fără motiv; a-și da aere. [Pr.: râ-ios] – Râie + suf. -os.

rala
RẤLĂ s.f. v. rână.

rama
RÂMÁ, pers. 3 rấmă, vb. I. Intranz. (Despre porci) A scormoni pământul cu râtul. ♢ Expr. (Tranz.; pop.) A râma (un gând pe cineva) la inimă = a chinui (un gând) pe cineva. – Lat. rimare.

rama
RẤMĂ, râme, s.f. Vierme anelid cu corpul lung, de culoare roșcată, care trăiește în pământ sau pe sub pietre, hrănindu-se cu pământ bogat în resturi vegetale (Lumbricus terrestris). – Din râma.

ramator
RÂMĂTÓR, râmători, s.m. (Pop.) Porc. – Râma + suf. -ător.

ramatura
RÂMĂTÚRĂ, râmături, s.f. Loc unde a râmat un porc; pământ scormonit de un porc. – Râma + suf. -ătură.

ramlean
RÂMLEÁN, râmleni, s.m. (Înv.) Roman^2. – Din sl. rimljaninŭ.

ramni
RÂMNÍ vb. IV v. râvni.

ramnic
RẤMNIC, râmnice, s.n. (Reg.) Heleșteu. – Din bg. râbnik, ucr. ribnik.

ramnit
RÂMNÍT, -Ă adj. v. râvnit.

ramnitor
RÂMNITÓR, -OÁRE adj. v. râvnitor.

rana
RẤNĂ s.f. Fiecare dintre cele două laturi ale corpului omenesc. ♢ Loc. adv. și (rar) adj. Într-o (sau pe o) rână = (culcat sau aplecat) pe o parte a trupului; (în legătură cu obiecte) înclinat într-o parte, strâmb. [Var.: (reg.) rấlă s.f.] – Lat. *rena (= renes).

ranca
RẤNCĂ, rânci, s.f. 1. Vână de bou; p. ext. cravașă. 2. Inel (de răchită) cu care se leagă partea de sus a leucii de carâmbul de sus al loitrei unui car. – Et. nec.

ranced
RẤNCED, -Ă, râncezi, -de, adj. (Despre materii grase) Cu gust și miros neplăcut din cauza alterării; care a suferit procesul de râncezire; râncezit. ♦ (Despre gust, miros) Caracteristic grăsimilor alterate. – Lat. rancidus.

rancezeala
RÂNCEZEÁLĂ, râncezeli, s.f. Faptul de a (se) râncezi; gust sau miros de substanțe râncede. – Râncezi + suf. -eală.

rancezi
RÂNCEZÍ, pers. 3 râncezește, vb. IV. Intranz. și refl. (Despre materii grase) A deveni rânced prin descompunere parțială în contact cu aerul. – Din rânced.

rancezire
RÂNCEZÍRE, rânceziri, s.f. Faptul de a (se) râncezi; alterare a grăsimilor. – V. râncezi.

rancezit
RÂNCEZÍT, -Ă, rânceziți, -te, adj. Rânced. – V. râncezi.

ranchez
RÂNCHÉZ, rânchezuri, s.n. (Rar) Rânchezat. – Din râncheza (derivat regresiv).

rancheza
RÂNCHEZÁ, pers. 3 rânchează, vb. I. Intranz. (Despre cai) A necheza. – Lat. *rhonchizare (după necheza).

ranchezat
RÂNCHEZÁT s.n. Faptul de a râncheza; rânchez, nechezat. – V. râncheza.

rand
RÂND, rânduri, s.n. 1. Șir (drept, aliniat, ordonat) de lucruri sau de ființe. ♢ Loc. adv. De-a rândul = a) unul după altul, fără întrerupere, în șir, neîntrerupt, continuu, consecutiv; b) de la un capăt la altul; pretutindeni. Pe rând = a) unul după altul, succesiv; b) de la unul la altul. Pe rând sau rând pe rând, rânduri-rânduri = treptat(-treptat), unul după altul. În primul rând = înainte de toate, mai ales. ♢ Expr. A fi în primele rânduri = a) a ocupa un loc de frunte într-un șir; b) a fi în fruntea unei activități. ♦ Haină (încheiată) la două rânduri = haină bărbătească cu două șiruri de nasturi, unul pentru a încheia și unul ca garnitură. ♦ Fiecare dintre șirurile orizontale de cuvinte formând o linie dreaptă într-un text scris sau tipărit. ♢ Expr. A citi printre rânduri = a pricepe (sau a se strădui să priceapă) și ceea ce nu se spune explicit într-un text scris. ♦ Șir de obiecte suprapus altuia. ♦ (Rar) Cat, etaj. 2. Locul cuvenit cuiva sau ocupat de cineva într-un șir sau în cadrul unei activități; momentul indicat pentru o activitate. ♢ Loc. adv. La rând = unul după altul, potrivit ordinii stabilite sau momentului indicat. Cu rândul = cu schimbul; alternativ. De rând = de serviciu. ♢ Expr. A lua pe cineva la (sau după) rând = a se ocupa de cineva conform ordinii stabilite sau cuvenite. A ține (sau a păstra) rândul = a respecta locul stabilit sau ordinea stabilită. A ține cuiva rândul = a păstra un loc pentru cineva lângă sine, într-un șir. A intra la rând = a începe să acționeze la momentul potrivit, după ordinea stabilită, în urma altora. (A fi) în rând cu cineva (sau în rândul cuiva) = (a fi) în categoria cuiva, alături de cineva; (a fi) pe aceeași treaptă, la același nivel. A lăsa (sau a ceda) cuiva rândul = a se retrage dintr-un loc sau dintr-o activitate, pentru a permite altuia să ocupe locul sau să acționeze. A fi (sau a veni) rândul cuiva sau a veni rândul (pentru ceva) = a sosi momentul potrivit pentru a se face un lucru. La rândul meu (sau tău, lui etc.) = a) atunci când este momentul potrivit pentru mine (sau tine, el etc.); în urma altora într-un șir; b) din partea mea (sau a ta, a lui etc.). A nu-și da rând = a lucra de zor, a fi neobosit; a se îmbulzi la treabă sau la vorbă. (Pop.) A nu-și putea da rând cu cineva = a nu o putea scoate la capăt cu cineva. A da rând la... = a ține seama de... Fără (de) rând = fără chibzuință, fără seamăn. 3. Cantitate, grup, număr care urmează după alte grupuri de același fel. ♦ Grup de obiecte care formează un tot, o serie și care se folosesc deodată. ♢ Un rând de case = un corp de case. ♦ (Precedat de numerale sau de adjective) Dată, oară. 4. Grup de persoane (sau de obiecte) care formează un tot omogen. 5. (Înv.) Categorie socială. ♢ Loc. adv. De rând = a) din popor, fără rang; b) lipsit de strălucire; comun, obișnuit; vulgar. 6. Obicei, rânduială, fel (de a fi, de a trăi); rost. ♢ Expr. A ști rândul = a ști rânduiala, a cunoaște rostul, mersul treburilor. (Reg.) Cum e rândul? = cum stau lucrurile? A umbla de rândul cuiva = a avea grijă de cineva, a purta de grijă cuiva. – Din sl. rendŭ.

randas
RÂNDÁȘ, rândași, s.m. Om de serviciu folosit în trecut la muncile de rând într-o gospodărie; servitor, slugă. – Rândui + suf. -aș.

randea
RÂNDEÁ s.f. v. rindea.

randui
RÂNDUÍ, rânduiesc, vb. IV. Tranz. 1. A așeza într-o succesiune regulată, într-un șir, într-un șirag; p. ext. a dispune, a aranja într-un anumit fel; a face ordine. ♦ Refl. A urma unul după altul, a se succeda; a se afla, a fi situat sau așezat unul în urma altuia, într-o anumită ordine; a se înșirui. 2. A pune ordine într-un domeniu de activitate; a organiza. 3. A da cuiva o însărcinare sau o dispoziție; a decide, a hotărî, a porunci. ♦ A dispune, a fixa, a stabili; a destina. 4. (Înv.) A numi pe cineva într-o slujbă; a repartiza într-o funcție; a investi, a numi. – Rând + suf. -ui.

randuiala
RÂNDUIÁLĂ, rânduieli, s.f. 1. Faptul de a rândui; fel de aranjare a lucrurilor în mod ordonat; p. ext. ordine. 2. Fel în care se desfășoară o acțiune, un sistem de organizare statornicit sau impus. ♦ Măsură, directivă, dispoziție, aranjament. 3. Ceremonial, forme statornicite; datină, obicei, regulă. 4. Denumire generică folosită în trecut pentru anumite dări în bani către domnie. [Pr.: -du-ia-] – Rândui + suf. -eală.

randuire
RÂNDUÍRE, rânduiri, s.f. Acțiunea de a (se) rândui și rezultatul ei. – V. rândui.

randulet
RÂNDULÉȚ, rândulețe, s.n. Diminutiv al lui rând. – Rând + suf. -uleț.

randunea
RÂNDUNEÁ, rândunele, s.f. Rândunică. – Lat. *hirundinella.

randunel
RÂNDUNÉL, rândunei, s.m. Bărbătușul rândunicii. – Rândun[ea] + suf. -el.

randunica
RÂNDUNÍCĂ, rândunici, s.f. 1. Pasăre călătoare insectivoră cu coada adânc bifurcată, cu pene albe-gălbui pe burtă și negre-albăstrui pe spate (Hirundo rustica). 2. Compus: rândunică-de-mare = pește marin care înoată pe fundul apei cu ajutorul înotătoarelor pectorale (Trigla lucerna). 3. Ultima dintre cele cinci pânze ale unui catarg, așezată în vârful acestuia. –

rani
RÂNÍ, rânesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A curăța un loc de stratul de murdărie depus. – Din bg. rina.

ranjeala
RÂNJEÁLĂ, rânjeli, s.f. Rânjire. – Rânji + suf. -eală.

ranjet
RẤNJET, rânjete, s.n. Grimasă de batjocură, de răutate sau de prostie, care strâmbă figura cuiva și îi descoperă dinții; râs sau zâmbet răutăcios, sarcastic, prostesc; rânjitură, rânjire. ♦ Manifestare de furie sau de amenințare la unele animale, care constă mai ales din arătarea dinților. – Rânji + suf. -et.

ranji
RÂNJÍ, rânjesc, vb. IV. Intranz. și (reg.) refl. 1. (Despre animale) A-și arăta amenințător dinții, a mârâi arătându-și dinții. 2. (Despre oameni) A-și arăta dinții într-o grimasă de răutate, de batjocură, de prostie etc. ♦ A râde silit, forțat, fără veselie. ♦ (Rar) A-și bate joc de cineva. – Din bg. rănža „a mârâi”.

ranjire
RÂNJÍRE, rânjiri, s.f. Faptul de a (se) rânji; rânjet. – V. rânji.

ranjit
RÂNJÍT, -Ă, rânjiți, -te, adj. Care rânjește (2) (întruna). – V. rânji.

ranjitor
RÂNJITÓR, -OÁRE, rânjitori, -oare, adj. Care rânjește (2); batjocoritor. – Rânji + suf. -tor.

ranjitura
RÂNJITÚRĂ, rânjituri, s.f. Rânjire; rânjet. – Rânji + suf. -tură.

rantas
RÂNTÁȘ, rântașuri, s.n. Sos făcut din făină (cu ceapă) prăjită în grăsime, pentru a fi adăugat la unele mâncăruri. – Din magh. rántás.

ranza
RẤNZĂ, rânze, s.f. 1. (Reg.) Pipotă. 2. (Pop. și fam.) Stomac. ♦ (Reg.) Nume date unor boli de stomac. – Cf. alb. r r ë n d ë s „cheag”.

ranzos
RÂNZÓS, -OÁSĂ, rânzoși, -oase, adj. (pop.) Răutăcios, bosumflat, arțăgos; iute la mânie. – Rânză + suf. -os.

rapa
RẤPĂ, râpe, s.f. Coastă abruptă a unui deal; surpătură de pământ făcută de torente sau de șuvoaie. ♢ Expr. A (se) da (sau a merge, a se duce) de râpă = a (se) distruge, a (se) nimici, a nu mai rămâne nimic, a eșua. [Pl. și: râpi] – Lat. ripa.

rapos
RÂPÓS, -OÁSĂ, râpoși, -oase, adj. (Despre terenuri) Plin de râpe; cu coaste repezi, abrupte; abrupt, prăpăstios. – Râpă + suf. -os.

ras
RÂS^1, râsuri, s.n. Acțiunea de a râde și rezultatul ei; manifestare a veseliei exprimată printr-o mișcare caracteristică a feței și a gurii, însoțită de un sunet specific, nearticulat; râset. ♢ Expr. De râs (sau de râsul lumii) = de ocară, de batjocură; ridicol. A lua (pe cineva) în râs = a-și bate joc (de cineva). A-și face râs de cineva (sau de ceva) = a-și bate joc de cineva sau de ceva. ♦ (Rar) Sunet în cascade, scos de unele păsări. – Lat. risus.

RÂS^2, râși, s.m. Specie de mamifer sălbatic, carnivor, din familia felinelor, mai mare decât pisica sălbatică, cu blana galbenă-roșcată (cu pete negre) și cu smocuri de păr pe urechi; linx (Lynx lynx). – Din sl. rysĩ.

raset
RẤSET, râsete, s.n. Râs^1. – Râs^1 + suf. -et.

rascov
RẤȘCOV, râșcovi, s.m. Ciupercă comestibilă cu pălăria de culoare portocalie-cărămizie și cu picior galben-portocaliu, care crește prin pădurile de fag și de brad și care secretă un latex (Lactarius deliciosus). – Cf. ucr. r y ž o k,  r y ž k a.

rasni
RÂȘNÍ, râșnesc, vb. IV. Tranz. A măcina cafea, piper, scorțișoară etc. cu râșnița (2). ♦ Fig. A fărâma, a zdrobi. – Din râșniță (derivat regresiv).

rasnicioara
RÂȘNICIOÁRĂ, râșnicioare, s.f. Diminutiv al lui râșniță. – Râșniță + suf. -ioară.

rasnit
RÂȘNÍT s.n. Acțiunea de a râșni. – V. râșni.

rasnitar
RÂȘNIȚÁR, râșnițari, s.m. Persoană care macină sau fărâmă porumb, sare etc. cu râșnita (1). – Râșniță + suf. -ar.

rasnita
RẤȘNIȚĂ, râșnițe, s.f. 1. Mașină rudimentară de măcinat sare, porumb etc., compusă din două pietre suprapuse, dintre care cea de deasupra se învârtește cu ajutorul unui mâner. ♢ Expr. A ajunge de la moară la râșniță = a ajunge dintr-o situație bună într-una rea; a scăpăta. A-i umbla cuiva gura ca o râșniță = a vorbi foarte mult; a vorbi întruna; a nu mai tăcea din gură. ♦ Moară primitivă mișcată cu ajutorul animalelor de tracțiune. 2. Instrument de bucătărie cu care se macină boabele de cafea, de piper etc. – Din bg. răšnica.

rat
RÂT^1, râturi, s.n. Botul porcului. – Din sl. rŭtŭ.

RÂT^2, râturi, s.n. (Reg.) Șes de-a lungul unei ape curgătoare, pe care crește iarbă pentru cosit sau pentru pășunat. – Din magh. rét.

ratan
RÂTÁN, râtani, s.m. (Reg.) Porc. ♦ Epitet depreciativ adresat unei persoane prost crescute, lipsite de educație, de maniere. – Rât^1 + suf. -an.

rau
RÂU, râuri, s.n. 1. Apă curgătoare (permanentă) formată din unirea mai multor pâraie și care se varsă într-un fluviu, în alt râu, într-un lac etc. 2. P. anal. Cantitate mare de lichid care curge; torent, val. ♦ Fig. Șir, coloană, mulțime de oameni în mers. ♢ Expr. Râuri-râuri = în număr mare, fără sfârșit; potop. 3. (La pl.) Cusătură în linii șerpuitoare, care împodobește mânecile, de la altiță la manșetă, și piepții cămășilor de la costumul național. – Lat. rivus.

raulet
RÂULÉȚ, râulețe, s.n. Diminutiv al lui râu (1); râușor. [Pr.: râ-u-] – Râu + suf. -uleț.

raura
RÂURÁ, pers. 3 râurează, vb. I. 1. Intranz. A curge ca un râu (1). ♦ Fig. (Despre păr) A cădea în jos (pe spate); a undui. 2. Tranz. (Rar; despre râuri) A străbate un loc (alimentându-l cu apă). 3. Tranz. A împodobi o ie, o cămașă etc. cu râuri (3). [Pr.: râ-u-. – Var. (înv.) râurí vb. IV] – Din râu.

raurat
RÂURÁT, -Ă, râurați, -te, adj. Împodobit, cusut cu râuri (3). [Pr.: râ-u-] – V. râura.

rauri
RÂURÍ vb. IV v. râura.

rausor
RÂUȘÓR, râușoare, s.n. Râuleț. [Pr.: râ-u-] – Râu + suf. -ușor.

ravna
RẤVNĂ, râvne, s.f. 1. Imbold lăuntric puternic, pornire aprinsă spre ceva, însuflețire în muncă; sârguință, silință, zel. ♦ Ardoare, evlavie. 2. Dorință aprinsă pentru ceva; poftă. – Din râvni (derivat regresiv).

ravni
RÂVNÍ, râvnesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A simți un imbold puternic spre un lucru, a dori din toată inima, a jindui să ajungă la ceva, să posede ceva; a aspira, a năzui. ♦ A dori să-și însușească un lucru străin; a invidia. 2. Refl. (Rar) A se înflăcăra pentru cineva sau ceva. [Var.: (reg.) râmní vb. IV] – Din sl. rĩvĩnovati.

ravnit
RÂVNÍT, -Ă, râvniți, -te, adj. Dorit, poftit, pizmuit. [Var.: (reg.) râmnít, -ă adj.] – V. râvni.

ravnitor
RÂVNITÓR, -OÁRE, râvnitori, -oare, adj. Care tinde spre cineva sau spre ceva, care este plin de râvnă; însuflețit de o dorință, zelos. [Var.: (reg.) râmnitór, -oáre adj.] – Râvni + suf. -tor.

razaret
RÂZĂRÉȚ, -EÁȚĂ, râzăreți, -e, adj. (Rar) Care râde mereu și de orice. – Râde + suf. -ăreț.

razator
RÂZĂTÓR, -OÁRE, râzători, -oare, adj. Care râde, care răspândește voie bună, veselie, bună dispoziție peste tot; vesel. – Râde + suf. -ător.

razgaia
RÂZGÂIÁ vb. I. v. răzgâia.

razgaiala
RÂZGÂIÁLĂ s.f. v. răzgâială.

razgaiat
RÂZGÂIÁT, -Ă adj. v. răzgâiat.

razgaiere
RÂZGÂIÉRE s.f. v. răzgâiere.

raznar
RÂZNÁR, râznari, s.m. (Reg.) Muncitor care lucrează la râznă. – Râznă + suf. -ar.

razna
RẤZNĂ, râzne, s.f. (Reg.) Vagonet cu care se transportă piatra și minereul de la locul de extracție până la gura unei mine. – Et. nec.

re
RE^2 s.m. invar. (Muz.) 1. Una dintre cele șapte sunete muzicale ale gamei; nota corespunzătoare acestui sunet. 2. A treia coardă a unei viori. – Din fr. ré, it. re.

RE^1- Element de compunere cu sens iterativ, care servește la formarea unor verbe, a unor adjective și a unor substantive. – Din fr., lat. re-.

reabilita
REABILITÁ, reabilitez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face să-și recapete sau a-și recăpăta buna dispoziție, a(-și) restabili prestigiul știrbit. 2. Tranz. (Jur.) A reintegra pe cineva în drepturile pierdute (în urma unei condamnări sau a unei bănuieli false). [Pr.: re-a-] – Din fr. réhabiliter.

reabilitare
REABILITÁRE, reabilitări, s.f. Acțiunea de a (se) reabilita și rezultatul ei. ♦ (Jur.) Act juridic prin care cineva este repus în drepturile personale pierdute (în urma unei condamnări). [Pr.: re-a-] – V. reabilita.

reabilitat
REABILITÁT, -Ă, reabilitați, -te, adj. Care a obținut reabilitarea. [Pr.: re-a-] – V. reabilita.

reabona
REABONÁ, reabonez, vb. I. Refl. A se abona din nou. [Pr.: re-a-] – Re^1- + abona. Cf. fr. r é a b o n n e r.

reabonare
REABONÁRE, reabonări, s.f. Acțiunea de a se reabona și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. reabona.

reabonat
REABONÁT, -Ă, reabonați, -te, adj. (Despre oameni) Care beneficiază din nou de un abonament. [Pr.: re-a-] – V. reabona.

reaborda
REABORDÁ, reabordez, vb. I. Tranz. A aborda din nou o problemă pentru a o aprofunda, a o lămuri. [Pr.: re-a-] – Re^1- + aborda (după fr. réaborder).

reabordare
REABORDÁRE, reabordări, s.f. Acțiunea de a reaborda. [Pr.: re-a-] – V. reaborda.

reabordat
REABORDÁT, -Ă, reabordați, -te, adj. (Despre probleme, situații, teorii) Care a fost abordat din nou (pentru aprofundare). [Pr.: re-a-] – V. reaborda.

reaclimatiza
REACLIMATIZÁ, reaclimatizez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) aclimatiza din nou la anumite condiții. [Pr.: re-a-] – Re^1- + aclimatiza (după engl. reacclimatize).

reaclimatizare
REACLIMATIZÁRE, reaclimatizări, s.f. Acțiunea de a (se) reaclimatiza. [Pr.: re-a-] – V. reaclimatiza.

reaclimatizat
REACLIMATIZÁT, -Ă, reaclimatizați, -te, adj. Care a fost aclimatizat din nou la anumite condiții. [Pr.: re-a-] – V. reaclimatiza.

reacoperi
REACOPERÍ, reacópăr, vb. IV. Tranz. A acoperi ceva din nou, a acoperi ceva la loc (după ce a fost descoperit). [Pr.: re-a-] – Re^1- + acoperi.

reacorda
REACORDÁ, (1) reacórd, (2) reacordez, vb. I. Tranz. 1. A acorda încă o dată îngăduință, favoare, avantaje cuiva. 2. A acorda din nou un instrument muzical dezacordat. [Pr.: re-a-] – Re^1- + acorda.

reacordare
REACORDÁRE, reacordări, s.f. Acțiunea de a reacorda. [Pr.: re-a-] – V. reacorda.

reacordat
REACORDÁT, -Ă, reacordați, -te, adj. 1. Care a fost dat, acordat încă o dată. 2. (Despre instrumente muzicale dezacordate) Acordat din nou. [Pr.: re-a-] – V. reacorda.

reactant
REACTÁNT, reactanți, s.m. Fiecare dintre substanțele care iau parte la o reacție chimică. [Pr.: re-ac-] – Din engl. reactant.

reactanta
REACTÁNȚĂ, reactanțe, s.f. 1. Mărime caracteristică circuitelor electrice care lucrează în flux de curent alternativ și care conțin ca elemente reactive bobine sau condensatoare. 2. Bobină electrică a cărei reactanță (1) este sensibilă. [Pr.: re-ac-] – Din engl. reactance, fr. réactance.

reactiv
REACTÍV, -Ă, reactivi, -e, adj., s.m. 1. Adj. Referitor la reactanță; (despre elemente de circuite) care realizează un transfer periodic de energie în circuit, introducând un defazaj între intensitatea curentului și tensiunea electrică. 2. S.m. Substanță chimică ce dă o reacție specifică în prezența unui anumit ion sau a unei grupe de ioni. [Pr.: re-ac-] – Din fr. réactif.

reactiva
REACTIVÁ, reactivez, vb. I. Tranz. 1. (Rar) A repune în activitate. ♦ Refl. A reintra în cadrele active ale armatei. ♦ Intranz. (Despre boli) A se declanșa din nou, după o vindecare aparentă; a recidiva. 2. (Chim., Fiz.) A reînnoi piesele și soluția unui element pentru a-i intensifica puterea de acțiune. [Pr.: re-ac-] – Din fr. réactiver.

reactivant
REACTIVÁNT, -Ă, reactivanți, -te, adj., subst. 1. Adj. Care reactivează. 2. Subst. Reactiv chimic folosit în industria extractivă pentru a da particulelor de minereu proprietatea de a pluti într-un lichid. [Pr.: re-ac-] – Reactiva + suf. -ant.

reactivare
REACTIVÁRE, reactivări, s.f. Acțiunea de a (se) reactiva și rezultatul ei. ♦ (Med.) Reactivarea serului = reapariția proprietăților active ale unui ser devenit inactiv, prin adăugare de ser proaspăt. [Pr.: re-ac-] – V. reactiva.

reactivitate
REACTIVITÁTE s.f. Însușirea de a fi reactiv; reacție la o excitație. ♦ (Fiz.) Mărime care caracterizează funcționarea unui reactor nuclear. ♦ (Chim.) Capacitate a unui atom, a unei molecule sau a unui radical de a participa la o reacție chimică. ♦ (Med.) Proprietate a unui țesut de a reacționa la un stimul oarecare. [Pr.: re-ac-] – Din fr. réactivité.

reactopropulsor
REACTOPROPULSÓR, reactopropulsoare, s.n. Reactor care are ca organ propulsor o elice antrenată de o turbină cu gaze alimentată de gazele evacuate din camera de combustie a reactorului. [Pr.: re-ac-] – Reacto[r] + propulsor.

reactor
REACTÓR, reactoare, s.n. 1. Aparat propulsor cu o cameră de ardere la care propulsia se realizează prin interacțiunea mecanică dintre gazele rezultate din acțiunea arderii unui combustibil în această cameră și pereții recipientului prin care se evacuează aceste gaze. 2. (În sintagma) Reactor nuclear = instalație complexă în care se realizează fisiunea nucleelor elementelor grele, printr-o reacție în lanț controlată, cu scopul de a permite utilizarea energiei degajate. 3. Aparat industrial sau de laborator în care se produce o reacție chimică. 4. Bobină electrică sau condensator electric folosite ca sisteme fizice care prezintă în principiu reactanța într-un circuit electric; bobină cu reactanță. [Pr.: re-ac-] – Din fr. réacteur.

reactualiza
REACTUALIZÁ, reactualizez, vb. I. Tranz. A face să fie din nou actual, a readuce în actualitate. [Pr.: re-ac-tu-a-] – V. reactualiza.

reactualizare
REACTUALIZÁRE, reactualizări, s.f. Acțiunea de a reactualiza și rezultatul ei. [Pr.: re-ac-tu-a-] – V. reactualiza.

reactie
REÁCȚIE, reacții, s.f. I. 1. Faptul de a reacționa; atitudine, manifestare ca răspuns la ceva. 2. (Biol.) Fenomen nemijlocit prin care materia vie răspunde acțiunii unui excitant (venit din interior sau din afară). 3. (Chim.) Fenomen de transformare a uneia sau a mai multor substanțe chimice sub acțiunea unor agenți fizici sau a altor substanțe chimice, în urma căruia se formează substanțe noi, cu proprietăți diferite de ale celor inițiale. 4. (Fiz.; în sintagma) Reacție nucleară v. nuclear. 5. (Fiz.) Forță (sau cuplu de forțe) exercitată de un sistem de corpuri asupra altui sistem de corpuri, în momentul în care ultimul exercită asupra primului o forță (sau un cuplu de forțe) care se consideră ca acțiune. ♢ (Astron.) Reacție gravitațională = modificare a direcției și a modulului vectorului de viteză caracteristice unei nave spațiale care trece prin apropierea unui corp ceresc, datorită câmpului gravitațional al acestuia. ♦ Derivarea unei puteri din circuitul de ieșire al unui amplificator de radio cu tuburi electronice și introducerea ei în circuitul lui de intrare. ♢ (Tehn.) Reacțiunea indusului = totalitatea fenomenelor datorate câmpului magnetic produs de indus la funcționarea în sarcină a unei mașini electrice. II. (În forma reacțiune) Împotrivire politică și economică a claselor în declin față de orice manifestare a progresului social; p. ext. totalitatea celor care susțin această împotrivire și vor restaurarea orânduirii vechi. [Pr.: re-ac-. – Var.: reacțiúne s.f.] – Din fr. réaction.

reactiona
REACȚIONÁ, reacționez, vb. I. Intranz. A răspunde într-un anumit fel la o excitare sau la acțiune din afară. ♦ A lua o atitudine față de o situație sau de o împrejurare; a replica; a riposta. [Pr.: re-ac-ți-o-] – Din fr. réactionner.

reactional
REACȚIONÁL, -Ă, reacționali, -e, adj. Care ține de reacție, referitor la o reacție [Pr.: re-ac-ți-o-] – Din fr. réactionnel.

reactionar
REACȚIONÁR, -Ă, reacționari,-e, adj. Care aparține sau care este specific reacțiunii politice, care se referă la reacțiune; care este ostil față de progres; retrograd. ♦ (Substantivat) Adept al reacțiunii politice. [Pr.: re-ac-ți-o-] – Din fr. réactionnaire.

reactionarism
REACȚIONARÍSM s.n. Concepție politică reacționară; caracterul a ceea ce este reacționar; atitudine ostilă față de progres. [Pr.: re-ac-ți-o-] – Reacționar + suf. -ism.

reactiune
REACȚIÚNE s.f. v. reacție.

readapta
READAPTÁ, readaptez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) adapta din nou. [Pr.: re-a-] – Re^1- + adapta.

readaptare
READAPTÁRE, readaptări, s.f. Faptul de a (se) readapta. [Pr.: re-a-] – V. readapta.

readmisie
READMÍSIE, readmisii, s.f. Nouă admisiune; readmitere. [Pr.: re-ad-] – Din fr. réadmission.

readmite
READMÍTE, readmít, vb. III. Tranz. A admite din nou, a reprimi. [Pr.: re-ad-] – Din fr. réadmettre (după admite).

readmitere
READMÍTERE, readmiteri, s.f. Acțiunea de a readmite și rezultatul ei; readmisie. [Pr.: re-ad-] – V. readmite.

readmonesta
READMONESTÁ, readmonestez, vb. I. Tranz. A admonesta pentru noi abateri. [Pr.: re-ad-] – Re^1- + admonesta.

readmonestare
READMONESTÁRE, readmonestări, s.f. Acțiunea de a readmonesta. [Pr.: re-ad-] – V. readmonesta.

readormi
READORMÍ, readórm, vb. IV. Intranz. A adormi din nou. [Pr.: re-a-] – Re^1- + adormi.

readucator
READUCĂTÓR, readucătoare, s.n. Dispozitiv de restabilire totală sau parțială a condițiilor inițiale de funcționare ale unui sistem tehnic sau de readucere a unei mărimi la o valoare cuprinsă în intervalul de reglare pentru a se obține funcționarea stabilă a sistemului. [Pr.: re-a-] – Readuce + suf. -ător.

readuce
READÚCE, readúc, vb. III. Tranz. A aduce din nou la locul sau la starea de mai înainte. [Pr.: re-a-] – Re^1- + aduce.

readucere
READÚCERE, readuceri, s.f. Acțiunea de a readuce și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. readuce.

readuna
READUNÁ, readún, vb. I. Refl. și tranz. A (se) aduna din nou, a (se) strânge iarăși la un loc. [Pr.: re-a-] – Re^1- + aduna.

reaerisi
REAERISÍ, reaerisesc, vb. IV. Tranz. A aerisi din nou o încăpere în care aerul e viciat, un obiect de îmbrăcăminte din care nu a ieșit mirosul neplăcut. [Pr.: re-a-e-] – Re^1- + aerisi (după fr. réaérer).

reaerisire
REAERISÍRE, reaerisiri, s.f. Acțiunea de a reaerisi. [Pr.: re-a-e-] – V. reaerisi.

reaerisit
REAERISÍT, -Ă, reaerisiți, -te, adj. (Despre încăperi, îmbrăcăminte etc.) Care a fost aerisit din nou. [Pr.: re-a-e-] – V. reaerisi.

reafirma
REAFIRMÁ, reafírm, vb. I. Tranz. A afirma ceva din nou. [Pr.: re-a-] – Din fr. réafirmer.

reafirmare
REAFIRMÁRE, reafirmări, s.f. Acțiunea de a reafirma și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. reafirma.

reafla
REAFLÁ, reáflu, vb. I. Tranz. (Rar) A afla din nou; a regăsi. [Pr.: re-a-] – Re^1- + afla.

reagrava
REAGRAVÁ, pers. 3 reagravează, vb. I. Refl. A se agrava din nou. [Pr.: re-a-] – Re^1- + agrava.

reagravare
REAGRAVÁRE, reagravări, s.f. Faptul de a se reagrava. [Pr.: re-a-] – V. reagrava.

reajusta
REAJUSTÁ, reajustez, vb. I. Tranz. A ajusta din nou (un lucru, o piesă etc.); a potrivi, a readapta (ceva) unei noi situații. [Pr.: re-a-] – Din fr. réajuster.

reajustare
REAJUSTÁRE, reajustări, s.f. Acțiunea de a reajusta și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. reajusta.

real
REÁL^1, reali, s.m. Monedă spaniolă de argint. [Pr.: re-al] – Din sp., fr. réal.

REÁL^2, -Ă, reali, -e, adj. 1. Care are o existență obiectivă, independentă de conștiință sau de voință, care există în realitate; obiectiv, adevărat. ♦ (Substantivat, n.) Ceea ce există, ceea ce este real; realitate. 2. De netăgăduit; efectiv, indiscutabil, veritabil. 3. (În sintagmele) (Ec. pol.) Valoare reală = valoarea intrinsecă în aur a unei monede. (Jur.) Drept real = drept pe care o persoană îl exercită asupra unui lucru în mod direct și imediat. Secție reală sau învățământ real = secție a unui liceu ori învățământ în care se studiază cu precădere disciplinele exacte. Imagine reală = imagine a unui obiect obținută cu un instrument optic (și care poate fi prinsă pe un ecran, pe o peliculă). Număr real = număr care poate fi exprimat ca limită a unui șir convergent de numere raționale. [Pr.: re-al] – Din lat. realis, it. reale, germ. real, fr. réel.

realege
REALÉGE, realég, vb. III. Tranz. A alege din nou. [Pr.: re-a-] – Re^1- + alege.

realegere
REALÉGERE, realegeri, s.f. Acțiunea de a realege și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. realege.

realgar
REALGÁR s.n. Minereu constituit din sulfura naturală de arsen cristalizată în sistemul monoclinic, de culoare portocalie, având numeroase folosiri în vopselărie, extragerea arsenului, industria sticlei, în pirotehnie etc. [Pr.: re-al-] – Din fr. réalgar.

realimenta
REALIMENTÁ, realimentez, vb. I. Tranz. A alimenta din nou, a reînnoi provizia de alimente, de combustibil, de muniții etc. [Pr.: re-a-] – Re^1- + alimenta.

realimentare
REALIMENTÁRE, realimentări, s.f. Acțiunea de a realimenta și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. realimenta.

realinia
REALINIÁ, realiniez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) alinia din nou. [Pr.: -re-a-li-ni-a] – Re^1- + alinia.

realiniere
REALINIÉRE, realinieri, s.f. Acțiunea de a (se) realinia și rezultatul ei. [Pr.: re-a-li-ni-e-] – V. realinia.

realipi
REALIPÍ, realipesc, vb. IV. Tranz. A alipi din nou, a alipi la loc. [Pr.: re-a-] – Re^1- + alipi.

realipire
REALIPÍRE, realipiri, s.f. Acțiunea de a realipi și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. realipi.

realism
REALÍSM s.n. Mișcare, curent, atitudine în creația sau teoria literară și artistică având ca principiu de bază reflectarea realității în datele ei esențiale, obiective, caracteristice. ♦ Nume generic pentru concepțiile filozofice care recunosc existența independentă a obiectului de subiect, precum și posibilitatea de a cunoaște obiectul. ♢ Realism critic = curent în filozofia contemporană, care recunoaște realitatea lumii materiale, dar interpune între subiect și obiect un al treilea element, de natură spirituală, denumit „dat” sau „esență”. Realism socialist = teorie estetică (opusă teoriilor artă pentru artă, formalismului, artei abstracte și nonfigurative etc.) potrivit căreia arta este o „formă a conștiinței sociale”. Realism naiv = termen prin care este desemnat, uneori, materialismul spontan al vieții cotidiene, convingerea proprie oricărui om, izvorâtă din practica vieții de toate zilele, potrivit căreia lucrurile există independent de conștiința omenească și se reflectă în aceasta. ♦ Curent în filozofia scolastică medievală care considera că noțiunile generale constituie realități de sine stătătoare și anterioare lucrurilor individuale. ♦ Atitudine a omului care are simțul realității; spirit practic. [Pr.: re-a-] – Din fr. réalisme.

realist
REALÍST, -Ă, realiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care este bazat pe principiile realismului; specific realismului. ♦ Spec. (Despre scriitori, artiști etc.) Care aderă la realism, care reprezintă realismul în artă, în literatură. ♦ Care imită sau reproduce fidel realitatea. ♦ (Despre oameni; adesea substantivat) Cu spirit practic, cu simțul realității. 2. S.m. și f. Adept al realismului. [Pr.: re-a-] – Din fr. réaliste.

realitate
REALITÁTE, realități, s.f. Existență efectivă, obiectivă; fapt concret, lucru real, stare de fapt; p. ext. adevăr. ♢ Loc adv. În realitate = de fapt, efectiv, în adevăr. ♦ (Fil.; la sg.) Materia care există în afara conștiinței omenești și independent de ea. [Pr.: re-a-] – Din fr. réalité, lat. realitas, -atis, germ. Realität.

realiza
REALIZÁ, realizez, vb. I. Tranz. 1. A aduce (ceva) la îndeplinire, a face să devină real; a atinge (un scop), a înfăptui. 2. Spec. A crea, a plăsmui o operă de artă. ♦ Refl. (Despre o persoană, mai ales despre un artist) A se dezvolta pe deplin, a se desăvârși, a-și pune în valoare capacitatea de creație. 3. A obține, a dobândi, a câștiga (ceva); a încasa prețurile (la mărfurile vândute). 4. A-și face o idee precisă despre..., a reuși să înțeleagă, să pătrundă înțelesul unui lucru. [Pr.: re-a-] – Din fr. réaliser.

realizabil
REALIZÁBIL, -Ă, realizabili, -e, adj. Care poate fi realizat, înfăptuit, pus în practică. [Pr.: re-a-] – Din fr. réalisable.

realizant
REALIZÁNT, realizanți, s.m. (Mat.) Discriminant (2). [Pr.: re-a-] – Din fr. réalisant.

realizare
REALIZÁRE, realizări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) realiza și rezultatul ei; îndeplinire, înfăptuire. 2. Lucru realizat. ♦ Creație. [Pr.: re-a-] – V. realiza.

realizat
REALIZÁT, -Ă, realizați, -te, adj. Înfăptuit, împlinit. ♦ (Despre o operă de artă) Reușit, valoros (din punct de vedere artistic). [Pr.: re-a-] – V. realiza.

realizator
REALIZATÓR, -OÁRE, realizatori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care realizează, care înfăptuiește ceva; înfăptuitor. [Pr.: re-a-] – Din fr. réalisateur.

realmente
REALMÉNTE adv. În mod real, în adevăr; de fapt. [Pr.: re-al-] – Din it. realmente. Cf. fr. r é e l l e m e n t.

realtoi
REALTOÍ, realtoiesc, vb. IV. Tranz. A altoi^2 încă o dată o plantă la care primul altoi nu s-a prins. [Pr.: re-al-] – Re^1- + altoi^2.

realtoire
REALTOÍRE, realtoiri, s.f. (Acțiunea) de a realtoi și rezultatul ei. [Pr.: re-al-] – V. realtoi.

realtoit
REALTOÍT, -Ă, realtoiți, -te, adj. Care a fost altoit încă o dată. [Pr.: re-al-] – V. realtoi.

reambala
REAMBALÁ, reambalez, vb. I. Tranz. A ambala din nou. [Pr.: re-am- ] – Re^1- + ambala.

reambalare
REAMBALÁRE, reambalări, s.f. Acțiunea de a reambala și rezultatul ei. [Pr.: re-am-] – V. reambala.

reambulare
REAMBULÁRE, reambulări, s.f. Operație de actualizare a planurilor topografice, prin punerea de acord între teren și plan, cu toate modificările care au intervenit față de întocmirea inițială a planului. [Pr.: re-am-] – Et. nec.

reamenaja
REAMENAJÁ, reamenajez, vb. I. Tranz. A amenaja într-o formă nouă, îmbunătățită. [Pr.: re-a-] – Re^1- + amenaja (după fr. réaménager).

reamenajare
REAMENAJÁRE, reamenajări, s.f. Acțiunea de a reamenaja și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. reamenaja.

reamenajat
REAMENAJÁT, -Ă, reamenajați, -te, adj. Care a fost amenajat într-o formă nouă. [Pr.: re-a-] – V. reamenaja.

reaminti
REAMINTÍ, reamintesc, vb. IV. Tranz. și refl. A(-și) aminti din nou, a rechema în minte. [Pr.: re-a-] – Re^1- + aminti.

reamintire
REAMINTÍRE, reamintiri, s.f. Acțiunea de a(-și) reaminti și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. reaminti.

reamplasa
REAMPLASÁ, reamplasez, vb. I. Tranz. A amplasa din nou în condiții modificate. [Pr.: re-am-] – Re^1- + amplasa.

reamplasare
REAMPLASÁRE, reamplasări, s.f. (Acțiunea) de a reamplasa și rezultatul ei. [Pr.: re-am-] – V. reamplasa.

reamplasat
REAMPLASÁT, -Ă, reamplasați, -te, adj. Care a fost amplasat din nou în condiții modificate. [Pr.: re-am-] – V. reamplasa.

reamputa
REAMPUTÁ, reamputez, vb. I. Tranz. A amputa din nou un segment al aceluiași organ. [Pr.: re-am-] – Re^1- + amputa.

reamputare
REAMPUTÁRE, reamputări, s.f. Acțiunea de a reamputa și rezultatul ei. [Pr.: re-am-] – V. reamputa.

reamputat
REAMPUTÁT, -Ă, reamputați, -te, adj. Care a fost amputat din nou. [Pr.: re-am-] – V. reamputa.

reanaliza
REANALIZÁ, reanalizez, vb. I. Tranz. A analiza din nou pentru a aprofunda o înțelegere sau pentru a corecta o eroare. [Pr.: -re-a-] – Re^1- + analiza.

reanalizare
REANALIZÁRE, reanalizări, s.f. Acțiunea de a reanaliza și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. reanaliza.

reanalizat
REANALIZÁT, -Ă, reanalizați, -te, adj. Care a fost analizat din nou pentru a aprofunda o înțelegere sau pentru a corecta o eroare. [Pr.: re-a-] – V. reanaliza.

reanclansa
REANCLANȘÁ, reanclanșez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A realiza o reanclanșare automată rapidă. [Pr.: re-an-] – Din fr. réenclencher.

reanclansare
REANCLANȘÁRE, reanclanșări, s.f. (În sintagma) Reanclanșare automată rapidă = restabilirea automată a alimentării unui circuit întrerupt automat în urma unui scurtcircuit. [Pr.: re-an-] – După fr. réenclenchement.

reanclansat
REANCLANȘÁT, -Ă, reanclanșați, -te, adj. (Tehn.) Care a suferit o reanclanșare automată rapidă. [Pr.: re-an-] – V. reanclanșa.

reangaja
REANGAJÁ, reangajez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) angaja din nou. ♦ Refl. Spec. A se angaja în cadrele active ale armatei (după îndeplinirea stagiului militar obligatoriu). [Pr.: re-an-] – Din fr. réengager.

reangajare
REANGAJÁRE, reangajări, s.f. Acțiunea de a (se) reangaja și rezultatul ei. [Pr.: re-an-] – V. reangaja.

reangajat
REANGAJÁT, -Ă, reangajați, -te, adj. Angajat din nou. ♦ (Substantivat, m.; în vechea organizare a armatei) Subofițer. [Pr.: re-an-] – V. reangaja.

reanima
REANIMÁ, reaním, vb. I. Tranz. (Adesea fig.) A readuce la viață, a restabili (prin diverse mijloace terapeutice) funcțiile vitale ale organismului; a reînsufleți, a da vigoare. [Pr.: re-a-] – Re^1- + anima (după fr. réanimer).

reanimare
REANIMÁRE, reanimări, s.f. Acțiunea de a reanima și rezultatul ei. ♦ Procedeu terapeutic folosit în vederea

reanimator
REANIMATÓR, -OÁRE, reanimatori, -oare, s.m. și f. Medic specialist în reanimare. [Pr.: re-a-] – Din fr. réanimateur.

reaparitie
REAPARÍȚIE, reapariții, s.f. Faptul de a reapărea. [Pr.: re-a-] – Din fr. réapparition.

reaparea
REAPĂREÁ, reapár, vb. II. Intranz. A apărea din nou. [Pr.: re-a-] – Re^1- + apărea. Cf. fr. r é a p p a r a î t r e.

reaprinde
REAPRÍNDE, reaprínd, vb. III. Tranz. A aprinde din nou. [Pr.: re-a-] – Re^1- + aprinde.

reaprindere
REAPRÍNDERE, reaprinderi, s.f. Acțiunea de a reaprinde și rezultatul ei; fig. reluare, reîncepere. [Pr.: re-a-] – V. reaprinde.

reaproviziona
REAPROVIZIONÁ, reaprovizionez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) aproviziona din nou. [Pr.: re-a-pro-vi-zi-o-] – Re^1- + aproviziona.

reaprovizionare
REAPROVIZIONÁRE, reaprovizionări, s.f. Acțiunea de a (se) reaproviziona și rezultatul ei. [Pr.: re-a-pro-vi-zi-o-] – V. reaproviziona.

rearanja
REARANJÁ, rearanjez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) aranja din nou după alte criterii, în altă ordine, cu altă formă. [Pr.: re-a-] – Re^1- + aranja.

rearanjare
REARANJÁRE, rearanjări, s.f. (Acțiunea) de a (se) rearanja și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. rearanja.

rearanjat
REARANJÁT, -Ă, rearanjați, -te, adj. Care este aranjat din nou, după alte criterii, în altă ordine, cu altă formă. [Pr.: re-a-] – V. rearanja.

rearbitra
REARBITRÁ, rearbitrez, vb. I. Tranz. (Jur.) A soluționa din nou un litigiu arbitral după desființarea de către organul de control competent, ca netemeinică sau nelegală, a primei hotărâri pronunțate. [Pr.: re-ar-] – Re^1- + arbitra.

rearbitrare
REARBITRÁRE, rearbitrări, s.f. Acțiunea de a rearbitra. [Pr.: re-ar-] – V. rearbitra.

rearginta
REARGINTÁ, reargintez, vb. I., Tranz. A arginta un obiect metalic de pe care s-a curățat stratul anterior de argint. [Pr.: re-ar-] – Re^1- + arginta (după fr. réargenter).

reargintare
REARGINTÁRE, reargintări, s.f. Acțiunea de a rearginta și rezultatul ei. [Pr.: re-ar-] – V. rearginta.

reargintat
REARGINTÁT, -Ă, reargintați, -te, adj. Care a fost acoperit cu un strat de argint după ce stratul anterior s-a curățat. [Pr.: re-ar-] – V. rearginta.

reasigura
REASIGURÁ, reasígur, vb. I. Tranz. și refl. A (se) asigura din nou, a reînnoi o asigurare. [Pr.: re-a-] – Re^1- + asigura (după fr. réassurer).

reasigurare
REASIGURÁRE, reasigurări, s.f. Acțiunea de a (se) reasigura și rezultatul ei. ♦ Operație prin care o societate de asigurări se asigură ea însăși la o altă societate de asigurări (pentru a obține acoperire la o parte din riscuri). [Pr.: re-a-] – V. reasigura.

reasocia
REASOCIÁ, reasociez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) asocia cu aceiași parteneri la o acțiune nouă sau repetată. [Pr.: re-a-] – Re^1- + asocia.

reasociat
REASOCIÁT, -Ă, reasociați, -te, adj. Care este asociat cu aceiași parteneri la o acțiune nouă sau repetată. [Pr.: re-a-] – V. reasocia.

reasociere
REASOCIÉRE, reasocieri, s.f. Acțiunea de a (se) reasocia și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. reasocia.

reaseza
REAȘEZÁ, reașéz, vb. I. Refl. și tranz. A (se) așeza din nou. ♦ Tranz. A stabili pe baze noi. [Pr.: re-a-] – Re^1- + așeza.

reasezare
REAȘEZÁRE, reașezări, s.f. Acțiunea de a (se) reașeza și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. reașeza.

reasezat
REAȘEZÁT, -Ă, reașezați, -te, adj. Care este așezat într-o nouă poziție. ♦ Care este stabilit pe baze noi. [Pr.: re-a-] – V. reașeza.

reatribui
REATRIBUÍ, reatríbui, vb. IV. Tranz. A atribui din nou sau a atribui altcuiva decât înainte. [Pr.: re-a-] – Re^1- + atribui.

reatribuire
REATRIBUÍRE, reatribuiri, s.f. Acțiunea de a reatribui și rezultatul ei. [Pr.: re-a-] – V. reatribui.

reaudia
REAUDIÁ, reaudiez, vb. I. Tranz. (Jur.) A audia din nou, a supune unui nou interogatoriu. [Pr.: re-a-u-di-a] – Re^1- + audia.

reaudiere
REAUDIÉRE, reaudieri, s.f. (Jur.) Faptul de a reaudia. [Pr.: re-a-u-di-e-] – V. reaudia.

reavan
REÁVĂN, -Ă, reveni, -e, adj. (Despre soluri) Care are suficientă umiditate pentru ca lucrările de cultură să se poată executa în condiții optime; p. ext. umed, jilav. ♦ Răcoros, proaspăt. – Cf. sl. r a v ĩ n ŭ „șes”.

reazam
REÁZĂM s.n. v. reazem.

reazem
REÁZEM, reazeme, s.n. 1. Dispozitiv care asigură sprijinirea unui corp de un alt corp; obiect de care cineva sau ceva se poate sprijini; rezemătoare. ♢ (Mec.) Punct de reazem = punct fix în jurul căruia forța și rezistența tind să ajungă în echilibru. ♦ Parte a unui sistem tehnic prin care se face legătura între două corpuri și care impune anumite restricții deplasării relative a acestora. ♦ (Rar) Balustradă. 2. Fig. Sprijin, ajutor, ocrotire. 3. Fig. Cauza, motivarea unei acțiuni; motiv, temei. [Var.: rázăm, reázăm, réazim s.n.] – Din rezema (derivat regresiv).

reazim
REÁZIM s.n. v. reazem.

rebab
REBÁB, rebaburi, s.n. Instrument muzical cu două coarde, asemănător viorii, folosit de algerieni, tunisieni și marocani. – Din fr. rébab.

rebandaja
REBANDAJÁ, rebandajez, vb. I. Tranz. A înlocui bandajele roților unui vehicul feroviar. – Re^1- + bandaja.

rebandajare
REBANDAJÁRE, rebandajări, s.f. Acțiunea de a rebandaja și rezultatul ei. – V. rebandaja.

rebarbativ
REBARBATÍV, -Ă, rebarbativi, -e, adj. Cu aspect respingător, aspru, urât. ♦ Cuvânt rebarbativ = cuvânt neintegrabil într-o limbă. ♦ Care se împotrivește la ceva; refractar. – Din fr. rébarbatif.

rebate
REBÁTE, rebát, vb. III. Tranz. și refl. A bate din nou la mașină un text corectat, amplificat etc. – Re^1- + bate.

rebatere
REBÁTERE, rebateri, s.f. Acțiunea de a rebate. – V. rebate.

rebatut
REBĂTÚT, -Ă, rebătuți, -te, adj. (Despre texte) Care a fost bătut la mașină din nou (pentru corecturi, adăugiri etc.). – V. rebate.

rebec
REBÉC, rebecuri, s.n. Vechi instrument muzical în formă de lăută cu trei coarde, folosit de menestrelii medievali și introdus în Europa de arabi. – Din fr. rebec.

rebegeala
REBEGEÁLĂ s.f. Faptul de a (se) rebegi; starea celui rebegit. – Rebegi + suf. -eală.

rebegi
REBEGÍ, rebegesc, vb. IV. Intranz. A amorți, a îngheța de frig; a se zgribuli de frig. ♦ Refl. A slăbi, a arăta rău. – Din magh. rebegni „a tremura”.

rebegit
REBEGÍT, -Ă, rebegiți, -te, adj. 1. Pătruns de frig, înghețat. 2. Stors de puteri, istovit, vlăguit. [Var.: (reg.) răbegít, -ă adj.] – V. rebegi.

rebel
REBÉL, -Ă, rebeli, -e, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Care ia parte activă la o rebeliune, care îndeamnă la rebeliune; răzvrătit. ♦ Nesupus, recalcitrant. ♦ Care arată nesupunere, care exprimă revoltă. ♦ Fig. (Despre păr) Care nu se așază, nu stă pieptănat. ♦ Fig. (Despre boli) Care are aspect acut, care cedează greu la tratamentul medical, care se vindecă greu. – Din fr. rebelle, lat. rebellis, germ. Rebelle.

rebeliune
REBELIÚNE, rebeliuni, s.f. Act de violență sau de amenințare gravă săvârșit față de un organ de stat sau de un reprezentant al lui, în scopul de a împiedica îndeplinirea atribuțiilor sale; p. ext. răzvrătire, revoltă. [Pr.: -li-u-] – Din fr. rébellion, germ. Rebellion.

rebo
REBÓ, rebouri, s.n. Joc asemănător monoverbelor ilustrate, dar în care se folosesc numai desene. [Acc. și: rébo] – Din fr. rebot.

rebobina
REBOBINÁ, rebobinez, vb. I. Tranz. A bobina din nou, a reface bobinajul unei mașini electrice. – Din fr. rebobiner.

rebobinare
REBOBINÁRE, rebobinări, s.f. Acțiunea de a rebobina și rezultatul ei. – V. rebobina.

rebord
REBÓRD, reborduri, s.n. (Tehn.) Margine proeminentă, ieșită în afară. – Din fr. rebord.

reboteza
REBOTEZÁ, rebotéz, vb. I. Tranz. și refl. A (se) boteza încă o dată (într-o altă religie sau cu alt nume). – Re^1- + boteza (după fr. rebaptiser).

rebotezare
REBOTEZÁRE, rebotezări, s.f. Acțiunea de a (se) reboteza. – V. reboteza.

rebotezat
REBOTEZÁT, -Ă, rebotezați, -te, adj. Care a fost botezat încă o dată (într-o altă religie sau cu alt nume). – V. reboteza.

rebrusment
REBRUSMÉNT, rebrusmente, s.n. Schimbare a direcției și a sensului de mișcare a unui tren prin întoarcerea locomotivei și legarea ei la capătul opus al șirului de vagoane. – Din fr. rebroussement.

rebus
RÉBUS, rebusuri, s.n. Joc în care un cuvânt sau o frază sunt reprezentate printr-o combinație de figuri, litere sau semne pe baza cărora urmează să găsești cuvântul sau fraza dată. ♦ Fig. Enigmă, șaradă. – Din fr. rébus, germ. Rebus.

rebusist
REBUSÍST, -Ă, rebusiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care creează sau rezolvă probleme de rebus. 2. Adj. (Rar) Rebusistic. – Rebus + suf. -ist.

rebusistic
REBUSÍSTIC, -Ă, rebusistici, -ce, adj. De rebus; (rar) rebusist (2). – Rebusist + suf. -ic.

rebut
REBÚT, rebuturi, s.n. Produs care nu corespunde condițiilor calitative stabilite prin standarde, norme interne, contracte etc. și care nu poate fi utilizat direct în scopul pentru care a fost realizat, reprezentând o pierdere economică. ♢ Rebut recuperabil = rebut care, printr-o remaniere, poate fi adus la calitatea stabilită. – Din fr. rebut.

rebuta
REBUTÁ, rebutez, vb. I. Tranz. A da, a trece (ceva) la rebut; a respinge un produs ca necorespunzător. – Din fr. rebuter.

rebutare
REBUTÁRE, rebutări, s.f. Acțiunea de a rebuta și rezultatul ei; operație de stabilire a rebuturilor. – V. rebuta.

rebutat
REBUTÁT, -Ă, rebutați, -te, adj. Care este dat la rebut. – V. rebuta.

rec
REC, recuri, s.n. Drug, bară fixă (pe care se fac exerciții de gimnastică). – Din germ. Reck.

recalcitrant
RECALCITRÁNT, -Ă, recalcitranți, -te, adj. Care se opune, care nu se lasă convins; încăpățânat, îndărătnic, nesupus. – Din fr. récalcitrant.

recalcitranta
RECALCITRÁNȚĂ, recalcitranțe, s.f. Faptul de a fi recalcitrant; încăpățânare, nesupunere. – Din fr. récalcitrance.

recalcula
RECALCULÁ, recalculez, vb. I. Tranz. A calcula din nou, a stabili ceva pe baza unor noi calcule (adesea pornind de la alte date). – Din fr. récalculer.

recalculare
RECALCULÁRE, recalculări, s.f. Acțiunea de a recalcula și rezultatul ei. – V. recalcula.

recalescenta
RECALESCÉNȚĂ s.f. Creștere spontană a temperaturii unui metal în curs de răcire, care se manifestă vizibil printr-o licărire a metalului. – Din fr. recalescence.

recalibra
RECALIBRÁ, recalibrez, vb. I. Tranz. A calibra din nou (o piesă, o armă, o țeavă etc.) – Re^1- + calibra. Cf. fr. r e c a l i b r a g e.

recalibrare
RECALIBRÁRE, recalibrări, s.f. Acțiunea de a recalibra și rezultatul ei; operație prin care se realizează cu precizie piese identice și care se pot schimba între ele, dar cu dimensiuni diferite de cele obținute la calibrarea inițială. – V. recalibra.

recalifica
RECALIFICÁ, recalífic, vb. I. Tranz. și refl. A (se) pregăti, a (se) instrui în vederea unei noi calificări profesionale; a da sau a obține o nouă calificare. – Re^1- + califica.

recalificare
RECALIFICÁRE, recalificări, s.f. 1. Pregătire, instruire în vederea obținerii unei noi calificări profesionale, a unei noi meserii; calificare nou dobândită. 2. Probă suplimentară pe care o susține o persoană sau o echipă (care a ratat calificarea în prima tentativă făcută) pentru a se putea califica mai departe într-o competiție sportivă. – V. recalifica.

recapitula
RECAPITULÁ, recapitulez, vb. I. Tranz. A parcurge din nou o lucrare, o expunere etc., insistând asupra punctelor esențiale; a relua o expunere, o lucrare; p. ext. a sintetiza, a rezuma. ♦ A revedea, a trece în revistă, a readuce în memorie, a repeta (o lecție, o materie de învățat etc.). – Din fr. récapituler.

recapitulare
RECAPITULÁRE, recapitulări, s.f. Acțiunea de a recapitula și rezultatul ei. ♦ Operație de revedere sistematică a materiei parcurse într-o anumită perioadă de învățământ. – V. recapitula.

recapitulativ
RECAPITULATÍV, -Ă, recapitulativi, -e, adj. Care recapitulează, care are rolul de a recapitula; p. ext. rezumativ. – Din fr. récapitulatif.

recarbura
RECARBURÁ, recarburez, vb. I. Tranz. A mări procentul în carbon al unui oțel care în timpul elaborării a pierdut carbon sub limita prescrisă. – Din fr. recarburer.

recarburare
RECARBURÁRE, recarburări, s.f. Acțiunea de a recarbura și rezultatul ei. – V. recarbura.

recadea
RECĂDEÁ, recád, vb. II. Intranz. 1. A cădea, a se prăbuși din nou. 2. A se lăsa din nou în jos, a reveni la nivelul sau la starea normală; a cădea la loc. – Re^1- + cădea.

recadere
RECĂDÉRE, recăderi, s.f. Acțiunea de a recădea și rezultatul ei. ♦ (Med.; înv.) Recidivă. – V. recădea.

recapata
RECĂPĂTÁ, recápăt, vb. I. Tranz. A căpăta din nou; a redobândi, a recâștiga. – Re^1- + căpăta.

recapatare
RECĂPĂTÁRE, recăpătări, s.f. Acțiunea de a recăpăta și rezultatul ei. – V. recăpăta.

recasatori
RECĂSĂTORÍ, recăsătoresc, vb. IV. Refl. A se căsători din nou. – Re^1- + căsători.

recasatorire
RECĂSĂTORÍRE, recasătoriri, s.f. Faptul de a se recăsători. – V. recăsători

recasatorit
RECĂSĂTORÍT, -Ă, recăsătoriți, -te, adj. Căsătorit din nou. – V. recăsători.

recantari
RECÂNTĂRÍ, recântăresc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) cântări din nou. – Re + cântări.

recantarire
RECÂNTĂRÍRE, recântăriri, s.f. Acțiunea de a (se) recântări și rezultatul ei. – V. recântări.

recastiga
RECÂȘTIGÁ, recâștíg, vb. I. Tranz. A câștiga (ceva) din nou; a redobândi, a recăpăta. – Re^1 + câștiga.

recastigare
RECÂȘTIGÁRE, recâștigări, s.f. Acțiunea de a recâștiga și rezultatul ei; redobândire. – V. recâștiga.

rece
RÉCE, reci, adj. 1. Care are o temperatură (mai) scăzută față de o limită dată, față de un mediu oarecare sau față de căldura corpului omenesc; lipsit de căldură; care dă senzația de frig, care aduce frig. ♢ Climă rece = climă polară; p. ext. clima regiunilor situate în apropierea cercului polar, unde temperatura nu depășește, de obicei, 10°C. Abces rece = abces fără caracter inflamator. ♦ (Substantivat, n. sg.) Temperatură scăzută, răceală, frig. ♢ Loc. adv. La rece = a) la o temperatură scăzută, în jurul lui 0°C; b) la temperatura normală, fără a încălzi; c) fig. neinfluențat de sentimente, nepărtinitor, obiectiv. ♦ Fig. Care înfioară, care înfrigurează. ♢ Expr. (Substantivat) A-i trece (cuiva) rece prin inimă (sau prin spate) = a se înfiora. ♦ (Despre hrană) Care și-a pierdut căldura; răcit; care se compune din alimente neîncălzite; care se consumă fără a fi în prealabil încălzit. ♦ (Despre produse de panificație, în special despre pâine) Care nu e proaspăt; vechi, uscat. ♦ (Despre îmbrăcăminte) Care nu ține cald. ♦ (Despre oameni, p. ext. despre organele sau membrele lor) Cu temperatura scăzută sub nivelul normal; p. ext. înțepenit (de frig, de emoție). ♢ Expr. A(-i) fi (cuiva) inima rece = a-i fi mereu teamă. (Cu) sânge rece = (cu) calm, (cu) prezență de spirit. ♦ Care și-a pierdut sau e lipsit de căldura animală; inert, neînsuflețit, țeapăn. 2. Fig. (Despre oameni) Lipsit de căldură sufletească; insensibil, indiferent; neprietenos, distant. ♦ (Despre manifestări ale oamenilor) Care exprimă ostilitate, indiferență, lipsă de sensibilitate. ♦ Nepăsător, impasibil, imperturbabil. ♦ (Despre gândire, idei, noțiuni etc.; adesea peior.) Cu caracter obiectiv, bazat numai pe elemente logice. ♦ (Despre o încăpere) Neprietenos, neospitalier, străin. – Lat. recens „proaspăt, recent”.

recela
RECELÁ, recelez, vb. I. Tranz. (Franțuzism) A păstra și a ascunde un obiect furat de altul. ♦ A sustrage de la cercetările justiției pe cineva. ♦ Refl. A se ascunde, a se refugia. – Din fr. receler.

recelare
RECELÁRE, recelări, s.f. (Franțuzism) Acțiunea de a recela și rezultatul ei. – V. recela.

recensamant
RECENSĂMẤNT, recensământuri, s.n. Operație administrativă care constă în înregistrarea statistică a populației, a animalelor, a vehiculelor etc. dintr-o țară sau dintr-o regiune dată; catagrafie. [Pl. și: recensăminte] – Din fr. recensement.

recent
RECÉNT, -Ă, recenți, -te, adj. Care s-a petrecut, s-a întâmplat, a apărut de curând; care datează de puțină vreme; nou, proaspăt. – Din fr. récent, lat. recens, -ntis.

recenza
RECENZÁ^1, recenzez, vb. I. Tranz. A face o scurtă dare de seamă, a analiza sau a prezenta critic o lucrare literară, științifică, un spectacol etc. – Din recenzie (derivat regresiv). Cf. germ. r e z e n s i e r e n.

RECENZÁ^2, recenzez, vb. I. Tranz. A întocmi tabele cu datele necesare recensământului; a face un recensământ. – Din fr. recenser.

recenzare
RECENZÁRE^1, recenzări, s.f. Acțiunea de a recenza^1 și rezultatul ei. – V. recenza^1.

RECENZÁRE^2, recenzări, s.f. Acțiunea de a recenza^2 și rezultatul ei. – V. recenza^2.

recenzat
RECENZÁT^2, -Ă, recenzați, -te, adj. Care este cuprins într-un recensământ. – V. recenza^2.

RECENZÁT^1, -Ă, recenzați, -te, adj. (Despre lucrări literare, științifice etc.) Care a fost prezentat într-o recenzie. – V recenza^1.

recenzent
RECENZÉNT, -Ă, recenzenți, -te, s.m. și f. Autor al unei recenzii. – Din germ. Rezensent.

recenzie
RECÉNZIE, recenzii, s.f. Prezentare succintă (la apariție) a unei opere literare sau științifice, cu comentarii și aprecieri critice. – Din germ. Rezension, it. recensione.

recenzor
RECENZÓR, -OÁRE, recenzori, -oare, s.m. și f. Persoană care participă la lucrările unui recensământ. – Din fr. recenseur.

recepaj
RECEPÁJ, recepaje, s.n. Recepare. – Din fr. recepage.

recepare
RECEPÁRE, recepări, s.f. (Silv.) Tăiere de jos a puieților de arbori, pentru a provoca formarea unor noi tulpini prin lăstărire; recepaj. – Cf. fr. r e c e p a g e.

recepta
RECEPTÁ, receptez, vb. I. Tranz. A prinde, a înregistra, a capta unde sonore, luminoase etc. – Cf. r e c e p t o r, r e c e p t i v, r e c e p ț i e.

receptacol
RECEPTÁCOL s.n. v. receptacul.

receptacul
RECEPTÁCUL, receptacule, s.n. Porțiune terminală a axului floral, care, de obicei, este mai îngroșată, formând partea susținătoare a florii, și care adesea se prelungește, alcătuind pedunculul floral. [Var.: receptácol s.n.] – Din fr. réceptacle, lat.receptaculum.

receptare
RECEPTÁRE, receptări, s.f. Acțiunea de a recepta și rezultatul ei; înregistrare, captare, recepționare. – V. recepta.

receptiv
RECEPTÍV, -Ă, receptivi, -e, adj. Susceptibil de a recepționa, de a primi cu ușurință impresii din afară; care primește cu interes observațiile care i se fac (și ține seama de ele). ♦ Care învață, care asimilează ușor. ♦ (Med.) Predispus de a contracta cu ușurință o boală (infecțioasă). – Din fr. réceptif.

receptivitate
RECEPTIVITÁTE, s.f. Însușirea de a fi receptiv; predispoziție de a primi cu ușurință impresii sau influențe din afară. ♦ Capacitatea unui substrat biologic de a suferi influența unui agent exterior. ♦ (Med.) Predispoziție a organismului de a contracta cu ușurință o boală (infecțioasă), ca urmare a scăderii mijloacelor sale de apărare. – Din fr. réceptivité.

receptor
RECEPTÓR, -OÁRE, receptori, -oare, subst., adj. 1. S.n. Sistem tehnic destinat să primească (și să dirijeze) un anumit material. 2. S.n. Aparat, instalație, mașină, dispozitiv destinate să primească energie de o anumită formă și să o transforme în energie utilă. Receptor telefonic = aparat care transformă oscilațiile curentului electric produs de un microfon telefonic în vibrații sonore similare mesajului transmis. Receptor radio = radioreceptor. 3. S.m. (Fiziol.) Organ care înregistrează anumite modificări ale mediului extern sau intern și transmite excitațiile la centrii nervoși. 4. Adj. (Tehn.) Care receptează, care primește (o acțiune mecanică, un curent, un semnal etc.) – Din fr. recepteur.

receptura
RECEPTÚRĂ, recepturi, s.f. 1. Preparare a unui medicament după o rețetă; 2. Loc, secție într-o farmacie unde se prepară medicamentele prescrise într-o rețetă. – Din germ. Rezeptur.

receptie
RECÉPȚIE, recepții, s.f. 1. Operație de luare în primire a unui material sau a unei lucrări, pe baza verificării lor cantitative și calitative. ♦ Serviciu într-o întreprindere hotelieră care are evidența persoanelor aflate în hotel, face repartizarea în camere a solicitatorilor etc. 2. (Tehn.) Primire a unei anumite forme de energie pentru a o transforma în altă formă de energie. 3. Reuniune, banchet cu caracter, festiv (În cercurile oficiale). 4. (înv.) Primire, întâmpinare (cu caracter ceremonios) a unui oaspete. ♢ Discurs de recepție = discurs rostit într-o ședință solemnă de către un membru nou ales al unei academii. – Din fr. reception, lat. receptio.

receptiona
RECEPȚIONÁ, recepționez, vb. I. Tranz. 1. A lua în primire o lucrare tehnică, un material etc., verificându-le calitatea. 2. (În radiodifuziune) A recepta. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. réceptionner.

receptionare
RECEPȚIONÁRE, recepționări, s.f. Acțiunea de a recepționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. recepționa.

receptioner
RECEPȚIONÉR, -Ă, recepționeri, -e, s.m. și f. Persoană care are însărcinarea de a recepționa o lucrare, un material etc.. ♦ Persoană care are misiunea de a primi obiectele expediate (prin poștă). [Pr.: -ți-o-] – Din fr. réceptionnaire.

recerceta
RECERCETÁ, recercetez, vb. I. Tranz. A cerceta din nou (pentru a aprofunda cunoașterea sau pentru a corecta o eroare). – Re^1 + cerceta.

recercetare
RECERCETÁRE, recercetări, s.f. Acțiunea de a recerceta. – V. recerceta.

recercetat
RECERCETÁT, -Ă, recerectați, -te, adj. Care a fost cercetat din nou (pentru a corecta o eroare, pentru a descoperi noi date etc.). – V. recerceta.

recesie
RECÉSIE s.f. v. recesiune.

recesionist
RECESIONÍST, -Ă, recesioniști, -ste, adj. Cu caracter de recesiune, de recesiune. [Pr.: -si-o-] – De la recesiune.

recesiune
RECESIÚNE, recesiuni, s.f. (Rar) Retragere. (Astron.; în forma recesie) Îndepărtare a obiectelor extragalactice de sistemul solar. ♦ Scădere a producției, reducere a investițiilor etc. în perioada apariției fenomenelor negative asemănătoare crizelor economice; stagnare temporară a afacerilor; p. ext. criză. [Pr.: -si-u- – Var.: recésie s.f.] – Din fr. récession.

recesiv
RECESÍV, -Ă, recesivi, -e, adj. (Rar) Care dă îndărăt, pe cale de a dispărea; retras. – Din fr. récessif.

rechema
RECHEMÁ, rechem, vb. I. Tranz. A chema înapoi, a chema din nou. ♦ Fig. A-și reaminti, a evoca o imagine, o întâmplare trecută etc. ♦ Fig. (Rar) A trezi (la realitate); a dezmetici. – Re^1- + chema.

rechemare
RECHEMÁRE, rechemări, s.f. Acțiunea de a rechema și rezultatul ei; chemare înapoi. – V. rechema.

rechie
RÉCHIE, rechii, s.f. Plantă erbacee meliferă cu tulpina ramificată, cu frunze alterne, cu flori mici, galbene-verzui (Reseda lutea). – Et. nec.

rechin
RECHÍN, rechini, s.m. 1. (La pl.) Gen de pești marini răpitori având corpul acoperit cu solzi mărunți, aspri, cu coada formată din doi lobi inegali, care ajung uneori la 15 metri lungime, cu cinci fante branhiale pe laturile capului si cu schelet cartilaginos; (și la sg.) pește care face parte din acest gen. ♢ Rechin albastru = specie de rechin lung de 3-5 m, care trăiește în Marea Mediterană și în Oceanul Atlantic (Charcharias glaucus). 2. Fig. Om lipsit de scrupule, hărpăreț, lacom. – Din fr. requin.

rechizite
RECHIZÍTE s.f. pl. Totalitatea obiectelor de scris (cerneală, creioane, penițe, radiere etc.) necesare elevilor, funcționarilor etc.; accesorii pentru scris (în birouri). – Din germ. Requisit.

rechizitor
RECHIZITÓR s.n. v. rechizitoriu.

rechizitorial
RECHIZITORIÁL, -Ă, rechizitoriali, -e, adj. Cu caracter de rechizitoriu. [Pr.: -ri-al] – Din fr. réquisitorial.

rechizitoriu
RECHIZITÓRIU, rechizitorii, s.n. 1. Cuvântare a procurorului în care acesta expune, în fața instanțelor de judecată, punctele pe care se sprijină acuzarea. ♦ Act prin care procurorul deschide acțiunea penală împotriva infractorului și dispune trimiterea lui în judecată. 2. Fig. Acuzare gravă și violentă. [Var.: rechizitór s.n.] – Din fr. réquisitoire.

rechizitie
RECHIZÍȚIE, rechiziții, s.f. Măsură excepțională prin care un organ al administrației de stat obligă pe cetățeni la cedarea temporară a unor bunuri mobile sau imobile (contra plată) pentru nevoile armatei sau ale statului. – Din fr. réquisition, germ. Requisition.

rechizitiona
RECHIZIȚIONÁ, rechiziționez, vb. I. Tranz. A face rechiziție, a lua prin rechiziție, a supune rechiziției. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. réquisitionner.

rechizitionare
RECHIZIȚIONÁRE, rechiziționări, s.f. Acțiunea de a rechiziționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. rechiziționa.

recicla
RECICLÁ, reciclez, vb. I. Tranz. A prelucra anumite deșeuri în vederea refolosirii lor. – Din fr.recycler.

reciclare
RECICLÁRE, reciclări, s.f. Acțiunea de a recicla. – V. recicla.

reciclat
RECICLÁT, -Ă, reciclați, -te, adj. (Despre deșeuri) Care a suferit un proces de reciclare. – V. recicla.

recidivant
RECIDIVÁNT, -Ă, recidivanți, -te, adj. (Despre boli) Care recidivează. – Din fr. récidivant.

recidivare
RECIDIVÁRE, recidivări, s.f. Acțiunea de a recidiva și rezultatul ei. – V. recidiva.

recidiva
RECIDÍVĂ, recidive, s.f. 1. Săvârșire de către aceeași persoană a unei noi infracțiuni. 2. (Med.), Reapariție, revenire a unei boli după ce aceasta s-a vindecat clinic; recădere. – Din fr. récidive.

recidivist
RECIDIVÍST, -Ă, recidiviști, -ste, adj., s.m. și f. (Persoană) care comite o recidivă; p. ext. (persoană) care repetă aceeași greșeală. – Din fr. récidiviste.

recidivitate
RECIDIVITÁTE s.f. (Rar) Tendință spre recidivă. – Din fr. récidivité.

recif
RECÍF, recife, s.n. (Geol.) Formație de stânci submarine, clădite de organisme (corali, alge etc.) care trăiesc sub formă de colonii în apele mărilor calde și care secretează carbonat de calciu. [Pl. și: recifuri] – Din fr. récif.

recipiendar
RECIPIENDÁR, -Ă, recipiendari, s.m. și f. (Înv.) Persoană care urma să fie primită (în mod solemn) într-o societate constituită: p. ext. persoană desemnată pentru un titlu, o funcție etc. [Pr.: -pi-en-] – Din fr. récipiendaire.

recipient
RECIPIÉNT, recipiente, s.n. Vas destinat pentru păstrarea și transportarea unui lichid, a unui gaz sau a unui material solid sub formă de granule sau de pulbere. [Pr.: -pi-ent] – Din fr. récipient, lat. recipiens, -ntis.

recipisa
RECIPÍSĂ, recipise, s.f. Dovadă sau adeverință oficială (detașată dintr-un carnet special) prin care se confirmă primirea unor acte, telegrame, colete, bani etc., destinate a fi expediate. – După fr. récepissé, germ. Rezepisse.

reciproc
RECIPRÓC, -Ă, reciproci, -ce, adj. (Despre acțiuni, fenomene, sentimente etc.) Care acționează unul asupra celuilalt, care se influențează unul pe altul, care vine din amândouă părțile; p. ext. care angajează în egală măsură. ♢ (Log.) Propoziții (sau judecăți) reciproce = propoziții (sau judecăți) în care subiectul uneia poate deveni predicatul alteia, și invers. (Gram.) Reflexiv reciproc = formă verbală care arată că acțiunea este făcută în același timp de două sau de mai multe subiecte, fiecare dintre ele suferind, în general, efectele acțiunii făcute de celelalte. (Mec.) Figură reciprocă = figură cu ajutorul căreia se determină forțele care acționează în barele unei grinzi cu zăbrele. (Mat.) Ecuație reciprocă = ecuație care, pe lângă orice soluție dată, admite ca soluție și valoarea inversă a acesteia. Teoremă reciprocă (și substantivat, f.) = teoremă ale cărei premise sunt concluziile altei teoreme, și invers. Numere reciproce = numere care, înmulțite unul cu celălalt, dau un produs egal cu unitatea. – Din fr. réciproque, lat. reciprocus.

reciprocitate
RECIPROCITÁTE, reciprocități, s.f. 1. Însușirea de a fi reciproc. ♦ Asigurare făcută de către un stat altui stat, cu care întreține relații diplomatice, culturale, comerciale, de a avea un tratament egal sau echivalent cu acela pe care acest din urmă stat i-l asigură la rândul său. 2. (Mat.) Relație între două numere, ecuații sau teoreme prin care una dintre ele este reciprocă celeilalte. 3. (Fiz.) Proprietate a razelor luminoase de a nu-și schimba forma și traiectoria atunci când este inversat sensul de propagare a luminii. – Din fr. réciprocité, lat. reciprocitas,-atis.

recircula
RECIRCULÁ, recírcul, vb. I. Tranz. A face să intre într-un proces de recirculare. – Re^1- + circula (după fr. récirculer).

recirculare
RECIRCULÁRE, recirculări, s.f. (Tehn.) 1. Reintroducere a unui material sau a unei substanțe în ciclul de fabricație, în scopul îmbunătățirii unor parametri ai producției. 2. Recirculație. – V. recircula.

recirculatie
RECIRCULÁȚIE, recirculații, s.f. Reintroducere parțială sau totală a agentului caloric sau frigorific într-o instalație de încălzire sau de răcire; reintroducere a unui material într-o instalație în care se produce o reacție chimică; recirculare. – Din fr. recirculation.

recisor
RECIȘÓR, -OÁRĂ, recișori, -oare, adj. (Fam.) Diminutiv al lui rece; puțin cam rece. – Rece + suf. -ișor.

recita
RECITÁ, recít, vb. I. Tranz. A spune cu voce tare, din memorie, un text (în versuri); a declama. – Din fr. réciter.

recital
RECITÁL, recitaluri, s.n. Concert al cărui program este susținut de un singur solist; p. ext. (adesea fig.) manifestare artistică susținută de un singur interpret (sau de câțiva). – Din fr. récital.

recitant
RECITÁNT, -Ă, recitanți, -te, adj., s.m. 1. Adj. (Despre voci sau instrumente) Care execută singur partea principală a unei bucăți muzicale. 2. S.m. Persoană care, într-un oratoriu sau într-o cantată, interpretează recitative. – Din fr. récitant.

recitare
RECITÁRE, recitări, s.n. Acțiunea de a recita și rezultatul ei; declamare. ♦ Poezie recitată; text de recitat. – V. recita.

recitativ
RECITATÍV, recitative, s.n. Gen de muzică vocală (executată de solist), cu sau fără acompaniament instrumental, care, prin intonații și prin ritmică asemănătoare vorbirii, se apropie de declamație și care, în operă, comentează acțiunea și face legătura între arii. – Din fr. récitatif.

recitator
RECITATÓR, -OÁRE, recitatori, -oare, s.m. și f. Persoană care recită. – Din fr. récitateur.

reciti
RECITÍ, recitesc, vb. IV. Tranz. A citi din nou același text. – Re^1- + citi (după fr. relire).

recitire
RECITÍRE, recitiri, s.f. Acțiunea de a reciti și rezultatul ei. – V. reciti.

reclama
RECLAMÁ, reclám, vb. I. Tranz. 1. A cere, a pretinde ceva (în baza unui drept); a revendica. ♦ Intranz. (Înv.) A protesta. ♦ Fig. A face necesar, a necesita, a cere, a impune. 2. A face o reclamație contra cuiva, a se plânge împotriva cuiva; a pârî. ♦ A formula pretenții în fața unui organ de jurisdicție. [Var.: (pop.) lăcrămá vb. I] – Din fr. réclamer.

reclamagiu
RECLAMAGÍU^1, reclamagii, s.m. (Fam.) Persoană care face reclamații nefondate, neserioase, care are mania de a reclama (2). – Reclama + suf. -giu.

RECLAMAGÍU^2, reclamagii, s.m. (Fam.) Persoană care își face reclamă, publicitate; lăudăros. – Reclamă + suf. -agiu.

reclamant
RECLAMÁNT, -Ă, reclamanți, -te, s.m. și f. 1. Persoană care face o reclamație. 2. Persoană care se adresează justiției pentru a i se recunoaște un drept, pentru a obține repararea unei pagube etc. – Din fr. réclamant.

reclamare
RECLAMÁRE s.f. (Înv.) Reclamație. – V. reclama.

reclamat
RECLAMÁT, -Ă, reclamați, -te, adj. 1. Cerut, pretins, revendicat. 2. (Adesea substantivat) Împotriva căruia cineva se ridică prin intermediul unui organ juridic; pârât. – V. reclama.

reclamatie
RECLAMÁȚIE, reclamații, s.f. Faptul de a reclama; (concr.) petiție, plângere, jalbă prin care se cere ceva sau se aduc anumite învinuiri cuiva. [Var.: (înv.) reclamațiúne, (pop.) lăcrămáție s.f.] – Din fr. réclamation.

reclamatiune
RECLAMAȚIÚNE s.f. v. reclamație.

reclama
RECLÁMĂ, reclame, s.f. 1. Activitate (comercială) prin care se urmărește, pe calea publicității (prin tipărituri, radio, televiziune, cinematograf etc.), suscitarea, câștigarea interesului public asupra anumitor mărfuri, a unor cărți, a unui spectacol, a folosirii unor servicii etc. ♦ Răspândire de informații elogioase (despre cineva sau ceva), cu scopul de a-i crea renume sau popularitate. 2. Articol (dintr-o publicație), afiș, placardă, panou, prospect etc. prin care se face reclamă (1). – Din fr. réclame, germ. Reklame.

reclasa
RECLASÁ, reclasez, vb. I. Tranz. 1. A clasa din nou, a face noi categorii. 2. A reeduca un delincvent în vederea reabilitării sale. – Din fr. reclasser.

reclasare
RECLASÁRE, reclasări, s.f. Acțiunea de a reclasa și rezultatul ei. – V. reclasa.

reclasifica
RECLASIFICÁ, reclasifíc, vb. I. Tranz. A reface o clasificare (după alte criterii). – Re^1- + clasifica.

reclasificare
RECLASIFICÁRE, reclasificări, s.f. Acțiunea de a reclasifica. – V. reclasifica.

reclasificat
RECLASIFICÁT, -Ă, reclasificați, -te, adj. Care a fost clasificat din nou (după alte criterii). – V. reclasifica.

recladi
RECLĂDÍ, reclădesc, vb. IV. Tranz. A clădi din nou, a reface din temelii; a reconstrui. – Re^1- + clădi.

recladire
RECLĂDÍRE, reclădiri, s.f. Acțiunea de a reclădi și rezultalul ei. – V. reclădi.

recluzionar
RECLUZIONÁR, -Ă, recluzionari, -e, adj. (Rar) De recluziune. – Din fr. réclusionnaire.

recluziune
RECLUZIÚNE, recluziuni, s.f. (Jur.; ieșit din uz) Pedeapsă privativă de libertate prevăzută pentru anumite infracțiuni calificate drept crime. ♦ (Livr.) Izolare, solitudine. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. réclusion.

recoace
RECOÁCE, recóc, vb. III. Tranz. A trata termic un material în stare solidă prin încălzirea până la o anumită termperatură, urmată de o răcire (înceată), în scopul de a-i îmbunătăți proprietățile fizico-chimice, mecanice, tehnologice etc.; a efectua operația de recoacere. – Re^1- + coace.

recoacere
RECOÁCERE, recoaceri, s.f. Acțiunea de a recoace și rezultatul ei. ♦ Tratament termic aplicat, în scopul îmbunătățirii calităților structurale și fizico-chimice, unor piese sau materiale metalice. – V. recoace.

recognitiv
RECOGNITÍV, -Ă, recognitivi, -e, adj. (Despre un act) Prin care se recunoaște o obligație. – Din fr. récognitif.

recognitiune
RECOGNIȚIÚNE, recognițiuni, s.f. (Livr.) Recunoaștere. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. récognition.

recognoscibil
RECOGNOSCÍBIL, -Ă, recognoscibili, -e, adj. (Livr.) Care poate fi recunoscut. – Re^1- + cognoscibil (după it. riconoscibile).

recolment
RECOLMÉNT, recolmente, s.n. Verificare a legalității tăierii unei păduri. – Din fr. récolement.

recoloniza
RECOLONIZÁ, recolonizez, vb. I. Tranz. A întări procesul de colonizare a unei țări, a unei regiuni, prin noi grupuri de populație. – Din engl. recolonize.

recolonizare
RECOLONIZÁRE, recolonizări, s.f. Acțiunea de a recoloniza. – V. recoloniza.

recolonizat
RECOLONIZÁT, -Ă, recolonizați, -te, adj. (Despre țări, regiuni) Care a fost colonizat din nou, cu noi grupuri de populație. – V. recoloniza.

recolora
RECOLORÁ, recolorez, vb. I. Tranz. A colora din nou un obiect pentru a spori intensitatea culorii inițiale sau pentru a o schimba. – Re^1- + colora.

recolorare
RECOLORÁRE, recolorări, s.f. Acțiunea de a recolora. – V. recolora.

recolorat
RECOLORÁT, -Ă, recolorați, -te, adj. Care a fost colorat din nou (pentru a-i întări sau schimba culoarea). – V. recolora.

recolta
RECOLTÁ, recoltez, vb. I. Tranz. 1. A strânge, a aduna, a culege recolta. ♢ Mașină de recoltat = mașină pentru recoltarea produselor agricole cultivate. ♦ Fig. A culege roadele, a se bucura de un lucru realizat. 2. (Med.) A lua sânge, spută, urină etc. de la oameni sau de la animale, pentru a le supune unor examene de laborator. – Din fr. récolter.

recoltabil
RECOLTÁBIL, -Ă, recoltabili, -e, adj. Care poate fi recoltat. – Din fr. récoltable.

recoltare
RECOLTÁRE, recoltări, s.f. Acțiunea de a recolta și rezultatul ei. – V. recolta.

recoltat
RECOLTÁT, -Ă, recoltați,-te, adj. (Despre cereale, fructe etc.) Strâns, cules, adunat. – V. recolta.

recolta
RECÓLTĂ, recolte, s.f. 1. Cantitate de cereale sau de alte roade adunate într-o anumită perioadă; rod. ♦ Fig. Rezultat al unei munci, rod (satisfăcător) al unei activități depuse. 2. Operație de strângere a roadelor produse de plantele agricole; recoltare, culegere; cules. ♦ Epoca, timpul recoltării. – Din fr. récolte.

recomanda
RECOMANDÁ, recománd, vb. I. 1.Tranz. A îndemna, a sfătui (pe cineva) să facă ceva; a prescrie, a indica, a propune. 2. Tranz. A semnala în mod special (pe cineva sau ceva) atenției cuiva; a prezenta în mod elogios, favorabil (pe cineva sau ceva). ♦ A propune pe cineva pentru un post sau pentru o sarcină. 3. Refl. A se prezenta (cuiva), a-și spune numele, a face cunoștință (cu cineva). ♦ Tranz. A face prezentările. ♦ Refl. A se da drept..., a trece drept... – Din fr. recommander.

recomandabil
RECOMANDÁBIL, -Ă, recomandabili -e, adj. Care poate fi recomandat, care merită să fie recomandat; indicat, potrivit; prescris. – Din fr.recommandable.

recomandare
RECOMANDÁRE, recomandări, s.f. Acțiunea de a (se) recomanda și rezultatul ei. – V. recomanda.

recomandat
RECOMANDÁT, -Ă, recomandați, -te, adj. 1. Indicat, precizat ca bun. ♦ (Med.) Eficace pentru..., prescris. 2. (Despre scrisori, colete etc.) Pentru care poșta percepe un tarif special, emite la preluare recipisă și garantează predarea, sub semnătură, la destinație. ♢ Recomandat-expres = (despre scrisori, colete etc.) care este recomandat și supus unui tarif de urgență, pentru a fi predat mai repede la destinație. ♦ (Substantivat, f.) Scrisoare recomandată (2). – V. recomanda. Cf. fr. r e c o m m a n d é.

recomandatie
RECOMANDÁȚIE, recomandații, s.f. Faptul de a (se) recomanda; sfat, îndemn, povață. recomandare. ♦ Prescripție medicală. – Din fr. recommandation.

recombina
RECOMBINÁ, recombin, vb. I. Tranz. A combina din nou elementele unui tot. ♦ Refl. recipr. A realiza o recombinare. – Din fr. recombiner.

recombinare
RECOMBINÁRE, recombinări, s.f. (Fiz.) Neutralizare reciprocă a purtătorilor de sarcină electrică de semn contrar, produsă fie direct, la întâlnirea acestora, fie indirect, prin mijlocirea unei particule neutre. – V. recombina.

recomenta
RECOMENTÁ, recomentez, vb. I. Tranz. A comenta încă o dată aducând argumente noi, făcând observații inedite. – Re^1- + comentá.

recomentare
RECOMENTÁRE, recomentări, s.f. Acțiunea de a recomenta. – V. recomenta.

recompartimenta
RECOMPARTIMENTÁ, recompartimentez, vb. I. Tranz. A reface o compartimentare (după alte criterii). – Re^1- + compartimenta.

recompartimentare
RECOMPARTIMENTÁRE, recompartimentări, s.f. Acțiunea de a recompartimenta. – V. recompartimenta.

recompartimentat
RECOMPARTIMENTÁT, -Ă, recompartimentați, -te, adj. A cărui compartimentare a fost refăcută după alte criterii. – V. recompartimenta.

recompensa
RECOMPENSÁ, recompensez, vb. I. Tranz. A da o recompensă; a răsplăti. – Din fr. récompenser.

recompensare
RECOMPENSÁRE, recompensări, s.f. Acțiunea de a recompensa și rezultatul ei. – V. recompensa.

recompensator
RECOMPENSATÓR, -OÁRE, recompensatori, -oare, adj. (Rar) Care recompensează. – Recompensa + suf.-tor.

recompensatie
RECOMPENSÁȚIE, recompensații, s.f. (Înv.) Recompensă. – Recompensa + suf. -ație. Cf. germ. R e k o m p e n s a t i o n.

recompensa
RECOMPÉNSĂ, recompense, s.f. 1. Răsplată; gratificație. ♦ (Rar) Compensație, despăgubire. 2. Sumă de bani ce se cuvine inventatorului sau inovatorului care cedează statului invenția sau inovația sa. – Din fr. récompense.

recompozitie
RECOMPOZÍȚIE, recompoziții, s.f. Recompunere; reconstituire a unui lucru. – Din fr. recomposition.

recomprimare
RECOMPRIMÁRE, recomprimări, s.f. Ridicare a presiunii gazelor dintr-o conductă de alimentare cu gaze, efectuată din loc în loc pe conductă, pentru a compensa pierderile de energie și a asigura curgerea gazului până la locul de folosire. – Re^1- + comprimare (după fr. recompression).

recompune
RECOMPÚNE, recompun, vb. III. Tranz. A compune din nou, a reface; a reconstitui un lucru din elementele în care a fost descompus. – Re^1- + compune (după fr. recomposer).

recompunere
RECOMPÚNERE, recompuneri, s.f. Acțiunea de a recompune și rezultatul ei. – V. recompune.

reconcilia
RECONCILIÁ, reconciliez, vb. I. Tranz. și refl. recipr. A (se) împăca, a (se) pune din nou de acord. [Pr.: -li-a] – Din fr. reconcilier.

reconciliabil
RECONCILIÁBIL, -Ă, reconciliabili, -e, adj. Care poate fi reconciliat, pus de acord, împăcat. [Pr.: -li-a-] – Din fr. réconciliable.

reconciliere
RECONCILIÉRE, reconcilieri, s.f. Acțiunea de a (se) reconcilia și rezultatul ei; punere de acord, înțelege, împăcare. [Pr.: -li-e-] – V. reconcilia.

reconditiona
RECONDIȚIONÁ, recondiționez, vb. I. Tranz. (Tehn.) A readuce în stare de funcționare (prin reparații, renovări etc.); p. ext. a reface, a repara pentru a putea fi utilizat. [Pr.: -ți-o-] – Re^1- + condiționa. Cf. fr. r e c o n d i t i o n n e r.

reconditionare
RECONDIȚIONÁRE, recondiționări, s.f. Acțiunea de a recondiționa și rezultatul ei. .[Pr.: -ți-o-] – V. recondiționa.

reconditionat
RECONDIȚIONÁT, -Ă, recondiționați, -te, adj. Care a fost readus în stare de funcționare (prin reparații, renovări etc.); reparat, refăcut. [Pr.: -ți-o-] – V. recondiționa.

reconductie
RECONDÚCȚIE, reconducții, s.f. Reînnoire a unui contract de închiriere sau de arendă. – Din fr. reconduction.

reconfigura
RECONFIGURÁ, pers. 3 reconfigurează, vb. I. Refl. (Rar) A lua o nouă formă. – Re^1- + configura.

reconfigurare
RECONFIGURÁRE, reconfigurări, s.f. Acțiunea de a reconfigura. – V. reconfigura.

reconfirma
RECONFIRMÁ, reconfirm, vb. I. Tranz. A confirma, a întări din nou. – Din fr. reconfirmer.

reconfirmare
RECONFIRMÁRE, reconfirmări, s.f. Acțiunea de a reconfirma și rezultatul ei. – V. reconfirma.

reconfort
RECONFÓRT s.n. (Rar) Reconfortare. – Din fr. réconfort.

reconforta
RECONFORTÁ, reconfortez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) reface din punct de vedere fizic; a (se) întări, a (se) fortifica, a (se) întrema. ♦ Tranz. Fig. A reda cuiva energia, încrederea, curajul. – Din fr. réconforter.

reconfortant
RECONFORTÁNT, -Ă, reconfortanți, -te, adj. Care reconfortează, care restabilește, care întărește forțele fizice sau psihice; întăritor. ♦ (Substantivat, n.) Substanță, medicament care reconfortează. – Din fr. réconfortant.

reconfortare
RECONFORTÁRE, reconfortări, s.f. Acțiunea de a reconforta și rezultatul ei. – V. reconforta.

reconfortat
RECONFORTÁT, -Ă, reconfortați, -te, adj. Care și-a recăpătat forțele, energia; fortificat, întremat. – V. reconforta.

reconsidera
RECONSIDERÁ, reconsider, vb. I. Tranz. A interpreta un eveniment, o operă literară etc. dintr-un punct de vedere nou. – Din fr. reconsidérer.

reconsiderare
RECONSIDERÁRE, reconsiderări, s.f. Acțiunea de a reconsidera și rezultatul ei. – V. reconsidera.

reconsolida
RECONSOLIDÁ, reconsolidez, vb. I. Tranz. A consolida, a întări din nou. – Din fr. reconsolider.

reconsolidare
RECONSOLIDÁRE, reconsolidări, s.f. Acțiunea de a reconsolida și rezultatul ei. – V. reconsolida.

reconstituant
RECONSTITUÁNT, -Ă, reconstituanți, -te, adj. (Rar) Tonic, întăritor. [Pr.: -tu-ant] – Din fr. reconstituant.

reconstitui
RECONSTITUÍ, reconstítui, vb. IV. Tranz. 1. A constitui din nou, a reface un lucru întreg; a recompune. ♦ Fig. A reface din memorie; a evoca, a reconstitui. ♦ (Lingv.) A reface forma aproximativă a unui cuvânt neatestat dintr-o limbă, pe baza comparației dintre formele existente în limbile înrudite; a reconstrui. 2. (Jur.) A restabili la fața locului condițiile în care s-a petrecut o infracțiune. 3. A reface fără modificări un edificiu sau o operă de artă, în desen sau în spațiu, pe bază de fragmente sau de documente. – Din fr. reconstituer.

reconstituire
RECONSTITUÍRE, reconstituiri, s.f. Acțiunea de a reconstitui și rezultatul ei. 1. Recompunere. 2. Refacere a unor acte de stare civilă pierdute, distruse sau aflate în străinătate, de unde nu pot fi obținute. 3. (Jur.) Restabilire a împrejurărilor în care s-a comis o infracțiune. 4. (Ling,) Reconstrucție. – V. reconstitui.

reconstructiv
RECONSTRUCTÍV, -Ă, reconstructivi, -e, adj. Care implică reconstrucția, de reconstrucție. – Din engl. reconstructive.

reconstructie
RECONSTRÚCȚIE, reconstrucții, s.f. Faptul de a reconstrui; refacere, reclădire, reconstituire. ♦ (Lingv.) Refacere, cu ajutorul comparației dintre formele existente în limbile înrudite, a unor forme ale limbii de bază neatestate în texte; reconstituire (4). – Din fr. reconstruction.

reconstrui
RECONSTRUÍ, reconstruiesc, vb. IV. Tranz. A construi din nou, a reclădi; a reface pe baze noi. ♦ (Lingv.) A reconstitui. – Din fr. reconstruire.

reconstruire
RECONSTRUÍRE, reconstruiri, s.f. Acțiunea de a reconstrui și rezultatul ei. – V. reconstrui.

reconventionala
RECONVENȚIONÁLĂ, reconvenționale, adj. (Jur.; în sintagma) Cerere reconvențională = cerere prin care, într-un litigiu, pârâtul formulează pretenții împotriva reclamantului în legătură cu litigiul respectiv; reconvențiune. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. reconventionnel.

reconventiune
RECONVENȚIÚNE, reconvențiuni, s.f. (Jur.) Cerere reconvențională. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. reconvention.

reconversiune
RECONVERSIÚNE, reconversiuni, s.f. Schimbare în proporție de masă a obiectului activității unor întreprinderi sau a unor ramuri industriale ca urmare a trecerii lor de la producția de război la producția de pace. [Pr.: -si-u-] – Din fr. reconversion.

reconverti
RECONVERTÍ, reconvertesc, vb. IV. Tranz. A proceda la reconversiune. – Din fr. reconvertir.

reconvertire
RECONVERTÍRE, reconvertiri, s.f. Acțiunea de a reconverti. – V. reconverti.

reconvertit
RECONVERTÍT, -Ă, reconvertiți, -te, adj. (Despre întreprinderi, ramuri industriale) Care a suferit o reconversiune. – V. reconverti.

reconvoca
RECONVOCÁ, reconvóc, vb. I. Tranz. A convoca pentru altă dată. – Re^1- + convoca (după fr. reconvoquer).

reconvocare
RECONVOCÁRE, reconvocări, s.f. Acțiunea de a reconvoca. – V. reconvoca.

reconvocat
RECONVOCÁT, -Ă, reconvocați, -te, adj. Care a fost convocat din nou, pentru altădată. – V. reconvoca.

recopia
RECOPIÁ, recopiez, vb. I. Tranz. A copia din nou un text, un act etc.; a scoate o nouă copie. [Pr.: -pi-a] – Din fr. recopier.

recopiere
RECOPIÉRE, recopieri, s.f. Acțiunea de a recopia și rezultatul ei. [Pr.: -pi-e-] – V. recopia.

record
RECÓRD, recorduri, s.n. Rezultat realizat într-o competiție sportivă oficială, a cărui valoare reprezintă cea mai bună performanță, omologată de o persoană juridică; p. gener. realizare maximă, performanță supremă obținută într-un domeniu de activitate, într-o acțiune etc. ♢ Expr. A bate recordul (în ceva) = a atinge treapta cea mai înaltă (în ceva). A ține (sau a deține) un record = a păstra un record obținut; a fi neîntrecut în... – Din fr. record.

recordist
RECORDÍST, -Ă, recordiști, -ste, adj., s.m. si f. (Rar) (Persoană) care realizează un record. – Record + suf. -ist.

recordman
RECÓRDMAN, -Ă, recordmeni, -e, s.m. și f. Sportiv care a stabilit un record; sportiv care deține un record. – Din fr., engl. recordman.

recrea
RECREÁ^2, recreez, vb. I. Tranz. A crea din nou. [Pr.: -cre-a] – Din fr. récréer.

RECREÁ^1, recreez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) destinde, a (se) odihni, a (se) reface, a (se) relaxa (după un efort susținut); a (se) înviora, a (se) distra. [Pr.: -cre-a] – Din fr. récréer, lat. recreare.

recreanta
RECREÁNȚĂ, recreanțe, s.f. (Jur.) Uzufruct al unui bun în litigiu. [Pr.: -cre-an-] – Din fr. récréance.

recreare
RECREÁRE^2, recreări, s.f. Acțiunea de a recrea^2 și rezultatul ei. [Pr.: -cre-a-] – V. recrea^2.

RECREÁRE^1, recreări, s.f. Acțiunea de a (se) recrea^1 și rezultatul ei. [Pr.: -cre-a-. – Var.: recreére s.f.] – V. recrea^1.

recreat
RECREÁT, -Ă, recreați, -te, adj. Odihnit, refăcut, destins, relaxat. [Pr.: -cre-at] – V. recrea^1.

recreativ
RECREATÍV, -Ă, recreativi, -e, adj. Care recreează^1, care odihnește; recreator. [Pr.: -cre-a-] – Din fr. récréatif.

recreator
RECREATÓR, -OÁRE, recreatori, -oare, adj. Recreativ. [Pr.: -cre-a-] – Recrea^1 + suf. -tor.

recreatie
RECREÁȚIE^1, recreații, s.f. Faptul de a se recrea^1; odihnă, destindere după o muncă încordată. ♦ Scurtă pauză între orele de curs, destinată recreării și jocului elevilor; pauză. [Pr.: -cre-a- – Var.: (înv.) recreațiúne s.f.] – Din fr. recreation, lat. recreatio, -onis.

RECREÁȚIE^2, recreații, s.f. (Rar) Recreare^2. [Pr.: -cre-a-] – Din fr. recréation.

recreational
RECREAȚIONÁL, -Ă, recreaționali, -e, adj. (Rar) Care este destinat recreației. [Pr.: -cre-a-ți-o-] – Din engl. recreational.

recreatiune
RECREAȚIÚNE s.f. v. recreație^1.

recreere
RECREÉRE s.f. v. recreare^1.

recrimina
RECRIMINÁ, recriminez, vb. I. Tranz. (Livr.) A răspunde unor acuzații sau unor injurii prin alte acuzații sau injurii; a reproșa, a acuza. – Din fr. récriminer.

recriminare
RECRIMINÁRE, recriminări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a recrimina și rezultatul ei; acuzație, insultă, injurie. – V. recrimina.

recristalizare
RECRISTALIZÁRE, recristalizări, s.f. (Chim ) Operație de purificare a unei substanțe chimice impure, prin dizolvarea acesteia la cald, urmată de filtrarea soluției și de cristalizarea ei prin răcire. ♦ Fenomen de refacere a cristalelor unui metal sau ale unui aliaj, deformate printr-un tratament mecanic la rece. – Re^1- + cristalizare. Cf. fr. r e c r i s t a l l i s a t i o n.

recroma
RECROMÁ, recromez, vb. I. Tranz. A supune o piele tăbăcită operației de recromare. – Re^1- + croma.

recromare
RECROMÁRE, recromări, s.f. Operație de tăbăcire cu crom a pieilor, ulterioară unei alte tăbăciri și destinată îmbunătățirii unor caracteristici ale pieilor finite. – Re^1- + cromare.

recromat
RECROMÁT, -Ă, recromați, -te, adj. (Despre piei tăbăcite) Care a fost supus operației de recromare. – V. recroma.

recrudescent
RECRUDESCÉNT, -Ă, recrudescenți, -te, adj. (Med.; adesea fig.) Care prezintă o recrudescență; care își reia forța, intensitatea. – Din fr. recrudescent.

recrudescenta
RECRUDESCÉNȚĂ, recrudescențe, s.f. (Med.) Revenire într-o formă mai acută a unei boli sau a unei epidemii după scăderea intensității acestora. ♦ Fig. Reluare într-un ritm mai viu, mai accentuat și mai intens a unei activități, a unei stări etc. – Din fr. recrudescence.

recrut
RECRÚT, recruți, s.m. Tânăr aparținând ultimului contingent chemat sub arme; soldat de curând încorporat. ♦ Fig. (Fam.) Persoană intrată de curând într-o asociație, într-o mișcare; începător. – Din germ. Rekrut, rus. rekrut.

recruta
RECRUTÁ, recrutez, vb. I. Tranz. 1. (Mil.) A lua și a înscrie în evidența autorităților militare un tânăr, un contingent de tineri, care urmează să fie încorporați pentru îndeplinirea serviciului militar. ♦ Intranz. A se prezenta pentru încorporare sau pentru înregistrarea în evidența armatei. 2. Fig. A angaja, a primi pe cineva pe baza unei alegeri; a atrage, a câștiga pe cineva pentru o anumită activitate. – Din fr. recruter, germ. rekrutieren.

recrutare
RECRUTÁRE, recrutări, s.f. Acțiunea de a recruta și rezultatul ei. – V. recruta.

recrutor
RECRUTÓR, recrutori, s.m. 1. Persoană care făcea recrutări în armată. 2. Persoană care recrutează membrii pentru un partid, pentru o asociație etc. – Din fr. recruteur.

rect
RECT, recturi, s.n. Ultima parte a tubului digestiv, care se întinde de la colon până la orificiul anal. – Din fr. rectum, lat. rectum [intestinum].

rectal
RECTÁL, -Ă, rectali, -e, adj. Care aparține rectului, privitor la rect. – Din fr. rectal.

rectangular
RECTANGULÁR, -Ă, rectangulari, -e, adj. Dreptunghiular. ♢ Coordonate rectangulare = coordonate care sunt perpendiculare una pe alta, formând unghiuri drepte. – Din fr. rectangulaire.

recte
RECTE adv. Cu adevărat; anume. – Cuv. lat.

rectifica
RECTIFICÁ, rectífic, vb. I. Tranz. 1. A îndrepta, a corecta. 2. (Tehn.) A prelucra mecanic prin așchiere o suprafață metalică cu ajutorul unor unelte abrazive. 3. (Chim.) A separa dintr-un amestec lichid componentele volatile cu puncte de fierbere diferite. – Din fr. rectifier, lat. rectificare.

rectificabil
RECTIFICÁBIL, -Ă, rectificabili, -e, adj. 1. Care poate fi rectificat. 2. (Mat.; în sintagma) Curbă rectificabilă = curbă din plan sau din spațiu pentru care orice arc mărginit al ei are lungime. – Rectifica + suf. -bil. Cf. fr. r e c t i f i a b l e.

rectificare
RECTIFICÁRE, rectificări, s.f. Acțiunea de a rectifica și rezultatul ei; îndreptare, corijare. ♦ (Concr.) Notă (într-un ziar) prin care se rectifică (1) ceva. – V. rectifica.

rectificat
RECTIFICAT s.n. Faptul de a rectifica; rectificare. ♢ Mașină de rectificat = mașină-unealtă de prelucrare a suprafețelor metalice prin rectificare. – V. rectifica.

rectificator
RECTIFICATÓR, -OÁRE, rectificatori, -oare, adj., subst. 1. Adj. Care rectifică; care aduce o rectificare. 2. S.m. și f. Muncitor calificat care lucrează la mașina de rectificat. 3. S.n. Dispozitiv care separă vaporii de apă antrenați de vaporii de amoniac, folosit în instalațiile frigorifice cu absorbție. – Din fr. rectificateur.

rectiliniar
RECTILINIÁR, -Ă, rectiliniari, -e, adj. Ortoscopic. [Pr.: -ni-ar] – Din fr. rectilinéaire.

rectiliniaritate
RECTILINIARITÁTE s.f. (Fiz.) Calitate a unui sistem optic de a forma imagini corecte, fără distorsiuni. [Pr.: -ni-a-] – Rectiliniar + suf. -itate.

rectiliniu
RECTILÍNIU, -IE, rectilinii, adj. (Mat.; despre o mișcare) Care este în linie dreaptă. ♢ (Despre figuri geometrice) Care este mărginit de linii drepte. Unghi rectiliniu = unghi egal cu nouăzeci de grade. – Din fr. rectiligne.

rectitudine
RECTITÚDINE, rectitudini, s.f. (Livr.) 1. Stare, calitate a unei linii drepte. 2. Fig. Spirit de dreptate: sinceritate. – Din lat. rectitudo, -inis, fr. rectitude.

recto
RÉCTO s.n. invar, (în opoziție cu verso) Prima pagină a unei foi (scrise, tipărite etc.); pagina din dreapta a unei cărți, a unui manuscris etc. – Din fr., lat. recto.

rector
RÉCTOR, rectori, s.m. Persoană care conduce (din punct de vedere științific și administrativ) o instituție de învățământ superior; grad deținut de această persoană. ♦ (În unele țări din Apus) Persoană care conduce o școală medie; grad deținut de această persoană. – Din lat. rector, germ. Rektor, fr. recteur.

rectoral
RECTORÁL, -Ă, rectorali, -e, adj. (Rar) Care aparține rectorului; privitor la rector; de rector. – Din fr. rectoral.

rectorat
RECTORÁT, rectorate, s.n. Funcția de rector; durata acestei funcții; (concr.) birourile și serviciile administrative care țin de rector. – Din fr. rectorat, germ. Rektorat.

rectoscop
RECTOSCÓP, rectoscoape, s.n. (Med.) Endoscop special pentru examenul optic al rectului. – Din fr. rectoscope.

rectoscopie
RECTOSCOPÍE, rectoscopii, s.f. (Med.) Examinare a rectului cu ajutorul rectoscopului. – Din fr. rectoscopie.

rectrice
RECTRÍCE, rectrice, s.f. (Ornit.) Fiecare dintre penele mari, late și puternice, din coada păsărilor, care dirijează zborul acestora. – Din fr. rectrice, lat. rectrix, -icis.

rectiune
RECȚIÚNE, recțiuni, s .f. (Gram.) Calitate a unui cuvânt de a primi un determinant care trebuie să aibă o anumită formă flexionară sau o anumită construcție prepozițională; legătura dintre cuvinte și determinantele lor; regim. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. rection, germ. Rektion.

recuceri
RECUCERÍ, recuceresc, vb. IV. Tranz. A cuceri din nou, a lua înapoi; a relua. – Re^1- + cuceri (după fr. reconquérir).

recucerire
RECUCERÍRE, recuceriri, s.f. Acțiunea de a recuceri și rezultatul ei. – V. recuceri.

recucerit
RECUCERÍT, -Ă, recuceriți, -te, adj. Cucerit din nou. – V. recuceri.

RECUCERÍT, -Ă, recuceriți, -te, adj. Cucerit din nou. – V. recuceri.

recul
RECÚL, reculuri, s.n. Mișcare îndărăt a unui corp solid, produsă pe baza unei forțe de reacție, de mișcarea unui alt corp considerat că are sensul de deplasare înainte și care, de obicei, are masă mult mai mică decât primul corp. ♦ Distanța parcursă de un corp solid în timpul mișcării sale înapoi, provocată prin reacție. – Din fr. recul.

recula
RECULÁ, reculez, vb. I. Intranz. A se retrage, a se smuci înapoi, a face un recul. – Din fr. reculer.

reculant
RECULÁNT, -Ă, reculanți, -te, adj. (Despre mecanisme) Care reculează. – Din fr. reculant.

reculare
RECULÁRE, reculări, s.f. Faptul de a recula. – V. recula.

reculege
RECULÉGE, reculég, vb. III. Refl. A-și veni în fire, a-și recâștiga calmul; liniștea (după o spaimă, o emoție etc.); a se regăsi. ♦ A se concentra, a medita profund, a se adânci într-o meditație. – Re^1- + culege (după fr. recueillir).

reculegere
RECULÉGERE, reculegeri, s.f. Acțiunea de a se reculege și rezultatul ei. ♢ Moment (sau minut) de reculegere = moment în care se păstrează tăcere în semn de omagiu pentru o persoană care a murit. – V. reculege.

recunoaste
RECUNOÁȘTE, recunósc, vb. III. Tranz. 1. A identifica un lucru, o persoană etc. cunoscute mai înainte. ♦ A deosebi ceva după anumite semne caracteristice. ♦ Refl. A-și descoperi în altul trăsăturile caracteristice, a se regăsi în altul. 2. A admite (ca existent, ca bun, ca valabil); a mărturisi. ♦ A considera pe cineva sau ceva merituos, valoros. ♦ A declara că acceptă sau a admite tacit o anumită situație nou creată în relațiile internaționale. ♦ A declara un copil natural ca legitim. 3. (Mil.) A cerceta terenul și pozițiile inamice; a cerceta terenul pe unde urmează să meargă o unitate. 4. A se arăta recunoscător față de cineva sau de ceva. – Re^1- + cunoaște (după fr. reconnaître).

recunoastere
RECUNOÁȘTERE, recunoașteri, s.f. Acțiunea de a (se) recunoaște și rezultatul ei. – V. recunoaște.

recunoscator
RECUNOSCĂTÓR, -OÁRE, recunoscători, -oare, adj. Care recunoaște un serviciu, un bine ce i s-a făcut, care poartă (cuiva) recunoștință. – Recunoaște + suf. -ător.

recunoscut
RECUNOSCÚT, -Ă, recunoscuți, -te, adj. 1. Identificat, cunoscut. 2. Acceptat (ca bun, ca adevărat, ca valabil); mărturisit, declarat. ♦ Considerat, consacrat ca autoritate în materie; notoriu. ♦ (Despre un guvern, un stat etc.) Acceptat ca îndreptățit să-și exercite puterea și să întrețină relații diplomatice cu alte state. ♦ (Despre un copil natural) Declarat ca legitim. 3. (Despre o poziție, o formație militară etc.) Cercetat îndeaproape, cunoscut. – V. recunoaște.

recunostinta
RECUNOȘTÍNȚĂ, recunoștințe, s.f. Obligație morală pe care cineva o are față de cel care i-a făcut un bine; recunoaștere a unei binefaceri primite; gratitudine. – Recunoaște + suf. -ință (după fr. reconnaissance).

recupera
RECUPERÁ, recuperez, vb. I. Tranz. 1. A dobândi din nou, a redobândi, a recâștiga. 2. A utiliza, total sau parțial, ceva (deșeuri de materiale sau o energie) care altfel s-ar pierde. – Din fr. récupérer, lat. recuperare.

recuperabil
RECUPERÁBIL, -Ă, recuperabili, -e, adj. Care poate fi recuperat. – Din fr. récupérable.

recuperabilitate
RECUPERABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi recuperabil. – Din fr. récupérabilité, engl. recuperability.

recuperare
RECUPERÁRE, recuperări, s.f. Acțiunea de a recupera și rezultatul ei. – V. recupera.

recuperator
RECUPERATÓR, recuperatoare, s.n. 1. Parte dintr-un sistem tehnic care servește la

recurba
RECURBÁ, recurbez, vb. I. Tranz. A curba, a îndoi din nou. – Din fr. recourber.

recurbare
RECURBÁRE, recurbări, s.f. Acțiunea de a recurba și rezultatul ei. – V. recurba.

recurbat
RECURBÁT, -Ă, recurbați, -te, adj. Care a fost supus recurbării. – V. recurba.

recurent
RECURÉNT^1, -Ă, recurenți, -te, adj. (Med.; despre boli) Care revine, care recidivează. ♢ Febră recurentă = boală infecțioasă caracterizată prin alternarea stărilor febrile cu stări nefebrile. – Din fr. récurrent.

RECURÉNT^2, -Ă, recurenți, -te s.m. și f. Persoană care face un recurs în justiție. – Din lat. recurrens, -ntis.

recurenta
RECURÉNȚĂ, recurențe, s.f. 1. Caracterul a ceea ce este recurent^1; revenire. 2. (Mat.; în sintagma) Formulă de recurență = formulă care exprimă un termen dintr-un șir în funcție de valorile unor anumiți termeni precedenți. – Din fr. récurrence.

recurge
RECÚRGE, recúrg, vb. III. Intranz. (Urmat de determinări introduse prin prep. „la”) A apela la cineva sau la ceva, a se servi, a se folosi de...; a cere (sau a se adresa cuiva pentru) ajutor. – Re^1- + curge (după fr. recourir).

recurgere
RECÚRGERE s.f. Acțiunea de a recurge și rezultatul ei. – V. recurge.

recurs
RECÚRS, recursuri, s.n. 1. (Jur.) Cale de atac prin care se cere unei instanțe superioare să verifice legalitatea și temeinicia unei hotărâri judecătorești nedefinitive, în vederea anulării sau modificării ei. 2.(Rar) Referire, recurgere. – Din lat. recursus, germ. Rekurs, fr. recours.

recursie
RECÚRSIE, recursii, s.f. Momentul în care organele articulatorii părăsesc poziția de articulare, revenind la normal; destindere. [Var.: recursiúne s.f.] – Din lat. recursio, -onis.

recursiune
RECURSIÚNE s.f. v. recursie.

recursiv
RECURSÍV, -Ă, recursivi, -e, adj. (Livr.) Care poate fi repetat în mod nelimitat. – Din engl. recursive.

recursivitate
RECURSIVITÁTE s.f. (Livr.) Însușirea de a fi recursiv. – Din fr. récursivité.

recursoriu
RECURSÓRIU, -IE, recursorii, adj. (Jur.) Prin care se exercită dreptul de recurs. – Din fr. récursoire.

recuza
RECUZÁ, recúz, vb. I. Tranz. A nu recunoaște competența sau autoritatea unui judecător, a unui martor etc., p. ext. a respinge, a nu recunoaște ceva sau calitatea cuiva. – Din fr. récuser.

recuzabil
RECUZÁBIL, -Ă, recuzabili, -e, adj. Care poate fi recuzat. – Din fr. récusable.

recuzare
RECUZÁRE, recuzări, s.f. Acțiunea de a recuza și rezultatul ei; recuzație. – V. recuza.

recuzat
RECUZÁT, -Ă, recuzați, -te, adj., s.m. și f. (Cel) căruia i s-a respins sau nu i s-a recunoscut competența sau autoritatea. – V. recuza.

recuzatie
RECUZÁȚIE, recuzații, s.f. Recuzare. – Din fr. récusation, lat. recusatio.

recuzita
RECUZÍTĂ, recuzite, s.f. Totalitatea obiectelor auxiliare (mobilier, costume etc.) necesare la

recuzitor
RECUZITÓR, -OÁRE, recuzitori, -oare, s.m. și f. Persoană însărcinată cu procurarea și păstrarea recuzitei unui teatru sau a unui studio cinematografic. – Din germ. Requisiteur.

recviem
RECVIÉM, recviemuri, s.n. (În Biserica romano-catolică) Slujbă religioasă pentru pomenirea unei persoane decedate; muzică corală compusă pentru această slujbă.** Compoziție corală cu orchestră, alcătuită din mai multe părți, scrisă pe textul liturgic al misei funebre. [Scris și: requiem. – Pr.: -vi-em] – Din lat. requiem [aeternam dona eis], fr. requiem.

reda
REDÁ, redáu, vb. I. Tranz. 1. A da din nou cuiva un lucru, o situație etc.; a restitui. 2. Fig. A descrie, a exprima ceva prin viu grai, prin scris sau prin diverse mijloace artistice; a reproduce. – Re^1- + da (după fr. redonner).

redacta
REDACTÁ, redactez, vb. I. Tranz. 1. A compune, a formula în scris, a scrie, a întocmi (un studiu, un act etc.). 2. A asigura (la un ziar, la o editură etc.) finisarea, în conținut și formă, a unor manuscrise primite de la autori și destinate publicării. – Din fr. rédiger, lat. redigere (după redacție, redactor).

redactare
REDACTÁRE, redactări, s.f. Acțiunea de a redacta și rezultatul ei; formulare în scris, compunere. – V. redacta.

redactat
REDACTÁT, -Ă, redactați, -te, adj. (Despre acte oficiale, articole etc.) Formulat în scris. – V. redacta.

redactor
REDÁCTOR, -OÁRE, redactori, -oare, s.m. și f. 1. Persoană care lucrează în redacția unui ziar, a unei reviste etc. sau care redactează (2). 2. Persoană care scrie, care întocmește, care compune un articol, un act etc. – Din fr. rédacteur.

redactie
REDÁCȚIE, redacții, s.f. 1. Colectiv de redactori care lucrează la un ziar, la o revistă etc.; localul în care se găsesc birourile redactorilor unui ziar, ai unei reviste etc. 2. Redactare; felul, forma în care este redactată o publicație, o scriere. [Var.: (înv.) redacțiúne s.f.] – Din fr. rédaction.

redactional
REDACȚIONÁL, -Ă, redacționali, -e, adj. Care aparține redacției, privitor la redacție sau la activitatea unui redactor. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. rédactionnel.

redactiune
REDACȚIÚNE s.f. v. redacție.

redan
REDÁN, redane, s.n. 1. Lucrare simplă de fortificație, alcătuită dintr-un zid în formă de unghi ieșit în afară, folosită în trecut pentru apărarea unei treceri. 2. Motiv decorativ sculptat în formă de dinți alăturați, folosit în arhitectura evului mediu. 3. Fiecare dintre treptele amenajate în partea superioară a unui zid construit pe un teren înclinat. 4. Aliniere a clădirilor de-a lungul unei străzi, astfel încât un colț al lor să fie ieșit mai mult în stradă. 5. Suprafață proeminentă, în formă de treaptă, pe fundul cocei unei ambarcații sau al unui hidroavion (ori al flotoarelor acestuia), care asigură alunecarea acestora pe apă cu o rezistență redusă la înaintare. – Din fr. redan.

redare
REDÁRE, redări, s.f. Acțiunea de a reda și rezultatul ei; reproducere, exprimare, reprezentare. – V. reda.

redata
REDATÁ, redatez, vb. I. Tranz. A data din nou, după corectarea unei erori de datare. – Re^1- + data.

redatare
REDATÁRE, redatări, s.f. Acțiunea de a redata. – V. redata.

redatat
REDATÁT, -Ă, redatați, -te, adj. Care a fost datat din nou, pentru a corecta o eroare. – V. redata.

redatator
REDĂTĂTÓR, -OÁRE, redătători, -oare, adj. (Rar) Care redă. – Re^1- + dătător.

redefini
REDEFINÍ, redefinesc, vb. IV. Tranz. A defini din nou, mai corect, mai exact; a reveni asupra unei definiții anterioare. – Din fr. redéfinir.

redefinire
REDEFINÍRE, redefiniri, s.f. Acțiunea de a redefini. – V. redefini.

redefinit
REDEFINÍT, -Ă, redefiniți, -te, adj. Care a fost definit din nou (mai corect, mai exact). – V. redefini.

redemptiune
REDEMPȚIÚNE, redempțiuni, s.f. (Rar) Mântuire, izbăvire. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. rédemption, lat. redemptio, -onis.

redeschide
REDESCHÍDE, redeschíd, vb. III. Tranz. și refl. A (se) deschide din nou. ♦ Refl. Fig. (Despre școli, instituții, întreprinderi) A-și relua activitatea întreruptă pentru un timp. – Re^1- + deschide.

redeschidere
REDESCHÍDERE, redeschideri, s.f. Acțiunea de a (se) redeschide și rezultatul ei. – V. redeschide.

redescoperi
REDESCOPERÍ, redescópăr, vb. IV. Tranz. A descoperi din nou. – Re^1- + descoperi.

redescoperire
REDESCOPERÍRE, redescoperiri, s.f. Acțiunea de a redescoperi și rezultatul ei. – V. redescoperi.

redestepta
REDEȘTEPTÁ, redeștept, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) destepta, a (se) trezi din nou, a face să-și revină sau a-și reveni în fire, a readuce sau a reveni la viață. ♦ Fig. A izbucni sau a face să izbucnească din nou, a (se) stârni din nou. 2. Tranz. A aminti, a evoca. – Re^1- + deștepta.

redesteptare
REDEȘTEPTÁRE, redeșteptări, s.f. Acțiunea de a (se) redeștepta și rezultatul ei. – V. redeștepta.

redeveni
REDEVENÍ, redevín, vb. IV. Intranz. A deveni, a fi din nou așa cum a fost înainte. – Re^1- + deveni. Cf. fr. r e d e v e n i r.

redevenire
REDEVENÍRE, redeveniri, s.f. Acțiunea de a redeveni – V. redeveni.

redeventa
REDEVÉNȚĂ, redevențe, s.f. (Fin.) Datorie, obligație, rentă care se plătește periodic la date fixe și sub formă de cotă fixă. – Din fr. redevance.

redhibitoriu
REDHIBITÓRIU, -IE, redhibitorii, adj. (Jur.) Care face să se anuleze o vânzare. – Din lat. redhibitorius, fr. rédhibitoire.

redhibitiune
REDHIBIȚIÚNE, redhibițiuni, s.f. (Jur.) Anulare a unei vânzări când actul vânzării are un viciu. [Pr.: -ți-u-] – Din lat. redhibitio, -onis, fr. rédhibition.

redie
RÉDIE, redii, s.f. Larvă în dezvoltarea gălbezei, cu corpul alungit, plin cu celule germinative. – Din fr. rédie.

redige
REDÍGE vb. III. v. redija.

redija
REDIJÁ, redijez, vb. I. Tranz. (Înv.) A redacta. [Var.: redíge vb. III] – Din fr. rédiger.

redijare
REDIJÁRE, redijări, s.f. (Înv.) Acțiunea de a redija și rezultatul ei; redactare. – V. redija.

redimensiona
REDIMENSIONÁ, redimensionez, vb. I. Tranz. A recalcula dimensiunile (unei construcții, unei mașini etc.) ♦ Fig. A aborda dintr-o nouă perspectivă; (rar) a regândi. [Pr.: -si-o-] – Re^1- + dimensiona.

redimensionare
REDIMENSIONÁRE, redimensionări, s.f. Acțiunea de a redimensiona. [Pr.: -si-o-] – V. redimensiona.

redimensionat
REDIMENSIONÁT, -Ă, redimcnsionați, -te, adj. 1. (Despre construcții, mașini etc.) Ale cărui dimensiuni au fost recalculate. 2. (Fig.) Care a fost reevaluat, care a fost abordat din altă perspectivă. [Pr.: -si-o-] – V. redimensiona.

redingota
REDINGÓTĂ, redingote, s.f. Haină bărbătească de ceremonie (de culoare neagră), cu poalele lungi până la genunchi, încheiată cu două rânduri de nasturi. – Din fr. redingote.

rediscuta
REDISCUTÁ, rediscút, vb. I. Tranz. A repune (ceva) în discuție. – Din fr. rediscuter.

rediscutare
REDISCUTÁRE, rediscutări, s.f. Acțiunea de a rediscuta și rezultatul ei. – V. rediscuta.

redisparea
REDISPĂREÁ, redispár, vb. II. Intranz. (Rar) A dispărea din nou. – Re^1- + dispărea.

redistila
REDISTILÁ, redistilez, vb. I. Tranz. A supune unui nou proces de distilare, pentru a obține un produs mai pur. – Din fr. redistiller.

redistilare
REDISTILÁRE, redistilări, s.f. Acțiunea de a redistila și rezultatul ei. – V. redistila.

redistribui
REDISTRIBUÍ, redistríbui, vb. IV. Tranz. A împărți, a repartiza din nou. – Re^1- + distribui. Cf. fr. r e d i s t r i b u e r.

redistribuire
REDISTRIBUÍRE, redistribuiri, s.f. Acțiunea de a redistribui și rezultatul ei. – V. redistribui.

rediu
RÉDIU, rediuri, s.n. (Reg.) Pădure mică și tânără. [Var.: rắdiu s.n.] – Et. nec.

redoare
REDOÁRE, redori, s.f. (Rar) 1. Lipsă de suplețe; rigiditate. 2. (Med.) Limitare a mișcărilor unei articulații. – Din fr. raideur.

redobandi
REDOBÂNDÍ, redobândesc, vb. IV. Tranz. A dobândi, a obține din nou un lucru pierdut, o situație, o stare etc.; a recâștiga. – Re^1- + dobândi.

redobandire
REDOBÂNDÍRE, redobândiri, s.f. Acțiunea de a redobândi și rezultatul ei. – V. redobândi.

redondant
REDONDÁNT, -Ă adj. v. redundant.

redondanta
REDONDÁNȚĂ s.f. v redundanță.

redresa
REDRESÁ, redresez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A aduce sau a reveni la poziția, la funcționarea etc. normală după o perturbație accidentală; a (se) îndrepta. ♦ Fig. A aduce sau a reveni pe calea cea bună; a (se) înviora, a (se) reface. 2. Tranz. A transforma o putere, din forma de putere de curent electric alternativ în forma de putere de curent electric continuu, prin suprimarea sau prin inversarea alternanțelor de un anumit sens ale curentului. – Din fr. redresser.

redresare
REDRESÁRE, redresări, s.f. Acțiunea de a (se) redresa și rezultatul ei. ♦ Acțiune prin care o aeronavă în coborâre ajunge în poziția de zbor orizontal, în urma comenzilor date de pilot sau a reacțiilor aerodinamice provocate de deplasarea ei. ♦ Transformare a energiei electromagnetice de curent alternativ în energie electromagnetică de curent continuu. – V. redresa.

redresat
REDRESÁT, -Ă, redresați, -te, adj. 1. Care a revenit la poziția sau în situația normală (de la început). ♦ Fig. Care s-a îndreptat, a revenit pe calea cea bună. 2. (Despre curentul electric) Care a suferit o transformare prin redresare. – V. redresa.

redresor
REDRESÓR, -OÁRE, redresori, -oare, s.n., adj. I. S.n. 1. Aparat sau dispozitiv cu ajutorul căruia se obține, dintr-un curent electric alternativ, un curent electric continuu. 2. Lentilă, sistem de lentile sau de prisme, folosite pentru a îndrepta imaginea răsturnată dată de obiectivul unui instrument optic. 3. Dispozitiv care readuce în direcția inițială un curent de fluid abătut de un obstacol oarecare. II. Adj. Care redresează. – Din fr. redresseur.

reducator
REDUCĂTÓR, reducători, s.m. Substanță care, într-o reacție de

reduce
REDÚCE, redúc, vb. III. Tranz. 1. A micșora, a scădea, a diminua (ca proporții, cantitate, intensitate). ♦ Spec. A micșora dimensiunile unei hărți, ale unei piese etc., păstrând aceleași proporții între elementele componente; a reproduce la dimensiuni mai mici. ♦ (Mat.; în expr.) A reduce o fracție = a suprima factorii comuni de la numitorul și de la numărătorul unei fracții. 2. A restrânge, a limita, a mărgini. ♢ Expr. A reduce pe cineva la tăcere = a face pe cineva să nu mai spună nimic. ♦ A aduce pe cineva într-o stare de inferioritate, într-o situație mai proastă (în raport cu cea pe care a avut-o). 3. A scoate oxigenul dintr-o combinație cu ajutorul unui agent chimic. 4. (Înv.) A cuceri, a subjuga, a cotropi. [Perf. s. redusei, part. redus] – Din lat. reducere, fr. réduire.

reducere
REDÚCERE, reduceri, s.f. 1. Acțiunea de a reduce și rezultalul ei. ♦ Micșorare, scădere, diminuare. 2. (Med.) Metodă ortopedică prin care oasele luxate sau fracturate sunt puse la loc; reducție. 3. Operație logică care constă în probarea validității modurilor silogistice, pornind de la considerentul că numai modurile primei figuri silogistice sunt valide, urmând ca validitalea celorlalte moduri să fie probată. ♢ Reducere la absurd = demonstrare a adevărului unei teze prin arătarea faptului că teza contrară este falsă. – V. reduce.

reductibil
REDUCTÍBIL, -Ă, reductibili, -e, adj. Care se poate reduce, care poate fi simplificat. – Din fr. réductible.

reductibilitate
REDUCTIBILITÁTE, reductibilități, s.f. Însușirea de a fi reductibil. – Din fr. réductibilité.

reductor
REDUCTÓR, -OÁRE, reductori, -oare, adj. 1. (Despre aparate sau mecanisme: și substantivat, n.) Care reduce sau micșorează o viteză, o presiune etc. 2. (Despre substanțe chimice; și substantivat, m.) Care reduce un oxid. – Din fr. réducteur.

reductie
REDÚCȚIE, reducții, s.f. 1. Faptul de a reduce. ♦ (Concr.) Copie în mic a unui obiect. ♦ (Concr.) Piesă de legătură între tuburi sau țevi cu diametre diferite. 2. (Med.) Reducere (2). 3. (Jur.; în forma reducțiune) Restrângere prin hotărâre judecătorească, după moartea unei persoane, a liberalităților făcute de ea prin încălcarea drepturilor unor moștenitori. [Var.: reducțiúne s.f.] – Din fr. réduction, lat. reductio, -onis.

reductional
REDUCȚIONÁL, -Ă, reducționali, -e, adj. De reducție. ♢ Diviziune reducțională = meioză. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. réductionnel.

reductionism
REDUCȚIONÍSM s.n. Modalitate de explicare sau interpretare a unor fenomene, structuri sau valori complexe ale realității sau ale cunoașterii, prin reducerea lor la concepte, structuri, legi sau configurații mai simple. ♦ Simplificare excesivă. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. reductionism.

reductiune
REDUCȚIÚNE s.f. v. reducție.

redundant
REDUNDÁNT, -Ă, redundanți, -te, adj. Care se referă la redundanță, care prezintă redundanță. [Var.: redondánt, -a adj.] – Din engl. redundant, fr. redondant.

redundanta
REDUNDÁNȚĂ, redundanțe, s.f. Surplus de informație transmis față de strictul necesar și care asigură exactitatea transmiterii informației în telecomunicații. ♦ Abundență inutilă de expresii, de cuvinte sau de imagini în formularea unei idei. [Var.: redondánță s.f.] – Din engl. redundance, fr. redondance.

reduplica
REDUPLICÁ, redúplic, vb. I. Tranz. A dubla. ♦ (Fon.) A repeta unul sau mai multe foneme din rădăcina unui cuvânt, pentru a da cuvântului altă valoare morfologică sau stilistică sau pentru a forma un cuvânt nou. – Din lat. reduplicare.

reduplicare
REDUPLICÁRE, reduplicări, s.f. Acțiunea de a reduplica și rezultatul ei; reduplicație. – V. reduplica.

reduplicativ
REDUPLICATÍV, -Ă, reduplicativi, -e, adj. Privitor la o reduplicare, rezultat în urma unei reduplicări. – Din fr. réduplicatif.

reduplicatie
REDUPLICÁȚIE, reduplicații, s.f. Reduplicare. – Din fr. réduplication, lat. reduplicatio.

redus
REDÚS, -Ă, reduși, -se, adj. 1. Scăzut, micșorat, diminuat (ca proporții, cantitate, intensitate, valoare). ♦ (Despre funcții și expresii algebrice) Asupra căreia s-a efectuat operația pentru obținerea celei mai simple forme; simplificat. 2. (Despre oameni) Lipsit de inteligență, de cultură, mărginit, prost. 3. (Chim.; despre substanțe) Din care a fost scos oxigenul și care a câștigat electroni. – V. reduce.

redutabil
REDUTÁBIL, -Ă, redutabili, -e, adj. De temut; puternic; valoros. – Din fr. redoutable.

reduta
REDÚTĂ, redute, s.f. 1. Mic fort de apărare, de formă poligonală, înconjurat de șanțuri, folosit în trecut pentru apărarea circulară. 2. (Înv.) Local public de petrecere cu muzică și dans. – Din rus. redut, germ. Redoute, fr. redoute.

reechilibra
REECHILIBRÁ, reechilibrez, vb. I. Tranz. și refl. A readuce sau a reveni la starea de echilibru. – Re^1- + echilibra.

reechilibrare
REECHILIBRÁRE, reechilibrări, s.f. Acțiunea de a (se) reechilibra și rezultatul ei; revenire la starea de echilibru. – V. reechilibra.

reedita
REEDITÁ, reeditez, vb. I. Tranz. 1. A publica într-o nouă ediție o lucrare, o operă etc.; a scoate o nouă ediție a operelor unui scriitor, a retipări. 2. Fig. A readuce în discuție, a pune din nou în circulație, a relua, a repeta o idee, o concepție etc. (greșită). [Pr.: re-e-] – Din fr. réediter.

reeditare
REEDITÁRE, reeditări, s.f. Acțiunea de a reedita și rezultatul ei; retipărire. – V. reedita.

reeditat
REEDITÁT, -Ă, reeditati, -te, adj. 1. (Despre opere literare, științifice, muzicale etc.) Publicat într-o nouă ediție; retipărit. 2. Fig. (Despre afirmații, idei, concepții) Pus din nou în circulație; reluat, repetat. – V. reedita.

reeduca
REEDUCÁ, reedúc, vb. I. Tranz. A îndrepta educația (greșită) a cuiva; a da cuiva o nouă educație. ♦ A deprinde un infirm să se folosească din nou de acea parte a corpului sau de acea facultate psihică ce a suferit un traumatism sau un accident. ♦ A deprinde un infirm cu o nouă meserie (adecvată situației sale). – Din fr. rééduquer.

reeducare
REEDUCÁRE, reeducări, s.f. Acțiunea de a reeduca și rezultatul ei. – V. reeduca.

reeducat
REEDUCÁT, -Ă, reeducați, -te, adj. (Despre oameni) Căruia i s-a îndreptat educația (greșită); care a primit o nouă educație. ♦ (Despre infirmi) Deprins să se folosească din nou de partea corpului sau de facultatea psihică ce a suferit un traumatism sau un accident. – V. reeduca.

reeligibil
REELIGÍBIL, -Ă, reeligibili, -e, adj. (Despre oameni) Care poate fi ales din nou într-o funcție pe care a mai ocupat-o – Din fr. rééligible.

reeligibilitate
REELIGIBILITÁTE s.f. Calitatea de a fi reeligibil. – Din fr. rééligibilité.

reescont
REESCÓNT, reesconturi, s.n. (Fin.) Faptul de a reesconta; scont prin care o bancă cumpără de la o altă bancă o cambie, o trată sau alt efect de comerț scontat anterior la acea bancă. – Din fr. réescompte.

reesconta
REESCONTÁ, reescontez, vb. I. Tranz. (

reescontare
REESCONTÁRE, reescontări, s.f. (Fin.) Acțiunea de a reesconta și rezultatul ei. [Pr.: re-es-] – V. reesconta.

reesalona
REEȘALONÁ, reeșalonez, vb. I. Tranz. A eșalona din nou o datorie (scadentă), stabilind un nou termen pentru plata ei. [Pr.: re-e-] – Re^1- + eșalona.

reesalonare
REEȘALONÁRE, reeșalonări, s.f. Acțiunea de a reeșalona. – V. reeșalona.

reesalonat
REEȘALONÁT, -Ă, reeșalonați, -te, adj. (Despre datorii, credite etc.). Care a fost eșalonat din nou, la noi termene. – V. reeșalona.

reevalua
REEVALUÁ, reevaluez, vb. I. Tranz. A evalua din nou. [Pr.: re-e-va-lu-a] – Din fr. réévaluer.

reevaluare
REEVALUÁRE, reevaluări, s.f. Acțiunea de a reevalua și rezultatul ei. (În sintagma) Reevaluare valutară = creștere oficială a parității monedei naționale în raport cu o monedă străină (în general față de dolar) [Pr.: re-e-va-lu-a-] – V. reevalua.

reexamina
REEXAMINÁ, reexaminez, vb. I. Tranz. A examina din nou pe cineva (când primul examen n-a fost concludent sau a fost negativ). ♦ A cerceta, a studia, a lua din nou în discuție o lucrare, o problemă etc. [Pr.: re-e-gza-] – Re^1- + examina.

reexaminare
REEXAMINÁRE, reexaminări, s.f. Acțiunea de a reexamina și rezultatul ei. [Pr.: re-e-] – V. reexamina.

reexpedia
REEXPEDIÁ, reexpediez, vb. I. Tranz. A trimite, a expedia din nou. [Pr.: re-ex-pe-di-a] – Din fr. réexpédier.

reexpediere
REEXPEDIÉRE, reexpedieri, s.f. Acțiunea de a reexpedia și rezultatul ei. [Pr.: re-ex-pe-] – V. reexpedia.

reexport
REEXPÓRT, reexporturi, s.n. Faptul de a reexporta; exportare a unor mărfuri

reexporta
REEXPORTÁ, reexpórt, vb. I. Tranz. A exporta mărfuri importate; a face un reexport. [Pr.: re-ex-] – Din fr. réexporter.

reexpozitie
REEXPOZÍȚIE, reexpoziții, s.f. Secțiune a unei sonate, a unei fugi etc. care se repetă. [Pr.: re-ex-] – Din fr. réexposition.

reface
REFÁCE, refác, vb. III. Tranz. 1. A face din nou ceva rău făcut sau în parte distrus; a repara; p. ext. a transforma, a modifica, a schimba. ♦ Refl. (Despre un țesut) A se regenera. 2. A aduce din nou în starea (de înflorire) în care a fost mai înainte; a reconstrui. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) face din nou sănătos, a (se) întrema, a (se) însănătoși. – Re^1- + face (după fr. refaire).

refacere
REFÁCERE, refaceri, s.f. Acțiunea de a (se) reface și rezultatul ei. ♦ Operație prin care o unitate militară este retrasă în spatele liniei de luptă, pentru odihna trupelor și pentru completarea efectivelor și a armamentului. – V. reface.

refactie
REFÁCȚIE, refacții, s.f. 1. Reducere a taxelor vamale pentru mărfurile care au suferit de pe urma transportului pe mare, micsorându-și astfel valoarea. 2. (În sintagma) Refacția căii = înlocuirea elementelor componente ale unei căi ferate ca urmare a uzurii sau scăderii siguranței de funcționare. – Din fr. réfaction.

refacut
REFĂCÚT, -Ă, refăcuți, -te, adj. (Despre industrie, agricultură, economie etc.; p. ext. despre regiuni, țări etc.) Readus în starea bună de mai înainte; restabilit. ♦ (Despre o lucrare, o casă etc.) Executat din nou (sau în cea mai mare parte); reconstruit. ♦ Fig. (Despre oameni) însănătoșit, întremat, întărit. – V. reface.

refec
REFÉC, refecuri, s.n. Cusătură cu ajutorul căreia se îmbină două bucăți de material textil, ale căror margini se îndoaie și se prind sub îndoitură, ca să nu se destrame; refecătură. ♢ Expr. A lua (pe cineva) la refec sau (rar) a trage (cuiva) un refec = a mustra pe cineva cu asprime, a-l critica, a-i cere socoteală. – Cf. r e f e c a.

refeca
REFECÁ, reféc, vb. I. Tranz. 1. A coase un refec. 2. A detașa cu ferăstrăul marginile teșite ale scândurilor brute, pentru a obține scânduri paralelipipedice. – Cf. lat. r e f r i c a r e.

refecare
REFECÁRE, refecări, s.f. Acțiunea de a refeca și rezultatul ei. – V. refeca.

refecat
REFECÁT, -Ă, refecați, -te, adj. Cusut cu refec. – V. refeca.

refecatura
REFECĂTÚRĂ, refecături, s.f. (Pop.) Refec. – Refec + suf. -ătură.

refector
REFECTÓR s.n. v. refectoriu.

refectoriu
REFECTÓRIU, refectorii, s.n. (Rar) Sală de mâncare într-un internat, într-o mănăstire etc. [Var.: refectór s.n.] – Din fr. réfectoire, lat. refectorium.

refenea
REFENEÁ, refenele, s.f. (înv.) Petrecere în comun; chef. – Din tc. refene.

refera
REFERÁ vb. I v. referi.

referat
REFERÁT, referate, s.n. Dare de seamă, scrisă sau orală, asupra unei cărți, a unei activități etc. ♦ Raport (de câteva rânduri) scris pe marginea unei cereri, a unui act etc. (în care se propune o soluție). – Din germ. Referat.

referendar
REFERENDÁR, referendari, s.m. 1. Demnitar la curtea franceză însărcinat cu prezentarea și urmărirea cererilor referitoare la titlurile de noblețe, la dispensele de vârstă etc. ♦ Mare referendar = membru al senatului în Imperiul Francez, care deținea sigiliul adunării. 2. (Înv.) Referent. – Din lat. referendarius, germ. Referendar, fr. référendaire.

referendum
REFERÉNDUM, referendumuri, s.n. Consultare directă a cetățenilor, chemați să se pronunțe, prin vot, asupra unui proiect de lege de o deosebită importanță pentru stat sau asupra unor probleme de interes general. – Din lat. [ad] referendum, fr. référendum.

referent
REFERÉNT, -Ă, referenți, -te, s.m. și f. Specialist în cadrul unei instituții, a cărui atribuție este de a da îndrumări și informații în domeniul specialității sale; consilier. ♦ Persoană care face un referat. – Din germ. Referent, lat. referens, -ntis.

referential
REFERENȚIÁL, referențiale, s.n. Sistem de referință. [Pr.: -ți-al] – Din fr. référentiel.

referi
REFERÍ, refér, vb. IV. 1. Intranz. A face un referat; a raporta, a relata. 2. Refl. A se raporta (la ceva sau la cineva), a fi în legătură cu..., a viza (ceva sau pe cineva), a face o aluzie. [Var.: (1) referá, vb. I.] – Din germ. referieren, fr. référer.

referinta
REFERÍNȚĂ, referințe, s.f. l. Informație pe care o dă cineva cu privire la situația unei persoane. ♦ P. gener. Informație, lămurire, explicație. 2. Faptul de a raporta un lucru la altul sau o chestiune la alta. ♦ Sistem de referință = a) (Geom.) sistem de coordonate la care se raportează pozițiile figurilor geometrice; b) (Fiz.) grup format de sistemele de coordonate imobile unul față de altul, la care se raportează pozițiile corpurilor sau pozițiile în câmpurile de forță. ♦ (În loc. adj.) De referință = la care te poți referi (2); important. – Din germ. Referenz, fr. référence.

referire
REFERÍRE, referiri, s.f. (Rar) Faptul de a (se) referi. ♢ Loc. prep. Cu referire la... = în legătură cu..., referitor, relativ la... – V. referi.

referitor
REFERITÓR, -OÁRE, referitori, -oare, adj. Care se referă la ceva sau la cineva; care privește ceva sau pe cineva. ♢ Loc. prep. Referitor la... = despre, în legătură cu..., privitor la... – Referi + suf. -tor.

refierbator
REFIERBĂTÓR, refierbătoare, s.n. Schimbător de căldură tubular, pentru fierberea unui lichid cu ajutorul aburului. – Refierbe + suf. -ător

refierbe
REFIÉRBE, refiérb, vb. III. Tranz. A fierbe ceva din nou. – Re^1- + fierbe.

reflect
REFLÉCT, reflecte, s.n. (înv.) Reflex. – Din fr. reflet (după reflecta).

reflecta
REFLECTÁ, (1, 2) pers. 3 refléctă, (3) pers. 1 reflectez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) răsfrânge direcția de propagare a luminii, a razelor de lumină, a undelor etc. la suprafața de separație a două medii diferite; a determina sau a suferi o reflexie (1). 2. Tranz. și refl. Fig. A (se) oglindi. 3. Intranz. A gândi profund; a cugeta, a medita la... – Din fr. refléter, lat. reflectere, germ. reflektieren.

reflectant
REFLECTÁNT, -Ă, reflectanți, -te, adj. (Despre corpuri) A cărui suprafață reflectă (bine) lumina, sunetele etc.; reflectorizant. – Reflecta + suf. -ant.

reflectare
REFLECTÁRE, reflectări, s.f. Acțiunea de a (se) reflecta și rezultatul ei. ♦ Categorie a gnoseologiei materialist-dialectice, care se referă la esența raportului dintre subiect și obiect, dintre conștiință și lumea exterioară. – V. reflecta.

reflectator
REFLECTĂTÓR, -OÁRE, reflectători, -oare, adj. Care se referă la reflexie. – Reflecta + suf. -ător.

reflectivitate
REFLECTIVITÁTE s.f. (Biol.) Însușire a țesuturilor vii de a provoca răspunsuri reflexe. – Din fr. reflectivité, engl. reflectivity.

reflectometru
REFLECTOMÉTRU, reflectometre, s.n. (Fiz.) Instrument pentru determinarea puterii reflectătoare sau a calității luciului suprafeței corpurilor, prin comparare cu suprafața unui corp de referință. – Din fr. réflectomètre, germ. Reflektometer.

reflector
REFLECTÓR, reflectoare, s.n. 1. Parte a unui dispozitiv de iluminat sau a unui proiector care, folosind fenomenul reflexiei regulate sau difuze, dirijează fluxul luminos al unei surse de lumină pe o anumită direcție sau într-o anumită zonă mai întinsă; p. ext. aparat înzestrat cu un asemenea dispozitiv. ♦ Oglindă concavă care reflectă lumina într-o direcție voită; p. ext. proiector. 2. (Astron.) Telescop al cărui obiectiv este construit dintr-o oglindă concavă. 3. (Elt.) Element component al unor antene în scopul măririi directivității lor. – Din fr. réflecteur.

reflectoriza
REFLECTORIZÁ, pers. 3 reflectorizează, vb. I. Tranz. A răsfrânge puternic orice fascicul de lumină. – Din engl. reflectorize.

reflectorizant
REFLECTORIZÁNT, -Ă, reflectorizanți, -te, adj. Reflectant. ♦ Placă reflectorizantă = strat alcătuit din numeroase bile mici de sticlă, înglobate într-un material plastic transparent și colorat, care reflectă bine lumina incidentă, îndeosebi aceea care vine normal, și care se utilizează în semnalizarea rutieră. – Reflector + suf. -izant.

reflectorizare
REFLECTORIZÁRE, reflectorizări, s.f. Acțiunea de a reflectoriza. – V. reflectoriza.

reflectie
REFLÉCȚIE, reflecții, s.f. 1. Meditare, cugetare, gândire, reflexie (2). 2. Reflexie (1). [Var.: reflecțiúne s.f. ] – Din fr. réflexion, lat. reflexio, -onis, germ. Reflexion (după reflecta).

reflectiune
REFLECȚIÚNE s.f. v. reflecție.

reflex
REFLÉX, -Ă, reflecși, -xe, adj., s.n. I. Adj. (Fiziol.; despre acte sau mișcări ale organismului) Produs în mod spontan, independent de voință. ♢ Act reflex (și substantivat, n.) = reacție bruscă și automată a organismului animal sau uman la o modificare a mediului; răspuns secretor sau motor al organismului la acțiunea unei astfel de modificări. Reflex condiționat = reflex dobândit în cursul vieții, în urma asocierii repetate a unui excitant oarecare cu un excitant care provoacă un reflex înnăscut. Reflex necondiționat = reflex înnăscut. ♦ P. gener. Care reprezintă o reacție imediată, spontană. II. S.n. 1. Rază reflectată; sclipire, strălucire, lucire. 2. Fig. Oglindire, reflectare a unei stări de lucruri sau a unei stări sufletești. – Din fr. réflexe, lat. reflexus, germ. Reflex.

reflexie
REFLÉXIE, reflexii, s.f. 1. Fenomen de reîntoarcere parțială a luminii, a sunetului, a radiațiilor în mediul din care au venit atunci când întâlnesc o suprafață de separare a două medii; reflexie (2). 2. Reflecție (1). [Var.: reflexiúne s.f.] – Din fr. réflexion, lat. reflexio, -onis, germ. Reflexion.

reflexiune
REFLEXIÚNE s.f. v. reflexie.

reflexiv
REFLEXÍV,-Ă, reflexivi, -e, adj. 1. (În sintagmele) Pronume reflexiv = pronume care ține locul numelui unui obiect asupra căruia se exercită, direct sau indirect, acțiunea verbului și care e identic cu subiectul verbului. Verb reflexiv = verb însoțit de pronume reflexiv. ♦ (Substantivat, n.) Funcțiunea verbului reflexiv. 2. (Despre oameni) Predispus la reflecție; meditativ, gânditor. ♦ (Despre manifestări, realizări ale oamenilor) Care denotă reflecție (1), care se realizează prin reflecție. 3. (Mat.; în sintagma) Relație reflexivă = relație care are proprietatea de reflexivitate (2). – Din fr. réflexif, germ. reflexiv.

reflexivitate
REFLEXIVITÁTE s.f. (Rar) 1. Faptul de a fi reflexiv; predispoziție spre meditație. 2. Proprietate a unei relații logice, matematice etc. de a avea loc întotdeauna între un element și el însuși. – Reflexiv + suf. -itate. Cf. fr. r é f l e x i v i t é.

reflexogen
REFLEXOGÉN, -Ă, reflexogeni, -e, adj. Care poate produce reflexe (1). – Din fr. réflexogène.

reflexolog
REFLEXOLÓG, -Ă, reflexologi, -ge, s.m. și f. Medic specialist în reflexologie. – Din reflexologie (derivat regresiv).

reflexologie
REFLEXOLOGÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu studiul reflexelor. – Din fr. réflexologie.

reflexoterapie
REFLEXOTERAPÍE, reflexoterapii, s.f. Metodă terapeutică prin care se urmărește vindecarea unor boli prin folosirea anumitor reflexe. – Din fr. réflexothérapie.

reflux
REFLÚX, refluxuri, s.n. Fază de coborâre a nivelului mărilor și oceanelor în cadrul fenomenului de maree. ♦ Fig. Dare înapoi, descreștere; regres. – Din fr. reflux.

refolosi
REFOLOSÍ, refolosesc, vb. IV. Tranz. A da o nouă întrebuințare unor materiale, obiecte etc., după o prealabilă prelucrare. ♦ A folosi din nou un procedeu, o metodă. – Re^1- + folosi.

refolosibil
REFOLOSÍBIL, -Ă, refolosibili, -e, adj. Care se poate folosi din nou după o prealabilă prelucrare. – Re^1- + folosibil.

refolosire
REFOLOSÍRE, refolosiri, s.f. Acțiunea de a refolosi. – V. refolosi.

refolosit
REFOLOSÍT, -Ă, refolosiți, -te, adj. Care a fost folosit din nou (după prelucrare). – V. refolosi.

reforma
REFORMÁ, reformez, vb. I. 1. Tranz. A schimba (în bine); a înnoi, a primeni o stare de lucruri, o concepție etc.; a face o reformă (1). 2. Tranz. A scoate din uz o unealtă, o mașină etc.; a da la reformă (3) datorită degradării totale sau parțiale. 3. Tranz. A scoate o persoană din evidența sau din serviciul armatei (ca inapt din punct de vedere fizic). 4. Refl. (Înv.) A se forma din nou, a se reface. – Din fr. réformer, lat. reformare.

reformare
REFORMÁRE, reformări, s.f. Acțiunea de a (se) reforma și rezultatul ei. ♦ (Rar) Reformă (2). – V. reforma.

reformat
REFORMÁT, -Ă, reformați, -te, adj. 1. (Despre materiale, mașini, unelte etc.) Scos din uz, dat la reformă (3). 2. (Despre militari) Scos din evidența sau din serviciul armatei (ca inapt din punct de vedere fizic). 3. Care ține de cultul religios protestant. ♦ (Substantivat) Persoană de confesiune creștină protestantă; p. restr. calvin. – V. reforma. Cf. fr. r é f o r m é, lat. r e f o r m a t u s.

reformator
REFORMATÓR, -OÁRE, reformatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care reformează, care aduce reforme, care înnoiește; propagator de reforme. – Din fr. réformateur, lat. reformator.

reforma
REFÓRMĂ, reforme, s.f. 1. Transformare politică, economică, socială, culturală, cu caracter limitat sau de structură, a unei stări de lucruri, pentru a obține o ameliorare sau un progres; schimbare în sânul unei societăți (care nu modifică structura generală a acelei societăți). ♢ Reformă monetară (sau bănească) = operație financiară prin care se înlocuiește moneda unei țări cu o monedă nouă (ca urmare a perturbărilor din sistemul economic național), având un curs diferit față de prima. Reformă financiară = reformă prin care se aduc modificări importante sistemului de formare și de cheltuire a veniturilor statului. 2. (Art.) Mișcare social-politică și religioasă cu caracter anticatolic și antifeudal, apărută în Europa apuseană în sec. XV-XVI, care a susținut principiul mântuirii prin credință, secularizarea averilor clerului, simplificarea ierarhiei și cultului catolic și introducerea limbilor naționale în serviciile de cult; reformare. 3. Scoaterea din uz a unui material, a unei unelte etc. în urma degradării lor; (concr.), Totalitatea materialelor, uneltelor, efectelor, armelor etc., socotite la un moment dat ca inutilizabile (prin degradare); p. ext. depozit în care se păstrează un asemenea material. 4. Scoaterea din cadrele armatei a unui militar (pentru motive de incapacitate fizică). – Din fr. réforme, germ. Reform.

reformism
REFORMÍSM s.n. 1. Atitudine politică bazată pe

reformist
REFORMÍST, -Ă, reformiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care preconizează reformismul, care se face în spiritul reformismului. 2. S.m. și f. Adept al reformismului. – Din fr. reformiste.

reformula
REFORMULÁ, reformulez, vb. I. Tranz. A formula din nou (în alți termeni). – Re^1- + formula.

reformulare
REFORMULÁRE, reformulări, s.f. Acțiunea de a reformula și rezultatul ei. – V. reformula.

reformulat
REFORMULÁT, -Ă, reformulați, -te, adj. Care a fost formulat din nou (în alți termeni). – V. reformula.

refracta
REFRACTÁ, pers. 3 refractă, vb. I. 1. Refl. (Fiz.; despre unde, raze de lumină) A se frânge, a devia la trecerea dintr-un mediu în altul; a suferi fenomenul refracției. 2. Tranz. (Despre corpuri, medii) A produce fenomenul refracției. – Din fr. réfracter.

refractar
REFRACTÁR, -Ă, refractari, -e, adj. 1. (Despre materiale) Care rezistă la temperaturi înalte fără a-și schimba structura, compoziția și caracterele. ♢ Cărămidă refractară = cărămidă fabricată dintr-un material special, rezistentă la temperaturi înalte, folosită la căptușirea focarelor de la cuptoarele industriale, de la cazanele de încălzire centrală, de la locomotive etc. 2. Fig. (Despre oameni, caractere etc.) Care se împotrivește la ceva, care opune rezistență față de ceva, care nu este receptiv la ceva. – Din fr. réfractaire, lat. refractarius.

refractarism
REFRACTARÍSM s.n. (Rar) Atitudine refractară; împotrivire, nesupunere. – Refractar + suf. -ism.

refractaritate
REFRACTARITÁTE s.f. 1. (Rar) Proprietate a unor materiale de a fi refractare. 2. Temperatură la care se înmoaie un material refractar. – Din fr. réfractarité.

refractat
REFRACTÁT, -Ă, refractați, -te, adj. (Despre unele raze luminoase) Frânt, deviat (după anumite legi) la trecerea dintr-un mediu în altul. – V. refracta.

refractometrie
REFRACTOMETRÍE s.f. Ansamblul procedeelor utilizate pentru determinarea indicilor de refracție ai substanțelor și pentru studierea altor proprietăți legate de valorile acestor indici. – Din fr. réfractométrie.

refractometru
REFRACTOMÉTRU, refractometre, s.n. Instrument optic pentru măsurarea indicelui de refracție al substanțelor. – Din fr. réfractomètre.

refractor
REFRACTÓR, refractoare, s.n. 1. Lunetă astronomică al cărei obiectiv este o lentilă. 2. Dispozitiv optic care schimbă direcția fluxului luminos emis de o sursă luminoasă prin fenomenul de refracție. 3. (Astron.) Telescop în care imaginea se obține cu ajutorul unui obiectiv alcătuit din mai multe lentile. – Din fr. réfracteur, germ. Refraktor.

refractie
REFRÁCȚIE, refracții, s.f. (Fiz.) Fenomen de abatere a direcției de propagare a unei unde, a unei radiații sau a unui corpuscul, când aceștia întâlnesc suprafața de separație a două medii diferite. ♢ Indice de refracție = număr care caracterizează fenomenul de refracție a unei radiații luminoase sau a unei unde, egal cu raportul dintre viteza de propagare a acelei radiații sau a acelor unde în mediul din care provin și viteza lor de propagare în mediul în care pătrund. Refracție astronomică = deviere a razei de lumină a unui astru de la direcția rectilinie, datorită refracției sale în atmosfera terestră. [Var.: refracțiúne s.f.] – Din fr. réfraction, lat. refractio, -onis.

refractiune
REFRACȚIÚNE s.f. v. refracție.

refrangibil
REFRANGÍBIL, -Ă, refrangibili, -e, adj. (Rar) Care se poate refracta. – Din fr. réfrangible.

refrangibilitate
REFRANGIBILITÁTE, refrangibilități, s.f. (Rar) Însușirea de a se refracta. – Din fr. réfrangibilité.

refren
REFRÉN, refrene, s.n. 1. Cuvânt, vers sau grup de versuri care se repetă după una sau mai multe strofe, cu rolul de a sublinia, prin repetiție, o idee poetică. 2. Frază muzicală reluată la sfârșitul cupletelor unui cântec, în general pe aceeași linie melodică. ♦ Temă principală a rondoului, care se repetă după fiecare cuplet. 3. Fig. (Depr.) Cuvânt, frază, expresie care se repetă stereotip. [Pr. și: refrenuri] – Din fr. refrain.

refrigera
REFRIGERÁ, refrigerez, vb. I. Tranz., intranz. și refl. A (se) răci până la o temperatură apropiată de punctul de înghețare. – Din fr. réfrigerer.

refrigerare
REFRIGERÁRE, refrigerări, s.f. Acțiunea de a (se) refrigera și rezultatul ei; răcire a unui produs până la o temperatură apropiată de punctul de înghețare, în scopul

refrigerator
REFRIGERATÓR, refrigeratoare, s.n. Aparat sau parte dintr-o instalație frigorigenă, în care se produce, în general cu ajutorul energiei electrice, scăderea temperaturii până aproape de 0

refrigeratie
REFRIGERÁȚIE, refrigerații, s.f. Refrigerare. ♦ (Med.) Metodă care constă în răcirea unui membru, a unui segment de membru sau a unei porțiuni limitate de tegument cu ajutorul pungilor de gheață sau al aparatelor refrigerente, în scop anestezic sau terapeutic. – Din fr. réfrigération.

refrigerent
REFRIGERÉNT, -Ă, refrigerenți, -te, adj., s.n. 1. Adj. Care răcește, care produce scăderea temperaturii. 2. S.n. Schimbător de căldură, confecționat din sticlă sau din metal, folosit în lucrările de laborator pentru

refringent
REFRINGÉNT, -Ă, refringenți, -te, adj. (Despre un mediu) Care refractă razele luminoase. – Din fr. réfringent.

refringenta
REFRINGÉNȚĂ, refringențe, s.f. (Fiz.) Proprietate a unor corpuri de a refracta lumina. – Din fr. réfringence.

refrisa
REFRIȘÁ, refrișez, vb. I. Tranz. și refl. (Franțuzism) A (se) împrospăta. – Din fr. refraîchir.

refugia
REFUGIÁ, refugiez, vb. I. Refl. A se retrage dintr-un teritoriu ocupat, a fugi din fața unui pericol sau a unei neplăceri, căutând sprijin sau ocrotire la cineva sau undeva: a se pune la adăpost. ♦ Fig. A se retrage într-un loc liniștit, ferit de zgomote și puțin frecventat. [Pr.: -gi-a] – Din fr. réfugier.

refugiat
REFUGIÁT, -Ă, refugiați, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care s-a retras undeva sau la cineva spre a se adăposti, spre a găsi sprijin sau ocrotire în fața unei primejdii, a unei neplăceri etc. ♦ Refugiat politic = persoană care cere azil politic. [Pr.: -gi-at] – V. refugia. Cf. fr. r é f u g i é.

refugiere
REFUGIÉRE, refugieri, s.f. Acțiunea de a se refugia; refugiu (1). [Pr.: -gi-e-] – V. refugia.

refugiu
REFÚGIU, refugii, s.n. 1. Faptul de a se refugia; timp petrecut ca refugiat într-un anumit loc. 2. Loc de scăpare, de adăpostire în fața unei primejdii sau a unei neplăceri; adăpost, azil. ♦ Fig. Consolare, alinare, mângâiere. ♦ Platformă ridicată și amenajată ca un trotuar, pe partea carosabilă a căilor de circulație cu trafic intens sau în mijlocul unei piețe, pentru a ușura reglementarea circulației, traversarea străzii, urcarea sau coborârea din vehiculele de transport în comun etc. – Din fr. refuge, lat. refugium.

refula
REFULÁ, refulez, vb. I. Tranz. 1. A respinge, a înăbuși din domeniul conștientului în subconștient imagini, dorințe, reprezentări, idei sau tendințe neplăcute, care contrazic conștiința morală a individului. 2. (Tehn.) A deplasa sau a împinge, cu ajutorul unei pompe, un fluid într-o conductă sau într-un recipient. 3. A prelucra la cald sau la rece piesele de metal prin batere cu ciocanul sau prin presare la unul dintre capete, cu scopul de a schimba, parțial sau total, forma pieselor. – Din fr. refouler.

refulare
REFULÁRE, refulări, s.f. Acțiunea de a refula și rezultatul ei. – V. refula.

refulat
REFULÁT, -Ă refulați, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Despre imagini, tendințe, instincte, impulsuri etc.) Deplasat, căzut, respins, în subconștient. 2. S.m. și f. Persoană care își refulează (1) dorințele, instinctele, impulsurile etc. – V. refula. Cf. fr. r e f o u l é.

refuta
REFUTÁ, refutez, vb. I. Tranz. (Franțuzism înv.) A combate o afirmație, o teorie etc. prin argumente puternice. – Din fr. refuter, lat. refutare.

refutabil
REFUTÁBIL, -Ă, refutabili, -e, adj. (Livr.) Care poate fi combătut. – Din fr. réfutable.

refutare
REFUTÁRE, refutări, s.f. (Înv.) Acțiunea de a refuta și rezultatul ei; refutație. – V. refuta.

refutatie
REFUTÁȚIE, refutații, s.f. (Franțuzism înv.) Refutare, respingere, combatere. – Din fr. réfutation.

refuz
REFÚZ, refuzuri, s.n. 1. Faptul de a refuza; neacceptare, respingere. ♦ Expr. Până la refuz = atât încât nu se mai poate adăuga nimic; până când nu este loc pentru mai mult, până la limita maximă. 2. Material rămas, după cernere, sortare sau clasare (în ciur sau pe sită). 3. Deficiență în funcționarea unui sistem tehnic. 4. Defect de turnare care constă în producerea unor goluri rezultate din umplerea incompletă a formei cu metal topit. – Din fr. refus.

refuza
REFUZÁ, refuz, vb. 1. Tranz. A respinge (ceva sau pe cineva), a nu accepta, a nu primi ceva ce ți se oferă. ♦ A nu da ceva ce ți se cere, a nu consimți la ceva, a nu voi să faci ceva. ♦ (Construit cu dativul) A se priva de ceva, a renunța la ceva. – Din fr. refuser.

refuzare
REFUZÁRE s.f. Acțiunea de a refuza și rezultatul ei. – V. refuza.

regal
REGÁL^2, -Ă, regali, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care aparține unui rege, privitor la rege; regesc; p. ext. bogat, luxos, maiestuos, mândru. 2. S.n. (Livr.), Ospăț mare, bogat; banchet festiv. ♦ Eveniment deosebit (care încântă, desfată etc.). Plăcere mare; dar^2 plăcut. 3. Adj. (În sintagmă) ♢ Apă regală = amestec de acid clorhidric și acid azotic, care are proprietatea de a ataca metalele nobile. – Din fr. régal(e), it. regale, lat. regalis.

REGÁL^1, regaluri, s.n. (Tipogr.) Dulăpior la secția de culegere manuală a unei tipografii, folosit la păstrarea casetelor cu litere sau a formelor pentru tipar. – Din germ. Regal.

regala
REGALÁ, regalez, vb. I. Tranz. și refl. (Livr.) A (se) ospăta bine, a (se) cinsti. ♦ Tranz. A desfăta, a încânta. ♦ A dărui. – Din fr. régaler.

regalare
REGALÁRE, regalări, s.f. (Franțuzism) 1. Acțiunea de a (se) regala. 2. Fig. Desfătare, încântare. – V. regala.

regala
REGÁLĂ^1, regale, s.f. (Ieșit din uz) Pahar de bere mai mic decât țapul; cantitatea de bere din acest pahar. – Din regal^2.

REGÁLĂ^2, regale, s.f. Instrument de suflat asemănător cu orga, dar mai mic decât aceasta. ♦ Unul dintre registrele orgii. – Din fr. régale.

regalism
REGALÍSM s.n. Concepție politică care preconizează regalitatea ca formă de guvernământ; atașament față de monarhie sau față de rege; monarhism. – Regal^2 + suf. -ism (după fr. royalisme).

regalist
REGALÍST, -Ă, regaliști, -ste, s.m. și f. Adept, partizan al regalității; monarhist. – Regal^2 + suf. -ist (după fr. royaliste).

regalitate
REGALITÁTE, regalități, s.f. Formă de guvernământ în care statul este condus de un rege; monarhie. – Din lat. regalitas, -atis. Cf. fr. r o y a u t é.

regat
REGÁT, regate, s.n. Stat guvernat de un rege; monarhie. ♦ Vechiul regat = nume dat după primul război mondial (până la instituirea republicii) teritoriului României, de dinaintea acestui război. – Rege + suf. -at.

regata
REGÁTĂ, regate, s.f. 1. Denumire dată unei competiții sportive nautice (caiac, canoe, iahting, canotaj) în ansamblul ei tehnic. ♦ Probă în competițiile de iahting, care are mai multe etape în cadrul aceluiași program. 2. Formă de cravată care se înnoadă și cade vertical de-a lungul plastronului cămășii. – Din fr. régate.

regasi
REGĂSÍ, regăsesc, vb. IV. Tranz. A găsi din nou pe cineva sau ceva. **Refl. recipr. S-au regăsit după 10 ani. ♦ Refl. A se afla, a se găsi din nou în același loc, în aceeași situație. ♦ Refl. Fig. A se reculege, a-și recăpăta echilibrul sufletesc (după o frământare, un zbucium). – Re^1 + găsi (după fr. retrouver).

regasire
REGĂSÍRE, regăsiri, s.f. Faptul de a (se) regăsi. – V. regăsi.

regatean
REGĂȚEÁN, -Ă, regățeni, -e, s.m. și f. Denumire dată, după primul război mondial, locuitorilor Vechiului regat. – Regat + suf. -ean.

regateanca
REGĂȚEÁNCĂ, regățence, s.f. Regățeană. – Regățean + suf. -că.

regandi
REGÂNDÍ, regândesc, vb. IV. Tranz. A concepe din nou (și în alt fel); (rar) a redimensiona. – Re^1- + gândi.

regandire
REGÂNDÍRE, regândiri, s.f. Acțiunea de a regândi. – V. regândi.

regandit
REGÂNDÍT, -Ă, regândiți, -te, adj. Care a fost conceput din nou (în alt fel). – V. regândi.

rege
RÉGE, regi, s.m. 1. Suveranul unui regat, persoană care deține puterea supremă într-un regat; monarh. 2. Fig. Cel care are poziția cea mai însemnată într-un domeniu oarecare, prin puterea, prin importanța, prin competența sa. 3. Numele piesei principale de la jocul de șah, a cărei pierdere aduce înfrângerea jucătorului. ♦ Numele uneia dintre cărțile de joc, care are desenat pe ea un cap de rege (1); popă, rigă. – Din lat. rex, -gis.

regenera
REGENERÁ, regenerez, vb. I. 1. Refl. (Despre organe sau țesuturi) A se reface. 2. Tranz. și refl. Fig. A reveni sau a face să revină la viață nouă; a (se) primeni, a (se) înnoi, a (se) înviora. 3. Tranz. A readuce în condiții de folosire un material uzat, prin procedee care redau materialului (o parte din) proprietățile lui inițiale. ♦ A face un tratament termic cu scopul de a transforma o structură grosolană în structură fină. – Din fr. régénérer, lat. regenerare.

regenerabil
REGENERÁBIL, -Ă, regenerabili, -e, adj. Care se poate regenera; regenerativ. – Din engl. regenerable.

regenerare
REGENERÁRE, regenerări, s.f. Acțiunea de a (se) regenera și rezultatul ei. – V. regenera.

regenerat
REGENERAT, -Ă, regenerați, -te, adj. (Despre organe sau țesuturi) Refăcut. ♦ (Despre materiale uzate) Care a fost readus (prin procedee speciale) în condiții de folosire. – V. regenera.

regenerativ
REGENERATÍV, -Ă, regenerativi, -e, adj. Care se poate regenera; regenerabil. – Din fr. régénératif.

regenerator
REGENERATÓR, -OÁRE, regeneratori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care regenerează; înnoitor. 2. S.n. Sistem tehnic care servește la regenerarea unui material uzat. – Din fr. régénérateur.

regent
REGÉNT, -Ă, regenți, -te, s.m. și f. Persoană care guvernează provizoriu o monarhie, ținând locul monarhului în timpul unei regențe. – Din fr. regent, lat. régens, -ntis.

regenta
REGÉNTĂ, regente, adj. (Despre propoziții; adesea substantivat) Căreia îi este subordonată altă propoziție. – Din regent.

regenta
REGÉNȚĂ, regențe, s.f. 1. Guvernare provizorie, exercitată de una sau de mai multe persoane în timpul minoratului, absenței sau bolii unui monarh; perioadă cât durează această guvernare: persoanele (sau persoana) care guvernează în această perioadă. 2. Stil în arhitectura și în artele decorative franceze la începutul sec. XVIII, caracterizat prin suplețea, grația și delicatețea elementelor decorative. – Din fr. régence.

regesc
REGÉSC, -EÁSCĂ, regești, adj. Regal^2. ♦ (Rar) Care are calitatea de rege. – Rege + suf. -esc.

regeste
REGÉȘTE adv. Ca un rege. – Rege + suf. -ește.

reghiment
REGHIMÉNT s.f. v. regiment.

regicid
REGICÍD, -Ă, regicizi, -de, adj., regiciduri, s.n. 1. Adj. (Adesea substantivat) Care a asasinat un rege. 2. S.n. Faptul de a asasina un rege; asasinarea unui rege. – Din fr. régicide, lat. regicida.

regie
REGÍE, regii, s.f. 1. Concepția interpretării scenice a unui text dramatic, a unui scenariu sau libret destinat să devină spectacol; îndrumarea jocului actorilor și a montării unui spectacol de teatru, de cinema, de operă etc. ♢ Regie tehnică = încăpere tehnică atașată unui studio de înregistrări de radiodifuziune sau de televiziune pentru efectuarea reglajului și controlului primar al nivelului programelor înregistrate, radiodifuzate sau televizate. 2. Sistem de executare a unei lucrări sau de exploatare a unui bun public sau particular de către un administrator care urmează să justifice conturile față de organele superioare sau față de proprietar. ♢ Cheltuieli de regie = cheltuieli de întreținere la o întreprindere, la o instituție; cheltuieli care se fac cu ocazia executării unei lucrări și care se adaugă la costul materiei prime, al materialelor etc. 3. (Înv.) Instituție însărcinată cu perceperea unor impozite indirecte. 4. Formă de organizare a unor întreprinderi având ca obiect exploatarea de bunuri ale statului sau valorificarea unor drepturi ale acestuia, caracterizată prin personalitate juridică proprie și gestiune separată de a statului, dar legată într-o măsură mai mare sau mai mică de bugetul statului. 5. Debit, tutungerie. – Din fr. régie, germ. Regie.

regifugiu
REGIFÚGIU, regifugii, s.n. Sărbătoare romană, care se celebra în amintirea alungării regilor din vechea Romă. – Din lat. regifugium.

regim
REGÍM, regimuri, s.n. 1. Sistem de organizare și de conducere a vieții economice, politice și sociale a unui stat; formă de guvernământ a unui stat. ♢ Regim parlamentar = formă de guvernământ în care puterea supremă în stat este deținută de un parlament. Regim preferențial = acordare de avantaje în relațiile de comerț exterior de către un stat altui stat, pe bază de reciprocitate. ♦ Perioadă de guvernare a unui rege, a unui partid politic etc. 2. Sistem de norme sau de reguli proprii activității sau vieții dintr-o instituție, dintr-o întreprindere etc., convenție prin care se stabilesc anumite drepturi și obligații. ♦ Mod de viață, totalitatea condițiilor de viață, de lucru etc. dintr-un anumit loc. ♦ Totalitatea regulilor impuse modului de viață sau de alimentare a unei persoane (suferinde). ♢ Regim alimentar = folosire a alimentelor în conformitate cu anumite reguli impuse de condițiile de sănătate sau de boală a unei persoane. 3. (Tehn.) Ansamblu de condiții externe invariabile care, pentru un anumit interval de timp, determină dispoziția, funcționarea sau modul de utilizare a unor sisteme tehnice. ♦ Regim hidrologic = ansamblu mărimilor variabile caracteristice unei ape sau unui bazin hidrografic. Regim hidric = ansamblu fenomenelor de mișcare și de reținere a apei în sol. 4. Raport gramatical dintre două cuvinte care sunt în așa fel legate între ele, încât unul depinde de celălalt și capătă forma cerută de cuvântul de care depinde. – Din fr. régime.

regiment
REGIMÉNT, regimente, s.n. Unitate militară de bază mai mică decât brigada, compusă din mai multe batalioane (sau divizioane, escadrile etc.) ♦ Oamenii care fac parte dintr-o astfel de unitate. [Var.: (înv.) reghimént s.n.] – Din fr. régiment, germ. Regiment.

regimentar
REGIMENTÁR, -Ă, regimentari, -e, adj. 1. Care aparține regimentului, privitor la regiment. 2. (Ieșit din uz, în sintagma) Tren regimentar = convoi de căruțe sau de camioane care transportă, pe front, munițiile sau proviziile unui regiment. – Din fr. régimentaire.

regina
REGÍNĂ, regine, s.f. 1. Femeie care deține prerogativele unui rege, fiind suverana unui regat. 2. Soție de rege. 3. Fig. Ceea ce deține o poziție privilegiată, importantă, dominantă, într-un anumit domeniu. 4. Compus: regina-nopții = nume dat unor plante de grădină cu flori albe, roșietice sau violete care se deschid la căderea nopții și răspândesc un miros plăcut (Nicotiana). 5. (Entom.) Albină femelă fecundă, care depune ouă: matcă. 6. Piesa cea mai importantă la jocul de șah, după rege, care poate fi mutată în orice direcție, atât în linie dreaptă cât și în diagonală; damă. – Din lat. regina.

regional
REGIONÁL, -Ă, regionali, -e, adj. Care aparține unei regiuni dintr-o țară, privitor la o regiune; făcut în cadrul unei regiuni. ♦ (Substantivat, f.; ieșit din uz) Unitate organizatorică a unei organizații politice, economice etc.. corespunzătoare unei regiuni administrative. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. régional.

regionalism
REGIONALÍSM, (2) regionalisme, s.n. 1. Atitudine care tinde să creeze în diferite provincii ale unei țări o activitate descentralizatoare, independentă de capitală; supraapreciere a unei provincii, patriotism local. 2. Fapt de limbă existent numai într-o anumită regiune, caracteristic numai pentru un anumit grai. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. régionalisme.

regionalist
REGIONALÍST, -Ă, regionaliști, -ste, adj., s.m. și f. (Persoană) care are tendința de a crea într-o provincie o stare de independență; (om) stăpânit de patriotism local, adept al regionalismului (1). [Pr. : -gi-o-] – Din fr. régionaliste.

regionare
REGIONÁRE, regjonări, s.f. Împărțire a unui teritoriu în zone sau în regiuni cu condiții climaterice oarecum omogene, stabilite pe baza unor indici climaterici. [Pr.: -gi-o-] – Cf. r e g i u n e.

registrator
REGISTRATÓR, -OÁRE, registratori, -oare, s.m. și f. Funcționar care înregistrează hârtiile intrate și ieșite dintr-o instituție. – Din germ. Registrator, it. registratore.

registratura
REGISTRATÚRĂ, registraturi, s.f. Serviciu într-o instituție, întreprindere etc. unde se înregistrează corespondența intrată și ieșită; biroul, localul unde funcționează acest serviciu. – Din germ. Registratur.

registratie
REGISTRÁȚIE s.f. Arta de a folosi posibilitățile timbrale ale orgii sau ale clavecinului, indicată în compozițiile moderne. – Din fr. registration.

registru
REGÍSTRU, registre, s.n. 1. Condică, caiet, sistem de fișe etc. în care se înregistrează diferite date și acte cu caracter administrativ, comercial etc. ♢ Registru de bord = jurnal de bord pe o navă. Registru de casă = condică ce se ține obligatoriu de către fiecare casierie și în care se înscriu zilnic, în ordine cronologică, încasările și plățile făcute de aceasta. Registru de stare civilă = condică în care sunt trecute acte de stare civilă privitoare la naștere, căsătorie, deces etc. 2. Sertar sau clapă de oțel, de fontă, de material ceramic etc., care servește la reglarea tirajului sau la închiderea canalelor de fum de la căldările de abur sau de la cuptoarele industriale. 3. (Arhit.) Suprafață cuprinsă între două profiluri orizontale care se întind pe toată lungimea unei fațade. ♦ Fiecare dintre zonele în care este împărțită o suprafață decorativă. 4. Ansamblul semnelor de reper care indică suprapunerea exactă a tiparului pe ambele fețe ale hârtiei. 5. (În sintagma) Registrul navelor = instituție de stat sau particulară organizată în scopul stabilirii normelor tehnice de construcție, de recepție și de exploatare a navelor comerciale. 6. Dispozitiv utilizat în centralele telefonice automate la înregistrarea automată a numărului telefonului chemat. 7. Întinderea scării muzicale a unui instrument sau a unei voci, cuprinsă între nota cea mai de jos și nota cea mai de sus pe care le poate emite instrumentul sau vocea respectivă, fără schimbarea timbrului. ♦ (Concr.) Grupul tuburilor sau butoanelor de același timbru ale unui instrument muzical. 8. (Inform.) Dispozitiv folosit în calculatoarele electronice, destinat păstrării temporare a informației. – Din fr. régistre, it. registro, germ. Register.

regiune
REGIÚNE, regiuni, s.f. 1. Întindere mare de pământ mai mult sau mai puțin omogenă, dintr-o țară sau de pe glob, care prezintă caractere comune; ținut, zonă. 2. Unitate administrativă și teritorială în România (între 1950 și 1968) alcătuită din raioane și din unul sau mai multe orașe importante. 3. Porțiune determinată a unei ființe sau a unui obiect. [Pr.: -gi-u-] – Din fr. région, lat. regio, -onis.

regiza
REGIZÁ, regizez, vb. I. Tranz. 1. A organiza, a conduce un spectacol din punct de vedere artistic și tehnic; a îndruma jocul actorilor și montarea unui spectacol (de teatru, de film etc.) conform unei concepții și viziuni prealabile a regizorului; a pune în scenă. 2. Fig. (Peior.) A pune la cale, a organiza, a conduce (din umbră) o activitate, o operație etc. – Din regizor (derivat regresiv).

regizare
REGIZÁRE, regizări, s.f. Faptul de a regiza. – V. regiza.

regizor
REGIZÓR, -OÁRE, regizori, -oare, s.m. și f. 1. Specialist cu calificare profesională care se ocupă cu regia filmelor, a spectacolelor etc. 2. (Franțuzism rar) Administrator al unei moșii; vechil. [Acc. și: regízor] – Din fr. régisseur, germ. Regisseur.

regizoral
REGIZORÁL, -Ă, regizorali, -e, adj. Care aparține regizorului, privitor la regizor, de regizor. – Regizor + suf. -al.

regizorat
REGIZORÁT s.n. Faptul de a regiza; arta regizorului; regie. ♦ (Concr.) Birou, loc unde lucrează regizorul unui teatru, al unui studio cinematografic etc. – Regizor + suf. -at.

regla
REGLÁ, reglez, vb. I. Tranz. 1. A realiza sau reface starea unui sistem tehnic ale cărui mărimi caracteristice s-au abătut de la anumite condiții impuse. ♦ A stabili în prealabil valorile mărimilor unui sistem tehnic, care trebuie să rămână constante în timpul funcționării sistemului; a potrivi. 2. (Mil.) A potrivi, a îndrepta, a fixa tirul unui tun, al unei arme de foc portabile, al unei unități de artilerie etc. pentru distrugerea unui obiectiv. 3. A aranja, a orândui, a potrivi. – Din fr. régler.

reglabil
REGLÁBIL, -Ă, reglabili, -e, adj. (Despre un sistem tehnic, un tir etc.) Care se poate regla. – Din fr. réglable.

reglaj
REGLÁJ, reglaje, s.n. (Tehn.) 1. Mod de realizare a reglării; p. ext. reglare. 2. (Mil.) Determinare, precizată prin tragere, a elementelor necesare pentru nimicirea unui obiectiv. – Din fr. réglage.

reglare
REGLÁRE, reglări, s.f. Acțiunea de a regla și rezultatul ei; reglaj. – V. regla.

reglement
REGLEMÉNT, reglemente, s.n. (Înv.) Regulament. – Din fr. réglement, germ. Reglement.

reglementa
REGLEMENTÁ, reglementez, vb. I. Tranz. A supune ceva unor norme sau unui regulament, a stabili raporturi legale, a legaliza; a pune în ordine, a aranja. – Din fr. réglementer.

reglementar
REGLEMENTÁR, -Ă, reglementari, -e, adj. Care este sau se face conform unor regulamente sau unor norme. ♦ (Înv.) Care este în legătură cu Regulamentul organic; regulamentar. – Din fr. réglementaire, germ. reglementarisch.

reglementare
REGLEMENTÁRE, reglementări, s.f. Acțiunea de a reglementa și rezultatul ei. ♦ Ansamblu de norme juridice aplicabile într-un anumit domeniu. ♦ Operație de stabilire a acestor norme. – V. reglementa.

reglet
REGLÉT, reglete, s.n. Piesă de fontă, de material plastic sau de plumb folosită la umplerea spațiilor dintre rânduri în formele de tipografie sau la umplerea spațiilor dintre formă și ramă. [Var.: regléte s.m.] – Din fr. réglet.

regleta
REGLÉTĂ, reglete, s.f. Element auxiliar de montaj al unei instalații electrice, construit dintr-un material izolant pe care sunt fixate piese de contact și prin intermediul căruia se face legătura între cablul fix al instalației și diferitele aparate mici. – Din fr. réglette.

reglete
REGLÉTE s.m. v. reglet.

reglor
REGLÓR, reglori, s.m. 1. Tehnician care reglează mașini-unelte, dispozitive sau unelte montate pe acestea într-o secție de producție. 2. Lucrător cu calificare superioară care reglează un aparat în curs de fabricație, astfel încât piesele rezultate prin prelucrare să aibă dimensiunile prestabilite. – Din fr. régleur.

regn
REGN, regnuri, s.n. Cea mai mare categorie sistematică în biologie; fiecare dintre cele trei diviziuni ale corpurilor din natură: animal, vegetal și mineral. – Din fr. règne, lat. regnum.

regosol
REGOSÓL, regosoluri, s.n. Tip de sol tânăr, format pe depozite afânate sau slab consolidate (nisipuri, loess, argile, marne etc.) – Din fr. régosol.

regrada
REGRADÁ, regradez, vb. I. Tranz. A reface o gradație (2). – Re^1- + grada.

regradare
REGRADÁRE, regradări, s.f. Acțiunea de a regrada. – V. regrada.

regradat
REGRADÁT, -Ă, regradați, -te, adj. A cărui gradație a fost refăcută. – V. regrada.

regres
REGRÉS, regrese, s.n. Întoarcere de la o stare sau o formă superioară de dezvoltare la una inferioară; mers înapoi; decădere; declin, regresiune (1). – Din lat. regressus, it. regresso, germ. Regress.

regresa
REGRESÁ, regresez, vb. I. Intranz. A se întoarce de la o stare sau o formă superioară de dezvoltare la una inferioară; a decădea, a da înapoi. – Din fr. régresser.

regresiune
REGRESIÚNE, regresiuni, s.f. 1. (De obicei determinat prin „a mării” sau „marină”) Proces de retragere a apelor mării de pe unele suprafețe continentale, provocat de ridicarea uscatului prin mișcările lente ale blocurilor continentale sau de scăderea nivelului general oceanic. ♦ (Înv.) Regres. ♦ (Ec. pol.) Trecere de la stadii mai înalte de dezvoltare la stadii mai înapoiate. 2. (Lingv.) Reducerea extensiunii geografice a unui fenomen fonetic, morfologic etc. [Pr.: -si-u-] – Din fr. régression.

regresiv
REGRESÍV, -Ă, regresivi, -e, adj. Care se opune progresului, care tinde spre o stare sau o formă (economică, socială, politică etc.) înapoiată; care dă înapoi, care este în regres. ♦ Mișcare regresivă = mișcare care se face în direcția inversă celei normale. (Lingv.) Derivare regresivă = mod de formare a unui cuvânt nou prin suprimarea unui afix de la un cuvânt (mai) vechi. Formație regresivă sau derivat regresiv = cuvânt format prin derivare regresivă. Asimilare regresivă = fenomen fonetic în care sunetul modificat se află înaintea sunetului care exercită influența modificatoare. – Din fr. régresif.

regret
REGRÉT, regrete, s.n. Părere de rău cauzată de pierderea unui lucru sau a unei ființe, de o nereușită sau de săvârșirea unei fapte nesocotite; p. ext. remușcare, căință. – Din fr. regret.

regreta
REGRETÁ, regrét, vb. I. Tranz. A simți un regret, a fi cuprins de părere de rău; p. ext. a avea remușcări, a se căi. – Din fr. regretter.

regretabil
REGRETÁBIL, -Ă, regretabili, -e, adj. (Despre fapte, situații etc.) Care provoacă părere de rău, de care poate să-ți pară rău; vrednic de regret, de regretat. – Din fr. regrettable.

regretat
REGRETÁT, -Ă, regretați, -te, adj. (Despre o persoană decedată; și substantivat, art.) De care îți pare rău că nu mai există; (despre o întâmplare, o situație etc.) de care îți pare rău că s-a întâmplat. – V. regreta.

regrupa
REGRUPÁ, regrupez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) grupa din nou. – Din fr. regrouper.

regrupare
REGRUPÁRE, regrupări, s.f. Acțiunea de a (se) regrupa și rezultatul ei. – V. regrupa.

regula
REGULÁ, regulez, vb. I. Tranz. 1. A pune în ordine, a aranja, a rândui; a sistematiza. ♦ Spec. A pune la punct un mecanism, a face să funcționeze regulat; a repara. ♦ Spec. A regla, a potrivi. 2. Fig. (Fam.) A pune pe cineva la punct, a-l învăța minte, a-i da o lecție, a-l reduce la tăcere. – Din lat., it. regulare.

regulament
REGULAMÉNT, regulamente, s.n. Totalitatea instrucțiunilor, normelor și regulilor care stabilesc și asigură ordinea și bunul mers al unei organizații, al unei instituții, al unei întreprinderi etc., reglement. ♢ (Ieșit din uz) Regulament de ordine interioară = regulament prin care se stabilesc, în cadrul un ei organizații socialiste, dispoziții privitoare la disciplina muncii și în general, la raporturile dintre această organizație și angajații săi. ♦ Norme elaborate de puterea executivă pentru aplicarea și completarea dispozițiilor unei legi. ♦ Totalitatea normelor după care se joacă un joc, un sport etc. [Pl. și: (înv.) regulamenturi] – Din it. regulamento.

regulamentar
REGULAMENTÁR, -Ă, regulamentari, -e, adj. Care ține de regulament, conform cu regulamentul; reglementar. ♦ Care este în legătură cu Regulamentul organic, privitor la Regulamentul organic. ♢ Domn regulamentar = domn al Principatelor Române care a domnit în perioada Regulamentelor organice. – Regulament + suf. -ar.

regular
REGULÁR, -Ă, regulari, -e, adj. (Înv.) Regulat, după regulă, după regulament. – Din lat. regularis.

regulare
REGULÁRE, regulări, s.f. Acțiunea de a regula și rezultatul ei. – V. regula.

regularisi
REGULARISÍ, regularisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A regula. ♦ Fig. A da o lecție cuiva, a pune la punct pe cineva. – Regula + suf. -arisi.

regularisire
REGULARISÍRE, regularisiri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a regularisi și rezultatul ei. – V. regularisi.

regularitate
REGULARITÁTE, regularități, s.f. Însușirea sau starea a ceea ce este regulat, în conformitate cu o regulă sau cu o ordine fixată dinainte. ♢ Loc. adv. Cu regularitate = în mod regulat. ♦ Proprietate a unui sistem sau a evoluției unor fenomene de a respecta o regulă dintr-un anumit punct de vedere. ♦ Simetrie, proporție. ♦ Uniformitate. – Din fr. régularité.

regulariza
REGULARIZÁ, regularizez, vb. I. Tranz. 1. A supune unor norme, unor reguli, a face ca ceva să fie regulat. ♦ A pune în ordine, în concordanță (evidențe, balanțe etc.). ♦ A pune de acord datele evidenței contabile cu realitatea constatată pe teren prin inventariere. 2. A corecta conturul unui obiect pentru a-i da o formă geometrică regulată. 3. A amenaja un curs de apă pentru a corespunde unor anumite cerințe. – Din fr. régulariser.

regularizare
REGULARIZÁRE, regularizări, s.f. Acțiunea de a regulariza și rezultatul ei. – V. regulariza.

regulat
REGULÁT, -Ă, regulați, -te, adj. 1. Care este conform unei reguli stabilite în prealabil; care se repetă după o anumită regulă, într-o anumită ordine, fără abatere. ♦ Care se desfășoară cu regularitate: firesc, obișnuit, normal. ♢ Verbe regulate = verbe care se conjugă după regulile generale ale conjugărilor. ♦ Ordonat, uniform. 2. Care este organizat sau funcționează în baza unei legi; organizat legal, organizat pe baze permanente. ♦ Sistematizat, orânduit. 3. (Despre corpuri) Care permite o descompunere în părți, astfel încât acestea să fie identice și în relații identice unele în raport cu altele. ♢ Poligon regulat = poligon care are toate laturile și toate unghiurile egale. Poliedru regulat = poliedru cu toate fețele poligoane regulate și cu toate unghiurile diedre egale. ♦ (Despre trăsături, forme etc.) Alcătuit din elemente care se grupează ordonat sau simetric; armonios, frumos. – V. regula.

regulator
REGULATÓR, -OÁRE, regulatori, -oare, adj., subst. 1. Adj. Care regulează, sistematizează, care stabilește regularitatea unei mișcări sau a unei funcții; care îndrumează sau conduce. 2. S.n. Aparat sau instalație care efectuează un proces de reglare. 3. S.n. (Jur.; în sintagma) Regulator de competență = act prin care organul de jurisdicție superior celor între care s-a ivit un conflict de competență stabilește care dintre ele este competentă să judece conflictul. 4. S.m. și f. Persoană care stabilește, îndrumează sau conduce un sistem de reglare. – Din fr. régulateur, germ. Regulator.

regula
RÉGULĂ, reguli, s.f. 1. Normă, lege pe baza căreia are loc un proces, se desfășoară o activitate sau se produce un fenomen; precept. ♦ Mod de a rezolva o serie de probleme care au anumite caracteristici comune. ♢ Regulă de trei = metodă pentru determinarea celei de a patra proporționale a trei numere date. Regulă de trei simplă = regulă de trei în care numerele sunt direct proporționale. Regulă de trei compusă = regulă de trei în care cea de a patra proporțională se referă la numere care sunt și ele deduse printr-o regulă de trei. ♦ Obicei, linie de conduită, principiu conducător. 2. Rânduială, ordine; regularitate. ♢ Loc. adv. De regulă = de obicei, în mod obișnuit. În (bună) regulă = în ordine, așa cum se cuvine. În toată regula = după toate regulile, în lege. 3. (Pop.) Menstruație. – Din lat. regula, it. regola (cu unele sensuri după fr. règle).

regurgita
REGURGITÁ, regurgitez, vb. I. Tranz. A-i veni cuiva alimentele în gură prin regurgitație. – Din fr. régurgiter.

regurgitatie
REGURGITÁȚIE, regurgitații, s.f. Întoarcere în gură a alimentelor din stomac sau esofag, care are loc fără efort de vomă. – Din fr. régurgitation.

reiat
REIÁT, -Ă, reiați, -te, adj. (Despre stofe) Cu dungi (în relief) formate din țesătură; vărgat, dungat. [Pr.: re-iat] – Din fr. rayé.

reichstag
REICHSTAG s.n. Denumire dată Parlamentului german între 1867 și 1945. [Pr.: ráihstag] – Cuv. germ.

reiesi
REIEȘÍ, pers 3 reiése, vb. IV. Intranz. A rezulta, a apărea ca o consecință logică. [Pr.: re-ie-] – Re^1- + ieși (după fr. ressortir).

reificare
REIFICÁRE, reificări, s.f. Proces în cursul căruia relațiile sociale îmbracă forma unor relații între obiecte concrete, iar omul însuși devine din subiect al proceselor sociale obiectul acestora, asemenea unui lucru. [Pr.: re-i-] – Cf. fr. r é i f i c a t i o n.

reimporta
REIMPORTÁ, reimpórt, vb. I. Tranz. A importa din nou. [Pr.: re-im-] – Din fr. réimporter.

reimprima
REIMPRIMÁ, reimprím, vb. I. Tranz. A imprima din nou; a retipări. [Pr.: re-im-] – Din fr. réimprimer.

reimprimare
REIMPRIMÁRE, reimprimări, s.f. Acțiunea de a reimprima și rezultatul ei. [Pr.: re-im-] – V. reimprima.

reincarna
REINCARNÁ, reincarnez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) incarna din nou. ♦ Refl. (În unele concepții mistice; despre sufletul omului) A trece, după moarte, în alt corp (de om sau de animal). [Pr.: re-in-. – Var.: reîncarná vb. I] – Din fr. réincarner.

reincarnare
REINCARNÁRE, reincarnări, s.f. Faptul de a (se) reincarna; reincarnație. [Pr.: re-in-. – Var.: reîncarnáre s.f.] – V. reincarna.

reincarnatie
REINCARNÁȚIE, reincarnații, s.f. Reincarnare. – V. metempsihoză. [Pr.: re-in-] – Din fr. réincarnation.

reinfecta
REINFECTÁ, reinfectez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) infecta din nou (cu același agent patogen). – Re^1- + infecta (după fr. réinfecter).

reinfectare
REINFECTÁRE, reinfectări, s.f. Acțiunea de a (se) reinfecta. – V. reinfecta.

reinfectat
REINFECTÁT, -Ă, reinfectați, -te, adj. Care este infectat din nou (cu același virus). – V. reinfecta.

reinstala
REINSTALÁ, reinstalez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) instala din nou. ♦ Tranz. A amenaja din nou. – Din fr. réinstaller.

reinstalare
REINSTALÁRE, reinstalări, s.f. Acțiunea de a (se) reinstala și rezultatul ei. – V. reinstala.

reinstaura
REINSTAURÁ, reinstaurez, vb. I. Tranz. A instaura din nou. [Pr.: -sta-u-] – Din fr. réinstaurer.

reinstaurare
REINSTAURÁRE, reinstaurări, s.f. Acțiunea de a reinstaura. [Pr.: -sta-u-] – V. reinstaura.

reinstaurat
REINSTAURÁT, -Ă, reinstaurați, -te, adj. Care a fost instaurat din nou. [Pr.: -sta-u-] – V. reinstaura.

reintegra
REINTEGRÁ, reintegrez, vb. I. Tranz. A restabili pe cineva într-o funcție, într-o demnitate etc.; a repune pe cineva în drepturile sale. ♦ Refl. A face corp comun cu ceva, a se omogeniza; a se îngloba, a se contopi. – Din fr. réintégrer.

reintegrabil
REINTEGRÁBIL, -Ă, reintegrabili, -e, adj. Care poate fi reintegrat. – Din fr. réintégrable.

reintegrare
REINTEGRÁRE, reintegrări, s.f. Acțiunea de a (se) reintegra și rezultatul ei; reintegrație. – V. reintegra.

reintegrat
REINTEGRÁT, -Ă, reintegrați, -te, adj. Care a fost repus în drepturi. ♦ Înglobat, contopit, omogenizat. – V. reintegra.

reintegratie
REINTEGRÁȚIE, reintegrații, s.f. Reintegrare. [Var.: reintegrațiúne s.f.] – Din fr. réintégration.

reintegratiune
REINTEGRAȚIÚNE s.f. v. reintegrație.

reinteroga
REINTEROGÁ, reinteroghez, vb. I. Tranz. A interoga din nou, pentru obținerea de date noi. – Din fr. réinterroger.

reinterogare
REINTEROGÁRE, reinterogări, s.f. Acțiunea de a reinteroga. – V. reinteroga.

reinterpreta
REINTERPRETÁ, reinterpretez, vb. I. Tranz. A interpreta din nou (modificând sau îmbunătățind prima interpretare); a da o nouă interpretare. – Din fr. réinterpréter.

reinterpretare
REINTERPRETÁRE, reinterpretări, s.f. Acțiunea de a reinterpreta și rezultatul ei. – V. reinterpreta.

reinterpretat
REINTERPRETÁT, -Ă, reinterpretați, -te, adj. Care a fost interpretat din nou într-un alt mod. – V. reinterpreta.

reintra
REINTRÁ, reíntru, vb. I. Tranz. A intra din nou, a intra la loc. – Re^1- + intra (după fr. rentrer).

reintrare
REINTRÁRE, reintrări, s.f. Acțiunea de a reintra și rezultatul ei. – V. reintra.

reintroduce
REINTRODÚCE, reintrodúc, vb. III. Tranz. A introduce ceva din nou, a face să intre din nou. – Re^1- + introduce.

reintroducere
REINTRODÚCERE, reintroduceri, s.f. Acțiunea de a reintroduce și rezultatul ei. – V. reintroduce.

reinventaria
REINVENTARIÁ, reinventariez, vb. I. Tranz. A inventaria din nou. [Pr.: -ri-a] – Re^1- + inventaria.

reinventariere
REINVENTARIÉRE, reinventarieri, s.f. Acțiunea de a reinventaria. – V. reinventaria.

reinvesti
REINVESTÍ, reinvestesc, vb. IV. Tranz. A face o nouă investiție, pentru un (alt) obiectiv. – Din fr. réinvestir.

reinvestire
REINVESTÍRE, reinvestiri, s.f. Acțiunea de a reinvesti. – V. reinvesti.

reinvita
REINVITÁ, reinvít, vb. I. Tranz. A invita din nou. – Din fr. réinviter.

reionism
REIONÍSM s.n. Mișcare în artele plastice din Rusia, la începutul sec. XX care își propunea să sugereze în pictură a patra dimensiune, să dea impresia că opera ar fi atemporală și aspațială. – Din fr. rayonnisme.

reitcord
REITCORD s.n. Nume dat unei țesături de bumbac, care este utilizată pentru confecționarea balonzaidelor, raglanelor și canadienelor. [Pr.: ráit-cord] – Denumire comercială.

reitera
REITERÁ, reiterez, vb. I. Tranz. (Livr.) A repeta. [Pr.: re-i-] – Din fr. réitérer.

reiterare
REITERÁRE, reiterări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a reitera; repetare. [Pr.: re-i-] – V. reitera.

reiterat
REITERÁT, -Ă, reiterați, -te, adj. (Livr.) Repetat. [Pr.: re-i-] – V. reitera.

reiterativ
REITERATÍV, -Ă, reiterativi, -e, adj. Refăcut, repetat. [Pr.: re-i-] – Din fr. réitératif.

reiteratie
REITERÁȚIE, reiterații, s.f. 1. (Livr.) Reiterare. 2. Metodă în topografie constând în măsurarea repetată, din unghiuri diferite, pentru reducerea erorilor. [Pr.: re-i-] – Din fr. réitération.

reimbarbata
REÎMBĂRBĂTÁ, reîmbărbătez, vb. I. Tranz. A insufla cuiva din nou încredere, a încuraja, a însufleți din nou pe cel deprimat. – Re^1- + îmbărbăta.

reimpaduri
REÎMPĂDURÍ, reîmpăduresc, vb. IV. Tranz. A planta din nou o pădure, a împăduri din nou. – Re^1- + împăduri.

reimpadurire
REÎMPĂDURÍRE, reîmpăduriri, s.f. Acțiunea de a reîmpăduri și rezultatul ei. – V. reîmpăduri.

reimparti
REÎMPĂRȚÍ, reîmpárt, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) împărți din nou, a face o nouă împărțire (mai echitabilă). – Re^1- + împărți.

reimpartire
REÎMPĂRȚÍRE, reîmpărțiri, s.f. Acțiunea de a reîmpărți și rezultatul ei. – V. reîmpărți.

reimpartit
REÎMPĂRȚÍT, -Ă, reîmpărțiți, -te, adj. Care a fost împărțit din nou (mai echitabil). – V. reîmpărți.

reimprospata
REÎMPROSPĂTÁ, reîmprospătéz, vb. I. Tranz. A împrospăta din nou; fig. a reaminti cuiva ceva, a readuce în memorie. – Re^1- + împrospăta.

reinarma
REÎNARMÁ, reînarméz, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) reface potențialul de război; a(-și) înzestra armata cu mijloace noi de luptă, cu armament nou, a (se) înarma din nou. – Re^1- + înarma (după fr. réarmer).

reinarmare
REÎNARMÁRE, reînarmări, s.f. Acțiunea de a (se) reînarma și rezultatul ei. – V. reînarma.

reinalta
REÎNĂLȚÁ, reînálț, vb. I. Tranz. și refl. A (se) înălța din nou. – Re^1- + înălța.

reinaltare
REÎNĂLȚÁRE, reînălțări, s.f. Acțiunea de a (se) reînălța și rezultatul ei. – V. reînălța.

reincadra
REÎNCADRÁ, reîncadrez, vb. I. Tranz. A încadra pe cineva din nou într-un post (pe care l-a ocupat anterior). – Re^1- + încadra.

reincadrare
REÎNCADRÁRE, reîncadrări, s.f. Acțiunea de a reîncadra și rezultatul ei. – V. reîncadra.

reincarna
REÎNCARNÁ vb. I v. reincarna.

reincarnare
REÎNCARNÁRE s.f. v. reincarnare.

reincalzi
REÎNCĂLZÍ, reîncălzesc, vb. IV. Tranz. A încălzi din nou. ♦ Spec. (Tehn.) A încălzi din nou un material a cărui temperatură a coborât în timpul prelucrării sub limita necesară. – Re^1- + încălzi.

reincalzire
REÎNCĂLZÍRE, reîncălziri, s.f. Acțiunea de a reîncălzi și rezultatul ei. – V. reîncălzi.

reincepe
REÎNCÉPE, reîncép, vb. III. Tranz. și intranz. A începe din nou, a începe de la capăt; a relua. – Re^1- + începe.

reincepere
REÎNCÉPERE, reînceperi, s.f. Acțiunea de a reîncepe și rezultatul ei. – V. reîncepe.

reinchega
REÎNCHEGÁ, reînchég, vb. I. Tranz. A închega din nou; fig. a reface. – Re^1- + închega.

reinchegare
REÎNCHEGÁRE, reînchegări, s.f. Acțiunea de a reînchega și rezultatul ei. – V. reînchega.

reinchide
REÎNCHÍDE, reînchíd, vb. III. Tranz. A închide din nou. – Re^1- + închide.

reinchidere
REÎNCHÍDERE, reînchideri, s.f. Acțiunea de a reînchide și rezultatul ei. – V. reînchide.

reinchiria
REÎNCHIRIÁ, reînchiriez, vb. I. Tranz. A închiria din nou. [Pr.: -ri-a] – Re^1- + închiria.

reinchiriere
REÎNCHIRIÉRE, reînchirieri, s.f. Acțiunea de a reînchiria și rezultatul ei. [Pr.: -ri-e-] – V. reînchiria.

reincolti
REÎNCOLȚÍ, pers. 3 reîncolțéște, vb. IV. Intranz. A încolți, a germina din nou, a da din nou colț. – Re^1- + încolți.

reincoltire
REÎNCOLȚÍRE, reîncolțiri, s.f. Acțiunea de a reîncolți și rezultatul ei. – V. reîncolți.

reincorpora
REÎNCORPORÁ, reîncorporez, vb. I. Tranz. A încorpora din nou. – Re^1- + încorpora.

reincorporare
REÎNCORPORÁRE, reîncorporări, s.f. Acțiunea de a reîncorpora și rezultatul ei. – V. reîncorpora.

reinfasura
REÎNFĂȘURÁ, reînfășór, vb. I. Tranz. A înfășura din nou. – Re^1- + înfășura.

reinfasurare
REÎNFĂȘURÁRE, reînfășurări, s.f. Acțiunea de a reînfășura și rezultatul ei. – V. reînfășura.

reinfiinta
REÎNFIINȚÁ, reînființéz, vb. I. Tranz. A înființa din nou, a întemeia din nou, a reface. – Re^1- + înființa.

reinfiintare
REÎNFIINȚÁRE, reînființări, s.f. Acțiunea de a reînființa și rezultatul ei. – V. reînființa.

reinflori
REÎNFLORÍ, reînflorésc, vb. IV. Tranz. A înflori din nou. – Re^1- + înflori.

reinflorire
REÎNFLORÍRE, reînfloriri, s.f. Acțiunea de a reînflori și rezultatul ei. – V. reînflori.

reinmatricula
REÎNMATRICULÁ, reînmatriculez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) înmatricula din nou (după ce a suferit o exmatriculare). – Re^1- + înmatricula.

reinmatriculare
REÎNMATRICULÁRE, reînmatriculări, s.f. Acțiunea de a reînmatricula. – V. reînmatricula.

reinmatriculat
REÎNMATRICULÁT, -Ă, reînmatriculați, -te, adj. Care a fost înmatriculat din nou (după o exmatriculare). – V. reînmatricula.

reinnoda
REÎNNODÁ, reînnód, vb. I. Tranz. și refl. 1. A (se) înnoda din nou după ce s-a desfăcut nodul. 2. Tranz. Fig. A restabili o relație deteriorată, a reface o prietenie. – Re^1- + înnoda.

reinnodare
REÎNNODÁRE, reînnodări, s.f. Acțiunea de a reînnoda. – V. reînnoda.

reinnodat
REÎNNODÁT, -Ă, reînnodați, -te, adj. 1. Care a fost înnodat din nou (după ce s-a desfăcut nodul). 2. (Fig.; despre relații) Care s-a reluat, care s-a restabilit. – V. reînnoda.

reinnoi
REÎNNOÍ, reînnoiésc, vb. IV. 1. Tranz. A schimba din nou, a înnoi încă o dată. 2. Tranz. A preschimba un document, a-i prelungi valabilitatea, a-l face din nou valabil. 3. Refl. (Despre acțiuni) A se produce din nou, a se repeta. 4. Tranz. A restabili, a relua, a reîncepe. ♦ (Despre suferințe) A face să reapară, a stârni din nou, a răscoli, a împrospăta. 5. Tranz. și refl. (Fig.) A (se) împrospăta. – Re^1 + înnoi.

reinnoire
REÎNNOÍRE, reînnoiri, s.f. Acțiunea de a (se) reînnoi și rezultatul ei. – V. reînnoi.

reinnoit
REÎNNOÍT, -Ă, reînnoiți, -te, adj. Care a fost făcut din nou; refăcut; fig. schimbat, reîmprospătat, primenit. – V. reînnoi.

reinsanatosi
REÎNSĂNĂTOȘÍ, reînsănătoșesc, vb. IV. Refl. A se însănătoși din nou, a deveni iar sănătos. – Re^1- + însănătoși.

reinsanatosire
REÎNSĂNĂTOȘÍRE, reînsănătoșiri, s.f. Faptul de a se reînsănătoși. – V. reînsănătoși.

reinscauna
REÎNSCĂUNÁ, reînscăunéz, vb. I. Refl. și tranz. (Înv.) A (se) înscăuna din nou. [Pr.: -scă-u-] – Re^1- + înscăuna.

reinscaunare
REÎNSCĂUNÁRE, reînscăunări, s.f. Acțiunea de a (se) reînscăuna și rezultatul ei. [Pr.: -scă-u-] – V. reînscăuna.

reinsufleti
REÎNSUFLEȚÍ, reînsuflețesc, vb. IV. Tranz. și refl., A (se) însufleți din nou, a prinde sau a face să prindă din nou viață. – Re^1- + însufleți.

reinsufletire
REÎNSUFLEȚÍRE, reînsuflețiri, s.f. Acțiunea de a (se) reînsufleți și rezultatul ei. – V. reînsufleți.

reinsuruba
REÎNȘURUBÁ, reînșurubez, vb. I. Tranz. A strânge la loc un șurub, un ghivent slăbit, un capac etc. – Re^1- + înșuruba.

reinsurubare
REÎNȘURUBÁRE, reînșurubări, s.f. Acțiunea de a reînșuruba. – V. reînșuruba.

reintalni
REÎNTÂLNÍ, reîntâlnesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. (Adesea fig.) A (se) întâlni din nou; a (se) revedea, a (se) regăsi. – Re^1- + întâlni.

reintalnire
REÎNTÂLNÍRE, reîntâlniri, s.f. Acțiunea de a (se) reîntâlni și rezultatul ei. – V. reîntâlni.

reintineri
REÎNTINERÍ, reîntineresc, vb. IV. Intranz. și tranz. A deveni sau a face să devină din nou tânăr, a se simți sau a face să se simtă din nou tânăr, a căpăta sau a face să capete o înfățișare tinerească. – Re^1- + întineri.

reintinerire
REÎNTINERÍRE, reîntineriri, s.f. Faptul de a reîntineri. – V. reîntineri.

reintinerit
REÎNTINERÍT, -Ă, reîntineriți, -te, adj. Care a întinerit din nou. – V. reîntineri.

reintoarce
REÎNTOÁRCE, reîntórc, vb. III. Refl. A se întoarce din nou la locul de plecare; a reveni, a se înapoia. – Re^1- + întoarce (după fr. retourner).

reintoarcere
REÎNTOÁRCERE, reîntoarceri, s.f. Faptul de a se reîntoarce, revenire. – V. reîntoarce.

reintregi
REÎNTREGÍ, reîntregesc, vb. IV. Tranz. A întregi din nou, a completa un întreg. – Re^1- + întregi.

reintregire
REÎNTREGÍRE, reîntregiri, s.f. Acțiunea de a reîntregi și rezultatul ei. – V. reîntregi.

reintrema
REÎNTREMÁ, reîntremez, vb. I. Refl. A se întrema din nou, a-și căpăta din nou sănătatea sau puterile, a se înzdrăveni, a se însănătoși. – Re^1- + întrema.

reintremare
REÎNTREMÁRE, reîntremări, s.f. Faptul de a se reîntrema; înzdrăvenire. – V. reîntrema.

reintremat
REÎNTREMÁT, -Ă, reîntremați, -te, adj. Care și-a căpătat din nou sănătatea sau puterile, care s-a înzdrăvenit din nou. – V. reîntrema.

reintrupa
REÎNTRUPÁ, reîntrupez, vb. I. Tranz. și refl. (Adesea fig.) A da sau a lua din nou formă concretă. – Re^1- + întrupa.

reinturna
REÎNTURNÁ, reîntórn, vb. I. (Pop.) 1. Refl. A se reîntoarce, a se înapoia, a reveni. 2. Tranz. A da înapoi, a înapoia. – Re^1- + înturna (după fr. retourner).

reinturnare
REÎNTURNÁRE, reînturnări, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) reînturna și rezultatul ei. – V. reînturna.

reinverzi
REÎNVERZÍ, pers. 3 reînverzește, vb. IV. Intranz. (Despre vegetație) A înverzi din nou. – Re^1- + înverzi.

reinverzire
REÎNVERZÍRE, reînverziri, s.f. Acțiunea de a reînverzi și rezultatul ei. – V. reînverzi.

reinvia
REÎNVIÁ, reînvíi, vb. I. Intranz. A reveni la viață (după ce a murit); a învia. ♦ Tranz. (Med.) A repune în funcțiune inima, respirația. ♦ Fig. A căpăta din nou viață, putere, a deveni din nou activ; a renaște. ♦ Tranz. și intranz. Fig. A reveni în amintirea cuiva. ♦ Tranz. Fig. A face să fie din nou folosit; a readuce la viață. A reînvia arhaismele. [Pr.: -vi-a] – Re^1- + învia.

reinviat
REÎNVIÁT, -Ă, reînviați, -te, adj. Care a revenit la viață (după ce a murit); fig. readus la viață (după ce fusese uitat). [Pr.: -vi-at] – V. reînvia.

reinviere
REÎNVIÉRE, reînvieri, s.f. Faptul de a reînvia. [Pr.: -vi-e-] – V. reînvia.

reinvietor
REÎNVIETÓR, -OÁRE, reînvietori, -oare, adj. (Rar) Care reînvie, care reînsuflețește. [Pr.: -vi-e-] – Reînvia + suf. -tor.

rejansa
REJÁNSĂ, rejanse, s.f. Panglică neextensibilă de bumbac, cu o țesătură specială, foarte apretată, având diferite întrebuințări în croitorie. – Din fr. régence.

rejet
REJÉT, rejeturi, s.n. (Livr.) Respingere. ♦ (Geol.) Denivelare produsă de o falie. – Din fr. rejet.

rejudeca
REJUDECÁ, rejúdec, vb. I. Tranz. 1. (Jur.) A judeca din nou un proces. 2. A judeca încă o dată pentru a aprofunda sau a elimina erorile. – Re^1- + judeca.

rejudecare
REJUDECÁRE, rejudecări, s.f. Acțiunea de a rejudeca. – V. rejudeca.

rejudecat
REJUDECÁT, -Ă, rejudecați, -te, adj. 1. (Jur.; despre procese) Care s-a judecat din nou. 2. Care a fost judecat, gândit încă o dată (pentru a fi aprofundat, corectat etc.). – V. rejudeca.

relaior
RELAIÓR, -OÁRE, relaiori, -oare, s.m. și f. Fiecare dintre participanții la o probă de ștafetă. [Pr.: -la-ior] – Din fr. relayeur.

relansa
RELANSÁ, relansez, vb. I. 1. Intranz. A mări miza la jocul de cărți. 2. Tranz. A arunca, a trimite înapoi mingea (la jocul de tenis). – Din fr. relancer.

relansare
RELANSÁRE, relansări, s.f. Acțiunea de a relansa și rezultatul ei. – V. relansa.

relascop
RELASCÓP, relascoape, s.n. (Silv.) Aparat folosit pentru determinarea înălțimii arborilor, a suprafeței de bază a arborilor la hectar, precum și a unor elemente topografice dintr-un arboret. – Et. nec.

relas
RELÁȘ, relașuri, s.n. Suspendare temporară a reprezentațiilor unui teatru, ale unei opere etc.; zi sau interval de timp în care nu se dau reprezentații. – Din fr. relâche.

relata
RELATÁ, relatez, vb. I. Tranz. A povesti ceva amănunțit, detaliat; a expune, a istorisi. – V. relata.

relativ
RELATÍV, -Ă, relativi, -e, adj. 1. Care se referă, se raportează la ceva sau la cineva, care are legătură cu ceva sau cu cineva. ♢ (Gram.) Pronume (sau adverb) relativ = pronume (sau adverb) care face legătura dintre propoziții subordonate și cuvinte din propozițiile regente pe care le determină. Propoziție relativă (și substantivat, f.) = a) propoziție subordonată introdusă printr-un pronume sau adverb relativ; b) propoziție atributivă. ♢ Loc. prep. Relativ la... = în legătură cu..., referitor la..., cu privire la... 2. Care are o valoare dependentă de anumite condiții, de un sistem de referință etc.; evaluat, determinat cu aproximație; condiționat, limitat, variabil. ♢ Cronologie relativă = cronologie care stabilește că un eveniment sau un fenomen a avut loc înaintea altuia sau după altul, fără să poată preciza cu exactitate data. Mișcare relativă = deplasare a unui corp față de un sistem de referință mobil. ♦ Care depinde de un termen în absența căruia ar fi fără sens. ♦ (Adverbial) Aproximativ, mai mult sau mai puțin, aproape. 3. Care privește relația dintre termeni considerați independenți de această relație. ♦ Care nu există decât în relație cu altceva. – Din fr. relatif, lat. relativus, it. relativo, germ. relativ.

relativism
RELATIVÍSM s.n. Doctrină care postulează relativitatea cunoștințelor omenești, în sensul că nimic nu este absolut adevărat decât prin raportare la individ. ♦ Relativitate. – Din fr. relativisme.

relativist
RELATIVÍST, -Ă, relativiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care se referă la relativism, care ține de relativism. 2. S.m. și f. Partizan, adept al relativismului. 3. Adj. Referitor la teoria relativității, la efectele prevăzute de această teorie. – Din fr. relativiste.

relativitate
RELATIVITÁTE s.f. 1. Faptul de a fi relativ. 2. Proprietate a mărimilor fizice de a avea valori dependente de condițiile concrete în care se efectuează măsurarea lor sau de sistemul de referință la care sunt raportate. ♢ Teoria relativității = teorie fizică a interdependenței dintre spațiu, timp și materia în mișcare, prin care se stabilesc, cu precizie mai mare decât în fizica clasică, legile generale ale tuturor fenomenelor fizice și pentru cazurile în care vitezele corpurilor nu sunt neglijabile față de viteza de propagare a luminii în vid. – Din fr. relativité.

relativiza
RELATIVIZÁ, relativizez, vb. I. Refl. A căpăta un caracter relativ. ♦ (Tranz.) A da, a imprima un caracter relativ (unei afirmații). – Cf. germ. r e l a t i v i e r e n.

relativizare
RELATIVIZÁRE, relativizări, s.f. Acțiunea de a (se) relativiza și rezultatul ei. – V. relativiza.

relatie
RELÁȚIE, relații, s.f. 1. Legătură, conexiune, raport între lucruri, fapte, idei, procese sau între însușirile acestora. ♦ (În logica matematică) Conexiune între doi sau mai mulți termeni (în mulțimea perechilor ordonate de elemente ale unei mulțimi date). 2. (La pl.) Legătură între două sau mai multe persoane, popoare, state etc. ♢ Relații de producție = raporturi economice care se stabilesc între oameni în procesul de producție a bunurilor materiale. Relații diplomatice = relații politice cu caracter de continuitate între state, stabilite prin agențiile diplomatice ale acestora. ♦ Legături de prietenie (cu oameni de seamă, influenți). 3. Expunere, informație; povestire, relatare. ♢ Loc. vb. A da relații = a informa, a referi, a relata. [Var.: (înv.) relațiúne s.f.] – Din fr. relation, lat. relatio, -onis, germ. Relation.

relationa
RELAȚIONÁ, relaționez, vb. I. Tranz. (Rar) A pune în relație (1) două sau mai multe fenomene, evenimente etc. [Pr.: -ți-o-] – Din relație.

relational
RELAȚIONÁL, -Ă, relaționali, -e, adj. De relație, care stabilește o relație. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. relationnel, engl. relational.

relationare
RELAȚIONÁRE, relaționări, s.f. (Rar) Acțiunea de a relaționa. [Pr.: -ți-o-] – V. relaționa.

relationat
RELAȚIONÁT, -Ă, relaționați, -te, adj. (Rar) Care a fost pus în legătură cu ceva. [Pr.: -ți-o-] – V. relaționa.

relationism
RELAȚIONÍSM s.n. (Fil.) Concepție potrivit căreia realitatea ar fi un sistem de relații (logice). [Pr.: -ți-o-] – Din engl. relationism, germ. Relationismus.

relatiune
RELAȚIÚNE s.f. v. relație.

relaxa
RELAXÁ, relaxez, vb. I. 1. Tranz. A pune un sistem fizic scos din starea de echilibru termodinamic, electric etc. în stare de libertate, acesta revenind lent la vechea stare sau la o nouă stare de echilibru. 2. Refl. (Despre tensiunile mecanice dintr-un corp) A scădea fără ca să varieze deformația corpului. 3. Refl. și tranz. Fig. A (se) liniști, a (se) destinde (după un efort susținut); a deveni sau a face să devină mai puțin încordat. – Din fr. relaxer.

relaxant
RELAXÁNT, -Ă, relaxanți, -te, adj., s.n. (Substanță, medicament, factor etc.) Care relaxează, destinde. – Relaxa + suf. -ant.

relaxare
RELAXÁRE, relaxări, s.f. Faptul de a (se) relaxa. – V. relaxa.

relaxat
RELAXÁT, -Ă, relaxați, -te, adj. 1. Destins, slăbit; scăzut. 2. (Despre corpuri plastice) Care are tensiunile mecanice scăzute fără varierea deformației. – V. relaxa.

relaxa
RELÁXĂ, relaxe, s.f. Tip de saltea confecționată din burete de material plastic. – Denumire comercială.

relectura
RELECTÚRĂ, relecturi, s.f. (Rar) Recitire. – Re^1- + lectură.

relega
RELEGÁ, relég, vb. I. Tranz. (Înv.) A surghiuni, a izgoni; a expulza. – Din fr. reléguer, lat., it. relegare.

relegare
RELEGÁRE, relegări, s.f. (Înv.) Acțiunea de a relega și rezultatul ei. – V. relega.

relegat
RELEGÁT, -Ă, relegați, -te, adj. (Înv.) Izgonit, surghiunit; expulzat. – V. relega.

relegatie
RELEGÁȚIE, relegații, s.f. (Înv.) Relegare. [Var.: relegațiúne s.f.] – Din fr. relégation.

relegatiune
RELEGAȚIÚNE s.f. v. relegație.

relege
RELÉGE, relegi, s.f. (Înv.) Religie. – Contaminare între religie și lege.

releu
RELÉU, relee, s.n. 1. Aparat sau dispozitiv care realizează anumite comenzi, folosit la instalațiile automate și caracterizat prin faptul că determină o variație bruscă, în salt, a mărimii de ieșire, atunci când mărimea de intrare atinge anumite valori. 2. Sistem de comunicații în radiodifuziune și televiziune, cu stații intermediare de recepție și retransmisie. ♢ Releu de scară = automat de scară. 3. Înlocuire a cailor (în cursul drumului), a câinilor (în timpul vânătorii) sau a ștafetelor (în timpul unei curse); locul unde se face schimbul; animalul sau ștafeta de schimb. – Din fr. relais.

releva
RELEVÁ, relév, vb. I. Tranz. A pune în lumină, a scoate în evidență; a evidenția, a observa, a remarca, a sublinia. – Din fr. relever.

relevabil
RELEVÁBIL, -Ă, relevabili, -e, adj. Care merită să fie relevat. – Releva + suf. -bil.

relevant
RELEVÁNT, -Ă, relevanți, -te, adj. Care relevă, care scoate sau iese în evidență. – Din fr. relevant. Cf. r e l e v a.

relevanta
RELEVÁNȚĂ, relevanțe, s.f. (Livr.) Calitatea de a fi relevant. – Din fr. relevance.

relevare
RELEVÁRE, relevări, s.f. Acțiunea de a releva și rezultatul ei; relevație. – V. releva.

relevatie
RELEVÁȚIE, relevații, s.f. Relevare. – Din germ. Relevation.

releveu
RELEVÉU, relevee, s.n. Măsurarea, desenarea și reprezentarea la scară a elementelor unei construcții, ale unui ansamblu de construcții sau ale unui detaliu constructiv. ♦ Schiță în care sunt reprezentate la scară aceste elemente.[Pl. și: relevéuri] – Din fr. relevé.

relevment
RELEVMÉNT, relevmente, s.n. Unghi în planul orizontal format de o direcție de referință și direcția unui punct oarecare, reprezentat printr-un astru, printr-un obiect terestru sau de pe mare. ♦ Unghi format de o direcție de referință cu direcția unei raze vizuale sau cu direcția aparentă a unui emițător de unde electromagnetice. – Din fr. relèvement.

relicta
RELÍCTĂ, relicte, adj. (Biol.; în sintagma) Specie relictă (și substantivat, f.) = specie de plantă sau de animal care a supraviețuit dispariției unei faune sau unei flore în decursul timpurilor geologice. – Din germ. relikt, lat. relictus.

relicvariu
RELICVÁRIU, relicvarii, s.n. Cutie sau casetă de forme variate, în care se păstrează rămășițe din trupul sau din obiectele unui sfânt. – Din it. reliquario.

relicvat
RELICVÁT, relicvate, s.n. (Fin.) Rest de datorie după reglarea unui cont. – Din fr. reliquat.

relicva
RELÍCVĂ, relicve, s.f. 1. Obiect rămas din trecut și păstrat ca o amintire scumpă sau valoroasă; vestigiu. 2. (La pl.) Moaște. – Din fr. relique, lat. reliquiae.

relief
RELIÉF, reliefuri, s.n. 1. Configurație a suprafeței terestre constituită din totalitatea neregularităților de forme pozitive sau negative considerate față de un plan de referință general sau local. 2. Ridicătură, proeminență pe o suprafață. ♢ Loc. adj. În relief = cu trei dimensiuni, ieșit în afară dintr-un plan, proeminent. ♢ Expr. A scoate în relief = a scoate în evidență, a pune în lumină, a sublinia, a accentua; a reliefa. ♦ Fig. Contur; forță, strălucire. 3. Sculptură fixată pe o suprafață plană. – V. basorelief. [Pr.: -li-ef] – Din fr. relief.

reliefa
RELIEFÁ, reliefez, vb. I. Tranz. A scoate în evidență, a pune în lumină; a sublinia, a accentua. [Pr.: -li-e-] – Din relief.

reliefare
RELIEFÁRE, reliefări, s.f. Acțiunea de a reliefa și rezultatul ei. [Pr.: -li-e-] – V. reliefa.

reliefat
RELIEFÁT, -Ă, reliefați, -te, adj. Care este scos în relief. ♦ Fig. Scos în evidență, subliniat, accentuat. [Pr.: -li-e-] – V. reliefa.

religie
RELÍGIE, religii, s.f. 1. Sistem de credințe (dogme) și de practici (rituri) privind sentimentul divinității și care îi unește, în aceeași comunitate spirituală și morală, pe toți cei care aderă la acest sistem; totalitatea instituțiilor și organizațiilor corespunzătoare; confesiune, credință. ♦ Fig. Crez, cult. 2. Disciplină predată în școală, având ca scop educarea și instruirea elevilor în spiritul religiei (1) date. – Din fr. religion, lat. religio, -onis, germ. Religion.

religios
RELIGIÓS, -OÁSĂ, religioși, -oase, adj. Care ține de religie, care se referă la religie; bisericesc. ♦ Evlavios, cuvios, pios. [Pr.: -gi-os] – Din fr. religieux, it. religioso, lat. religiosus.

religioso
RELIGIÓSO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Cu evlavie, în mod pios. [Pr.: religiózo] – Cuv. it.

religiozitate
RELIGIOZITÁTE s.f. (Adesea fig.) Sentiment religios profund; evlavie, pietate. ♦ Reculegere. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. religiosité, germ. Religiosität.

relon
RELÓN s.n. Varietate de fibră textilă sintetică obținută prin polimerizarea caprolactamei, întrebuințată la fabricarea țesăturilor, a tricotajelor etc. – Re (= R < România) + [nai]lon.

relua
RELUÁ, reiáu, vb. I. Tranz. 1. A lua din nou, a lua înapoi. 2. A începe din nou; a continua, a urma (după o întrerupere). – Re^1 + lua (după fr. reprendre).

reluare
RELUÁRE, reluări, s.f. Acțiunea de a relua și rezultatul ei. – V. relua.

reluctanta
RELUCTÁNȚĂ, reluctanțe, s.f. (Fiz.) Mărime egală cu raportul dintre tensiunea magnetică de-a lungul unui circuit și fluxul magnetic care străbate circuitul. ♢ Reluctanță specifică = reluctivitate. – Din fr. réluctance.

reluctivitate
RELUCTIVITÁTE, reluctivități, s.f. (Fiz.) Reluctanță a unei substanțe omogene și izotrope; reluctanță specifică. – Din fr. reluctivité, engl. reluctivity.

rem
REM, remi, s.m. (Fiz.) Unitate de măsură a dozelor de radiație raportate la efectul lor biologic (egală cu doza primită de un anumit țesut iradiat astfel încât doza absorbită să fie de un rad). – Din engl., fr. rem.

remaia
REMAIÁ, remaiez, vb. I. Tranz. A repara ciorapii sau un tricot, ridicând și prinzând cu un instrument special ochiurile rupte ori scăpate sau firele deșirate. – Din fr. remailler.

remaiaj
REMAIÁJ, remaiaje, s.n. Remaiere. – Din fr. remaillage.

remaiat
REMAIÁT s.n. Faptul de a remaia; remaiere. – V. remaia.

remaiere
REMAIÉRE, remaieri, s.f. Acțiunea de a remaia și rezultatul ei; remaiat. – V. remaia.

remaieza
REMAIÉZĂ, remaieze, s.f. Persoană care se ocupă cu remaierea ciorapilor. – Din fr. remmailleuse.

remake
REMAKE s.n. (Cin.) Ecranizare nouă a unui film turnat mai demult. [Pr.: riméic] – Cuv. engl.

remanent
REMANÉNT, -Ă, remanenți, -te, adj. (Despre câmpuri electrice sau magnetice). Care se datorește fenomenului de remanență. – Din fr. rémanent.

remanenta
REMANÉNȚĂ, remanențe, s.f. (în sintagmele) Remanență electrică = stare de polarizare a unui corp electric păstrată de acesta după anularea câmpului electric polarizator extern. Remanență magnetică = stare de magnetizare a unui corp feromagnetic păstrată de acesta după anularea câmpului de magnetizare exterior. – Din fr. rémanence.

remania
REMANIÁ, remaniez, vb. I. Tranz. 1. A face modificări în organizarea unei instituții, în compoziția unui guvern etc. 2. A transforma parțial o mașină, o instalație sau o construcție, după o deteriorare, cu scopul readucerii în starea de funcționare sau pentru a-i îmbunătăți caracteristicile funcționale. 3. A înlătura defectele unor materiale sau ale unor produse care nu corespund prescripțiilor tehnice impuse, dar care nu sunt considerate nici rebut total. [Pr.: -ni-a] – Din fr. remanier.

remaniabil
REMANIÁBIL, -Ă, remaniabili, -e, adj. Care poate fi remaniat. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. remaniable.

remaniere
REMANIÉRE, remanieri, s.f. Acțiunea de a remania și rezultatul ei. [Pr.: -ni-e-] – V. remania.

remarca
REMARCÁ, remárc, vb. I. Tranz. A observa; a băga de seamă; a releva. ♦ Refl. A se distinge, a se deosebi; a se evidenția. – Din fr. remarquer.

remarcabil
REMARCÁBIL,-Ă, remarcabili, -e, adj. Vrednic de luat în seamă; deosebit, ales, însemnat. – Din fr. remarquable.

remarcare
REMARCÁRE, remarcări, s.f. Acțiunea de a (se) remarca și rezultatul ei. – V. remarca.

remarca
REMÁRCĂ, remarce, s.f. Observație, constatare; notă, însemnare. – Din fr. remarque.

remarita
REMĂRÍTÁ, remărit, vb. I. Refl. A se mărita din nou; a se recăsători. – Re^1- + mărita.

remedia
REMEDIÁ, remediez, vb. I. Tranz. A îndrepta, a îmbunătăți o situație, o stare etc. [Pr.: -di-a] – Din fr. remédier, lat. remediare.

remediabil
REMEDIÁBIL, -Ă, remediabili, -e, adj. Care poate fi remediat, corectat, căruia i se poate aduce o îndreptare, o îmbunătățire, căruia i s-a găsit un remediu. [Pr.: -di-a-] – Din fr. remédiable.

remediere
REMEDIÉRE, remedieri, s.f. Acțiunea de a remedia și rezultatul ei. [Pr.: -di-e-] – V. remedia.

remediu
REMÉDIU, remedii, s.n. Mijloc de îndreptare sau de îmbunătățire a unei situații, a unei stări etc.; soluție, ♦ Leac, doctorie, medicament. – Din fr. remède, lat. remedium.

rememora
REMEMORÁ, rememorez, vb. I. Tranz. A-și reaminti, a-și aduce din nou aminte. – Din fr. remémorer, lat. rememorari.

rememorare
REMEMORÁRE, rememorări, s.f. Acțiunea de a rememora și rezultatul ei.

rememorativ
REMEMORATÍV, -Ă, rememorativi, -e, adj. De amintire; comemorativ. – Din fr. remémoratif.

remf
REMF, s.m. Plantă cu flori galbene, dispuse în fascicule la subsuoara frunzelor, cu fructul o capsulă în formă de pară (Aristolochia clematitis). – Din săs. rämp, remp.

remige
REMÍGE, remige, s.f. Fiecare dintre penele mari ale aripilor unei păsări, care servesc la baterea aerului în timpul zborului. – Din fr. rémige.

remilitariza
REMILITARIZÁ, remilitarizez, vb. I. Tranz. A reorganiza armata unei țări, a reface industria de război a acesteia. – Din fr. remilitariser.

remilitarizare
REMILITARIZÁRE, remilitarizări, s.f. Acțiunea de a remilitariza și rezultatul ei. – V. remilitariza.

reminiscenta
REMINISCÉNȚĂ, reminiscențe, s.f. Amintire vagă a unor fapte aproape dispărute din memorie. ♦ Rămășiță, rest, urmă (abia perceptibilă). – Din fr. réminiscence, lat. reminiscentia.

remisiune
REMISIÚNE, remisiuni, s.f. 1. (Livr.) Iertare. 2. Ameliorare sau dispariție temporară a manifestărilor unei boli. [Pr.: -si-u-] – Din fr. rémission, lat. remissio, -onis.

remite
REMÍTE, remít, vb. III. Tranz. 1. A preda, a înmâna, a da. 2. A renunța la o sumă de bani datorată unui debitor, a face să se stingă o datorie. 3. (Rar) A amâna. – Din lat. remittere (cu sensuri după fr. remettre).

remitent
REMITÉNT, remitenți, s.m. Posesorul unei polițe. ♦ Girant. – Din fr. rémittent.

remitenta
REMITÉNȚĂ, remitențe, s.f. 1. (Livr.) Remisiune (1). 2. (Med.) Remisiune (2). – Din fr. rémittence.

remitere
REMÍTERE, remiteri, s.f. Acțiunea de a remite și rezultatul ei. ♢ Remitere de datorie = renunțare totală sau parțială a unui creditor la dreptul sau împotriva debitorului; iertare de datorie. – V. remite.

remiza
REMIZÁ, remizez, vb. I. Intranz. A termina o partidă de șah la egalitate. – Din remiză.

remizare
REMIZÁRE, remizări, s.f. Acțiunea de a remiza. – V. remiza.

remiza
REMÍZĂ, remize, s.f. I. 1. Situație în care doi șahiști angajați într-o partidă amicală sau oficială consimt reciproc asupra unui rezultat de egalitate; partidă de șah terminată la egalitate. 2. Formă de retribuire (în comerț) potrivit căreia lucrătorii primesc pentru munca prestată o sumă de bani calculată în funcție de volumul vânzărilor, cumpărărilor, contractărilor etc. pe care aceștia le efectuează; (concr.) sumă de bani acordată în acest fel. II. 1. Construcție prevăzută cu instalații de spălare și ventilare, precum și cu un mic atelier de reparații, folosită pentru adăpostirea vehiculelor auto, a uneltelor, a locomotivelor, a vagoanelor etc. 2. Mic petic de pădure sau de tufișuri plantat cu scopul de a servi ca adăpost pentru vânatul mic. – Din fr. remise.

remizier
REMIZIÉR, -Ă, remizieri, -e, s.m. și f. Lucrător (din comerț) care este plătit prin remiză. [Pr.: -zi-er] – Din fr. remisier.

remobila
REMOBILÁ, remobilez, vb. I. Tranz. A mobila din nou, a schimba mobila. – Re^1- + mobila.

remobilare
REMOBILÁRE, remobilări, s.f. Acțiunea de a remobila și rezultatul ei. – V. remobila.

remonta
REMONTÁ, remontez, vb. I. 1. Tranz. A monta din nou o fabrică, o instalație etc. 2. Refl. și tranz. Fig. A-și reveni, a se reface, a se redresa sau a face să-și revină, să se refacă, să se redreseze. 3. Tranz. A procura cai pentru armată. – Din fr. remonter.

REMONTÁ, remontez, vb. I. 1. Tranz. A

remontant
REMONTÁNT, -Ă, remontanți, -te, adj. Care întărește, înviorează. ♦ (Despre plante) Care înflorește de mai multe ori în perioada de vegetație. – Din fr. remontant.

remontare
REMONTÁRE, remontări, s.f. Acțiunea de a (se) remonta și rezultatul ei. – V. remonta.

remonta
REMÓNTĂ, remonte, s.f. (Și în sintagma cal de remontă) Cal tânăr (de tracțiune), folosit în armată. ♦ Serviciu militar însărcinat cu procurarea cailor pentru armată. – Din fr. remonte.

remontoar
REMONTOÁR, remontoare, s.n. Mecanism cu ajutorul căruia se întoarce un ceas. – Din fr. remontoir.

remorca
REMORCÁ, remorchez, vb. I. Tranz. A trage după sine legat (cu un cablu) un vapor; a târî cu sila; a atașa pe cineva unui grup. [Prez. ind. și: remórc] – Din fr. remorquer.

remorcabil
REMORCÁBIL, -Ă, remorcabili, -e, adj. Care poate fi remorcat. – Remorca + suf. -bil.

remorcaj
REMORCÁJ, remorcaje, s.n. Remorcare. – Din fr. remorquage.

remorcare
REMORCÁRE, remorcări, s.f. Acțiunea de a remorca și rezultatul ei; tragere a unui vehicul de către un alt vehicul autopropulsat, astfel încât vehiculul atașat să se deplaseze fără consum propriu de energie; remorcaj. – V. remorca.

remorca
REMÓRCĂ, remorci, s.f. 1. Vehicul fără autopropulsie, tras de un vehicul motor și destinat transportului de persoane sau de mărfuri. ♢ Loc. adj. La remorcă = remorcat. ♢ Expr. A fi la remorca cuiva (sau a ceva) = a depinde cu totul de cineva (sau de ceva), a fi condus, dominat (de cineva sau de ceva). 2. Odgon, cablu cu care se remorchează o navă sau o ambarcație. – Din fr. remorque.

remorcher
REMORCHÉR, remorchere, s.n. Navă de dimensiuni mici și cu motor propriu de putere mare, care remorchează ambarcații sau nave fără propulsie proprie. – Din fr. remorqueur.

remu
REMÚ s.n. v. remuu.

remunera
REMUNERÁ, remunerez, vb. I. Tranz. A retribui, a plăti. – Din fr. rémunerér, lat. remunerare.

remunerare
REMUNERÁRE, remunerări, s.f. Acțiunea de a remunera și rezultatul ei; remunerație. – V. remunera.

remunerativ
REMUNERATÍV, -Ă, remunerativi, -e, adj. Care servește pentru remunerare. ♦ Profitabil. – Din engl. remunerative.

remuneratoriu
REMUNERATÓRIU, -IE, remuneratorii, adj. Care remunerează; care aduce câștig, folos; folositor, rentabil. – Din fr. rémunératoire.

remuneratie
REMUNERÁȚIE, remunerații, s.f. Retribuție, plată, remunerare. – Din fr. rémunération, lat. remuneratio.

remuscare
REMUȘCÁRE, remușcări, s.f. Mustrare de cuget; părere de rău; căință, regret. – Re^1- + mușcare (după fr. remords).

remuscator
REMUȘCĂTÓR, -OÁRE, remușcători, -oare, adj. (Rar) Care provoacă mustrări de cuget, remușcări. –

remuu
REMÚU s.n. (Nav.) Contracurent în lungul malurilor unui curs de apă. ♦ (Met.) Remuu de aer = zonă instabilă a sistemului baric, unde apar curenți ascendenți și descendenți. [Var.: remú s.n.] – Din fr. remous.

ren
REN, reni, s.m. Mamifer rumegător asemănător cu cerbul, cu coarnele în formă de arc, ramificate (atât la mascul, cât și la femelă), având concavitatea îndreptată înainte, cu smocuri lungi de păr aspru între copite, care trăiește în regiunile arctice, sălbatic sau domesticit (Rangifer tarandus). – Din fr. renne.

renal
RENÁL, -Ă, renali, -e, adj. Care ține de rinichi, privitor la rinichi; nefritic. ♢ (Anat.) Hil renal = porțiunea de la suprafața rinichiului prin care pătrund vasele sangvine și nervii. – Din fr. rénal, lat. renalis.

renan
RENÁN, -Ă, renani, -e, adj. Care ține de fluviul Rin sau de regiunea străbătută de acest fluviu. – Din fr. rhénan.

renascentist
RENASCENTÍST, -Ă, renascentiști, -ste, adj. Referitor la Renaștere, care aparține Renașterii, care este în spiritul Renașterii. – După germ. renaissancistisch.

renaste
RENÁȘTE, renásc, vb. III. Intranz. A se naște din nou, a lua ființă. ♦ A se arăta, a se ivi din nou, a reapărea. ♦ A se trezi la viață, a se înnoi, a se înviora, a înflori. ♦ A se forma; a se reface. – Re^1- + naște (după fr. renaître).

renastere
RENÁȘTERE, renașteri, s.f. Faptul de a renaște; trezire la o viață nouă; refacere; avânt, reînflorire, reviriment. ♦ (Și ca n. pr.) Mișcare social-politică și culturală, din sec. XIV până în sec. XVI, în Europa occidentală, caracterizată prin mari invenții și descoperiri geografice, prin înflorirea științelor și artelor, prin trezirea interesului pentru cultura antică; epocă din istoria Europei în care s-a manifestat această mișcare. – Din renaște.

renascator
RENĂSCĂTÓR, -OÁRE, renăscători, -oare, adj. Care renaște, care face să renască. – Renaște + suf. -ător.

renascut
RENĂSCÚT, -Ă, renăscuți, -te, adj. Care s-a născut din nou; refăcut, trezit la viață, înviorat. Mă simt cu totul renăscut – V. renaște.

renci
RENCI s.n. Stofă în fâșii de diferite culori și desene, produsă în cantitate redusă pentru colectarea mostrelor și lansarea lor în producție în urma sondajului de preferințe. – Et. nec.

rencloda
RENCLÓDĂ s.f. v. renglotă.

rendezvous
RENDEZ-VOUS, rendez-vous-uri, s.n. (Franțuzism fam.) Întâlnire între două sau mai multe persoane, într-un loc și un timp dinainte stabilite. [Pr.: randevú] – Din fr. rendez-vous.

rendzina
RENDZÍNĂ, rendzine, s.f. Grup de soluri formate pe substrat calcaros într-un climat umed sau semiuscat cu o fertilitate naturală mijlocie sau bună. – Din fr. rendzine.

renega
RENEGÁ, renég, vb. I. Tranz. A tăgădui, a nega, a contesta ceva, a dezminți; a se lepăda de cineva sau de ceva, a nu recunoaște ca fiind al său, a abjura. – Din lat. renegare. Cf. fr. r e n i e r.

renegare
RENEGÁRE, renegări, s.f. Faptul de a renega. – V. renega.

renegat
RENEGÁT, -Ă, renegați, -te, s.m. și f. Persoană care s-a înstrăinat, s-a lepădat de patria, de credința sa. ♦ Persoană care a renunțat la convingerile sau la părerile anterioare, care a trădat grupul, asociația sau partidul căruia i-a aparținut. – Din fr. renégat, germ. Renegat.

renet
RENÉT, renete, adj. (În sintagma) Mere renete (și substantivat) numele mai multor varietăți de mere, de culoare galbenă-portocalie, cu gust plăcut. – Din fr. reinette. Cf. germ. R e n e t t e.

renghi
RENGHI, renghiuri, s.n. (În expr.) A juca (cuiva) renghiul (sau un renghi) = a păcăli (pe cineva), a face (cuiva) o farsă. – Din tc. renç „suferință, durere”.

renglota
RENGLÓTĂ, renglote, s.f. Soi de prun cu fructe mari, sferice, galbene-verzui sau roșcate; p. restr. fructul acestui soi de prun. [Var.: renclódă, ringlótă s.f.] – Din fr. reine-claude, germ. Ringlotte.

renie
RÉNIE, renii, s.f. Porțiune joasă și convexă din meandrul unui râu, acoperită de nisipuri și de prundișuri, reprezentând zona de acumulare a aluviunilor. – Din ucr. dial. rjien.

reniform
RENIFÓRM, -Ă, reniformi, -e, adj. În formă de rinichi. – Din fr. réniforme.

renina
RENÍNĂ, renine, s.f. Enzimă cu efect hipertensiv, eliberată de celulele renale în condiții de circulație vasculară insuficientă. – Din fr. rennine.

renis
RENÍȘ, renișuri, s.n. (Reg.) 1. Mulțime de semințe de salcie. 2. Strat de nisip sau de pietriș pe fundul apelor curgătoare. – Renie + suf. -iș.

renitent
RENITÉNT, -Ă, renitenți, -te, adj. (Med.) Care prezintă renitență. – Din fr. renitent.

renitenta
RENITÉNȚĂ, renitențe, s.f. (Med.) Rezistență la apăsare. – Din fr. rénitence.

reniu
RÉNIU s.n. Element chimic asemănător cu platina și existând în natură în cantități foarte mici. – Din fr. rhénium, germ. Rhenium.

renova
RENOVÁ, renovez, vb. I. Intranz. A reînnoi, a repara o casă, un mobilier etc. – Din fr. rénover.

renovare
RENOVÁRE, renovări, s.f. Acțiunea de a renova și rezultatul ei; ansamblu de lucrări tehnice, parțiale sau generale executate la un sistem tehnic existent (mașini, clădiri, instalații etc.), fără a-i schimba în esență destinația, pentru a-l ameliora din punctul de vedere al confortului, al folosirii, al igienii sau al esteticii; renovație. ♦ Fig. Înnoire, schimbare. – V. renova.

renovat
RENOVÁT, -Ă, renovați, -te, adj. (Despre construcții, obiecte etc.) Reparat (în mod radical). – V. renova.

renovator
RENOVATÓR, -OÁRE, renovatori, -oare, adj. Care renovează, reînnoiește, schimbă. ♦ (Substantivat) Persoană care aduce prefaceri, care militează pentru reînnoiri, pentru progres; înnoitor. – Din fr. rénovateur.

renovatie
RENOVÁȚIE, renovații, s.f. Renovare. – Din fr. rénovation.

renta
RENTÁ, pers. 3 rentează, vb. I. Intranz. A produce venituri, a se solda cu câștig, cu profit; a aduce rentă, a fi productiv. ♦ (Fam.) A merita osteneala; a fi util. – Din fr. renter.

rentabil
RENTÁBIL, -Ă, rentabili, -e, adj. Care rentează; avantajos, productiv. – Din fr. rentable.

rentabilitate
RENTABILITÁTE, rentabilități, s.f. 1. Calitatea de a fi rentabil; posibilitate de câștig, de profit, de venit net. 2. (În sintagma) Rata rentabilității = raport între profitul net și capitalul permanent. – Din fr. rentabilité.

rentabiliza
RENTABILIZÁ, rentabilizez, vb. I. Tranz. A face să devină rentabil. – Din fr. rentabiliser.

rentabilizare
RENTABILIZÁRE, rentabilizări, s.f. Acțiunea de a rentabiliza și rezultatul ei. – V. rentabiliza.

rentabilizat
RENTABILIZÁT, -Ă, rentabilizați, -te, adj. Care a devenit rentabil. – V. rentabiliza.

renta
RÉNTĂ, rente, s.f. Venit, profit regulat pe care îl poate obține un proprietar în virtutea dreptului său de proprietate asupra unui teren, capital etc. (prin cedarea contra plată a dreptului de folosință a acestora); dobândă produsă de o obligațiune. ♢ Rentă viageră = sumă de bani pe care o persoană se obligă s-o plătească periodic alteia pe toată durata vieții acesteia. ♦ (Și în sintagma rentă feudală) Plată (în muncă, produse sau bani) la care era obligat iobagul față de stăpânul său. – Din fr. rente.

rentier
RENTIÉR, -Ă, rentieri, -e, s.m. și f. Persoană care beneficiază de o rentă, din care trăiește, fără să desfășoare vreo activitate productivă pentru a-și câștiga existența. [Pr.: -ti-er] – Din fr. rentier.

renume
RENÚME s.n. Nume bun; faimă, reputație, celebritate. – Din fr. renom (după nume).

renumit
RENUMÍT, -Ă, renumiți, -te, adj. Cu renume; celebru, vestit, faimos, strălucit, ilustru. – Din fr. renommé (după nume).

renunta
RENUNȚÁ, renúnț, vb. I. Intranz. A se lăsa de ceva, a întrerupe, a înceta de a mai face ceva; a părăsi de bunăvoie (ceva sau pe cineva). – Din fr. renoncer, lat. renuntiare.

renuntare
RENUNȚÁRE, renunțări, s.f. Acțiunea de a renunța și rezultatul ei. – V. renunța.

renura
RENÚRĂ, renuri, s.f. (Tehn.) Canelură. – Din fr. rainure.

reo
REO- Element de compunere cu sensul „curgător”, care servește la formarea unor substantive. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéo-.

reobaza
REOBÁZĂ, reobaze, s.f. Măsură a stării de excitabilitate a unui nerv, mușchi etc., reprezentată de valoarea minimă a intensității stimulului natural sau artificial necesară pentru a provoca excitația. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéobase.

reocupa
REOCUPÁ, reocúp, vb. I. Tranz. A ocupa din nou; a recuceri. [Pr.: re-o-] – Din fr. réoccuper.

reocupare
REOCUPÁRE, reocupări, s.f. Acțiunea de a reocupa și rezultatul ei. [Pr.: re-o-] – V. reocupa.

reofil
REOFÍL, -Ă, reofili, -e, adj. (Despre viețuitoare) Care preferă mediul din apele curgătoare. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéophile, engl. rheophile.

reofor
REOFÓR, reofori, s.m. Fir al unei pile electrice. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéophore.

reografie
REOGRAFÍE, reografii, s.f. (Med.) Explorare a modului în care se face circulația sângelui în anumite organe sau regiuni ale corpului pe baza variațiilor electrice ale acestora. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéographie.

reologic
REOLÓGIC, -Ă, reologici, -ce, adj. Care aparține reologiei, privitor la reologie. [Pr.: re-o-] – Din reologie.

reologie
REOLOGÍE s.f. Ramură a fizicii al cărei obiect de studiu îl constituie curgerea lentă și deformarea în timp a corpurilor solide sub acțiunea forțelor exercitate asupra lor. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéologie.

reometrie
REOMETRÍE s.f. Tehnică de măsurare a unui material cu proprietăți reologice. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéométrie, engl. rheometry.

reometru
REOMÉTRU, reometre, s.n. Instrument pentru studierea și măsurarea caracteristicilor reologice ale materialelor. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéomètre.

reomorfism
REOMORFÍSM s.n. (Geol.) Proces prin care o rocă sau un sediment se transformă într-o masă fluidă. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéomorphisme.

reorandui
REORÂNDUÍ, reorânduiesc, vb. IV. Tranz. și refl. A reface o orânduială stricată sau a se orândui după alte criterii. [Pr.: re-o-] – Re^1- + orândui.

reoranduire
REORÂNDUÍRE, reorânduiri, s.f. Acțiunea de a (se) reorândui. [Pr.: re-o-] – V. reorândui.

reorchestra
REORCHESTRÁ, reorchestrez, vb. I. Tranz. A orchestra din nou, a face o altă orchestrație. – Din fr. réorchestrer.

reorchestrare
REORCHESTRÁRE, reorchestrări, s.f. Acțiunea de a reorchestra și rezultatul ei. – V. reorchestra.

reorchestrat
REORCHESTRÁT, -Ă, reorchestrați, -te, adj. (Despre lucrări muzicale) Care a fost orchestrat din nou. – V. reorchestra.

reordona
REORDONÁ, reordonez, vb. I. Tranz. A reface o ordine stricată sau a ordona după alte criterii. – Re^1- + ordona.

reordonanta
REORDONÁNȚÁ, reordonanțez, vb. I. Tranz. A ordonanța din nou. – Din fr. réordonnancer.

reordonantare
REORDONANȚÁRE, reordonanțări, s.f. Acțiunea de a reordonanța și rezultatul ei. – V. reordonanța.

reordonare
REORDONÁRE, reordonări, s.f. Acțiunea de a reordona. – V. reordonare.

reordonat
REORDONÁT, -Ă, reordonați, -te, adj.Care a fost ordonat din nou (după alte criterii sau refăcând ordinea deranjată). – V. reordona.

reorganiza
REORGANIZÁ, reorganizez, vb. I. Tranz. A organiza pe baze noi; a întocmi, a orândui din nou. – Din fr. réorganiser.

reorganizare
REORGANIZÁRE, reorganizări, s.f. Acțiunea de a reorganiza și rezultatul ei; reorganizație. – V. reorganiza.

reorganizator
REORGANIZATÓR, -OÁRE, reorganizatori, -oare, s.m. și f. Persoană care reorganizează. – Din fr. réorganisateur.

reorganizatie
REORGANIZÁȚIE, reorganizații, s.f. (Înv.) Reorganizare. – Din fr. réorganisation.

reorienta
REORIENTÁ, reorientez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) orienta într-o nouă direcție. [Pr.: -ri-en-] – Re^1- + orienta.

reorientare
REORIENTÁRE, reorientări, s.f. Acțiunea de a (se) reorienta. [Pr.: re-o-] – V. reorienta.

reorientat
REORIENTÁT, -Ă, reorientați, -te, adj. Care este orientat într-o nouă direcție. [Pr.: re-o-] – V. reorienta.

reoscop
REOSCÓP, reoscoape, s.n. Instrument cu care se constată prezența unui curent electric. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéoscope.

reoscopic
REOSCÓPIC, -Ă, reoscopici, -ce, adj. Obținut cu ajutorul reoscopului, de reoscop. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéoscopique.

reospalator
REOSPĂLĂTÓR, reospălătoare, s.n. Jgheab înclinat, confecționat din tablă și căptușit cu faianță, utilizat la spălarea, respectiv la concentrarea cărbunilor. [Pr.: re-o-] – Reo- + spălător.

reostat
REOSTÁT, reostate, s.n. Aparat, care servește la reglarea intensității curentului electric din circuite. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéostat.

reostatic
REOSTÁTIC, -Ă, reostatici, -ce, adj. Referitor la reostat, de reostat. [Pr.: re-o-] – Reostat + suf. -ic.

reostrictiune
REOSTRICȚIÚNE, reostricțiuni, s.f. Contracție transversală a unui fascicul de purtători de sarcină electrică, datorită forțelor exercitate de câmpul magnetic propriu [Pr.: re-o-stric-ți-u-] – Din fr. reostriction.

reotropism
REOTROPÍSM, reotropisme, s.n. Tropism propriu organismelor acvatice fixate, prin care ele iau o poziție determinată în raport cu curentul apei. [Pr.: re-o-] – Din fr. rhéotropisme.

repagina
REPAGINÁ, repaginez, vb. I. Tranz. A reface o paginație greșită. – Re^1- + pagina.

repaginare
REPAGINÁRE, repaginări, s.f. Acțiunea de a repagina. – V. repagina.

repaginat
REPAGINÁT, -Ă, repaginați, -te, adj. (Despre paginație) Care a fost refăcut. – V. repagina.

repaos
REPAÓS s.n. v. repaus.

repara
REPARÁ, repár, vb. I. Tranz. 1. A face propriu pentru folosire, a reface, a readuce în stare bună, a repune în stare de funcționare; a drege. ♦ A cârpi. 2. Fig. A îndrepta, a corecta. ♦ (Rar) A înlocui, a compensa. ♦ (Jur.) A acoperi o pagubă, a plăti daune (pentru o stricăciune, o insultă etc.) – Din fr. réparer, lat. reparare.

reparabil
REPARÁBIL, -Ă, reparabili, -e, adj. Care poate fi reparat, dres; fig. care poate fi îndreptat, corectat. – Din fr. réparable, lat. reparabilis.

reparare
REPARÁRE, reparări, s.f. Acțiunea de a repara și rezultatul ei; reparat. – V. repara.

reparat
REPARÁT^1 s.n. Faptul de a repara; reparare. – V. repara.

REPARÁT^2, -Ă, reparați, -te, adj. 1. Care poate fi folosit din nou fiindcă a fost readus în stare de funcționare (prin reparații, renovări etc.); recondiționat, (pop.) dres^2 (1). 2. Fig. Îndreptat, corectat. ♦ (Jur.; despre stricăciuni, insulte etc.) Pentru care s-au plătit daune. – V. repara.

reparator
REPARATÓR, -OÁRE, reparatori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care repară, reparatoriu; p. ext. care înviorează. ♦ (Jur.) Care acoperă o pagubă. – Din fr. réparateur.

reparatoriu
REPARATÓRIU, -IE, reparatorii, adj. Reparator. – Din fr. réparatoire.

reparatie
REPARÁȚIE, reparații, s.f. 1. Ansamblu de operații efectuate asupra unui lucru stricat, uzat, defectat, pentru a-l menține sau a-l readuce în starea normală de funcționare. ♢ Reparații capitale = înlocuirea sau refacerea completă a unor elemente principale ale utilajelor, agregatelor, clădirilor etc., Fig. supunerea organismului unor analize și tratamente generale în vederea restabilirii sănătății. 2. (Jur.) Acoperire a unui prejudiciu de către persoana răspunzătoare de pricinuirea lui, despăgubire a unei pagube. ♦ Fig. Satisfacție pentru o ofensă. [Var.: reparațiúne s.f.] – Din fr. réparation, lat. reparatio, -onis, germ. Reparation.

reparatiune
REPARAȚIÚNE s.f. v. reparație.

repartitor
REPARTITÓR, repartitoare, s.n. Dispozitiv cu ajutorul căruia se poate face schimbarea legăturilor dintre liniile exterioare și cele interioare ale unei centrale telefonice. – Din fr. répartiteur.

repartitie
REPARTÍȚIE, repartiții, s.f. Distribuire, împărțire, repartizare. – Din fr. répartition.

repartiza
REPARTIZÁ, repartizez, vb. I. Tranz. A împărți, a distribui ceva (după anumite norme). – După fr. répartir.

repartizare
REPARTIZÁRE, repartizări, s.f. 1. Acțiunea de a repartiza și rezultatul ei. 2. (În sintagmele) Repartizare a cheltuielilor = distribuire a cheltuielilor indirecte de producție asupra costurilor produselor, a lucrărilor executate și a serviciilor prestate. Repartizare a sarcinilor = precizare a obligațiilor profesionale pe persoane, secții, ateliere, sectoare etc. – V. repartiza.

repartizat
REPARTIZÁT, -Ă, repartizați, -te, adj. Împărțit, distribuit. – V. repartiza.

repartizator
REPARTIZATÓR, repartizatoare, s.n. (Tehn.) Distribuitor (2). – Repartiza + suf. -tor.

repartizor
REPARTIZÓR, repartizoare, s.n. (Tehn.) Distribuitor. – Repartiza + suf. -or.

repasa
REPASÁ, repasez, vb. I. Tranz. (Text.) A revizui țesăturile și tricotajele în scopul descoperirii și corectării greșelilor de țesătură sau de tricotaj. – Din fr. repasser.

repasare
REPASÁRE, repasări, s.f. Revizuirea și retușarea țesăturilor sau a tricoturilor, efectuate cu ajutorul unui ac, al unei pensete sau al unei mașini speciale, la o masă translucidă luminată dedesubt. – După fr. repasser.

repasat
REPASÁT, -Ă, repasați, -te, adj. (Despre țesături, tricotaje) Care a fost revizuit și reparat. – V. repasa.

repasatoare
REPASATOÁRE, repasatoare, s.f. Muncitoare care execută lucrări de repasare. – Repasa + suf. -toare.

repatria
REPATRIÁ, repatriez, vb. I. Refl. și tranz. A se înapoia sau a aduce pe cineva în patrie după o absență îndelungată (voită sau silită). [Pr.: -tri-a-] – V. repatria.

repatriere
REPATRIÉRE, repatrieri, s.f. Acțiunea de a (se) repatria și rezultatul ei. [Pr.: -tri-e-] – V. repatria.

repaus
REPÁUS, repausuri, s.n. 1. Stare în care orice funcție sau activitate este temporar întreruptă și care are rolul de a reface capacitatea de muncă a organismului; odihnă, inactivitate. ♦ Suspendare temporară a unei activități, având rolul de a restabili capacitatea de muncă a unui organ sau a întregului organism. 2. (Fig.) Stare a unui corp în raport cu alt corp sau cu un sistem de referință, în care distanțele dintre punctele corpului sau ale sistemului de referință nu variază cu timpul. 3. (Fil.) Moment integrant al mișcării, având în raport cu acesta un caracter relativ și condiționând stabilirea relativă a lucrurilor. 4. (Biol.; în sintagma) Repaus mamar = perioada dintre încheierea unei lactații și următoarea fătare, specifică unor animale. [Pr.: -pa-us. – Var.: repáos s.n.] – Lat. *repausum.

repauza
REPAUZÁ, repauzez, vb. I. 1. Refl. A se odihni. 2. Intranz. (Livr.) A muri. [Pr.: -pa-u-] – Din lat. repausare.

repauzare
REPAUZÁRE, repauzări, s.f. Acțiunea de a (se) repauza și rezultatul ei. [Pr.: -pa-u-] – V. repauza.

repauzat
REPAUZÁT, -Ă, repauzați, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj. Odihnit. 2. S.m. și f. (Livr.) Răposat, decedat. [Pr.: -pa-u-] – V. repauza.

repede
RÉPEDE, repezi, adj., adv. I. Adj. 1. (Despre mișcări) Care se produce fără întârziere; iute, rapid; (despre lucruri în mișcare) care se deplasează cu repeziciune, cu iuțeală; (despre ape) care curge cu repeziciune; p. ext. (despre picături, stropi etc.) care cade iute, succedându-se rapid. ♦ (Despre timp) Care trece cu repeziciune. ♦ (Despre oameni și manifestările lor) Iute în mișcări, ager, sprinten, vioi; grăbit, repezit, pripit. ♢ Loc. adv. Cu pași repezi = grabnic, în ritm rapid. ♦ (Substantivat, f.) Gândăcel de culoare arămie, verde-deschis pe spate, cu puncte albe pe fiecare elitră (Cicindela campestris). 2. (Despre agenți fizici) Care se manifestă cu putere dar nu durează mult; care trece iute. 3. (Despre dealuri, planuri etc.) Foarte înclinat, pieziș, în pantă, abrupt. 4. (Despre drumuri) Care duce la țintă în cel mai scurt timp. II. Adv. 1. Iute, cu zor, în grabă. ♦ Îndată, imediat, deodată, brusc. ♢ Expr. Repede-repejor = îndată, fără întârziere. 2. Devreme, de timpuriu, prea curând. – Lat. rapidus, rapide.

repegior
REPEGIÓR adv. v. repejor.

repejor
REPEJÓR adv. Diminutiv al lui repede. [Var.: repegiór adv.] – Repede + suf. -ior.

repejune
REPEJÚNE, repejuni, s.f. (Înv.) Iuțeală, repeziciune. – Repede + suf. -iune.

repent
REPÉNT, -Ă, repenți, -te, adj. (Despre tulpinile plantelor) Care stă culcat pe pământ (și din loc în loc dă naștere la rădăcini); târâtor. – Din lat. repens, -tis.

reper
REPÉR, repere, s.n. 1. Corp sau sistem de corpuri la care se raportează poziția unui corp fix sau mobil; semn sau obiect care ușurează orientarea. ♦ Semn trasat pe un obiect, pentru a permite recunoașterea poziției pe care trebuie sa o ocupe acel obiect într-un ansamblu; semn trasat pe diferite piese care trebuie să fie asamblate. ♢ Punct de reper = semn care servește la recunoașterea unui loc, la orientare. ♦ (Top.) Indicator de nivel servind la calcularea sau la verificarea altitudinii unui punct de pe teren. 2. (Tehn.) Mecanism, aparat de orientare. – Din fr. repère.

repera
REPERÁ, reperéz, vb. I. Tranz. A marca puncte de reper; a determina cu ajutorul unui punct de reper poziția exactă a unui loc. – Din fr. repérer.

reperaj
REPERÁJ, reperaje, s.n. Reperare. – Din fr. repérage.

reperare
REPERÁRE, reperări, s.f. Acțiunea de a repera și rezultatul ei; reperaj. – V. repera.

reperat
REPERÁT, -Ă, reperați, -te, adj. Care a suferit acțiunea de reperare. – V. repera.

repercusiune
REPERCUSIÚNE, repercusiuni, s.f. Urmare, consecință. [Pr.: -si-u-] – Din fr. répercussion.

repercuta
REPERCUTÁ, pers. 3 repercutează, vb. I. Refl. 1. (Despre unde sonore sau luminoase) A se răsfrânge, a se retransmite, a reveni, a se întoarce. 2. Fig. A avea urmări, consecințe, a-și manifesta indirect efectele. – Din fr. répercuter.

repercutare
REPERCUTÁRE, repercutări, s.f. Acțiunea de a se repercuta și rezultatul ei. – V. repercuta.

repercutat
REPERCUTÁT, -Ă, repercutați, -te, adj. Răsfrânt, întors, revenit. – V. repercuta.

repertoar
REPERTOÁR s.n. v. repertoriu.

repertor
REPERTÓR s.n. v. repertoriu.

repertoria
REPERTORIÁ, repertoriéz, vb. I. Tranz. A înregistra într-un repertoriu (1); a repertoriza. [Pr.: -ri-a] – Din fr. répertorier.

repertorial
REPERTORIÁL, -Ă, repertoriali, -e, adj. De repertoriu (2). [Pr.: -ri-al] – Din engl. repertorial.

repertoriu
REPERTÓRIU, repertorii, s.n. 1. Caiet, registru în care se înscriu, în ordine alfabetică, date, nume etc., pentru a putea fi ușor găsite. 2. Totalitatea pieselor teatrale sau muzicale care se joacă în cadrul unui teatru în timpul unei stagiuni. ♦ Totalitatea pieselor scrise de un autor dramatic. 3. Culegere de texte, de cântece etc. [Var.: repertór, repertoár s.n] – Din fr. répertoire, lat. repertorium.

repertoriza
REPERTORIZÁ, repertorizéz, vb. I. Tranz. A înscrie într-un repertoriu (1); a repertoria. – Repertoriu + suf. -iza.

repeta
REPETÁ, repét, vb. I. Tranz. A spune, a face, a produce încă o dată (sau de mai multe ori) ceea ce a mai fost spus, făcut sau produs. ♦ A citi sau a spune încă o dată un rol, o lecție, pentru a le reține, pentru a le fixa în memorie sau pentru a le înțelege mai bine conținutul; (despre artiști) a face exerciții pregătitoare în vederea unui spectacol sau a unei audiții publice, a face repetiția unui rol, a unei piese de teatru etc. ♦ (Despre elevi, studenți) A urma din nou cursurile clasei sau anului de studii (în care a rămas repetent). ♦ Refl. A se produce, a se întâmpla încă o dată (sau de mai multe ori), a avea loc din nou. [Var.: (înv.) repețí vb. IV] – Din fr. répéter, germ. repetieren.

repetabil
REPETÁBIL, -Ă, repetabili, -e, adj. Care se poate repeta. – Din fr. répétable.

repetabilitate
REPETABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi repetabil. – Repetabil + suf. -itate.

repetare
REPETÁRE, repetări, s.f. Acțiunea de a (se) repeta și rezultatul ei; repetiție. – V. repeta.

repetat
REPETÁT, -Ă, repetați, -te, adj. Care este spus sau făcut încă o dată (sau de mai multe ori); care se repetă. – V. repeta.

repetent
REPETÉNT, -Ă, repetenți, -te, adj., s.m. și f. (Elev sau student) care repetă clasa sau anul de studii deoarece nu a obținut nota de trecere. – Din germ. Repetent.

repetentie
REPETENȚÍE, repetenții, s.f. Faptul de a rămâne repetent; situația de repetent. – Repetent + suf. -ie.

repetitor
REPETITÓR, -OÁRE, repetitori, -oare, subst. 1. S.m. și f. (Ieșit din uz) Pedagog, meditator. 2. S.m. și f. Pianist acompaniator al unui cântăreț sau al unui instrumentist în repetiții și în recitaluri; corepetitor. 3. S.n. Sală de meditație într-un internat. – Din fr. répétiteur, germ. Repetitor.

repetitie
REPETÍȚIE, repetiții, s.f. 1. Repetare, reluare a acelorași vorbe, idei, acțiuni etc. ♢ Armă cu repetiție = armă cu care se pot trage mai multe focuri (reîncărcându-se automat). ♦ Exercițiu făcut de către interpreți pentru pregătirea unui spectacol sau a unei audiții publice. ♢ Repetiție generală = ultima repetiție (cu decoruri și costume) făcută înainte de spectacol. ♦ Reluare de către elevi, la școală, în cadrul unor lecții speciale, sau acasă, a materiei de învățământ deja parcurse. 2. Procedeu sintactic-stilistic care constă în întrebuințarea de două sau de mai multe ori a aceluiași cuvânt sau a aceluiași grup de cuvinte, pentru a exprima durata, intensitatea, distribuția, progresia, succesiunea, periodicitatea sau pentru a sublinia o idee. – Din fr. répétition.

repetor
REPETÓR, repetoare, s.n. Aparat folosit pentru amplificarea bilaterală a semnalelor într-o cale de telecomunicații pe fire, având rolul de a compensa atenuarea semnalului pe o secțiune a liniei. – Repeta + suf. -or.

repeti
REPEȚÍ vb. IV v. repeta.

repezeala
REPEZEÁLĂ, repezeli, s.f. 1. Iuțeală, grabă mare, repeziciune. ♢ Loc. adv. La repezeală = foarte repede, în mare grabă. 2. (Rar) Goană, fugă. – Repezi + suf. -eală.

repezi
REPEZÍ, repéd, vb. IV. 1. Refl. A porni în grabă, a se duce repede spre..., a da fuga, a sări. ♦ A trece pe undeva în grabă (și pentru scurt timp), a se abate pe la.., a da o fugă. ♦ Tranz. A trimite pe cineva în grabă. 2. Refl. (Fam.; despre oameni) A face un lucru în grabă și adesea fără chibzuială, a acționa în pripă; a se pripi (1). 3. Refl. A se năpusti, a se arunca, a năvăli. 4. Tranz. A trânti, a izbi, a arunca, a azvârli. ♦ A da, a aplica cu violență o lovitură cu pumnul, cu palma etc. 5. Tranz. Fig. A se răsti la cineva, a-i vorbi aspru, violent; a brusca. Refl. (Fam.; despre oameni) A face un lucru în grabă și adesea fără chibzuială, a acționa în pripă; a se pripi (1). – Din repede.

repeziciune
REPEZICIÚNE, repeziciuni, s.f. 1. Însușirea de a fi repede; grabă mare, iuțeală, viteză, rapiditate. 2. (Rar) Înclinare a unei pante. – Repede + suf. -iciune.

repezis
REPEZÍȘ, repezișuri, s.n. 1. Mișcare violentă; goană, alergătură; năvală. ♦ Fig. Izbucnire, precipitare. 2. Pantă abruptă; povârniș foarte înclinat. 3. Porțiune din cursul unui râu unde apa curge foarte repede. – Repede + suf. -iș.

repezit
REPEZÍT, -Ă, repeziți, -te, adj. 1. Grăbit, făcut în grabă, la repezeală. 2. Care acționează pripit; p. ext. pornit, mânios, nestăpânit; răstit. – V. repezi.

repezitura
REPEZITÚRĂ, repezituri, s.f. (Rar) Mișcare rapidă, precipitată; goană, fugă. – Repezi + suf. -tură.

repica
REPICÁ, repichez, vb. I. Tranz. A răsădi la distanțe mai mari plantele tinere, crescute în răsadnițe și sere, pentru a le asigura condiții favorabile de nutriție; a transplanta, a replanta. – Din fr. repiquer.

repicaj
REPICÁJ, repicaje, s.n. Repicare. – Din fr. repiquage.

repicare
REPICÁRE, repicări, s.f. Acțiunea de a repica și rezultatul ei; repicaj. – V. repica.

repicat
REPICÁT, repicaturi, s.n. (Agron.) Repicare. – V. repica.

replanta
REPLANTÁ, replantez, vb. I. Tranz. A planta din nou; a transplanta. – Re^1- + planta. Cf. fr. r e p l a n t e r.

replantare
REPLANTÁRE, replantări, s.f. Acțiunea de a replanta și rezultatul ei; transplantare. – V. replanta.

replay
REPLAY s.n. Reluare imediată a fazelor interesante într-o transmisie sportivă (directă) la televiziune. [Pr.: ripléi] – Cuv. engl.

replia
REPLIÁ, repliez, vb. I. 1. Refl. (Mil.) A se retrage în ordine. 2. Tranz. A strânge (după ce a fost desfășurat) prin suprapunerea unei părți peste alta. [Pr.: -pli-a] – Din fr. replier.

replica
REPLICÁ, réplic, vb. I. Tranz. A da o replică (1), a răspunde; a riposta. – Din fr. répliquer.

replica
RÉPLICĂ, replici, s.f. 1. Răspuns prompt și energic care combate afirmațiile cuiva; ripostă. ♢ Loc. adj. Fără replică = definitiv. ♢ Expr. A fi tare în replici = a găsi prompt răspunsul cel mai potrivit într-o discuție. A avea replică = a răspunde prompt și răspicat. (Jur.) A vorbi în replică = a răspunde, în cursul unei dezbateri, combătând afirmațiile și atacurile părții adverse. 2. Porțiune din rolul unui actor, constituind un răspuns la cele spuse de partener. ♦ Parte finală a unui fragment de dialog, care solicită intervenția interlocutorului. 3. Copie a unei opere de artă executată de autorul operei originale sau sub supravegherea lui directă. 4. (Fiz.) Mulaj al suprafeței unui corp, realizat sub forma unei pelicule care pe o parte este plană, iar pe cealaltă reproduce structura superficială a corpului, utilizat în microscopia electronică pentru studiul corpurilor groase, netransparente pentru electroni. – Din fr. réplique.

repliere
REPLIÉRE, replieri, s.f. Acțiunea de a se replia și rezultatul ei. [Pr.: -pli-e-] – V. replia.

repopula
REPOPULÁ, repopulez, vb. I. Tranz. A popula din nou un teritoriu. ♦ A reface un teren forestier despădurit. – Re^1- + popula.

repopulare
REPOPULÁRE, repopulări, s.f. Acțiunea de a repopula și rezultatul ei. – V. repopula.

repopulat
REPOPULÁT, -Ă, repopulați, -te, adj. Care a fost populat din nou. – V. repopula.

report
REPÓRT, reporturi, s.n. Trecere a unei sume (reprezentând un total parțial) din josul unei coloane în fruntea coloanei următoare, pentru a fi adunată în continuare; p. ext. sumă, total reportate sau orice sumă rămasă dintr-un calcul anterior. – Din fr. report.

reporta
REPORTÁ, reportez, vb. I. Tranz. A face un report. – Din fr. reporter.

reportaj
REPORTÁJ, reportaje, s.n. Specie publicistică, apelând adesea la modalități literare de expresie, care informează asupra unor situații, evenimente de interes general sau ocazional, realități geografice, etnografice, economice etc., culese de obicei la fața locului. – Din fr. reportage.

reportare
REPORTÁRE, reportări, s.f. Acțiunea de a reporta și rezultatul ei. – V. reporta.

reporter
REPÓRTER, -Ă, reporteri, -e, s.m. și f. Persoană însărcinată să culeagă și să transmită de pe teren știri și informații; autor de reportaje. ♢ Reporter cinematografic = operator care filmează în vederea realizării unor jurnale cinematografice, a unor filme documentare etc. [Acc. și: reportér] – Din fr. reporter, germ. Reporter, engl. reporter.

reporteras
REPORTERÁȘ, reporterași, s.m. (Depr.) Diminutiv al lui reporter. – Reporter + suf. -aș.

reportericesc
REPORTERICÉSC, -EÁSCĂ, reportericești, adj. De reporter. – Reporter + suf. -icesc.

reportofon
REPORTOFÓN, reportofoane, s.n. Magnetofon special pentru reportaje. – Report[er] + [magnet]ofon.

repovesti
REPOVESTÍ, repovestesc, vb. IV. Tranz. A povesti încă o dată, a mai spune o dată ceva ce a fost povestit. – Re^1- + povesti.

repovestire
REPOVESTÍRE, repovestiri, s.f. Acțiunea de a repovesti și rezultatul ei. – V. repovesti.

repovestit
REPOVESTÍT, -Ă, repovestiți, -te, adj. Povestit din nou, povestit încă o dată. – V. repovesti.

reprehensibil
REPREHENSÍBIL, -Ă, reprehensibili, -e, adj. (Livr.) Care merită să fie condamnat, care atrage reproșuri; blamabil, condamnabil. – Din fr. réprehensible, lat. reprehensibilis.

reprehensiune
REPREHENSIÚNE, reprehensiuni, s.f. Mustrare,

represalii
REPRESÁLII s.f. pl. Măsuri drastice luate de anumite organe de stat împotriva unor grupuri sociale, ca urmare a săvârșirii, de către acestea, a unor acte de răzvrătire. ♦ Măsuri de constrângere luate de un stat împotriva organelor sau cetățenilor altui stat, ca urmare a săvârșirii de către acel stat a unor acte ilicite față de el sau față de cetățenii lui și spre a-l determina să înceteze astfel de acte. – Din fr. représailles, lat. represalia.

represibil
REPRESÍBIL, -Ă, represibili, -e, adj. (Rar) Care poate sau trebuie să fie reprimat. – Din fr. répressible.

represiune
REPRESIÚNE, represiuni, s.f. Reprimarea prin violență a unei acțiuni de opoziție, de revoltă; (la pl.), acțiuni drastice întreprinse în acest scop. ♦ Măsură de constrângere juridică cu caracter penal împotriva infractorilor, care constă în arestarea, trimiterea în judecată și condamnarea lor la pedepsele prevăzute de lege. [Pr.: -si-u-] – Din fr. répression.

represiv
REPRESÍV, -Ă, represivi, -e, adj. Care reprimă, care servește ca mijloc de reprimare; privitor la represiune. – Din fr. répressif.

reprezenta
REPREZENTÁ, reprezínt, vb. I. Tranz. 1. A avea forma sau înfățișarea unui anumit obiect; a realiza (în miniatură) un obiect. ♦ A înfățișa, a evoca ceva prin procedee plastice, grafice sau prin limbaj. 2. A interpreta pe scenă o lucrare dramatică în fața publicului. 3. A acționa în numele unei persoane, al unei colectivități, al unui stat în temeiul împuternicirii primite de la acestea sau de la lege; a avea un împuternicit sau un mandatar. ♦ A fi exponentul unui curent, al unei școli etc., înfățișând, întruchipând aspectele lor caracteristice, esențiale. 4. A constitui, a fi, a însemna. 5. A-și readuce în conștiință imaginea obiectelor sau a fenomenelor percepute anterior; p. ext. a-și imagina, a-și închipui. 6. A exprima o legătură între mai multe mărimi printr-o relație matematică. – Din fr. représenter, lat. repraesentare.

reprezentabil
REPREZENTÁBIL, -Ă, reprezentabili, -e, adj. (Despre piese de teatru) Care se poate reprezenta. – Din fr. représentable.

reprezentant
REPREZENTÁNT, -Ă, reprezentanți, -te, s.m. și f. 1. Persoană împuternicită să reprezinte pe cineva sau ceva, să țină locul cuiva, să acționeze în numele cuiva. ♦ Persoană care reprezintă interesele unui stat în alt stat, la o întrunire diplomatică etc. 2. Cel care reprezintă o școală, un curent; exponent. – Din fr. représentant.

reprezentanta
REPREZENTÁNȚĂ, reprezentanțe, s.f. 1. Organ care reprezintă în altă țară interesele țării sale în domeniul economic, politic etc. 2. (În sintagmele) Reprezentanță națională = organ de stat constituit din totalitatea deputaților. Reprezentanță comercială = organ al unui stat, care îl reprezintă în relațiile comerciale cu alte state. – Din germ. Repräsentanz.

reprezentare
REPREZENTÁRE, reprezentări, s.f. Acțiunea de a reprezenta și rezultatul ei. 1. Înfățișare, redare, reproducere a unui lucru (prin mijloace plastice). ♦ Reprezentare topografică = înscriere pe un plan, pe o hartă etc. a detaliilor de pe teren cu ajutorul semnelor topografice. 2. Imagine senzorială a obiectelor și fenomenelor realității, evocată mintal, în absența acestora, pe baza percepțiilor anterioare. 3. Interpretare pe scenă a unei lucrări dramatice; reprezentație (1). 4. (În sintagma) Cheltuieli de reprezentare = sume prevăzute într-un buget cu scopul de a acoperi cheltuielile rezultate din îndeplinirea funcțiilor oficiale pe care le deține o persoană. – V. reprezenta.

reprezentativ
REPREZENTATÍV, -Ă, reprezentativi, -e, adj. 1. (Despre un organ sau un sistem de guvernare) Care reprezintă o colectivitate și acționează în numele ei, fiind constituit prin alegeri. 2. Care (prin însușirile sale) reprezintă, ilustrează epoca, mediul, curentul din care face parte. ♦ (Substantivat, f.) Echipă care reprezintă o asociație sportivă, o țară etc. – Din fr. représentatif.

reprezentatie
REPREZENTÁȚIE, reprezentații, s.f. Prezentare pe scenă a unei opere dramatice, a unui program artistic etc; spectacol. [Var.: reprezentațiúne s.f.] – Din fr. représentation, lat. repraesentatio, -onis.

reprezentatiune
REPREZENTAȚIÚNE s.f. v. reprezentație.

reprima
REPRIMÁ, reprím, vb. I. Tranz. A curma, a înăbuși, a împiedica prin mijloace drastice, violente desfășurarea unei acțiuni, un act de revoltă etc. – Din fr. réprimer.

reprimare
REPRIMÁRE, reprimări, s.f. Acțiunea de a reprima și rezultatul ei. – V. reprima.

reprimator
REPRIMATÓR, -OÁRE, reprimatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care reprimă. – Reprima + suf. -tor.

reprimi
REPRIMÍ, reprimesc, vb. IV. Tranz. A primi înapoi. ♦ A reangaja o persoană care a fost concediată. – Re^1- + primi.

reprimire
REPRIMÍRE, reprimiri, s.f. Acțiunea de a reprimi și rezultatul ei. – V. reprimi.

reprint
REPRINT s.n. Retipărire. [Pr.: riprínt] – Cuv. engl.

reprivatiza
REPRIVATIZÁ, reprivatizez, vb. I. Tranz. A face o reprivatizare. – Re^1- + suf. -iza.

reprivatizare
REPRIVATIZÁRE, reprivatizări, s.f. Trecere a unei întreprinderi sau a unei ramuri economice naționalizate de stat din nou în proprietatea privată. – V. reprivatiza.

repriza
REPRÍZĂ, reprize, s.f. 1. Fiecare dintre intervalele sau etapele succesive de timp care împarte în părți egale durata totală a unei întreceri sportive, între care se interpun pauze variabile după natura jocului. 2. Durată a unei faze într-o operație tehnică; etapă de lucru. ♢ Loc. adv. În reprize = pe rând, în etape. 3. Trecere a unui motor de autovehicul de la un regim de mers cu turația joasă la unul cu turația înaltă, printr-o accelerare bruscă. 4. Reluare sau repetare a unei operații tehnice întrerupte. 5. Defect la suprafața unei piese turnate datorat umplerii incomplete a formelor de turnare, care se prezintă sub forma șanțurilor, a unor rotunjiri etc. – Din fr. reprise.

reproba
REPROBÁ, reprób, vb. I. Tranz. A dezaproba un act, o acțiune; a respinge, a condamna. – Din lat. reprobare

reprobabil
REPROBÁBIL, -Ă, reprobabili, -le, adj. Care merită să fie reprobat, care trebuie condamnat; blamabil, condamnabil. – Din lat. reprobabilis.

reprobare
REPROBÁRE, reprobări, s.f. Acțiunea de a reproba; reprobațiune. – V. reproba.

reprobator
REPROBATÓR, -OÁRE, reprobatori, -oare, adj. Care reprobă. – Din fr. réprobateur, lat. reprobator, -oris.

reprobatiune
REPROBAȚIÚNE, reprobațiuni, s.f. (Rar) Reprobare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. réprobation, lat. reprobatio, -onis.

reproducator
REPRODUCĂTÓR, -OÁRE, reproducători, -oare, adj. Care se reproduce (6), se înmulțește (ușor). ♦ (Substantivat) animal domestic selecționat după criterii biologice și productive în vederea reproducției (2). – Reproduce + suf. -ător. Cf. fr. r e p r o d u c t e u r.

reproduce
REPRODÚCE, reproduc, vb. III. 1. Tranz. A reda cu exactitate ceea ce este scris, ceea ce a spus sau a făcut cineva. ♦ A imita felul de a fi, gesturile, mimica cuiva. 2. Refl. A reactualiza în memorie idei, cunoștințe însușite în cursul experienței anterioare. 3. Refl. A se produce, a se arăta din nou; a se repeta. 4. Tranz. (Ec. pol.) A relua în mod continuu procesul de producție; a produce din nou. 5. Tranz. A produce în serie; a multiplica. 6. Refl. (Biol.) A se perpetua prin generare; a se înmulți. – Re^1- + produce (după fr. reproduire).

reproducere
REPRODÚCERE, reproduceri, s.f. 1. Acțiunea de a (se) reproduce și rezultatul ei. 2. (Concr.) Copie după o lucrare de artă originală (desen, pictură, sculptură etc.) 3. (Psih.) Proces al memoriei prin care se evocă, se reactualizează mintal imagini, idei, cunoștințe însușite în cursul experienței anterioare, în lipsa obiectelor, textelor etc. respective. 4. (Biol.) Înmulțire, reproducție. – V. reproduce.

reproductibil
REPRODUCTÍBIL, -Ă, reproductibili, -e, adj. Care poate fi reprodus. – Din fr. reproductible.

reproductiv
REPRODUCTÍV, -Ă, reproductivi, -e, adj. 1. Care reproduce (1). ♦ Care reprezintă o reproducere. 2. Care favorizează o nouă producție. – Din fr. reproductif.

reproductivitate
REPRODUCTIVITÁTE s.f. (Livr.) Capacitatea de a (se) reproduce. – Din fr. reproductivité.

reproductie
REPRODÚCȚIE, reproducții, s.f. 1. (Ec. pol. ) Reînnoire, reluare neîntreruptă a procesului de producție. 2. Procesul de perpetuare a unei specii. – Din fr. reproduction.

reprodus
REPRODÚS, -Ă, reproduși, -se, Care este rezultatul unei reproducții. – V. reproduce.

reprofila
REPROFILÁ, reprofilez, vb. I. Tranz. A schimba profilul unei întreprinderi, al unei instituții etc.; a reorganiza. – Re^2- + profila.

reprofilare
REPROFILÁRE, reprofilări, s.f. Acțiunea de a reprofila și rezultatul ei. – V. reprofila.

reprografie
REPROGRAFÍE s.f. Nume generic pentru procedeele tehnice de multiplicare a textelor. – Din fr. reprographie.

reprograma
REPROGRAMÁ, reprogramez, vb. I. Tranz. A programa din nou. – Re^1- + programa.

reprogramabil
REPROGRAMÁBIL, -Ă, reprogramabili, -e, adj. Care poate fi reprogramat. – Reprograma + suf. -bil.

reprogramare
REPROGRAMÁRE, reprogramări, s.f. Acțiunea de a reprograma. – V. reprograma.

reprogramat
REPROGRAMÁT, -Ă, reprogramați, -te, adj. Care a fost programat din nou. – V. reprograma.

repros
REPRÓȘ, reproșuri, s.n. Imputare, dojană; mustrare, învinuire. – Din fr. reproche.

reprosa
REPROȘÁ, reproșez, vb. I. Tranz. A mustra, a învinui, a(-și) face reproșuri, a(-și) imputa. – Din fr. reprocher.

reprosabil
REPROȘÁBIL, -Ă, reproșabili, -e, adj. Care merită reproșuri, de reproșat. – Din fr. reprochable.

reptila
REPTÍLĂ, reptile, s.f. (La pl.) Clasă de vertebrate ovipare, de obicei terestre, târâtoare, cu temperatura corpului variabilă, cu corpul acoperit de o piele groasă, solzoasă, fără picioare sau cu picioare scurte, dispuse lateral, și cu inima formată din două auricule și un ventricul (Reptilia); (și la sg.) animal care face parte din această clasă. – Din fr. reptile, germ. Reptile.

reptilian
REPTILIÁN, -Ă, reptilieni, -e, adj. Care este specific reptilei, de reptilă. [Pr.: -li-an] – Din fr. reptilien.

republica
REPUBLICÁ, republic, vb. I. Tranz. A publica din nou; a reedita, a retipări. – Re^1- + publica.

republicabil
REPUBLICÁBIL, -Ă, republicabili, -e, adj. Care poate fi republicat. – Re^1- + publicabil.

republican
REPUBLICÁN, -Ă, republicani, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține republicii, privitor la republică. 2. S.m. și f. Adept al republicii ca formă de guvernământ. – Din it. republicano, fr. républicain.

republicanism
REPUBLICANÍSM s.n. (Rar) Concepție care susține republica drept formă de guvernământ; atitudine, activitate în favoarea republicii. – Din fr. républicanisme.

republicare
REPUBLICÁRE, republicări, s.f. Acțiunea de a republica și rezultatul ei. – V. republica.

republicat
REPUBLICÁT, -Ă, republicați, -te, adj. Care a fost publicat din nou. – V. republica.

republica
REPÚBLICĂ, republici, s.f. Formă de guvernământ în care organele supreme ale puterii de stat sunt alese pe un timp determinat; țară, stat care are o astfel de formă de guvernământ. ♦ (Rar) Populația unei astfel de țări. – Din it. republica, fr. république.

repudia
REPUDIÁ, repudiez, vb. I. Tranz. A respinge, a nu mai recunoaște pe cineva sau ceva; a îndepărta, a arunca, a alunga, a desconsidera, a renega. ♦ A renunța la o moștenire sau la un legat. [Pr.: -di-a-] – Din fr. répudier.

repudiere
REPUDIÉRE, repudieri, s.f. Acțiunea de a repudia și rezultatul ei; respingere, renegare. ♦ Repudierea unei moșteniri sau a unui legat = renunțare a unei persoane la drepturile sale de moștenire legale sau la un legat. [Pr.: -di-e-] – V. repudia.

repugna
REPUGNÁ, pers. 3 repugnă, vb. I. Intranz. (Livr.) A-i produce cuiva silă sau dezgust, a-i provoca cuiva oroare, a-i displăcea profund. – Din fr. répugner, lat. repugnare.

repugnant
REPUGNÁNT, -Ă, repugnanți, -te, adj. (Livr.) Care inspiră repulsie, care provoacă silă; respingător. – Din fr. répugnant.

repugnanta
REPUGNÁNȚĂ s.f. (Livr.) Dezgust, repulsie, aversiune. – Din fr. répugnance, lat. repugnantia.

repulsie
REPÚLSIE, repulsii, s.f. 1. Aversiune instinctivă; oroare, dezgust. 2. (Fiz.) Respingere (2). [Var.: repulsiúne s.f.] – Din fr. répulsion, lat. repulsio, -onis.

repulsiune
REPULSIÚNE s.f. v. repulsie.

repulsiv
REPULSÍV, -Ă, repulsivi, -e, adj. (Rar) Care inspiră repulsie; respingător. – Din fr. répulsif.

repune
REPÚNE, repún, vb. III. Tranz. A pune din nou. – Re^1- + pune.

repunere
REPÚNERE, repuneri, s.f. Acțiunea de a repune și rezultatul ei. – V. repune.

repurta
REPURTÁ^1, repórt, vb. I. Tranz. și refl. (Rar) A-și îndrepta gândul asupra unor oameni, idei, fapte din trecut; a se întoarce cu mintea înapoi. – Din fr. réporter (după purta).

REPURTÁ^2, repurtez, vb. I. Tranz. A obține, a câștiga o victorie, un succes (de obicei într-o competiție). – Din lat. reportare, it. riportare.

reputat
REPUTÁT, -Ă, reputați, -te, adj. Care se bucură de o reputație bună. ♦ Renumit, faimos, cunoscut, prețuit. – Din fr. réputé.

reputatie
REPUTÁȚIE, reputații, s.f. Părere publică, favorabilă sau defavorabilă, despre cineva sau ceva; felul în care cineva este cunoscut sau apreciat. ♦ Renume, faimă. [Var.: (înv.) reputațiúne s.f.] – Din fr. réputation, lat. reputatio, -onis.

reputatiune
REPUTAȚIÚNE s.f. v. reputație.

resabota
RESABOTÁ, resabotez, vb. I. Tranz. A rectifica înclinarea șinelor de cale ferată (după un anumit timp de exploatare). – Re^1- + sabota.

resabotare
RESABOTÁRE, resabotări, s.f. Acțiunea de a resabota. – V. resabota.

resabotat
RESABOTÁT, -Ă, resabotați, -te, adj. (Despre șine) A cărei înclinare a fost rectificată. – V. resabota.

resac
RESÁC, resacuri, s.n. Val marin sau oceanic produs prin întoarcerea violentă a apei care a lovit un obstacol și care se combină continuu cu valul direct, prezentând aspectul unei explozii. – Din fr. ressac.

resciziune
RESCIZIÚNE, resciziuni, s.f. (Jur.) Anulare a unui act din cauza unui viciu radical. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. rescision, lat. rescissio, -onis.

rescizoriu
RESCIZÓRIU, -IE, rescizorii, adj. (Jur.) Care provoacă o resciziune. – Din lat. rescissorius, -a, -um, fr. rescisoire.

rescrie
RESCRÍE, rescríu, vb. III. Tranz. 1. A copia. 2. A transpune în alt limbaj artistic, în altă formă artistică. – Re^1- + scrie (după fr. récrire).

rescriere
RESCRIÉRE, rescrieri, s.f. Acțiunea de a rescrie și rezultatul ei. – V. rescrie.

rescript
RESCRÍPT, rescripte, s.n. Răspuns dat de împărații romani la chestiunile de drept asupra cărora erau consultați de către magistrații sau de către guvernatorii provinciilor; p. ext. ordin care emană de la un suveran într-o afacere particulară. – Din lat. rescriptum, germ. Reskript.

rescris
RESCRÍS, -Ă, rescriși, -se, adj. 1. Care a fost copiat. 2. Care a fost scris din nou, în altă formă. – V. rescrie.

resemna
RESEMNÁ, resemnez, vb. I. Refl. A se împăca cu o situație grea, defavorabilă; a se supune, a accepta, a suporta un rău fără împotrivire. [Var.: (înv.) resigná vb. I] – Din fr. résigner (după semna).

resemnare
RESEMNÁRE, resemnări, s.f. Faptul de a se resemna. [Var.: (înv.) resignáre s.f.] – V. resemna.

resemnat
RESEMNÁT, -Ă, resemnați, -te, adj. Care se împacă cu o situație grea, care suportă un rău fără împotrivire. ♦ Care exprimă resemnare. [Var.: (înv.) resignát, -ă adj.] – V. resemna.

resentiment
RESENTIMÉNT, resentimente, s.n. Sentiment ostil față de cineva, pornire împotriva cuiva provocată de amintirea neplăcerilor suportate; dușmănie, ură, pică, resimțământ. – Din fr. ressentiment.

resfira
RESFIRÁ vb. v. răsfira.

resfirare
RESFIRÁRE s.f. v. răsfirare.

resfirat
RESFIRÁT, -Ă adj. v. răsfirat.

resigna
RESIGNÁ vb. I v. resemna.

resignare
RESIGNÁRE s.f. v. resemnare.

resignat
RESIGNÁT, -Ă adj. v. resemnat.

resignatie
RESIGNÁȚIE, resignații, s.f. (Rar) Resemnare. – Din fr. résignation, lat. resignatio, -onis.

resimtamant
RESIMȚĂMẤNT, resimțăminte, s.n. (Rar) Resentiment. – Resimți + suf. -ământ (după fr. ressentiment).

resimti
RESIMȚÍ, resimt, vb. IV. 1. Tranz. A simți. 2. Refl. A simți urmările, consecințele unei împrejurări anterioare. ♦ A se face simțit, a avea repercusiuni. – Din fr. ressentir (după simți).

resimtire
RESIMȚÍRE, resimțiri, s.f. Faptul de a (se) resimți. – V. resimți.

resorbi
RESORBÍ, pers. 3 resoárbe, vb. IV. Refl. (Med.) A dispărea prin resorbție. – Din fr. résorber, lat. resorbere (după sorbi).

resorbtie
RESÓRBȚIE, resorbții, s.f. 1. (Med.) Proces de dispariție lentă, prin absorbție treptată, a unui țesut sau organ, de obicei străin organismului. ♦ Proces de atrofiere a unui țesut sau a unui organ, de obicei datorită fagocitozei. ♦ Proces prin care un lichid sau un gaz trece dintr-o cavitate a organismului, dintr-un vas sau din țesutul interstițial în sistemul circulator. 2. (Fiz.) Absorbție sau adsorbție a gazelor sau a vaporilor proveniți din corpul absorbantului sau adsorbantului. – Din fr. résorption.

resorcina
RESORCÍNĂ s.f. Substanță chimică extrasă din anumite rășini, întrebuințată în medicină și în industria materiilor colorante. – Din fr. résorcine.

resort
RESÓRT^1, resoarte, s.n. Sector, domeniu de activitate; p. ext. persoanele care îl reprezintă. ♢ Autoritate de resort = autoritate sub a cărei jurisdicție intră o problemă și care are competența de a o rezolva. ♢ Expr. A fi de resortul cuiva = a fi, a ține de competența, de specialitatea cuiva; a intra în atribuțiile cuiva. [Pl. și: resorturi] – Din fr. ressort.

RESÓRT^2, resorturi, s.n. Organ al unui mecanism executat dintr-un material cu proprietăți elastice mari și care, sub acțiunea unei forțe exterioare, se deformează, revenind la forma inițială când acțiunea exterioară încetează; (sens curent) arc. ♦ Fig. Sursă, izvor de energie fizică sau morală; suport moral, imbold. – Din fr. ressort.

resortisant
RESORTISÁNT, resortisanți, s.m. Persoană fizică sau juridică aparținând unui stat, unui teritoriu aflat sub administrația altui stat. – Din fr. ressortissant.

respect
RESPÉCT s.n. Atitudine sau sentiment de stimă, de considerație sau de prețuire deosebită față de cineva sau de ceva; deferență, venerație. ♢ Expr. A ține (pe cineva) la (sau în) respect = a ține pe cineva la distanță, a nu-l lăsa să devină prea familiar. A pune (pe cineva) la respect = a impune cuiva o atitudine respectuoasă. Respectele mele, formulă respectuoasă de salut. – Din fr. respect, lat. respectus.

respecta
RESPECTÁ, respéct, vb. I. Tranz. 1. A simți și a manifesta respect față de cineva sau de ceva; a cinsti, a stima. ♢ Refl. recipr. Se respectă unul pe altul. ♦ A acorda atenția cuvenită, a ține seamă de..., a nu neglija. ♦ Refl. A-și păstra demnitatea. ♦ A nu păgubi, a cruța. 2. A nu se abate de la un contract, de la o lege, de la un angajament etc. – Din fr. respecter.

respectabil
RESPECTÁBIL, -Ă, respectabili, -e, adj. 1. Care merită să fie respectat, care este demn de respect. 2. (Fam.) Impresionant, impozant; considerabil, mare. – Din fr. respectable.

respectabilitate
RESPECTABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi respectabil; onorabilitate. – Din fr. respectablité.

respectare
RESPECTÁRE, respectări, s.f. Faptul de a (se) respecta. – V. respecta.

respectat
RESPECTÁT, -Ă, respectați, -te, adj. Care se bucură de respect. – V. respecta.

respectiv
RESPECTÍV, -Ă, respectivi, -e, adj. Care privește împrejurarea, persoana sau obiectul despre care este vorba; (despre mai multe persoane sau despre mai multe lucruri) care se raportează la fiecare în particular, care privește fiecare dintre părțile interesate. ♦ (Substantivat, art., fam.) Soțul sau iubitul cuiva (în raport cu această persoană); soția sau iubita cuiva (în raport cu aceasta). – Din fr. respectif.

respectos
RESPECTÓS, -OÁSĂ adj. v. respectuos.

respectuos
RESPECTUÓS, -OÁSĂ, respectuoși, -oase, adj. Plin de respect, cu respect; cuviincios. [Pr.: -tu-os. – Var.: respectós, -oásă adj.] – Din fr. respectueux.

respingator
RESPINGĂTÓR, -OÁRE, respingători, -oare, adj. Care respinge; spec. care inspiră dezgust, aversiune, silă. ♢ Pompă aspiratoare-respingătoare = pompă cu piston în care lichidul aspirat în cilindru este pompat la o anumită înălțime prin presiunea exercitată de piston. – Respinge + suf. -ător.

respinge
RESPÍNGE, resping, vb. III. Tranz. 1. A refuza, a nu admite, a nu accepta. 2. A îndepărta de la sine, a da la o parte. ♦ A arunca înapoi. 3. A ține piept unui atac armat, a sili pe dușman să se retragă. 4. Fig. A înăbuși un sentiment, o pornire. – Din it. respingere.

respingere
RESPÍNGERE, respingeri, s.f. 1. Faptul de a respinge. 2. (Fiz.) Exercitare a unei forțe dirijate dinspre corpul care o exercită spre corpul asupra căruia se exercită; repulsie (2). – V. respinge.

respir
RESPÍR s.n. (Rar) Respirație. – Din respira (derivat regresiv).

respira
RESPIRÁ, respír, vb. I. Intranz. 1. A introduce în plămâni, prin inspirație, aer și a da afară, prin expirație, bioxidul de carbon și vaporii de apă rezultați din arderile care au loc în organism; a răsufla. 2. Fig. A răspândi, a revărsa, a degaja. – Din fr. respirer, lat., it. respirare.

respirabil
RESPIRÁBIL, -Ă, respirabili, -e, adj. Care poate fi respirat. – Din fr. respirable, lat. respirabilis.

respirare
RESPIRÁRE, respirări, s.f. (Rar) Respirație. ♦ Aerul respirat; boare, adiere. – V. respira.

respirator
RESPIRATÓR, -OÁRE, respiratori, -oare, adj. Care ține de respirație, privitor la respirație; care folosește la respirație. ♢ (Anat.) Aparat respirator = sistem de organe care asigură respirația, structura lui fiind adaptată modului de viață al animalului respectiv și tipului de respirație. [Var.: respiratóriu, -ie adj.] – Din fr. respiratoire.

respiratoriu
RESPIRATÓRIU, -IE adj. v. respirator.

respiratie
RESPIRÁȚIE, respirații, s.f. Totalitatea proceselor fiziologice prin care se realizează schimbul de gaze (absorbirea oxigenului și eliminarea bioxidului de carbon) între organismele vii și mediul înconjurător; acțiune ritmică și mecanică prin care animalele superioare inspiră aerul ambiant conținând oxigenul necesar întreținerii vieții și expiră bioxidul de carbon și vaporii de apă rezultați din arderi; răsuflare. ♢ Respirație artificială = mijloc de reanimare care constă în efectuarea unui ansamblu de mișcări ce se execută asupra corpului unei persoane, pentru a provoca reluarea mișcărilor respiratorii normale, întrerupte în caz de asfixiere, sincopă etc., în vederea introducerii și scoaterii alternative și ritmice a aerului din plămâni. Operă (sau studiu, lucrare) de largă respirație = operă (sau studiu, lucrare) de mare amploare, complexă. ♦ Aerul respirat; suflare. – Din fr. respiration, lat. respiratio.

respiro
RESPÍRO s.n. (Livr.) Moment de relaxare, de repaus între două perioade de tensiune. – Din it. respiro.

respirometru
RESPIROMÉTRU, respirometre, s.n. (Med.) Aparat care permite modificarea artificială a presiunii atmosferice pentru adaptarea organismului la altitudini mari. – După engl. respirometer.

responsabil
RESPONSÁBIL, -Ă, responsabili, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Despre o persoană) Care poartă răspunderea unui lucru, a unui fapt; răspunzător. 2. S.m. și f. Persoană care este însărcinată cu o funcție de conducere, care are o sarcină de răspundere, căreia i s-a încredințat o responsabilitate; șef. – Din fr. responsable.

responsabilitate
RESPONSABILITÁTE, responsabilități, s.f. Obligația de a efectua un lucru, de a răspunde, de a da socoteală de ceva, de a accepta și suporta consecințele; răspundere. ♦ Funcție, sarcină de responsabil. – Din fr. responsabilité.

rest
REST, resturi, s.n. 1. Ceea ce rămâne dintr-un tot, dintr-un ansamblu din care cea mai mare parte a fost consumată, îndepărtată, luată, scoasă; rămășiță. 2. Tot ceea ce nu face parte din rândul lucrurilor menționate anterior. 3. Sumă de bani care se înapoiază celui care face o plată cu monede ori cu bancnote reprezentând o sumă mai mare decât cea cuvenită. 4. (Mat.) Număr care reprezintă rezultatul unei scăderi; diferență. ♦ Parte care rămâne nedivizată la o împărțire și care, adăugată produsului dintre împărțitor și cât, ne dă deîmpărțitul. – Din ngr. résto, fr. reste. Cf. it. r e s t o, germ. R e s t.

restabili
RESTABILÍ, restabilesc, vb. IV. 1. Tranz. A stabili din nou, a readuce în starea de la început (sau în alta mai bună). 2. Tranz. A reconstitui cuvinte, texte, manuscrise etc. în forma (presupusă) originară. 3. Refl. A-și reface sănătatea zdruncinată, a se întrema; a se însănătoși; a se înzdrăveni. – Re^1 + stabili (după fr. rétablir).

restabilire
RESTABILÍRE, restabiliri, s.f. Acțiunea de a (se) restabili și rezultatul ei. – V. restabili.

restant
RESTÁNT, -Ă, restanți, -te, adj. Rămas în urmă; neachitat în termenul legal; întârziat. – Din fr. restant, germ. restant.

restanta
RESTÁNȚĂ, restanțe, s.f. 1. Lucrare neefectuată la timp, aflată în întârziere. ♦ Examen care nu a fost promovat la termen, pe care cineva îl are de trecut după termenul stabilit. 2. Plată neachitată la termen. – Din it. restanza.

restantier
RESTANȚIÉR, -Ă, restanțieri, -e, adj. (Adesea substantivat) Care a rămas în urmă cu o lucrare, cu o plată etc. ♦ (Despre studenți) Care nu și-a trecut examenul la termenul fixat. [Pr: -ți-er] – Restanță + suf. -ier.

restatornici
RESTATORNICÍ, restatornicesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) statornici din nou. – Re^1- + statornici.

restatornicire
RESTATORNICÍRE, restatorniciri, s.f. Acțiunea de a (se) restatornici și rezultatul ei. – V. restatornici.

restaura
RESTAURÁ, restaurez, vb. I. Tranz. 1. A repara, a aduce în bună stare, a reface în forma inițială un monument de arhitectură, o pictură etc. 2. A instaura din nou un suveran, o dinastie sau o formă de guvernământ abolită. [Pr.: -sta-u-] – Din fr. restaurer, lat., it. restaurare.

restaurant
RESTAURÁNT, restaurante, s.n. Unitate de alimentație publică care prepară în bucătărie proprie mâncăruri și le desface contra cost, împreună cu băuturi, în săli de mese special amenajate; local în care se află o astfel de unitate. [Pr.: -sta-u-] – Din fr. restaurant.

restaurare
RESTAURÁRE, restaurări, s.f. Acțiunea de a restaura și rezultatul ei. [Pr.: -sta-u-] – V. restaura.

restaurator
RESTAURATÓR, -OÁRE, restauratori, -oare, s.m. și f. 1. Persoană care reface, repară opere de artă. 2. (Rar) Proprietar sau administrator de restaurant. [Pr.: -sta-u-] – Din fr. restaurateur, lat. restaurator, -oris.

restauratie
RESTAURÁȚIE, restaurații, s.f. 1. Restaurare; spec. perioadă din istoria unor state, caracterizată prin readucerea pe tron a dinastiilor detronate în urma unor revoluții, lovituri de stat etc. 2. Stil din arta franceză, caracterizat prin linii ușor curbate, forme rotunjite, ornamente pline de grație. [Pr.: -sta-u-] – Din fr. restauration, lat. restauratio.

restei
RESTÉI s.n. v. resteu.

resteu
RESTÉU, resteie, s.n. Fiecare dintre cele două bare în formă de cui, făcute din fier sau din lemn, cu care se închid laturile jugului pentru a reține grumazul animalului în jug. ♢ Expr. A lua (pe cineva) cu resteul = a se purta aspru (cu cineva). [Var.: (reg.) răstéu, restéi s.n.] – Et. nec.

restitui
RESTITUÍ, restítui, vb. IV. Tranz. A înapoia. – Din fr. restituer, it. restituire.

restituibil
RESTITUÍBIL, -Ă, restituibili, -e, adj. (Despre împrumuturi) Care trebuie restituit. – Restitui + suf. -bil (după fr. restituable).

restituire
RESTITUÍRE, restituiri, s.f. Acțiunea de a restitui și rezultatul ei; înapoiere, restituție. – V. restitui.

restitutor
RESTITUTÓR, -OÁRE, restitutori, -oare, s.m. și f. (Rar) Persoană care dă înapoi ceva. – Din it. restitutore.

restitutoriu
RESTITUTÓRIU, -IE, restitutorii,adj. (Jur.) Prin care se cere o restituire. – Din lat. restitutorius.

restitutie
RESTITÚȚIE, restituții, s.f. Restituire. ♦ Spec. Restituire de către un stat beligerant către alt stat beligerant a unor bunuri aparținând acestuia din urmă, pe care primul stat și le-a însușit și le-a transportat fără drept pe teritoriul său. – Din fr. restitution.

restrange
RESTRẤNGE, restrấng, vb. III. Tranz. A micșora, a reduce; a limita, a mărgini. ♦ Refl. (Fam.) A-și organiza viața pe baze materiale mai modeste. – Re^1- + strânge (după fr. restreindre).

restrangere
RESTRẤNGERE, restrângeri, s.f. Acțiunea de a (se) restrânge și rezultatul ei. – V. restrânge.

restrans
RESTRẤNS, -Ă, restrânși, -se, adj. Redus, limitat, mărginit. – V. restrânge.

restrictiv
RESTRICTÍV, -Ă, restrictivi, -e, adj. Care îngrădește, care limitează, care creează restricții. – Din fr. restrictif.

restrictie
RESTRÍCȚIE, restricții, s.f. Măsură care limitează, îngrădește un drept, o libertate etc. ♢ Loc. adv. Fără restricție = fără rezerve; pe deplin. [Var.: restricțiúne s.f.] – Din fr. restriction, lat. restrictio, -onis.

restrictiune
RESTRICȚIÚNE s.f. v. restricție.

restringent
RESTRINGÉNT, -Ă, restringenți, -te, adj., s.n. (Substanță) care restrânge țesuturile animale. – Din fr. restringent.

restriste
RESTRÍȘTE, (rar) restriști, s.f. (Pop.) Situație grea, primejdie în care se află cineva, șir de nenorociri care se abat asupra cuiva. – Probabil răs- + triște.

restructura
RESTRUCTURÁ, restructuréz, vb. I. Tranz. A schimba structura unui lucru organizat, a organiza pe baze noi. – Re^1- + structura.

restructurare
RESTRUCTURÁRE, restructurări, s.f. Acțiunea de a restructura și rezultatul ei. – V. restructura.

resurectie
RESURÉCȚIE, resurecții, s.f. (Livr.) Reînviere; trezire, deșteptare. – Din fr. résurrection, lat. resurrectio.

resurgenta
RESURGÉNȚĂ, resurgențe, s.f. (Geol.) Izvor carstic intermitent; izbuc. – Din fr. résurgence.

resursa
RESÚRSĂ, resurse, s.f. 1. Rezervă sau sursă de mijloace susceptibile de a fi valorificate într-o împrejurare dată. ♢ Resurse naturale = totalitatea zăcămintelor de minerale și de minereuri, a terenurilor cultivabile, a apelor și a pădurilor de care dispune o țară. Resurse de (forțe de) muncă = totalitatea persoanelor care au vârsta și sunt capabile de muncă, precum și a persoanelor în vârstă apte de muncă, care pot fi sau sunt ocupate într-o ramură a economiei. 2. Durată de timp în ore de zbor admisă pentru utilizarea normală a unui avion între două reparații generale sau între două revizii. – Din fr. ressource.

resuscita
RESUSCITÁ, resuscitéz, vb. I. Tranz. 1. (Med.) A reda funcțiile vitale ale organismului, a repune în funcțiune inima sau respirația oprite, a readuce în simțiri, a face să-și revină. 2. A suscita din nou. [Pr. ind. și: resuscít] – Din fr. ressusciter.

resuscitare
RESUSCITÁRE, resuscitări, s.f. Acțiunea de a resuscita și rezultatul ei. – V. resuscita.

resapa
REȘAPÁ, reșapéz, vb. I. Tranz. A reconstitui banda de rulare a unei anvelope uzate prin adăugarea unui nou strat de cauciuc pe pânză. – Din fr. rechaper.

resapabil
REȘAPÁBIL, -Ă, reșapabili, -e, adj. (Despre anvelopele roților) Care poate fi reșapat. – Reșapa + suf. -bil.

resapare
REȘAPÁRE, reșapări, s.f. Acțiunea de a reșapa. – V. reșapa.

resapat
REȘAPÁT, -Ă, reșapați, -te, adj. (Despre anvelopele roților) Căruia i s-a adăugat un nou strat de cauciuc. – V. reșapa.

resarja
REȘARJÁ, reșarjéz, vb. I. Tranz. A încărca cuptorul cu o nouă șarjă. – Din fr. recharger.

resarjare
REȘARJÁRE, reșarjări, s.f. Acțiunea de a reșarja. – V. reșarja.

resca
RÉȘCĂ, reșce, s.f. Unealtă de pescuit în formă de sac, confecționată din plasă și purtată de pescari în două bărci, folosită la adâncimi mari. – Et. nec.

resedinta
REȘEDÍNȚĂ, reședințe, s.f. Sediul unei autorități sau al unei persoane (oficiale); localitate sau clădire în care se află acest sediu. ♢ Loc. adj. De reședință = care servește drept sediu unei autorități sau unei persoane. – Din fr. résidence (după ședință).

resitean
REȘIȚEÁN, -Ă, reșițeni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul Reșița. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Reșița. – Reșița (n. pr.) + suf. -ean.

resiteanca
REȘIȚEÁNCĂ, reșițence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Reșița. ♦ Locuitoare din municipiul Reșița. – Reșițean + suf. -că.

reslefui
REȘLEFUÍ, reșlefuiésc, vb. IV. Tranz. A șlefui din nou pentru a netezi mai bine, pentru a da o formă mai bună. – Re^1- + șlefui.

reslefuire
REȘLEFUÍRE, reșlefuiri, s.f. Acțiunea de a reșlefui. – V. reșlefui.

reslefuit
REȘLEFUÍT, -Ă, reșlefuiți, -te, adj. Care a fost șlefuit încă o dată. – V. reșlefui.

resou
REȘÓU, reșouri, s.n. Aparat de încălzit, electric sau cu gaz, întrebuințat la bucătărie și în laborator. – Din fr. réchaud.

resuta
REȘÚTĂ, reșute, s.f. (Med.) Reapariție a simptomelor unei boli în timpul convalescenței; recidivă, recădere. – Din fr. rechute.

retard
RETÁRD, retarde, adj. (Despre medicamente) A cărui acțiune este prelungită prin adăugarea unor substanțe care se resorb lent în organism. – Din fr. rétard.

retasura
RETASÚRĂ, retasuri, s.f. Defect al pieselor sau al lingourilor de metal turnate, constând din goluri formate în partea lor superioară în urma contracției metalului în timpul solidificării. – Din fr. retassure.

retabacire
RETĂBĂCÍRE, retăbăciri, s.f. Operație care se efectuează după tăbăcirea propriu-zisă, mai ales la pieile de talpă, și care constă în tensionarea pieilor în soluții concentrate de tananți pentru umplerea spațiilor goale dintre fibre. – Re^1- + tăbăcire.

retalmaci
RETĂLMĂCÍ, retălmăcésc, vb. IV. Tranz. A tălmăci din nou. ♦ A răstălmăci. – Re^1- + tălmăci.

retalmacire
RETĂLMĂCÍRE, retălmăciri, s.f. Acțiunea de a retălmăci. – V. retălmăci.

retalmacit
RETĂLMĂCÍT, -Ă, retălmăciți, -te, adj. Care a fost tălmăcit din nou. ♦ Răstălmăcit. – V. retălmăci.

retentiv
RETENTÍV, -Ă, retentivi, -e, adj. (Rar) De retenție. – Din fr. rétentif.

retentie
RETÉNȚIE, retenții, s.f. 1. Oprire, reținere. ♢ (Jur.) Drept de retenție = drept pe care îl are creditorul de a păstra un gaj până la achitarea completă a datoriei de către debitor. 2. Acumulare a apei pe calea unui curs de apă, în bazine special amenajate. 3. Reținere și acumulare în organism a unor substanțe (lichide sau gaze) care în mod obișnuit sunt eliminate prin orificiile naturale. 4. (Chim.) Proprietate a unor substanțe de a încetini evaporarea solventului cu care au fost amestecate omogen. [Var.: retențiúne s.f.] – Din fr. rétention, lat. retentio, -onis.

retentiune
RETENȚIÚNE s.f. v. retenție.

retevei
RETEVÉI, reteveie, s.n. (Pop.) Bucată scurtă de lemn; scurtătură. – Et. nec.

reteveiat
RETEVEIÁT, -Ă, reteveiați, -te, adj. (Rar) În formă de retevei, tare ca reteveiul. [Pr.: -ve-iat] – Retevei + suf. -at.

retez
RETÉZ, reteze, s.n. 1. (Pop.; în expr.) La retezul părului = în locul unde se retează părul; la ceafă. 2. (Înv.) Diametru. – Din reteza (derivat regresiv).

reteza
RETEZÁ, retéz, vb. I. Tranz. 1. A tăia transversal și complet, cu o singură tăietură, un obiect sau o parte a corpului unei ființe. ♢ Expr. A-i reteza (cuiva) unghiile = a face (pe cineva) inofensiv; a pune (pe cineva) la punct. A-l reteza (pe cineva) scurt sau a i-o reteza (cuiva) = a-i limita (cuiva) pretențiile; a pune brusc capăt discuției. ♦ A tăia fagurii dintr-un stup, pentru a recolta mierea. 2. (Construit cu pronumele feminin „o”, cu valoare neutră) A o lua de-a curmezișul pentru a scurta drumul. 3. Fig. A face să înceteze brusc, a curma, a întrerupe. – Et. nec.

retezare
RETEZÁRE, retezări, s.f. Acțiunea de a reteza și rezultatul ei; retezat^1. – V. reteza.

retezat
RETEZÁT^1 s.n. Retezare. – V. reteza.

RETEZÁT^2, -Ă, retezați, -te, adj. Tăiat, scurtat. ♦ (Despre stupi) – Din care (prin tăiere) s-au scos fagurii pentru a se recolta mierea. – V. reteza.

retezatura
RETEZĂTÚRĂ, retezături, s.f. Retezare, tăiere; locul unde a fost retezat ceva. ♦ Partea care se taie dintr-un lucru; bucata tăiată (prin retezare) din ceva. – Reteza + suf. -ătură.

retiar
RETIÁR, retiari, s.m. Gladiator roman înarmat cu un trident, un pumnal și o plasă în care încerca să-l prindă pe adversarul său. [Pr.: -ti-ar] – Din lat. retiarius, fr. rétiaire.

reticent
RETICÉNT, -Ă, reticenți, -te, adj. (Despre oameni și despre cuvintele lor) Care manifestă sau care arată reticență, reținere. – Din fr. réticent.

reticenta
RETICÉNȚĂ, reticențe, s.f. Omisiune voită, trecere sub tăcere a unui lucru care trebuie spus; reținere, rezervă într-o anumită chestiune. ♦ Figură retorică prin care vorbitorul, întrerupându-și brusc expunerea, trece la altă idee, lăsând numai să se înțeleagă ceea ce a voit să spună. – Din fr. réticence, lat. reticentia.

reticul
RETÍCUL, reticule, s.n. (Fiz.) Ansamblu de linii încrucișate, de scări gradate sau de alte semne, care intră în construcția unor instrumente optice și are rolul de a permite vizarea unei direcții, efectuarea unei măsurători etc. – Din fr. réticule, lat. reticulum.

reticular
RETICULÁR, -Ă, reticulari, -e, adj. Care se întretaie în formă de rețea, de puncte sau de linii, care se aseamănă cu o rețea. ♦ Care aparține unui reticul. – Din fr. réticulaire.

reticulat
RETICULÁT, -Ă, reticulați, -te,adj. Reticular. – Din fr. réticulé, lat. reticulatus.

reticulina
RETICULÍNĂ s.f. Substanță organică albuminoidă care conține fosfor și care se găsește în organele bogate în țesut reticular. – Din fr. réticuline.

reticulita
RETICULÍTĂ, reticulite, s.f. (Med.) Inflamație a țesutului reticular. – Din fr. réticulite.

reticulocit
RETICULOCÍT, reticulocite, s.n. (Biol.) Globulă roșie tânără, fără nucleu. – Din fr. réticulocyte.

reticulopatie
RETICULOPATÍE, reticulopatii, s.f. (Med.) Reticuloză. – Din fr. réticulopathie.

reticuloza
RETICULÓZĂ, reticuloze, s.f. (Med.) Boală datorită creșterii numărului reticulocitelor din sânge; reticulopatie. – Din fr. réticulose.

retina
RETÍNĂ, retine, s.f. Membrană nervoasă, sensibilă la lumină, situată în fundul ochiului și alcătuită din mai multe straturi de celule, pe care se formează imaginea vizuală. – Din fr. rétine.

retinian
RETINIÁN, -Ă, retinieni, -e, adj. (Anat.) Referitor la retină, al retinei. [Pr.: -ni-an] – Din fr. rétinien.

retinita
RETINÍTĂ, retinite, s.f. Inflamație a retinei care determină scăderea progresivă a vederii, mergând până la pierderea ei, și care constituie, adesea, un simptom al unei afecțiuni generale. – Din fr. rétinite.

retinopatie
RETINOPATÍE, retinopatii, s.f. (Med.) Denumire generică pentru bolile retinei. – Din fr. rétinopathie.

retipari
RETIPĂRÍ, retipărésc, vb. IV. Tranz. A tipări din nou. – Re-1 + tipări.

retiparire
RETIPĂRÍRE, retipăriri, s.f. Acțiunea de a retipări și rezultatul ei. – V. retipări.

retiparit
RETIPĂRÍT, -Ă, retipăriți, -te, adj. Tipărit din nou; reeditat. – V. retipări.

retopi
RETOPÍ, retopésc, vb. IV. Tranz. A topi din nou. – Re-1 + topi.

retopire
RETOPÍRE, retopiri, s.f. Acțiunea de a retopi și rezultatul ei. – V. retopi.

retopit
RETOPÍT, -Ă, retopiți, -te, adj. Topit din nou. – V. retopi.

retor
RÉTOR, retori, s.m. 1. (În antichitatea greco-romană) Maestru, profesor de retorică. 2. Orator. [Var.: (înv.) rítor s.m.] – Din ngr. rítor, lat. rhetor, -oris.

retoric
RETÓRIC, -Ă, retorici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Arta de a vorbi frumos; arta de a convinge un auditoriu de justețea ideilor expuse printr-o argumentație bogată, riguroasă, pusă în valoare de un stil ales; ansamblul regulilor care ajută la însușirea acestei arte. ♢ Figură retorică = formă expresivă a vorbirii, care înfrumusețează stilul, dându-i mai multă vigoare și caracter sugestiv. ♦ (Peior.) Declamație emfatică, elocvență amplă și afectată. 2. Adj. Care aparține retoricii (1), privitor la retorică. ♦ (Peior.; despre stilul sau felul de a vorbi al cuiva) Emfatic, afectat. [Var.: (înv.) ritórică s.f.] – Din (1) ngr. ritóriki, lat. rhetorica, it. retorica, fr. rhétorique, (2) lat. rhetoricus, it. retorico, fr. rhétorique, ngr. ritorikós, germ. rhetorisch.

retorism
RETORÍSM s.n. Abuz de figuri și de elemente retorice, elocvență emfatică, vorbărie pompoasă, lipsită de conținut. – Din retoric.

retoroman
RETOROMÁN, -Ă, retoromani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La pl.) Populație care trăiește în sud-estul Elveției, în nord-estul Italiei și în unele regiuni ale Alpilor Dolomitici; (și la sg.) persoană care aparține acestei populații. 2. Adj. Care aparține retoromanilor (1), privitor la retoromani. ♦ (Substantivat, f.) Limbă romanică vorbită de retoromani (1), prezentând mari deosebiri dialectale; ladină. – Din fr. rhéto-roman.

retorsiune
RETORSIÚNE, retorsiuni, s.f. Luarea de către un stat față de altul a unor măsuri coercitive, asemănătoare celor pe care cel din urmă le-a luat împotriva celui dintâi. – Din fr. rétorsion.

retorta
RETÓRTĂ, retorte, s.f. Vas de sticlă, de pământ, de metal, de obicei în formă de balon, cu gâtul lung și curbat, întrebuințat pentru distilare la temperaturi mai ridicate în laboratoare sau în industrie. ♢ Cărbune de retortă = cărbune dur, bun conducător de electricitate, care se depune pe pereții retortelor în care se distilează cărbunele la fabricarea gazului de iluminat și care are întrebuințări în electrotehnică. – Din fr. retorte, germ. Retorte.

retracta
RETRACTÁ, retractéz, vb. I. 1. Tranz. A reveni asupra celor afirmate înainte (recunoscându-și greșeala), a retrage cele spuse; a se lepăda de o faptă, de o atitudine din trecut. 2. Refl. (Despre mușchi, tegumente, tendoane etc., rar, despre ființe) A se strânge, a se zgârci, a se contracta. ♦ (Despre materiale) A-și micșora volumul. – Din fr. rétracter.

retractabil
RETRACTÁBIL, -Ă, retractabili, -e, adj. (Rar) Care poate fi retractat. – Din fr. rétractable.

retractare
RETRACTÁRE, retractări, s.f. Acțiunea de a (se) retracta și rezultatul ei. – V. retracta.

retractil
RETRACTÍL, -Ă, retractili, -e, adj. (Despre unele organe sau părți ale corpului) Care are facultatea de a se strânge, de a se zgârci, de a se trage înapoi sau în interior. – Din fr. rétractile.

retractilitate
RETRACTILITÁTE s.f. Însușirea de a se strânge, de a fi retractil. – Din fr. rétractilité.

retractie
RETRÁCȚIE, retracții, s.f. Însușire a unui țesut sau a unui organ de se contracta, de a-și reduce dimensiunile din cauza unei excitații, a unei boli. – Din fr. rétraction.

retraduce
RETRADÚCE, retradúc, vb. III. Tranz. A traduce din nou. – Re^1- + traduce.

retraducere
RETRADÚCERE, retraduceri, s.f. Acțiunea de a se retraduce și rezultatul ei. – V. retraduce.

retradus
RETRADÚS, -Ă, retraduși, -se, adj. Tradus din nou, tradus încă o dată. – V. retraduce.

retrage
RETRÁGE, retrág, vb. III. 1. Tranz. A trage înapoi. ♦ A scoate, a lua înapoi un lucru. ♦ Refl. A ieși voluntar dintr-o instituție, dintr-o funcție etc.; a renunța la... 2. Refl. A merge, a pleca (înapoi); a se îndepărta. ♦ A da înapoi din fața dușmanului, a efectua operația de retragere. ♦ A se da deoparte. ♦ A părăsi un loc, o încăpere. ♦ A se izola. 3. Tranz. Fig. A retracta. 4. Refl. (Despre ape curgătoare) A reintra în albie după revărsare. – Re^1- + trage (după fr. retirer).

retragere
RETRÁGERE, retrageri, s.f. Acțiunea de a (se) retrage și rezultatul ei. ♢ Retragere cu torțe = paradă sau manifestație făcută seara, cu făclii aprinse. ♦ Formă de acțiune de luptă constând în cedarea unei fâșii de teren pentru a scoate trupele proprii dintr-o situație nefavorabilă și în plasarea lor mai înapoi, pe o poziție mai avantajoasă. ♦ Locul unde se izolează cineva; refugiu. – V. retrage.

retranscrie
RETRANSCRÍE, retranscríu, vb. III. Tranz. A transcrie din nou. – Re^1- + transcrie.

retranscriere
RETRANSCRÍERE, retranscrieri, s.f. Acțiunea de a retranscrie și rezultatul ei. – V. retranscrie.

retranscris
RETRANSCRÍS, -Ă, retranscriși, -se, adj. Care a fost transcris încă o dată. – V. retranscrie.

retransmisie
RETRANSMÍSIE, retransmisii, s.f. Recepție și transmitere concomitentă a unor semnale de telecomunicații, a unei emisiuni radiofonice ori de televiziune primite de la alt post. [Var.: retransmisiúne s.f.] – Din fr. retransmission.

retransmisiune
RETRANSMISIÚNE s.f. v. retransmisie.

retransmite
RETRANSMÍTE, retransmít, vb. III. Tranz. A recepta și a transmite concomitent semnale de telecomunicații, o emisiune radiofonică ori de televiziune primită de la alt post; a realiza o retransmisie. – Re^1- + transmite (după fr. retransmettre).

retransmitere
RETRANSMÍTERE, retransmiteri, s.f. Acțiunea de a retransmite și rezultatul ei. – V. retransmite.

retras
RETRÁS, -Ă, retrași, -se, adj. (Despre oameni) Izolat, singur, singuratic. ♦ (Despre clădiri, locuri) Plasat mai la o parte; dosnic, lăturalnic, depărtat; solitar, liniștit. – V. retrage.

retrata
RETRATÁ, retratez, vb. I. Tranz. A trata din nou. ♦ A trata un material textil cu anumite soluții, pentru a mări rezistența la spălare a culorii cu care materialul a fost vopsit. – Re^1- + trata.

retratare
RETRATÁRE, retratări, s.f. Acțiunea de a retrata și rezultatul ei. – V. retrata.

retrai
RETRĂÍ, retrăiesc, vb. IV. Tranz. A simți intens ceea ce a mai simțit o dată; a avea impresia că trece prin aceleași întâmplări prin care a mai trecut o dată. ♦ A simți intens ceea ce a simțit altul, a avea impresia că trece prin aceleași întâmplări prin care a trecut și altul. – Re^1- + trăi.

retraire
RETRĂÍRE, retrăiri, s.f. Faptul de a retrăi. – V. retrăi.

retribui
RETRIBUÍ, retríbui, vb. IV. Tranz. A plăti cuiva o sumă de bani pentru o muncă prestată; a remunera. – Din fr. rétribuer, lat. retribuere.

retribuire
RETRIBUÍRE, retribuiri, s.f. Acțiunea de a retribui și rezultatul ei. – V. retribui.

retribuit
RETRIBUÍT, -Ă, retribuiți, -te, adj. (Despre oameni) Care primește o retribuție în schimbul muncii prestate; (despre o muncă prestată) pentru care se primește retribuție. – V. retribui.

retributie
RETRIBÚȚIE, retribuții, s.f. (Ieșit din uz) Salariu. – Din fr. rétribution.

retrimite
RETRIMÍTE, retrimít, vb. III. Tranz. A trimite din nou; a trimite înapoi, a restitui. – Re^1- + trimite (după fr. renvoyer).

retrimitere
RETRIMÍTERE, retrimiteri, s.f. Acțiunea de a retrimite și rezultatul ei. – V. retrimite.

retro
RÉTRO adj. invar. (Despre modă, muzică etc.) Care reflectă o întoarcere în timp (reluând sau imitând un stil mai vechi). – Din fr. retro[grade].

retroactiv
RETROACTÍV, -Ă, retroactivi, -e, adj. Care se aplică unor fapte din trecut. [Pr.: -tro-ac-] – Din fr. rétroactif.

retroactivitate
RETROACTIVITÁTE, retroactivități, s.f. Acțiune retroactivă. [Pr.: -tro-ac-] – Din fr. rétroactivité.

retroactiune
RETROACȚIÚNE s.f. 1. Acțiune de răspuns la o altă acțiune. 2. Efect retroactiv. 3. Feedback. [Pr.: -tro-ac-ți-u-] – Din fr. rétroaction.

retroceda
RETROCEDÁ, retrocedez, vb. I. Tranz. A da cuiva înapoi un drept, un bun, un teritoriu etc. pe care acesta îl cedase mai înainte; a face o retrocesiune. – Din fr. rétrocéder.

retrocedant
RETROCEDÁNT, -Ă, retrocedanți, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care dă ceva înapoi, care retrocedează. – Din fr. rétrocédant.

retrocedare
RETROCEDÁRE, retrocedări, s.f. Acțiunea de a retroceda și rezultatul ei. – V. retroceda.

retrocedat
RETROCEDÁT, -Ă, retrocedați, -te, adj. (Despre bunuri, teritorii, drepturi) Care a fost dat înapoi, care a fost restituit. – V. retroceda.

retrocesiune
RETROCESIÚNE, retrocesiuni, s.f. Act prin care se restituie un drept sau un lucru persoanei care l-a cedat anterior. ♦ Restituire a unui teritoriu cedat. [Pr.: -si-u-] – Din fr. rétrocession.

retrocesiv
RETROCESÍV, -Ă, retrocesivi, -e, adj. (Jur.) Care comportă o retrocesiune. – Din fr. rétrocessif.

retrocompatibilitate
RETROCOMPATIBILITÁTE s.f. (Tel.) Proprietate a unui sistem de televiziune în culori de a permite ca receptoarele necesare pentru acest sistem să reproducă în alb-negru imaginile transmise de un sistem de televiziune în alb-negru. – Din fr. rétrocompatibilité.

retrofuzee
RETROFUZÉE, retrofuzee, s.f. Motor-rachetă al unui vehicul spațial destinat frânării mișcării acestuia. – Din fr. rétrofusée.

retrognatism
RETROGNATÍSM s.n. Conformație a feței caracterizată prin poziția posterioară a bărbiei față de frunte, datorată unei insuficiente dezvoltări a mandibulei. – Din fr. rétrognatisme.

retrograd
RETROGRÁD, -Ă, retrograzi, -de, adj. 1. (Despre oameni) Care se opune progresului, tinzând să readucă stările de lucruri din trecut; reacționar. ♦ (Despre idei, concepții) Contrar progresului, învechit. 2. Care merge în sens invers decât cel inițial, care revine spre punctul de plecare. 3. (Despre mișcarea aparentă a aștrilor) Care merge în direcția opusă mișcării Soarelui. – Din fr. rétrograde, lat. retrogradus, it. retrogrado.

retrograda
RETROGRADÁ, retrogradéz, vb. I. Tranz. A trece pe cineva într-o funcție sau într-un post inferior celui avut înainte. ♦ Intranz. (Despre echipe sportive) A trece într-o categorie inferioară în urma rezultatelor nesatisfăcătoare obținute. – Din fr. rétrograder.

retrogradare
RETROGRADÁRE, retrogradări, s.f. Acțiunea de a retrograda și rezultatul ei. – V. retrograda.

retrogradatie
RETROGRADÁȚIE, retrogradații, s.f. Mișcarea aparentă a

retrogresiune
RETROGRESIÚNE s.f. 1. Mișcare în sens invers celui normal sau general. 2. (Psih.) Act de revenire sau de întoarcere la comportamente și atitudini ce țin de o perioadă depășită a dezvoltării individuale. [Pr.: -si-u-] – Din fr. rétrogression.

retrogresiv
RETROGRESÍV, -Ă, retrogresivi, -e, adj. De retrogresiune. – Din fr. rétrogressif.

retroproiector
RETROPROIECTÓR, retroproiectoare, s.n. Aparat de proiecție folosit la retroproiecție. – Din fr. rétroprojecteur.

retroproiectie
RETROPROIÉCȚIE, retroproiecții, s.f. Proiecție cinematografică la care aparatul de proiecție se află în spatele unui ecran translucid. ♦ Fig. Proiectare înapoi în timp. – Din fr. rétroprojection.

retrospectiv
RETROSPECTÍV, -Ă, retrospectivi, -e, adj. Care privește în urmă, care se referă la fapte și la situații din trecut. ♢ Expoziție retrospectivă (și substantivat, f.) = expoziție de artă plastică cuprinzând opere din trecut (ale unui artist). – Din fr. rétrospectif.

retrospectie
RETROSPÉCȚIE s.f. v. retrospecțiune.

retrospectiune
RETROSPECȚIÚNE, retrospecțiuni, s.f. Faptul de a privi în trecut. [Pr.: -ți-u-. – Var.: retrospécție s.f.] – Din fr. rétrospection.

retrosternal
RETROSTERNÁL, -Ă, retrosternali, -e, adj. Care se află în spatele sternului. – Din fr. rétrosternal.

retroversie
RETROVÉRSIE, retroversii, s.f. (Med.) Înclinare a uterului posterior către sacru. [Var.: retroversiúne s.f.] – Din fr. rétroversion.

retroversiune
RETROVERSIÚNE^1, retroversiuni, s.f. Traducere din nou a unui text în limba din care a fost tradus. ♦ Traducere a unui text din limba natală într-o limbă străină. [Pr.: -si-u-] – Din germ. Retroversion.

RETROVERSIÚNE^2 s.f. v. retroversie.

retrovizor
RETROVIZÓR, retrovizoare, s.n. Oglindă mobilă fixată la autovehicule în așa fel încât să permită conducătorului auto să vadă ce se petrece în spatele vehiculului. – Din fr. rétroviseur.

retur
RETÚR, retururi, s.n. 1. Întoarcere, revenire (în punctul de plecare). ♦ Indicație pentru serviciul poștal pe un plic sau pe un colet, arătând că obiectul trebuie înapoiat trimițătorului. 2. (Sport) Denumire dată duratei unei competiții la care participă mai multe echipe care, după ce s-au întrecut o dată fiecare, se întâlnesc încă o dată, în revanșă. ♦ Întâlnire sportivă revanșă între două echipe, cu caracter eliminatoriu sau cu punctaj adițional. 3. (Tehn.) Conductă de întoarcere a agentului calorifer sau frigorifer dintr-o instalație de încălzire, respectiv de răcire, după ce acesta a trecut prin instalație și a cedat sau a preluat căldura. – Din fr. retour.

returna
RETURNÁ^1, retórn, vb. I. Tranz. A turna din nou o formă, o piesă. – Re^1- + turna^1.

RETURNÁ^2, returnéz, vb. I. Tranz. A turna din nou un film. – Re^1- + turna^2.

RETURNÁ^3, returnéz, vb. I. Tranz. A trimite înapoi; a înapoia. – Din fr. retourner.

returnare
RETURNÁRE^1, returnări, s.f. Acțiunea de a returna^1 și rezultatul ei. – V. returna^1.

RETURNÁRE^2, returnări, s.f. Acțiunea de a returna^2. – V. returna^2.

RETURNÁRE^3 , returnări, s.f. Acțiunea de a returna^3; înapoiere. – V. returna^3.

returnat
RETURNÁT^1, -Ă, returnați, -te, adj. (Despre piese) Care a fost turnat din nou. – V. returna^1.

RETURNÁT^2, -Ă, returnați, -te, adj. (Despre filme) Care a fost turnat din nou. – V. returna^2.

RETURNÁT^3, -Ă, returnați, -te, adj.Care a fost trimis înapoi. – V. returna^3.

retus
RETÚȘ, retușuri, s.n. Îndreptare, corectare (executată de obicei manual) a unui tablou, a unei fotografii, a unui desen, a unei piese tehnice etc.; retușare. – Din fr. retouche.

retusa
RETUȘÁ, retușez, vb. I. Tranz. A face un retuș; p. gener. a îndrepta, a corecta, a perfecționa. – Din fr. retoucher.

retusare
RETUȘÁRE, retușări, s.f. Acțiunea de a retușa și rezultatul ei. – V. retușa.

retusat
RETUȘÁT, -Ă, retușați, -te, adj. (Despre fotografii, desene, piese tehnice etc.) Care este corectat, îndreptat (de obicei manual). – V. retușa.

retusor
RETUȘÓR, -OÁRE, retușori, -oare, s.m. și f. 1. Persoană care retușează fotografiile într-un atelier. 2. Persoană care face retușuri la confecții. – Din fr. retoucher.

retea
REȚEÁ, rețele, s.f. 1. Împletitură de fire de ață, de sfoară, de sârmă etc., lucrată cu ochiuri mari; plasă, fileu; p. ext. țesătură rară imitând acest fel de împletitură. ♦ (Înv.) Dantelă. 2. Obiect făcut din rețea (1). 3. Întăritură în fața tranșeelor sau îngrăditură la un teren făcută din sârmă ghimpată, întinsă între stâlpi susținători. 4. Sistem de conducte, galerii, străzi, drumuri etc. cu multe ramificații și întretăieri. ♢ Rețea de distribuție = ansamblu de ramificații prin care se distribuie consumatorilor dintr-un oraș apa, gazele, electricitatea. Rețea de telecomunicații = ansamblul liniilor, stațiilor de amplificare, centralelor etc. care realizează comunicațiile pe un anumit teritoriu. Rețea de radiodifuziune = ansamblu de instalații destinat să asigure

retetar
REȚETÁR, (1, 2, 3) rețetare, s.n., (4) rețetari, s.m. 1. S.n. Bloc cu formulare pe care se scriu rețete (1). 2. S.n. Listă prin care se stabilesc, pe baza unor rețete (2), componentele unor mâncăruri, dulciuri etc. 3. S.n. Normativ conținând un ansamblu de alimente și rațiile alocate echipajului unei nave comerciale. 4. S.m. Persoană care execută rețetele într-o farmacie. – Rețetă + suf. -ar.

reteta
REȚÉTĂ, rețete, s.f. 1. Formulare în scris a unei doctorii și a modului de a o prepara; prescripție a medicamentelor necesare unui bolnav; p. ext. hârtia pe care medicul a scris această prescripție medicală. 2. Ansamblu de indicații privind materiile prime, proporția, modul de preparare pentru obținerea unui anumit produs, a unei mâncări, a unei băuturi etc. 3. Fig. Soluție practică pentru rezolvarea unui lucru, a unei situații dificile etc. ♦ Mijloc, procedeu. 4. Sumă de bani realizată din vânzarea unui spectacol. – Din ngr. reséta. Cf. it. r i c e t t a, fr. r e c e t t e.

retinator
REȚINĂTÓR, reținătoare, s.n. Ansamblu de conducte și de dispozitive care permite circulația fluidului dintr-o instalație într-un singur sens. ♦ Casetă cu organe de reținere care comandă aspirația sau refularea fluidului la o pompă cu piston sau la un compresor cu piston. – Reține + suf. -ător.

retine
REȚÍNE, rețin, vb. III. Tranz. 1. A ține pe loc, a împiedica de la ceva, a opri. ♦ A închide pe cineva temporar, a-l priva de libertate. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) stăpâni, a (se) înfrâna; a (se) abține. 2. A opri o parte din drepturile bănești (sau de altă natură) care se cuvin cuiva; a popri. 3. A rezerva un bilet, un loc în tren, la teatru etc. 4. A nu înapoia, a nu restitui; a păstra. 5. A ține minte, a-și aminti; a nu uita. – Re^1- + ține (după fr. retenir).

retinere
REȚÍNERE, rețineri, s.f. Acțiunea de a (se) reține și rezultatul ei; oprire, rezervare. ♦ Măsură luată de organele de cercetare penală, în condițiile prevăzute de lege, de a lipsi de libertate o persoană pentru cel mult 24 de ore înainte de punerea sa sub urmărire. ♦ Retenție (3). – V. reține.

retinut
REȚINÚT, -Ă, reținuți, -te, adj. (Despre oameni) Stăpânit, rezervat, potolit, cumpătat, sobru, moderat. – V. reține.

reumatic
REUMÁTIC, -Ă, reumatici, -ce, adj. Provocat, cauzat de reumatism. ♦ (Adesea substantivat) Care suferă de reumatism; bolnav de reumatism. [Pr.: re-u-] – Din lat. rheumaticus, it. reumatico, germ. rheumatisch.

reumatism
REUMATÍSM, (2) reumatisme, s.n. 1. Denumire generală pentru o serie de afecțiuni ale organelor aparatului locomotor, în special ale articulațiilor și ale țesuturilor înconjurătoare, manifestate prin dureri și tulburări diverse, influențate de factorii climatici; reumă. 2. (La. pl.) Durere reumatică. [Pr.: -re-u-] – Din lat. rheumatismus, it. reumatismo, germ. Rheumatismus.

reumatismal
REUMATISMÁL, -Ă, reumatismali, -e, adj. De natură reumatică. [Pr.: re-u-] – Din fr. rhumatismal (după reumatism).

reumatolog
REUMATOLÓG, -Ă, reumatologi, -ge, s.m. și f. Medic specialist în reumatologie. [Pr.: re-u-] – Din reumatologie (derivat regresiv).

reumatologic
REUMATOLÓGIC, -Ă, reumatologici, -ce, adj. De reumatologie. [Pr.: re-u-] – Din fr. rhumatologique (după reumatologie).

reumatologie
REUMATOLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care studiază afecțiunile reumatice. [Pr.: re-u-] – Din fr. rhumatologie (după reumatic, reumatism).

reuma
REÚMĂ s.f. (Rar) Reumatism. – Din germ. Rheuma, magh. reuma, lat. rheuma.

reumple
REÚMPLE, reúmplu, vb. III. Tranz. și refl. A (se) umple din nou. – Re^1- + umple (după fr. remplir).

reuni
REUNÍ, reunésc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) aduna, a (se) strânge laolată, a (se) întruni. [Pr.: re-u-] – Din fr. réunir.

reunifica
REUNIFICÁ, reunífic, vb. I. Tranz. A unifica din nou. – Re^1- + unifica (după fr. réunifier).

reunificare
REUNIFICÁRE, reunificări, s.f. Acțiunea de a reunifica și rezultatul ei. – V. reunifica.

reunificat
REUNIFICÁT, -Ă, reunificați, -te, adj. Care a fost unificat din nou. – V. reunifica.

reunire
REUNÍRE, reuniri, s.f. Acțiunea de a (se) reuni și rezultatul ei. [Pr.: re-u-] – V. reuni.

reuniune
REUNIÚNE, reuniuni, s.f. 1. Întâlnire a unui grup de persoane, întrunire, adunare. ♦ Reprezentație sportivă amicală sau oficială; întrecere, competiție. 2. (Înv.) Asociație, societate. [Pr.: re-u-ni-u-] – Din fr. réunion.

reusi
REUȘÍ, reușesc, vb. IV. Intranz. și tranz. 1. A ajunge la rezultatul dorit; a izbuti, a izbândi. 2. A avea succes, a termina cu bine. ♦ A face ceva cu pricepere și îndemânare. [Pr.: re-u-] – Din it. riuscire, fr. réussir.

reusire
REUȘÍRE, reușiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a reuși și rezultatul ei. [Pr.: re-u-] – V. reuși.

reusit
REUȘÍT, -Ă, reușiți, -te, adj. Bine realizat, izbutit. ♦ (Despre oameni și părți ale corpului lor) Frumos, drăguț. [Pr.: re-u-] – V. reuși.

reusita
REUȘÍTĂ, reușite, s.f. Izbândă, succes, realizare. [Pr.: re-u-] – Din it. riuscita, fr. réussite.

reutila
REUTILÁ, reutilez, vb. I. Tranz. A utila din nou, a înzestra cu utilaje noi. [Pr.: re-u-] – Re^1- + utila.

reutilare
REUTILÁRE, reutilări, s.f. Acțiunea de a reutila și rezultatul ei. [Pr.: re-u-] – V. reutila.

revaccina
REVACCINÁ, revaccinez, vb. I. Tranz. A vaccina din nou pentru a reactualiza, a întări sau a prelungi efectul primei vaccinări. – Din fr. revacciner.

revaccinare
REVACCINÁRE, revaccinări, s.f. Acțiunea de a revaccina și rezultatul ei. – V. revaccina.

revalida
REVALIDÁ, revalidez, vb. I. Tranz. A valida din nou. – Din fr. revalider.

revalidare
REVALIDÁRE, revalidări, s.f. Acțiunea de a revalida și rezultatul ei. – V. revalida.

revalorifica
REVALORIFICÁ, revalorífic, vb. I. Tranz. A valorifica din nou, a repune în valoare. ♦ (Tehn.) A aduce o piesă uzată în starea de a putea fi folosită din nou; a readuce în stare de folosire resturi de materiale, deșeuri, rebuturi, piese și organe de mașini uzate (prin fabricarea din ele a unor produse). – Re^1- + valorifica.

revalorificare
REVALORIFICÁRE, revalorificări, s.f. Acțiunea de a revalorifica și rezultatul ei. – V. revalorifica.

revaloriza
REVALORIZÁ, revalorizez, vb. I. Tranz. A aduce la valoarea inițială; a ridica cursul oficial al valutei naționale în raport cu aurul și cu valutele străine. – Din fr. revaloriser.

revalorizare
REVALORIZÁRE, revalorizări, s.f. Acțiunea de a revaloriza și rezultatul ei. – V. revaloriza.

revansa
REVANȘÁ, revanșez, vb. I. Refl. A întoarce cuiva binele sau răul făcut; a-și lua revanșa. ♦ (Sport) A reuși să-și învingă adversarul după ce, în meciul anterior, fusese învins de el. – Din fr. revancher.

revansard
REVANȘÁRD, -Ă, revanșarzi, -de, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care încearcă să-și ia revanșa, care vrea să se răzbune; (om) caracterizat prin dorința de răzbunare, răzbunător. 2. Adj. Care duce sau sprijină o politică de revanșă pentru o pierdere suferită. – Din fr. revanchard.

revansare
REVANȘÁRE, revanșări, s.f. (Rar) Acțiunea de a se revanșa. – V. revanșa.

revansa
REVÁNȘĂ, revanșe, s.f. Acțiune prin care cineva se revanșează; răzbunare pentru un rău suferit de cineva sau răsplată pentru un serviciu făcut. ♢ Spirit de revanșă = dorință de răzbunare; revanșism. ♦ (Sport) Partidă prin care un jucător sau o echipă învinsă anterior încearcă să obțină victoria în fața aceluiași adversar. – Din fr. revanche.

revansism
REVANȘÍSM s.n. Spirit de revanșă, dorință de răzbunare; politică revanșardă. – Revanșă + suf. -ism.

revarsa
REVĂRSÁ, revắrs, vb. I. Refl. (Despre ape curgătoare; la pers. 3) A se vărsa peste maluri, a ieși din albie, a inunda. ♦ A curge din belșug. ♦ Fig. (Fam.; despre corpul omului sau despre părți ale lui) A atârna de prea multă grăsime, a se lăsa de prea multă grăsime. 2. Refl. (Despre oameni, vehicule etc.) A se răspândi, a se împrăștia în număr mare; a împânzi. 3. Refl. (Despre lumină, căldură, mirosuri) A se împrăștia, a se răspândi; a se difuza. ♢ Expr. A se revărsa zorile (sau zori de ziuă) sau a se revărsa de ziuă = a se lumina de ziuă, a se ivi zorile. 4. Tranz. (Pop.) A așterne în cantitate mare peste ceva; a împrăștia, a presăra din belșug. – Lat. reversare.

revarsare
REVĂRSÁRE, revărsări, s.f. Acțiunea de a (se) revărsa și rezultatul ei. – V. revărsa.

revarsat
REVĂRSAT^1 s.n. (În sintagma) Revărsatul zorilor (sau zilei) sau revărsat de zori (sau de ziuă) = timpul când se luminează de ziuă, zori de zi. – V. revărsa.

REVĂRSAT^2, -Ă, revărsați, -te, adj. 1. (Despre ape curgătoare) Care s-a revărsat peste maluri, care a ieșit din albie. 2. Răspândit, împrăștiat, risipit. ♢ Expr. (Adverbial) A semăna revărsat = a semăna răsfirat, împrăștiat, rar. A crește revărsat = a crește îmbelșugat, abundent. ♦ Presărat. 3. Întins, lățit. 4. (Fam.; despre corpul omului sau despre părți ale lui) Care atârnă de prea multă grăsime. – V. revărsa.

revazut
REVĂZÚT, -Ă, revăzuți, -te, adj. (Despre opere, texte scrise) Examinat din nou; revizuit. – V. revedea.

revedea
REVEDEÁ, revắd, vb. II. 1. Tranz. și refl. A (se) vedea din nou; a (se) întâlni iar, după oarecare vreme. ♦ Fig. A (se) vedea în amintire sau așa cum era odinioară, a(-și) evoca trecutul. 2. Tranz. A examina, a citi din nou un text scris; a revizui. – Re^1- + vedea (după fr. revoir).

revedere
REVEDÉRE, revederi, s.f. Faptul de a (se) revedea. ♢ Expr. La revedere! = formulă de salut la despărțire. – V. revedea.

reveion
REVEIÓN s.n. v. revelion.

revela
REVELÁ, revelez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face cunoscut, știut; a (se) dezvălui; a (se) destăinui. ♦ Tranz. A face vizibilă o imagine fotografică laterală, a developa un rolfilm. – Din fr. révéler, lat. revelare.

revelare
REVELÁRE, revelări, s.f. Acțiunea de a (se) revela și rezultatul ei. – V. revela.

revelator
REVELATÓR, -OÁRE, revelatori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care dezvăluie, descoperă sau duce la descoperirea unui adevăr ascuns, a unei taine. 2. S.n. Substanță complexă folosită în tehnica fotogafierii pentru developare. [Var.: revelatóriu, -ie adj.] – Din fr. révélateur.

revelatoriu
REVELATÓRIU, -IE adj. v. revelator.

revelatie
REVELÁȚIE, revelații, s.f. Dezvăluire, descoperire (neașteptată) a unui fenomen neobservat, a unui adevăr ascuns; p. ext. lucru revelat. ♢ Expr. A fi o revelație = a depăși așteptările, a surprinde în chip neașteptat (și plăcut). ♦ (În concepțiile religioase) Fenomen prin care Dumnezeu își dezvăluie natura și voința sa anumitor persoane. [Var.: revelațiúne s.f.] – Din fr. révélation, lat. revelatio, -onis.

revelatiune
REVELAȚIÚNE s.f. v. revelație.

revelion
REVELIÓN, revelioane, s.n. Noaptea dintre 31 decembrie și 1 ianuarie, în care se sărbătorește Anul Nou; petrecere care are loc în această noapte. [Pr.: -li-on. – Var.: reveión s.n.] – Din fr. réveillon.

revendica
REVENDICÁ, revéndic, vb. I. Tranz. A reclama, a cere un bun care i se cuvine, asupra căruia are drepturi. ♦ A cere, a pretinde un drept, ca fiind al său. ♦ A asuma. – Din fr. revendiquer.

revendicant
REVENDICÁNT, -Ă, revendicanți, -te, s.m. și f. (Jur.) Persoană care revendică ceva. – V. revendica.

revendicare
REVENDICÁRE, revendicări, s.f. Acțiunea de a revendica și rezultatul ei; (concr.) ceea ce se revendică; revendicație. – V. revendica.

revendicativ
REVENDICATÍV, -Ă, revendicativi, -e, adj. Care revendică un bun, un drept cuvenit; care face o revendicare, care cuprinde o revendicare. – Din fr. revendicatif.

revendicatie
REVENDICÁȚIE, revendicații, s.f. Revendicare. – Din fr. revendication.

reveneala
REVENEÁLĂ, reveneli, s.f. (Reg.) 1. Umezeală, jilăveală din pământ sau din atmosferă. 2. Răcoare, răcoreală. 3. Emanație, miros, mireasmă, aromă. [Var.: răvineálă s.f.] – Reveni^1 + suf. -eală.

reveni
REVENÍ^1, pers 3 revenește, vb. IV. (Reg.) 1. Intranz. și refl. (Despre pământ, aer etc.) A deveni jilav, a se umezi. 2. Refl. (Despre timp) A se răcori. – Din reavăn.

REVENÍ^2, revín, vb. IV. Intranz. 1. A veni din nou, a se întoarce. ♦ A apărea iar; a se manifesta din nou. 2. A se întoarce la o stare anterioară (obișnuită); a-și recăpăta echilibrul sufletesc, forța etc. ♢ Expr. A reveni la viață = a scăpa cu viață dintr-o boală grea. A-și reveni în fire (sau în sine) = a-și recăpăta cunoștința în urma unui leșin, a unei crize, a unei emoții etc. 3. A se ocupa din nou de un subiect, de o idee, a se opri din nou la...; a relua. ♦ A rectifica, a revoca. 4. A i se atribui un bun cuiva. ♦ A fi de datoria (cuiva), a incumba. ♦ A i se cuveni. 5. A renunța la cele spuse, promise, a nu mai respecta. 6. A costa. – Din fr. revenir.

revenire
REVENÍRE, reveniri, s.f. Acțiunea de a reveni^2 și rezultatul ei, întoarcere. – V. reveni.

revent
REVÉNT s.m. Plantă erbacee cu frunze mari și flori mici, verzui, cu rădăcina și rizomul cu un gust foarte amar, întrebuințate în medicină ca purgativ; rubarbă (Rheum officinale). ♦ Purgativ obținut din rădăcina și rizomul acestei plante. – Din tc. râvend.

rever
REVÉR, revere, s.n. Parte răsfrântă a unei haine, în prelungirea gulerului, de o parte și de alta a pieptului. ♦ (Sport) Lovitură în care racheta sau paleta sunt mânuite din partea opusă mâinii care le ține, la jocul de tenis sau de tenis de masă. – Din fr. revers.

reverber
REVERBÉR, reverbere, s.n. Oglindă metalică montată la o lampă, pentru a reflecta razele de lumină într-o anumită direcție. – Din fr. réverbère.

reverbera
REVERBERÁ, pers. 3 reverbereáză, vb. I. Tranz. A produce reverberații. – Din fr. réverbérer.

reverberant
REVERBERÁNT, -Ă, reverberanți, -te, adj. Care reverberează. – Din fr. réverbérant, engl. reverberant.

reverberare
REVERBERÁRE, reverberări, s.f. Acțiunea de a reverbera. – V. reverbera.

reverberat
REVERBERÁT, -Ă, reverberați, -te, adj. Rezultat prin reverberare. – V. reverbera.

reverberator
REVERBERATÓR, reverberatoare, s.n. Aparat care produce o reverberație artificială cu durată variabilă. – Din engl. reverberator.

reverberatie
REVERBERÁȚIE, reverberații, s.f. 1. Persistență a unui sunet într-o încăpere închisă, datorită reflexiei, după ce izvorul sonor a încetat să mai emită unde. ♢ Reverberație artificială = realizare cu mijloace acustice, electromagnetice, electromecanice sau electrice a unor efecte asemănătoare celor determinate de reverberația (1) naturală. 2. Reflexie a luminii. 3. Reflexie repetată a căldurii pe pereții unui focar sau ai unui cuptor special. ♢ Cuptor cu reverberație = cuptor cu acoperișul boltit, căptușit cu cărămidă refractară, în care încălzirea materialului se face prin contactul cu gazele de ardere și prin radiere din acoperișul boltit. – Din fr. réverbération.

reverberometru
REVERBEROMÉTRU, reverberometre, s.n. Aparat pentru măsurarea timpului de reverberație. – Din engl. reverberometer.

reverend
REVERÉND, reverenzi, s.m. Titlu dat preoților sau călugărilor; cuvios. ♦ Spec. Titlu dat pastorilor anglicani; persoană care poartă acest titlu. – Din fr. révérend, lat. reverendus.

reverenda
REVERÉNDĂ, reverende, s.f. Haină preoțească (catolică) lungă și neagră; anteriu. – Din lat. reverenda. Cf. pol. r e w e r e n d a.

reverenta
REVERÉNȚĂ, reverențe, s.f. 1. Salut ceremonios care se execută prin înclinarea bustului și îndoirea genunchilor; închinăciune; plecăciune în semn de respect; temenea. 2. Respect, venerație, considerație, stimă. ♢ Pronume de reverență (sau de politețe) = pronume personal de persoana a 2-a și a 3-a, întrebuințat în semn de respect față de persoana căreia ne adresăm sau despre care vorbim. – Din fr. révérence, lat. reverentia.

reverentios
REVERENȚIÓS, -OÁSĂ, reverențioși, -oase, adj. Foarte politicos, deosebit de respectuos; ceremonios. [Pr.: -ți-os] – Din fr. révérencieux.

reverie
REVERÍE, reverii, s.f. Visare. ♦ Piesă vocală sau instrumentală de mici proporții, cu caracter visător. – Din fr. réverie.

revers
REVÉRS, reversuri, s.n. 1. Dosul unei medalii, al unei monede, al unei foi scrise etc. ♢ Expr. Reversul medaliei = partea neplăcută a unei situații sau a unui lucru. 2. Fig. Partea nevăzută, ascunsă și în contrast izbitor cu aspectul cunoscut al unui lucru, al unei situații etc. [Pl. și: reverse] – Din fr. revers, lat. reversus, germ. Revers.

reversibil
REVERSÍBIL, -Ă, reversibili, -e, adj. 1. Care poate reveni, care poate fi adus sau întors înapoi. ♦ (Jur.; despre bunuri) Care urmează să revină, în anumite cazuri, în posesia fostului proprietar. ♦ (Despre rente, pensii) Care, la moartea titularului, trece asupra altei persoane (îndreptățite). 2. (Fiz.; despre unele transformări) Care se poate produce atât într-un sens, cât și în sens invers, fenomenul trecând succesiv prin aceleași stări, pentru a se întoarce la starea inițială. ♦ (Chim.; despre reacții) În care corpurile ce iau naștere din combinarea unor substanțe pot să se recombine, pentru a forma din nou o anumită cantitate din substanțele inițiale. 3. (Mec.) Care poate acționa, care se poate mișca în două sensuri opuse. ♢ Plug reversibil = plug alcătuit din două trupițe simetrice, care poate răsturna brazda, la dus și la întors, în aceeași parte și care servește, în special, la arături pe coaste, pe deal. – Din fr. réversible.

reversibilitate
REVERSIBILITÁTE s.f. Însușirea de a fi reversibil, faptul de a fi reversibil. – Din fr. réversibilité.

reversie
REVÉRSIE, reversii, s.f. 1. (Livr.) Întoarcere la o stare anterioară (mai puțin evoluată). 2. (Med.) Atavism. – Din fr. réversion.

reversiune
REVERSIÚNE, reversiuni, s.f. 1. (Jur.) Revenire a unor bunuri donate la primul proprietar, când persoana căreia i-au fost donate moare fără a avea copii. 2. (Fiz.) Schimbare a succesiunii de stări intermediare prin care trece un sistem în cursul unei transformări. [Pr.: -si-u-] – Din fr. réversion.

reversiv
REVERSÍV, -Ă, reversivi, -e, adj. Care revine spontan la poziția sau la starea inițială după încetarea fenomenului modificator. – Din fr. réversif.

reversor
REVERSÓR, reversoare, s.n. Dispozitiv (la mașinile de încercat materiale) care efectuează încercări de tracțiune și de compresiune. – După engl. reverser.

revigora
REVIGORÁ, revigorez, vb. I. Tranz. (Franțuzism) A înviora. – Din fr. revigorer.

revigorare
REVIGORÁRE, revigorări, s.f. (Franțuzism) Acțiunea de a revigora; înviorare. – V. revigora.

revigorat
REVIGORÁT, -Ă, revigorați, -te, adj. (Franțuzism) Care s-a fortificat, care s-a înviorat. – V. revigora.

revigorator
REVIGORATÓR, -OÁRE, revigoratori, -oare, adj. (Franțuzism) Înviorător. – Revigora + suf. -tor.

revinde
REVÍNDE, revấnd, vb. III. Tranz. A vinde un obiect cumpărat. – Re^1- + vinde.

revindere
REVÍNDERE, revinderi, s.f. Acțiunea de a revinde și rezultatul ei. – V. revinde.

reviriment
REVIRIMÉNT, revirimente, s.n. Schimbare bruscă în bine; înviorare. ♢ Reviriment de fonduri = mod de a achita o datorie prin transferul unei creanțe echivalente cu suma datorată. – Din fr. revirement.

revista
REVÍSTĂ, reviste, s.f. 1. Publicație periodică ce cuprinde articole, studii, dări de seamă, note din domenii variate sau dintr-o anumită specialitate. 2. (În sintagme și expr.) Trecere în revistă = solemnitate constând în trecerea unui comandant sau a unei persoane oficiale de-a lungul frontului unei subunități sau unități militare, care dă onorul stând pe loc. A trece în revistă = a examina pe rând, a cerceta succesiv elementele unui ansamblu. 3. Reprezentație teatrală constând dintr-o succesiune variată de dansuri, cântece, scenete vesele cu subiecte din actualitate; spectacol de varietăți. – Din it. rivista. Cf. fr. r e v u e.

revitaliza
REVITALIZÁ, revitalizez, vb. I. Tranz. A reda puteri; a revigora. – Din fr. revitaliser.

revitalizare
REVITALIZÁRE, revitalizări, s.f. Acțiunea de a revitaliza și rezultatul ei; revigorare, înviorare. – V. revitaliza.

revitalizat
REVITALIZÁT, -Ă, revitalizați, -te, adj. Care a prins puteri, care s-a fortificat; revigorat. – V. revitaliza.

reviviscent
REVIVISCÉNT, -Ă, reviviscenți, -te, adj. (Rar) Care poate reînvia sau reveni la viață. – Din fr. reviviscent.

reviviscenta
REVIVISCÉNȚĂ, reviviscențe, s.f. Revenire la viață; înviorare, însuflețire. ♦ (Biol.) Proprietate a unor plante și animale acvatice (inferioare) de a reveni la viață prin umiditate, după ce s-au uscat. ♦ Fig. Reapariție a unor stări de conștiință uitate. – Din fr. reviviscence.

revizie
REVÍZIE, revizii, s.f. Cercetare nouă, control, verificare, revizuire. ♦ Corectură făcută în pagini unui text ce urmează să fie tipărit. ♦ Inspecție. ♦ Formă de control (întreprinsă de obicei de organe speciale de control) care constă în revederea sau reverificarea documentelor de evidență privitoare la operații (contabile) care au avut loc anterior. ♦ Ansamblul operațiilor executate asupra unei instalații, a unei mașini etc., care constă în reglarea pieselor și aparatelor, în înlăturarea jocurilor survenite prin uzură etc. [Var.: reviziúne s.f.] – Din fr. révision, lat. revisio, -onis.

revizionism
REVIZIONÍSM s.n. Atitudine sau acțiune care urmărește revizuirea și modificarea unei legi, a unui tratat etc. [Pr.: -zi-o-] – Din (1) fr. révisionnisme, (2) rus. revizionizm.

revizionist
REVIZIONÍST, -Ă, revizioniști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de revizionism, care se referă la revizionism; care are ca scop revizuirea unei legi, a unei atitudini etc. 2. S.m. și f. Adept al revizionismului. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. révisionniste, (2) și din rus. revizionist.

reviziune
REVIZIÚNE s.f. v. revizie.

revizor
REVIZÓR, -OÁRE, revizori, -oare, s.m. și f. Persoană care revizuiește, care controlează, verifică aplicarea dispozițiilor legale și normative într-un sector de activitate; spec. persoană care are calitatea și funcția de a face revizii contabile. ♢ (În vechea organizare a învățământului) Revizor școlar = inspector al școlilor primare dintr-un județ. [Acc. și: revízor] – Din fr. réviseur, germ. Revisor.

revizorat
REVIZORÁT s.n. 1. Funcția de revizor; p. ext. timpul cât ocupă cineva această funcție. 2. (În vechea organizare a învățământului) Inspectorat școlar județean. – Revizor + suf. -at.

revizui
REVIZUÍ, revizuiesc, vb. IV. Tranz. A cerceta din nou cu scopul de a verifica exactitatea și a corecta eventualele lipsuri; a revedea. – Revizie + suf. -ui. Cf. fr. r é v i s e r.

revizuire
REVIZUÍRE, revizuiri, s.f. Acțiunea de a revizui și rezultatul ei; revizie. ♦ (Jur.) Cale de atac pentru desființarea unei hotărâri judecătorești definitive, pe baza unor probe descoperite după judecarea pricinii. – V. revizui.

revizuit
REVIZUÍT, -Ă, revizuiți, -te, adj. Reexaminat, corectat, modificat. – V. revizui.

revoca
REVOCÁ, revóc, vb. I. Tranz. 1. A anula, a abroga, a contramanda un decret, un ordin, o dispoziție. 2. A scoate dintr-o funcție publică, în baza unui drept legal, pe cineva care a fost numit în aceea funcție printr-un act de guvernământ. – Din fr. révoquer, lat. revocare.

revocabil
REVOCÁBIL, -Ă, revocabili, -e, adj. Care poate fi revocat. – Din fr. révocable, lat. revocabilis.

revocabilitate
REVOCABILITÁTE s.f. 1. Posibilitate de retragere a mandatului încredințat unei persoane de către cei ce au ales-o. 2. Calitate a anumitor acte de a putea fi retrase, anulate, de către cei ce le-au emis. – Din fr. révocabilité.

revocare
REVOCÁRE, revocări, s.f. 1. Acțiunea de a revoca și rezultatul ei; revocație. 2. (Jur.) Desfacere unilaterală a unui act prin manifestarea de voință a persoanei care l-a făcut. ♦ Desfacere a unui act juridic în cazurile prevăzute de lege. 3. Act prin care organul de stat competent hotărăște încetarea calității sale de membru într-un organ ales. ♦ Retragere de către alegători a mandatului încredințat unei persoane de a-i reprezenta în organele de conducere ale statului. – V. revoca.

revocat
REVOCÁT, -Ă, revocați, -te, adj. 1. (Despre acte, decrete, ordine) Anulat, abrogat. 2. (Despre funcționari publici) Scos din funcție. – V. revoca.

revocatie
REVOCÁȚIE s.f. Revocare. – Din lat. revocatio, fr. révocation.

revolta
REVOLTÁ, revólt, vb. I. 1. Refl. A fi cuprins de revoltă, de indignare; a se indigna. 2. Refl. și tranz. A (se) răscula, a (se) răzvrăti. – Din fr. révolter.

revoltant
REVOLTÁNT, -Ă, revoltanți, -te, adj., s.m. (Înv.) 1. Adj. Revoltător. 2. S.m. Răsculat. – Din fr. révoltant.

revoltare
REVOLTÁRE, revoltări, s.f. (Rar) Faptul de a (se) revolta. – V. revolta.

revoltat
REVOLTÁT, -Ă, revoltați, -te, adj. 1. Indignat. 2. Răsculat, răzvrătit. – V. revolta. Cf. fr. r é v o l t é.

revolta
REVÓLTĂ, revolte, s.f. 1. Sentiment de mânie provocat de o nedreptate sau de o acțiune nedemnă; indignare. 2. Răscoală spontană, neorganizată; răzvrătire, rebeliune. – Din fr. révolte.

revoltator
REVOLTĂTÓR, -OÁRE, revoltători, -oare, adj. Care provoacă revoltă, indignare; nedrept, scandalos. – Revolta + suf. -ător.

revolut
REVOLÚT, -Ă, revoluți, -te, adj. 1. Care și-a încheiat cursul; terminat, împlinit, îndeplinit. 2. (Bot.; despre unele părți ale plantelor) Răsfrânt, întors în afară, în jos. – Din fr. révolu, lat. revolutus. Cf. it. r i v o l u t o.

revolutiv
REVOLUTÍV, -Ă, revolutivi, -e, adj. Care se referă la mișcarea unui astru. – Din fr. révolutif.

revolutie
REVOLÚȚIE, revoluții, s.f. I. 1. (Fil.) Ansamblul transformărilor calitative profunde care cuprind fie un sistem în întregime, fie unul sau mai multe subsisteme ale acestuia. 2. Schimbare bruscă și de obicei violentă a structurilor sociale, economice și politice ale unui regim dat. 3. (Pop.) Răscoală, revoltă. 4. Fig. Schimbare, transformare radicală într-un anumit domeniu. ♢ Revoluție industrială = procesul înlocuirii radicale a producției manufacturiere (manuale) cu producția bazată pe mașini. II. 1. Mișcare periodică continuă a unui corp având ca traiectorie o curbă închisă. ♢ Perioadă de revoluție = timpul necesar unui corp (ceresc) pentru a parcurge întreaga sa orbită. 2. (Geom.) Mișcare de rotație a unui corp în jurul unei drepte fixe. ♦ (Mec.) Rotație completă a unei roți în jurul osiei sale. [Var.: (înv.) revoluțiúne s.f.] – Din fr. révolution, lat. revolutio, -onis, germ. Revolution.

revolutiona
REVOLUȚIONÁ, revoluționez, vb. I. Tranz. A schimba radical, a transforma brusc și din temelii. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. révolutionner.

revolutionar
REVOLUȚIONÁR, -Ă, revoluționari, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de revoluție, care este în legătură cu revoluția, care aderă la revoluție sau propagă revoluția. ♦ Fig. Care produce o transformare radicală într-un anumit domeniu; înnoitor, transformator. 2. S.m. și f. Partizan, adept al revoluției; participant la o revoluție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. révolutionnaire.

revolutionare
REVOLUȚIONÁRE, revoluționări, s.f. Acțiunea de a revoluționa. [Pr.: -ți-o-] – V. revoluționa.

revolutionarism
REVOLUȚIONARÍSM s.n. Ideologie, atitudine revoluționară, spirit revoluționar. [Pr.: -ți-o-] – Revoluționar + suf. -ism. Cf. germ. R e v o l u t i o n a r i s m u s.

revolutionariza
REVOLUȚIONARIZÁ, revoluționarizez, vb. I. Tranz. 1. (Rar) A insufla sentimente revoluționare. 2. Fig. A produce o revoluție. [Pr.: -ți-o-] – Cf. rus. r e v o l u ț i o n i z i r o v a t i.

revolutiune
REVOLUȚIÚNE s.f. v. revoluție.

revolver
REVOLVÉR, revolvere, s.n. 1. Armă de foc cu repetiție, portativă, de dimensiuni mici, care se mânuiește cu o singură mână. 2. (Mec.) Ciocan pneumatic. ♢ Strung-revolver = strung echipat cu mai multe unelte care lucrează succesiv și care servește la prelucrarea în serie a pieselor de formă complicată. – Din fr. revolver, germ. Revolver.

revopsi
REVOPSÍ, revopsesc, vb. IV. Tranz. A vopsi din nou (în altă culoare). – Re^1- + vopsi.

revopsire
REVOPSÍRE s.f. Acțiunea de a revopsi și rezultatul ei. – V. revopsi.

revopsit
REVOPSÍT, -Ă, revopsiți, -te, adj. Care a fost vopsit din nou. – V. revopsi.

revuist
REVUÍST, revuiști, s.m. Autor de reviste (3). – Din fr. revuiste.

revuistic
REVUÍSTIC, -Ă, revuistici, -ce, adj. Care ține de un spectacol de revistă. – Revuist + suf. -ic.

revulsie
REVÚLSIE, revulsii, s.f. Metodă de tratament care constă în aplicarea pe piele a unor substanțe care provoacă deplasarea spre piele a sângelui stagnat într-un organ sau într-o regiune inflamată a corpului. – Din fr. révulsion.

revulsiv
REVULSÍV, -Ă, revulsivi, -e, adj., s.n. (Medicament) care provoacă revulsie. – Din fr. révulsif.

rezalit
REZALÍT, rezalite, s.n. Porțiune de zid ieșită din linia fațadei pentru a prezenta o anumită structură a planului clădirii, o anumită compoziție. – Din germ. Risalit.

rezamat
REZĂMÁT, -Ă adj. v. rezemat.

rezbel
REZBEL s.n. v. răzbel.

rezbelnic
REZBÉLNIC, -Ă, rezbelnici, -ce, adj. (înv.) De război. – Rezbel + suf. -nic (după războinic).

rezeca
REZECÁ, rezéc, vb. I. Tranz. A face o rezecție. – Din fr. réséquer.

rezectie
REZÉCȚIE, rezecții, s.f. Operație chirurgicală prin care se taie și se înlătură, în parte sau în întregime, un organ sau un țesut. – Din fr. résection, lat. resectio, -onis.

rezeda
REZÉDĂ, rezede, s.f. Plantă decorativă erbacee, cu tulpina ramificată, cu frunze întregi alungite și cu flori mici, galbene-aurii, cu miros plăcut; rozetă (Reseda odorata). – Din fr. réséda, germ. Resede.

rezema
REZEMÁ, reázem, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) așeza astfel încât să fie susținut de ceva: a (se) sprijini, a (se) propti. ♢ Expr. (Tranz.; fam.) A rezema pereții (sau peretele) = a nu lua parte la dans, la joc; a nu face nimic. 2. Refl. Fig. A se întemeia, a se baza. [Var.: (reg.) răzimá vb. I] – Et. nec.

rezemare
REZEMÁRE, rezemări, s.f. 1. Faptul de a (se) rezema. 2. Mod în care se realizează legătura între două corpuri solide, în plan sau în spațiu. – V. rezema.

rezemat
REZEMÁT, -Ă, rezemați, -te, adj. Sprijinit, proptit. [Var.: (reg.) rezămát, -ă, răzimát,-ă adj.] – V. rezema.

rezematoare
REZEMĂTOÁRE, rezemători, s.f. 1. Spătar, spetează (de scaun). ♦ Fiecare dintre părțile laterale ale unui scaun sau fotoliu, pe care se sprijină brațele. 2. Balustradă, parapet, rampă. [Var.: (reg.) răzimătoáre s.f.] – Rezema + suf. -ătoare.

rezerva
REZERVÁ, rezérv, vb. I. Tranz. A păstra ceva pentru cineva sau pentru ceva; a pune deoparte, a reține, a opri. (Refl.) Mă rezerv pentru banchet. ♢ Expr. A-și rezerva dreptul = a-și păstra pentru sine dreptul de a... ♦ (Mai ales la pasiv) A atribui, a destina exclusiv (sau special) unei persoane sau unui grup. ♦ A destina (exclusiv) pentru un anumit scop. ♦ Fig. A hărăzi, a meni. – Din fr. réserver.

rezervare
REZERVÁRE, rezervări, s.f. Acțiunea de a (se) rezerva și rezultatul ei. – V. rezerva.

rezervat
REZERVÁT, -Ă, rezervați, -te, adj. 1. Pus la o parte, reținut, oprit, păstrat pentru cineva. 2. (Despre oameni; p. ext. despre sentimente, atitudini) Care se ține în rezervă; sobru, circumspect, stăpânit, reținut, distant; discret. ♦ (Adverbial) Cu prudență. – V. rezerva. Cf. fr. r é s e r v é.

rezervatar
REZERVATÁR, -Ă, rezervatari, -e, adj., subst. 1. Adj., s.m. și f. (Moștenitor) care se bucură de rezervă succesorală. 2. Adj., s.n. (Stat) care formulează o rezervă la încheierea unui tratat. – Din fr. réservataire.

rezervatie
REZERVÁȚIE, rezervații, s.f. 1. (Adesea urmat de determinarea „naturală”) Teritoriu ocrotit prin lege, pe care nu se pot face transformări, deoarece în cuprinsul lui se găsesc plante, animale, minereuri sau formații geologice rare, care prezintă importanță din punct de vedere științific. 2. Întindere redusă din teritoriul unui stat pe care este silită să locuiască populația de o anumită rasă aflată pe teritoriul acelui stat. – Din fr. réservation.

rezerva
REZÉRVĂ, rezerve, s.f. 1. Cantitate de alimente, de obiecte, de bani, de materiale etc. pusă deoparte și păstrată pentru a fi întrebuințată mai târziu; depozit. ♦ (Ec. pol.) Rezerve de stat = cantitate de bunuri materiale dintre cele mai importante acumulate și centralizate cu scopul de a asigura continuitatea procesului de producție și necesitățile de consum ale populației, în cazul ivirii unor greutăți neprevăzute. Rezerve interne = posibilități existente într-o întreprindere, a căror descoperire și folosire permit, fără investiții suplimentare mari, să se realizeze caantități sporite de produse. (Fin.) Rezervă-aur = cantitatea de aur pe care o păstrează băncile de emisiune ca garanție pentru biletele de bancă puse în circulație și pentru lichidarea datoriilor către alte țări, în cazul când acestea nu pot fi achitate prin livrări de mărfuri obișnuite. Rezervă lichidă = a) totalitatea mijloacelor bănești, existente sub orice formă, negrevate de nici o sarcină, disponibile la o bancă, la o întreprindere etc.; b) aurul disponibil în monede sau în lingouri, precum și valutele și devizele liber convertibile în aur, destinate operațiilor internaționale. Rezervă bugetară = parte din veniturile unui buget, constituită ca rezervă în scopul acoperirii unor cheltuieli neprevăzute sau în cazul nerealizării integrale a veniturilor. (Jur.) Rezervă succesorală (sau legală) = parte dintr-o avere succesorală de care testatorul nu poate dispune liber, fiind rezervată de drept unor anumiți moștenitori. (Fiziol.) Rezervă alcalină = cantitate de bicarbonat de sodiu din plasmă, exprimată în cm^3 de bioxid de carbon care se degajează din 100 ml de plasmă la presiunea parțială a bioxidului de carbon de 40 mm mercur și la temperatura corpului. ♦ Cantitate de substanțe minerale utile pe care le conține un zăcământ. 2. Cameră de spital în care se internează un singur bolnav sau cel mult doi. 3. Parte din armată care nu se află sub arme, formată din persoane care au satisfăcut serviciul militar, și care este solicitată numai în caz de război sau de concentrare; trupe neangajate în luptă, păstrate pentru a interveni la nevoie. ♢ Ofițer de rezervă = ofițer care nu face parte din cadrele active ale armatei. ♦ Persoană, grup de persoane, obiect etc. destinate să ia locul altora în anumite condiții sau împrejurări. ♢ Loc. adj. De rezervă = care poate înlocui, la nevoie, o piesă tehnică, un obiect, o persoană. ♦ Spec. (Sport) Jucător care înlocuiește, la nevoie, pe unul dintre jucătorii tilulari angajați în competiție. 4. Obiecție, îndoială, lipsă de încredere. ♦ Loc. adv. Fără rezervă = fără reticențe; cu totul, în întregime. Sub toate rezervele = fără nici o garanție. Cu multă rezervă sau cu toată rezerva = cu îndoială, fără siguranță, fără a-și lua răspunderea pentru autenticitatea, veridicitatea,exactitatea sau oportunitatea unui fapt. ♦ Loc. prep. Sub rezerva... = cu condiția... ♦ (Jur.) Manifestare prin care un stat, devenit parte la un tratat, declară că vrea să excludă sau să limiteze aplicarea anumitor clauze cuprinse în acest tratat, ori să le atribuie un anumit înțeles. ♦ Fig. Prudență, circumspecție; discreție; reticență; p. ext. răceală, indiferență; jenă. – Din fr. réserve.

rezervist
REZERVÍST, rezerviști, s.m. Soldat sau ofițer care a îndeplinit serviciul mililar și nu mai face parte din cadrele active ale armatei. – Din fr. réserviste.

rezervor
REZERVÓR, rezervoare, s.n. Bazin sau recipient în care se depozitează o cantitate de fluide sau de materiale granulare ori pulverulente, ♢ Toc rezervor = stilou. ♦ Depresiune de teren amenajată spre a colecta apele de pe un anumit teritoriu, pentru a fi folosite în scopuri tehnice. – Din fr. réservoir.

rezida
REZIDÁ, pers. 3 rezídă, vb. I. Intranz. (Urmat de determinări introduse prin prep. „în”) A se afla, a exista; a consta. – Din fr. résider, lat. residere.

rezident
REZIDÉNT, -Ă, rezidenți, -te, s.m., adj. 1. s.m. Reprezentant diplomatic, inferior în grad unui ministru plenipotențiar sau unui ambasador. 2. Adj. (Despre cetățenii unui stat stabiliți în alt stat) Care își are domiciliul în..., care locuiește în... – Din fr. résident, lat. residens, -ntis, germ. Resident.

rezidenta
REZIDÉNȚĂ, rezidențe, s.f. Reședință, sediu, domiciliu. – Din it. residenza, fr. résidence, germ. Residenz.

rezidential
REZIDENȚIÁL, -Ă, rezidențiali, -e, adj. Al rezidentului, privitor la rezident. [Pr.: -ți-al] – Din fr. résidentiel, it. residenziale.

rezidi
REZIDÍ, rezidesc, vb. IV. Tranz. A zidi din nou; a reclădi. – Re^1- + zidi.

rezidire
REZIDÍRE, rezidiri, s.f. Acțiunea de a rezidi și rezultalul ei. – V. rezidi.

rezidiu
REZÍDIU s.n. v. reziduu.

rezidual
REZIDUÁL, -Ă, reziduali, -e, adj. Care rămâne (ca reziduu). [Pr.: -du-al] – Din fr. résiduel, it. residuale.

reziduar
REZIDUÁR,-Ă, reziduari, -e, adj. (Rar) Care formează reziduuri. [Pr.: -du-ar] – Din fr. résiduaire.

reziduu
REZÍDUU, reziduuri, s.n. Rest rămas în urma unui proces chimic sau fizic efectuat asupra unui material brut. ♢ Reziduuri furajere = deșeuri din industria alimentară care pot fi valorificate în alimentația animalelor. ♦ Materie care se depune pe pereții sau pe fundul recipientelor în care se păstrează substanțe lichide. [Pr.: -du-u. – Var.: rezídiu s.n.] – Din lat. residuum, fr. résidu.

rezil
REZÍL, rezile, s.n. (Înv.) Fileu. [Var.: rizíl s.n.] – Din fr. résille.

rezilia
REZILIÁ, reziliez, vb. I. Tranz. A desface, a anula un contract, o convenție. [Pr.: -li-a] – Din fr. résilier.

reziliabil
REZILIÁBIL, -Ă, reziliabili,-e, adj. Care poate fi reziliat. [Pr.: -li-a-] – Din fr. résiliable.

reziliare
REZILIÁRE s.f. v. reziliere.

rezilienta
REZILIÉNȚĂ s.f. Mărime caracteristică pentru comportarea materialelor la solicitările prin șoc, egală cu raportul dintre lucrul mecanic consumat pentru ruperea la încovoiere, prin șoc, a unei epruvete și aria secțiunii transversale în care s-a produs ruperea respectivă. [Pr.: -li-en-] – Din fr. résilience.

reziliere
REZILIÉRE, rezilieri, s.f. Acțiunea de a rezilia și rezultatul ei; desfacere a unor contracte, în cazul în care una dintre obligațiile reciproce nu a fost executată, menținându-se acele efecte ale contractului care s-au produs până la data desfacerii lui. [Pr.: -li-e- – Var.: (înv.) reziliáre s.f.] – V. rezilia.

rezina
REZINÁ, rezinez, vb. I. Tranz. A extrage rășina din arborii rășinoși prin recoltarea ei din scurgerile naturale sau din tăieturile făcute special. – Din fr. résiner.

rezinaj
REZINÁJ, rezinaje, s.n. Operație de extragere a rășinii din arborii rășinoși; rezinare. – Din fr. résinage.

rezinare
REZINÁRE, rezinări, s.f. Acțiunea de a rezina și rezultatul ei; rezinaj. – V. rezina.

rezinat
REZINÁT, rezinați, s.m. Substanță solidă, insolubilă în apă, obținută prin combinarea unei rășini cu un metal și întrebuințată în industria lacurilor, a materiilor colorante etc. – Din fr. résinate.

rezinifica
REZINIFICÁ, rezinífic, vb. I. Tranz. A transforma o substanță chimică organică într-o substanță asemănătoare cu rășina. – După fr. résinifier.

rezinificare
REZINIFICÁRE, rezinificări, s.f. Acțiunea de a rezinifica și rezultatul ei. – V. rezinifica.

rezista
REZISTÁ, rezist, vb. I. Intranz. A se împotrivi, a ține piept; a opune rezistență; a nu ceda la acțiunea unor forțe din afară; a nu se lăsa învins, a se ține tare. – Din fr. résister, lat. resistere.

rezistent
REZISTÉNT,-Ă, rezistenți, -te, adj. (Despre lucruri) Care rezistă; durabil, trainic. ♦ (Despre materiale) Care nu-și modifică ușor proprietățile sub acțiunea unui agent fizico-chimic. ♦ (Despre ființe) Care nu se lasă doborât, care suportă bine o boală, o oboseală, o supărare etc.; puternic, tare; dârz, neclintit. – Din fr. résistant, it. resistente.

rezistenta
REZISTÉNȚĂ, rezistențe, s.f. I. Faptul de a rezista; împotrivire, opoziție, apărare împotriva unui atac. ♦ Respingerea atacurilor repetate ale inamicului și menținerea pozițiilor proprii. ♦ Mișcare populară antifascistă de eliberare, desfășurată în timpul celui de-al doilea război mondial în țările ocupate de fasciști. II. 1. Calitatea de a fi rezistent. 2. Putere de a înfrunta boala, oboseala, foamea, lipsurile etc.; calitate a unui organism de a nu contracta o boală contagioasă. 3. Proprietate a unui corp de a suporta, fără modificări în masa lui, acțiunea altui corp sau a unei forțe străine. ♢ Rezistența materialelor = ramură a mecanicii care se ocupă cu studiul comportării corpurilor deformabile, când se exercită asupra lor forțe din afară, și cu studiul dimensiunilor pe care acestea trebuie să le aibă ca să nu-și modifice forma. ♦ Forța de opunere a unui mediu la realizarea unei acțiuni. 4. Forță pe care un conductor electric o opune trecerii curentului și care depinde de materialul din care este făcut conductorul, de grosimea și de lungimea lui. 5. (Tehn.) Rezistor. – Din fr. résistance, it. resistenza.

rezistibil
REZISTÍBIL, -Ă, rezistibili, -e, adj. (Rar) Căruia i se poate rezista. – Din fr. résistible.

rezistibilitate
REZISTIBILITÁTE s.f. (Rar) Însușirea de a fi rezistibil. – Rezistibil + suf. -itate.

rezistivimetru
REZISTIVIMÉTRU, rezistivimetre, s.n. Instrument pentru măsurarea rezistivității. – Din fr. résistivimètre.

rezistivitate
REZISTIVITÁTE, rezistivități, s.f. (Fiz.) Mărime caracteristică fiecărui material, egală cu rezistența electrică a unui cub din materialul respectiv, având muchia egală cu unitatea; rezistență electrică specifică. – Din fr. résistivité.

rezistor
REZISTÓR, rezistoare, s.n. Element de circuit electric cu inductivitate și capacitate neglijabile, dar care, având rezistența electrică, poate fi introdus într-un circuit electric și care este folosit la aparatele electrice de încălzit, la reostate etc.; rezistență (II 5). – Din fr. resisteur, engl. resistor.

rezita
REZÍTĂ, rezite, s.f. Rășină sintetică obținută prin condensarea la cald a formaldehidei și întrebuințată la fabricarea izolatoarelor electrice, a plăcilor de gramofon etc. – Din fr. récite, germ. Resit.

rezmerita
RÉZMERIȚĂ s.f. v. răzmeriță.

rezol
REZÓL, rezoli, s.m. Produs de condensare al fenolului cu formaldehida, în prezența unui catalizator bazic, cu aspect de masă sticloasă, galbenă sau brună, casantă și ușor de pulverizat, solubil în solvenți organici. – Din fr. résol, germ. Resol, rus. rezol.

rezolut
REZOLÚT, -Ă, rezoluți, -te, adj. (Livr.) Hotărât, ferm, îndrăzneț, decis. – Din lat. resolutus, germ. resolut.

rezolutiv
REZOLUTÍV,-Ă, rezolutivi, -e, adj. (Despre medicamente) Care are proprietatea de a micșora o inflamație, care readuce la starea normală o regiune inflamată a corpului. – Din fr. résolutif.

rezolutoriu
REZOLUTÓRIU, -IE, rezolutorii, adj. (Jur.) Care provoacă

rezolutie
REZOLÚȚIE, rezoluții, s.f. 1. Hotărâre luată de un colectiv în urma unor dezbateri. 2. Rezolvare pe care cel în drept o dă unei cereri, unui act etc. 3. (Med.)Dispariție a semnelor de boală sau a unui proces patologic. 4. (Jur.) Desființare, cu efect retroactiv, a unui contract, în cazul în care una din obligațiile reciproce, cărora acesta le dă naștere, nu a fost executată. [Var.: rezoluțiúne s.f.] – Din fr. résolution, lat. resolutio, -onis.

rezolutiune
REZOLUȚIÚNE s.f. v. rezoluție.

rezolva
REZOLVÁ, rezólv, vb. I. Tranz. l. A găsi soluția unei probleme. ♦ A pune capăt unei controverse, unui litigiu, unui conflict; a soluționa. 2. (Despre instrumente optice) A separa, a distinge amănunte cât mai fine ale obiectelor studiate. – Din lat. resolvere, germ. resolvieren.

rezolvabil
REZOLVÁBIL, -Ă, rezolvabili, -e, adj. Care poate fi rezolvat. – Rezolva + suf. -bil.

rezolvanta
REZOLVÁNTĂ, rezolvante, adj. (Mat.: în sintagma) Ecuație rezolvantă = ecuație formată cu coeficienții unei ecuații, care ajută la găsirea rădăcinilor acesteia. – Din fr. résolvante.

rezolvare
REZOLVÁRE, rezolvări, s.f. Acțiunea de a rezolva și rezultatul ei. – V. rezolva.

rezolvat
REZOLVÁT, -Ă, rezolvați, -te, adj. 1. Pentru care s-a găsit o soluție (convenabilă); soluționat (1). 2. (Despre controverse, litigii, conflicte) Căruia i s-a pus capăt; soluționat (2). – V. rezolva.

rezon
REZÓN, rezoane, s.n. (Înv.) 1. Îndreptățire, justificare, cauză, motiv, temei. 2. Rațiune, judecată dreaptă. ♢ Expr. A pune (pe cineva) la rezon = a învăța minte (pe cineva), a pune la respect; a constrânge să judece mai bine, să se poarte cum trebuie. ♦ (Cu valoare de interjecție) Ai dreptate! just! da! desigur! – Din fr. raison.

rezona
REZONÁ, rezonez, vb. I. Intranz. (Înv.) A judeca, a gândi. – Din fr. raisonner, germ. raisonnieren.

rezonabil
REZONÁBIL, -Ă, rezonabili, -e, adj. 1. (Despre oameni) Care are o judecată sau o comportare rațională; cu judecată; cumpănit, cuminte. ♦ (Despre acțiuni, fapte etc.) Care se menține în limitele normale, obișnuite; care nu are nimic ieșit din comun; fără exagerări; cumpătat. 2. (Despre prețuri) Care este corespunzător cu valoarea lucrului (de) cumpărat; potrivit, acceptabil: p. ext. accesibil. Prețuri rezonabile. – Din fr. raisonnable.

rezonant
REZONÁNT, -Ă, rezonanți, -te, adj. (Despre corpuri sau sisteme fizice) Capabil să intre în rezonanță. – Din fr. résonnant.

rezonanta
REZONÁNȚĂ, rezonanțe, s.f. 1. Proprietate a unor corpuri sau a unor încăperi de a intensifica și a prelungi sunetele; răsunet. 2. Stare de vibrație în care se găsește un corp sau un sistem fizic când asupra lui se exercită o acțiune exterioară periodică, cu o frecvență egală ori apropiată cu frecvența proprie vibrației corpului sau a sistemului. ♢ Cutie de rezonanță = cavitate al cărei volum de aer este capabil să oscileze și să amplifice sunete. 3. (Med.) Tulburare de gândire la schizofrenici, caracterizată prin înlocuirea legăturilor de fond ale acțiunilor prin relații verbale, de obicei făcute după asonanță, rimă sau localizare în timp sau spațiu. – Din fr. résonance.

rezonator
REZONATÓR, rezonatoare, s.n. Aparat sau sistem fizic capabil să intre în rezonanță (2) când se găsește într-un câmp de forțe periodice, datorită unui izvor de oscilații. – Din fr. résonateur.

rezorcina
REZORCÍNĂ s.f. Substanță organică solidă, cristalizată, incoloră, solubilă în apă și alcool, cu slabă acțiune reducătoare, folosită ca revelator fotografic, ca materie primă în industria chimică și farmaceutică. – Din fr. résorcine.

rezulta
REZULTÁ, pers. 3 rezúltă, vb. I. Intranz. A urma, a apărea ca o consecință logică; a decurge din..., a reieși, a izvorî. ♦ (Mat.; mai ales la calculele aritmetice) A avea drept rezultat; a ieși, a da. – Din fr. résulter.

rezultant
REZULTÁNT, -Ă, rezultanți, -te, adj. Care rezultă. ♦ Referitor la o rezultantă. – Din fr. résultant.

rezultanta
REZULTÁNTĂ, rezultante, s.f. 1. (Mec.) Forță a cărei aplicare este echivalentă din punctul de vedere al efectului cu mai multe forțe date, care se aplică în același timp asupra aceluiași punct material. 2. Fig. Efectul îmbinat al unor cauze multiple. – Din fr. résultante, germ. Resultante.

rezultat
REZULTÁT, rezultate, s.n. Ceea ce rezultă dintr-o acțiune, dintr-un fapt, dintr-un calcul; consecință, urmare, efect. ♦ Loc. adv. Fără rezultat = fără efect, inutil. ♢ Expr. A da rezultat (sau rezultate) = a produce efectul dorit, a da roade. ♦ Ceea ce se obține printr-un șir de operații aritmetice. – Din fr. résultat, germ. Resultat.

rezultativ
REZULTATÍV, -Ă, rezultativi, -e, adj. Care rezultă. – Din fr. résultatif.

rezuma
REZUMÁ, rezúm, vb. I. Tranz. 1. A reda pe scurt esențialul unei lucrări, al unei expuneri. ♦ Refl. A se limita, a se mărgini la..., a se mulțumi cu... 2. A cuprinde în sine; a sintetiza, a însuma. – Din fr. résumer.

rezumare
REZUMÁRE, rezumări, s.f. Acțiunea de a rezuma și rezultatul ei. – V. rezuma.

rezumat
REZUMÁT, rezumate, s.n. Redare, prezentare pe scurt, scrisă sau orală, a ideilor unei lucrări, ale unei expuneri etc.; recapitulare succintă. ♢ Loc. adv. În rezumat = pe scurt, cu alte cuvinte, rezumând. – Din fr. résumé.

rezumativ
REZUMATÍV, -Ă, rezumativi, -e, adj. În formă de rezumat; succint. – Din rezuma.

rezumator
REZUMĂTÓR, -OÁRE, rezumători, -oare, adj. (Rar; și substantivat) Care rezumă (1), care prezintă un rezumat. – Rezuma + suf. -ător.

rial
RIÁL, riali, s.m. Unitate bănească în Iran. [Pr.: ri-al, var. (după alte surse riyal.] – Din fr. rial.

riboflavina
RIBOFLAVÍNĂ s.f. Termen folosit pentru a denumi vitamina B_2, care se găsește în lapte, ficat, rinichi, ouă, frunze verzi, iarbă. – Din fr. riboflavine.

ribonucleaza
RIBONUCLEÁZĂ s.f. Enzimă prezentă în sucurile digestive intestinale, cu acțiune specifică asupra acidului ribonucleic. [Pr.: -cle-a-] – Din fr. ribonucléase.

ribonucleic
RIBONUCLÉIC, ribonucleici, adj. (În sintagma) Acid ribonucleic = acid care se găsește în toate celulele vegetale și animale, având un rol deosebit de important în procesele biologice. [Pr.: -cle-ic] – Din fr. ribonucléique.

ribonucleoproteina
RIBONUCLEOPROTEÍNĂ, ribonucleoproteine, s.f. (Biol.) Complex macromolecular alcătuit din proteine și acid ribonucleic. [Pr.: -cle-o-] – Din fr. ribonucléoprotéine, engl. ribonucleoprotein.

ribovirus
RIBOVÍRUS, ribovirusuri, s.n. (Biol.) Virus la care materialul ereditar este reprezentat de acidul ribonucleic. – Ribo[nucleu] + virus.

riboza
RIBÓZĂ s.f. (Biol.) Monozaharidă cu cinci atomi de carbon, caracteristică acizilor ribonucleici, component esențial al tuturor celulelor vii. – Din fr. ribose.

ribozom
RIBOZÓM, ribozomi, s.m. (Biol.) Particulă citoplasmalică de dimensiuni foarte mici, formată din proteine și acizi ribonucleici. – Din fr. ribosome.

ricana
RICANÁ, ricanez, vb. I. Intranz. (Livr.) A râde batjocoritor, a rânji. – Din fr. ricaner.

ricanare
RICANÁRE, ricanări, s.f. (Livr.) Faptul de a ricana; rânjet. – V. ricana.

ricercar
RICERCÁR s.n. Compoziție muzicală polifonică, anterioară fugii, alcătuită din mai multe secțiuni (fiecare având tema sa proprie), care se cântă fără întrerupere, capriciu, fantezie. – Din it. ricercare.

ricin
RICÍN, ricini, s.m. Plantă erbacee sau arborescentă originară din Africa, cu rădăcina pivotantă, puternică, cu tulpina înaltă de 1-2 m, cu flori verzi, roșii sau violete; căpușă (Ricinus communis). ♢ Ulei (sau unt) de ricin = ulei extras din semințele acestei plante, cu proprietăți purgative, nesicativ, neinflamabil, păstrându-și aceeași consistență la variații mari de temperatură, folosit în industria farmaceutică sau ca lubrifiant la motoarele de avion, precum și în industria pielăriei, a cauciucului sintetic etc.; ricină. – Din lat. ricinus, germ. Rizinus.

ricina
RICÍNĂ, ricine, s.f. 1. Toxină vegetală care se găsește în semințele de ricin și care are proprietatea de a aglutina globulele sângelui. 2. (Pop.) Ulei de ricin. – Ricin + suf. -ă.

rickettsioza
RICKETTSIÓZĂ, rickettsioze, s.f. (Med.) Denumire generică pentru o serie de boli infecțioase cauzate de rickettsii. [Pr.: -si-o-] – Din engl. rickettsiosis, fr. rickettsiose.

ricosa
RICOȘÁ, pers. 3 ricoșează, vb. I. Intranz. (Despre un proiectil, p. gener. despre orice corp mobil, aruncat sau izbit cu putere) A sări înapoi sau a-și schimba direcția traiectoriei inițiale, în urma ciocnirii de un obstacol. – Din fr. ricocher.

ricoset
RICOȘÉT s.n. v. ricoșeu.

ricoseu
RICOȘÉU, ricoșeuri, s.n. Faptul de a ricoșa. ♦ înscriere a proiectilului pe o nouă traiectorie când întâlnește pământul sau alt obstacol sub un unghi mic, până la 20

ricsa
RÍCȘĂ, ricșe, s.f. Trăsurică cu două roți, trasă de un om, folosită în unele țări din Orient. – Din engl. ricksha, germ. Rikscha.

rictus
RÍCTUS, rictusuri, s.n. Contracție a mușchilor feței, care dă figurii expresia de râs crispat; strâmbătură a gurii provocată de această contracție, care apare în unele boli ale sistemului nervos și dă impresia de râs forțat. – Din fr., lat. rictus.

rid
RID, riduri, s.n. Încrețitură a pielii obrazului; zbârcitură, cută, creț. – Din fr. ride.

rida
RIDÁ, ridez, vb. I. Refl. A căpăta riduri. – Din fr. rider.

ridare
RIDÁRE, ridări, s.f. Faptul de a se rida. – V. rida.

ridat
RIDÁT, -Ă, ridați, -te, adj. Cu riduri, zbârcit. – V. rida.

ridger
RÍDGER s.n. Utilaj folosit pentru executarea digurilor mici, în lucrări de teren pentru irigații sau pentru reținerea zăpezilor pe terenuri agricole. [Pr.: ríger] – Cuv. engl.

ridica
RIDICÁ, ridíc, vb. I. I. Tranz. 1. A lua de jos și a duce în sus (susținând cu forța brațelor, cu spatele etc.); a sălta. ♢ Expr. A ridica mănușa = a primi o provocare. A ridica paharul (sau cupa, rar, un toast) = a închina în cinstea cuiva. ♦ A duce sau a trage în sus; a înhăța. ♦ A desprinde din locul în care a fost pus sau fixat și a trage în sus. ♢ Expr. A ridica armele (împotriva cuiva) = a porni la luptă (împotriva cuiva); a începe un război. A ridica ancora = (despre vapoare) a părăsi portul, a porni în larg; (despre persoane) a pleca, a porni pe mare. 2. A lua de pe ceva; a îndepărta, a înlătura. ♢ Expr. A ridica (cuiva) o piatră de pe inimă = a scăpa (pe cineva) de o grijă apăsătoare, a liniști pe cineva. A-și ridica pălăria = a-și scoate pălăria în semn de salut, de stimă; a saluta. A ridica masa = a strânge masa după ce s-a terminat de mâncat. (Refl.) Întinde-te (sau pune-te) masă, ridică-te masă, se spune despre cei ce duc o viață de huzur, de petreceri continue. ♦ A sumete, a sufleca mânecile sau poalele hainei. ♦ Fig. A suspenda, a face să înceteze, a desființa, a anula; a îndepărta. ♢ Expr. A ridica ședința = a declara o ședință închisă, terminată. ♦ Fig. A lua cuiva ceva, a lipsi pe cineva de ceva; a răpi, a smulge. ♢ Expr. A ridica (cuiva) viața (sau zilele) = a omorî (pe cineva). 3. A lua și a duce în alt loc, a muta din loc. ♢ Expr. A ridica stâna = a coborî cu turmele și cu toate uneltele păstorești, toamna, de la munte. ♦ Refl. (Înv.) A se muta. ♦ A strânge de pe jos, a culege. ♦ A încasa o sumă de bani. ♦ A lua pe cineva cu forța; a aresta. 4. A așeza în poziție dreaptă un obiect aplecat sau culcat, a-l readuce în poziție verticală. 5. (În expr.) A ridica un plan = a determina, prin măsurători de distanțe și unghiuri, poziția punctelor dintr-o regiune și a le reprezenta pe o hartă. II. 1. Refl. (Despre ființe) A se scula de jos, părăsind poziția de așezat sau de culcat. ♢ Expr. A se ridica în capul oaselor = a se scula și a sta așezat sau în picioare pe locul unde mai înainte fusese culcat. A se ridica în scări = a se înălța în scările șeii. ♦ Tranz. A susține, a ajuta pe cineva să se scoale în picioare. ♢ Expr. (Înv.) A ridica din scaun = a lua unui domnitor domnia; a detrona. ♦ (Despre oameni) A se însănătoși, a se pune pe picioare. 2. Refl. (Despre construcții înalte, copaci etc.) A avea o direcție verticală, a se îndrepta în sus, a se înălța. 3. Tranz. A mișca, a îndrepta în sus brațele, mâinile, capul, sprâncenele etc.; a da o mișcare verticală, a duce mai sus. ♢ Expr. A(-și) ridica ochii (sau privirea) = a îndrepta privirea, a se uita spre cineva sau ceva care se află mai sus; a privi. A(-și) ridica capul = a) a se arăta dârz, plin de curaj; p. ext. a se răzvrăti; b) a-și reveni dintr-o situație proastă; a se redresa. A-și ridica nasul (sus sau mai sus decât se cuvine) = a fi încrezut, înfumurat; a deveni obraznic. A ridica mâna (sau degetul) = a cere cuvântul. A ridica mâna (sau mâinile) asupra cuiva = a ataca, a lovi (pe cineva). A ridica mâinile (către cineva) = a) a cere ajutor; b) a se preda. (Intranz.) A ridica (mirat, surprins) din sprâncene = a face ochii mari de mirare, de surpriză; a privi mirat, surprins. A ridica (sau a da) din umeri = a-și arăta nedumerirea sau indiferența față de ceva sau de cineva. (Refl.) A (i) se ridica părul (măciucă) = a se speria foarte tare. 4. Refl. (Despre păsări) A porni în zbor, a-și lua zborul; a se înălța în văzduh. ♦ (Despre nori, fum, praf etc.) A avea o mișcare ascendentă, a se îndrepta în sus. ♦ (Despre aștri; p. ext. despre lumină, zori etc.) A se înălța deasupra orizontului, a se sui pe bolta cerului; a răsări, a se ivi. ♦ (Despre ceață, negură etc.) A se împrăștia, a se risipi; a dispărea. ♦ (Despre obiecte cufundate într-un lichid) A ieși la suprafață. 5. Refl. (Despre sunete) A se auzi clar și puternic; a se răspândi în aer; a răsuna. ♦ Tranz. A face să se audă, să răsune cu putere. ♢ Expr. A ridica glasul (sau tonul) = a vorbi tare; cu îndrăzneală sau protestând împotriva cuiva; a striga, a țipa; p. ext. a protesta. 6. Tranz. și refl. A (se) urca, a (se) sui (undeva, pe ceva etc.). 7. Refl. (Despre oameni; p. ext. despre popoare, țări, clase sociale etc.) A protesta vehement; a sta împotrivă, a se opune; a se răzvrăti, a se răscula, a porni la luptă. ♢ Expr. (Tranz.) A-i (sau a-și) ridica pe cineva în cap = a proceda astfel încât să producă nemulțumiri, să-și facă mulți dușmani. 8. Tranz. Fig. A pune în mișcare, a face să pornească o mulțime, o colectivitate etc.; a mobiliza, a strânge oameni. ♢ Expr. (Înv.) A ridica trupe (sau oaste, oștire) = a recruta oaste, a înrola soldați pentru a porni la luptă. 9. Refl. A se naște, a se isca, a se stârni. ♦ A apărea, a se arăta. 10. Tranz. Fig. (Livr.; înv.) A scoate în evidență, a releva. III. 1. Refl. și tranz. (Despre copii; p. ext. despre pui de animale) A (se) face mare, a crește. ♦ Fig. A (se) dezvolta, a (se) forma. 2. Refl. și tranz. A (se) face mai înalt, a (se) înălța. 3. Tranz. Fig. A duce, a promova la o treaptă superioară, a face să progreseze valori sociale, morale etc., p. ext. oameni. ♢ Expr. A ridica din cenușă (sau din ruine) = a reface, a reconstitui. A ridica moralul (cuiva) = a îmbărbăta, a întări (pe cineva). ♦ A pune pe cineva pe o treaptă mai înaltă din punctul de vedere al respectului, al aprecierii; a înălța în grad, în rang. ♢ Expr. A ridica (pe cineva) în slavă (sau în slava cerului) = a lăuda foarte tare (pe cineva). (Înv.) A ridica în scaun = a face domn, a înălța pe tronul țării. ♦ Refl. (Despre oameni) A-și face o situație mai bună, a progresa. ♢ Expr. A se ridica prin cineva sau a se ridica pe umerii cuiva = a ajunge la o situație cu ajutorul cuiva. 4. Tranz. A mări, a spori, a face să crească. A ridica producția. ♢ Expr. A ridica prețul = a scumpi marfa. (Mat.) A ridica un număr la o putere = a înmulți un număr cu el însuși de atâtea ori de câte ori arată exponentul. A ridica un număr la pătrat = a înmulți un număr cu el însuși. A ridica la cub = a înmulți pătratul unui număr cu numărul simplu. ♦ Refl. A atinge o anumită valoare, a ajunge la o anumită cantitate, sumă etc.; a se cifra la... 5. Tranz. A construi, a clădi locuințe, case etc. ♦ Fig. A făuri, a crea, a întemeia. 6. Tranz. A da naștere; a pricinui, a cauza, a provoca. ♢ Loc. vb. A ridica o învinuire (sau o acuzație) = a formula o acuzație; a învinui, a acuza. A ridica pretenții = a formula o pretenție, a pretinde să i se dea ceva; a revendica. A ridica o obiecție = a obiecta, a avea rezerve, a nu fi de acord. ♢ Expr. A ridica o problemă (sau o chestiune) = a aduce, a pune în discuție o problemă. [Var.: (înv.) aridicá, (reg.) rădicá vb. I] – Lat. eradicare „a dezrădăcina”.

ridicare
RIDICÁRE, ridicări, s.f. Acțiunea de a (se) ridica și rezultatul ei; ridicat^1. – V. ridica.

ridicat
RIDICÁT^2, -Ă, ridicați, -te, adj. 1. (Despre învelitori, capace) Dat la o parte, înlăturat. ♦ (Despre perdele, storuri etc.) Dus mai sus (sau într-o parte); tras. ♦ (Despre obiecte de îmbrăcăminte, mai ales despre mâneci) Sumes, suflecat. ♦ (Despre oameni) Sculat în picioare; Fig. însănătoșit, înzdrăvenit. 2. Care stă drept, în poziție verticală, îndreptat în sus. ♦ Înalt. 3. Fig. (Despre prețuri) Care depășește plafonul normal, obișnuit; mărit, sporit, urcat. ♦ (Despre voce) Tare, intens. ♢ Ton ridicat = ton răstit, aspru, poruncitor. ♦ (Despre oameni și felul lor de viață) Cu un nivel înalt, superior; înaintat. [Var.: (înv.) aridicát, -ă adj.] – V. ridica.

RIDICÁT^1 s.n. Ridicare. – V. ridica.

ridicata
RIDICÁTA s.f. art. (În loc. adj., adv. și în sintagme) Cu ridicata = în cantități mari, cu

ridicator
RIDICĂTÓR, ridicătoare, s.n. Dispozitiv folosit la combinele de cereale pentru ridicarea și adunarea plantelor căzute sau a celor tăiate în timpul recoltării. – Ridica + suf. -ător.

ridicatura
RIDICĂTÚRĂ, ridicături, s.f. 1. Înălțime, proeminență. ♦ Loc ridicat; dâmb. 2. Faptul de a ridica (lucruri grele). – Ridica + suf. -ătură.

ridiche
RIDÍCHE, ridichi, s.f. Plantă erbacee legumicolă din familia cruciferelor, cu frunze adânc crestate, cu rădăcina sferică sau conică, alungită, cărnoasă, umflată, comestibilă (Raphanus sativus); p. restr. rădăcina comestibilă a plantei. ♢ Ridiche sălbatică = buruiană anuală, dăunătoare plantelor de cultură, cu tulpina acoperită de peri, cu frunze ovale și cu flori albe, roșii, violete, rar gălbui (Raphanus raphanistrum). ♢ Expr. (Fam.) A freca (cuiva) ridichea = a) a bate tare (pe cineva); b) a critica, a certa aspru (pe cineva). – Din lat. radicula.

ridichioara
RIDICHIOÁRĂ, ridichioare, s.f. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu frunze ovale, inegal crestate, și cu flori galbene (Sinapis arvensis). – Ridiche + suf. -ioară.

ridicol
RIDÍCOL, -Ă, ridicoli, -e, adj. 1. Care stârnește râsul sau batjocura; caraghios. ♦ (Substantivat, n.) Ceea ce este vrednic de râs, de batjocură; aspect caraghios, absurd. 2. (Despre sume de bani, cifre etc.) Foarte mic; neînsemnat, derizoriu. [Var.: ridícul, -ă adj.] – Din it. ridicolo, fr. ridicule, lat. ridiculus.

ridicul
RIDÍCUL, -Ă adj. v. ridicol.

ridiculiza
RIDICULIZÁ, ridiculizez, vb. I. Tranz. A scoate în evidență ridicolul, a face pe cineva sau ceva să apară ridicol, a-și bate joc de cineva sau de ceva. – Din fr. ridiculiser.

ridiculizare
RIDICULIZÁRE, ridiculizări, s.f. Acțiunea de a ridiculiza și rezultatul ei. – V. ridiculiza.

riflu
RÍFLU, rifluri, s.n. Șanț de riflură. – Din germ. Riffel.

riflui
RIFLUÍ, rifluiesc, vb. IV. Tranz. (Folosit și absol.) A executa rifluri pe suprafața activă a cilindrului de la valțurile de moară. Mașină de rifluit. – Riflu + suf. -ui.

rifluire
RIFLUÍRE, rifluiri, s.f. Operație de executare a unor șanțuri sau canale în formă de elice pe suprafața activă a cilindrului de la valțurile de moară, prin așchiere cu ajutorul unei mașini-unelte speciale, numită mașină de rifluit. – V. riflui.

rifluitor
RIFLUITÓR, rifluitori, s.m. Muncitor care execută rifluri. [Pr.: -flu-i-] – Riflui + suf. -tor.

riflura
RIFLÚRĂ, rifluri, s.f. Fiecare dintre șanțurile elicoidale executate pe suprafața activă a cilindrilor valțurilor de moară, pentru a le mări eficacitatea. – Din fr. riflure.

rift
RIFT, rifturi, s.n. (Geol.) Șir de rupturi ale scoarței terestre sub fundul oceanelor. ♦ Fisură în sol făcută de un râu. – Din fr., engl. rift.

riga
RÍGĂ, rigi, s.m. 1. (înv.) Rege. 2. Carte de joc cu figura regelui; popă, crai. – Din ngr. ríghas.

rigid
RIGÍD, -Ă, rigizi, -de, adj. 1. Care nu se deformează sub acțiunea forțelor exterioare. ♦ Care este lipsit de flexibilitate; țeapăn, neflexibil. 2. Fig. (Despre oameni) Care nu îngăduie abateri; dur, sever, neînduplecat, intransigent. ♦ (Despre expresia sau trăsăturile feței) Care trădează neînduplecare, asprime, severitate. – Din fr. rigide.

rigiditate
RIGIDITÁTE, rigidități, s.f. 1. Însușirea de a fi rigid (1), proprietate a corpurilor de a nu se deforma sub acțiunea forțelor care se exercită asupra lor.* Rigiditate dielectrică = proprietate a unui mediu rău conducător de electricitate de a nu fi străpuns sub acțiunea unui câmp electric. ♦ Lipsă de flexibilitate; înțepeneală. ♢ Rigiditate musculară = lipsă de suplețe musculară ca urmare a unor boli ale sistemului nervos, ca meningita cerebrospinală, tetanosul. Rigiditate cadaverică = fenomen general de întărire și de înțepenire musculară, care apare în primele ore după moarte, ca urmare a coagulării proteinelor musculare. 2. Fig. Severitate, duritate, austeritate; intransigență. – Din fr. rigidité.

rigidiza
RIGIDIZÁ, rigidizez, vb. I. Tranz. A întări o piesă sau un element de construcție cu ajutorul unor nervuri, traverse etc., fixate prin nituire ori prin sudură. – Rigid + suf. -iza.

rigidizare
RIGIDIZÁRE, rigidizări, s.f. Operație de întărire a unui element de construcție prin adăugarea unei piese care împiedică deformarea lui. – V. rigidiza.

riglat
RIGLÁT, -Ă, riglați, -te, adj. 1. (Rar) Liniat. 2. (Despre suprafețe) Care se obține prin mișcarea unei linii drepte. – Riglă + suf. -at (după fr. réglé).

rigla
RÍGLĂ, rigle, s.f. 1. Piesă plată, lungă și dreaptă, făcută din lemn, din metal, din material plastic, de obicei gradată, cu care se trag linii drepte, se verifică suprafețe plane etc., linie, lineal. ♢ Riglă de calcul = instrument folosit pentru calcule rapide, format dintr-o riglă fixă și una mobilă care alunecă pe cea fixă, ambele având diviziuni logaritmice. 2. Piesă de lemn groasă și lată, folosită în construcții. 3. Unealtă metalică sau de lemn, folosită în metalurgie pentru netezirea și îndepărtarea surplusului de amestec de formare din cutia de formare. – Din ngr. ríghla „regulă”.

rigleta
RIGLÉTĂ, riglete, s.f. 1. Riglă lungă de 2-5 m, folosită la măsurarea lungimii aliniamentelor. 2. Riglă mobilă a unei rigle de calcul. – Din fr. réglette (după riglă).

rigoare
RIGOÁRE, rigori, s.f. Asprime, severitate, strictețe, strășnicie. ♢ Loc. adj. De rigoare = care este cerut de o anumită împrejurare, de o anumită etichetă; potrivit împrejurării. ♢ Loc. adv. La rigoare = în caz de extremă necesitate. ♦ (La pl.) Principii severe; rigurozitate. – Din fr. rigueur, it. rigore, lat. rigor, -ris.

rigola
RIGÓLĂ, rigole, s.f. 1. Șanț mic sau amenajare specială făcută de-a lungul străzilor, între marginea părții carosabile și bordura trotuarelor, având rolul de a colecta apele superficiale și de a le dirija la un punct de descărcare. 2. Canal mic sau brazdă prin care este condusă apa de irigație la plante. 3. Formă de eroziune în adâncime (până la 50 cm) a solului ca rezultat al acțiunii șuvoaielor de apă. – Din fr. rigole (cu unele sensuri după germ. Rigole).

rigorism
RIGORÍSM s.n. 1. Concepție etică ce opune în mod rigid normele morale necesităților fizice și spirituale ale omului. 2. Severitate extremă în stabilirea, în interpretarea sau în aplicarea normelor morale sau, p. gener., a altor norme. – Din fr. rigorisme.

rigorist
RIGORÍST, -Ă, rigoriști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al rigorismului. – Din fr. rigoriste.

riguros
RIGURÓS, -OÁSĂ, riguroși, -oase, adj. 1. Care este făcut cu rigurozitate, cu scrupulozitate; sever, strict, aspru. 2. Care nu admite abateri; inflexibil, necruțător, neînduplecat. 3. (Despre demonstrații) În care fiecare afirmație este consecința clară a afirmațiilor demonstrate anterior. – Din fr. rigoureux, lat. rigorosus, it. rigoroso.

rigurozitate
RIGUROZITÁTE s.f. Strictețe; severitate, rigiditate, asprime. – Riguros + suf. -itate. Cf. it. r i g o r o s i t a.

rihtui
RIHTUÍ, rihtuiesc, vb.lV. Tranz. A croi și a îmbina prin cusături piesele de piele care compun obiectele de încălțăminte; a pune căptușeala unei fețe croite. – Probabil din germ. richten.

rihtuire
RIHTUÍRE, rihtuiri, s.f. Acțiunea de a rihtui și rezultatul ei. – V. rihtui.

rihtuit
RIHTUÍT s.n. Faptul de a rihtui. – V. rihtui.

rihtuitor
RIHTUITÓR, -OÁRE, rihtuitori, -oare, s.m. și f. Persoană care rihtuiește. [Pr.: -tu-i-] – Rihtui + suf. -tor.

rija
RÍJĂ, s.f. v. rujă.

ril
RIL, rile, s.n. Șanț făcut cu o mașină specială pe linia de îndoire a unui carton (astfel încât straturile exterioare din spatele îndoiturii să nu se rupă). ♦ Șanț pe un disc (4). [Pl. și: riluri. – Var.: rilă s.f.] – Din germ. Rille.

rila
RÍLĂ s.f. v. ril.

rima
RIMÁ, rimez, vb. I. Intranz. 1. (Despre două sau mai multe cuvinte) A avea aceleași sunete în silabele finale. ♦ Fig. (Despre lucruri, idei, persoane etc.) A se potrivi, a se afla în consens. 2. (Rar) A face versuri cu rimă. – Din fr. rimer.

rimat
RIMÁT, -Ă, rimați, -te, adj. (Despre cuvinte) Care rimează cu altul. – V. rima.

rima
RÍMĂ, rime, s.f. Repetare a sunetelor finale în două sau în mai multe versuri (începând cu ultima silabă accentuată); p. ext. potrivire a sunetelor finale a două cuvinte. ♦ Cuvânt (ori segment dintr-un cuvânt) care rimează cu altul. ♦ Vers. – Din fr. rime.

rimel
RIMÉL, rimeluri, s.n. Produs cosmetic care se prezintă sub formă de pastă de diverse culori, folosit pentru

rimela
RIMELÁ, rimelez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) da cu rimel pe gene. – Din rimel.

rimelare
RIMELÁRE, rimelări, s.f. Acțiunea de a (se) rimela și rezultatul ei. – V. rimela.

rimelat
RIMELÁT^1 s.n. Faptul de a (se) rimela. – V. rimela.

RIMELÁT^2, -Ă, rimelați, -te, adj. (Despre gene, ochi) Care este dat cu rimel; (despre persoane) care are ochii fardați cu rimel. – V. rimela.

rina
RÍNĂ, rine, s.f. Jgheab prin care metalele și aliajele topite se scurg din cuptoare în oalele de turnare sau de transport. – Din germ. Rinne.

rincocefal
RINCOCEFÁL, rincocefali, s.m. (La pl.) Ordin de reptile caracterizat prin existența coardei dorsale; (și la sg.) reptilă care face parte din acest ordin. – Din fr. rhynchocéphales.

rindea
RINDEÁ, rindele, s.f. Unealtă compusă dintr-unul sau mai multe cuțite fixate cu ajutorul unor pene într-un corp de lemn, cu care se execută, manual sau mecanizat, netezirea și

rindela
RINDELÁ, rindelez, vb. IV. Tranz. A rindelui. – V. rindea.

rindelare
RINDELÁRE, rindelări, s.f. Rindeluire. – V. rindela.

rindelui
RINDELUÍ, rindeluiesc, vb. IV. Tranz. A netezi, a fățui, a fasona cu rindeaua; a efectua o rindeluire, a da la rindea, a rindela. ♢ Mașină de rindeluit = mașină care efectuează în mod mecanic operații cu rindeaua, la care cuțitele au o mișcare de rotație, prelucrarea asemănându-se cu frezarea. – Rindea + suf. -ălui.

rindeluire
RINDELUÍRE, rindeluiri, s.f. Acțiunea de a rindelui și rezultatul ei; rindeluit. – V. rindelui.

rindeluit
RINDELUÍT s.n. Rindeluire. – V. rindelui.

rinencefal
RINENCEFÁL, rinencefale, s.n. Parte a creierului în care se realizează integrări superioare ale funcțiilor vegetative și emoționale. – Din fr. rhinencéphale.

rinforzando
RINFORZÁNDO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Prin creșterea momentană a sonorității; cu sonoritate crescută. [Pr.: rinforțándo] – Cuv. it.

ring
RING, ringuri, s.n. 1. Estradă ridicată la o înălțime regulamentară, de formă pătrată și împrejmuită cu corzi sprijinite pe patru stâlpi, unde se dispută gale de box. ♦ P. ext. Box. ♦ Platformă, estradă sau spațiu special amenajat într-un local, pe care se dansează. 2. Mașină specială folosită în industria textilă pentru întinderea sau dublarea tortului, pentru răsucirea firului și înfășurarea lui pe țevi. 3. Cerc de metal pentru acostarea navelor, fixat de bulonul de pe peretele cheiului. – Din fr., engl. ring.

ringlota
RINGLÓTĂ s.f. v. renglotă.

rinichi
RINÍCHI, rinichi, s.m. Fiecare dintre cele două organe interne ale omului și ale animalelor superioare, care secretează și excretează urina și care sunt situate în regiunea lombară, în afara cavității peritoneale, de fiecare parte a coloanei vertebrale; rărunchi. ♦ (Med.) Rinichi artificial = aparat care servește la înlocuirea temporară a funcțiilor rinichiului, eliminând totodată produșii toxici din sânge, fără să modifice compoziția lui. – Lat. reniculus.

rinita
RINÍTĂ, rinite, s.f. Inflamație acută sau cronică a mucoasei nasului; coriză, guturai. – Din fr. rhinite.

rinocer
RINOCÉR, rinoceri, s.m. Nume dat la două genuri de mamifere pahiderme imparicopitate mari din Africa și Asia, cu pielea aproape lipsită de păr, cu unul sau cu două coarne în frunte; animal din aceste genuri. – Din fr. rhinocéros, lat. rhinoceros.

rinocerid
RINOCERÍD, rinoceride, s.n. (La pl.) Familie de mamifere imparicopitate având ca tip rinocerul; (și la sg.) animal din această familie. – Cf. fr. r h i n o c é r o t i d é s.

rinofaringe
RINOFARÍNGE, rinofaringe, s.n. (Anat.) Partea superioară a faringelui, care comunică cu fosele nazale. – Din fr. rhino-pharynx (după faringe).

rinofaringita
RINOFARINGÍTĂ, rinofaringite, s.f. (Med.) Inflamație a rinofaringelui. – Din fr. rhino-pharyngite.

rinolog
RINOLÓG, -Ă, rinologi, -ge, s.m. și f. Medic specialist în rinologie. – Din germ. Rhinolog.

rinologic
RINOLÓGIC, -Ă, rinologici, -ce, adj. (Med.) Referitor la rinologie, de rinologie. – Din fr. rhinologique.

rinologie
RINOLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care studiază anatomia, fiziologia și bolile nasului. – Din fr. rhinologie.

rinoplastic
RINOPLÁSTIC, -Ă, rinoplastici, -ce, adj. (Med.) Referitor la rinoplastie. – Din fr. rhinoplastique.

rinoplastie
RINOPLASTÍE, rinoplastii, s.f. Operație chirurgicală plastică sau reparatorie, efectuată cu scopul de a reface un nas distrus, urât conformat sau mutilat, prin

rinoragie
RINORAGÍE, rinoragii, s.f. (Med.) Hemoragie nazală; epistaxis. – Din fr. rhinorragie.

rinoscop
RINOSCÓP, rinoscoape, s.n. (Med.) Instrument cu ajutorul căruia se examinează fosele nazale. – Din fr. rhinoscope.

rinoscopie
RINOSCOPÍE, rinoscopii, s.f. Examinare a foselor nazale. – Din fr. rhinoscopie.

riolit
RIOLÍT, riolite, s.n. Rocă vulcanică, cu compoziția chimică asemănătoare cu a granitului, alcătuită din cuarț și feldspați. [Pr.: ri-o-] – Din fr. rhyolite, germ. Rhyolith, rus. riolit, engl. rhyolite.

ripa
RIPÁ, ripez, vb. 1. Tranz. (Constr.) A deplasa transversal pe distanțe foarte scurte o porțiune dintr-o linie de cale ferată, tablierul unui pod etc. – Din fr. riper.

ripare
RIPÁRE, ripări, s.f. Acțiunea de a ripa. – V. ripa.

ripeag
RIPEÁG, ripeaguri, s.n. (Reg.) Carmac format dintr-un singur rând de cârlige, folosit la prindera sturionilor din mare. – Din ucr. ripjak „scaiete”.

ripida
RIPÍDĂ, ripide, s.f. (În Biserica creștină) Obiect de metal sau de lemn, în formă de paletă, împodobit cu imaginea unui serafim și folosit în cursul unor ceremonii. – Din sl. ripida.

riposta
RIPOSTÁ, ripostez, vb. I. Intranz. A răspunde în contradictoriu, a replica prompt și cu energie. ♦ A răspunde unui atac al adversarului (într-o luptă, într-o întrecere sportivă). – Din fr. riposter.

riposta
RIPÓSTĂ, riposte, s.f. Răspuns prompt și energic, replică; acțiune hotărâtă prin care se respinge un atac. – Din fr. riposte.

rips
RIPS, ripsuri, s.n. Țesătură de bumbac sau de mătase, cu dungi paralele și înguste, în relief, folosită pentru

ripsat
RIPSÁT, -Ă, ripsați, -te, adj. (Despre țesături) Care are aspect de rips; ca ripsul. – Rips + suf. -at.

risc
RISC, riscuri, s.n. Posibilitate de a ajunge într-o primejdie, de a avea de înfruntat un necaz sau de suportat o pagubă; pericol posibil. – Din fr. risque.

risca
RISCÁ, risc, vb. I. Tranz. și intranz. A(-și) pune în primejdie viața, onoarea etc.; a (se) expune unui pericol posibil. ♦ Intranz. A participa la o acțiune nesigură, a acționa la noroc. ♦ Refl. (înv.) A cuteza, a îndrăzni, a se încumeta. – Din fr. risquer.

riscant
RISCÁNT, -Ă, riscanți, -te, adj. (Despre situații sau acțiuni) Plin de riscuri, expus la primejdii; nesigur, primejdios; riscat. – Din germ. riskant.

riscat
RISCÁT, -Ă, riscați, -te, adj. Expus primejdiilor; nesigur, primejdios; riscant. – V. risca.

risipa
RISÍPĂ, risipe, s.f. 1. Folosire nechibzuită a bunurilor materiale sau bănești, cheltuială fără măsură; irosire. ♦ Fig. Belșug, prisos, abundență. 2. (Înv. și pop.) Sfărârmare, distrugere; surpare, prăbușire. ♢ Loc. adj. În risipă = care se sfărâmă, se dărâmă, care este în ruină. ♦ Împrăștiere, răspândire; risipire. ♦ Loc. adj. și adv. În risipă = în debandadă, în dezordine. – Din risipi (derivat regresiv).

risipelnic
RISIPÉLNIC, -Ă, risipelnici, -ce, adj. (Rar) Risipitor. – Risipi + suf. -elnic.

risipi
RISIPÍ, risipesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A arunca sau a cădea în toate părțile; a (se) împrăștia. 2. Tranz. A cheltui fără socoteală; a irosi bani, averi. 3. Refl. (Despre oameni) A se răspândi în toate părțile; a se răzleți, a se răsfira. ♦ Tranz. A face să plece din locul unde s-au adunat; a împrăștia. ♦ Tranz. și refl. A (se) răspândi, a (se) propaga o știre, un zvon etc. ♦ tranz. A pune pe fugă, a respinge, a înfrânge o armată, o ceată de vrăjmași etc. 4. Refl. (Despre nori, ceață, aburi etc.) A se destrăma, a dispărea, a pieri. 5. Refl. și tranz. A (se) destrăma, a (se) prăbuși, a (se) nărui, a (se) surpa. ♦ A (se) nimici, a (se) distruge; a (se) prăpădi. 6. Tranz. A face să dispară, a înlătura, a îndepărta o grijă, o durere, un gând. – Din bg. razsipja, scr. rasipati.

risipire
RISIPÍRE, risipiri, s.f. Acțiunea de a (se) risipi și rezultatul ei. – V. risipi.

risipit
RISIPÍT, -Ă, risipiți, -te, adj. 1. Răspândit în toate părțile; împrăștiat, răsfirat. 2. (Despre maleriale, bani, averi) Cheltuit fără socoteală; irosit. 3. (Despre armate sau cete înarmate) Pus pe fugă; alungat, înfrânt. ♦ (Despre construcții) Stricat, sfărâmat; prăbușit, ruinat. – V. risipi.

risipitor
RISIPITÓR, -OÁRE, risipitori, -oare, adj. 1. Care își risipește averea, bunurile; cheltuitor. 2. (Înv.) Care produce ruină; nimicitor, distrugător. – Risipi + suf. -tor.

risling
RÍSLING s.n. Varietate de struguri cu boabele dese, de culoarea galbenă-verzuie cu mici puncte negre, cu pielița groasă; p. ext. vin din astfel de struguri. [Scris și: riesling] – Din germ. Riesling, fr. riesling.

risoluto
RISOLÚTO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Decis, hotărât; cu fermitate. – Cuv. it.

ristav
RISTÁV s.n.v. răstav.

ristic
RISTÍC s.n. (În sintagma) Gogoașă de ristic = gogoașă bogată în tanin, care se formează pe frunzele și pe ramurile tinere al unor stejari, în urma înțepăturii făcute de o specie de viespe, și care se întrebuințează în medicină sub formă de tinctură, în industria chimică și în industria tăbăcăriei. – Din tc. rastik, ngr. rastiki.

riscar
RIȘCÁR, rișcari, s.m. Jucător de rișcă. – Rișcă + suf. -ar.

risca
RÍȘCĂ s.f. Numele unui joc de noroc în care jucătorii trebuie să ghicească pe ce parte va cădea o monedă aruncată în sus. – Din rus. reska.

rit
RIT, rituri, s.n. 1. Ritual (2). ♦ P. gener. Rânduială, tipic^1. 2. Confesiune religioasă; religie; spec. veche credință religioasă. – Din ngr. ríton, lat. ritus, fr. rite.

ritardando
RITARDÁNDO adv. (Indică modul de execuție a unei bucăți muzicale) Cu un ritm încetinit treptat; rărind treptat ritmul. – Cuv. it.

ritenuto
RITENÚTO adv. (Indică modul de execuție a unei bucăți muzicale) în tempo reținut, (mai) moderat. – Cuv. it.

ritidom
RITIDÓM, ritidomuri, s.n. Strat extern al scoarței arborilor bătrâni, alcătuit din țesuturi moarte care se desprind în lamele subțiri. – Din fr. rhytidome.

ritm
RITM, ritmuri, s.n. 1. Așezare simetrică și periodică a silabelor accentuate și neaccentuate într-un vers sau în proză ori a accentelor tonice într-o frază muzicală; cadență, tact; p. ext. efect obținut prin această așezare. ♦ Vers. 2. Desfășurare gradată, treptată a unei acțiuni, evoluție mai rapidă sau mai lentă a unei activități, condiționată de anumiți factori. ♦ Periodicitate a unei mișcări, a unui proces, a unei activități. ♦ Mișcare regulată; tempo, cadență. 3. Repetare periodică a unor elemente de arhitectură sau de decorație, la o construcție. – Din ngr. rithmós, fr. rythme, lat. rhythmus.

ritma
RITMÁ, ritmez, vb. I. Tranz. A pune accentul pe silabele unui vers, p. ext. ale unei fraze. – Din fr. rythmer.

ritmat
RITMÁT, -Ă, ritmați, -te, adj. Care are ritm; cadențat. – V. ritma.

ritmic
RÍTMIC, -Ă, ritmici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care are ritm; cadențat, regulat. ♢ Gimnastică ritmică = ramură a gimnasticii în care exercițiile se execută cadențat și cu acompaniament muzical. ♦ Care se referă la ritm. 2. S.f. Ansamblu de reguli privitoare la folosirea ritmului în poezie și, mai rar, în proză; ritm. ♦ (Muz.) Știință care studiază simetria timpilor accentuați și slabi, precum și a diferitelor valori de note într-o compoziție muzicală. ♦ Întrebuințarea ritmului; totalitalea ritmurilor. – Din fr. rythmique.

ritmicitate
RITMICITÁTE, ritmicități, s.f. Desfășurare uniformă, fără întreruperi a unei activități (de producție, de aprovizionare, de desfacere etc.) – Ritmic + suf. -itate

ritmoterapie
RITMOTERAPÍE s.f. Terapie psihică și fiziologică, constând în exerciții de restructurare a ritmului funcțional perturbat patologic. – Ritm + terapie.

ritologie
RITOLOGÍE s.f. Ramură a mitologiei și religiei care studiază ritul, ritualul și ritualismul ca părți constitutive ale unor uzanțe culturale cu caracter regulat, referitoare la superstiții și credințe tradiționale. – Din fr. ritologie.

ritor
RÍTOR s.m. v. retor.

ritorica
RITÓRICĂ s.f. v. retorică.

ritornela
RITORNÉLĂ, ritornele, s.f. 1. Revenire, într-o melodie, într-un cântec, a unui refren cu același text după fiecare strofă cântată; fragment instrumental care precedă dansul sau alternează cu el. 2. Vers sau grup de versuri repetate, într-o poezie, la intervale regulate. [Var.: riturnélă s.f.] – Din it. ritornello, fr. ritournelle.

ritos
RITÓS adv. Categoric, ferm, hotărât; deschis. – Din ngr. ritós.

ritual
RITUÁL, -Ă, (1) rituali, -e, adj., (2) ritualuri, s.n. 1. Adj. Care ține de rituri, privitor la rituri; care se face după anumite rituri; ritualic. 2. S.n. Rânduială a unei slujbe religioase; ceremonial religios. ♦ Ceremonial, desfășurat după reguli tradiționale, cu prilejul nașterii, căsătoriei, morții, cu prilejul semănatului sau al culesului etc. [Pr.: -tu-al] – Din fr. rituel, it. rituale.

ritualic
RITUÁLIC, -Ă, ritualici, -ce, adj. (Rar) Ritual. [Pr.: -tu-a-] – Ritual + suf. -ic.

ritualism
RITUALÍSM s.n. (Rar) Supunere excesivă la ceremoniile bisericești; formalism religios. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. ritualisme.

ritualist
RITUALÍST, -Ă, ritualiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al ritualismului.[Pr.: -tu-a-] – Din fr. ritualiste.

riturnela
RITURNÉLĂ s.f. v. ritornelă.

rit
RIȚ, rițuri, s.n. Crestătură liniară făcută pe o foaie de carton sau de mucava pentru a putea fi îndoită mai ușor fără să plesnească. – Din germ. Ritz.

ritui
RIȚUÍ, rițuiesc, vb. IV. Tranz. A cresta un carton sau o mucava spre a le putea îndoi ușor. – Din germ. ritzen.

rituire
RIȚUÍRE, rițuiri, s.f. Acțiunea de a rițui și rezultatul ei; crestare, rițuit. – V. rițui.

rituit
RIȚUÍT s.n. Rițuire. – V. rițui.

rival
RIVÁL, -Ă, rivali, -e s.m. și f. Persoană care aspiră, în concurență directă cu alta, la aceeași situație, la același succes; concurent, potrivnic, adversar. ♦ Persoană care aspiră împreună cu alta la dragostea aceleiași persoane de sex opus. ♦ Persoană care are merite egale cu altă persoană sau este la fel de talentată; egal. ♢ Loc. adj., adv. Fără rival = cu care nu se poate măsura nimeni; fără pereche, fără asemănare, inegalabil. – Din fr. rival, lat. rivalis, germ. Rival.

rivalitate
RIVALITÁTE, rivalități, s.f. Concurență între două sau mai multe persoane care aspiră la același lucru. – Din fr. rivalité, lat. rivalitas, -atis.

rivaliza
RIVALIZÁ, rivalizez, vb. I. Intranz. A se sili să ajungă sau să întreacă pe cineva în ce privește talentul, meritul, puterea etc.; a concura. A rivaliza cu cineva. ♦ A sta alături de..., a egala; a sta pe aceeași treaptă. – Din fr. rivaliser.

rivalizare
RIVALIZÁRE, rivalizări, s.f. Faptul de a rivaliza. – V. rivaliza.

rivalta
RIVÁLTĂ, rivalte, s.f. Șir de becuri, de reflectoare care luminează (de la nivelul podelei) scena; p. ext. rampă. – Din it. ribalta.

rivanol
RIVANÓL s.n. Produs farmaceutic folosit în medicină ca antiseptic. – Din germ. Rivanol.

riveran
RIVERÁN, -Ă, riverani, -e, adj. (Despre țări, locuri etc.) Situat pe malul unei ape sau străbătut de o apă curgătoare. ♦ Proprietar riveran = proprietar al unui loc situat pe malul unui râu. – Din fr. riverain.

riviera
RIVIÉRĂ, riviere, s.f. Obstacol format dintr-o groapă umplută cu apă, pe care trebuie să-l sară, la întreceri, un atlet sau un cal de curse. [Pr.: -vi-e-] – Din fr. rivière.

riz
RIZ, rizuri, s.n. Fisură foarte fină care se produce la suprafața unei piese metalice din cauza tensiunilor interne. ♦ Zgârietură făcută de un vârf ascuțit pe o piesă pentru a o însemna într-un anumit fel. – Din germ. Ritz.

rizaca
RIZÁCĂ, rizace, s.f. (Reg.) 1. Unealtă asemănătoare cu o coasă cu coada lungă, folosită pentru a tăia plantele care împotmolesc bălțile. 2. Unealtă folosită de pescari la tăierea frânghiilor cu care sunt fixate carmacele de pari. – Din ucr. rizak.

rizafca
RIZÁFCĂ s.f. v. rizeafcă.

rizare
RIZÁRE, rizări, s.f. Defect de funcționare al unei mașini, ca urmare a apariției rizurilor pe suprafețele a două piese aflate în contact. – Din riz.

rizat
RIZÁT, -Ă, rizați, -te, adj. (Despre piese) A cărei suprafață prezintă șanțuri superficiale sau zgârieturi, produse prin uzură din cauza frecării cu altă piesă pe care alunecă sau din cauza întreținerii necorespunzătoare. – Din riz.

rizeafca
RIZEÁFCĂ, rizeafce, s.f. Specie de scrumbie care trăiește în Marea Neagră, de unde migrează în Dunăre pentru reproducere și hrană (Alosa caspia nordmanni). [Var.: rizáfcă s.f.] – Et. nec.

rizibil
RIZÍBIL, -Ă, rizibili, -e, adj. (Rar) De râs, de batjocură; ridicol, caraghios. – Din fr. risible.

rizic
RÍZIC, rizicuri, s.n. (Înv.) Risc. – Din it. risico, germ. Risiko.

rizicultura
RIZICULTÚRĂ s.f. Cultură a orezului. ♦ Loc cultivat cu orez; orezărie. – Din fr. riziculture.

rizil
RIZÍL s.n. v. rezil.

rizoctonioza
RIZOCTONIÓZĂ, rizoctonioze, s.f. Boală a plantelor provocată de o ciupercă și manifestată prin muierea părților aeriene ale plantei. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. rhizoctoniose.

rizoderma
RIZODÉRMĂ, rizoderme, s.f. Epidermă a rădăcinii formată dintr-un singur strat de celule, din care iau naștere perii absorbanți. – Din fr. rhizoderme.

rizofag
RIZOFÁG, -Ă, rizofagi, -ge, adj. (Biol.) Care se hrănește cu rădăcini. – Din fr. rhisophage.

rizoid
RIZOÍD, rizoizi, s.m. Organ de fixare și de absorție al unor plante inferioare, constituit din filamente simple sau ramificate cu peretele foarte subțire. – Din fr. rhizoïde.

rizom
RIZÓM, rizomi, s.m. Tulpină subterană simplă sau ramificată, lipsită de clorofilă, a anumitor plante, cu aspect asemănător rădăcinii, de care se deosebește prin prezența mugurilor la subsuoara unor frunze rudimentare, în formă de solzi, și prin structura internă. – Din fr. rhizome.

rizopod
RIZOPÓD, rizopode, s.n. (La pl.) Clasă de protozoare acvatice cu corpul unicelular, care se mișcă cu ajutorul unor prelungiri protoplasmatice (Rhizopoda); (și la sg.) animal care face parte din această clasă. – Din fr. rhizopodes.

rizosfera
RIZOSFÉRĂ s.f. Strat de pământ, de obicei până la l sau 2 m adâncime, în care se găsesc rădăcinile plantelor. – Din fr. rhizosphère.

rizoto
RIZÓTO s.n. Mâncare preparată din orez, unt, sos de roșii și parmezan. [Acc. și: rizotó] – Din it., fr. risotto.

roaba
ROÁBĂ, roabe, s.f. 1. Vehicul pentru transportul materialelor pe distanțe mici, alcătuit dintr-o ladă sau dintr-o platformă cu o roată și cu două brațe, de care împinge omul; tărăboanță. 2. Cantitate de material care se poate căra o dată cu roaba (1). – Et. nec.

roada
ROÁDĂ s.f. v. rod.

roade
ROÁDE, rod, vb. III. 1. Tranz. și intranz. A rupe cu dinții fărâme dintr-un obiect tare (pentru a mânca). ♢ Expr. (Tranz.) A roade (cuiva) urechile = a) a mânca foarte mult, păgubind pe cineva; b) a plictisi (pe cineva) repetând(u-i) mereu același lucru, a-i împuia capul cuiva. 2. Tranz. Fig. (Despre gânduri, sentimente etc.) A chinui, a consuma, a tortura. 3. Tranz. (Reg.) A morfoli ceva în gură. 4. Tranz. și refl. A (se) distruge printr-o acțiune lentă și îndelungată de măcinare, de frecare; a (se) toci, a (se) uza printr-o întrebuințare îndelungată. ♢ Expr. (tranz.) A roade cuiva pragul = a vizita pe cineva prea des, prea stăruitor. ♦ Tranz. (Despre corpuri tari, aspre, venite în contact cu pielea) A freca pielea (provocând răni). 5. Refl. Fig. (Rar) A se ciopli, a se șlefui; a căpăta maniere, a se civiliza. – Lat. rodere.

roadere
ROÁDERE, roaderi, s.f. Acțiunea de a (se) roade și rezultatul ei. – V. roade.

roata
ROÁTĂ^1, roți, s.f. 1. Cerc de metal sau de lemn, cu spițe sau plin, care, învârtindu-se în jurul unei osii, pune în mișcare un vehicul. ♢ Caii (sau boii) de la roată = caii (sau boii) rotași. ♢ Expr. A fi cu trei roate la car = a fi zăpăcit, nebun. A pune (ceva) pe roate sau a merge (ceva) (ca) pe roate = a face să se desfășoare sau a se desfășura în condiții foarte favorabile, a organiza sau a fi bine organizat, astfel încât să funcționeze perfect. 2. (Tehn.) Organ de mașină sau ansamblu unitar de piese în formă de cerc, care se poate roti în jurul unei axe proprii. 3. Nume dat unor obiecte, instrumente etc. asemănătoare cu roata (1), având diverse întrebuințări. ♢ Roata olarului = mașină de lucru rudimentară a olarului, construită dintr-un disc orizontal fixat pe un arbore rotitor vertical, pe care olarul rotunjește lutul, dând diferite forme oalelor. Roata norocului = cerc mare, numerotat cu numere câștigătoare, care este învârtit cu mâna de jucătorul care își încearcă norocul. ♢ Expr. roata lumii (sau a vremii) = mersul, succesiunea evenimentelor. S-a întors roata = s-a schimbat situația (în defavoarea cuiva); s-a întors norocul (de partea altcuiva). 4. Obiect fabricat, aranjat sau legat în formă de roată (1), de cerc, de disc. Roată de cașcaval. Roată de frânghie. ♦ Desen sau contur rotund ca un cerc; disc. 5. Figură pe care o formează mai multe ființe sau lucruri așezate în formă de cerc. ♢ (Adverbial) Ședeau roată în jurul focului. 6. Mișcare circulară; învârtitură, răsucire, rotocol. ♢ Expr. A da roată = a merge de jur împrejur, a înconjura, a da ocol; a descrie unul sau mai multe cercuri (în mers sau în zbor), a face ocoluri. ♦ Figură de acrobație care constă în rotirea corpului prin sprijinirea succesivă pe mâini și pe picioare. ♢ Roata morții = acrobație care constă în alergarea în cerc, cu un vehicul, pe pereții (aproape verticali ai) unei construcții special amenajate. ♢ Loc. Vb. A (se) duce de-a roata = a (se) rostogoli. 7. Instrument de tortură și execuție de formă circulară, folosit în evul mediu. [Pl. și: roate] – Lat. rota.

ROÁTĂ^2, roate, s.f. (Înv.) Unitate militară cu un efectiv aproximativ egal cu cel al unei companii. – Din rus., pol. rota (după roată^1).

rob
ROB, ROÁBĂ, robi, roabe s.m. și f. 1. (În evul mediu, în țările române) Om aflat în dependență totală față de stăpânul feudal, fără ca acesta să aibă dreptul de a-l omorî. ♦ Om care muncește din greu. ♦ Persoană luată în captivitate (și folosită la munci grele); captiv. ♦ (Pop.) Deținut, întemnițat. ♦ Fig. Persoană foarte supusă, foarte devotată cuiva. ♦ (În limbajul bisericesc) Persoană credincioasă; creștin. 2. Om aflat în relații social-politice de subjugare, de aservire. 3. Fig. Persoană subjugată de o pasiune, de o preocupare copleșitoare, de o obligație. – Din sl. robŭ.

robaci
ROBÁCI, -CE, robaci, -ce, adj. (Reg.) Harnic, muncitor. ♢ Cal robaci = cal de dârvală, care trage bine la ham. – Rob + suf. -aci.

robanc
ROBÁNC, robancuri, s.n. (Tehn.; reg.) Gealău. – Germ. Rauhbank.

roba
RÓBĂ, robe, s.f. 1. Haină de ceremonie, lungă (și neagră), cu mâneci largi, pe care o poartă magistrații și avocații în ședințe, precum și profesorii universitari (la anumite solemnități). 2. Denumire a culorii și a particularității părului la cai, vaci etc. – Din fr. robe.

robi
ROBÍ, robesc, vb. IV. 1. Tranz. A lua cuiva libertatea; a ține în captivitate, a aduce în stare de rob. 2. Intranz. A trăi în robie, a fi rob. ♢ A munci din greu. 3. Tranz. A menține o persoană sau o colectivitate în relații de subjugare politică, economică și socială, a aservi o țară, un popor etc.; a exploata. 4. Tranz. Fig. A înlănțui, a încleșta, a subjuga pe cineva (prin farmecul pe care îl execită). ♢ Refl. A fi robul unei pasiuni, a fi dominat de cineva sau de ceva. – Din rob.

robie
ROBÍE, robii, s.f. 1. Stare, condiție socială de rob (1). 2. Stare de dependență politică, socială și economică în care sunt ținute o țară, un grup social, un individ. 3. (Pop.) Menținerea unei persoane în temniță; p.ext. închisoare, temniță. – Rob + suf. -ie.

robinet
ROBINÉT, robinete, s.n. Organ de mașină sau armătură, dispozitiv care se montează la capătul unei conducte, între două conducte sau la capătul tubului de scurgere al unui recipient, în scopul întreruperii sau al restabilirii circulației unui fluid în ambele sensuri ori pentru a regla sau a schimba debitul acestuia. – Din fr. robinet.

robinsona
ROBINSONÁ, robinsonez, vb. I. Intranz. (Liv.; rar) A se izola (refugiindu-se în natură). – Din n. pr. Robinson [Crusoe].

robinsonada
ROBINSONÁDĂ, robinsonade, s.f. 1. Povestire despre naufragiații pierduți; fantezie în care individul izolat apare trăind în fara societății. 2. Săritură acrobatică executată de un jucător dintr-o echipă (de fotbal). – Din germ. Robinsonade.

robire
ROBÍRE, robiri, s.f. Acțiunea de a (se) robi și rezultatul ei; stare de rob. – V. robi.

robit
ROBÍT, -Ă, robiți, -te adj. (Adesea substantivat) Care este aservit, exploatat. 2. Fig. Subjugat, fermecat, captivat. – V. robi.

robitor
ROBITÓR, -OÁRE, robitori, -oare, adj. (Rar) Care cucerește, captivează, farmecă; fermecător. – Robi + suf. -tor.

robot
ROBÓT^1, roboți, s.m. Sistem automatizat care acționează pe baza unui program de lucru stabilit sau care reacționează la anumite influențe exterioare, dând impresia executării unor acțiuni omenești. ♦ Fig. Persoană care muncește din greu și fără să înțeleagă rostul muncii sale; muncitor de corvoadă. – Din fr. robot.

RÓBOT^2 s.n. v. robotă.

robota
RÓBOTĂ s.f. 1. (În evul mediu) Obligație în muncă a iobagilor și jelerilor din Transilvania către stăpânul feudal; (mai târziu) muncă pe care o prestau (de câteva ori pe săptămână) țăranii săraci din țările române în folosul boierilor; clacă, boieresc. 2. Muncă, activitate neîntreruptă (și grea). [Acc. și: robótă. – Var.: (înv.) róbot s.n.] – Din sl. robota.

roboteala
ROBOTEÁLĂ, roboteli, s.f. Faptul de a roboti; spec. muncă măruntă, de alergătură, pe lângă gospodărie. – Roboti + suf. -eală.

robotehnica
ROBOTÉHNICĂ s.f. Domeniu al tehnicii consacrat construirii sistemelor mecanice, informatice sau mixte și a roboților. – Robot^1 + tehnică.

roboti
ROBOTÍ, robotesc, vb. IV. Intranz. 1. A munci din greu. 2. A face treburi mărunte pe lângă gospodărie, trecând de la una la alta; a trebălui. – Din robotă.

robotica
ROBÓTICĂ s.f. Domeniu pluridisciplinar al științei și tehnicii care studiază proiectarea și tehnica construirii sistemelor mecanice, informatice sau mixte și a roboților, în scopul înlocuirii parțiale sau totale a omului în acțiunea sa asupra mediului înconjurător; (rar) robotologie. – Din fr. robotique, engl. robotics.

robotit
ROBOTÍT s.n. Acțiunea de a roboti și rezultatul ei. – V. roboti.

robotiza
ROBOTIZÁ, robotizez, vb. I. 1. Tranz. A dota cu sisteme mecanice, informatice sau mixte, cu roboți procesul de producție în scopul de a înlocui omul în operații repetabile sau vătămătoare. V. automatiza. 2. Refl. A acționa (prin comportare, gesturi etc.) ca un robot. – Din fr. robotiser.

robotizare
ROBOTIZÁRE, robotizări, s.f. Acțiunea de a robotiza. – V. robotiza.

robotizat
ROBOTIZÁT, -Ă, robotizați, -te, adj. Care a fost dotat cu sisteme mecanice, informatice, cu roboți etc. – V. robotiza.

robotologie
ROBOTOLOGÍE s.f. (Rar) Robotică. – Robot + [tehno]logie.

roburit
ROBURÍT, s.n. Substanță explozivă complexă, folosită în lucrările miniere. – Din fr. roburite.

robust
ROBÚST, -Ă, robuști, -ste, adj. Care este înzestrat cu o constituție fizică puternică; rezistent la muncă, la oboseală, la boală; voinic, viguros, vânjos. – Din fr. robuste.

robustete
ROBUSTÉȚE s.f. Faptul de a fi robust; vigoare, putere, forță, rezistență fizică. – Din fr. robustesse.

roc
ROC, rocuri, s.n. (Reg.) Un fel de palton scurt care se poartă mai ales la țară. – Din germ. Rock.

rocada
ROCÁDĂ, rocade, s.f. 1. Mișcare la jocul de șah care nu se poate face decât o singură dată în decursul unei partide și care constă în aducerea uneia dintre ture alături de rege și în trecerea regelui peste aceasta, păstrând culoarea câmpului de plecare. ♦ Inversare reciprocă a poziției ocupate de două elemente. 2. (Mil.) Cale de comunicație cu un traseu orientat în general paralel cu linia frontului, folosită pentru regruparea și manevrarea trupelor, precum și pentru asigurarea materială a acestora. ♦ Linie de rocadă = linie pe care se mișcă rezervele unei armate în spatele frontului. Arteră de rocadă = arteră rutieră destinată circulației de tranzit, amenajată în exteriorul unei localități. – Din fr. rocade, germ. Rochade.

rocaille
ROCAILLE adj.n. (În sintagma) Stil rocaille = gen de ornamentație apărut în arta franceză din timpul domniei lui Ludovic al XV-lea, caracterizat prin fantezia contururilor răsucite și prin imitarea unor elemente naturale (grote, stânci, roci). [Pr.: rocái] – Cuv. fr.

rocambolesc
ROCAMBOLÉSC, -ÉSCĂ, rocambolești, adj. (Livr.) Fantastic, extravagant. – Din fr. rocambolesque.

rocarnita
ROCÁRNIȚĂ, rocarnițe, s.f. Cerc de oțel sau de parâmă care servește la ridicarea pânzelor unei nave de-a lungul catargului. – Et. nec. Cf. germ. R a c k r i n g.

roca
RÓCĂ, roci, s.f. Agregat mineral natural, de compoziție aproape uniformă, care alcătuiește scoarța pământului. – Din it. rocca Cf. fr. r o c.

rocarie
ROCĂRÍE, rocării, s.f. (Geol.) Teren plin de pietre, roci, stânci. – Rocă + suf. -ărie (după engl. rockery).

roche
RÓCHE s.f. v. rochie.

rochie
RÓCHIE, rochii, s.f. Îmbrăcăminte femeiască la care bluza și fusta (din același material) formează o singură piesă. [Var.: (reg.) róche s.f.] – Din bg., scr. roklja.

rochioara
ROCHIOÁRĂ, rochioare, s.f. (Rar.) Rochiță. [Pr.: -chi-oa-] – Rochie + suf. -oară.

rochita
ROCHÍȚĂ, rochițe, s.f. Diminutiv al lui rochie; rochioară. ♢ Compus: (Bot.) rochița rândunicii = volbură. – Rochie + suf. -iță.

rock
ROCK s.n. Dans modern cu mișcări foarte vioaie, bine marcate; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: roc] – Cuv. engl.

rococo
ROCOCÓ adj. invar. 1. (În arhitectură și în arta decorativă; în sintagma) Stil rococo (și substantivat, n.) = stil artistic de ornamentație răspândit în sec. XVIII, provenind din Franța, caracterizat printr-o bogăție excesivă de linii, de curbe, de ghirlande împletite asimetric, încrustate cu cochilii etc. 2. Fig. Extravagant. – Din fr. rococo.

rocosi
ROCOȘÍ, rocoșesc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se răzvrăti, a se răscula. – Din pol. rokoszyc'sie.

rocotea
ROCOȚEÁ, rocoțele, s.f. Mică plantă erbacee, otrăvitoare, cu frunze opuse, liniare și cu flori albe (Stellaria graminea). – Et. nec. Cf. r o c o i n ă.

rod
ROD, roade, s.n. 1. Nume generic dat produselor vegetale obținute de la plantele cultivate, în special fructelor; fruct. ♢ Loc. adj. Cu rod = roditor, fructifer. ♢ Compuse: rodul-pământului = plantă erbacee veninoasă, cu frunze mari, late și lucioase, după a cărei dezvoltare florală poporul apreciază recolta anului (Arum maculatum); (înv.) rod-de-zahăr = dulceață de trandafiri; rodozahar. 2. Fig. Urmare, rezultat, efect (al unei acțiuni). ♦ Folos, avantaj. 3. (Pop.) Copil, prunc, vlăstar, odraslă. [Var.: (rar) roádă s.f.] – Din sl. rodŭ.

roda
RODÁ, rodez, vb. I. Tranz. 1. A face operația de rodaj, a efectua o rodare. ♦ Refl. Fig. A acumula o oarecare experiență; a se obișnui, a se acomoda într-o muncă. 2. A netezi foarte fin suprafața unui obiect cu ajutorul unor pulberi sau al unor paste speciale abrazive. – Din fr. roder.

rodaj
RODÁJ, rodaje, s.n. Punere în funcțiune a unui motor nou fără a-l forța, în scopul netezirii și ajustării suprafețelor de contact în mișcare ale pieselor componente; perioadă în care un motor funcționează în acest fel. – Din fr. rodage.

rodan
RODÁN, rodane, s.n. (Reg.) Unealtă casnică cu care se deapănă firele textile de pe scul pe țevi sau pe mosoare; sucală. – Din ngr. rodháni.

rodanta
RODÁNȚĂ, rodanțe, s.f. Inel metalic cu un jgheab pe suprafața laterală, care apasă ochiurile parâmelor la ambarcații. – Din it. radancia.

rodare
RODÁRE, rodări, s.f. Acțiunea de a (se) roda și rezultatul ei. – V. roda.

rodat
RODÁT, -Ă, rodați, -te, adj. (Despre motoare) Care a trecut prin operația de rodaj. ♦ Fig. Care a acumulat o oarecare experiență, care s-a acomodat într-o muncă. – V. roda.

rodenticid
RODENTICÍD, rodenticide, s.n. Substanță toxică sau cultură bacteriană folosită pentru distrugerea rozătoarelor. – Denumire comercială.

rodeo
RODÉO s.n. 1. Serbare organizată cu ocazia marcajului animalelor în unele regiuni din America. 2. Întrecere sportivă în care un călăreț trebuie să încalece și să se mențină, fără șa, cât mai mult pe un cal sau un taur nedomesticit. [Pr.: -de-o] – Din sp. rodeo, fr. rodéo.

rodi
RODÍ, rodesc, vb. IV. Intranz. A produce roade. – Din sl. roditi.

rodie
RÓDIE, rodii, s.f. Fructul rodiului^1, comestibil, de mărimea unui măr, cu coaja groasă, roșiatică și cu numeroase semințe, înconjurate de un înveliș cărnos și roșiatic. – Din ngr. ródhi.

rodier
RODIÉR, rodieri, s.m. (Bot.; rar) Rodiu^1. [Pr.: -di-er] – Rodie + suf. -ar.

rodin
RÓDIN s.n. v. rodină.

rodina
RÓDINĂ, rodini, s.f. (Pop.) Dar adus femeii care a născut. [Var.: (rar) ródin s.n.] – Din ngr. rodyny.

rodioara
RODIOÁRĂ, rodioare, s.f. Diminutiv al lui rodie. [Pr.: -di-oa-] – Rodie + suf. -ioară.

rodire
RODÍRE rodiri, s.f. Acțiunea de a rodi și rezultatul ei. – V. rodi.

rodit
RODÍT, -Ă, rodiți, -te, adj. (Despre plante) Care a făcut rod (bogat), care are roade (multe). – V. rodi.

roditor
RODITÓR, -OÁRE, roditori, -oare, adj. (Despre plante) Care dă roade; (despre terenuri) care produce roade îmbelșugate; fertil, bogat; (despre arbori) cu fructul comestibil. – Rodi + suf. -tor.

rodiu
RÓDIU^1, rodii, s.m. Arbust mediteranean ornamental, cu frunze lanceolate, cu flori roșii și fructe comestibile; rodier (Punica granatum). – Din rodie.

RÓDIU^2 s.n. Element chimic, metal rar asemănător cu platina, care se găsește în natură împreună cu aceasta și care se întrebuințează aliat cu ea la confecționarea unor instrumente de laborator. – Din fr. rhodium.

rodnic
RÓDNIC, -Ă, rodnici, -ce, adj. (Adesea fig.) Care produce mult rod; care face să rodească mult. – Rod + suf. -nic.

rodnici
RODNICÍ, rodnicesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A face să fie rodnic. – Din rodnic.

rodnicie
RODNICÍE, rodnicii, s.f. (Adesea fig.) Calitatea de a fi rodnic; fertilitate, fecunditate. – Rodnic + suf. -ie.

rodocrozit
RODOCROZÍT s.n. (Min.) Carbonat natural de mangan de culoare roz, cristalizat în sistemul romboedric. – Din fr. rhodocrosite.

rododendron
RODODÉNDRON, rododendroni, s.m. (Bot.) Smirdar. [Var.: rododéndru s.m.] – Din fr. rhododendron.

rododendru
RODODÉNDRU s.m. v. rododendron.

rodonit
RODONÍT s.n. Silicat natural de mangan, uneori și cu calciu, de culoare roz-cenușie, cu luciu sticlos, utilizat ca piatră ornamentală, de podoabă, la confecționarea unor obiecte decorative etc. – Din fr. rhodonite.

rodopsin
RODOPSÍN s.n. v. rodopsină.

rodopsina
RODOPSÍNĂ s.f. (Biol.) Albumină prezentă în retina ochiului [Var.: rodopsín s.n.] – Din fr. rhodopsine.

rodor
RODÓR, rodoare, s.n. Unealtă de rodare. – Din fr. rodoir.

rodos
RODÓS, -OÁSĂ, rodoși, -oase, adj. (Rar) Roditor. – Rod + suf. -os.

rodozahar
RODOZAHÁR s.n. (Înv.) Dulceață de trandafiri; rod-de-zahăr. – Din ngr. rodhozáhari.

roentgen
RÓENTGEN s.m. v. röntgen.

roentgenterapie
ROENTGENTERAPÍE s.f. v. röntgenterapie.

rofii
RÓFII s.f. pl. (Pop.) Nume dat unor bube care apar uneori la copii, pe cap sau pe față, îndată după naștere. – Cf. scr. r o h a v „ciupit de vărsat”.

rogatorie
ROGATÓRIE, rogatorii, adj. (În sintagma) Comisie rogatorie = cerere adresată de o instanță judiciară cu sediul într-o anumită localitate ori țară către un organ de jurisdicție cu sediul în altă localitate ori țară, pentru obținerea unor dovezi solicitatoare. – Din fr. rogatoire.

rogodele
ROGODÉLE s.f. pl. (Pop.) Fructe mărunte, poame de tot felul. – Et. nec.

rogojinar
ROGOJINÁR, rogojinari, s.m. Persoană care face sau vinde rogojini. – Rogojină + suf. -ar.

rogojina
ROGOJÍNĂ, rogojini, s.f. Împletitură de tulpini sau de frunze de rogoz ori de papură, utilizată pentru protecția unor elemente de construcție, a unor instalații etc. sau pentru așternut pe jos (în unele locuințe), pentru decorațiuni interioare etc. – Din bg. rogozina.

rogoz
ROGÓZ, rogozuri, s.n. Gen de plante erbacee cu tulpina în trei muchii, cu frunzele lungi și cu flori monoice grupate în spice (Carex); plantă din acest gen. [Var.: (reg.) răgóz s.n.] – Din sl. rogozŭ.

rogozis
ROGOZÍȘ, rogozișuri, s.n. (Rar.) Loc unde crește mult rogoz. – Rogoz + suf. -iș.

rogozos
ROGOZÓS, -OÁSĂ, rogozoși, -oase, adj. (Rar.) Cu (mult) rogoz. – Rogoz + suf. -os.

rohatca
ROHÁTCĂ, rohătci, s.f. (Reg.) Barieră. – Din ucr. rohatka.

roi
ROI^2, roiuri, s.n. 1. Grup compact de albine, ieșite din stup împreună cu matca lor în căutarea unui adăpost nou. 2. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”) Mulțime de insecte sau de păsări mici care zboară în grupuri. ♦ Grup compact de oameni în mișcare. ♦ Mulțime de lucruri de același fel (văzute în mișcare). 3. Grup de corpuri cerești, relativ concentrate în spațiu, având caracteristici care sugerează o proveniență comună. – Din sl. roj.

ROI^1, roi, s.m. Roit, roire. Epoca roilor. – Din roi^3.

ROÍ^3, roiesc, vb. IV. Intranz. (Despre albine; la pers. 3) A ieși din stup zburând în roiuri^2 (1) spre a-și căuta un nou locaș și a da naștere unui stup nou; (despre insecte sau păsări mici) a zbura în număr mare de colo până colo. ♦ (Despre oameni) A se răspândi în grupuri, pornind din același loc; a umbla de colo până colo; a forfoti, a mișuna. – Din bg. roja, scr. rojiti.

roib
ROIB, ROÁIBĂ, roibi, roaibe, adj. (Despre cai) Cu părul roșcat sau brun. ♦ (Substantivat) Cal cu părul roșcat sau brun. – Lat. robeus.

roiba
RÓIBĂ, roibe, s.f. Plantă erbacee cu frunze lanceolate și cu flori albe-gălbui, a cărei rădăcină conține o materie colorată roșie cu care se vopsesc fibrele textile (Rubia tinctorum) – Lat. robia.

roibulet
ROIBULÉȚ, -EÁȚĂ, roibuleți, -e, adj. (Adesea substantivat, m.) Diminutiv al lui roib. – Roib + suf. -uleț.

roinic
RÓINIC, -Ă, roinici, -ce, adj. (Rar; despre grupuri) Care este în mișcare vie, care se răspândește pornind din același loc. – Roi^2 + suf. -nic.

roinita
RÓINIȚĂ^1, roinițe, s.f. (Pop.) Stup mic portativ cu care se prinde un roi^2 nou. – Din scr. rojnica.

RÓINIȚĂ^2, roinițe, s.f. Plantă erbacee perenă, cu flori albe ori liliachii cu miros plăcut, mult căutate de albine, cu frunze ovale întrebuințate în medicină pentru calitățile lor stimulente și antispasmodice; mătăciună, melisă (Melissa officinalis). – Roi^2 + suf. -niță.

roire
ROÍRE, roiri, s.f. Acțiunea de a roi^3 și rezultatul ei; p. ext. zbor agitat al unui număr mare de insecte sau de păsări; roiște, roit. – V. roi^3.

roiste
RÓIȘTE s.f. Roire. [Pr.: ro-iș-] – Roi^3 + suf. -iște.

roit
ROÍT s.n. Roire. – V. roi^3.

roitor
ROITÓR, -OÁRE, roitori, -oare, adj. Care roiește. [Pr.: ro-i-] – Roi^3 + suf. -tor.

rojdanic
ROJDÁNIC, rojdanice, s.n. Carte de literatură populară care cuprinde preziceri asupra destinului oamenilor potrivit zodiei în care s-au născut; zodiac. – Din sl. roždenikŭ „nou-născut”.

rol
ROL, roluri, s.n. I. 1. Partitură scenică ce revine unui actor într-o piesă de teatru, unui cântăreț într-o operă etc. pentru interpretarea unui personaj. ♦ Personaj interpretat de un actor într-o piesă, într-o operă etc. 2. Atribuție, sarcină care îi revine cuiva în cadrul unei acțiuni; misiune. II. 1. Listă care cuprinde toate procesele ce urmează să se judece într-o anumită zi de către un organ de jurisdicție. ♢ Repunere pe rol = fixare a unui termen de judecată privitor la un proces al cărui curs a fost suspendat. Scoatere de pe rol = măsură prin care un organ de jurisdicție dispune întreruperea îndeplinirii actelor de procedură referitoare la un proces. 2. Registru în care organele financiare țin evidența impozitelor pentru fiecare contribuabil în parte. Rol fiscal. 3. (Mar.) Listă nominală a echipajului unei nave, constituind unul dintre documentele principale fără de care nu se poate naviga legal. – Din fr. rôle.

rolan
ROLÁN s.n. Fibră textilă sintetică, obținută prin polimerizare, cu proprietăți asemănătoare lânii. – Denumire comercială.

rolare
ROLÁRE, rolări, s.f. 1. Operație de netezire a unui material (metalic), prin deformare plastică la cald sau la rece, care se realizează cu ajutorul unei role (2). 2. Operație de netezire sau de imprimare, executată cu ajutorul unei role (4). – Din rolă.

rola
RÓLĂ, role, s.f. 1. Rotiță sau cilindru care se învârtește în jurul unui ax pentru a face să alunece mai repede un lanț, o curea de transmisie etc. Rolă de lanț. 2. Corp în formă de cilindru care poate fi rostogolit în jurul axei sale de simetrie, folosit ca organ de rulare sau ca unealtă de prelucrare prin apăsare. 3. Piesă mecanică de formă cilindrică cu ax interior, care se rotește ușor pentru a putea fi antrenată de film, având rolul de a imprima acestuia un anumit traseu în aparatul de fotografiat sau de filmat. 4. Unealtă formată dintr-un cilindru de lemn sau de aliaje neferoase, care servește la unele lucrări de finisare în construcții (zugrăvit, tencuit). Rolă de tencuit. 5. Piesă de contact a unor trolee, constituită dintr-o roată cu șanț, care se rostogolește pe firul de contact. 6. (Reg.) Cuptor al mașinii de gătit. – Din germ. Rolle.

rolfilm
ROLFÍLM, rolfilme, s.n. Peliculă fotografică sub formă de bandă înfășurată pe un mosor cu ax subțire, ambalată în hârtie de protecție neagră-roșie sau introdusă într-o casetă specială și folosită la aparatele fotografice de format mic. [Acc. și: rólfilm] – Din germ. Rollfilm.

rolgang
RÓLGANG, rolganguri, s.n. Transportor cu rulouri folosit în industria constructoare de mașini la deplasarea pieselor de la un loc de muncă la altul și în industria metalurgică la deplasarea laminatelor. – Din germ. Rollgang.

rolisor
ROLIȘÓR, rolișoare, s.n. Diminutiv al lui rol (I). – Rol + suf. -ișor.

rom
ROM^2, romi, s.m. Țigan. – Din țig. rom „om”.

ROM^1, (2) romuri, s.n. 1. Băutură alcoolică tare obținută prin fermentarea (naturală sau artificială) și distilarea sucului sau melasei din trestie de zahăr ori din alcool rafinat cu adaos de esențe sintetice și colorat cu caramel. 2. Cantitate de rom^1 (1), care se servește într-un păhărel sau într-un țoi. [Var.: rum (reg.) s.n.] – Din fr. rhum, germ. Rum.

roman
ROMÁN^1, romane, s.n. Specie a genului epic, de întindere mare, cu conținut complex, care se desfășoară de-a lungul unei anumite perioade și angajează mai multe personaje, presupunând un anumit grad de adâncime a observației sociale și analizei psihologice. ♢ Operă narativă în proză sau în versuri scrisă, în evul mediu, într-o limbă romanică. ♦ Fig. Împletire de întâmplări cu multe episoade care par neverosimile. [Var.: (înv.) románț s.n.] – Din fr. roman.

ROMÁN^2, -Ă, romani, -e, s.m. și f., adj. I. S.m. și f. 1. Persoană care făcea parte din populația de bază a statului roman și care se bucura de drepturi depline de cetățenie. 2. Locuitor al Romei. II. Adj. Propriu Romei antice sau imperiului întemeiat de Roma, care se referă la Roma, care aparține Romei. ♢ Cifre romane = cifre reprezentate prin litere din alfabetul latin. Biserica romană = Biserica catolică; catolicism. – Din lat. romanus.

romancero
ROMANCÉRO s.n. Culegere de poeme spaniole medievale, având un conținut variat (romanțe eroice sau tradiționale, cavalerești etc.). [Pr.: romanséro] – Cuv. sp.

romancier
ROMANCIÉR, -Ă, romancieri, -e, s.m. și f. Autor de romane^1. [Pr.: -ci-er. – Var.: (înv.) romanțiér, -ă s.m. și f.] – Din fr. romancier.

romanesc
ROMANÉSC, -Ă, romanești, adj. (Livr.) Care are caracter de roman^1, propriu romanului^1. ♦ Care conține fapte, idei, întâmplări demne de un roman^1; fantezist, imaginar. – Din fr. romanesque.

romanic
ROMÁNIC, -Ă, romanici, -ce, adj. Care se trage din romani^2 (1), care are legătură cu Roma antică sau cu poporul roman^2. ♢ Limba romanică = fiecare dintre limbile care au la bază limba latină. ♦ Care se ocupă de limbile derivate din latină. Studii romanice. – Din it. romanico, germ. romanisch.

romanist
ROMANÍST, -Ă, romaniști, -ste, s.m. și f. 1. Specialist în studiul limbilor romanice. 2. Specialist în studiul dreptului roman^2. – Din fr. romaniste.

romanistica
ROMANÍSTICĂ s.f. Disciplină lingvistică și filologică ce se ocupă cu studiul (comparativ al) limbilor romanice. – Din germ. Romanistik.

romanitate
ROMANITÁTE s.f. 1. Totalitatea popoarelor romanice; lumea romană^2. 2. Caracter roman^2 sau romanic (al unul popor sau al unei culturi); origine, descendență romană^2. – Din fr. romanité, it. romanità.

romanita
ROMANÍȚĂ, romanițe, s.f. (Bot.; regional) Mușețel. [Var.: romăníță s.f.] – Din pol. rumianiec, ucr. romanec'.

romaniza
ROMANIZÁ, romanizez, vb. I. Tranz. A imprima sau a impune (unei țări, unei populații) caracterul romanității, a face (să fie) roman^2, a introduce civilizația romană^2. ♦ Refl. A deveni roman^2 sau romanic. – Din fr. romaniser.

romanizare
ROMANIZÁRE s.f. Acțiunea de a (se) romaniza și rezultatul ei. – V. romaniza.

romanizat
ROMANIZÁT, -Ă, romanizați, -te, adj. Care a adoptat limba, obiceiurile, caracterele proprii romanilor^2 sau civilizației romane^2. – V. romaniza.

romanizator
ROMANIZATÓR, -OÁRE, romanizatori, -oare, adj. (Livr.) Care romanizează. – Romaniza + suf. -tor.

romansa
ROMÁNȘĂ s.f. Ramură vestică a limbii retoromane. – Din fr. romanche.

romantic
ROMÁNTIC, -Ă, romantici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care se inspiră din romantism, care ține de romantism sau prezintă aspecte caracteristice acestui curent; care aparține romantismului, privitor la romantism. 2. S.m. și f. Creator a cărui operă se încadrează în romantism. 3. Adj., s.m. și f. P. ext. (Om) visător, melancolic, romanțios. – Din fr. romantique, it. romantico, germ. romantisch.

romantism
ROMANTÍSM s.n. Mișcare artistică și literară apărută la începutul sec. XIX ca o reacție împotriva clasicismului și regulilor lui formale, care a preluat tradițiile naționale și populare, promovând cultul naturii, lirismul, fantezia și libertatea de expresie. ♢ Ansamblu de aspecte care caracterizează curentul romantic; înclinare spre lirism, spre individualism, spre visare, spre melancolie. ♦ Romantism economic = curent utopic apărut în economia politică, în secolul trecut. – Din fr. romantisme.

romant
ROMÁNȚ s.n. v. roman^1.

romanta
ROMANȚÁ, romanțéz, vb. I. Tranz. A prezenta viața unui om celebru, a unui fapt istoric etc. cu detalii imaginate de autor. – Din it. romanzare, fr. romancer.

romantare
ROMANȚÁRE, romanțări, s.f. Faptul de a romanța. – V. romanța.

romantat
ROMANȚÁT, -Ă, romanțați, -te, adj. (Despre viața unor persoane celebre, evenimente istorice etc.) Prezentat sub formă de roman^1; ca un roman^1. – V. romanța.

romanta
ROMÁNȚĂ, romanțe, s.f. 1. Compoziție muzicală vocală cu acompaniament instrumental, având un conținut liric, sentimental; p. ext. piesă instrumentală cu caracter asemănător. 2. Specie a poeziei lirice sentimentale, de obicei de inspirație erotică. – Din fr. romance, it. romanza, germ. Romanze.

romantier
ROMANȚIÉR, -Ă s.m. și f. v. romancier.

romantios
ROMANȚIÓS, -OÁSĂ, romanțioși, -oase, adj. (Adesea substantivat) Predispus la visare, la melancolie; visător, romantic (3). ♦ Care predispune la melancolie, la visare, la contemplație. ♦ (Despre opere literare) Care tratează teme sentimentale, care conține note de melancolie, de visare. [Pr.: -ți-os] – Romanț + suf. -ios.

romantiozitate
ROMANȚIOZITÁTE s.f. Înclinare spre visare, spre melancolie; romantism. [Pr.: -ți-o-] – Romanțios + suf. -itate.

romanita
ROMĂNÍȚĂ s.f. v. romaniță.

roman
ROMẤN, -Ă, români, -e, s.m. și f., adj. I. S.m. și f. 1. Persoană care aparține populației de bază a României sau este originară din România. 2. (Pop.) Țăran. ♦ Bărbat, soț. ♦ Om (în general), bărbat. 3. (În forma rumân) Denumire dată, în evul mediu, în Țara Românească, țăranilor dependenți de stăpânii feudali; iobag, vecin. II. 1. Adj. Care aparține României sau românilor (I 1), referitor la România sau la români; românesc. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de români. Româna comună (sau primitivă) = stadiu în evoluția limbii române anterior diferențierii dialectale; străromână. [Var.: rumấn s.m.] – Lat. romanus.

romanas
ROMÂNÁȘ, românași, s.m. Diminutiv al lui român (I 1). [Var.: rumânáș s.m.] – Român + suf. -aș.

romanca
ROMẤNCĂ, românce, s.f. 1. Femeie care aparține populației de bază a României sau este originară din România. 2. (Pop.) Țărancă. – Român + suf. -că.

romancuta
ROMÂNCÚȚĂ, româncuțe, s.f. Diminutiv al lui româncă. – Româncă + suf. -uță.

romanesc
ROMÂNÉSC, -EÁSCĂ, românești, adj. Care aparține României sau populației ei, privitor la România sau la populația ei. ♦ (Ca n. pr.) Țara Românească = numele oficial al Munteniei (și Olteniei) până la unirea principatelor. ♦ (Substantivat, f.) Limba română. [Var.: rumânésc, -eáscă adj.] – Român + suf. -esc.

romaneste
ROMÂNÉȘTE adv. Ca românii, în felul românilor; în limba română. – Român + suf. -ește.

romani
ROMÂNÍ, românésc, vb. IV. (Înv.) 1. Refl. și tranz. A adopta sau a face să adopte obiceiurile, caracterul, limba românilor. 2. Tranz. A traduce în românește. – Din român.

romanie
ROMÂNÍE s.f. 1. (Înv.) Limba română. ♢ Expr. Pe românie = în românește, în limba română. 2. (În forma rumânie) Condiție a țăranilor din Țara Românească dependenți de stăpânul feudal al moșiei (domn, boieri, mănăstiri); condiție de rumân; iobăgie. [Var: rumâníe s.f.] – Român + suf. -ie.

romanime
ROMÂNÍME s.f. Totalitatea românilor (I 1); număr mare de români. – Român + suf. -ime.

romanism
ROMÂNÍSM, (2) românisme, s.n. 1. Sentiment național al românilor (I 1); spirit românesc. 2. (Rar) Cuvânt sau expresie specifică limbii române. – Român + suf. -ism.

romaniza
ROMÂNIZÁ, românizez, vb. I. Tranz. A da unui cuvânt sau unei expresii străine introduse în limba română o formă potrivită cu normele, cu structura acestei limbi. – Român + suf. -iza.

romanizare
ROMÂNIZÁRE, românizări, s.f. Acțiunea de a româniza și rezultatul ei. – V. româniza.

romanizat
ROMÂNIZÁT, -Ă, românizați, -te, adj. 1. Care a trecut (în anumite împrejurări istorice) la naționalitatea română; care a devenit român (I 1). 2. (Despre cuvinte și expresii străine intrate în limba română) Care a căpătat o formă potrivită cu structura limbii române. – V. româniza.

romb
ROMB, romburi, s.n. Paralelogram cu toate laturile egale și unghiurile opuse egale. – Din ngr. rómbos, fr. rhombe.

rombic
RÓMBIC, -Ă, rombici, -ce, adj. Care are forma unui romb; ca un romb; romboidal. ♢ Sistem rombic = sistem de cristalizare a cărui formă fundamentală este o prismă dreaptă cu bazele romburi. – Din fr. rhombique.

romboedric
ROMBOÉDRIC, -Ă, romboedrici, -ce, adj. Care are forma unui romboedru. ♦ Sistem romboedric = sistem de cristalizare a cărui formă de bază este o prismă dreaptă cu bazele triunghiuri. – Din fr. rhomboédrique.

romboedru
ROMBOÉDRU, romboedre, s.n. 1. Poliedru cu toate fețele în formă de romb. 2. Formă cristalografică simplă, limitată la șase fețe cu contur rombic. – Din fr. rhomboédre.

romboid
ROMBOÍD, -Ă, romboizi, -de, adj. Care are forma asemănătoare cu a unui romb. ♦ (Substantivat, n.) Figură în formă de romb. – Din fr. rhomboïde.

romboidal
ROMBOIDÁL, -Ă, romboidali, -e, adj. Rombic. [Pr.: -bo-i-] – Din fr. rhomboïdal.

romergan
ROMERGÁN s.n. Produs medicamentos care se prezintă sub formă de pulbere cristalizată albă, cu gust ușor amărui, întrebuințat în terapeutică, mai ales în afecțiuni alergice. – Denumire comercială.

rond
ROND, -Ă, (1, 2, 3) ronduri, s.n., (4) ronde, adj. 1. S.n. Strat de flori, de obicei circular, ridicat deasupra nivelului terenului din jur. 2. S.n. Piațetă rotundă de unde pornesc mai multe artere de circulație, având adesea la mijloc o plantație de flori sau un monument. 3. S.n. Inspecție de noapte care se face la un post de pază militar pentru a controla santinelele; p. ext. oamenii care fac această inspecție. ♦ Serviciu de control al santinelelor, organizat pe garnizoană. ♢ Ofițer de rond = ofițer însărcinat cu controlul santinelelor pe garnizoană. ♢ Expr. A fi de rond sau a face rondul = a fi însărcinat cu inspecția (santinelelor) sau a face inspecție. 4. S.n. (Cor.) Mișcare circulară a piciorului, executată liber pe sol sau în aer. 5. Adj. (În sintagmele) Scriere (sau literă) rondă = fel de scriere cu litere rotunde, groase și drepte; literă astfel scrisă. Peniță rondă = peniță specială cu vârful lat, cu care se pot scrie literele ronde. – Din fr. rond, germ. Ronde.

ronda
RONDÁ, rondéz, vb. I. Intranz. (Nav.) A executa un rondou (2). – Din rondou.

rondare
RONDÁRE, rondări, s.f. Acțiunea de a ronda, executarea unui rondou (2). – V. ronda.

rondea
RONDEÁ s.f. v. rondelă.

rondel
RONDÉL, rondeluri, s.n. Specie a poeziei lirice cu formă fixă, având 13 (sau 14) versuri repartizate în trei strofe, în care primul vers este identic cu al șaptelea și al treisprezecelea, iar al doilea cu al patrulea și ultimul vers. – Din it. rondello, fr. rondel.

rondela
RONDÉLĂ, rondele, s.f. 1. Piesă de metal, de lemn, de mase plastice etc. în formă de placă plată circulară, perforată sau neperforată, având uneori fețele profilate, cu întrebuințări diverse. ♦ Căpăcel în formă de disc din carton subțire, care acoperă alicele într-un cartuș de vânătoare. ♦ Disc metalic folosit la confecționarea prin batere a monedelor sau a medaliilor. 2. Porțiune din trunchiul unui arbore, de formă cilindrică, folosită pentru analiza structurii macroscopice a lemnului, pentru determinarea vârstei arborilor doborâți etc. [Var.: rondeá s.f.] – Din fr. rondelle.

rondino
RONDÍNO s.n. (Muz.) Rondo de o factură mai simplă și cu dimensiuni reduse. – Din it. rondino.

rondo
RONDÓ, rondouri, s.n. Piesă muzicală instrumentală cu caracter vioi, a cărei temă principală revine periodic în cursul piesei, alternând cu diferite alte teme (episoade sau cuplete). – Din it. rondo.

rondou
RONDÓU, rondouri, s.n. 1. Loc de formă circulară (amenajat în grădină, în piețe, în localuri). 2. Manevră de întoarcere a unei nave, prin care aceasta își schimbă direcția de înaintare cu un unghi de 180°. – Din fr. rondeau.

rongalit
RONGALÍT s.n. Substanță chimică întrebuințată ca reducător în vopsitorie și la sinteza unor medicamente. [Var.: rongalítă s.f.] – Din fr. rongalite.

rongalita
RONGALÍTĂ s.f. v. rongalit.

ronja
RONJÁ, ronjéz, vb. I. Tranz. (Franțuzism) A coroda (3). – Din fr. ronger.

ronjant
RONJÁNT, ronjanți, s.m. Reactiv întrebuințat la imprimarea țesăturilor prin ronjare. – Din fr. rongeant.

ronjare
RONJÁRE, ronjări, s.f. Procedeu folosit în imprimarea desenelor pe țesături, care constă în aplicarea, pe țesăturile vopsite în prealabil, a unor reactivi (ronjanți) care au proprietatea de a înlătura culoarea, țesătura devenind albă pe porțiunile de aplicare a acestora. – Cf. fr. r o n g e a g e.

ronjat
RONJÁT, -Ă, ronjați, -te, adj. Corodat. – V. ronja.

röntgen
RÖNTGEN s.m. Unitate de măsură a dozei radiațiilor X sau Y. ♢ Radiații X sau Y. [Pr.: rönt-ghen. – Var.: róentgen s.m.] – Din germ. Röntgen[strahlen].

röntgenterapie
RÖNTGENTERAPÍE s.f. (Med.) Radioterapie. [Pr.: rönt-ghen-. – Var.: roentgenterapíe s.f.] – Din fr. röntgenthérapie, germ. Röntgentherapie.

ront
RONȚ interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită zgomotul celui care roade cu dinții un aliment tare. – Onomatopee.

rontai
RONȚĂÍ, rónțăi, vb. IV. Tranz. A mânca sfărâmând între dinți puțin câte puțin dintr-un aliment tare, crocant, producând un zgomot caracteristic. ♦ A roade cu dinții un obiect. – Ronț + suf. -ăi.

rontaiala
RONȚĂIÁLĂ, ronțăieli, s.f. Faptul de a ronțăi; zgomot produs de roaderea cu dinții a unui corp tare: ronțăire, ronțăit. [Pr.: -ță-ia-] – Ronțăi + suf. -eală.

rontaire
RONȚĂÍRE, ronțăiri, s.f. Acțiunea de a ronțăi și rezultatul ei; ronțăială, ronțăit. – V. ronțăi.

rontait
RONȚĂÍT s.n. Ronțăială. – V. ronțăi.

ropot
RÓPOT, ropote, s.n. 1. Zgomotul produs de loviturile dese ale copitelor unui cal care aleargă. ♦ Mersul unui cal în trap sau în galop; goană. 2. Zgomot produs de căderea precipitată a ploii sau a grindinei; ploaie torențială de scurtă durată sau grindină abundentă venită pe neașteptate. ♦ Curgere repede (și zgomotoasă) a unui torent sau a valurilor în mișcare. 3. Izbucnire (repetată) de aplauze; zgomotul produs de aceste aplauze. 4. Mișcare săltăreață (și zgomotoasă) de învârtire la unele dansuri populare. – Din bg. ropot.

ropoti
ROPOTÍ, ropotésc, vb. I. Intranz. A produce zgomote repezi și cadențate, lovind ritmic în ceva. – Din ropot.

ropotire
ROPOTÍRE, ropotiri, s.f. Faptul de a ropoti. – V. ropoti.

ropotitor
ROPOTITÓR, -OÁRE, ropotitori, -oare, adj. Care ropotește. – Ropoti + suf. -tor.

ros
ROS, ROÁSĂ, roși, roase, adj. 1. Distrus (la suprafață) prin acțiunea lentă a unui agent exterior; uzat, deteriorat; subțiat, măcinat. ♦ Fig. Care a avut mult de-a face cu..., care e plictisit de..., care e consumat de... 2. Fig. Mâncat, măcinat, consumat, chinuit de... – V. roade.

rosatura
ROSĂTÚRĂ, rosături, s.f. 1. Rană superficială provenită dintr-o frecătură, dintr-o roadere; eroziune. 2. Loc ros, tocit, găurit. [Var.: rozătúră s.f.] – Ros + suf. -ătură.

rosbif
RÓSBIF, rosbifuri, s.n. Friptură din mușchi de vacă, foarte puțin friptă, aproape crudă la mijloc. – Din fr. rosbif, engl. roast beef.

rosbrat
RÓSBRAT, rosbraturi, s.n. Carne de vacă friptă înăbușit, cu multă ceapă. – Din germ. Rostbraten.

roshar
RÓSHAR s.n. Păr provenit din coama sau din coada cailor, folosit ca material de umplutură în tapițerie, ca urzeală la anumite țesături etc.; p. ext. țesătură având ca urzeală fire de bumbac, iar ca bătătură păr de cal, întrebuințată ca furnitură la hainele bărbătești. – Din germ. Rosshaar.

rospisca
ROSPÍSCĂ s.f. (Înv.) Chitanță, dovadă. – Din rus. raspiska, ucr. rozpyska.

rost
ROST, rosturi, s.n. 1. Sens, înțeles, tâlc; scop, menire, justificare, motivare. ♦ Atribuție, rol, misiune, sarcină. 2. Mod de a-și întocmi viața; stare, situație socială, materială, familială; p. ext. gospodărie. ♢ Expr. A (nu) ști rostul cuiva = a (nu) ști unde se află și cum își organizează cineva viața. A fi rost de ceva = a întrevedea posibilitatea de a găsi ceva. A face rost de ceva = a procura ceva (greu de obținut, de realizat). 3. Mod, fel de organizare a unei activități; ordine după care se desfășoară o acțiune; plan de desfășurare, de executare a ceva. ♢ Expr. A nu-și afla rostul = a nu-și găsi locul, a nu-și găsi astâmpăr. A-și pierde rostul = a-și pierde cumpătul. A fi în rostul lui = a fi acolo unde îi este locul, unde se cuvine să fie. ♦ Ordine stabilă, stare de lucruri; rânduială. 4. Spațiu în formă de unghi, format la războiul de țesut între firele de urzeală ridicate de ițe și cele rămase jos, prin care se trece suveica cu firul de bătătură. 5. Spațiu îngust lăsat între două construcții alăturate sau între două părți ale unei construcții, pentru a permite mișcarea lor relativă sub acțiunea forțelor interioare sau a variațiilor de temperatură. Rost de etanșare. Rost de lucru. ♦ Jgheab săpat în lemn, pe care alunecă o ferestruică, o ușă, un capac. 6. (Înv.) Gură; (azi livr.) grai, vorbire. ♢ Loc. adv. Pe de rost = fără un text în față, din aducere-aminte, din memorie. ♢ Expr. A învăța pe de rost = a învăța un text pentru a-l putea reda din memorie. A lua (pe cineva) la rost = a mustra (pe cineva), a-i cere socoteală. ♦ (Înv. și arh.) Facultatea de a vorbi. – Lat. rostrum.

rosti
ROSTÍ, rostésc, vb. IV. 1. Tranz. A articula, a pronunța sunete, cuvinte cu ajutorul organelor vorbirii. 2. Tranz. (Adesea fig.) A spune, a vorbi, a povesti; a expune. 3. Refl. (Rar) A se pronunța, a-și spune părerea autorizată. ♦ Tranz. A comunica o dispoziție, un ordin, o sentință. ♦ A se preocupa de ceva; a pregăti. 4. Intranz. A înfășura pe sulul din față al războiului de țesut porțiunea de pânză țesută, desfășurând în același timp o porțiune corespunzătoare de urzeală de pe sulul dinapoi, pentru a putea continua țesutul de câte ori rostul se micșorează. – Din rost.

rostire
ROSTÍRE, rostiri, s.f. Faptul de a rosti. – V. rosti.

rostitor
ROSTITÓR, -OÁRE, rostitori, -oare, adj. (Rar) 1. (Și substantivat) Care rostește, spune ceva. 2. Rostit, exprimat, spus. – Rosti + suf. -tor.

rostogol
ROSTOGÓL, (I) rostogoluri, s.n., (II) s.m. I. S.n. 1. (Adesea fig.) Mișcare de rostogolire. ♢ Loc. adv. De-a rostogolul sau (pop.) de-a rostogol = rostogolindu-se, dându-se peste cap. 2. Pantă cu înclinare mare într-o mină, care permite transportarea materialului prin simplă alunecare sau rostogolire, sub acțiunea greutății proprii. II. S.m. Plantă erbacee meliferă din familia compozeelor, cu tulpina dreaptă, cu frunze lanceolate, păroase și flori albe (Echinops sphaerocephalus). – Et. nec. Cf. r o t o c o l.

rostogoli
ROSTOGOLÍ, rostogolésc, vb. IV. Refl. și tranz. A înainta sau a face să înainteze, să alunece (pe un plan înclinat) rotindu-se în jurul lui însuși; a veni sau a (se) da de-a dura; p. ext. a (se) prăbuși, a (se) prăvăli. ♢ Expr. (Tranz.) A rostogoli ochii = a mișca ochii cu vioiciune încoace și încolo. ♦ Tranz. Fig. A împinge înainte dând impresia unei mișcări de rotire. ♦ Refl. (Despre ape curgătoare) A curge impetuos în vale, în valuri repezi. – Din rostogol.

rostogolire
ROSTOGOLÍRE, rostogoliri, s.f. Acțiunea de a (se) rostogoli și rezultatul ei; rostogolit. – V. rostogoli.

rostogolit
ROSTOGOLÍT s.n. Rostogolire; zgomot care însoțește o mișcare de rostogolire. – V. rostogoli.

rostogolitor
ROSTOGOLITÓR, rostogolitori, s.m. Lucrător care întoarce materialul pe toate fețele, pe vatra unui cuptor metalurgic (pentru a obține o temperatură uniformă), și-l aduce la ușa de scoatere din cuptor. – Rostogoli + suf. -tor.

rostopasca
ROSTOPÁSCĂ s.f. Plantă erbacee cu flori galbene-aurii, a cărei tulpină conține un suc galben-portocaliu, acru, otrăvitor, folosit în medicină; negelariță (Chelidonium majus). – Din ucr. rostopast'.

rostral
ROSTRÁL, -Ă, rostrali, -e, adj. (Despre elemente de arhitectură sau despre obiecte de artă) Care are forma unei nave antice sau care este decorat cu sculpturi reprezentând prore de corăbii. ♢ Coloană rostrală = coloană ornată cu prore sculptate în relief în piatră, simbolizând victoriile navale. – Din fr. rostral, lat. rostralis.

rostru
RÓSTRU, rostruri, s.n. 1. Organ bucal la unele insecte (muște, ploșnițe etc.), alungit în formă de trompă. 2. Prelungire cartilaginoasă a botului rechinilor și altor animale. 3. Un fel de ghimpe frontal al cefalotoracelui la unii raci. – Din lat. rostrum, fr. rostre.

rostui
ROSTUÍ, rostuiésc, vb. IV. Tranz. 1. A așeza, a aranja așa cum trebuie; a face ordine. ♦ A aranja pe cineva într-un post, într-o situație convenabilă. 2. A procura ceva prin mijloace improvizate; a face rost de ceva. 3. A umple cu un material de etanșare și a netezi rosturile dintre cărămizile unei zidării, dintre pavelele sau bordurile unei șosele etc. pentru a împiedica pătrunderea apei de ploaie sau de infiltrație. 4. A forma cu mâna rostul urzelii la războiul de țesut. 5. A bate, de o parte și de alta, vârful dinților unei pânze de ferăstrău. – Rost + suf. -ui.

rostuire
ROSTUÍRE, rostuiri, s.f. Acțiunea de a rostui și rezultatul ei. – V. rostui.

rostuit
ROSTUÍT, -Ă, rostuiți, -te, adj. 1. (Despre persoane) Așezat într-un loc sau într-o slujbă convenabilă; cu situație, cu gospodărie. 2. (Despre zidărie, pavaj etc.) Care are rosturile umplute cu material etanș. – V. rostui.

rostuitor
ROSTUITÓR, rostuitoare, s.n. Unealtă a lemnarului constituită dintr-o lamă de oțel, cu care se abat dinții pânzelor de ferăstrău. [Pr.: -tu-i-] – Rostui + suf. -tor.

ros
ROȘ, -Ă adj., s.n. v. roșu.

rosatec
ROȘÁTEC, -Ă adj. v. roșiatic.

rosatic
ROȘÁTIC, -Ă adj. v. roșiatic.

rosatea
ROȘĂȚEÁ, roșățele, s.f. Plantă erbacee cu tulpina cilindrică dreaptă, cu flori dispuse într-o umbelă terminală (Botumus umbellatus). – De la roșu.

roscat
ROȘCÁT, -Ă, roșcați, -te, adj. Cu reflexe roșietice. ♦ (Substantivat) Persoană cu păr blond sau castaniu cu nuanțe roșietice. ♦ (Substantivat, n.) Culoare care bate în roșu. – Cf. r o ș u, r o ș c ă.

rosca
RÓȘCĂ subst. (Rar) Persoană cu părul roșcat și obrajii roșcovani. – Roșu + suf. -că.

roscodan
ROȘCODÁN, -Ă adj. v. roșcovan.

roscov
RÓȘCOV, roșcovi, s.m. Mic arbore din familia leguminoaselor, originar din Arabia, cultivat în regiunea mediteraneană, cu frunze compuse, cu foliole eliptice, persistente, cu fructe (păstăi) lungi, dulci și comestibile (Ceratonia siliqua). ♢ Compus: roșcov-sălbatic = plătică. – Din bg. rožkov.

roscovan
ROȘCOVÁN, -Ă, roșcovani, -e, adj. (Adesea substantivat) (Cu fața) de culoare roșie; cu reflexe roșietice. [Var.: (reg.) roșcodán, -ă adj.] – Roșcă + suf. -ovan.

roscova
RÓȘCOVĂ, roșcove, s.f. Fructul roșcovului, dulce și comestibil, având forma unei păstăi de culoare cafeniu-închis, cu multe semințe. – Roșcov + suf. -ă.

roseala
ROȘEÁLĂ, roșele, s.f. (Pop.) 1. Substanță roșie, cu care se vopsesc pânzeturile și alte obiecte. ♦ Cerneală roșie. 2. (La pl.) Fard roșu; suliman. – Roși + suf. -eală.

roseata
ROȘEÁȚĂ s.f. Culoare roșie. ♦ Împurpurare, înroșire, îmbujorare (a feței, a pielii). – Roșu + suf. -eață.

rosi
ROȘÍ, roșésc, vb. IV. Tranz., intranz. și refl. A căpăta sau a face să capete o culoare roșie, a deveni sau a face să devină roșu; a (se) înroși. ♦ Intranz. și refl. A se îmbujora. – Din roșu.

rosiatec
ROȘIÁTEC, -Ă, adj. roșiatic.

rosiatic
ROȘIÁTIC, -Ă, roșietici, -ce, adj. Care bate în roșu, în care predomină nuanța de roșu. [Pr.: -și-a-. – Var.: roșiétic, -ă, roșiátec, -ă, roșátic, -ă, roșátec, -ă adj.] – Roșu + suf. -atic.

rosietic
ROȘIÉTIC, -Ă adj. v. roșiatic.

rosior
ROȘIÓR, -OÁRĂ, roșiori, -oare, adj., subst. I. Adj. Diminutiv al lui roșu. ♢ Pere roșioare = soi de pere care se păstrează bine toată iarna. Prune roșioare = soi de

rosit
ROȘÍT, -Ă, roșiți, -te, adj. (Pop.) Colorat în roșu; înroșit. – V. roși.

rostei
ROȘTÉI, roșteie, s.n. (Reg.) Dispozitiv în forma unui cadru în care sunt fixate vergele de lemn sau de oțel și care se folosește ca închizătoare la uși și la ferestre; p. restr. gratie, zăbrea. ♦ Grătarul de la sobă, prin care cade cenușa. – Din magh. rostély.

rosu
RÓȘU, -IE, roșii, adj., subst. I. Adj. 1. De culoarea sângelui. ♢ Ouă roșii = ouă vopsite (cu roșu sau, p. gener., cu altă culoare), tradiționale la creștini de Paști. Pământ roșu = pământ de culoare roșiatică (întâlnit mai ales în ținuturile mediteraneene). 2. Roșcat, roșcovan, arămiu. 3. De culoare rumenă aprinsă. ♦ Îmbujorat la față. ♦ (Despre ochi) Injectat, congestionat. 4. (Despre metale) Înroșit în foc; incandescent. ♦ ♢ Fier roșu = bucată de fier incandescent cu care se însemnează animalele (odinioară și sclavii, ocnașii etc.). II. Adj. Fig. Comunist. ♢ Gărzile roșii = detașamente de muncitori, organizate în Rusia în timpul Revoluției din 1917. III. S.n. 1. Una dintre culorile fundamentale ale spectrului luminii, situată în marginea acestuia dinspre lungimile de undă mari; culoarea sângelui. ♦ Loc. adv. Până la roșu = (despre metale) până la starea de incandescență. ♢ Expr. A vedea (sau a i se face cuiva) roșu (înaintea ochilor) = a se înfuria, a se enerva foarte tare. ♦ (Concr.) Vopsea roșie. ♢ (Chim.) Roșu de Congo = colorant organic de sinteză, care se prezintă ca o pulbere roșie (I 1), foarte ușor solubilă în apă, folosit în vopsitorie și ca indicator în chimia analitică. 2. Fard de culoare roșie (I 1) pentru obraz și buze; ruj. 3. Țesătură, panglică, broderie de culoare roșie (I 1). 4. Culoarea uneia dintre cărțile de joc, în formă de inimă roșie (I 1). IV. S.m. 1. Adept al comunismului. ♦ Poreclă dată de adversari membrilor aripii radicale a partidului liberal din România din a doua jumătate a secolului XIX. 2. (Înv.; la pl.) Corp de trupă de călăreți sau de pedestrași în vechea armată a Moldovei, compus din boierii de țară (cu uniformă de culoare roșie); (și la sg.) ostaș din acest corp de trupă. V. S.f. Pătlăgică roșie, v. pătlăgică. VI. S.f. (În sintagmele) Roșie daneză = rasă de taurine obținută în Danemarca și crescută pentru producția de lapte. Roșie de stepă = rasă de taurine bună producătoare de lapte, adaptată la condițiile de stepă. [Var.: (reg.) roș, -ă adj., s.n.] – Lat. roseus.

rota
ROTÁ vb. I v. roti.

rotacism
ROTACÍSM, (2) rotacisme, s.n. 1. Fenomen fonetic care constă în transformarea unei consoane intervocalice în „r”. 2. Transformarea, în limba română, a lui „n” intervocalic în „r”, la cuvintele moștenite din limba latină. – Din. fr. rhotacisme.

rotaciza
ROTACIZÁ, rotacizez, vb. I. 1. Intranz. A vorbi cu rotacism. 2. Refl. (Despre consoane) A prezenta fenomenul de rotacism. – Din fr. rhotaciser.

rotacizant
ROTACIZÁNT, -Ă, rotacizanți, -te, adj. (Despre graiuri, texte etc.) Care prezintă fenomenul rotacismului; cu rotacism. – Din fr. rhotacisant.

rotacizare
ROTACIZÁRE, rotacizări, s.f. Faptul de a (se) rotaciza; rotacism. – V. rotaciza.

rotacizat
ROTACIZÁT, -Ă, rotacizați, -te, adj. Cu rotacism. – V. rotaciza.

rotalit
ROTALÍT, rotalite, s.n. Piesă de sticlă turnată, cavă, colorată în verde-albăstrui sau galben, folosită la executarea luminatoarelor, a pereților care trebuie să permită trecerea luminii etc. – Din rus. rotalit.

rotametru
ROTAMÉTRU, rotametre, s.n. Instrument pentru măsurarea debitelor de fluid într-o conductă. – Din fr. rotamètre.

rotaprint
ROTAPRÍNT, rotaprinturi, s.n. Mașină de imprimat de format mic, cu un tipar special, folosită mai ales pentru multiplicarea unor tipărituri de tiraj redus (circulare, formulare etc.) ♦ Procedeu de tipar monocrom în care cerneala se transmite de pe forma de imprimare (o foaie de aluminiu având textul trecut cu ajutorul mașinii de scris) pe o suprafață de cauciuc și apoi pe hârtie. – Din engl. rotaprint.

rotar
ROTÁR, rotari, s.m. 1. Meseriaș care lucrează roți, căruțe, care etc. 2. Lucrător care manevrează formele pentru presa de imprimare și care întreține presa. – Roată + suf. -ar.

rotare
ROTÁRE, rotări, s.f. Exercițiu de gimnastică, de patinaj artistic, de săritură în apă etc., constând din executarea unei mișcări circulare de 360 de grade a corpului. – V. rota.

rotary
RÓTARY Sistem de foraj mecanic cu circulație continuă de fluid și cu rotirea garniturii de foraj. [Pr.: rắutări] – Cuv. engl.

rotas
ROTÁȘ, -Ă, rotași, -e, adj., s.m. 1. Adj. (Despre cai; și substantivat) Înhămat lângă roata și oiștea carului sau a căruței (în spatele cailor înaintași). 2. S.m. Vizitiu care conduce caii înhămați în felul descris mai sus. – Roată + suf. -aș.

rotat
ROTÁT, -Ă, rotați, -te, adj. 1. Care are formă de roată, rotund; înfoiat; întins în formă de roată. 2. (Despre părul calului; p. ext. despre cai) Cu pete de altă culoare decât restul părului. – Roată + suf. -at.

rotativ
ROTATÍV, -Ă, rotativi, e, adj., s.f. 1. Adj. (Despre mișcări) Circular. 2. Adj. (Despre sisteme tehnice sau despre elemente ale acestora) Care poate efectua o mișcare de rotație parțială; care are părți rotitoare. 3. S.f. Mașină pentru tipărirea ziarelor și a publicațiilor de mare tiraj, care are forma de imprimare și suprafața de presiune cilindrice. – Din fr. rotatif.

rotatoriu
ROTATÓRIU, -IE, rotatorii, adj. Referitor la rotire; care efectuează o rotație. – Din fr. rotatoire.

rotatie
ROTÁȚIE, rotații, s.f. 1. Mișcare în jurul unui punct fix sau al unei axe, în cursul căreia fiecare punct al corpului care se mișcă rămâne la distanță constantă de punctul fix sau de axa respectivă. ♦ Mișcare de rotire a unui corp ceresc în jurul axei sale sau în jurul altui corp ceresc. ♢ Perioadă de rotație = interval de timp în care un corp ceresc execută o rotație completă în jurul axei sale. 2. Schimb alternativ de persoane sau de echipe efectuat în cursul unei activități pentru a asigura continuitatea muncii. ♢ Loc. adv. Prin rotație = cu schimbul, revenind pe rând. 3. Alternare sau succesiune metodică a culturilor agricole în timp, pe același teren, în cadrul unui asolament, stabilite în funcție de caracteristicile plantelor agricole, pentru a obține recolte mari și a menține fertilitatea solului. 4. (În sintagma) Rotația capitalului = circuitul capitalului industrial, privit ca un proces care se repetă periodic. Rotația mijloacelor circulante = proces de schimbare succesivă, neîntreruptă a formelor funcționale pe care le îmbracă mijloacele circulante în trecerea lor din sfera circulației. – Din fr. rotation, lat. rotatio, germ. Rotation.

rotareasa
ROTĂREÁSĂ, rotărese, s.f. Soție de rotar; rotăriță. – Rotar + suf. -easă.

rotarie
ROTĂRÍE^1, rotării, s.f. 1. Meseria rotarului; rotărit. 2. Atelier în care se confecționează și se repară roți și alte obiecte de rotărie^1. 3. Atelier în care se revizuiesc, se repară și se confecționează osiile montate ale vehiculelor de cale ferată. – Rotar + suf. -ie.

ROTĂRÍE^2, rotării, s.f. Obiecte făcute de rotar. – Roată + suf. -ărie.

rotarit
ROTĂRÍT s.n. Rotărie^1. – Rotar + suf. -it.

rotarita
ROTĂRÍȚĂ, rotărițe, s.f. Rotăreasă. – Rotar + suf. -iță.

rotenona
ROTENÓNĂ s.f. Produs toxic, insecticid, extras din anumite plante (leguminoase). – Din fr. roténone.

roti
ROTÍ, rotésc, vb. IV. 1. Refl. A se mișca descriind cercuri. 2. Tranz. A efectua o rotație. ♦ Refl. (Pop.) A dansa mișcându-se în cerc. ♢ Tranz. Rotesc hora. 3. Refl. (Despre ape) A forma ochiuri, vârtejuri. 4. Refl. A se învârti împrejurul cuiva sau a ceva. 5. Refl. Fig. A sta mereu în preajma cuiva, căutând să-i câștige simpatia, bunăvoința. 6. Tranz. A-și plimba ochii, privirea în toate părțile, de jur împrejur. 7. Tranz. (Adesea fig.) A învârti în aer, deasupra capului o armă, un baston etc. 8. Refl. și tranz. (Despre păsări) A-și desface penele cozii și aripile (în perioada împerecherii); a (se) înfoia. [Var.: (rar) rotá vb. I] – Din roată.

roticica
ROTICÍCĂ, roticele, s.f. Rotiță. – Roată + suf. -icică.

rotifer
ROTIFÉR, rotifere, s.n. (La pl.) Clasă de viermi acvatici microscopici, cu corpul alungit sau sferic și prevăzut cu cili vibratili puternici, care se învârtesc ca o roată (Rotatoria); (și la sg.) vierme care face parte din această clasă. – Din fr. rotifère.

rotilat
ROTILÁT, -Ă, rotilați, -te, adj. (Pop.) 1. În formă de roată, rotund. 2. Încovoiat, adus, îndoit. Paloș rotilat. – Rotilă + suf. -at.

rotila
ROTÍLĂ, rotile, s.f. 1. Rotiță. 2. Fiecare dintre cele două roți ale cotigii plugului; p. gener. (la pl.) cotiga plugului. – Roată + suf. -ilă.

rotilita
ROTILÍȚĂ, rotilițe, s.f. (Pop.) Rotiță. – Rotilă + suf. -iță.

rotire
ROTÍRE, rotiri, s.f. Acțiunea de a (se) roti; învârtire, mișcare în cerc sau în spirală. ♦ Mișcare de rotație. – V. roti.

rotiserie
ROTISERÍE, rotiserii, s.f. Mic local de alimentație publică în care se prepară și se servesc diverse sortimente de carne la rotisor. – Din fr. rôtisserie.

rotisor
ROTISÓR, rotisoare, s.n. Aparat (electric sau cu raze infraroșii) la care se frige carnea prin rotire. – Din fr. rôtissoire.

rotis
ROTÍȘ adv. (Pop.) în formă de roată, în cerc. – Roată + suf. -iș.

rotit
ROTÍT s.n. 1. Rotire. 2. Cântecul și jocul cocoșului-de-munte în perioada de împerechere. – V. roti.

rotitor
ROTITÓR, -OÁRE, rotitori, -oare, adj. (Despre piese, elemente, obiecte etc.) Care se rotește. – Roti + suf. -tor.

rotitura
ROTITÚRĂ, rotituri, s.f. (Pop.) Rotire, roată, ocol. – Roti + suf. -tură.

rotita
ROTÍȚĂ, rotițe, s.f. Diminutiv al lui roată; roticică, rotilă (1), rotiliță. – Roată + suf. -iță.

rotocol
ROTOCÓL, -OÁLĂ, rotocoli, -oale, s.n., adj. (Pop.) 1. S.n. Imagine, contur, figură sau corp în formă de disc, de cerc sau de inel. ♢ Loc. adv. În rotocol = în spirală. 2. S.n. Mișcare circulară; rotire, învârtire. ♢ Expr. A da rotocoale cuiva (sau la ceva)= a se învârti în jurul cuiva (sau a ceva); a jindui la cineva sau la ceva, a-i da târcoale. 3. Adj. Care are forma unui cerc; rotund. [Var.: rotogól, -oálă adj., s.n.] – Roată + ocol.

rotocolat
ROTOCOLÁT, -Ă adj. v. rotocolit.

rotocoli
ROTOCOLÍ, rotocolésc, vb. IV. Refl. (Rar) A se roti. – Din rotocol.

rotocolit
ROTOCOLÍT, -Ă, rotocoliți, -te, adj. (Rar) În formă de cerc; circular. [Var.: rotocolát, -ă, rotogolát, -ă adj.] – V. rotocoli.

rotofei
ROTOFÉI, -ÉIE, rotofei, -eie, adj. Dolofan, gras, durduliu. ♦ Fig. (Despre lucruri) Rotund, umflat. – Et. nec.

rotofilm
ROTOFÍLM, rotofilme, s.n. Peliculă fotografică specială folosită la executarea formelor de tipar cilindrice. – Din germ. Rotofilm.

rotofoto
ROTOFÓTO s.n. Instalație pentru culegerea fotografică bazată pe sistemul monotip. – Din fr. rotophoto[graphie].

rotoghila
ROTOGHÍLĂ, rotoghile, s.f. (Rar) Sferă, glob. – Rotog[ol] + suf. -ilă.

rotogol
ROTOGÓL, -OÁLĂ adj., s.n. v. rotocol.

rotogolat
ROTOGOLÁT, -Ă adj. v. rotocolit.

rotogravura
ROTOGRAVÚRĂ, rotogravuri, s.f. Rotoheliografie. – Din fr. rotogravure.

rotoheliografie
ROTOHELIOGRAFÍE s.f. Tipar caracterizat prin folosirea unei forme de tipar curbe cu suprafața activă gravată în adâncime prin procedee fotochimice și cu ajutorul unei site speciale, care se folosește pentru reproducerea și multiplicarea originalelor în semitonuri (la reviste, timbre, ilustrații etc.); rotogravură, rotoheliogravură. [Pr.: -li-o-] – Din fr. rotohéliographie.

rotoheliogravura
ROTOHELIOGRAVÚRĂ, rotoheliogravuri, s.f. Rotoheliografie. [Pr.: -Ii-o-] – Din fr. rotohéliogravure.

rotonda
ROTÓNDĂ, rotonde, s.f. Sală mare, circulară, înglobată unei construcții, având acoperișul în formă de cupolă, folosită mai ales ca sală de expoziție, sală de sport etc. ♦ Construcție de zidărie în plan circular, având acoperișul în formă de cupolă. – Din fr. rotonde, it. rotonda.

rotoplan
ROTOPLÁN, rotoplane, s.n. Aparat de zbor la care forța portantă apare pe un sistem de aripi rotitoare. – Din engl. rotor plane.

rotor
ROTÓR, rotoare, s.n. Parte a unei mașini (motor sau generator de energie) care se rotește, în timpul funcționării, în jurul axei arborelui pe care este montată și care folosește pentru reluarea și transmiterea unui cuplu motor. – Din fr. rotor.

rototeca
ROTOTÉCĂ, rototeci, s.f. Catalog mecanic cu fișe puse pe plăci situate într-o tobă rotativă, care pot fi consultate fără a fi scoase de la locul lor. – Din fr. rotothéque.

rototranslatie
ROTOTRANSLÁȚIE, rototranslații, s.f. Mișcare completă a unui corp, obținută prin suprapunerea unei rotații și a unei translații. – Din fr. rototranslation.

rototele
ROTOȚÉLE s.f. pl. (În sintagma) Rotoțele albe = plantă erbacee cu tulpina dreaptă, cu frunzele lanceolate și dințate și cu flori albe-gălbui, dispuse în capitule (Achillea ptarmica). – Din roată.

rotula
ROTÚLĂ, rotule, s.f. 1. Os turtit, de formă aproximativ triunghiulară, așezat în partea anterioară a genunchiului și care închide în așa fel încheietura, încât flexiunea se poate face numai întrün singur sens. 2. (Tehn.) Nucă (3). – Din fr. rotule, lat. rotula.

rotulian
ROTULIÁN, -Ă, rotulieni, -e, adj. (Anat.) Referitor la rotulă, al rotulei. [Pr.: -li-an] – Din fr. rotulien.

rotund
ROTÚND, -Ă, (I) rotunzi, -de, adj., (II) rotunduri, s.n. I. Adj. 1. De forma unui cerc, a unei sfere, a unui disc. ♦ (Despre dealuri, coline etc.) Cu creasta fără muchii sau colțuri. ♦ (Mat.; despre o curbă plană sau despre o suprafață) Care are toate punctele la aceeași distanță de un punct dat; în formă de cerc. 2. (Despre ființe sau părți ale corpului lor) Împlinit, grăsuț, durduliu, rotofei. 3. (Despre cifre, sume, cantități) Fără fracțiuni sau subdiviziuni; întreg, complet. 4. Încheiat^2 (II). II. S.n. Figură, suprafață în formă de disc sau de cerc. [Var.: (înv. și reg.) rătúnd, -ă adj.] – Lat. retundus (= rotundus).

rotungior
ROTUNGIÓR, -OÁRĂ adj. v. rotunjor.

rotunjel
ROTUNJÉL, -EÁ, rotunjei, -ele, adj. Rotunjor. [Var.: rotunzél, -eá adj.] – Rotund + suf. -el (după rotunji).

rotunji
ROTUNJÍ, rotunjésc, vb. IV. 1. Tranz. A face rotund, a da unui obiect formă rotundă. ♦ A prelucra muchiile și colțurile unui corp (prin tăiere, așchiere etc.) pentru a obține suprafețe cât mai rotunde. ♦ A fixa hotarul unei regiuni în așa fel încât linia hotarului să fie cât mai puțin sinuoasă. 2. Refl. A căpăta forma rotundă, a se îngrașa, a se împlini. 3. Tranz. (Adesea fig.) A completa; a întregi, a mări. ♦ A elimina subdiviziunile unui număr, ale unei sume etc.; a face întreg. [Var.: (reg.) rătunjí, rotunzí vb. IV] – Din rotund.

rotunjime
ROTUNJÍME, rotunjimi, s.f. 1. Calitatea a ceea ce este rotund; p. ext. linie, formă rotundă. 2. (La pl.) Formă rotundă, plină a trupului. [Var.: (reg.) rotunzíme s.f.] – Rotund + suf. -ime.

rotunjire
ROTUNJÍRE, rotunjiri, s.f. Acțiunea de a (se) rotunji și rezultatul ei; împlinire, completare, întregire. – V. rotunji.

rotunjit
ROTUNJÍT, -Ă, rotunjiți, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Cu o formă rotundă, cu un contur curb. ♢ Consoană rotunjită = consoană la rostirea căreia se adaugă o articulație suplimentară de rotunjire a buzelor. Vocală rotunjită = vocală pronunțată cu participarea activă a buzelor, care se apropie formând o deschizătură circulară. 3. Mărit, sporit, întregit. [Var.: (reg.) rătunzít, -ă, rotunzít, -ă adj.] – V. rotunji.

rotunjitor
ROTUNJITÓR, rotunjitoare, s.n. Unealtă care servește la fasonarea, îndepărtarea sau netezirea pieselor cu secțiune circulară. – Rotunji + suf. -tor.

rotunjor
ROTUNJÓR, -OÁRĂ, rotunjori, -oare, adj., s.f. pl. 1. Adj. Diminutiv al lui rotund. 2. S.f. pl. Mică plantă erbacee cu frunze lungi, lucitoare și flori roșii-purpurii, dispuse într-un capitul mic situat în vârful tulpinii, care crește prin pădurile și pășunile din regiunea alpină și subalpină (Homogyne alpina). [Var.: rotungiór, -oáră adj.] – Rotund + suf. -ior.

rotunzel
ROTUNZÉL, -EÁ adj. v. rotunjel.

rotunzi
ROTUNZÍ vb. IV v. rotunji.

rotunzime
ROTUNZÍME s.f. v. rotunjime.

rotunzit
ROTUNZÍT, -Ă adj. v. rotunjit.

roua
RÓUĂ s.f. Picături de apă care acoperă dimineața suprafața pământului, obiectele de pe sol, vegetația etc., formate prin condensarea vaporilor de apă din atmosferă în momentul în care temperatura scade până la punctul la care vaporii ajung la saturație. ♢ (Fiz.) Temperatură de rouă = temperatură la care trebuie răcit, sub presiune constantă, un amestec de vapori și gaze cu conținut constant de vapori, pentru ca, din cauza saturației cu vapori, să apară primele picături de lichid. ♢ Loc. adj. Ca roua = delicat, fraged; curat, pur. Loc. adv. Pe rouă (nescuturată) = dis-de-dimineață. ♦ Compus: roua-cerului = mică plantă erbacee insectivoră, cu flori mici, albe și cu frunze lunguețe dispuse în rozetă bazală, acoperite de peri care secretă o substanță vâscoasă (Drosera rotundifolia). [Pr.: ro-uă] – Lat. ros, roris.

roura
ROURÁ, pers. 3 rourează, vb. I. 1. Intranz. A cădea rouă. 2. Tranz. și refl. A (se) umezi, a (se) acoperi cu stropi ca de rouă. [Pr.: ro-u-] – Lat. rorare (după rouă).

rourare
ROURÁRE, rourări, s.f. Acțiunea de a (se) roura și rezultatul ei. [Pr.: ro-u-] – V. roura.

rourat
ROURÁT, -Ă, rourați, -te, adj. Acoperit, stropit de rouă, plin de rouă; rouros. [Pr.: ro-u-] – V. roura.

rourica
ROURÍCĂ, rourele, s.f. Plantă acvatică cu tulpina culcată, cu inflorescențe în formă de spiculețe, cu fructe dulci, comestibile (Glyceria fluitans). [Pr.: ro-u-] – Rouă + suf. -ică (după roura).

rouros
ROURÓS, -OÁSĂ, rouroși, -oase, adj. (Rar) Rourat. [Pr.: ro-u-] – Rouă + suf. -os (după roura).

rourusca
ROURÚSCĂ s.f. v. lăuruscă.

rousoara
ROUȘOÁRĂ s.f. Diminutiv al lui rouă. [Pr.: ro-u-] – Rouă + suf. -ușoară.

rovina
ROVÍNĂ, rovine, s.f. 1. Groapă, adâncitură, surpătură de teren, râpă (mocirloasă). 2. Loc mlăștinos; mlaștină, mocirlă. [Acc. și: róvină. – Pl. și: rovini] – Din bg. rovina.

roxolan
ROXOLÁN, -Ă, roxolani, -e, s.m. și f. (La pl.) Nume dat unor triburi sarmatice existente la începutul secolului I la răsărit de Prut, care au atacat provincia romană Moesia, au fost aliați cu Decebal în timpul campaniei romane împotriva statului dac (101-102) și au fost supuși de goți la mijlocul sec. III; (și la sg.) persoană care făcea parte din aceste triburi. – Din lat. Rhoxolani, fr. Roxolans.

roylon
ROYLÓN s.n. Fribră de polimer sintetic poliamidic, cu proprietăți identice cu cele ale fibrei nailon. – Denumire comercială.

roz
ROZ adj. invar. Roșu foarte deschis; trandafiriu. ♦ (Substantivat, n.) Culoare roz. ♢ Expr. A vedea (sau a privi ceva) în roz = a fi optimist. – Din fr. rose.

rozacee
ROZACÉE, rozacee, s.f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate lemnoase și erbacee din care fac parte specii cultivate (trandafirul, mărul, cireșul etc.), precum și păducelul, măceșul, scorușul etc.; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: -ce-e] – Din fr. rosacée.

rozalb
ROZÁLB, -Ă, rozalbi, -e, adj. (Rar) Trandafiriu-deschis care bate în alb. – Roz + alb.

rozalii
ROZÁLII s.f. pl. Sărbători romane celebrate la sfârșitul primăverii în cinstea morților, pe mormintele cărora se presărau flori. – Din lat. rosalia.

rozariu
ROZÁRIU^1, rozarii, s.n. (În Biserica catolică) 1. Culegere de rugăciuni pentru Fecioara Maria. 2. Șirag de mărgele din lemn, os, sticlă etc., aranjate într-o anumită ordine și având la unul dintre capete o cruciuliță, folosit de credincioși pentru a număra rugăciunile rostite. V. mătanie. – Din lat. rosarium, it. rosario, fr. rosaire.

ROZÁRIU^2, rozarii, s.n. (Rar) Loc în care se plantează trandafiri. – Din fr. rosarium, it. rosario.

rozasa
ROZÁSĂ, rozase, s.f. (Arhit.) Rozetă (4). – Din fr. rosace.

rozatic
ROZÁTIC, -Ă, rozatici, -ce, adj. (Rar) Trandafiriu. – Roz + suf. -atic.

roza
RÓZĂ, roze, s.f. 1. Trandafir. ♢ Expr. A sta pe roze = a se găsi într-o situație favorabilă. ♦ Roza fisurilor = reprezentare grafică pentru determinarea direcțiilor principale pe care le urmează fisurile de separație într-un masiv de roci. Roza vânturilor = a) reprezentare grafică a regimului vânturilor într-un anumit punct sau într-o anumită zonă de pe un teritoriu; b) reprezentare grafică, în formă de stea, a direcțiilor punctelor cardinale, folosită în cutia unei busole pentru a repera direcția către care se îndreaptă acul magnetic al busolei. 2. Șlefuire specială care se dă diamantului. 3. Fereastră circulară mare, cu vitralii, așezată pe fațada catedralelor gotice, deasupra porții de intrare. – Din fr. rose, it., lat. rosa, germ. Rose.

rozator
ROZĂTÓR, rozătoare, s.n. (La pl.) Ordin de mamifere caracterizate prin lipsa caninilor și printr-o mare dezvoltare a dinților incisivi, cu ajutorul cărora aceste animale pot roade; (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. ♢ (Adjectival) Animal rozător. – Roade + suf. -ător.

rozatura
ROZĂTÚRĂ s.f. v. rosătură.

roze
ROZÉ adj. invar. (Despre vinuri, șampanie etc.) Care are culoarea roz, de culoare roz. – Din fr. rosé.

rozeola
ROZEÓLĂ, rozeole, s.f. Mică pată roșiatică apărută pe piele în erupțiile provocate de anumite boli infecțioase (rubeolă, rujeolă, febra tifoidă etc.) și în intoxicații. ♢ Rozeolă sifilitică (sau de sifilitic) = erupție cutanată, de culoare roz, caracteristică sifilisului secundar. [Pr.: -ze-o-] – Din fr. roséole.

rozeta
ROZÉTĂ, rozete, s.f. 1. Mică plantă erbacee cu tulpina ramificată, cu frunze lunguiețe, cu flori galbene-aurii, plăcut mirositoare; rezedă (Reseda odorata). 2. Nasture de alamă pe care îl purtau, în trecut, la tunică și la cizme, ostașii din trupele de cavalerie de roșiori. 3. Motiv decorativ circular, având forma unui trandafir, care apare frecvent în arta populară românească. 4. (Arhit.) Fereastră circulară de mari dimensiuni, decorată cu vitralii și folosită mult la ornamentarea fațadelor catedralelor gotice; rozasă. 5. (Tehn.) Armătură sau guler original al unei tije, care servește ca element de legătură, de suspensie sau de protecție. 6. Disc, în general de formă rotundă, care se aplică pe fața diferitelor elemente de construcție, pentru a masca sau pentru a decora anumite elemente. 7. Cusătura în formă de triunghi, executată manual cu fire de mătase, la deschizătura buzunarelor, servind ca întăritură sau pentru înfrumusețare. – Din fr. rosette.

roziu
ROZÍU, -ÍE, -rozii, adj. (Rar) Trandafiriu. – Roz + suf. -iu.

rozmarin
ROZMARÍN, rozmarini, s.m. Arbust mic, din familia labiatelor, plăcut mirositor, cu frunze totdeauna verzi și cu flori albastre, albe sau roșii, întrebuințat în medicină și în industria parfumurilor (Rosmarinus officinalis). – Din germ. Rosmarin.

ruaj
RUÁJ, ruaje, s.n. Totalitatea roților unei mașini. [Pr.: ru-aj] – Din fr. rouage.

ruandez
RUANDÉZ, -Ă, ruandezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană născută și crescută în Rwanda. 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din Rwanda. [Pr.: ru-an-] – Ruanda (n. pr.) + suf. -ez.

rubai
RUBÁI s.n. v. rubaiat.

rubaiat
RUBAIÁT, rubaiate, s.n. Catren persan care exprimă o idee mistică sau filozofică. [Pr.: -ba-iat. – Var.: rubái s.n.] – Din fr. rubáiyyat.

rubanata
RUBANÁTĂ, rubanate, s.f. (Geol.) Textură a unor roci eruptive cu aspectul unor dungi, datorită alternanței diferitelor minerale. ♢ (Adjectival) Structură rubanată. – Din fr. rubané.

rubarba
RUBÁRBĂ, rubarbe, s.f. (Bot.) Revent. – Din fr. rhubarbe.

rubasca
RUBÁȘCĂ, rubăști, s.f. Cămașă bărbătească încheiată pe umăr, care se poartă de obicei peste pantaloni. – Din rus. rubașka.

rubato
RUBÁTO s.n., adv. (Muz.) 1. S.n. Executare liberă din punct de vedere ritmic (potrivit înțelesului cuvintelor din text), în scopul obținerii unei mai mari expresivități. 2. Adv. În modul de executare descris mai sus. – Cuv. it.

rubedenie
RUBEDÉNIE, rubedenii, s.f. (Pop.) Rudă^1. – Cf. r u d e n i e.

rubefactie
RUBEFÁCȚIE, rubefacții, s.f. (Med.) Înroșire a pielii produsă de o substanță rubefiantă. – Din fr. rubéfaction.

rubefiant
RUBEFIÁNT, rubefiante, s.n. (Substanță) care, în contact cu pielea, provoacă o iritație ușoară, uneori cu consecințe revulsive. [Pr.: -fi-ant. – Pl. și: (m.) rubefianți] – Din fr. rubéfiant.

rubelit
RUBELÍT, rubelite, s.n. Varietate de turmalină, de culoare roz, care conține litiu, folosită ca piatră semiprețioasă. – Din fr. rubellite.

rubeola
RUBEÓLĂ, rubeole, s.f. Boală infecțioasă și contagioasă acută, provocată de un virus, care se manifestă prin erupție cutanată, prin febră, mărirea ganglionilor cervicali, tuse etc. [Pr.: -be-o-] – Din fr. rubéole.

rubeolic
RUBEÓLIC, -Ă, rubeolici, -ce, adj. (Med.) Care este specific rubeolei, de rubeolă. [Pr.: -be-o-] – Rubeolă + suf. -ic.

ruberoid
RUBEROÍD s.n. Carton elastic și neinflamabil, impregnat cu asfalt, întrebuințat ca material pentru acoperișuri și pentru izolarea părțior subterane ale clădirilor. – Din fr. rubéroïde, engl. ruberoid, germ. Ruberoid.

rubia
RUBIÁ, rubiele, s.f. Numele unei monede turcești de aur, emisă spre sfârșitul evului mediu, care a circulat în țările române în prima jumătate a sec. XIX. – Din tc. rubya.

rubiacee
RUBIACÉE, rubiacee, s.f. (La pl.) Familie de plante erbacee dicotiledonate, cu frunze înguste, situate mai multe la un nod, cu flori mici grupate în inflorescențe bogate; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: -bi-a-ce-e] – Din fr. rubiacées.

rubicel
RUBICÉL, rubiceli, s.m. (Min.) Varietate de cuarț de culoare roșie-violetă. – Din fr. rubicelle.

rubicond
RUBICÓND, -Ă, rubiconzi, -de, adj. (Rar; despre fața oamenilor) Roșu, rumen, aprins, îmbujorat. – Din fr. rubicond.

rubidiu
RUBÍDIU s.n. Element chimic, metal alcalin, strălucitor ca argintul, ușor oxidabil, care se găsește în natură în cantități mici, însoțind sodiul și potasiul. – Din fr. rubidium, germ. Rubidium.

rubin
RUBÍN, rubine, s.n. (Adesea fig.) Varietate de corindon foarte dur, de culoare roșie, care se găsește în natură cristalizată sau se obține sintetic, folosită ca piatră prețioasă. [Pr. și: rubinuri] – Din it. rubino, lat. rubinus, germ. Rubin.

rubiniu
RUBINÍU, -ÍE, rubinii, adj. De culoarea rubinului; rușu-închis; rubinos. ♦ (Substantivat, n.) Vin roșu de culoarea rubinului. – Rubin + suf. -iu.

rubinos
RUBINÓS, -OÁSĂ, rubinoși, -oase, adj. (Înv.) Rubiniu. – Rubin + suf. -os. Cf. r u b i n o s o.

rubinspinel
RUBINSPINÉL, rubinspineli, s.m. Varietate de spinel de culoare roșu-închis. – Rubin + spinel.

rubla
RÚBLĂ, ruble, s.f. 1. Unitatea principală a sistemului monetar din Rusia; moneda care reprezintă această unitate. 2. Nume dat în trecut monedelor străine de argint. – Din rus. rubl'.

rubrica
RÚBRICĂ, rubrici, s.f. 1. Despărțitură (verticală sau orizontală), cuprinzând una sau mai multe coloane, într-un registru, formular, grafic etc. 2. Spațiu rezervat (permanent) într-o publicație periodică pentru articole dintr-un anumit domeniu. 3. (Înv.) Titlu de pagină sau capitol care, în vechile manuscrise și cărți, se scria cu roșu. – Din fr. rubrique, lat. rubrica.

rubylith
RUBYLÍTH s.n. (Electron.) Material special destinat fotografierii prin transparență a planurilor circuitelor integrate. – Din fr., engl. rubylith.

rucsac
RÚCSAC, rucsacuri, s.n. Sac de turism, purtat, mai ales de excursioniști, în spate; raniță. – Din germ. Rucksack.

rudacee
RUDACÉE s.f. pl. Nume generic pentru rocile sedimentare elastice de tipul pietrișurilor. – Et. nec.

rudar
RUDÁR, rudari, s.m. Denumire dată, în țările românești, unor lucrători (țigani) care confecționau obiecte din lemn; p. ext. meșter țigan care lucrează din lemn albii, linguri, fuse etc. – Din bg. rudar.

ruda
RÚDĂ^1, rude, s.f. 1. Persoană care face parte din aceeași familie cu alte persoane, unite între ele prin legături de sânge sau prin alianță; rudenie (2), rubedenie. ♢ Expr. A avea rude la Ierusalim = a avea persoane influente care îți acordă protecție; a avea proptele. Pe rudă (și) pe sâmânță = a) pe toți, fără excepție, până la unul; b) peste tot. ♦ Familie, neam, viță. 2. (Pop.) Soi, sămânță de animale sau de plante. ♢ Loc. adj. De rudă = de prăsilă, de reproducție. Berbec de rudă. – Din bg. roda.

RÚDĂ^2, rude, s.f. (Reg.) 1. Prăjină, par, drug. 2. Oiște, proțap. – Din magh. rud, scr. ruda.

rudaresc
RUDĂRÉSC, -EÁSCĂ, rudărești, adj. De rudar, făcut de rudar; țigănesc. – Rudar + suf. -esc.

rudarie
RUDĂRÍE s.f. Meseria rudarului. – Rudar + suf. -ie.

rudenie
RUDÉNIE, (2) rudenii, s.f. 1. Legătură directă sau colaterală între persoane care fac parte din aceeași familie; înrudire. 2. Rudă^1 (1). – Rudi + suf. -enie.

rudi
RUDÍ, rudesc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se înrudi. – Din rudă^1.

rudiment
RUDIMÉNT, rudimente, s.n. 1. (La pl.) Noțiuni elementare ale unei științe, ale unei arte. 2. Organ care abia începe să se formeze sau care a rămas nedezvoltat; organ rudimentar. Rudiment de coadă. – Din fr. rudiment, lat. rudimentum.

rudimentar
RUDIMENTÁR, -Ă, rudimentari, -e, adj. Care abia începe să se formeze, care este la începutul dezvoltării sale; primitiv, neevoluat. – Din fr. rudimentaire.

rudimentaritate
RUDIMENTARITÁTE s.f. Însușirea a ceea ce este rudimentar. ♦ Lipsă de finețe (1). – Rudimentar + suf. -itate.

rudire
RUDÍRE, rudiri, s.f. (Înv.) Înrudire. – V. rudi.

rudisoara
RUDIȘOÁRĂ, rudișoare, s.f. Diminutiv al lui rudă^1. – Rudă^1 + suf. -ișoară.

rudita
RUDÍȚĂ, rudițe, s.f. (Reg.) Hulubă. – Rudă^2 + suf. -iță.

ruf
RUF, rufuri, s.n. Construcție deasupra punții superioare a unei nave, extinsă numai pe o porțiune a ei, în care sunt amenajate, de obicei, locuințele echipajului. – Din fr. rouf

rufa
RÚFĂ, rufe, s.f. 1. Obiect de îmbrăcăminte care se poartă direct pe corp; p. ext. (la pl.) cearceafuri, fețe de masă etc.; albituri, schimburi. ♢ Expr. Rufele (murdare) se spală în familie = certurile și neînțelegerile familiale sau dintr-un cerc intim trebuie rezolvate în cadrul familiei sau al cercului respectiv. 2. (Reg.) Zdreanță, cârpă. – Din sl. ruho.

rufarie
RUFĂRÍE s.f. Totalitatea rufelor (de pat, de corp etc.); lenjerie. – Rufă + suf. -ărie.

rufos
RUFÓS, -OÁSĂ, rufoși, -oase, adj. (Fam.) Zdrențăros. – Rufă + suf. -os.

rufsoara
RUFȘOÁRĂ s.f. v. rufușoară.

rufusoara
RUFUȘOÁRĂ, rufușoare, s.f. Diminutiv al lui rufă. [Var.: rufșoáră s.f.] – Rufă + suf. -ușoară.

rug
RUG^1, rugi. s.m. 1. Tulpina (târâtoare) a unor plante. 2. Mur^1. 3. Măceș. 4. Compus: rug-de-munte sau rug-de-zmeură = zmeur. – Lat. rubus.

RUG^2, ruguri. s.n. Grămadă de lemne pe care se ardeau, în antichitate, jertfele sau morții și, în evul mediu, condamnații la moarte. – Lat. rogus (după rug^1).

ruga
RUGÁ, rog, vb. I. 1. Tranz. A cere cuiva stăruitor îndeplinirea unei dorințe, un serviciu, o favoare etc. ♢ Expr. A ruga (pe cineva) de toți dumnezeii (sau cu Dumnezeu) = a cere foarte insistent un lucru de la cineva. Te rog (sau rogu-te), formulă de politețe cu care te adresezi cuiva când îi ceri ceva; fii bun, fii amabil. A-și ruga moartea = a-și dori moartea. A-i ruga (cuiva) moartea = a dori moartea (cuiva). ♦ A pofti, a invita. 2. Refl. (În practicile religioase) A face o rugăciune, a invoca divinitatea. 3. Refl. A cere cuiva voia sau îngăduința de a face ceva. ♢ Expr. Mă rog, formulă întrebuințată ca element incidental, fără legătură cu restul frazei, însemnând uneori „dacă vrei, cum vrei”. – Lat. rogare.

rugare
RUGÁRE, rugări, s.f. Ac iunea de a (se) ruga si rezultatul ei. ♦ (Pop.) Rugăminte, rugă. ♦ (Înv. si reg.) Petiție, cerere. – V. ruga.

ruga
RÚGĂ, rugi, s.f. 1. Rugăminte, implorare. 2. Rugăciune. 3. (Reg.) Cruce, troiță. – V. ruga.

rugaciune
RUGĂCIÚNE, rugăciuni, s.f. Cerere, mulțumire sau laudă adresată de credincioși divinității; rugă (2). ♦ (Rar) Rugăminte, insistență, rugă (1). – Lat. rogatio, -onis.

rugaminte
RUGĂMÍNTE, rugăminți, s.f. Cerere (stăruitoare) adresată cuiva pentru a obține ceva; rugare, rugă (1). – Ruga + suf. -ământ.

rugator
RUGĂTÓR, -OÁRE, rugători, -oare, adj. (Adesea adverbial) Care cere cu stăruință, care exprimă o rugăminte, care se roagă. – Ruga + suf. -ător.

rugbi
RÚGBI s.f. Joc sportiv desfășurat între două echipe a câte 15 jucători, pe un teren de formă dreptunghiulară, având ca obiect de joc o minge ovală pe care jucătorii o pot folosi, în egală măsură, cu piciorul sau cu mâna. [Scris și: rugby] – Din engl., fr. rugby.

rugbist
RUGBÍST, rugbiști, s.m. Jucător de rugbi. – Rugbi + suf. -ist.

rugbistic
RUGBÍSTIC, -Ă, rugbistici, -ce, adj. Referitor la rugbi, de rugbi. – Rugbi + suf. -istic.

ruget
RUGÉT s.n. v. rujet.

rugi
RUGÍ, rugesc, vb. IV. Intranz. (Livr.) A striga ca leul. – Cf. lat. r u g i r e, fr. r u g i r.

ruginare
RUGINÁRE, ruginări, s.f. Mic arbust otrăvitor, cu frunze înguste, lucioase, persistente și cu flori albe sau roșietice dispuse în mănunchiuri la vârful ramurilor (Andromeda polifolia). – Din rugină.

rugina
RUGÍNĂ, rugini, s.f. I. 1. Substanță brun-roșcată, poroasă, sfărâmicioasă, care se formează prin oxidare pe obiectele de fier. ♦ Pojghiță brună care acoperă uneori pietrele și care se produce prin oxidarea minereurilor de fier din ele. 2. Obiect (de fier) vechi, prost întreținut; ruginitură, rablă. 3. Fig. Idee, teorie, mentalitate înapoiată, învechită. ♦ Om cu idei sau cu mentalitate învechită; retrograd. II. 1. Boală infecțioasă a plantelor, provocată de ciuperci microscopice, patogene (Puccinia), care se manifestă prin apariția unor pete brune-ruginii pe frunze, pe tulpini sau pe inflorescențe, împiedicând dezvoltarea normală a plantelor. 2. Plantă erbacee cu tulpina netedă, cu frunze lungi, țepoase, având la vârf o inflorescență cu flori mici, brune; pipirig (Juncus effusus). – Cf. lat. *a e r u g i n a.

rugini
RUGINÍ, ruginesc, vb. IV. 1. Intranz. A se acoperi cu rugină (I 1), a se umple de rugină, a prinde rugină. 2. Intranz. Fig. (Despre frunze, plante etc.) A căpăta o culoare galben-roșiatică asemănătoare cu a ruginii. 3. Refl. Fig. A deveni perimat, depășit, a se învechi, a nu mai fi actual. – Din rugină.

ruginire
RUGINÍRE, ruginiri, s.f. Faptul de a (se) rugini. – V. rugini.

ruginit
RUGINÍT, -Ă, ruginiți, -te, adj. 1. Acoperit, ros de rugină (I 1). ♦ Fig. Vechi, uzat. ♦ Fig. (Despre voce) Îmbătrânit; dogit. 2. Fig. (Adesea substantivat; despre persoane, idei, concepții etc.) Învechit, înapoiat, demodat. 3. (Despre plante) Atacat de rugină (II 1). ♦ Care are culoarea galben-roșiatică a ruginii. – V. rugini.

ruginitura
RUGINITÚRĂ, ruginituri, s.f. Obiect ruginit; p. ext. lucru vechi, uzat, lipsit de valoare; rugină (I 2). – Rugini + suf. -tură.

ruginita
RUGINÍȚĂ, ruginițe, s.f. 1. Numele a două plante: a) plantă erbacee cu frunze mici, înguste la bază și dințate la vârf (Asplenium ruta muraria); b) strașnic (III) (Asplenium trichomanes). 2. Ciupercă parazită care atacă și distruge frunzele plantelor (Uromyces scuteleatus). – Rugină + suf. -iță.

ruginiu
RUGINÍU, -ÍE, ruginii, adj. De culoarea ruginii. – Rugină + suf. -iu.

rugos
RUGÓS, -OÁSĂ, rugoși, -oase, adj. Care prezintă rugozitate; aspru. – Din fr. rugueux. Cf. lat. r u g o s u s.

rugozimetru
RUGOZIMÉTRU, rugozimetre, s.n. Aparat cu care se măsoară rugozitatea. – Din fr. rugosimètre.

rugozitate
RUGOZITÁTE, (2) rugozități, s.f. 1. Calitate a suprafeței unor corpuri solide de a fi aspre. 2. Mică neregularitate, sensibilă la pipăit, apărută pe suprafața unui obiect. – Din fr. rugosité.

rugulet
RUGULÉȚ, ruguleți, s.m. Diminutiv al lui rug^1. – Rug^1 + suf. -uleț.

ruin
RUÍN s.m. Plantă erbacee cu tulpina acoperită de peri, cu frunze opuse, lucioase și cu flori liliachii, roșietice sau albe, dispuse în capitule sferice la vârful lujerilor (Succisa pratensis). – Cf. scr. r u j a n.

ruina
RUINÁ, ruinez, vb. I. Refl. și tranz. 1. A (se) preface în ruină, a (se) dărăpăna, a (se) degrada. 2. Fig. A-și pierde sau a face pe cineva să-și piardă averea, a sărăci sau a face să sărăcească; a (se) distruge. ♦ A(-și) distruge sănătatea. [Pr.: ru-i-] – Din lat. ruinare, fr. ruiner.

ruinare
RUINÁRE, ruinări, s.f. Acțiunea de a (se) ruina și rezultatul ei. [Pr.: ru-i-] – V. ruina.

ruinat
RUINÁT, -Ă, ruinați, -te, adj. 1. Căzut în ruină; dărăpănat. 2. Fig. Care și-a pierdut averea; sărăcit, scăpătat. [Pr.: ru-i-] – V. ruina.

ruina
RUÍNĂ, ruine, s.f. 1. (Adesea fig.) Ceea ce a rămas dintr-o construcție veche, dărâmată; dărâmătură. ♢ Loc. adj. În ruină (sau ruine) = ruinat, dărăpănat. ♦ Fig. Rămășiță a trecutului. 2. (Rar) Faptul de a (se) ruina. 3. Fig. Pierderea averii sau a sănătății; distrugere; dezastru. ♦ Persoană distrusă din punct de vedere fizic și moral ca urmare a unei sănătăți precare sau unor necazuri. – Din fr. ruine, lat. ruina.

ruinator
RUINĂTÓR, -OÁRE, ruinători, -oare, adj. Care ruinează; distrugător. [Pr.: ru-i-] – Ruina + suf. -ător.

ruj
RUJ, (1) rujuri, s.n. 1. Produs cosmetic cu diferite nuanțe de roșu, folosit pentru a colora buzele; roșu de buze. 2. Pastă compusă din oxid de fier și oxid de crom încorporate într-un liant, folosită în tehnica dentară. – Din fr. rouge.

ruja
RUJÁ, rujez, vb. I. Refl. A-și da cu ruj pe buze. – Din ruj.

rujalina
RUJALÍNĂ, rujaline, s.f. (Bot.) Nalbă. – Din rujă.

rujar
RUJÁR, rujari, s.m. Lucrător în port specializat în rujare. – Din rujare (derivat regresiv).

rujare
RUJÁRE, rujări, s.f. Operație de nivelare a grânelor încărcate în vrac, în vederea umplerii golurilor astfel încât capacitatea magaziei să fie folosită la maximum și încărcătura să nu se poată deplasa în cursul navigației. – Et. nec.

ruja
RÚJĂ^1, ruje, s.f. 1. (Reg.) Măceș. ♦ Trandafir. ♦ Fig. (Pop.) Nume dat unei persoane frumoase. 2. Fig. (Reg.) Roșeață, rumeneală în obraz. 3. Plantă erbacee cu frunze cărnoase și flori galben-purpurii, grupate într-un buchet, care crește pe stâncile din regiunea alpină (Sedum rosea) 4. Compus: ruji-galbene = plantă având tulpina fără peri, cu frunze ovale și cu flori galbene; mărită-mă-mamă (Rudbeckia laciniata). [Pl. și: ruji] – Din bg., scr. ruža.

RÚJĂ^2, ruje, s.f. (Fam.) Bandă de pânză, de stofă, de dantelă etc. plisată sau încrețită, care servește ca ornament la diferite obiecte de îmbrăcăminte. [Var.: ríjă s.f.]- Cf. fr. r u c h e.

rujeola
RUJEÓLĂ, rujeole, s.f. Infecție virotică contagioasă care apare la vârsta copilăriei, caracterizată printr-o erupție generalizată de culoare roșie pe piele și pe mucoase. [Pr.: -je-o-] – Din fr. rougeole.

rujet
RUJÉT s.n. Boală infecțioasă a porcilor, care se manifestă prin febră și prin apariția unor pete roșii pe piele și care se poate transmite la om prin carnea de porc infectată; brâncă. [Var.: rugét s.n.] – Din fr. rouget.

rula
RULÁ, rulez, vb. I. Tranz. 1. A înfășura manual sau mecanizat un material textil pe un sul de lemn sau metalic, formând un rulou (1). 2. A proiecta un film pe ecran într-o sală de cinematograf. 3. A face să circule bunuri, bani, investindu-i în afaceri. 4. A deplasa un corp prin rostogolire sau prin alunecare pe o cale fixă. ♦ (Livr.; despre vehicule) A înainta prin intermediul unor roți sau role. 5. A netezi sau a întinde o suprafață prin apăsare cu un obiect în rostogolire. – Din fr. rouler.

rulada
RULÁDĂ, rulade, s.f. 1. Prăjitură făcută dintr-o foaie de aluat, înfășurată în formă de sul și umplută cu dulceață, cremă etc. 2. Fel de mâncare preparat din mușchi de vacă sau de porc umplut cu tocătură, ouă fierte etc. și rulat, sau din carne tocată amestecată cu ou, verdeață etc. căreia i se dă o formă de rulou și care se coace la cuptor. 3. (Rar) Ornament muzical de coloratură, bazat pe un șir de acorduri cântate pe o singură silabă. – Din fr. roulade.

rulaj
RULÁJ, rulaje, s.n. 1. Timpul dintre două încărcături succesive ale unui vagon de marfă de cale ferată, totalizând timpul necesar aducerii, încărcării, transportului, descărcării și manevrelor. 2. Circulație a fondurilor bănești, a mărfurilor etc. – Din fr. roulage.

rulant
RULÁNT, -Ă, rulanți, -te, adj. Care se deplasează prin intermediul unor organe de rostogolire. ♢ Material rulant = totalitatea locomotivelor, vagoanelor etc. care circulă pe liniile de cale ferată. – Din fr. roulant.

rulare
RULÁRE, rulări, s.f. Acțiunea de a rula și rezultatul ei. – V. rula.

ruleta
RULÉTĂ, rulete, s.f. 1. Instrument folosit pentru măsurarea lungimilor și distanțelor, format dintr-o panglică lungă de pânză sau de oțel împărțită în centimetri și care se strânge, prin rulare, într-o casetă cilindrică prin acționarea unei manivele. 2. Instalație folosită la unele jocuri de noroc, formată dintr-un disc împărțit în compartimente numerotate și dintr-o bilă care se învârtește o dată cu discul, indicând, la oprire, numărul câștigător; p. ext. denumire dată jocului care se practică la această instalație. 3. Instrument format dintr-o rotiță de metal cu margine dințată, care se folosește la desenarea tiparelor de stofă, la tăierea aluatului etc. – Din fr. roulette.

ruliu
RULÍU, ruliuri, s.n. Oscilație de înclinare a unei nave în jurul axei sale longitudianle, provocată de acțiunea valurilor înalte, când direcția de înaintare a navei este paralelă cu valurile. [Acc. și: rúliu] – Din fr. roulis.

rulment
RULMÉNT, rulmenți, s.m. 1. Organ de mașină construit din două inele concentrice, separate prin bile sau cilindri cu același diametru, care transformă mișcarea de alunecare în mișcare de rostogolire, micșorând prin aceasta rezistența de frecare. 2. (În sintagma) Fond de rulment = totalitatea resurselor bănești și materiale de care dispun întreprinderile și organizațiile economice în procesul activității lor; mijloace circulante. – Din fr. roulement.

rulmentist
RULMENTÍST, -Ă, rulmentiști, -ste, s.m. și f. Muncitor care lucrează într-o fabrică de rulmenți. – Rulment + suf. -ist.

rulota
RULÓTĂ, rulote, s.f. Vehicul cu două roți, remorcat la un autoturism și dotat cu elemente de confort proprii unei mici camere de locuit. – Din fr. roulotte.

rulou
RULÓU, rulouri, s.n. 1. Obiect în formă de sul. Rulou de hârtie. 2. Organ de mașină care se poate roti în jurul unei axe și care servește la susținerea și la rularea unui sistem tehnic, la transmiterea unei mișcări, la transportul unor piese, la înfășurarea unor fire etc. 3. Organ al compresoarelor rutiere, construit dintr-un cilindru cu greutate mare; tăvălug de compresor. ♦ Sul subțire de lemn (prevăzut cu un arc pentru a putea fi ușor de manipulat) pe care se înfășoară transperantul de la ferestre; p. ext. transperantul însuși. ♦ Jaluzea. 4. Pieptănătură femeiască în care părul este înfășurat în formă de sul. 5. Produs de patiserie în formă de sul, făcut din aluat, care se umple cu frișcă, cremă, dulceață etc. – Din fr. rouleau.

rulura
RULÚRĂ, ruluri, s.f. Defect de creștere al arborilor, care constă în apariția uneia sau mai multor crăpături în formă de segment de cerc de-a lungul unui inel anual, pe o porțiune sau pe întreaga lungime a acestuia. – Din fr. roulure.

rum
RUM s.n. v. rom^1.

ruman
RUMẤN s.m. v. român^1.

rumanas
RUMÂNÁȘ s.m. v. românaș.

rumanesc
RUMÂNÉSC, -EÁSCĂ adj. v. românesc.

rumanie
RUMÂNÍE s.f. v. românie.

rumb
RUMB, rumburi, s.n. 1. Gură de aerisire a magaziilor unui șlep, situată pe punte. 2. Unitate de măsură pentru unghiuri, folosită la roza vânturilor, egală cu a 32-a parte dintr-un cerc. – Din fr., rus. rumb.

rumbatron
RUMBATRÓN, rumbatroane, s.n. Aparat folosit pentru obținerea curenților de foarte înaltă frecvență, care dau unde electromagnetice și lungimi de undă de ordinul decimetrului și al centimetrului. – Din fr. rhumbatron.

rumba
RÚMBĂ, rumbe, s.f. Dans de origine cubaneză, devenit dans de salon, cu mișcare ritmată și rapidă; melodie după care se execută acest dans. – Din fr., sp. rumba, germ. Rumba.

rumega
RUMEGÁ, rúmeg, vb. I. 1. Intranz. (Despre rumegătoare; la pers. 3) A mesteca a doua oară mâncarea întoarsă din stomac. 2. Tranz. A mesteca ceva în gură; (

rumegare
RUMEGÁRE, rumegări, s.f. Acțiunea de a rumega și rezultatul ei. – V. rumega.

rumegator
RUMEGĂTÓR, -OÁRE, rumegători, -oare, adj., s.f. 1. Adj. (Despre animale) Care rumegă (1). 2. S.f. (La pl.) Subordin de mamifere având conformația dinților și stomacul (compus din mai multe camere) adaptate pentru rumegare; (și la sg.) animal care face parte din acest subordin. – Rumega + suf. -ător.

rumegatura
RUMEGĂTÚRĂ, rumegături, s.f. 1. Ceea ce a fost rumegat (1), hrană rumegată. 2. Rumeguș. – Rumega + suf. -ătură.

rumegus
RUMEGÚȘ s.n. (Colectiv) Deșeuri de lemn în formă de așchii mărunte, asemănătoare cu tărâțele, rezultate din tăierea lemnului cu ferăstrăul; rumegătură (2). – Rumega + suf. -uș.

rumeior
RUMEIÓR, -OÁRĂ, rumeiori, -oare, adj., s.f. 1. Adj. Diminutiv al lui rumen^2. 2. S.f. (Bot.) Cârmâz. [Pr.: -me-ior. – Var.: rumeór, -oáră adj.] – Rumen^2 + suf. -ior.

rumen
RÚMEN^1, rumene, s.n. Primul și cel mai mare compartiment al stomacului rumegătoarelor, de forma unui sac dublu, care ocupă întreaga cavitate abdominală stângă și o parte din cavitatea abdominală dreaptă și în care se înmagazinează alimentele și se macerează sub influența florei bacteriene, a fermenților și a mișcării pereților; ierbar^2. – Din fr. rumen.

RÚMEN^2, -Ă, rumeni, -e, adj. 1. (Despre obraz sau buze) De o culoare care bate în roșu. ♦ (Despre oameni) Cu fața îmbujorată, cu obrajii roșii. ♦ (Despre fructe și unele alimente) Care a căpătat o culoare roșiatică (sub acțiunea focului sau a soarelui); bine copt. 2. De culoare roșu-aprins; trandafiriu. – Din sl. rumĕnŭ.

rumeneala
RUMENEÁLĂ, (2, 3) rumenele, s.f. 1. Culoare rumenă, roșeață. 2. (Pop.) Fard, suliman, dresuri. 3. Plantă erbacee din familia rozaceelor, cu tulpina întinsă pe pământ și cu flori de culoare galbenă (Potentilla procumbens). – Rumeni + suf. -eală.

rumeni
RUMENÍ, rumenesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină rumen^2; a (se) colora în roșu. 2. Refl. (Pop.) A se farda, a se machia, a se sulimeni. – Din rumen^2.

rumenire
RUMENÍRE, rumeniri, s.f. Acțiunea de a (se) rumeni și rezultatul ei. – V. rumeni.

rumenit
RUMENÍT, -Ă, rumeniți, -te, adj. 1. Rumen^2. 2. (Pop.) Fardat, sulimenit. – V. rumeni.

rumeniu
RUMENÍU, -ÍE, rumenii, adj. Roșiatic. – Rumen^2 + suf. -iu.

rumeor
RUMEÓR, -OÁRĂ adj. v. rumeior.

ruminatie
RUMINÁȚIE, ruminații, s.f. (Rar) Rumegare. – Din fr. rumination, lat. ruminatio.

rummy
RÚMMY s.n. Joc de societate cu cărți sau cu mici plăci prismatice de piatră, de lemn, material plastic etc., marcate cu cifre de diferite culori; pietre. [Pr.: römi] – Cuv.engl.

rumoare
RUMOÁRE, rumori, s.f. Zgomot confuz de voci care se aud în același timp (exprimând protest, uimire etc.); p. gener. zgomot confuz. – Din fr. rumeur, lat. rumor, -oris.

rumpe
RÚMPE vb. III v. rupe.

runc
RUNC, runcuri, s.n. Loc despădurit folosit ca pășune sau pentru a fi cultivat; curătură (1). – Lat. runcus.

rund
RUND s.n. v. rundă.

runda
RÚNDĂ, runde, s.f. 1. Fiecare dintre seriile de partide din cadrul unui turneu de șah, în cursul căreia un participant joacă o singură dată. 2. Fiecare dintre reprizele (de trei minute) care compun un meci de box; repriză. 3. Repriză, tur (la un joc). [Var.: (2) rund s.n.] – Din germ. Runde, fr. round. Cf. engl. r o u n d.

runic
RÚNIC, -Ă, runici, -ce, adj. Care folosește runele; relativ la rune, cu caractere de rune. Inscripție runică. – Din germ. runisch, fr. runique.

runolog
RUNOLÓG, -Ă, runologi, -ge, s.m. și f. Specialist în runologie. – Din germ. Runolog, fr. runologue.

runologie
RUNOLOGÍE s.f. Studiul, cercetarea runelor. – Din germ. Runologie.

rupe
RÚPE, rup, vb. III. 1. Tranz. A distruge continuitatea unui material solid sub acțiunea unor solicitări mecanice; a despărți (intenționat) un obiect în două sau în mai multe bucăți. ♢ Expr. A rupe (sau refl.) a i se rupe (cuiva) inima (sau sufletul, rărunchii) = a produce (cuiva) sau a simți o mare durere. ♦ A(-și) fractura o mână, un picior etc. ♢ Expr. A-și rupe picioarele = a umbla mult (fără folos). A-și rupe gâtul = a-și pierde viața, cinstea, averea. A-și rupe pieptul = a-și obosi plămânii (vorbind sau cântând prea mult). ♦ A întrerupe, a curma tăcerea, relațiile cu cineva. ♢ Expr. A o rupe cu cineva sau cu ceva = a pune capăt unui obicei, unui sistem, unei atitudini sau legături. A rupe prețul (sau târgul) = a ajunge la învoială după o tocmeală îndelungată. 2. Tranz. A distruge un obiect prin întrebuințare. 3. Tranz. (Adesea fig.) A distruge un obiect prin sfărâmare, spargere etc. Apele rup stăvilarele. ♢ Expr. A rupe frontul = a străpunge linia de apărare a inamicului. 4. Tranz. A sfâșia un lucru smulgând bucăți dintr-însul. ♦ A sfâșia un animal sau un om. ♦ A zdrobi, a strivi. 5. Tranz. A smulge. ♢ Expr. A rupe cuiva urechile = a pedepsi pe cineva trăgându-l de urechi. A-și rupe de la gură = a se lipsi de strictul necesar în folosul altcuiva. ♦ A culege flori, fructe etc. ♦ A obține (cu greu) o sumă de bani. 6. Refl. și tranz. A (se) depărta, a (se) desprinde de cineva sau de ceva. Se rupseră din grămadă. ♦ Refl. (Despre grupuri, colectivități) A se împrăștia. ♢ Expr. (Tranz.) A rupe rândurile = (despre un grup de oameni) a fugi, stricând ordinea unui șir aliniat. A o rupe la (sau de) fugă (rar, la goană, la sănătoasa sau de-a fuga) = a o lua la fugă. ♦ Tranz. A-și deschide (cu efort) drum de trecere. 7. Tranz. Fig. A se exprima cu greu într-o limbă străină, a ști foarte puțin o limbă străină. [Var.: (reg.) rúmpe vb. III] – Lat. rumpĕre.

rupere
RÚPERE, ruperi, s.f. Acțiunea de a (se) rupe și rezultatul ei. ♢ Rupere de nori = ploaie torențială însoțită de descărcări electrice. ♢ Loc. Cu rupere de inimă = cu mare durere. ♦ Desfacere, descompunere. ♢ Ruperea emulsiei = desfacerea unei emulsii în cele două elemente componente. (Mat.); Teorii de rupere = teorii elaborate pentru a explica ruperea corpurilor solide deformabile supuse unor solicitări mecanice pe mai multe direcții. (Tehn.) Rupere de pantă = construcție (de beton, zidărie de piatră sau de lemn) între două porțiuni vecine ale unui canal, pentru evitarea eroziunilor. (Pop.) Ruperea prețului = fixarea prețului unei vânzări. – V. rupe.

rupestru
RUPÉSTRU, -Ă, rupeștri, -stre, adj. 1. (Despre plante) Care crește pe stânci. 2. (Despre locuințe) Care este construit în stâncă. 3. (În sintagma) Artă rupestră = denumire dată manifestărilor artistice (desen, pictură, gravură sau sculptură) de pe pereții peșterilor sau de pe stânci. – Din fr. rupestre.

rupicol
RUPÍCOL, -Ă, rupicoli, -e, adj. (Bot.; despre plante) Care crește pe stânci sau bolovănișuri. – Din fr. rupicole.

rupie
RÚPIE, rupii, s.f. Monedă de argint care constituie unitatea sistemului monetar din India, Nepal etc. ♦ Veche monedă turcească de aur. – Din fr. roupie.

rupt
RUPT^2, -Ă, rupți, -te, adj., s.f. I. Adj. 1. Făcut bucăți, ciopârțit; (despre obiecte de îmbrăcăminte) ros, uzat, găurit. ♦ Fig. Zdrobit, copleșit, sleit. 2. Lipsit de continuitate, despărțit în două (sau în mai multe) părți. ♦ Fig. (Despre relații prietenești, diplomatice etc.) Desfăcut, curmat, întrerupt; anulat, stricat. ♦ (Despre părți ale corpului) Sfărâmat; fracturat. 3. Desprins (cu forța) din loc; smuls. 4. Înstrăinat de..., izolat, îndepărtat. II. S.f. Înțelegere între contribuabili și visterie, în evul mediu, în țările române, prin care, în locul dărilor existente, se stabilea o sumă fixă, globală, plătibilă anual; p. ext. dare plătită pe baza acestei înțelegeri; ruptoare. – V. rupe.

RUPT^1 s.n. 1. Faptul de a (se) rupe. 2. (În loc.) În ruptul capului = cu nici un preț; niciodată. Cu ruptul (sau cu rupta) = cu ridicata; în total. Pe rupte sau pe ruptele(a) = cu mare intensitate. [Forme gramaticale: rupta, rupte(le)] – V. rupe.

ruptas
RUPTÁȘ, ruptași, s.m. Contribuabil care, plătind darea numită ruptă, era scutit de orice bir. – Ruptă + suf. -aș.

ruptoare
RUPTOÁRE s.f. 1. Rupt^2 (II). 2. (În expr.) Ruptoarea prețului = ruperea prețului. 3. (Înv.) Început, primul pas. – Rupt^2 + suf. -oare.

ruptor
RUPTÓR, ruptoare, s.n. Aparat electric care deschide și menține deschis un circuit electric, sub acțiunea și pe durata unei comenzi din exterior. – Din fr. rupteur.

ruptura
RUPTÚRĂ, rupturi, s.f. 1. Faptul de a se rupe; întrerupere a continuității materiei, fig. a relațiilor, a colaborării dintre oameni. 2. Loc în care un obiect este rupt; sfâșietură, spărtură, gaură. ♦ Locul unde un teren este rupt de ape, de puhoaie. ♢ Ruptură de pantă = loc în care pornește brusc panta unui deal sau a unui munte. 3. Bucată ruptă din ceva. ♦ Zdreanță, cârpă. – Rupt^2 + suf. -ură.

rupturi
RUPTURÍ, rupturesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A pronunța (cu greu), întrerupând vorbele. – Din ruptură.

rural
RURÁL, -Ă, rurali, adj. De (la) sat; sătesc. ♢ (În vechea organizare administrativă) Comună rurală = cea mai mică unitate administrativă, condusă de un primar. – Din fr. rural.

rus
RUS, -Ă, ruși, -se, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Rusiei sau este originară de acolo; 2. Adj. Care aparține Rusiei, privitor la Rusia. ♦ (Substantivat, f.) Limba rusă. – Din rus. rus'.

rusalca
RUSÁLCĂ, rusalce, s.f. Duh al râurilor, lacurilor, pădurilor și câmpiilor, închipuit în mitologia slavă ca o fată tânără îmbrăcată în alb, care atrage pe tineri în fundul apelor, înecându-i. – Din sl. rusalka.

rusalie
RUSÁLIE, rusalii, s.f. 1. (La pl.) Sărbătoare religioasă creștină, cu străvechi origini mitologice, provenind din ritualuri de pomenire a morților, care cade la 50 de zile după Paști. 2. (În mitologia populară) Ființă fantastică, asemănătoare cu ielele, reprezentată ca o zână rea, care dezlănțuie furtuni, schilodește pe oameni sau le ia mințile. 3. (Entom.) Larvă acvatică a insectei Ephemeride Polingenia, care se găsește mai ales în Dunăre, constituind hrana principală a cegii; p. ext. efemeră. – Din sl. rusalija.

rusca
RÚSCĂ, ruște, s.f. (Reg.) Rusoaică. – Din ucr. dial. ruska.

ruscuta
RUSCÚȚĂ, ruscuțe, s.f. 1. (Reg.) Diminutiv al lui ruscă. 2. (Bot.) Cocoșel-de-câmp. 3. Plantă erbacee cu tulpina ramificată, cu flori de culoare roșie (Adonis flammea). ♢ Compuse: ruscuță-de-primăvară (sau -primăvăratică) = plantă otrăvitoare caracteristică vegetației de stepă (Adonis vernalis); ruscuță-de-toamnă (sau -tomnatică) = plantă anuală cu flori de culoare purpuriu-închis (Adonis autumnalis). – Et. nec.

rusesc
RUSÉSC, -EÁSCĂ, rusești, adj. Caracteristic rușilor, ca rușii, rus (2), rusienesc. – Rus + suf. -esc.

ruseste
RUSÉȘTE adv. În felul rușilor, ca rușii; în limba rusă. – Rus + suf. -ește.

rusienesc
RUSIENÉSC, -EÁSCĂ, rusienești, adj. (Pop.) Rusesc. [Pr.: -si-e-]. – Rusian (înv. „rus” < rus. ) + suf. -esc.

rusifica
RUSIFICÁ, rusífic, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) asimila cu populația de limbă rusă. 2. Tranz. A modifica (un cuvânt, o expresie etc.) după structura limbii ruse. – Din fr. russifier.

rusificare
RUSIFICÁRE, rusificări, s.f. Acțiunea de a (se) rusifica și rezultatul ei. – V. rusifica.

rusificat
RUSIFICÁT, -Ă, rusificați, -te, adj. 1. (Despre populații) Care a fost asimilat de populația de limbă rusă. 2. (Despre cuvinte, expresii etc.) Modificat sub influența limbii ruse. – V. rusifica.

rusism
RUSÍSM, rusisme, s.n. Cuvânt sau expresie împrumutată din limba rusă (și neasimilată) – Rus + suf. -ism.

rusoaica
RUSOÁICĂ, rusoaice, s.f. Femeie care face parte din populația de bază a Rusiei; ruscă. – Rus + suf. -oaică.

rusofil
RUSOFÍL, -Ă, rusofili, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care manifestă simpatie pentru poporul rus și pentru cultura sa. – Din fr. russophile.

rustic
RÚSTIC, -Ă, rustici, -ce, adj. De la țară, ca la țară, imitând anumite aspecte ale vieții de țară; câmpenesc. ♦ Cu suprafață brută, nefinisată. ♦ Fig. Necioplit, grosolan, neșlefuit. – Din fr. rustique, lat. rusticus.

rustican
RUSTICÁN, -Ă, rusticani, -e, adj. (Italienism rar) Rustic. – Din it. rusticano.

rusticitate
RUSTICITÁTE s.f. Caracterul a tot ce este rustic; fig. bădărănie. – Din fr. rusticité.

rusticiza
RUSTICIZÁ, rusticizez, vb. I. Tranz. și refl. A da sau a căpăta caracter rustic. – Din engl. rusticize.

rusticizare
RUSTICIZÁRE, rusticizări, s.f. Acțiunea de a (se) rusticiza și rezultatul ei. – V. rusticiza.

rusticizat
RUSTICIZÁT, -Ă, rusticizați, -te, adj. Care a devenit rustic. – V. rusticiza.

rusala
RUȘÁLĂ s.f. Bir plătit în Țara Românească, în evul mediu, de curteni. – Din roșu.

rusfert
RUȘFÉRT s.n. v. rușfet.

rusfet
RUȘFÉT, rușfeturi, s.n. 1. Mită. 2. Obligație suplimentară în muncă sau în natură, pe care țăranii erau obligați s-o presteze în trecut moșierilor. [Var.: rușfért s.n.] – Din tc. rüșvet.

rusina
RUȘINÁ, rușinez, vb. I. 1. Refl. A-i fi cuiva rușine, a se jena. ♦ A se simți stingherit, a se sfii. 2. Tranz. A face ca cineva să se simtă jenat, încurcat; a face de batjocură. ♦ (Înv. și pop.) A necinsti, a dezonora. – Din rușine.

rusinare
RUȘINÁRE, rușinări, s.f. Faptul de a (se) rușina. – V. rușina.

rusinat
RUȘINÁT, -Ă, rușinați, -te, adj. Cuprins de sfială, copleșit de rușine, jenat. – V. rușina.

rusine
RUȘÍNE s.f. 1. Sentiment penibil de sfială, de jenă provocat de un insucces sau de o greșeală. ♢ Loc. adj. și adv. Fără rușine = fără jenă, cu obrăznicie. ♢ Expr. A muri de rușine sau a-i plesni cuiva obrazul de rușine, se spune când cineva se simte foarte rușinat. N-ai (sau n-are) rușine sau nu-ți (sau nu-i, nu le etc.) e rușine (obrazului), se spune cuiva lipsit de bun-simț, obraznic, nesimțit, nerușinat. 2. Rezervă, modestie, reținere. ♦ Timiditate, sfiiciune. 3. Ocară, batjocură, ofensă. ♢ Expr. A fi (sau a rămâne, a se da, a se face sau a da pe cineva) de rușine sau a face cuiva rușine = a (se) face de râs, a ajunge (sau a pune pe cineva) într-o situație penibilă. 4. Motiv de a se simți rușinat; necinste, dezonoare, umilință. ♢ Expr. A păți (o sau vreo) rușine = a ajunge de ocară sau de batjocură, a suferi un lucru umilitor. (E) rușine sau (e) mai mare rușinea = (e) nepotrivit, necorespunzător, rușinos. A fi rușinea cuiva = a fi om de nimic, de ale cărui fapte cineva se rușinează, a fi cauza dezonoarei cuiva. 5. (Pop.) Denumire a organului genital la om și la animale. ♢ Compus: rușinea-fetei = numele a două plante erbacee din familia umbeliferelor, cu tulpina acoperită de peri rigizi, cu flori albe sau trandafirii, dispuse în mici umbele; morcov sălbatic (Daucus carota și silvestris). – Cf. lat. r o s e u s.

rusinos
RUȘINÓS, -OÁSĂ, rușinoși, -oase, adj. 1. Care se rușinează ușor; sfios, timid. 2. Care constituie o rușine, care aduce rușine; blamabil, reprobabil. – Rușine + suf. -os.

rusulita
RUȘULÍȚĂ, rușulițe, s.f. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu frunze și tulpină acoperite cu peri lungi, cu flori de culoare roșie-portocalie, dispuse în capitule, care crește în regiunea alpină și subalpină; struguraș (3) (Hieracium aurantiacum). – Roșu + suf. -uliță.

rut
RUT s.n. Stare fiziologică la animale, corespunzătoare perioadei de activitate sexuală, de durată și periodicitate variabilă, în timpul căreia se petrec unele transformări ale aparatului genital. – Din fr. rut.

ruta
RÚTĂ^1, rute, s.f. Drum urmat de un vehicul; linie străbătută de o cale de comunicație între două localități; traseu. – Din fr. route.

RÚTĂ^2, rute, s.f. (Bot.) Virnanț. – Din lat. ruta.

rutean
RUTEÁN, -Ă, ruteni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Nume care se dădea ucrainenilor din Austro-Ungaria. 2. Adj. Care aparține rutenilor (1), privitor la ruteni. – Din germ. Ruthene.

rutenism
RUTENÍSM, rutenisme, s.n. Cuvânt sau expresie împrumutată din limba ucraineană (și neasimilată). – Rutean + suf. -ism.

ruteniu
RUTÉNIU s.n. Element chimic, metal alb-argintiu din familia platinei, cu duritate foarte mare, care se întrebuințează la fabricarea filamentului pentru lămpile cu incandescență. – Din fr. ruthénium.

rutherford
RUTHERFORD, rutherforzi, s.m. (Fiz.) Unitate de măsură pentru radioactivitate egală cu un milion de dezintegrări pe secundă emise de un element radioactiv. [Pr.: rádărford. – Abr.: Rd] – Din fr., engl. rutherford.

rutier
RUTIÉR, -Ă, rutieri, -e, adj. Care ține de drumuri și șosele, privitor la drumuri și șosele, care se referă la transportul pe șosele. ♢ Transport rutier = transport care se face pe șosele. Tractor rutier = tractor cu remorcă, prevăzut cu roți cu cauciuc și servind la transporturi. Mașină rutieră (și substantivat, n.) = mașină folosită la construirea șoselelor. [Pr.: -ti-er] – Din fr. routier.

rutierist
RUTIERÍST, rutieriști, s.m. Tractorist care are dreptul de conducere pe șosele. [Pr.: -ti-e-] – Rutier + suf. -ist.

rutil
RUTÍL s.n. Oxid natural de titan, cristalizat sub formă de cristale prismatice de culoare galben-deschis sau brună-roșcată, care se întâlnește mai ales în rocile metamorfice sau în aluviuni. – Din fr. rutile.

rutina
RUTINÁ, rutinez, vb. I. Refl. A capăta rutină. – Din fr. routiner.

rutinar
RUTINÁR, -Ă, rutinari, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care lucrează numai prin rutină^1; rutinier. 2. Adj. (Rar) Șablonizat. – Rutină + suf. -ar. Cf. fr. r o u t i n i e r.

rutinat
RUTINÁT, -Ă, rutinați, -te, adj. Cu experiență; priceput, dibaci. – Rutină^1 + suf. -at.

rutina
RUTÍNĂ^1 s.f. Capacitate câștigată printr-o practică îndelungată; (depr.) obișnuință de a acționa sau de a gândi totdeauna în același fel. ♦ Totalitatea obișnuințelor sau a prejudecăților considerate ca fiind un obstacol în calea noului, a creației sau a progresului. – Din fr. routine.

RUTÍNĂ^2 s.f. Substanță chimică naturală, care se găsește în florile, în frunzele și în tulpinile multor plante, folosită în medicină. – Din fr. rutine.

rutinier
RUTINIÉR, -Ă, rutinieri, -e,adj., s.m. și f. 1. Adj. (Franțuzism) Șablonizat. 2. S.m. și f. Persoană care lucrează numai prin rutină^1, sclav al automatismului. [Pr.: -ni-er] – Din fr. routinier.

rutisor
RUTIȘÓR, rutișoare, s.n. Nume dat mai multor plante erbacee: a) plantă cu tulpina înaltă, cu flori galbene dispuse în buchete pe vârfurile ramurilor (Thalictrum foetidum); b) plantă cu frunze ovale și flori trandafirii sau albe (Thalictrum aquilegifolium). ♢ Compus: rutișor-galben = plantă cu rizom târâtor și cu numeroase flori galbene mici, dispuse în umbele (Thalictrum flavum). – Rută^2+ suf. -ișor.

s
S s.m. invar. A douăzeci și doua literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (consoană constrictivă dentală surdă (2)). [Pr.: se].

sabat
SABÁT, sabaturi, s.n. 1. Ziua de sâmbătă la mozaici și la unii sectanți creștini, reprezentând ultima zi a săptămânii, considerată zi de sărbătoare. 2. Adunare de vrăjitoare care, după credințele evului mediu, avea loc sâmbăta, la miezul nopții, într-un loc singuratic. ♦ Fig. Gălăgie mare produsă de o mulțime zgomotoasă. – Din fr. sabbat, lat. sabbatum.

sabatic
SABÁTIC, -Ă, sabatici, -ce, adj. De sabat. ♢ An sabatic = an de studiu acordat universitarilor din anumite state, în care aceștia sunt scutiți de obligațiile didactice. – Din fr. sabbatique, engl. sabbatical.

sabie
SÁBIE, săbii, s.f. 1. Armă tăioasă formată dintr-o lamă lungă de oțel ascuțită la vârf și pe una dintre laturi și fixată într-un mâner. ♢ Expr. Sabia lui Damocles = pericol mare care amenință în orice moment situația cuiva. A trece (sau a lua, a trage) în (sau sub, prin) sabie (pe cineva) = a ucide, a nimici. A pune mâna pe sabie = a porni la luptă. A scoate (sau a trage) sabia (împotriva cuiva) = a provoca pe cineva la luptă, a porni război. A-și pune capul (teafăr sau sănătos) sub sabie = a-și cauza singur un necaz, o nenorocire. Sabie cu două tăișuri, se spune despre o situație care prezintă, în același timp, avantaje și dezavantaje, prespective și pericole. ♦ (Sport) Una din probele de scrimă in care se folosește sabia. 2. Armă formată dintr-o lamă elastică de oțel, din gardă și mâner, folosită la scrimă. 3. Pește de apă dulce, cu corpul turtit lateral și cu abdomenul arcuit; săbioară, sabiță (Pelecus cultratus). – Din bg. sabja.

sabin
SABÍN, -Ă, sabini, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte din populația latină ce locuia în centrul Italiei antice sau era originară de acolo. 2. Adj. Care aparține, care este caracteristic sabinilor (1) privitor la sabini. – Din lat. Sabini, fr. Sabins.

sabina
SABÍNĂ, sabine, s.f. (Bot.) Varietate de ienupăr din Europa meridională, ale cărei frunze au proprietăți medicinale (Juniperus sabina). – Din fr. sabine, lat. sabina.

sabinism
SABINÍSM s.n. (Med.) Intoxicație cu ulei de sabină. – Din fr. sabinisme.

sabir
SABÍR s.n. Limbă mixtă, rudimentară ca vocabular și structură gramaticală, care se vorbește în porturile Mării Mediterane și care conține elemente din franceză, provensală, spaniolă, greacă, catalană, italiană și arabă. – Din fr. sabir.

sabita
SÁBIȚĂ, sabițe, s.f. (Iht.) Sabie (2). – Din bg. sabica.

sabla
SABLÁ, sablez, vb. I. Tranz. A curăța, a netezi sau a face să devină mată suprafața pieselor metalice cu ajutorul unui jet de nisip împroșcat cu aer comprimat. – Din fr. sabler.

sablaj
SABLÁJ s.n. Sablare. – Din fr. sablage.

sablant
SABLÁNT, sablanți, s.m. Jet de nisip folosit la sablare. – Sabla + suf. -ant.

sablare
SABLÁRE, sablări, s.f. Acțiunea de a sabla și rezultatul ei; sablaj – V. sabla.

sablat
SABLÁT, -Ă, sablați, -te, adj. (Despre suprafața unor piese metalice) Curățat, netezit prin sablare. – V. sabla.

sablator
SABLATÓR, -OÁRE, sablatori, -oare, s.m. și f. Muncitor calificat în sablare. – Sabla + suf. -tor.

sableza
SABLÉZĂ, sableze, s.f. Aparat de sablat. – Din fr. sableuse.

sabord
SABÓRD, saborduri, s.n. Deschizătură în pereții laterali ai unei nave, folosită mai ales pentru scurgerea apei acumulate pe puntea superioară și pentru operațiile de încărcare și de descărcare. – Din fr. sabord.

saborda
SABORDÁ, sabordez, vb. I. Tranz. A scufunda propria navă (pentru a nu o lăsa în mâinile dușmanului). ♦ A găuri corpul unei nave scufundate spre a-i putea scoate încărcătura. – Din fr. saborder.

sabordaj
SABORDÁJ, sabordaje, s.n. Sabordare. – Din fr. sabordage.

sabordare
SABORDÁRE, sabordări, s.f. Acțiunea de a saborda și rezultatul ei; sabordaj. – V. saborda.

sabot
SABÓT, saboți, s.m. 1. (Mai ales la pl.) Încălțăminte făcută dintr-o bucată de lemn scobit sau dintr-o talpă de lemn cu fețe de piele groasă. 2. Îmbrăcăminte metalică de protecție fixată la capătul unui pilon care trebuie înfipt în pământ; papuc. 3. Organ al frânei care servește la micșorarea vitezei sau la oprirea unei mașini. ♦ Dispozitiv care se montează pe o șină de cale ferată pentru a frâna sau a opri vagoanele. – Din fr. sabot.

sabota
SABOTÁ, sabotez, vb. I. Tranz. A împiedica (prin uneltiri) bunul mers al unei acțiuni; spec. a frâna intenționat desfășurarea normală a unui proces de producție. – Din fr. saboter.

sabotaj
SABOTÁJ, sabotaje, s.n. Acțiune având ca scop împiedicarea bunului mers al unei activități, în special frânarea desfășurarii normale a unui proces de producție. – Din fr. sabotage.

sabotare
SABOTÁRE, sabotări, s.f. Acțiunea de a sabota și rezultatul ei. – V. sabota.

sabotor
SABOTÓR, -OÁRE, sabotori, -oare, s.m. și f. Persoană care sabotează. – Din fr. saboteur.

sabrer
SABRÉR, sabreri, s.m. Scrimer specializat în probele de sabie. – Din fr. sabreur.

sabretas
SABRETÁȘ, sabretașe, s.n. Un fel de geantă de piele care se purta odinioară, atârnată de centiron, la unele uniforme de cavalerie. – Din fr. sabretache.

sabur
SÁBUR s.n. Substanță solidă cu miros plăcut și cu gust amar, extrasă din frunzele unor specii de aloe, întrebuințată în farmacie. – Din tc. sabur, sabir.

sac
SAC, saci, s.m. 1. Obiect confecționat din pânză, din hârtie rezistentă, din material plastic etc., folosit la păstrarea și la transportarea unor produse; conținutul unui astfel de obiect; obiectul împreună cu conținutul lui. ♢ Sac de dormit = sac special prevăzut de obicei cu un fermoar și cu o glugă, folosit mai ales de excursioniști pentru a dormi. (Rar) Sac de spate = raniță; rucsac. ♢ Expr. Sac fără fund = a) om lacom, nesățios; b) om care știe și povestește multe snoave, anecdote, glume. A da de fundul sacului = a sărăci. A prinde (pe cineva) cu mâța (sau cu mâna) în sac = a surprinde (pe cineva) în momentul când săvârșește o faptă rea. A(-și) dezlega sacul = a se destăinui. ♦ Fig. (Cu determinări introduse prin prep „cu” sau „de” care arată felul) Cantitate mare, grămadă. 2. Pânză de fuior, de câlți sau de buci din care se fac sacii (1). 3. Geantă mare de pânză, de piele etc. în care se pun lucrurile necesare pentru o călătorie. 4. Unealtă de pescuit făcută dintr-o rețea de sfoară în formă de sac (1) cu fundul adânc și cu gura ținută deschisă printr-un arc de lemn. 5. (În sintagmele) Sac aerian = organ în formă de sac (1), caracteristic păsărilor, care menține ritmul de respirație al acestora în timpul zborului. Sac polinic = fiecare dintre compartimentele din antera staminei, în care se formează polenul. Sac embrionar = cavitate din ovulul plantelor angiosperme, în care se află mai multe celule, printre care și oosfera. – Din lat. saccus.

saca
SACÁ, sacale, s.f. Butoi așezat pe un cadru cu două sau cu patru roți, cu care în trecut se transporta apa de la fântână sau de la râu. – Din tc. saka „sacagiu”.

sacada
SACADÁ, sacadez, vb. I. Intranz. (Livr.) A vorbi sau a acționa cu întreruperi bruște și dese (la intervale regulate). – Din fr. saccader.

sacadare
SACADÁRE, sacadări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a sacada; întrerupere bruscă (și violentă) care se repetă (regulat) la intervale mici. – V. sacada.

sacadat
SACADÁT, -Ă, sacadați, -te, adj. (Despre mișcări, sunete, vorbe etc.; adesea adverbial) Cu întreruperi scurte, bruște și dese (la intervale egale); intermitent. – Din fr. saccadé.

sacada
SACÁDĂ, sacade, s.f. (Livr.) Mișcare sacadată; sunet sacadat. – Din fr. saccade.

sacagiu
SACAGÍU, sacagii, s.m. Persoană care transporta în trecut apă (potabilă) cu sacaua, pentru a o vinde. ♦ Expr. A vinde apă la sacagiu = a încerca să dai cuiva un lucru pe care îl are din belșug; a încerca să înveți (sau să înșeli) pe cineva mai priceput (sau mai șiret) decât tine. – Saca + suf. -giu.

sacaz
SACẤZ s.n. (Chim.) Colofoniu. – Din tc. sakiz.

sacerdot
SACERDÓT, sacerdoți, s.m. (Livr.) Preot. – Din it. sacerdote, lat. sacerdos, -otis.

sacerdotal
SACERDOTÁL, -Ă, sacerdotali, -e, adj. (Livr.) Preoțesc; p. ext. sacru, solemn. – Din fr. sacerdotal, lat. sacerdotalis.

sacerdotiu
SACERDÓȚIU s.n. (Livr.) Rang, demnitate de preot; fig. chemare, misiune. ♢ (Colectiv) Cler, preoțime. – Din lat. sacerdotium.

sachelar
SACHELÁR, sachelari, s.m. (Înv.) Grad onorific în ierarhia preoțească; preot care purta acel grad. – Din ngr. sakellários.

saciform
SACIFÓRM, -Ă, saciformi, -e, adj. În formă de sac. – Din fr. sacciforme.

sacnasiu
SACNASÍU, sacnasie, s.n. (Turcism înv.) Încăpere mică la catul de sus al caselor domnești și boierești, ieșită în afară din fațada clădirii și închisă cu geamlâc sau cu obloane. ♦ Cameră mică de așteptare în casele boierești. – Din tc. șahnișin.

sacos
SÁCOS, sacose, s.n. Veșmânt arhieresc de mătase, lung până la genunchi și cu mâneci largi, care se poartă peste stihar. – Din ngr. sákkos.

sacosa
SACÓȘĂ, sacoșe, s.f. Poșetă de dimensiuni mai mari; (în special) săculeț (de pânză) sau plasă (în formă de săculeț) pentru târguieli. – Din fr. sacoche.

sacou
SACÓU, sacouri, s.n. Haină bărbătească (mai lejeră). – Din germ. Sakko.

sacoviste
SACÓVIȘTE, sacoviști, s.f. (Reg.) Unealtă de pescuit făcută dintr-o plasă întinsă pe două nuiele încrucișate și agățată de o prăjină, cu care se pescuiește de pe mal în locurile unde apa curge repede. – Sac + suf. -oviște.

sacovita
SACÓVIȚĂ, sacovițe, s.f. (Reg.) Sicaiță. – Et. nec.

sacral
SACRÁL^1, -Ă, sacrali, -e, adj. (Anat.) Care ține de sacrum, privitor la sacrum; sacrat^1. – Din germ. sakral.

SACRÁL^2, -Ă, sacrali, -e, adj. (Livr.) Sacru^1. – Din fr. sacral.

sacralitate
SACRALITÁTE s.f. (Rar) Caracterul a ceea ce este sacru^1. – Sacral^2 + suf. -itate.

sacraliza
SACRALIZÁ, sacralizéz, vb. I. Tranz. (Rar) A atribui caracter sacru unui lucru profan. – Din fr. sacraliser.

sacralizare
SACRALIZÁRE, sacralizări, s.f. Acțiunea de a sacraliza. – V. sacraliza.

sacralizat
SACRALIZÁT, -Ă, sacralizați, -te, adj. Care a primit caracter sacru. – V. sacraliza.

sacrament
SACRAMÉNT, sacramente, s.n. Nume dat în religia catolică fiecăreia dintre cele șapte taine bisericești. – Din fr. sacrement, lat. sacramentum.

sacramental
SACRAMENTÁL, -Ă, sacramentali, -e, adj. De sacrament, privitor la sacrament; p. ext. solemn. – Din fr. sacramental, lat. sacramentalis.

sacrat
SACRÁT^1, -Ă, sacrați, -te, adj. (Anat.) Sacral^1. – Din fr. sacré.

SACRÁT^2, -Ă, sacrați, -te, adj. (Livr.) Sfințit, sfânt. – Din fr. sacré.

sacrifica
SACRIFICÁ, sacrífic, vb. I. 1. Tranz. și refl. A renunța la ceva sau la cineva pe baza unor considerente care cer ca altceva sau altcineva să aibă întâietate. ♦ Refl. A se devota pentru cineva sau ceva până la jertfirea de sine. 2. Tranz. A ucide animale în scopuri științifice sau utilitare. ♦ (În antichitate) A jertfi ființe, după anumite ritualuri, ca prinos adus divinității. – Din lat. sacrificare, fr. sacrifier.

sacrificare
SACRIFICÁRE, sacrificări, s.f. Acțiunea de a (se) sacrifica. – V. sacrifica.

sacrificator
SACRIFICATÓR, sacrificatori, s.m. (În antichitate) Preot care oficia un sacrificiu (2). – Din fr. sacrificateur, lat. sacrificator, -oris.

sacrificiu
SACRIFÍCIU, sacrificii, s.n. 1. Renunțare voluntară la ceva (prețios sau considerat ca atare) pentru binele sau în interesul cuiva sau a ceva; jertfă. ♦ Jertfire de sine (din devotament, din abnegație). ♢ Echipă de sacrificiu = grup de oameni care înfruntă o mare primejdie ca să îndeplinească o misiune, o datorie. 2. Ofrandă rituală adusă unei divinități, în cadrul căreia se jertfește o ființă; jertfă. – Din fr. sacrifice, lat. sacrificium.

sacrileg
SACRILÉG, -Ă, sacrilegi, -ge, adj. (Livr.) Care săvârșește un sacrilegiu; p. ext. nelegiuit. – Din lat. sacrilegus.

sacrilegiu
SACRILÉGIU, sacrilegii, s.n. Profanare a lucrurilor considerate sfinte sau, p. ext., a unui lucru care trebuie respectat; necinstire, pângărire. [Var.: (înv.) sacriléj s.n.] – Din fr. sacrilège, lat. sacrilegium.

sacrilej
SACRILÉJ s.n. v. sacrilegiu.

sacristan
SACRISTÁN, sacristani, s.m. Persoană care are în grija sa sacristia unei biserici. – Din fr. sacristain.

sacristie
SACRISTÍE, sacristii, s.f. Încăpere într-o biserică catolică sau clădire special ridicată lângă o biserică catolică, în care se păstrează obiectele de cult și veșmintele preoțești. – Din fr. sacristie, lat. sacristia.

sacrosanct
SACROSÁNCT, -Ă, sacrosancți, -te, adj. (Livr.) Sacru^1, sfânt; p. ext. intangibil, inviolabil. [Var.: sacrosánt, -ă adj.] – Din lat. sacrosanctus.

sacrosant
SACROSÁNT, -Ă adj. v. sacrosanct.

sacru
SÁCRU^1, -Ă, sacri, -e, adj. 1. Cu caracter religios; privitor la religie, care aparține religiei. ♦ Sfânt. ♢ Foc sacru = vocație, talent. 2. Fig. Care inspiră sentimente de venerație; scump. – Din lat. sacer, -era, it. sacro.

SÁCRU^2 s.n. v. sacrum.

sacrum
SÁCRUM s.n. Os triunghiular (format din cinci vertebre sudate) așezat în partea de jos a coloanei vertebrale și care, împreună cu oasele pelviene, formează bazinul. [Var.: sácru s.n.] – Din fr., lat. sacrum.

sacul
SACÚL s.n. v. saculă.

sacula
SACÚLĂ, sacule, s.f. (Anat.) 1. Unul dintre compartimentele urechii interne. 2. Formațiune saciformă de dimensiuni mici. [Var.: sacúl s.n.] – Din fr. saccule.

sad
SAD, saduri, s.n. (Înv.) Plantație de pomi fructiferi; livadă. ♦ Vie plantată de curând. ♦ Răsad. – Din sl. sadŭ.

sada
SÁDĂ, sade, s.f. (Reg.) Butaș (de salcie). – Sad +suf. -ă.

sadea
SADEÁ adj. invar. 1. Care nu este amestecat cu altceva, de un singur fel; pur, curat. ♦ (Despre țesături, păr etc.) Care are o singură culoare; uniform colorat; fără desen. ♦ (Adverbial) Cu totul, complet, pe de-a-ntregul. 2. Autentic, veritabil, adevărat. – Din tc. sade.

sadic
SÁDIC, -Ă, sadici, -ce, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Care chinuiește sau torturează pe cineva din plăcerea bolnăvicioasă de a-l vedea suferind; (despre acțiunile, caracterul etc. oamenilor) plin de sadism; crud. – Din fr. sadique.

sadina
SÁDINĂ, sadine, s.f. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu frunze păroase și cu spiculețe violete sau gălbui, având la baza lor un smoc de peri aurii sau ruginii (Chrysopogon gryllus). – Din bg. sadina.

sadism
SADÍSM s.n. Tendință anormală spre cruzime, plăcere bolnăvicioasă de a vedea pe cineva suferind sau de a pricinui suferințe: cruzime extremă. ♦ Spec. Perversiune sexuală manifestată prin plăcerea de a provoca partenerului suferințe fizice. – Din fr. sadisme.

saducheism
SADUCHEÍSM s.n. (În antichitate) Doctrină, concepție proprie saducheilor. – Din fr. saducéisme (după saducheu).

saducheu
SADUCHÉU, saduchei, s.m. (În antichitate) Adept al partidului marelui cler mozaic, reprezentând interesele marilor proprietari de pământ și ostil fariseilor. – Din lat. Sadducaei.

saegiu
SAEGÍU s.m. v. saigiu.

safari
SAFÁRI s.n. Expediție de vânătoare în Africa. ♦ Raliu automobilistic desfășurat pe drumurile și în condițiile din Africa. – Din fr. safari.

safe
SAFÉ s.n. v. seif.

safeu
SAFÉU s.n. v. seif.

safian
SAFIÁN s.n. v. saftian.

safic
SÁFIC, -Ă, safice, adj. (În sintagmele) Vers safic = vers endecasilabic cu cinci picioare, folosit în vechea lirică greacă și latină. Strofă safică = strofă compusă din patru versuri, primele trei safice, iar ultimul adonic. – Din fr. saphique, lat. sapphicus.

safir
SAFÍR, safire, s.n. 1. Varietate de corindon de culoare albastră, transparentă, folosită ca piatră prețioasă. 2. Varietate de blană de nurcă de culoare albăstrie. – Din fr. saphir, lat. sapphirus.

safism
SAFÍSM s.n. (Med.) Homosexualitate feminină; lesbianism, tribadism. – Din fr. saphisme.

safran
SAFRÁN, safrane, s.n. Parte a cârmei unei nave care poate fi rotită parțial în jurul axei cârmei pentru a face ca nava să se întoarcă la dreapta sau la stânga. – Din fr. safran.

saftea
SAFTEÁ s.f. (Pop. și fam.) Prima vânzare pe care o face un negustor dintr-o marfă (nouă) la începutul unei zile, al unei săptămâni etc.; p. ext. început norocos al unei afaceri. ♦ Fig. Prima întrebuințare a unui lucru. [Var.: (reg.) săfteá s.f.] – Din tc. siftah.

safterea
SAFTEREÁ, safterele, s.f. Plantă erbacee cu frunzele de culoare verde-cenușie, cu florile purpurii și cu fructul globulos (Fumaria officinalis). [Var.: (reg.) seftereá s.f.] – Din ngr. safterés.

saftian
SAFTIÁN, saftianuri, s.n. Piele subțire și fină de capră (sau de oaie, de vițel), din care se confecționează articole de marochinărie și de galanterie. [Pr.: -ti-an. – Var.: safián, (reg.) săftián, seftián s.n.] – Din tc. sahtiyan.

saga
SÁGA s.f. Povestire aparținând vechii literaturi scandinave, în care faptele istorice se împletesc cu elementele mitologice. – Din. fr. saga, germ. Saga.

sagace
SAGÁCE, sagaci, -ce, adj. (Livr.) Care pricepe ușor și repede ceva; perspicace, ager, pătrunzător. – Din fr. sagace.

sagacitate
SAGACITÁTE s.f. (Livr.) Facultate a minții omenești de a înțelege ușor și repede ceva; perspicacitate, agerime. – Din fr. sagacité.

sagital
SAGITÁL, -Ă, sagitali, -e, adj. (Anat.) Care este în plan vertical de simetrie. ♢ Sutură sagitală = sutură care unește cele două oase parietale. – Din fr. sagittal.

sagitar
SAGITÁR, sagitari, s.m. (Rar) Arcaș (din armata romană). – Din lat. sagittarius.

sagitat
SAGITÁT, -Ă, sagitați, -te, adj. (Despre frunze) De forma unei săgeți. – Din fr. sagitté.

sagna
SÁGNĂ, sagne, s.f. Rană pe spinarea calului, produsă de șa, de tarniță sau de ham. ♦ Cicatrice rămasă pe corpul unui animal după marcarea lui cu fierul roșu. – Din scr. sadno.

sago
SAGÓ s.n. Produs alimentar în formă de praf sau de grăuncioare albe sau roșietice, preparat din fecula sagotierului și care se consumă fiert în supă sau în lapte. – Din fr. sagou.

sagotier
SAGOTIÉR, sagotieri, s.m. Nume dat mai multor specii de palmieri al căror trunchi conține sago (Metroxylon). [Pr.: -ti-er] – Din fr. sagoutier.

sagum
SÁGUM, sagumuri, s.n. Manta scurtă, prinsă pe umăr, pe care o purtau romanii și galii. – Din lat., fr. sagum.

sahaidacar
SAHAIDACÁR s.m. v. săhăidăcar.

sahan
SAHÁN, sahane, s.n. (Înv. și reg.) Vas metalic de diverse forme sau dimensiuni, în care se servește sau se gătește mâncarea. – Din tc. sahan.

saharian
SAHARIÁN, -Ă, saharieni, -e, adj., s.f. 1. Adj. Referitor la Sahara, al Saharei. 2. S.f. Bluză sport cu epoleți și cu mâneci scurte. [Pr.: -ri-an] – Din fr. saharien, -enne.

sahel
SAHÉL s.n. Zonă de tranziție între Sahara și savanele Africii subecuatoriale, cu vegetație de savană uscată și de stepă. – Din fr. sahel.

saia
SAIÁ^1, saiele, s.f. Ață pentru însăilat; p. ext. cusătură provizorie, cu împunsături rare; șular. [Pr.: sa-ia] – Et. nec. Cf. î n s ă i l a.

SAIÁ^2, saiele, s.f. (Reg.) Adăpost (improvizat) pentru vite, în special pentru oi. [Pr.: sa-ia] – Din tc. saye „umbră”.

SAIÁ^3, saiele, s.f. (Înv. și pop.) Țesătură (subțire) de lână. ♦ Îmbrăcăminte confecționată din această țesătură. [Pr.: sa-ia] – Din tc. saya.

saidecar
SAIDECÁR, saidecari, s.m. (Înv.) Meșter care lucra odoare bisericești. [Var.: seidicár s.m.] – Din tc. sadekár.

saigiu
SAIGÍU, saigii, s.m. Slujbaș al Porții Otomane care strângea în țările românești darea plătită în oi; p. ext. slujbaș al stăpânirii care număra oile în acest scop. [Pr.: sa-i-. – Var.: (înv.) saegíu s.m.] – Din tc. sayıcı.

saintbernard
SAINT-BERNARD s.m. (Zool.) Bernardin^1. [Pr.: sen bernár] – Cuv. fr.

saivan
SAIVÁN, saivane, s.n. 1. (Reg.) Adăpost de iarnă pentru oi (sau pentru vite); perdea. 2. (Înv.) Cort deschis, asemănător cu un baldachin, destinat domnitorului sau înalților demnitari. [Var.: săiván s.n.] – Din tc. sayvan.

sake
SAKÉ s.n. Băutură alcoolică specifică Japoniei, făcută din orez fermentat, care se bea, de obicei, cald. – Din fr. saké.

sal
SAL, saluri, s.n. (Rar) Plută mare, formată prin alăturarea mai multor plute mici. – Din tc. sal.

salahor
SALAHÓR, salahori, s.m. Muncitor necalificat, plătit cu ziua, care lucrează mai ales la construcții de case, de șosele etc., (în trecut) țăran scutit de dări, pus de domnie la dispoziția Porții Otomane pentru repararea cetăților turcești, întreținerea drumurilor și pentru alte munci grele. [Var.: (pop.) salaór s.m.] – Din tc. salahor.

salahori
SALAHORÍ, salahoresc, vb. IV. Intranz. A munci ca salahor; p. gener. a munci din greu. – Din salahor.

salahorie
SALAHORÍE s.f. Starea, munca de salahor; p. gener. muncă grea; salahorit. – Salahor + suf. -ie.

salahorit
SALAHORÍT s.n. (Rar) Salahorie. – V. salahori.

salam
SALÁM, salamuri, s.n. Un fel de cârnat (mai gros) făcut din carne tocată de vită sau de porc, de obicei afumat și uscat (pentru a se putea conserva). – Din tc., bg. salam. Cf. fr. s a l a m i, it. s a l a m e.

salamalec
SALAMALÉC, salamalecuri, s.n. Formulă de salut la popoarele de religie mahomedană; închinăciune adâncă, temenea (care însoțește rostirea acestei formule). – Din tc. selâmaleyküm. Cf. fr. s a l a m a l e c.

salamandra
SALAMÁNDRĂ, salamandre, s.f. Animal batracian asemănător cu șopârla, cu picioarele scurte și îndreptate în lături și cu pielea neagră pătată cu galben, care secretă o substanță protectoare iritantă (Salamandra salamandra). – Din fr. salamandre, lat. salamandra.

salamura
SALAMÚRĂ s.f. v. saramură.

salaor
SALAÓR s.m. v. salahor.

salar
SALÁR s.n. v. salariu.

salaria
SALARIÁ, salariéz, vb. I. Trans. (Rar) A salariza. [Pr.: -ri-a] – Din fr. salarier.

salariat
SALARIÁT, -Ă, salariați, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care, în schimbul muncii prestate, primește un salariu. 2. Adj. (Despre muncă) Care este plătit cu un salariu. [Pr.: -ri-at] – V. salaria. Cf. fr. s a l a r i é.

salariere
SALARIÉRE, salarieri, s.f. (Rar) Salarizare. [Pr.: -ri-e-] – V. salaria.

salariu
SALÁRIU, salarii, s.n. Sumă de bani pe care o primește o persoană pentru munca depusă într-o perioadă de timp (săptămână, lună); leafă^2. [Var.: (pop) salár s.n.] – Din fr. salaire, lat. salarium.

salariza
SALARIZÁ salarizéz, vb. I. Tranz. A plăti cuiva un salariu; a salaria. – Salariu + suf. -iza.

salarizare
SALARIZÁRE, salarizări, s.f. Acțiunea de a salariza; salariere. – V. salariza.

salata
SALÁTĂ, salate, s.f. 1. Plantă legumicolă erbacee din familia compozeelor, cu frunze mari și rotunde, comestibile (Lactuca sativa); p. gener. nume dat unor plante erbacee cu frunze comestibile. ♢ Compus : salata-iepurelui = plantă erbacee din familia compozeelor, cu flori roșii sau violete (Prenanthes purpurea). 2. Preparat culinar făcut din anumite legume fierte sau crude, cu adaos de oțet, zeamă de lămâie și untdelemn, care se servește ca aperitiv sau ca garnitură. ♢ Salată de fructe = desert făcut din fructe crude, tăiate mărunt, amestecate cu zahăr și stropite cu rom, coniac sau vin. [Pl. și : sălăți] – Din ngr. saláta.

salatiera
SALATIÉRĂ, salatiere, s.f. Vas de porțelan, faianță, sticlă etc. în care se servește salata. ♦ Serviciu de masă format dintr-un suport (de metal) cu sticluțe pentru untdelemn și oțet și cu solnițe pentru sare și piper. [Pr.: -ti-e] – Din ngr. (pop.) salatiéra sau din salată + suf. -ieră (după fr. saladier).

sala
SÁLĂ, săli, s.f. 1. Încăpere spațioasă destinată spectacolelor, întâlnirilor sportive, întrunirilor, expozițiilor etc. ♦ Totalitatea persoanelor reunite într-o sală (1). 2. Coridor. 3. Vestibul, antreu, anticameră. – Din fr. salle.

salbanda
SALBÁNDĂ, salbande, s.f. (Geol.) Zona de contact dintre un filon și roca pe care o străbate acesta. – Din fr. salbande, germ. Salband

salba
SÁLBĂ, salbe, s.f. 1. Podoabă de purtat la gât, alcătuită dintr-unul sau mai multe șiraguri de monede, medalii, pietre prețioase sau mărgele. ♢ Expr. Salba dracului = persoană supărătoare, de care nu poți scăpa; om rău, necinstit, ticălos. 2. (Zool.) Fanon. 3. Compuse: salbă-moale = arbust cu frunze opuse, lanceolate sau eliptice, cu florile verzi-gălbui și cu fructele capsule roșii (Evonymus latifolius); salbă-râioasă = arbust înalt de 1-3 m, cu flori mici, brune, care conține gutapercă în scoarța rădăcinilor (Evonymus verrucosa). – Lat. subalba.

salbie
SÁLBIE s.f. v. salvie.

salca
SÁLCĂ, sălci, s.f. Varietate de salcie^1 cu ramuri foarte flexibile (Salix alba). – Din salcie^1.

salcam
SALCẤM, salcâmi, s.m. Arbore melifer din familia leguminoaselor, cu ramuri prevăzute cu spini, cu frunze compuse, cu flori albe cu miros caracteristic plăcut, dispuse în ciorchine, cu lemnul tare și rezistent la umezeală; acaț (Robinia pseudacacia). – Din tc. salkâm.

salce
SÁLCE^1 s.f. Plantă erbacee exotică din familia liliaceelor, cu tulpina agățătoare și cu flori dispuse în umbele (Smilax medica); p. restr. numele popular al rădăcinii acestei plante, cu utilizări în medicină. [Var.: sálcie s.f.] – Et. nec.

SÁLCE^2 s.f. (Înv.) Salță^1. – Cf. s a l ț ă 1.

SÁLCE^3 s.f. v. salcie^1.

salcie
SÁLCIE^1, sălcii, s.f. Numele mai multor specii de arbori și de arbuști cu ramuri lungi, subțiri și mlădioase, cu frunze lanceolate și cu flori galbene-verzui dispuse în mâțișori, care cresc la marginea apelor (Salix); arbore aparținând uneia dintre aceste specii. ♢ Salcie pletoasă (sau plângătoare) = varietate de salcie^1 cu ramuri foarte lungi, flexibile și plecate în jos (Salix babylonica). [Pl. și: sálcii. – Var.: sálce s.f.] – Lat. salix, -icis.

SÁLCIE^2 s.f. v. salce^1.

salep
SALÉP, salepuri, s.n. 1. Nume dat tuberculilor uscați ai unor specii de orhidee; p. ext. praf de amidon extras din acești tuberculi și care, fiert în lapte sau în apă, se folosește ca întăritor pentru copii sau convalescenți. 2. Băutură preparată de orientali din salep (1), miere și apă. [Var.: (reg.) salíp s.n.] – Din tc. salep.

salepciu
SALEPCÍU s.m. v. salepgiu.

salepgiu
SALEPGÍU, salepgii, s.m. Persoană care prepară sau vinde salep (2). [Var.: salepcíu, salipgíu s.m.] – Din tc. salepçi.

saleu
SALÉU, saleuri, s.n. Preparat alimentar crocant de forma unui bețișor, făcut din aluat sărat, cu gust picant prin adaos de sare, brânză, chimen etc. și care se servește ca aperitiv. – Din fr. salé „sărat”.

salicacee
SALICACÉE, salicacee, s.f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate cu inflorescențe în formă de amenți, care cuprinde arbori și arbuști ca plopul și salcia: (și la sg.) plantă din aceată familie. [Pr.: -ce-e] – Din fr. salicacées.

salica
SÁLICĂ adj. (În sintagma) Legea salică = culegere medievală de norme de drept bazate pe obiceiul pământului, aparținând francilor de pe teritoriul Galiei. – Din fr. salique.

salicilat
SALICILÁT, salicilați, s.m. Nume generic al sărurilor sau esterilor acidului salicilic. ♦ Acid salicilic. – Din fr. salicylate.

salicilic
SALICÍLIC adj. (În sintagma) Acid salicilic = preparat chimic pe bază de fenol, în formă de cristale albe, întrebuințat în medicină, în industria coloranților și a conservelor alimentare. – Din fr. salicylique.

salicilina
SALICILÍNĂ s.f. Substanță medicamentoasă extrasă din scoarța de salcie^1 cu însușiri febrifuge și antireumatice. – Cf. germ. S a l i z i n.

salieni
SALIÉNI s.m. pl. Nume dat la romani preoților zeului Marte. [Pr.: -li-eni] – Din fr. saliens.

salifer
SALIFÉR, -Ă, saliferi, -e, adj. Care conține sare (1), bogat în sare (1). – Din fr. salifère.

salifica
SALIFICÁ, salífic, vb. I. Tranz. (Chim.) A combina o bază cu un acid pentru a obține o sare (2). – Din fr. salifier.

salificare
SALIFICÁRE, salificări, s.f. Acțiunea de a salifica; salificație. – V. salifica.

salificatie
SALIFICÁȚIE s.f. (Chim.) Salificare. – Din fr. salification.

salin
SALÍN, -Ă, salini, -e, adj. 1. Care conține sare. Soluție salină. 2. (Chim.) Care are caracter de sare. Oxid salin de fier. – Din fr. salin.

salina
SALÍNĂ, saline, s.f. Mină din care se extrage sare; ocnă. – Din fr. saline, lat. salinae.

salinitate
SALINITÁTE s.f. Conținutul în săruri al unei ape sau al unui sol. – Din fr. salinité.

saliniza
SALINIZÁ, salinizéz, vb. I. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni salin; a (se) îmbiba cu săruri solubile. – Din fr. saliniser.

salinizare
SALINIZÁRE, salinizări, s.f. Acțiunea de a saliniza și rezultatul ei. – V. saliniza.

salinizat
SALINIZÁT, -Ă, salinizați, -te, adj. Care a fost îmbibat cu săruri solubile, care a devenit salin. – V. saliniza.

salinometru
SALINOMÉTRU, salinometre, s.n. Instrument folosit pentru determinarea concentrației soluțiilor de sare. – Din fr. salinomètre.

salip
SALÍP s.n. v. salep.

salipgiu
SALIPGÍU s.m. v. salepgiu.

salipirina
SALIPIRÍNĂ, salipirine, s.f. Salicilat de antipirină cu proprietăți antinevralgice, întrebuințat în terapeutica antireumatică. – Din germ. Salipyrin.

saliva
SALIVÁ, salivez, vb. I. Intranz. A secreta, a produce (multă) salivă. – Din fr. saliver, lat. salivare.

salivar
SALIVÁR, -Ă, salivari, -e adj. Privitor la salivă, de salivă. ♢ Glandă salivară = fiecare dintre glandele situate în cavitatea bucală și care secretează saliva. – Din fr. salivaire.

salivare
SALIVÁRE, salivări, s.f. Acțiunea de a saliva și rezultatul ei. – V. saliva.

salivat
SALIVÁT s.n. Faptul de a saliva; salivație. – V. saliva.

salivatie
SALIVÁȚIE, salivații s.f. Faptul de a secreta salivă; salivat; funcția glandelor salivare; secreție (exagerată) de salivă. – Din fr. salivation, lat. salivatio, -onis.

saliva
SALÍVĂ s.f. Lichid apos și puțin vâscos care se formează continuu în gură, fiind secretat de glandele salivare, care servește la formarea și la înghițirea bolului alimentar, umezește și spală membrana mucoasă a gurii etc. – Din fr. salive, lat. saliva.

salmastru
SALMÁSTRU, -Ă, salmastre, adj. (În sintagmele) Apă salmastră = apă cu salinitate redusă. Lac salmastru = lac cu apă salmastră. – Din it. salmastro.

salmiac
SALMIÁC s.n. (Chim.; rar) Țipirig. [Pr.: -mi-ac] – Din germ. Salmiak.

salmonela
SALMONÉLĂ s.f. Gen de bacterii patogene care provoacă febra tifoidă, infecții alimentare etc. – Din fr. salmonella.

salmoneloza
SALMONELÓZĂ, salmoneloze, s.f. Nume generic dat unui grup de boli infecțioase ale mamiferelor și păsărilor, provocate de salmonelă. – Din fr. salmonellose.

salmonid
SALMONÍD, salmonide, s.n. (La pl.) Familie de pești răpitori (din care fac parte păstrăvul, lipanul etc.), caracterizați printr-o a doua înotătoare dorsală, adipoasă (Salmonidae); (și la sg.) pește care face parte din această familie. – Din fr. salmonidés.

salol
SALÓL s.m. Salicilat de fenil, sub formă de cristale albe cu gust și miros slab aromat, întrebuințat ca antiseptic și antipiretic. – Din fr. salol.

salon
SALÓN, saloane, s.n. 1. Încăpere într-o locuință destinată primirii musafirilor. 2. Sală în care au loc festivități, baluri, serbări publice etc. ♦ Sală în care se organizează expoziții periodice de pictură, sculptură etc.; p. ext. expoziția din această sală. ♦ Reuniune cu caracter cultural, artistic, monden etc. 3. Cameră cu mai multe paturi, în care sunt ținuți și îngrijiți bolnavii într-un spital. – Din fr. salon.

salonard
SALONÁRD, -Ă, salonarzi, -de, adj., s.m. și f. (Rar) 1. Adj. De salon. 2. S.m. și f. (Peior.) Persoană care frecventează saloanele mondene, care manifestă snobism în relațiile sale. – Din fr. salonnard.

salonas
SALONÁȘ, salonașe, s.n. Diminutiv al lui salon (1). – Salon + suf. -aș.

saloon
SALOON s.n. Cârciumă, han (în filmele western). [Pr.: sălún] – Cuv. am.

salopeta
SALOPÉTĂ, salopete, s.f. Haină de lucru care se poartă peste hainele obișnuite pentru a le proteja. – Din fr. salopette.

salpetru
SALPÉTRU s.n. Azotat natural de sodiu (salpetru de Chile) sau de potasiu (salpetru de India), folosiți ca îngrășăminte minerale, la fabricarea acidului azotic etc. – Din fr. salpétre.

salpingectomie
SALPINGECTOMÍE, salpingectomii, s.f. (Med.) îndepărtare chirurgicală parțială sau totală a trompelor uterine. – Din fr. salpingectomie.

salpingita
SALPINGÍTĂ, salpingite, s.f. Boală care se manifestă prin inflamația trompelor uterine. – Din fr. salpingite.

salpingografie
SALPINGOGRAFÍE, salpingografii, s.f. (Med.) Radiografie a trompelor uterine cu ajutorul unei substanțe de contrast. – Din fr. salpingographie.

salpingoovarita
SALPINGOOVARÍTĂ, salpingoovarite, s.f. (Med.) Anexită. – Din fr. salpingoovarite.

salpingoscop
SALPINGOSCÓP, salpingoscoape, s.n. (Med.) Aparat folosit în salpingoscopie. – Din fr. salpingoscope.

salpingoscopie
SALPINGOSCOPÍE, salpingoscopii, s.f. (Med.) Explorare vizuală a orificiului intern al trompei lui Eustache cu ajutorul salpingoscopului. – Din fr. salpingoscopie.

salt
SALT, salturi, s.n. 1. Mișcare bruscă prin care corpul se desprinde de la pământ, sărind pe loc sau deplasându-se; mișcare de deplasare bruscă în zbor. 2. Trecere bruscă de la o situație ori stare la alta. – Din lat. saltus, it. salto.

saltanat
SALTANÁT, saltanaturi, s.n. (Înv.) Alai (domnesc), suită, cortegiu. ♦ Pompă, strălucire. – Din tc. saltanat.

saltando
SALTÁNDO adv. (Muz.; indică modul de execuție la instrumentele cu coarde și arcuș) în felul procedeului staccato, prin lansarea ușoară a arcușului pe coarde și revenirea lui naturală. – Cuv. it.

saltar
SALTÁR s.n. v. sertar.

saltea
SALTÉA, saltele, s.f. Obiect făcut dintr-un fel de sac de pânză, de material plastic etc. în care se introduce (și se fixează prin cusături din loc în loc) un strat gros de lână, de iarbă-de-mare, de paie, de vată sau care se umple cu aer și care se așează pe pat (pentru a forma un așternut moale) sau pe apă (pentru a pluti). ♦ Saltea de apă = mic rezervor de apă creat la piciorul unui baraj pentru a amortiza lovitura apei care cade asupra terenului de la piciorul barajului. Saltea de beton = construcție de protecție a albiei râurilor, alcătuită din plăci de beton sau de beton armat. Saltea de piatră = strat de piatră uscată care are rolul de a colecta infiltrațiile de apă din galeriile de tunel. Saltea de protecție = Înveliș al unui cablu electric, cu rolul de a-l proteja de deteriorările care pot surveni în timpul curburii la montare. – Din ngr. siltés.

salteluta
SALTELÚȚĂ, salteluțe, s.f. Diminutiv al lui saltea. – Saltea + suf. -eluță.

saltimbanc
SALTIMBÁNC, saltimbanci, s.m. Actor de circ cu mimică bufă, care execută exerciții ușoare de acrobație. ♦ Fig. Om care trece cu ușurință de la o atitudine la alta, dovedind lipsă de seriozitate și de caracter. – Din fr. saltimbanque.

saltire
SALTÍRE s.f. v. psaltire.

salta
SÁLȚĂ^1, salțe, s.f. (Înv.) Zeamă (acrișoară), sos (picant) cu care se ungeau anumite fripturi; salce^2. – Din ngr. sáltsa.

SÁLȚĂ^2, salțe, s.f. Vulcan noroios. – Din it. salsa.

salubritate
SALUBRITÁTE s.f. Faptul de a fi salubru; stare generală favorabilă a condițiilor igienice și sanitare dintr-un loc. ♦ Serviciu public care se ocupă cu curățenia dintr-o localitate. – Din fr. salubrité, lat. salubritas, -atis.

salubriza
SALUBRIZÁ, salubrizez, vb. I. Tranz. A face salubru pentru populație locul de trai sau de muncă. – Salubru + suf. -iza.

salubrizare
SALUBRIZÁRE, salubrizări, s.f. Acțiunea de a salubriza. – V. salubriza.

salubrizat
SALUBRIZÁT, -Ă, salubrizați, -te, adj. Care a devenit salubru (în urma unei acțiuni organizate). – V. salubriza.

salut
SALÚT, saluturi, s.n. Cuvânt, enunț sau gest cu care se salută. ♦ Cuvântare prin care se salută o adunare, se întâmpină un oaspete oficial etc. – Din fr. salut, lat. salus, -utis, it. saluto.

saluta
SALUTÁ, salut, vb. I. Tranz. și refl. recipr. A face un gest sau a rosti o formulă uzuală de politețe, de respect, de simpatie etc. la întâlnirea cu cineva sau la despărțire. ♦ Tranz. A-și manifesta bucuria, aclamând pe cineva. ♦ Tranz. Fig. A primi cu entuziasm o idee, o acțiune. – Din lat. it. salutare.

salutar
SALUTÁR, -Ă, salutari, -e, adj. Folositor sănătății, vieții etc.; salvator. ♦ Care este potrivit, adecvat într-o anumită împrejurare. – Din fr. salutaire, lat. salutaris.

salutare
SALUTÁRE, salutări, s.f. Faptul de a (se) saluta. ♦ (Concr.) Formulă de salut folosită mai ales la despărțire sau la întâlnirea cu cineva; salut. ♦ (La pl.) Expresie de politețe pe care cineva o transmite unei persoane absente prin intermediul cuiva. – V. saluta.

salva
SALVÁ, salvez, vb. I. Tranz. și refl. A scăpa pe cineva sau a izbuti să scape singur dintr-o primejdie, dintr-o încurcătură etc. ♢ Expr. (Tranz.) A salva situația = a reuși să îndrepte o situație grea, neplăcută; a face față unei situații. A salva aparențele = a da unui lucru, unei situații etc. o înfățișare capabilă să ascundă un rău lăuntric. – Din lat., it. salvare.

salvamar
SALVAMÁR, (2) salvamari, s.n., s.m. 1. S.n. Serviciu specializat (la mare) în prevenirea și acordarea de ajutor celor în pericol de înec. 2. S.m. Persoană calificată care face parte din salvamar (1); (rar) salvamarist. – Salva[re] + mar[ină].

salvamarist
SALVAMARÍST, salvamariști, s.m. (Rar) Salvamar (2). – Salvamar + suf. -ist.

salvamont
SALVAMÓNT s.n. Asociație care se ocupă cu salvarea celor accidentați sau rătăciți pe munte. – Salva[re] + mont[ană].

salvamontist
SALVAMONTÍST, -Ă, salvamontiști, -ste, adj., s.m. și f. (Persoană calificată sau câine dresat) care face parte din salvamont. – Salvamont + suf. -ist.

salvare
SALVÁRE, salvări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) salva; (concr.) obiect, ființă, circumstanță salvatoare. 2. Serviciu medical destinat să dea primul ajutor accidentaților sau bolnavilor care au nevoie de o intervenție medicală urgentă. ♦ Vehicul special amenajat care transportă accidentați sau grav bolnavi la o instituție spitalicească de urgență; ambulanță. – V. salva.

salvarsan
SALVARSÁN s.n. Derivat organic al arsenului, sub formă de pulbere galbenă, folosit în tratamentul sifilisului. – Din germ. Salvarsan.

salvat
SALVÁT, -Ă, salvați, -te, adj. Care a fost scos dintr-o primejdie, dintr-o încurcătură etc.; scăpat. – V. salva.

salvator
SALVATÓR, -OÁRE, salvatori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care salvează sau poate salva. – Din fr. salvateur, lat. salvator, -oris. Cf. s a l v a.

salva
SÁLVĂ, salve, s.f. (Mil.) (Serie de) lovituri (de tun, de pușcă) trase simultan. – Din fr. salve.

salvconduct
SALVCONDÚCT, salvconducte, s.n. Document care acorda cuiva liberă trecere pe un teritoriu străin sau într-o zonă de război. – Cf. it. s a l v a c o n d o t t o.

salve
SÁLVE interj. (Fam.) Formulă de salut folosită mai ales la despărțire. – Din lat. salve.

salvgarda
SALVGARDÁ, salvgardez, vb. I. Tranz. (Livr.) A apăra, a proteja, a lua sub ocrotire un bun moral, social etc. ♦ A salva. – Din fr. sauvegarder (după salva).

salvgardare
SALVGARDÁRE s.f. (Livr.) Acțiunea de a salvgarda. – V. salvgarda.

salvie
SÁLVIE, salvii, s.f. (Bot.) Jale^2 (Salvia officinalis). [Var.: sálbie s.f.] – Din lat. salvia.

sama
SAMÁ, samale, s.f. Produs bogat în enzime, întrebuințat la sămăluire. – Et. nec.

samaniu
SAMANÍU, -ÍE, samanii, adj. (Rar) Galben-deschis (ca paiul). – Din tc. samani.

samar
SAMÁR, samare, s.n. 1. Șa mare de povară, fără scări, care se pune pe măgari și pe catâri; p. ext. încărcătură care se așează pe spatele unui animal de povară. 2. Bucată de scândură având pe una din fețe o mică platformă, care servește la transportarea cărămizilor pe schele. 3. Laț de sprijin pe care se așează căpriorii acoperișului unei case. – Din bg., scr. samar.

samara
SAMÁRĂ, samare, s.f. Tip de fruct uscat, cu o singură sămânță, prevăzut cu o aripă subțire (la ulm, arțar, paltin etc.). – Din fr. samare.

samarinean
SAMARINEÁN, -Ă s.m. și f. v. samaritean.

samaritean
SAMARITEÁN, -Ă, samariteni, -e, s.m. și f. 1. Persoană aparținând unei populații din provincia palestiniană Samaria, provenită din amestecul evreilor antici cu coloniști aduși de cuceritorii asirieni, și care a constituit principalul nucleu etnic al statului antic Israel. 2. Om milos; binefăcător. [Var.: samarineán, -ă s.m. și f.] – Din fr. samaritain.

samariu
SAMÁRIU s.n. Element chimic care face parte din grupul pământurilor rare. – Din fr. samarium.

samavolnic
SAMAVÓLNIC, -Ă, samavolnici, -ce, adj. (Despre oameni) Care procedează după bunul lui plac, nesocotind și încălcând voința și drepturile altora; (despre acțiunile oamenilor) făcut după bunul plac personal; arbitrar, abuziv. – Din rus. samavol'nâi.

samavolnicie
SAMAVOLNICÍE, samavolnicii, s.f. Faptul de a acționa după bunul plac, nesocotind și încălcând voința și drepturile altora; act samavolnic. – Samavolnic + suf. -ie.

sama
SÁMĂ s.f. (în țările românești) 1. Recensământ făcut de domnie, pentru fixarea birului. 2. Dare în bani care îngloba toate obligațiile financiare ale birnicilor. – Din seamă.

samba
SÁMBĂ, sambe, s.f. (De obicei art.) Dans popular brazilian, cu mișcări vioaie și ritm sincopat; melodie după care se execută acest dans. – Din port., fr. samba.

sambo
SÁMBO s.m. invar. Descendent provenit din căsătoria unui indian din America cu un negroid sau cu un mulatru. – Cuv. sp.

samca
SÁMCĂ s.f. (În superstiții) Ființă imaginară rea, care omoară sau vatămă pe oameni: p. ext. boală cauzată de această ființă. – Din ucr. samka.

sames
SÁMEȘ, sameși, s.m. 1. Funcționar administrativ din trecut, îndeplinind funcția de contabil, casier și strângător de biruri pe județ. 2. (Reg.) Administrator sau logofăt de moșie. – Samă + suf. -eș.

samoan
SAMOÁN, -Ă, samoani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană născută și crescută în Samoa. 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din Samoa. ♦ (Substantivat, f.) Limbă polineziană din familia de limbi malaiezo-polineziene, vorbită în Samoa de Vest. [Pr.: -mo-an] – Din fr. samoan.

samoed
SAMOÉD, -Ă, samoezi, -de, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte dintr-o populație de origine mongolă din Siberia de nord. 2. Adj. Al samoezilor (1), privitor la samoezi. – Din fr. samoyéde.

samovar
SAMOVÁR, samovare, s.n. Vas de metal folosit la fiertul apei pentru ceai. – Din rus. samovar.

samsar
SAMSÁR, samsari, s.m. Mijlocitor în afaceri negustorești; misit. ♦ Fig. Persoană care face din orice lucru obiect de negoț. – Din tc. simsar, bg. samsar.

samsara
SAMSARÁ s.f. Doctrină brahmanică și budistă privitoare la transmigrația sufletului. – Din fr. Samsara.

samsarlac
SAMSARLẤC, samsarlâcuri, s.n. Îndeletnicirea samsarului. – Din tc. simsarlık.

samur
SAMÚR, (1) samuri, s.m., (2) samururi, s.n. 1. S.m. Mamifer carnivor cu blana prețioasă, de culoare sură cu o pată albă pe piept; zibelină (Martes zibellina). 2. S.n. Blană de samur (1) prelucrată. – Din tc. samur.

samurai
SAMURÁI, samurai, s.m. Membru al castei privilegiate feudalo-militare din Japonia, înainte de revoluția din 1867. – Din fr. samurai.

samurasla
SAMURÁSLĂ s.f. (Pop.; cu sens colectiv) Plante răsărite de la sine din semințele scuturate la strângerea recoltei sau din bulbii, tuberculii etc. rămași nescoși din pământ. – Din sl. samoraslŭ.

sanatorial
SANATORIÁL, -Ă, sanatoriali, -e adj. Care ține de sanatoriu, privitor la sanatoriu; cu regim de sanatoriu. [Pr.: -ri-al] – Sanatoriu + suf. -al.

sanatoriu
SANATÓRIU, sanatorii, s.n. Instituție spitalicească (climaterică sau balneară) pentru îngrijirea bolnavilor cronici (de tuberculoză); (în trecut) spital particular; casă de sănătate. – Din fr. sanatorium.

sanche
SÁNCHE adv. v. sanchi.

sanchi
SÁNCHI adv. (Fam.) Vorbă să fie! așa să crezi! cum s-ar zice. [Var.: sánche adv.] – Din tc. sankı.

sanchilot
SANCHILÓT s.m. v. sanculot.

sanchiu
SANCHÍU, -ÍE, sanchii, adj. (Pop.) Tăcut, posac, ursuz; încăpățânat. – Et. nec.

sanctifica
SANCTIFICÁ, sanctific, vb. I. Tranz. (Bis.) A trece pe cineva în rândul sfinților; a sfinți. – Din lat. sanctificare, fr. sanctifier.

sanctificare
SANCTIFICÁRE s.f. (Bis.) Faptul de a sanctifica. – V. sanctifica.

sanctitate
SANCTITÁTE, sanctități, s.f. Sfințenie. ♦ (Urmat de un pronume posesiv) Titlu dat patriarhilor ortodocși și papilor. – Din lat. sanctitas, -atis.

sanctuar
SANCTUÁR, sanctuare, s.n. (Adesea fig.) Loc într-un templu sau într-o biserică socotit sfânt și interzis profanilor; p. gener. locaș de cult. [Pr.: -tu-ar] – Din lat. sanctuarium, fr. sanctuaire.

sanctiona
SANCȚIONÁ, sancționez, vb. I. Tranz. 1. A aproba, a confirma, a întări o lege, o dispoziție, un act printr-o semnătură autorizată, pentru a-i da valabilitate; p. gener. a încuviința, a statornici, a consfinți. 2. A aplica o sancțiune (2); a pedepsi. [Pr.: -ți-o] – Din fr. sanctionner.

sanctionare
SANCȚIONÁRE, sancționări, s.f. Acțiunea de a sancționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. sancționa.

sanctionat
SANCȚIONÁT, -Ă, sancționați, -te, adj. 1. (Despre legi, dispoziții etc.) Confirmat, aprobat; consfințit. 2. Pedepsit. [Pr.: -ți-o-] – V. sancționa.

sanctiune
SANCȚIÚNE, sancțiuni, s.f. 1. Aprobare dată unei legi de către șeful statului, pentru a o face executorie; p. ext. confirmare a unui act de către o autoritate sau o instanță superioară celei care 1-a emis, pentru a-i da valabilitate. ♦ P. gener. Aprobare, confirmare; consfințire. 2. Pedeapsă prevăzută de lege pentru cei care încalcă dispozițiile ei; p. gener. pedeapsă. ♦ (În dreptul internațional) Sistem de măsuri (economice, financiare, militare) cu caracter de pedeapsă, aplicat unui stat; represalii contra părții care nu respectă obligațiile luate printr-o convenție. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. sanction, lat. sanctio, -onis.

sanculot
SANCULÓT, sanculoți, s.m. Revoluționar din cadrul mișcării populare în timpul Revoluției Franceze din 1789-1794. [Pr.: -cü-. – Var.: sanchilót s.m.] – Din fr. sans-culotte.

sanda
SANDÁ s.f. v. sandală.

sandal
SANDÁL^1 s.m. v. santal.

SANDÁL^2 s.n. (Înv.) Numele unei țesături de mătase din care se făceau obiecte de îmbrăcăminte. – Din tc. sandal „tafta”.

sandala
SANDÁLĂ, sandale, s.f. Încălțăminte ușoară de vară din piele, material plastic, pânză etc. cu fețele foarte decupate sau făcute din bentițe. [Var.: sandá s.f.] – Din fr. sandale. Cf. lat. s a n d a l i u m.

sandarac
SANDARÁC s.n. Rășină naturală extrasă dintr-o specie de tuia, folosită la prepararea lacurilor și a vopselelor, a unor chituri pentru sticlă și porțelan etc. – Din fr. sandaraque, lat. sandaraca.

sandvici
SÁNDVICI s.n. v. sandviș.

sandvis
SÁNDVIȘ, sandvișuri, s.n. Felie de pâine (unsă cu unt) cu un aliment rece (șuncă, salam, brânză etc.) peste care se așază adesea a doua felie de pâine; tartină. [Var.: sándvici, sánviș s.n.] – Din fr., engl. sandwich.

sanepid
SANEPÍD s.n. Instituție sanitară care se ocupă cu diferite domenii de igienă publică, precum și cu combaterea bolilor contagioase. – Din rus. San[itarnaia] epid[emiologhiceskaia] (n. pr.).

sangeac
SANGEÁC, (1, 2) sangeacuri, s.n., (3) sangeaci, s.m. (Înv.) 1. S.n. Steag turcesc de culoare verde; (în special) steag cu semiluna în vârful lăncii, trimis de Poarta Otomană noului domn ales în țările românești. 2. S.n. Diviziune teritorială în Imperiul Otoman, subîmpărțire a unui pașalâc. 3. S.m. Guvernator al unui sangeac (2). [Var.: sângeác s.n.] – Din tc. sancak.

sanghin
SANGHÍN, -Ă adj. v. sangvin.

sanghinolent
SANGHINOLÉNT, -Ă adj. v. sangvinolent.

sanguin
SANGUÍN, -Ă, adj. v. sangvin.

sanguinar
SANGUINÁR, -Ă adj. v. sangvinar.

sanguina
SANGUÍNĂ, sanguine, s.f. Mineral de culoare roșiatică-brună care conține oxid feric natural. ♦ Creion a cărui mină, roșie-brună, este făcută din sanguină. ♦ Desen executat cu un creion a cărui mină este făcută din sanguină; litografie care imită un astfel de desen. – Din fr. sanguine.

sanguinic
SANGUÍNIC, -Ă adj. v. sangvinic.

sanguinolent
SANGUINOLÉNT, -Ă adj. v. sangvinolent.

sangulie
SANGULÍE, sangulii, s.f. (Înv. și pop.) Țesătură foarte fină (de mătase); năframă făcută din această țesătură. – Et. nec.

sangvin
SANGVÍN, -Ă, sangvini, -e, adj. 1. Care aparține sângelui, privitor la sânge, la compoziția sau la circulația sa în organism. 2. (Despre oameni) La care circulația sângelui este foarte activă; sangvinic. ♦ Temperament sangvin = temperament viu, impulsiv, mobil. [Var.: sanghín, -ă, sanguín, -ă adj.] – Din fr. sanguin, lat. sanguineus.

sangvinic
SANGVÍNIC, -Ă, sangvinici, -ce, adj. Sangvin (2). [Var.: sanguínic, -ă adj.] – Din germ. sanguinisch.

sangvinolent
SANGVINOLÉNT, -Ă, sangvinolenți, -te, adj. 1. Amestecat cu sânge, care conține sânge. 2. De culoarea sângelui; sângeriu. [Var.: sanghinolént, -ă, sanguinolént, -ă adj.] – Din fr. sanguinolent, lat. sanguinolentus.

sanhedrin
SANHEDRÍN s.n. Tribunal suprem la vechii iudei; fig. grup de oameni care formează un cerc închis, având pretenția de a da, într-un anumit domeniu, sentințe infailibile. – Din fr. sanhédrin.

sanidin
SANIDÍN s.n. Feldspat potasic incolor, alb, roz ori cenușiu, cu luciu sticlos, cristalizat în sistemul monoclinic. [Var.: sanidínă s.f.] – Din fr. sanidine.

sanidina
SANIDÍNĂ s.f. v. sanidin.

sanidinit
SANIDINÍT s.n. Rocă magmatică formată în cea mai mare parte din sanidin și care conține minerale rare. – Din fr. sanidinite.

sanie
SÁNIE, sănii, s.f. 1. Vehicul cu tracțiune animală sau autopropulsat, având în loc de roți două tălpi de lemn sau de fier cu ajutorul cărora se deplasează prin alunecare pe zăpadă sau pe gheață. 2. Suport la anumite mașini-unelte, care poate aluneca în lungul unor ghidaje, asigurând o deplasare a mașinii, a sculei prelucrătoare ori a piesei de prelucrat. – Din bg. sani.

sanitar
SANITÁR, -Ă, sanitari, -e, adj., s.m. 1. Adj. Care se referă la sănătate, privitor la sănătate; (despre legi, măsuri, servicii etc.) destinat ocrotirii și îngrijirii sănătății publice. Serviciu sanitar. ♦ Punct sanitar = cea mai mică unitate de asistență medicală, funcționând în întreprinderi sau în locuri de muncă izolate. Agent sanitar (și substantivat, m.) = persoană din cadrul personalului medical mediu al unui spital sau al unui serviciu medical, care se ocupă (în mediul rural) cu îngrijirea bolnavilor, cu executarea măsurilor de dezinfecție în cazuri de epidemii etc. Spirt sanitar = spirt folosit ca dezinfectant extern, impropriu pentru băut. 2. S.m. Soldat instruit pentru a da primul ajutor răniților și a se îngriji de ridicarea și transportarea lor de pe câmpul de luptă. – Din fr. sanitaire.

sanscrit
SANSCRÍT, -Ă, sanscriți, -te, adj. (în sintagma) Limba sanscrită (și substantivat, f.) = veche limbă indo-europeană din India, în care este scrisă cea mai mare parte din literatura clasică indiană. ♦ Care aparține limbii sanscrite, privitor la limba sanscrită. ♦ Care este scris în limba sanscrită. – Din fr. sanscrit.

sanscritolog
SANSCRITOLÓG, sanscritologi, s.m. Specialist în limba și literatura sanscrită. – Din rus. sanskritolog.

sansevieria
SANSEVIÉRIA s.f. Plantă tropicală decorativă din familia liliaceelor, cu frunze lungi, cărnoase, din ale căror fibre rezistente se fac sfori, pânză etc. (Sansevieria). [Pr.: -vi-e-ri-a] – Din lat. Sansevieria, numele științific al plantei.

santal
SANTÁL, santali, s.m. Nume dat mai multor specii de arbori tropicali, având, după varietăți, lemnul alb, dens și mirositor sau brun-roșiatic și fără miros, cu frunze mari și cu flori grupate în ciorchini (Santalum); arbore aparținând uneia dintre aceste specii. ♦ Ulei de santal = esență extrasă prin distilare din lemnul și din rădăcina varietății albe de santal, folosită în medicină și în parfumerie. ♦ Lemnul arborelui descris mai sus, folosit în tâmplăria de lux sau la extragerea unui ulei. [Var.: sandál s.m. ] – Din fr. santal.

santina
SANTÍNĂ, santine, s.f. Spațiu în fundul unei nave, unde se strâng apele de condensare, de infiltrație etc. (care sunt eliminate apoi cu ajutorul pompelor). – Din fr. sentine.

santinela
SANTINÉLĂ, santinele, s.f. Soldat înarmat care face serviciul de pază a unui post, a unei instituții; p. gener. persoană care stă de pază. [Var.: sentinélă s.f.] – Din fr. sentinelle.

santinier
SANTINIÉR, santinieri, s.m. Mecanic la santina navei. [Pr.: -ni-er] – Santină + suf. -ier.

santonina
SANTONÍNĂ s.f. Substanță toxică extrasă din semințele sau din bobocii unor plante (Semen contra, Florens cinae, Artemisia cina etc.), întrebuințată în medicină ca vermifug. – Din fr. santonine.

sanvis
SÁNVIȘ s.n. v. sandviș.

sapa
SÁPĂ^1, sape, s.f. 1. Unealtă agricolă pentru săpat și prășit, alcătuită dintr-o lamă de oțel plană sau puțin concavă, fixată aproape perpendicular într-o coadă de lemn. ♦ Sapă rotativă = mașină agricolă (cu tracțiune animală) care sfărâmă, cu ajutorul unor discuri stelate, crusta formată la suprafața pământului înainte de răsăritul plantelor. ♢ Expr. A ajunge (sau a se vedea, a aduce, a lăsa etc.) la (sau în) sapă de lemn = a (se) ruina. 2. Dispozitiv care constituie extremitatea inferioară a garniturii de foraj, cu ajutorul căruia se sapă gaura de sondă. 3. Piesă metalică de la partea posterioară a afetului unui tun, care se înfige în pământ la tragere, servind astfel la fixarea tunului. 4. Fiecare dintre cei patru căpriori de la colțurile unei case țărănești. – Lat. sappa.

SÁPĂ^2 s.f. (Pop.) Faptul de a săpa. – Din săpa (derivat regresiv).

SÁPĂ^3, sape, s.f. (La cai sau, mai rar, la alte animale) Crupă. – Cf. scr. s a p i.

sapient
SAPIÉNT, -Ă, sapienți, -te, adj., s.m. și f. (Livr.) (Om) plin de înțelepciune; (om) doct, învățat, savant. [Pr.: -pi-ent] – Din lat. sapiens, -ntis.

sapienta
SAPIÉNȚĂ s.f. (

sapiential
SAPIENȚIÁL, -Ă, sapiențiali, -e, adj. (

saponifica
SAPONIFICÁ, pers. 3 saponífică, vb. I. Tranz. și refl. 1. A (se) descompune (un ester) prin hidroliză în acizi organici și alcool. 2. A (se) descompune (o grăsime) prin hidroliză, transformându-se în săpun. – Din fr. saponifier, it. saponificare.

saponificare
SAPONIFICÁRE, saponificări, s.f. Acțiunea de a (se) saponificá și rezultatul ei; saponificație. – V. saponifica.

saponificatie
SAPONIFICÁȚIE s.f. Saponificare. – Din fr. saponification.

saponina
SAPONÍNĂ, saponine, s.f. Substanță de origine vegetală care, în contact cu apa, formează o spumă abundentă și persistentă. – Din fr. saponine.

saporific
SAPORÍFIC, -Ă, saporifici, -ce, adj. (Livr.) Care dă gust, savoare. – Din fr. saporifique.

sapotier
SAPOTIÉR, sapotieri, s.m. Arbore din Antile cu fructe foarte dulci (Archas sapotas). [Pr.: -ti-er] – Din fr. sapotier.

saprofag
SAPROFÁG, -Ă, saprofagi, -ge, adj. (Biol.; despre animale) Care se hrănește cu materii organice în descompunere. – Din fr. saprophage.

saprofit
SAPROFÍT, -Ă, saprofiți, -te s.n., adj. (Organism vegetal sau microorganism) care își procură hrana din substanțe organice în descompunere. [Var.: saprofítă s.f.] – Din fr. saprophyte.

saprofita
SAPROFÍTĂ s.f. v. saprofit.

saprofitism
SAPROFITÍSM s.n. (Biol.) Mod de viață al saprofitelor. – Din fr. saprophytisme.

saprogen
SAPROGÉN, -Ă, saprogeni, -e, adj., s.m. (Microorganism) care provoacă putrefacția. – Din fr. saprogène.

sapropel
SAPROPÉL, sapropeluri, s.n. Mâl bogat în substanțe organice aflate în diferite stadii de descompunere, format în ape sărace în oxigen (mări, lagune, lacuri), și care are efecte terapeutice. – Din fr. sapropel.

sapropelic
SAPROPÉLIC, -Ă, sapropelici, -ce, adj. Care ține de sapropel; care are compoziția, natura sapropelului. – Din fr. sapropélique.

sarabanda
SARABÁNDĂ, sarabande, s.f. Numele unui vechi dans popular spaniol, asemănător cu menuetul; melodie după care se execută acest dans. ♦ Fig. Mișcare amețitoare, agitată, tumultuoasă; frământare; p. ext. mulțime dezlănțuită, tumultuoasă. – Din fr. sarabande.

sarafan
SARAFÁN, sarafane, s.n. Obiect de îmbrăcăminte femeiască, în formă de rochie decoltată, fără mâneci (și fără umeri), care se poartă peste bluză. – Din rus. sarafan.

saragea
SARAGEÁ, saragele, s.f. 1. Călăreț din vechea cavalerie turcească. 2. Soldat din cavaleria neregulată a țărilor românești. – Din tc. sarica.

sarai
SARÁI s.n. v. serai.

sarailie
SARAILÍE, sarailii, s.f. Prăjitură făcută din foi de plăcintă rulate, cu umplutură de nuci, de alune, de migdale, îmbibată cu sirop de zahăr sau cu miere. [Pr.: -ra-i-. – Var.: (înv.) seralíe s.f.] – Din tc. sarayli „ceea ce ține de palatul sultanului”.

saramura
SARAMURÁ, saramurez, vb. I. Tranz. 1. A introduce (pentru un timp) în saramură alimente (carne, legume etc.), pentru a le conserva. 2. A ține în saramură pieile crude înainte de tăbăcire. 3. A trata cu fungicide semințele de cereale, înainte de semănare, pentru a le dezinfecta. – Din saramură.

saramurare
SARAMURÁRE, saramurări, s.f. Acțiunea de a saramura și rezultatul ei. – V. saramura.

saramurat
SARAMURÁT, -Ă, saramurați, -te, adj. Care a suferit operația de saramurare. – V. saramura.

saramura
SARAMÚRĂ, saramuri, s.f. 1. Apă în care s-a dizolvat sare și care se folosește în gospodărie (la conservarea unor alimente), în agricultură, în industria tăbăcăriei etc. ♦ Apă naturală care conține sare; izvor de apă sărată; slatină. 2. Zeamă sărată, uneori condimentată cu oțet, usturoi etc., cu care se servesc unele mâncăruri; mâncare servită în acest fel. [Var.: (pop.) salamúră s.f.] – Din ngr. salamúra.

sarasir
SARASÍR s.n. v. serasir.

sarazin
SARAZÍN, -Ă, sarazini, -e, s.m. și f. Nume dat, în evul mediu, musulmanilor din vestul Europei. – Din fr. sarrasin.

sarazina
SARAZÍNĂ, sarazine, s.f. (În evul mediu) Hersă armată în partea inferioară cu colți de oțel. – Din fr. sarrasine.

sarbacana
SARBACÁNĂ, sarbacane, s.f. Tub lung și drept cu ajutorul căruia se pot arunca, suflând în el, proiectile de mici dimensiuni. ♦ Armă cu care musulmanii aruncau substanțe incendiare asupra trupelor inamice. – Din fr. sarbacane.

sarcasm
SARCÁSM, sarcasme, s.n. 1. Ironie aspră, usturătoare; batjocură necruțătoare. 2. Vorbă, frază, expresie sarcastică. – Din fr. sarcasme, lat. sarcasmus.

sarcastic
SARCÁSTIC, -Ă, sarcastici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Plin de sarcasm, batjocoritor, caustic, usturător. – Din fr. sarcastique.

sarcina
SÁRCINĂ, sarcini, s.f. 1. Greutate, încărcătură pe care o duce un om sau un animal; povară. ♦ Apăsare, greutate. ♦ Fig. Povară, balast. 2. Legătură (de lemne, de fân, de paie) care poate fi dusă în spinare sau cu brațele. 3. Obligație, îndatorire, răspundere (materială sau morală). ♢ Expr. A da pe cineva în sarcina cuiva = a da pe cineva în grija cuiva. A pune (ceva) în sarcina cuiva = a face (pe cineva) vinovat sau răspunzător (de ceva). 4. Misiune. ♦ (Articulat, urmat de determinări introduse prin

sarcocel
SARCOCÉL, sarcocele, s.n. (Med.) Tumoare dură a testiculelor. – Din fr. sarcocèle.

sarcofag
SARCOFÁG, sarcofage, s.n. Sicriu antic făcut din piatră, bronz etc. (artistic ornamentat). ♦ Monument funerar în formă de sicriu. [Var.: (rar) sarcofágiu s.n.] – Din fr. sarcophage, lat. sarcophagus.

sarcofagiu
SARCOFÁGIU s.n. v. sarcofag.

sarcolema
SARCOLÉMĂ, sarcoleme, s.f. (Anat.) Membrană care învelește fibra musculară (netedă sau striată). – Din fr. sarcolemme.

sarcologie
SARCOLOGÍE s.f. Parte a anatomiei care se ocupă cu studierea mușchilor; miologie. – Din fr. sarcologie.

sarcom
SARCÓM, sarcoame, s.n. Tumoare malignă care apare în celulele țesuturilor conjunctive la oameni și la animale. [Pl. și: sarcomuri] – Din fr. sarcome, lat. sarcoma.

sarcomatos
SARCOMATÓS, -OÁSĂ, sarcomatoși, -oase, adj. (Med.) Referitor la sarcom, de natura sarcomului. – Din fr. sarcomateux.

sarcomatoza
SARCOMATÓZĂ, sarcomatoze, s.f. (Med.) Afecțiune caracterizată prin apariția de sarcoame multiple. – Din fr. sarcomatose.

sarcoplasma
SARCOPLÁSMĂ, sarcoplasme, s.f. Protoplasma celulelor musculare. – Din fr. sarcoplasme.

sarcopt
SARCÓPT, sarcopți, s.m. Parazit microscopic care trăiește în galerii săpate în pielea oamenilor și a animalelor provocând scabia (Sarcoptes scabici). – Din fr. sarcopte.

sarcosporidioza
SARCOSPORIDIÓZĂ, sarcosporidioze, s.f. Boală a mamiferelor și a păsărilor care se manifestă prin slăbire și care este provocată de paraziți monocelulari dezvoltați în țesutul muscular, unde formează chisturi. [Pr.: -di-o-] – Din fr. sarcosporidiose.

sardanapalic
SARDANAPÁLIC, -Ă, sardanapalici, -ce, adj. (

sardanapalism
SARDANAPALÍSM s.n. (Livr.) Viață decăzută; mod de trai decadent, imoral. – Sardanapal (n. pr.) + suf. -ism.

sarda
SÁRDĂ adj. (În sintagma) Limba sardă (și substantivat, f.) = limbă romanică vorbită în Sardinia. – Din fr. sarde.

sardea
SARDÉA, sardele, s.f. Numele mai multor specii de pești de mare din grupul scrumbiilor, care se consumă proaspeți sau conservați. ♢ Loc. adv. Ca sardelele = unul lângă altul, foarte înghesuiți. – Din ngr. sardhélla, it. sardella.

sardeluta
SARDELÚȚĂ, sardeluțe, s.f. Diminutiv al lui sardea. – Sardea + suf. -eluță.

sardiu
SÁRDIU s.n. Piatră semiprețioasă transparentă, de culoare roșie sau brună. – Din lat. sardius [lapis].

sardonic
SARDÓNIC, -Ă, sardonici, -ce, adj. (Livr.; despre râs, zâmbet etc.; adesea adverbial) Care exprimă batjocură necruțătoare sau satisfacție diabolică. – Din fr. sardonique, lat. sardonicus [risus].

sardonix
SARDÓNIX s.n. Piatră semiprețioasă de culoare roșie, caracterizată prin prezența unor benzi concentrice regulate. – Din lat. sardonyx.

sare
SÁRE, (2, 4) săruri, s.f. 1. Substanță cristalină, sfărâmicioasă, solubilă în apă și cu gust specific, care constituie un condiment de bază în alimentație și este folosită în industria conservelor, în tăbăcărie, în industria chimică etc.; clorură de sodiu. ♢ Expr. Sarea pămânului = ceea ce este mai de preț, mai valoros. Marea cu sarea sau sarea și marea = ceva exagerat de mult, imposibil de realizat. A-i fi (cuiva) drag ca sarea în ochi sau ca sarea în ochi = a-i fi (cuiva) nesuferit. A-i fi cuiva de ceva (sau a-i veni cuiva să facă ceva) cum îi este câinelui a linge sare = a nu dori deloc (să facă) un anumit lucru. A primi pe cineva (sau a ieși înaintea cuiva) cu pâine și sare = a primi pe cineva cu deosebită cinste. ♦ Fig. Spirit, farmec, haz. 2. Substanță chimică formată de obicei prin reacția unui acid cu o bază. 3. (În sintagmele) Sare amară = substanță chimică sub formă de praf alb, întrebuințată în medicină ca purgativ; sulfat de magneziu. Sare de lămâie = acid citric; săricică. 4. (La pl.) Lichid volatil preparat din carbonat de amoniu și substanțe puternic mirositoare (fenol, camfor etc.), întrebuințat, în trecut, pentru trezirea din leșin. – Lat. sal, salis.

sargasa
SARGÁSĂ, sargase, s.f. Algă de culoare brună care crește în mările tropicale. – Din fr. sargasse.

sari
SARÍ s.n. Piesă principală din costumul femeiesc tradițional indian, constituită dintr-o fâșie de țesătură dreaptă, care se înfășoară în jurul corpului ca o fustă strâmtă, un capăt strângând mijlocul ca un cordon, iar celălalt capăt, liber, aruncându-se peste umăr. – Din fr. sari.

saric
SARÍC, saricuri, s.n. (Înv.) Văl făcut dintr-o țesătură fină (și adesea împodobit cu pietre prețioase), care se înfășura în jurul fesului, alcătuind împreună turbanul turcesc; p. gener. turban. – Din tc. sarik.

sarica
SÁRICĂ, sarici, s.f. Manta țărănească lungă și mițoasă pe dinafară, țesută din fire groase de lână, pe care o poartă oamenii de la munte. [Pl. și: sarice] – Din lat. sarica (= serica).

sarma
SARMÁ, sarmale, s.f. Preparat culinar din carne tocată (amestecată cu orez și cu alte ingrediente) învelită în foaie de varză, de viță etc. în forma unor rulouri. [Var.: sarmálă s.f.] – Din tc. sarma.

sarmala
SARMÁLĂ s.f. v. sarma.

sarmatian
SARMAȚIÁN, -Ă, sarmațieni, -e, s.n., adj. 1. S.n. Ultimul etaj al miocenului din sud-estul Europei, reprezentat în țara noastră prin straturi de nisipuri și de argile (de care sunt legate cele mai multe zăcăminte de gaze naturale). 2. Adj. Care aparține sarmalțianului (1), privitor la sarmațian. [Pr.: -ți-an] – Din fr. sarmatien.

sarmentos
SARMENTÓS, -OÁSĂ, sarmentoși, -oase, adj. (Bot.) Care are tulpina lungă, mlădioasă și agățătoare. – Din fr. sarmenteux.

sarong
SARÓNG, saronguri, s.n. Îmbrăcăminte malaieză de forma unei fuste lungi și strâmte, purtată de bărbați și de femei. – Din fr. sarong.

saros
SÁROS s.n. Perioadă de 18 ani, 11 zile și 8 ore, după care se repetă, la aceleași intervale și în aceeași ordine, eclipsele de Soare si de Lună. – Din fr. saros.

sarsaila
SARSAÍLĂ s.m. Una dintre denumirile populare ale diavolului. – Et. nec.

sarsam
SARSÁM s.n. v. țarțam.

sart
SART, sarturi, s.n. Odgon de oțel sau de cânepă care servește la fixarea laterală a catargelor și la prinderea scărilor pentru urcarea pe acestea. – Din it. sarta.

sas
SAS^1, sași, s.m. Persoană care face parte din populația germană colonizată, între sec. XII și XIII, în unele părți ale Transilvaniei. – Cf. magh. s z á s z.

SAS^2, sasuri, s.n. Încăpere sau compartiment dintr-un sistem tehnic sau dintr-o instalație, care poate comunica alternativ cu alte încăperi ori cu exteriorul. – Din fr. sas.

saschiu
SASCHÍU, saschii, s.m. Numele a două plante erbacee cu tulpina întinsă pe pământ și cu frunze persistente lucioase, una cu flori albastre ( Vinca herbacea), cealaltă cu flori albastre, roșii sau albe ( Vinca minor). – Din magh. szászfü.

sastiseala
SASTISEÁLĂ, sastiseli, s.f. (Înv.) Plictiseală. – Sastisi + suf. -eală.

sastisi
SASTISÍ, sastisesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Grecism înv.) A (se) tulbura, a (se) zăpăci. ♦ A (se) plictisi, a (se) sătura. – Din ngr. sástisa (

sastisire
SASTISÍRE, sastisiri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a (se) sastisi și rezultatul ei. – V. sastisi.

sastisit
SASTISÍT, -Ă, sastisiți, -te, adj. (Înv.) Tulburat, zăpăcit. ♦ Plictisit, sătul. – V. sastisi.

saseu
SAȘÉU, sașeuri, s.n. Pungă mică de pânză în care se păstrează batiste, ciorapi etc. sau în care se pun, în dulap, flori plăcut mirositoare pentru a parfuma rufele. – Din fr. sachet.

sasiu
SAȘÍU, -ÍE, sașii, adj. (Despre oameni) Care se uită cruciș; zbanghiu, bazaochi; (despre ochi, privire) cruciș, încrucișat. [Var.: șașíu, -ie adj.] – Din tc. șasi.

sat
SAT, sate, s.n. 1. Așezare rurală a cărei populație se ocupă în cea mai mare parte cu agricultura. ♢ Expr. Satul lui Cremene sau sat fără câini = loc fără stăpân, fără control, în care oricine poate face ce dorește. 2. Locuitorii dintr-un sat (1); sătenii, țăranii. ♢ Expr. A se supăra ca văcarul pe sat, se spune celui care se supără (fără motiv) pe altul, dar supărarea este spre propria lui pagubă. ♦ Țărănimea, cu specificul ei de viață economică și culturală. – Din lat. fossatum.

satan
SATÁN s.m. v. satană.

satana
SATÁNĂ, satane, s.f. 1. (Mai ales art.) Numele biblic al diavolului. 2. Întruchipare a răului, unealtă a răului. ♦ Termen injurios pentru oameni și animale. [Var.: satán s.m.] – Din sl. satana.

satanesc
SATANÉSC, -EÁSCĂ, satanești, adj. (Rar) Satanic. – Satan + suf. -esc.

satanic
SATÁNIC, -Ă, satanici, -ce, adj. De satană, al satanei, referitor la satană; diavolesc, drăcesc; p. ext. crud, perfid, pervers; satanesc, satanicesc. – Din fr. satanique.

satanicesc
SATANICÉSC, -EÁSCĂ, satanicești, adj. (Rar) Satanic. – Satan + suf. -icesc.

satanism
SATANÍSM s.n. (Rar) Caracterul a ceea ce est satanic, atitudine satanică. – Din fr. satanisme.

satara
SATARÁ, satarale, s.f. Dare excepțională (în afara dărilor obișnuite)

satar
SATẤR, satâre, s.n. 1. Cuțit mare de bucătărie, scurt, lat și greu, pentru spart oase, pentru tocat carne etc. 2. Secure folosită în trecut ca armă de luptă sau ca unealtă a călăului. – Din tc. satir.

satargiu
SATÂRGÍU, satârgii, s.m. Soldat mercenar înarmat cu satâr în vechea armată a țărilor românești. – Din tc. satirci.

satelit
SATELÍT, sateliți, s.m. 1. Corp ceresc care se rotește în jurul altui corp ceresc, însoțindu-l în cursul mișcării lui de revoluție. ♦ Fig. Persoană, colectivitate, stat care urmează și execută (orbește) ordinele cuiva; acolit. ♢ (Adjectival) Stat satelit. 2. (În sintagmele) Satelit artificial = corp metalic de forme diverse (prevăzut cu aparataj), lansat de oameni în spațiul interplanetar cu ajutorul unei rachete și care apoi se rotește în jurul Pământului fără a mai avea nevoie de propulsie. Satelit de radioamatori = satelit artificial dotat cu echipament special permițând radioamatorilor stabilirea legăturilor la mari distanțe și la ore precise. Satelit de telecomunicații = satelit artificial dotat cu echipament special care face posibilă realizarea unor canale de telecomunicații, folosite în cercetarea științifică, navigație, comunicații, difuziunea programelor de televiziune etc. Satelit meteorologic = satelit artificial dotat cu echipament special folosit pentru operații de cercetare a întregului înveliș al oceanului aerian și pentru obținerea unor informații specifice din zonele terestre mai puțin accesibile. – Din fr. satellite, lat. satelles, -itis.

sateloid
SATELOÍD, sateloizi, s.m. Aparat de zbor orbital, cu motor-rachetă de mică tracțiune, constituind un intermediar între un avion și un satelit artificial. [Pl. și (n.): sateloide] – Din satelit.

saten
SATÉN s.n. v. satin.

satin
SATÍN s.n. Țesătură deasă de mătase, de bumbac, de fibre sintetice etc., cu una dintre fețe lucioasă, folosită mai ales pentru căptușeli. [Var.: satén s.n.] – Din fr. satin.

satina
SATINÁ, satinez, vb. I. Tranz. A da luciu hârtiei sau țesăturilor cu ajutorul calandrului. – Din fr. satiner.

satinare
SATINÁRE, satinări, s.f. Acțiunea de a satina și rezultatul ei. – V. satina.

satinat
SATINÁT, -Ă, satinați, -te, adj. Ca satinul, cu aspect lucios, mătăsos. – V. satina. Cf. fr. s a t i n é.

satinet
SATINÉT s.n. Satin subțire. – Din fr. satinette.

satir
SATÍR, satiri, s.m. Fiecare dintre divinitățile rustice din mitologia greacă, reprezentată printr-o ființă cu corp omenesc acoperită cu păr, cu coarne și picioare de țap (sau de cal), care personifica instinctele brutale. ♦ Epitet dat unui om cinic și desfrânat. [Acc. și: sátir] – Din fr. satyre, lat. Satyrus.

satira
SÁTIRĂ, satire, s.f. Scriere în versuri sau în proză în care sunt criticate defecte morale ale oamenilor sau aspecte negative ale societății, cu intenții moralizatoare; p. gener. scriere sau discurs cu caracter batjocoritor, mușcător. ♦ Categorie estetică din sfera comicului, care critică cu violență și caricatural pe cineva sau ceva. [Acc. și: satíră] – Din fr. satire, lat. satira.

satiric
SATÍRIC, -Ă, satirici, -ce, adj. Cu caracter de satiră; care ține de satiră. ♦ Înclinat spre satiră. Spirit satiric. ♦ (Substantivat, m.) Persoană care satirizează; autor de opere satirice. ♦ (Substativat, n.) Conținut, caracter specific satirei. – Din fr. satirique, lat. satiricus.

satiriza
SATIRIZÁ, satirizez, vb. I. Tranz. A critica, a ridiculiza pe calea satirei; a prezenta în mod satiric. – Din fr. satiriser.

satirizare
SATIRIZÁRE, satirizări, s.f. Faptul de a satiriza. – V. satiriza.

satisface
SATISFÁCE, satisfác, vb. III. Tranz. 1. A mulțumi pe cineva îndeplinindu-i o dorință, o necesitate, o exigență. 2. A fi conform cu anumite norme, criterii, exigențe, dorințe; a se potrivi, a corespunde. – Din lat. satisfacere.

satisfacere
SATISFÁCERE, satisfaceri, s.f. Faptul de a satisface. – V. satisface.

satisfactie
SATISFÁCȚIE, satisfacții, s.f. 1. Sentiment de mulțumire, de plăcere. ♦ Ceea ce produce mulțumire; motiv, prilej de a fi satisfăcut. 2. Act prin care cineva repară o ofensă adusă cuiva; act prin care cineva obține sau dă cuiva ceea ce pretinde, dorește sau i se cuvine. ♢ Expr. A cere (sau a da) satisfacție = a) a cere de la cineva (sau a da cuiva) dreptate, a cere să i se dea (sau a-i da cuiva) câștig de cauză; b) a provoca (sau a accepta o provocare) la duel. [Var.: (înv.) satisfacțiúne s.f.] – Din fr. satisfaction, lat. satisfactio, -onis.

satisfactiune
SATISFACȚIÚNE s.f. v. satisfacție.

satisfacator
SATISFĂCĂTÓR, -OÁRE, satisfăcători, -oare, adj. Care satisface; mulțumitor; îndestulător; acceptabil. – Satisface + suf. -ător.

satisfacut
SATISFĂCÚT, -Ă, satisfăcuți, -te, adj. (Despre oameni) Care este plin de mulțumire, de satisfacție; ale cărui dorințe, exigențe au fost îndeplinite; căruia i s-a dat satisfacție; care exprimă mulțumire; mulțumit. – V. satisface.

satrap
SATRÁP, satrapi, s.m. Guvernator al unei satrapii, cu puteri absolute. ♦ Fig. Conducător despotic, rău; p. gener. persoană cu apucături dictatoriale. – Din fr. satrape, lat. satrapes.

satrapic
SATRÁPIC, -Ă, satrapici, -ce, adj. De satrap, al satrapului, privitor la satrap, specific satrapului. – Din fr. satrapique.

satrapie
SATRAPÍE, satrapii, s.f. Provincie în vechiul Imperiu Persan, guvernată de un satrap. ♦ Fig. Guvernare despotică, tiranică. – Din fr. satrapie, lat. satrapia.

satura
SATURÁ, saturéz, vb. I. Tranz. A aduce un sistem fizico-chimic sau tehnic în stare de saturație. – Din fr. saturer, lat. saturare.

saturabil
SATURÁBIL, -Ă, saturabili, -e, adj. Care poate fi saturat. – Din fr. saturable.

saturabilitate
SATURABILITÁTE s.f. (Chim.; Fiz.) Capacitatea de a fi saturat. – Din fr. saturabilité.

saturant
SATURÁNT, -Ă, saturanți, -te, adj. 1. (Despre factori fizici) Care se află în contact cu lichidul care l-a produs. ♦ (Impr.) Saturat. 2. Care are proprietatea de a satura. – Din fr. saturant.

saturare
SATURÁRE, saturări, s.f. Faptul de a satura. – V. satura.

saturat
SATURÁT, -Ă, saturați, -te, adj. (Chim.; Fiz.) Care nu mai are valențe libere și nu mai poate forma compuși de adiție; care se află în stare de saturație. ♦ Fig. Care a atins punctul de intensitate, de valoare etc. maximă. – V. satura.

saturator
SATURATÓR, saturatoare, s.n. Aparat folosit pentru concentrarea unei soluții până la saturație. – Din fr. saturateur.

saturatie
SATURÁȚIE s.f. 1. Stare a unui compus chimic care nu mai conține valențe libere și deci nu mai poate adiționa alte elemente în molecula lui; stare a unei soluții în care nu se mai poate dizolva o nouă cantitate din substanța dizolvată; stare a unui mediu gazos în care nu se mai poate evapora o nouă cantitate dintr-un anumit lichid; stare a unui sistem chimic, fizic sau tehnic pentru care o anumită mărime caracteristică a atins valoarea ei maximă. ♢ Loc. adv. Până la saturație = a) până la completarea tuturor valențelor libere; b) fig. la nivelul de la care cineva nu mai poate suporta. 2. Stare de intensitate maximă a unui fenomen, satisfacere maximă a cuiva; p. ext. plictiseală, oboseală, dezgust care decurge dintr-o astfel de stare. – Din fr. saturation, lat. saturatio, -onis.

saturn
SATÚRN s.n. Numele plumbului în alchimie. – Din fr. saturne.

saturnale
SATURNÁLE s.f. pl. Sărbătoare populară la romani, în cinstea zeului Saturn, care avea loc în fiecare an după terminarea muncilor agricole. [Var.: saturnálii s.f. pl.] – Din lat. Saturnalia, fr. saturnales.

saturnalii
SATURNÁLII s.f. pl. v. saturnale.

saturnian
SATURNIÁN, -Ă, saturnieni, -e, adj. (Rar) Saturnin (1) [în DEX '98]. [Pr.: -ni-an] – Din fr. saturnien.

saturnin
SATURNÍN, -Ă, saturnini, -e. adj. 1. (În sintagma) Vers saturnin = vers iambic (de șapte silabe) întrebuințat în poezia latină arhaică; saturnian. 2. (Despre boli) Care este provocat de intoxicația cu plumb. – Din fr. saturnin.

saturnism
SATURNÍSM s.n. Boală profesională care constă într-o intoxicație cronică cu plumb. – Din fr. saturnisme.

sat
SAȚ s.n. (Pop.) Senzația celui sătul; saturare, îndestulare. ♢ Loc. adj. și adv. Fără saț = lacom, nesățios; fig. nepotolit, neistovit. ♢ Expr. A ține (sau a-i ține, a-i fi cuiva) (de) saț = a potoli cuiva foamea pentru mai mult timp. A-și ține sațul = a se sătura pentru mult timp. A nu avea saț = a fi lacom, nesățios. ♦ Fig. Dezgust, silă, lehamite. ♦ Belșug, abundență; îmbuibare. [Var.: sáțiu s.n.] – Lat. satium.

satietate
SAȚIETÁTE s.f. (Rar) Saț, saturație. [Pr.: -ți-e-] – Din fr. satiété, lat. satietas, -atis.

satiu
SÁȚIU s.n. v. saț.

sau
SAU conj. 1. (Cu funcție disjunctivă) Ori, fie: a) (Leagă noțiuni sau propoziții care se exclud ca opuse sau contradictorii) Plânge sau râde? (Al doilea membru al disjuncției este o negație) Sunt sau nu sunt? b) (Leagă noțiuni sau propoziții care se exclud ca alternative) Doriți cafea sau ceai? ♦ (Corelativ, indică necesitatea de a alege între două alternative) Sau luni, sau miercuri. ♢ (În enumerări, precedând fiecare element al enumerării sau numai pe ultimul) Pentru a da la rindea se întrebuințează sau rindeaua sau cioplitorul sau gealăul. 2. (Cu funcție explicativă) Adică, cu alte cuvinte. Adunarea, sau soborul întregii țări. 3. (Cu funcție copulativă) Precum, și. Nisipul se găsește pe fundul râurilor, lacurilor sau mărilor. 4. (În propoziții interogative, cu funcție conclusivă, atenuată de o nuanță de îndoială) Nu cumva? oare? poate? De ce nu scrii? Sau n-ai timp? – Să + au^1.

saula
SÁULĂ, saule, s.f. Parâmă folosită pentru a lega în mod suplimentar diferite obiecte la bordul unei nave. [Pr.: sa-u-] – Et. nec.

sauna
SÁUNA, saune, s.f. Baie de aburi care constă în expunerea corpului la o temperatură de 60

saurian
SAURIÁN, saurieni, s.m. (La pl.) Ordin de reptile cu pielea acoperită de solzi cornoși și cu coada de obicei lungă, care cuprinde șopârlele și cameleonii; (și la sg.) reptilă care face parte din acest ordin. [Pr.: sa-u-ri-an] – Din fr. saurien.

sauvignon
SAUVIGNÓN s.n. Soi de viță de vie cu struguri având boabele verzui, îndesate, bune pentru producerea unor vinuri superioare. ♦ Vin făcut din acest soi de struguri. [Pr.: sovinión] – Cuv. fr.

savana
SAVÁNĂ, savane, s.f. Câmpie întinsă caracteristică regiunilor tropicale, acoperită cu ierburi înalte și presărată din loc în loc cu tufe de arbuști spinoși sau cu copaci pitici. – Din fr. savane.

savant
SAVÁNT, -Ă, savanți, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) cu cunoștințe vaste și temeinice, care creează în domeniul științei; erudit. 2. Adj. Care conține multă știință, care denotă știință sau, p. ext., artă, pricepere, măiestrie. Lucrare savantă. – Din fr. savant.

savantlac
SAVANTLẤC, savantlâcuri, s.n. (Fam.) Erudiție; (depr.) pedanterie, prețiozitate. – Savant + suf. -lâc.

savar
SAVÁR s.m. v. savart.

savarina
SAVARÍNĂ, savarine, s.f. Prăjitură făcută dintr-un aluat moale și pufos copt în forme speciale, care se îmbibă cu sirop de zahăr (amestecat cu rom) și se umple cu frișcă. – Din fr. savarin.

savart
SAVÁRT, savarți, s.m. Unitate de măsură pentru intervalele muzicale, de 301 ori mai mică decât o octavă. [Var.: savár s.m.] – Din fr. savart.

savoare
SAVOÁRE s.f. Gust deosebit, ales, plăcut al unor alimente. ♦ Fig. Farmec; haz. – Din fr. saveur.

savoiard
SAVOIÁRD, -Ă, savoiarzi, -de, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Savoiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Savoiei sau savoiarzilor (1), privitor la Savoia sau la savoiarzi, originar din Savoia. [Pr.: -vo-iard] – Din fr. savoyard.

savoniera
SAVONIÉRĂ, savoniere, s.f. Cutie în care se ține săpunul de toaletă; săpunieră. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. savon (după fructieră, supieră etc.).

savura
SAVURÁ, savuréz, vb. I. Tranz. A mânca sau bea ceva pe îndelete și cu plăcere, pentru a-i simți bine gustul. ♦ Fig. A se bucura în tihnă de ceva, a se delecta, a se desfăta. – Din fr. savourer.

savurare
SAVURÁRE s.f. Acțiunea de a savura și rezultatul ei. – V. savura.

savura
SAVÚRĂ, savuri, s.f. Material granulos obținut prin sortarea pietrei rezultate din concasarea rocilor, întrebuințat la construirea macadamurilor și la prepararea asfaltului. ♦ (Mar.) Lest. – Din ngr. savúra.

savuros
SAVURÓS, -OÁSĂ, savuroși, -oase, adj. (Despre alimente) Cu gust plăcut, plin de savoare, delicios. ♦ Fig. Plăcut, încântător. – Din fr. savoureux.

saxana
SAXANÁ, saxanale, s.f. (Turcism înv.) Sarcină, povară (pe care o duce un cal în spinare). – Din tc. seyisane (pop.: seysana) „cal de povară”, scr. seksana.

saxatil
SAXATÍL, -Ă, saxatili, -e, adj. (Despre plante și animale) Care crește sau trăiește în locuri pietroase. – Din fr. saxatile, lat. saxatilis.

saxhorn
SAXHÓRN, saxhornuri, s.n. Instrument muzical de suflat făcut din alamă, întrebuințat în fanfare și orchestre. – Din fr. saxhorn, germ. Saxhorn.

saxifraga
SAXIFRÁGĂ, saxifragi, s.f. Plantă erbacee care crește printre stânci. – Din fr. saxifrage.

saxofon
SAXOFÓN, saxofoane, s.n. Instrument muzical de suflat din alamă, de forma unui tub conic îndoit – Din fr. saxophone. .

saxofonist
SAXOFONÍST, saxofoniști, s.m. Instrumentist care cântă la saxofon. – Din fr. saxophoniste.

saxon
SAXÓN, -Ă, saxoni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte din populația de bază a vechii Saxonii sau care era originară de acolo; (la m. pl.) uniune de triburi germane care locuia în vechea Saxonie. 2. Adj. Care aparține vechii Saxonii sau Saxonilor (1), privitor la Saxonia sau la saxoni, originar din Saxonia. – Din fr. saxon.

saxotromba
SAXOTRÓMBĂ, saxotrombe, s.f. Instrument de suflat, mai mare decât cornul, confecționat din piele. – Din fr. saxotrombe.

sa
SĂ conj. I. (Ca semn al conjunctivului) Să fii cuminte. II. (Semn al conjunctivului și, în același timp, conjuncție subordonatoare) 1. (Introduce o propoziție subiectivă) E bine să pleci. 2. (Introduce o propoziție predicativă) Pare să fie un om cumsecade. 3. (Introduce o propoziție atributivă) Nu-i mândră să-mi fie dragă. 4. (Introduce o propoziție completivă directă sau indirectă) Puteam chiar să nu mai fiu acuma. 5. (Introduce o propoziție finală) A ieșit să-i întâmpine. 6. (Introduce o propoziție consecutivă) Am râs să leșin. 7. (Introduce o propoziție condițională) Ar fi fost prins să nu fi fugit. III. (În loc. conj.) Măcar să... (introduce o propoziție concesivă) Nu mă duc, măcar să mă omori. Numai să... (introduce o propoziție condiționată) Îți poate fi de folos, numai să vrea. Până să... (introduce o propoziție temporală) Până să ajungă el, fata ajunsese acasă. Pentru ca să... = a) (introduce o propoziție finală) Învăț temeinic pentru ca să reușesc la examen; b) (cu valoare copulativă) A plecat mulțumit, pentru ca să se întoarcă peste o oră din nou nedumerit. Fără să... = a) (introduce o propoziție modală) A plecat fără să verse o lacrimă; b) (introduce o propoziție concesivă) Fără să-mi fi spus cineva, am bănuit adevărul. – Lat. si.

sabia
SĂBIÁ, săbiéz, vb. I. Tranz. și refl. recipr. (Înv.) A (se) tăia cu sabia. [Pr.: -bi-a] – Din sabie.

sabier
SĂBIÉR, săbieri, s.m. (Înv.) Fabricant de săbii. [Pr.: -bi-er] – Sabie + suf. -ar.

sabioara
SĂBIOÁRĂ, săbioare, s.f. 1. Săbiuță (1). 2. (Iht.) Sabie (2). 3. (Bot.) Gladiolă, săbiuță (2). [Pr.: -bi-oa-] – Sabie + suf. -ioară.

sabioi
SĂBIÓI, săbioaie, s.n. Augmentativ al lui sabie. [Pr.: -bi-oi] – Sabie + suf. -oi

sabiuta
SĂBIÚȚĂ, săbiuțe, s.f. 1. Diminutiv al lui sabie; săbioară. 2. Plantă erbacee cu tulpina dreaptă, cu frunzele în formă de sabie și cu florile purpurii; gladiolă, săbioară (3) (Gladiolus imbricatus). [Pr.: -bi-u-] – Sabie + suf. -uță.

sacalas
SĂCĂLÁȘ, săcălașuri, s.n. Tun mic, primitiv, cu tragere directă. [Var.: săcălúș, țăcăláș s.n.] – Din magh. szakallás.

sacalus
SĂCĂLÚȘ s.n. v. săcălaș.

saceala
SĂCEÁLĂ, săceli, s.f. (Reg.) Țesală (pentru animale). – Cf. ț e s a l ă.

sacela
SĂCELÁ, săcelez, vb. I. Tranz. (Reg.) A țesăla un animal. – Cf. ț e s ă l a.

sacoi
SĂCÓI, săcoaie, s.n. Augmentativ al lui sac. – Sac + suf. -oi.

sacriu
SĂCRÍU s.n. v. sicriu.

sacui
SĂCÚI, săcuie, s.n. (Reg.) Săculeț care se poartă atârnat de gât; trăistuță. ♦ Săculeț în care se pun la stors fagurii sau cașul. – Probabil lat. *sacculeus (< sacculus).

saculet
SĂCULÉȚ, săculețe, s.n. Diminutiv al lui sac; săculeț, săcușor. ♦ Sedilă^2. – Sac + suf. -uleț.

saculteata
SĂCULTEÁȚĂ s.f. v. săculteț.

sacultet
SĂCULTÉȚ, săcultețe, s.n. (Reg.) Săculeț. [Var.: săculteáță s.f.] – Sac + suf. -ulteț.

sacusor
SĂCUȘÓR, săcușori, s.m. 1. Săculeț. 2. (Reg.) Larvă de furnică. – Sac + suf. -ușor.

sadi
SĂDÍ, sădésc, vb. IV. Tranz. A introduce în pământ răsaduri, puieți etc. pentru a prinde rădăcini și a se dezvolta; a planta ♦ A semăna. – Din sl. saditi.

sadila
SĂDÍLĂ s.f. v.

sadire
SĂDÍRE, sădiri, s.f. Acțiunea de a sădi și rezultatul ei; sădit. – V. sădi.

sadit
SĂDÍT s.n. Sădire. – V. sădi.

saditor
SĂDITÓR, -OÁRE, săditori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. (Adesea substantivat) Care sădește. 2. Adj. (Despre plante) Bun pentru a fi sădit, de sădit. 3. S.n. Băț cu care se fac găuri în pământ când se sădește. – Sădi + suf. -tor.

saditura
SĂDITÚRĂ, sădituri, s.f. Loc sădit; plantație. – Sădi + suf. -tură.

saftea
SĂFTEÁ s.f. v. saftea.

saftian
SĂFTIÁN s.n. v. saftian.

sageata
SĂGEÁTĂ, săgeți, s.f. 1. Vergea de lemn, cu un vârf ascuțit (de fier, os, piatră) la un capăt, iar la celălalt cu două aripioare înguste, folosită în trecut (la unele populații și astăzi) ca proiectil de vânătoare sau de luptă, aruncată dintr-un arc încordat. ♢ Săgeată de trăsnet = nume dat de popor armelor antice găsite în pământ (închipuite ca fiind urme de trăsnete). ♦ (Adverbial) Foarte repede. Pornește săgeată. ♦ Fig. Vorbă, aluzie ironică sau răutăcioasă; înțepătură. 2. Indicator de direcție în formă de săgeată (1). 3. Fiecare dintre stâlpii caselor și pătulelor de la țară, care sunt fixați cu capătul de jos în grinzile temeliei și cu cel de sus în grinzile acoperișului. ♦ Aripă la moara de vânt. ♦ Prăjină lungă prinsă de cumpăna fântânii și având la capătul de jos ciutura sau găleata cu care se scoate apa. 4. (Mat.) Distanța maximă dintre un arc de curbă și coarda care unește extremitățile lui. 5. (Geogr.; în sintagma) Săgeată litorală = formă de acumulare marină la intrarea unui fluviu sau la gura de vărsare a unui fluviu în mare, care poate închide un golf, separând o lagună. 6. Compus: săgeata apei sau săgeata apelor = plantă erbacee acvatică cu frunze în formă de săgeată și cu flori albe cu mijlocul purpuriu (Sagittaria sagittifolia). – Lat. sagitta.

sageta
SĂGETÁ, săgetez, vb. I. 1. Tranz. A lovi, a răni, a ucide cu săgeata. ♦ intranz. A arunca săgeți cu arcul. 2. Tranz. Fig. A produce sau a simți o durere fizică vie, ascuțită. ♦ A provoca sau a simți o emoție puternică și bruscă. ♦ A se uita la cineva cu o privire ascuțită, pătrunzătoare; a străpunge cu privirea. ♦ A face aluzii sau observații ironice, răutăcioase la adresa cuiva. 3. Intranz. Fig. A se mișca repede (și în linie dreaptă), a trece ca o săgeată; a țâșni. ♦ A fulgera; a trăsni. 4. Tranz. Fig. (Despre un izvor de lumină) A împrăștia raze. – Lat. sagittare.

sagetar
SĂGETÁR, săgetari, s.m. (Înv.) Arcaș. – Săgeată + suf. -ar.

sagetare
SĂGETÁRE, săgetắri, s.f. Acțiunea de a săgeta și rezultatul ei. – V. săgeta.

sagetas
SĂGETÁȘ, săgetași, s.m. (Înv.) Arcaș. – Săgeată + suf. -aș.

sagetator
SĂGETĂTÓR, -OÁRE, săgetători, -oare, adj., s.m. I. Adj. 1. Care săgetează, care trimite săgeți. ♦ (Substantivat, în superstiții) Ființă imaginară, duh necurat care provoacă boala numită săgetătură. ♦ Fig. (Despre ochi, privire etc.) Pătrunzător, scrutător, tăios. ♦ Fig. (Despre cuvinte, judecăți, aluzii etc.) Plin de ironie, satiric, usturător. 2. Fig. (Despre mișcări) Iute, repede (și în linie dreaptă). II. S.m. 1. Arcaș. 2. (Art.) Numele popular al unei constelații; al nouălea semn al zodiacului, reprezentând un om sau un centaur trăgând cu arcul. – Săgeta + suf. -ător.

sagetatura
SĂGETĂTÚRĂ, săgetături, s.f. 1. Tragere cu arcul; săgetare, 2. Lovitură de săgeată; rană provocată de o săgeată. 3. Fig. Durere vie, pătrunzătoare, care străbate pe neașteptate o parte a corpului; junghi. ♦ (Pop.) Nume dat mai multor boli, la oameni și animale, care se manifestă prin dureri acute de cap, ochi, nas măsele etc. ♦ (Pop.) Congestie cerebrală. – Săgeta + suf. -tură.

sagetica
SĂGEȚÍCĂ, săgețele, s.f. 1. Diminutiv al lui săgeată. 2. Plantă erbacee cu tulpina ramificată și cu flori mari, albastre, liliachii sau albe, dispuse câte două la vârful unui peduncul lung (Geranium pratense). – Săgeată + suf. -ică.

sagni
SĂGNÍ, săgnésc, vb. IV. (Reg.) 1. Refl. (Despre cai) A căpăta o rană de la șa, de la ham etc. 2. Tranz. A însemna un animal cu fierul roșu. – Din sagnă.

sagnire
SĂGNÍRE, săgniri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a (se) săgni și rezultatul ei. – V. săgni.

sahaidac
SĂHĂIDÁC, săhăidace, s.n. 1. (Înv.) Tolbă de purtat săgeți. 2. (Reg.) Leagăn de pânză purtat pe spate, în care țărancele își duc copiii (la câmp). – Et. nec.

sahaidacar
SĂHĂIDĂCÁR, săhăidăcari, s.m. (Înv.) Persoană care făcea sau vindea arcuri, săgeți, șei, hamuri etc. [Var.: săidăcár, sahaidacár s.m.] – Săhăidac + suf. -ar.

sahastrie
SĂHĂSTRÍE s.f. v. sihăstrie.

saidacar
SĂIDĂCÁR s.m. v. săhăidăcar.

saivan
SĂIVÁN s.n. v. saivan.

salas
SĂLÁȘ, sălașe, s.n. (Pop.) 1. Adăpost unde cineva capătă temporar găzduire. 2. Construcție rudimentară făcută în câmp și folosită ca adăpost temporar pentru oameni și animale. 3. Locuință, casă. ♦ Staul, grajd. ♦ Culcuș. 4. Așezare omenească. ♦ Locuitorii acestei așezări. 5. Mică așezare de țigani (nomazi); grup de familii de țigani (nomazi) sub conducerea unui vătaf. [Pl. și: sălașuri] – Din magh. szállás.

salajean
SĂLĂJEÁN, -Ă, sălăjeni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în judejul Sălaj. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din județul Sălaj. – Sălaj (n. pr.) + suf. -ean.

salajeanca
SĂLĂJEÁNCĂ, sălăjence, s.f. Femeie născută și crescută în județul Sălaj. ♦ Locuitoare din județul Sălaj. – Sălăjean + suf. -că.

salasel
SĂLĂȘÉL, sălășele, s.n. (Rar) Diminutiv al lui sălaș. – Sălaș + suf. -el.

salaslui
SĂLĂȘLUÍ, sălășluiesc, vb. IV. (Pop.) 1. Intranz. A-și avea sălașul, locuința într-un anumit loc. ♦ A se adăposti. 2. Tranz. A da cuiva adăpost; a găzdui. 3. Refl. A se așeza, a se stabili într-un loc. – Din magh. szállásolni.

salasluinta
SĂLĂȘLUÍNȚĂ, sălășluințe, s.f. (Reg.) Locuință, sălaș. – Sălășlui + suf. -ință.

salasluire
SĂLĂȘLUÍRE, sălășluiri, s.f. (Pop.) Faptul de a (se) sălășlui; locuire, ședere; găzduire, ospitalitate; (concr.) locuință, așezare. – V. sălășlui.

salatea
SĂLĂȚEÁ s.f. v. sălățică.

salatica
SĂLĂȚÍCĂ, sălățele, s.f. 1. Diminutiv al lui salată. 2. Plantă erbacee cu flori galbene din zona muntoasă (Asperis foetide). 3. (Bot.; reg.) Untișor (Ranunculus ficaria). [Var.: sălățeá s.f.] – Salată + suf. -ică.

salbatec
SĂLBÁTEC, -Ă adj., s.m. și f. v. sălbatic.

salbatic
SĂLBÁTIC, -Ă, sălbatici, -ce, adj., s.m. și f. I. Adj. 1. (Despre animale) Care nu este domesticit sau îmblânzit; p. ext. greu de stăpânit, nedomolit, aprig, focos. ♦ (Despre ochi, privire etc.) Care exprimă neliniște, spaimă sau violență, sălbăticie. ♦ Sperios, sfios. 2. (Despre plante) Care a crescut de la sine; necultivat, nealtoit. 3. Care este creat de natură, fără intervenția omului; natural; lipsit de artificiu, de rafinament; frust. ♦ (Despre pământ, terenuri etc.) În care nu a intervenit mâna omului; nelucrat, necultivat. 4. (Despre ținuturi, locuri etc.) Pustiu, nelocuit, neumblat; lipsit de civilizație. II. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care aparține unor grupuri de oameni aflate în prima perioadă de dezvoltare a societății omenești; (om) primitiv. 2. Adj. Caracteristic omului primitiv; rudimentar, înapoiat, primitiv, neevoluat. 3. Adj., s.m. și f. (Persoană) care se comportă ca un om primitiv; (om) necivilizat, înapoiat, grosolan. 4. Adj. (Despre păr) Des și aspru; neîngrijit. 5. Adj. (Despre oameni) Lipsit de umanitate; crud, neomenos, violent, brutal, fioros. ♢ (Adverbial) Biciuie caii sălbatic. ♦ (Despre manifestări, acțiuni etc. ale omului) Care exprimă, care arată lipsă de umanitate, neomenie, cruzime, brutalitate; aspru, necruțător. 6. Adj. (Despre oameni și manifestările lor) Care nu se poate stăpâni; aprig, impulsiv, nestăpânit, nedomolit. 7. Adj., s.m. și f. (Om) care fuge de lume, care nu respectă conveniențele (sociale); (om) retras, izolat, singuratic, nesociabil, ursuz. III. Adj. 1. Care se manifestă cu deosebită intensitate, neobișnuit de puternic, violent, cumplit, aprig; înfricoșător, de neînvins. 2. (Despre mișcări sau corpuri în mișcare) Rapid, vijelios, năvalnic. [Var.: sălbátec, -ă adj., s.m. și f.] – Lat. pop. salvaticus (=silvaticus).

salbataci
SĂLBĂTĂCÍ vb. IV v. sălbătici.

salbatacie
SĂLBĂTĂCÍE s.f. v. sălbăticie.

salbatacime
SĂLBĂTĂCÍME s.f. v. sălbăticime.

salbatacit
SĂLBĂTĂCÍT, -Ă adj. v. sălbăticit.

salbataciune
SĂLBĂTĂCIÚNE s.f. v. sălbăticiune.

salbatici
SĂLBĂTICÍ, sălbăticésc, vb. IV. 1. Refl. (Despre animale) A deveni sălbatic. 2. Refl. (Despre plantații, terenuri etc.) A se părăgini. 3. Refl. (Despre locuri, ținuturi) A deveni sălbatic, pustiu, nelocuit, inaccesibil. 4. Refl. (Despre oameni) A cădea în sălbăticie, în primitivism. 5. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină sălbatic, nesociabil, retras, izolat. [Var.: (pop.) sălbătăcí vb. IV] – Din sălbatic.

salbaticie
SĂLBĂTICÍE, sălbăticii, s.f. 1. Stare în care se află animalele sălbatice; p. ext. însușire a ceea ce este sălbatic; cruzime, barbarie; brutalitate; faptă de om sălbatic, crud, brutal. ♢ Loc. adv. Cu sălbăticie = fioros, sălbatic. 2. Stare a naturii nelucrate, netransformate de mâna omului. 3. Loc pustiu, neumblat; pustietate. 4. Izolare de lume, singurătate. ♦ Timiditate, sfioșenie. 5. Prima perioadă din istoria societății primitive, care începe o dată cu constituirea aspectului actual al omului și cu apariția limbajului articulat. 6. Stare de înapoiere, lipsă de civilizație; primitivism. ♦ Loc unde nu a pătruns civilizația. [Var.: (pop.) sălbătăcíe s.f.] – Sălbatic + suf. -ie.

salbaticime
SĂLBĂTICÍME, sălbăticimi, s.f. 1. Mulțime de animale sălbatice, totalitatea animalelor sălbatice. 2. Loc sălbatic, nelocuit, departe de orice așezare omenească (civilizată). [Var.: (pop.) sălbătăcíme s.f.] – Sălbatic + suf. -ime.

salbaticire
SĂLBĂTICÍRE, sălbăticiri, s.f. Acțiunea de a (se) sălbătici. – V. sălbătici.

salbaticit
SĂLBĂTICÍT, -Ă, sălbăticiți, -te, adj. Care a devenit sălbatic, care a ajuns în stare de sălbăticie. [Var.: (pop.) sălbătăcít, -ă adj.] – V. sălbătici.

salbaticiune
SĂLBĂTICIÚNE, sălbăticiuni, s.f. 1. Animal sălbatic. ♦ Epitet dat unei persoane care fuge de lume, care trăiește izolată, retrasă, departe de oameni și de civilizație. 2. Loc sau ținut sălbatic, pustiu; starea unui ținut sălbatic. [Var.: (pop.) sălbătăciúne s.f.] – Sălbatic + suf. -iune.

salbatie
SĂLBĂȚÍE, sălbății, s.f. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu tulpina rigidă, cu florile reunite într-un spic și cu fructe otrăvitoare (Lolium temulentum). – Et. nec.

salbulita
SĂLBULÍȚĂ, sălbulițe, s.f. Diminutiv al lui salbă. – Salbă + suf. -uliță.

salcioara
SĂLCIOÁRĂ, sălcioare, s.f. 1. Diminutiv al lui salcie^1. 2. Arbore spinos, cu frunze lanceolate și cu flori galbene, puternic mirositoare, cultivat ca plantă ornamentală (Elaegnus angustifolia). [Pr.: -ci-oa-] – Salcie^1 + suf. -ioară.

salciu
SĂLCÍU, -ÍE, sălcii, adj. 1. (Despre apă) Care are un gust neplăcut, puțin sărat, leșios. 2. (Despre mâncăruri, băuturi, alimente) Care nu are gust bun, care nu este gustos, nepotrivit ca gust; (despre gust) fad, leșios. – Salcie^1 + suf. -iu.

saliste
SẮLIȘTE s.f. v. siliște.

salita
SĂLÍȚĂ, sălițe, s.f. Diminutiv al lui sală. – Sală + suf. -iță.

salta
SĂLTÁ, salt, vb. I. I. 1. Intranz. și refl. (Despre ființe) A face un salt (sau salturi repetate); a sări. ♢ Expr. (Intranz.) A-i sălta (cuiva) inima (de bucurie) = a tresări de bucurie, a se bucura mult. ♦ A se ridica (puțin) de la pământ, a se înălța în picioare pentru a se urca undeva. 2. Intranz. (Despre lucruri) A se mișca (repetat) de jos în sus sub impulsul unei forțe din afară. ♦ (Despre ape, valuri) A fi agitat, a se învolbura; a clocoti. 3. (Despre ființe și despre lucruri) A se mișca, a se deplasa în salturi. ♦ (Despre oameni) A merge sprinten. ♦ (Rar) A dansa. 4. Intranz. A trece peste ceva printr-un salt. ♦ A sări, a țâșni de undeva; a se ivi, a răsări (pe neașteptate și sărind). Izvoare saltă de sub piatră. ♦ A se ridica în înălțime, a se înălța în văzduh. II. Tranz. A mișca, a deplasa din loc ridicând (ușor) în sus. ♦ Tranz., refl. și intranz. Fig. A(-și) îmbunătăți situația materială, socială. ♦ Refl. Fig. (Despre copii și plante) A crește în înălțime, a se înălța. – Lat. saltare.

saltare
SĂLTÁRE, săltări, s.f. Acțiunea de a (se) sălta. – V. sălta.

saltat
SĂLTÁT, -Ă, săltați, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Sprinten, vioi, săltăreț. 2. Care se află (mai) sus. 3. (Fam.; despre copii și plante) Crescut, înalt, măricel. – V. sălta.

saltaret
SĂLTĂRÉȚ, -EÁȚĂ, săltăreți, -e, adj. 1. Care se deplasează sărind, făcând salturi, care sare întruna; săltător; (despre pași, mers) săltat. ♦ Care se mișcă sau se efectuează cu mișcări repezi, sprintene, vioaie. 2. (Despre dans, muzică, versuri) Cu ritm vioi. – Sălta + suf. -ăreț.

saltator
SĂLTĂTÓR, -OÁRE, săltători, -oare, adj. (Rar) Săltăreț. – Sălta + suf. -ător.

saltatura
SĂLTĂTÚRĂ, săltături, s.f. Salt; săritură. – Sălta + suf. -ătură.

samadau
SĂMĂDẮU, sămădăi, s.m. (Reg.) Persoană care ține socotelile cuiva; contabil. ♦ Supraveghetor peste porcari. – Din magh. számadó.

samaluire
SĂMĂLUÍRE, sămăluiri, s.f. Operație de tratare a pielii cu sama, înainte de tăbăcire. – De la sama.

samanatorism
SĂMĂNĂTORÍSM s.n. Curent literar inițiat la începutul secolului XX, în România, de revista „Sămănătorul”, care acuza stările sociale existente, opunând orașului „viciat” de civilizație imaginea idilică a satului patriarhal, considerând țărănimea ca depozitara exclusivă a valorilor naționale și cultivând o literatură de inspirație rurală și istorică. [Var.: semănătorísm s.n.] – „Sămănătorul” (n. pr.) + suf. -ism.

samanatorist
SĂMĂNĂTORÍST, -Ă, sămănătoriști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al sămănătorismului. 2. Adj. Care aparține sămănătorismului sau sămănătoriștilor (1), privitor la sămănătorism sau la sămănătoriști. [Var.: semănătoríst, -ă s.m. și f., adj.] – Sămănator[ism] + suf. -ist.

samancioara
SĂMÂNCIOÁRĂ s.f. v. semincioară.

samanta
SĂMẤNȚĂ, semințe, s.f. 1. Parte a plantelor superioare (închisă în fruct) care conține embrionul și din care, în condiții prielnice, se poate dezvolta o nouă plantă; p. gener. orice parte a plantei care se seamănă. ♢ Loc. adj. De sămânță = păstrat și folosit pentru reproducere. ♢ Expr. Nici de sămânță = deloc, nimic. ♦ Fig. Cantitate mică din ceva; bob, strop, fărâmă. ♦ (La pl.) Grăunțe germinative întrebuințate în alimentație, în medicină, în industrie etc. Semințe de floarea-soarelui. 2. (Pop.) Nume dat ouălor unor insecte. 3. (Pop.) Produs al glandelor de reproducere ale animalelor și oamenilor, din care se dezvoltă fătul. ♢ Loc. adj. Bun de sămânță = prolific. ♢ Loc. adj. și adv. De sămânță = pentru prăsilă. 4. (Înv.) Progenitură, urmaș, descendent. 5. Specie, gen, fel, soi. ♦ Viță, neam, seminție. 6. Fig. Element din care se dezvoltă ceva; germen. ♦ Cauză, pretext, motiv. ♢ Expr. Sămânță de vorbă = prilej, ocazie, subiect de discuție, de ceartă. A avea sămânță de vorbă = a avea poftă de vorbă, a fi dispus la flecăreală. – Lat. pop. sementia.

samantos
SĂMÂNȚÓS, -OÁSĂ, sămânțoși, -oase, adj., s.f. 1. Adj. (Despre fructe) Care are multe semințe. 2. Adj. (Despre viețuitoare) Prolific. 3. S.f. (La pl.) Grup de arbori fructiferi cu fructe cărnoase, provenite din dezvoltarea receptaculului floral și a ovarului; (și la sg.) arbore din acest grup. – Sămânță + suf. -os.

samesie
SĂMEȘÍE s.f. (Înv.) Funcția sameșului; instituție care strângea dările în trecut; localul acestei instituții. – Sameș + suf. -ie.

samesoaie
SĂMEȘOÁIE, sămeșoaie, s.f. (Înv.) Soție de sameș. – Sameș + suf. -oaie.

samincioara
SĂMINCIOÁRĂ s.f. v. semincioară.

sanatate
SĂNĂTÁTE s.f. 1. Stare a unui organism la care funcționarea tuturor organelor se face în mod normal și regulat. ♢ Casă de sănătate = sanatoriu; ospiciu. Sănătatea publică = bunăstarea sanitară, starea de salubritate a întregii populații. ♢ Expr. În sănătatea (cuiva sau a ceva) = a) urare făcută când se bea un pahar în cinstea cuiva sau a ceva; b) pentru a onora pe cineva sau ceva, în cinstea cuiva sau a ceva. Sănătate (bună)! = a) formulă de urare la despărțire; b) s-a sfârșit, nu mai e nimic de făcut; puțin îmi pasă! atâta pagubă! 2. Fig. Tărie, robustețe. – Lat. sanitas, -atis.

sanatos
SĂNĂTÓS, -OÁSĂ, sănătoși, -oase, adj. 1. Care se bucură de sănătate deplină, care nu suferă de nici o boală sau infirmitate; teafăr, zdravăn. ♢ Loc. vb. A se face sănătos = a se însănătoși. ♢ Expr. A nu fi sănătos (la minte) = a fi (cam) nebun, zănatic. Să-l (sau să o etc.) porți sănătos sau sănătoasă = urare adresată cuiva care poartă o haină sau o încălțăminte nouă. Să fii sănătos = a) formulă de urare sau de mulțumire; b) treaba ta, nu ai decât! (Fam.) A nu fi sănătos dacă... = a nu se putea abține de la ceva (rău), a-i sta în fire să facă ceva (rău). (Adverbial) A râde sănătos = a râde cu poftă, din toată inima. ♦ (Despre plante, fructe etc.) Care nu este stricat sau atacat de vreo boală; nevătămat, în bună stare. ♦ (Despre obiecte) Care nu este atins de nici o stricăciune; care este în bună stare; întreg, intact; solid, rezistent. ♦ Fig. Bine consolidat, cu prestigiu; durabil; intangibil. ♦ Fig. Care nu este alterat moralicește; cinstit, onest, corect. 2. Prielnic sănătății; salubru. ♦ (Substantivat, f.; în expr.) A o lua (sau a o rupe, a o șterge) la sănătoasa = a o lua la fugă, a pleca repede pentru a nu păți ceva. 3. Fig. Înțelept, bun, cu (sau de) bun-simț; potrivit, indicat, recomandabil. ♦ (Despre acțiuni, activități) Serios, temeinic. – Lat. *sanitosus (< sanus).

sanatosel
SĂNĂTOȘÉL, -ÍCĂ, sănătoșei, -ele, adj. Diminutiv al lui sănătos (1). – Sănătos + suf. -el.

saneata
SĂNEÁȚĂ s.f. v. sâneață.

sania
SĂNIÁ, săniéz, vb. I. 1. Refl. A se da cu săniuța; a merge cu sania (la plimbare). 2. Tranz. A transporta ceva târând pe jos sau lăsând să alunece pe un plan înclinat.[Pr. -ni-a] – Din sanie.

saniat
SĂNIÁT s.n. Acțiunea de a (se) sănia. [Pr.: -ni-at] – V. sănia.

sanicioara
SĂNICIOÁRĂ s.f. v. sănișoară.

saniis
SĂNIÍȘ s.n. Săniuș. – Sanie + suf. -iș.

sanineata
SĂNINEÁȚĂ s.f. v. senineață.

sanisoara
SĂNIȘOÁRĂ, sănișoare, s.f. Plantă erbacee din familia umbeliferelor, cu frunze mari, dințate și flori mici, albe-roșietice, reunite în capitule globuloase (Sanicula europaea). [Var.: sănicioáră s.f.] – Et. nec.

sanius
SĂNIÚȘ, săniușuri, s.n. 1. Loc în pantă, acoperit cu zăpadă, unde se dau copiii cu săniuțele; derdeluș. 2. Faptul de a se da cu săniuța. ♢ Loc. adv. De-a săniușul = lunecând cu sania (sau ca sania). [Pr.: -ni-uș] – Sanie + suf. -uș.

saniuta
SĂNIÚȚĂ, săniuțe, s.f. 1. Diminutiv al lui sanie. 2. Sanie mică cu care se dau copiii pe săniuș sau se trag pe zăpadă. [Pr.: -ni-u-] – Sanie + suf. -uță.

sapa
SĂPÁ, sap, vb. I. Tranz. 1. A lucra, a fărâmița cu sapa^1 (sau cu cazmaua) pământul (pentru a însămânța, a prăși etc.). 2. A face cu sapa^1 (sau cu alt instrument) o adâncitură, o groapă, un șanț în pământ. 3. A scoate cu sapa^1 ceva din pământ. 4. A scobi, a tăia în piatră sau în lemn pentru a da materialului o anumită formă sau pentru a grava. ♦ Tranz. și refl. Fig. A lăsa sau a rămâne o urmă adâncă; a (se) întipări, a (se) imprima. 5. (Despre ape, ploi și alte elemente ale naturii) A roade, a mânca, a măcina (surpând); a ruina, a dărâma, a nimici. ♦ Tranz. și refl. recipr. Fig. A unelti împotriva cuiva sau unul împotriva altuia, a încerca să(-și) facă rău. – Lat. sappare.

sapare
SĂPÁRE, săpări, s.f. Acțiunea de a (se) săpa; săpat, săpătură. – V. săpa.

sapat
SĂPÁT s.n. 1. Acțiunea de a (se) săpa; săpare, săpătură. ♦ (Reg.) Prașilă. 2. Vremea, timpul când se efectuează munca prășitului. – V. săpa.

sapaliga
SĂPĂLÍGĂ, săpăligi, s.f. Sapă^1 mică, cu lama îngustă, având adesea doi sau trei colți la partea opusă tăișului, folosită mai ales în lucrări de legumicultură; săpălugă. [Pl. și: săpălige] – Sapă^1 + suf. -ăligă.

sapaluga
SĂPĂLÚGĂ, săpălugi, s.f. (Rar) Săpăligă. – Sapă^1 + suf. -ălugă.

sapator
SĂPĂTÓR, -OÁRE, săpători, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care se ocupă cu săpatul, care muncește cu sapa^1. 2. S.m. Persoană care sapă în lemn, în piatră etc. 3. S.f. Mașină de săpat. – Săpa + suf. -ător.

sapatura
SĂPĂTÚRĂ, săpături, s.f. 1. Săpat. ♦ Spec. (La pl.) Lucrări de excavare a pământului; (în special) lucrări arheologice. 2. (Concr.) Groapă, adâncitură făcută în pământ cu sapa^1 sau cu alte unelte ori mașini de săpat. – Săpa + suf. -ătură.

saptamanal
SĂPTĂMÂNÁL, -Ă, săptămânali, -e, adj., s.n. 1. Adj. (Și adverbial) Care are loc cu regularitate o dată pe săptămână; care cuprinde acest interval. 2. Adj., s.n. (Publicație periodică) care apare o dată pe săptămână; hebdomadar. – Săptămână + suf. -al.

saptamana
SĂPTĂMẤNĂ, săptămâni, s.f. Perioadă de șapte zile consecutive, care se socotește (la noi) de luni dimineața până duminică seara și care se repetă de cincizeci și două de ori într-un an; p. gener. perioadă de șapte zile consecutive. ♢ (În cultul religiei creștine) Săptămâna Mare (sau a Patimilor) = ultima săptămână înainte de Paști. Săptămâna luminată (sau albă) = săptămâna care începe cu duminica Paștilor. Săptămâna brânzei = prima săptămână din postul Paștilor, în care Biserica ortodoxă permite să se mănânce lapte și derivatele lui. ♢ Expr. A fi (sau a intra) în săptămâna oarbă (sau chioară) = a nu-și da seama de realitate, a acționa pe negândite. ♦ (Cu determinări în genitiv) Interval de șapte zile consacrat în mod oficial unei anumite activități. Săptămâna cărții. ♦ (La pl.) Timp nedeterminat, cuprinzând un număr mare de zile. – Lat. septimana.

sapun
SĂPÚN, săpunuri, s.n. Produs obținut prin

sapunar
SĂPUNÁR, săpunari s.m., adj. 1. S.m. Persoană care se ocupă cu prepararea săpunului. 2. Adj. (În sintagma) Cartofi săpunari = soi de cartofi de calitate superioară, de formă lunguiață, cu miezul alb-roz. – Săpun + suf. -ar.

sapunarita
SĂPUNÁRIȚĂ, săpunarițe, s.f. (Bot.) Odagaci (Saponaria officinalis). – Săpun + suf. -ariță.

sapunarie
SĂPUNĂRÍE, săpunării, s.f. (Rar) Fabrică sau prăvălie de săpun. – Săpun + suf. -ărie.

sapunarit
SĂPUNĂRÍT s.n. Dare percepută în țările românești, în evul mediu, de la cei care fabricau săpun. – Săpun + suf. -ărit.

sapunarita
SĂPUNĂRÍȚĂ, săpunărițe, s.f. (Bot.) Săpunariță. – Săpun + suf. -ăriță.

sapuneala
SĂPUNEÁLĂ, săpuneli, s.f. 1. Acțiunea de a (se) săpuni; săpunit^1. ♦ Fig. (Fam.) Mustrare, dojană; ocară. ♢ Loc. vb. A trage (cuiva) o săpuneală = a dojeni, a critica (aspru) pe cineva. 2. Spumă de săpun; clăbuci. – Săpuni + suf. -eală.

sapunel
SĂPUNÉL, -EÁ, -ÍCĂ, săpunei, -ele, subst. I. S.n. 1. Diminutiv al lui săpun. 2. Supozitor (pe bază de săpun) pentru copii. II. (Bot.) 1. S.n. Odagaci. 2. S.f. pl. Plantă erbacee ornamentală cu flori mari (Aster laexigatus). – Săpun + suf. -el.

sapuni
SĂPUNÍ, săpunésc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) freca cu săpun, a (se) acoperi cu clăbuci de săpun. ♦ Spec. A (-și) muia barba cu clăbuci de săpun înainte de a o rade. 2. Tranz. Fig. (Fam.) A face cuiva observații aspre; a mustra; a certa. – Din săpun.

sapuniera
SĂPUNIÉRĂ, săpuniere, s.f. Cutie, vas mic în care se ține săpunul de toaletă; savonieră. [Pr.: -ni-e-] – Săpun + suf. -ieră.

sapunire
SĂPUNÍRE, săpuniri, s.f. Acțiunea de a (se) săpuni; săpunit^1, săpuneală. ♦ Spec. (Text.) Operație de finisare a textilelor la imprimare și vopsire, care constă în

sapunit
SĂPUNÍT^1 s.n. Săpunire. – V. săpuni.

SĂPUNÍT^2, -Ă, săpuniți, -te, adj. Frecat cu săpun, acoperit cu clăbuci de săpun. – V. săpuni.

sapusoara
SĂPUȘOÁRĂ, săpușoare, s.f. Diminutiv al lui sapă^1. – Sapă^1 + suf. -ușoară.

sara
SĂRÁ, sărez, vb. I. Tranz. A pune sau a presăra sare în alimente sau în mâncăruri, cu scopul de a le potrivi gustul sau pentru a le conserva. ♢ Expr. A-și săra inima = a simți o satisfacție în urma unei răzbunări sau a înfrângerii unui adversar. ♦ Tranz. și refl. A da sau a căpăta un gust (mai) sărat. [Prez. ind. și: sar] – Lat. salare.

sarac
SĂRÁC, -Ă, săraci, -ce, adj. 1. (Adesea substantivat) Care nu are avere, care este lipsit de bunurile materiale necesare vieții; sărman, nevoiaș. ♢ Expr. Sărac și curat, se spune despre cei care preferă să rămână săraci (1) decât să se îmbogățească prin mijloace incorecte. ♦ (Substantivat) Cerșetor. ♦ (Despre lucruri) Care reflectă sărăcia; sărăcăcios. 2. (Despre țări, orașe) Lipsit de bunuri materiale (mai ales naturale), populat cu oameni puțin avuți. ♦ (Despre sol, terenuri) Care este puțin productiv; neroditor. 3. (Mai ales cu determinări introduse p. prep. „de”) Lipsit de..., fără... ♢ Loc. adj. Sărac cu duhul = lipsit de inteligență, de spirit; prost. ♦ (Urmat de determinări introduse prin prep. „în”) Care posedă ceva în cantitate nesatisfăcătoare. ♦ Care este în cantitate mică, puțin, insuficient. ♦ (Despre limbă) Care are vocabular redus, care posedă insuficiente mijloace de exprimare. ♦ Fig. Lipsit de conținut; inexpresiv. Stil sărac. 4. (Despre surse de lumină) Lipsit de intensitate; slab. 5. (Despre plante, vegetație) Lipsit de vigoare, pipernicit, firav. 6. Lipsit de fast, modest, simplu; banal, mediocru. 7. (Exprimă compătimire față de cineva sau ceva) Biet, sărman, nenorocit, sărăcan. [Var.: (pop.) sireác, -ă adj.] – Din bg., scr. sirak.

saracan
SĂRACÁN, -Ă adj., s.m. și f. v. sărăcan.

sarad
SĂRÁD, săraduri, s.n. (Reg.) Șnur împletit din fire de lână, vopsite de obicei în negru, cu care se împodobesc sumanele. – Din ngr. sirádhion.

sarar
SĂRÁR, (1) sărare, s.n., (2) sărari, s.m. 1. S.n. (Rar) Vas mic de pământ în care se păstrează sarea. ♦ (Reg.) Solniță. 2. S.m. (În trecut) Negustor ambulant de sare. – Sare + suf. -ar.

sarare
SĂRÁRE s.f. Acțiunea de a săra; sărat^1. – V. săra.

sarat
SĂRÁT^2, -Ă, sărați, -te, adj. 1. Care conține sare în mod natural. ♦ De sare, caracteristic sării. Gust sărat. ♦ (Despre alimente) Căruia i s-a adăugat sare (pentru a i se da gust sau în scopul conservării); cu multă sare. 2. Fig. (Despre vorbe, glume) Spiritual; caustic, usturător. 3. Fig. (Fam.) Scump. exagerat. Prețuri sărate. – V. săra.

SĂRÁT^1 s.n. Sărare. – V. săra.

saracan
SĂRĂCÁN, -Ă, sărăcani, -e, s.m. și f., adj. (Pop.) 1. Om sărac (1), nevoiaș. 2. Adj. (Exprimă compătimire față de cineva sau ceva) Biet, sărman, nenorocit, sărac (7). [Var.: săracán, -ă, sireicán, -ă s.m. și f., adj., aracán, iracán, îracán s.m.] – Sărac + suf. -an. Cf. s ă r a c a - m i  [ d e  m i n e ].

saracacios
SĂRĂCĂCIÓS, -OÁSĂ, sărăcăcioși, -oase, adj. 1. Care dovedește sărăcie; de om sărac. ♦ (Despre hrană) În cantitate mică, modest; frugal. ♢ (Despre pământ) Neroditor, nefertil, neproductiv sau puțin fertil. ♢ Fig. Lipsit de conținut, fără amploare, inexpresiv. Stil sărăcăcios. 2. (Rar, despre oameni) Sărac (1); cu înfățișare de om sărac. – Sărac + suf. -ăcios.

saraci
SĂRĂCÍ, sărăcésc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A ajunge sau a face pe cineva să ajungă sărac (1), a-și pierde sau a face pe cineva să-și piardă avutul. 2. Tranz. și intranz. A face sau a deveni neroditor. 3. Tranz. A lua (cuiva) ceva, a lipsi (pe cineva) de un bun material. 4. Intranz. și tranz. A (se) împuțina. 5. Tranz. (Reg.) A compătimi. – Din sărac.

saracie
SĂRĂCÍE, sărăcii, s.f. 1. Lipsa mijloacelor materiale necesare existenței; starea, viața celui sărac (1). ♢ Expr. Sărăcie lucie (sau cu luciu, neagră) = sărăcie mare, totală. A-și vedea de sărăcie = a-și vedea de treabă, a nu se amesteca în afacerile altuia. 2. Starea unui loc sărac, neproductiv. 3. Aspect sărăcăcios. 4. Cantitate mică, nesatisfăcătoare (din ceva); lipsă. 5. (Fam.) Epitet depreciativ sau injurios dat unui lucru sau unei persoane fără valoare. – Sărac + suf. -ie.

saracila
SĂRĂCÍLĂ s.m. 1. (Pop. și fam.) Om sărac (1). 2. (Fam.) Vânt cald și uscat care suflă vara (în Dobrogea). – Sărac + suf. -ilă.

saracime
SĂRĂCÍME s.f. Totalitatea oamenilor săraci (1); mulțime de oameni săraci. – Sărac + suf. -ime.

saracire
SĂRĂCÍRE s.f. Faptul de a sărăci. – V. sărăci.

saracut
SĂRĂCÚȚ, -Ă, sărăcuți, -e, adj. (Adesea substantivat) Diminutiv al lui sărac. ♢ (Adverbial) Îmbrăcat cam sărăcuț. – Sărac + suf. -uț.

saradui
SĂRĂDUÍ, sărăduiésc, vb. IV. Tranz. (Înv. și reg.) A împodobi cu săraduri. – Sărad + suf. -ui.

saraduit
SĂRĂDUÍT, -Ă, sărăduiți, -te, adj. (Înv. și reg.) Împodobit cu săraduri. – V. sărădui.

sarantoc
SĂRĂNTÓC, -OÁCĂ, sărăntoci, -oace s.m. și f. (Adesea peior.) Om sărac (1). – Cf. sl. s i r o t ŭ k ŭ.

sararie
SĂRĂRÍE, sărării, s.f. 1. Depozit de sare; loc unde se vinde sare. 2. (Reg.) Ocnă, salină. 3. Loc (într-o pădure) unde se pun bulgări de sare pentru animalele de vânat rumegătoare. – Sare + suf. -ărie.

sararita
SĂRĂRÍȚĂ, sărărițe, s.f. 1. (Fam.) Solniță. 2. Utilaj, dispozitiv mecanic care împrăștie sare pe drumurile publice pentru topirea zăpezii. – Sare + suf. -ăriță.

sarator
SĂRĂTÓR, -OÁRE, sărători, -oare s.m. și f. Persoană care sărează alimentele într-o fabrică de conserve. – Sărat + suf. -ător.

saraturat
SĂRĂTURÁT, -Ă, sărăturați, -te, adj. (Despre soluri) Care este îmbibat cu săruri vătămătoare pentru plante; sărăturos. – Sărătură + suf. -at.

saratura
SĂRĂTÚRĂ, sărături, s.f. 1. Faptul de a fi sărat; sare conținută de ceva. 2. Teren bogat în săruri minerale solubile, cu fertilitate scăzută; p. ext. pășune care se întinde pe un astfel de loc. 3. Mâncare preparată cu (prea multă) sare; aliment conservat cu sare. – Săra + suf. -ătură sau lat. salatura.

saraturos
SĂRĂTURÓS, -OÁSĂ, sărăturoși, -oase, adj. (Despre soluri) Care este îmbibat cu săruri vătămătoare pentru plante; sărăturat. – Sărătură + suf. -os.

saratea
SĂRĂȚEÁ, sărățele, s.f. (Fam.) Saleu. – Sărat + suf. -ea.

sarbatoare
SĂRBĂTOÁRE, sărbători, s.f. 1. Zi în care se comemorează sau se sărbătorește un eveniment important, organizându-se adesea diferite serbări, solemnități, demonstrații etc. și în care de obicei se întrerupe activitatea obișnuită; p. ext. zi oficială de odihnă. ♢ Sărbătoarea muncii = 1 Mai, ziua solidarității internaționale a celor ce muncesc. Sărbătoare națională = zi (de odihnă) în care se cinstește un eveniment important din istoria patriei. Sărbătoare legală = zi (stabilită în mod oficial) în care întreprinderile și instituțiile nu lucrează. ♢ Loc. adj. și adv. De sărbătoare sau de sărbători = festiv, sărbătoresc, strălucitor. ♢ Loc. adv. În (sau de) sărbători = cu ocazia sărbătorilor, în timpul sărbătorilor (religioase); p. restr. în timpul Paștilor sau al Crăciunului. ♦ (Art., adverbial) În zilele de sărbătoare (1). Sărbătoarea nu se lucrează. 2. Sărbătorire, serbare; festivitate, petrecere. – Serba + suf. -ătoare.

sarbatoresc
SĂRBĂTORÉSC, -EÁSCĂ, sărbătorești, adj. De sărbătoare; solemn, festiv. – Sărbătoare + suf. -esc.

sarbatoreste
SĂRBĂTORÉȘTE adv. În mod sărbătoresc, festiv, ca de sărbătoare. – Sărbătoare + suf. -ește.

sarbatori
SĂRBĂTORÍ, sărbătorésc, vb. IV. Tranz. A-și manifesta sentimentele de admirație, de bucurie, de entuziasm față de o persoană sau față de un eveniment printr-o festivitate sau printr-o petrecere; a serba, a celebra. – Din sărbătoare.

sarbatorire
SĂRBĂTORÍRE, sărbătoriri, s.f. Faptul de a sărbători; serbare. – V. sărbători.

sarbatorit
SĂRBĂTORÍT, -Ă, sărbătoriți, -te, adj. (Adesea substantivat) (Persoană) căreia i se fac manifestări de simpatie, de admirație, de prețuire etc. pentru meritele, realizările etc. sale cu prilejul zilei de naștere, a zilei onomastice etc. – V. sărbători.

sarbezeala
SĂRBEZEÁLĂ s.f. (Pop.) Faptul de a fi searbăd sau de a se sărbezi. – Sărbezi + suf. -eală.

sarbezi
SĂRBEZÍ, sărbezesc, vb. IV. Refl. (Pop.) 1. (Despre lapte) A se altera, a se acri. 2. (Despre vopsele) A-și pierde culoarea, strălucirea. 3. Fig. (Despre oameni) Adeveni slab, palid, fără putere. – Din sarbăd (= searbăd).

sarciner
SĂRCINÉR, sărcinere, s.n. Prepeleac de care ciobanii își atârnă hainele, vasele, săculețele cu brânză puse la scurs etc. – Sarcină + suf. -er.

sardac
SĂRDÁC, sărdace, s.n. (Reg.) Suman scurt până la brâu. – Din ucr. sardak, serdak.

sari
SĂRÍ, sar, vb. IV. Intranz. I. (Despre ființe) 1. A se desprinde de la pământ, avântându-se în sus printr-o mișcare bruscă, și a reveni în același loc; a sălta. ♦ A dansa, a țopăi, a zburda. ♢ Expr. (Tranz.) Sare tontoroiul (sau drăgaica), se spune despre o persoană neastâmpărată. 2. A se deplasa, a trece dintr-un loc în altul prin salturi. ♢ Loc. adv. Pe sărite = a) mergând în salturi; b) trecând peste anumite părți, omițând anumite părți (la o lectură, scriere etc.). ♦ Fig. A trece brusc dintr-o situație în alta, de la o idee la alta. 3. A trece peste ceva printr-o săritură; a escalada. ♢ Expr. A sări peste cal = a depăși limita admisă; a exagera. ♢ Tranz. A sărit din doi pași cele patru trepte. (Expr.) A sări garduri (sau, intranz., peste garduri) = a umbla după aventuri amoroase. ♦ Tranz. Fig. A omite, a trece cu vederea. 4. A se ridica brusc de undeva (și a porni). ♢ Expr. A sări (cuiva) de gât = a se repezi să îmbrățișeze pe cineva; a arăta cuiva dragoste (exagerată). A-i sări (cuiva) înainte = a alerga în întâmpinarea cuiva. ♦ A se grăbi, a se repezi (să facă ceva); a interveni grabnic într-o acțiune, în ajutorul cuiva. ♢ Săriți! = cuvânt prin care se cere ajutor de către o persoană desperată. ♦ A se repezi cu dușmănie la cineva; a ataca. ♢ Expr. A sări în capul cuiva sau a-i sări cuiva în cap = a certa pe cineva. ♦ A interveni brusc (și neașteptat) într-o discuție; a intra (brusc) în vorbă. 5. A se ivi pe neașteptate; a răsări. ♢ Expr. A sări în ochi = a fi evident. II. (Despre lucruri) 1. A se deplasa brusc și cu putere în sus, de obicei sub impulsul unor forțe din afară. ♢ Expr. A sări în aer = a se distruge, a se preface în bucăți (în urma unei explozii). ♦ Spec. (Despre obiecte elastice) A se ridica brusc în sus în urma unei lovituri, a atingerii unei suprafețe dure etc. Mingea sare. 2. (Cu determinări locale introduse prin prep. „din” sau „de la”). A-și schimba brusc poziția, a se desprinde brusc din locul în care a fost fixat. ♢ Expr. A-i sări (cuiva) inima (din loc) = a se speria foarte tare; a se emoționa tare. A-i sări (cuiva) țandăra (sau țâfna, muștarul) = a se înfuria, a se mânia. A-i sări (cuiva) ochii (din cap) = a) exprimă superlativul unei stări de suferință fizică; b) (în imprecații și în jurăminte) Să-mi sară ochii dacă te mint. A-și sări din minți = a înnebuni. A-și sări din țâțâni (sau din balamale, din fire) = a se enerva foarte tare, a se mânia. ♦ A țâșni, a împroșca. [Prez. ind. și: (pop.) săr, sai] – Lat. salire.

saricica
SĂRICÍCĂ, săricele, s.f. 1. Diminutiv al lui sare. 2. Arsenic, șoricioaică. 3. Sare de lămâie. 4. Plantă erbacee cu frunze spinoase, cu flori verzui, alburii sau roșietice; ciurlan (Salsola kali). – Sare + suf. -icică.

sariman
SĂRIMÁN, -Ă adj. v. sărman.

sarin
SĂRÍN, -Ă adj. v. senin.

sarindar
SĂRINDÁR, sărindare, s.n. (În religia creștină ortodoxă) Rugăciune de pomenire făcută de preot de patruzeci de zile în șir pentru morți, pentru iertarea păcatelor, pentru bolnavi etc. ♢ Expr. A da (sau a plăti) sărindar (sau sărindare) = a plăti preotului să facă un sărindar (sau sărindare). ♦ Plată pentru aceste rugăciuni. – Din ngr. sarandári.

sarit
SĂRÍT^1 s.n. Acțiunea de a sări; săritură. – V. sări.

SĂRÍT^2, -Ă, săriți, -te, adj., s.f. I. Adj. 1. (Fam.) Smintit, țicnit, aiurit, nebun. 2. (În expr.) Cu inima sărită = extrem de emoționat, de îngrijorat. II. S.f. 1. (În expr.) A-și pierde sărita sau a-și ieși din sărite = a-și pierde cumpătul, a se enerva. A scoate (pe cineva) din sărite = a supăra rău, a înfuria pe cineva. 2. (Pop.) Săritură, salt; p. ext. distanță mică. ♢ Loc. adj. De-a sărita = cu sărituri, săltăreț. – V. sări.

saritor
SĂRITÓR, -OÁRE, săritori, -oare, adj., subst. I. Adj. 1. Care sare. 2. Care se grăbește (să facă ceva); care intervine grabnic într-o acțiune. ♦ Spec. Care vine grabnic în ajutorul cuiva, care e gata oricând să ajute pe cineva. 3. (Despre lucruri) Care se ridică brusc în sus, de obicei sub impulsul unei forțe exterioare. ♢ (Pop.) Fântână săritoare = fântână arteziană. II. Subst. 1. S.f. (Înv.) Cascadă. 2. S.m. și f. Sportiv care participă la probe de sărituri. – Sări + suf. -tor.

saritura
SĂRITÚRĂ, sărituri, s.f. 1. Rezultatul acțiunii de a sări; salt. ♦ Nume dat mai multor probe sportive (în atletism, natație, schi etc.) în care concurentul face un salt. 2. Spațiu parcurs într-un salt. 3. Fig. Trecere bruscă de la o idee la alta, de la o etapă, fază etc. la alta. ♦ Schimbare, oscilație bruscă. 4. Omisiune (de litere, de pagini); trecere cu vederea. – Sări + suf. -tură.

sarman
SĂRMÁN, -Ă, sărmani, -e, adj. 1. (Adesea substantivat) Sărac (1). 2. (Înv. și reg.) Orfan. 3. (Adesea substantivat; exprimă compătimire față de cineva sau de ceva) Biet, nenorocit, sărac (7). [Var.: (reg.) sărimán, -ă, sirimán, -ă, sirmán, -ă adj.] – Din bg., scr. siromah, cu schimbare de suf.

sarmaluta
SĂRMĂLÚȚĂ, sărmăluțe, s.f. Diminutiv al lui sarma. – Sarma + suf. -ăluță.

sarmanel
SĂRMĂNÉL, -ÍCĂ, sărmănei, -ele, adj. (Pop.; adesea substantivat) Diminutiv al lui sărman; sărmănuț. – Sărman + suf. -el.

sarmanut
SĂRMĂNÚȚ, -Ă, sărmănuți, -e,adj. (Pop.) Sărmănel. – Sărman + suf. -uț.

sarsam
SĂRSÁM s.n. v. țarțam.

sarut
SĂRÚT, săruturi, s.n. Sărutare. – Din săruta (derivat regresiv).

saruta
SĂRUTÁ, sărút, vb. I. Tranz. și refl. recipr. A (se) atinge cu buzele în semn de respect, de prietenie, de umilință sau ca o manifestare erotică; a (se) pupa. ♢ Expr. (Tranz.) Sărut mâna, formulă de salut sau de mulțumire adresată unei femei sau unei persoane mai în vârstă. (Înv.) Sărut dreapta, formulă de salut adresată preoților, domnitorilor, boierilor, mai rar unei femei. – Lat. salutare.

sarutare
SĂRUTÁRE, sărutări, s.f. Acțiunea de a (se) săruta și rezultatul ei; sărut, sărutat. – V. săruta.

sarutat
SĂRUTÁT s.n. Sărutare. – V. săruta.

sasesc
SĂSÉSC, -EÁSCĂ, săsești, adj. Care aparține sașilor^1, privitor la sași^1. – Sas^1 + suf. -esc.

saseste
SĂSÉȘTE adv. În felul sașilor^1, ca sașii^1, în limba sașilor^1. – Sas^1 + suf. -ește.

sasime
SĂSÍME s.f. Populație săsească; mulțime de sași^1. – Sas^1 + suf. -ime.

sasism
SĂSÍSM, săsisme, s.n. Particularitate, termen, construcție etc. proprie graiului sașilor împrumutată de alt grai și neadaptată la sistemul acestuia. – Sas^1 + suf. -ism.

sasoaica
SĂSOÁICĂ, săsoaice, s.f. Femeie care face parte din populația săsească. – Sas^1 + suf. -oaică.

satean
SĂTEÁN, săteni, s.m. Persoană care locuiește într-un sat (și are îndeletniciri legate de mediul rural); țăran. – Sat + suf. -ean.

sateanca
SĂTEÁNCĂ, sătence, s.f. Femeie care locuiește într-un sat (și are îndeletniciri legate de mediul rural); țărancă. – Sătean + suf. -că.

satesc
SĂTÉSC, -EÁSCĂ, sătești, adj. Care aparține satului, privitor la sat, specific satului; de sat, de la sat. – Sat + suf. -esc.

saticel
SĂTICÉL, săticele, s.n. (Pop.) Sătuleț. – Sat + suf. -icel.

satisor
SĂTIȘOR, sătișoare, s.n. Sătuleț. – Sat + suf. -ișor.

satmarean
SĂTMĂREÁN, -Ă, sătmăreni, -e s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul sau în județul Satu Mare. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul sau din județul Satu Mare. – Satu Mare + suf. -ean.

satmareanca
SĂTMĂREÁNCĂ, sătmărence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul sau în județul Satu Mare. ♦ Locuitoare din municipiul sau din județul Satu Mare. – Sătmărean + suf. -că.

satuc
SĂTÚC, sătucuri, s.n. Sătuleț. – Sat + suf. -uc.

satucean
SĂTUCEÁN, sătucene, s.n. Sătuleț. – Sătuc +suf. -ean.

satul
SĂTÚL, -Ă, sătui, -le, adj. 1. Care și-a potolit pe deplin foamea sau setea, care s-a săturat; săturat. ♢ (Substantivat) Sătulul nu crede celui flămând. 2. Fig. Satisfăcut de ceva, mulțumit. 3. Fig. Care a ajuns la saturație, care nu mai poate suporta; dezgustat, plictisit. – Lat. satulius.

satulet
SĂTULÉȚ, sătulețe, s.n. Diminutiv al lui sat; sătuc, sătișor, săticel, sătucean. – Sat + suf. -uleț.

satura
SĂTURÁ, sátur, vb. I. Refl. și tranz. 1. A(-și) potoli pe deplin foamea sau setea, a (se) îndestula cu mâncare sau cu băutură. ♢ Loc. adv. Pe săturate = în cantitate suficientă pentru potolirea deplină a foamei sau a setei. 2. Fig. A fi sau a face să fie pe deplin mulțumit, satisfăcut (de sau cu ceva). 3. Fig. A fi sau a face să fie sătul, plictisit, dezgustat, scârbit de ceva sau de cineva. – Lat. saturare.

saturare
SĂTURÁRE s.f. (Rar) Faptul de a (se) sătura. – V. sătura.

saturat
SĂTURÁT, -Ă, săturați, -te, adj. 1. Care și-a potolit pe deplin foamea sau setea; sătul. 2. Fig. Ajuns la saturație, dezgustat, scârbit, plictisit de cineva sau de ceva. – V. sătura.

satios
SĂȚIÓS, -OÁSĂ, sățioși, -oase, adj. (Despre alimente) Care satură; care ține de foame; hrănitor, nutritiv. [Pr.: -ți-os] – Sațiu + suf. -os.

sau
SĂU, SA, săi, sale,

savarsi
SĂVÂRȘÍ, săvârșesc, vb. IV. 1. Tranz. A face, a înfăptui, a îndeplini; a comite. 2. Tranz. (Înv. și reg.) A duce ceva la bun sfârșit, a termina cu bine. 3. Refl. (Înv. și pop.) A muri. – Din sl. sŭvrŭšiti.

savarsire
SĂVÂRȘÍRE, săvârșiri, s.f. Acțiunea de a (se) săvârși și rezultatul ei. – V. săvârși.

sac
SÂC interj. Cuvânt, de obicei repetat și însoțit de gestul lovirii pumnilor unul de altul, prin care cineva își exprimă satisfacția răutăcioasă pentru un necaz al altuia. [Var.: sic interj.] – Cf. tc. s i k.

sacai
SÂCÂÍ, sâcâi, vb. IV. 1. Tranz. A nu lăsa pe cineva în pace, a-l necăji întruna; a bate la cap, a enerva, a agasa; a cicăli. 2. Refl. (Rar) A se mișca mereu încoace și încolo; a se fâțâi. – Sâc + suf. -âi.

sacaiala
SÂCÂIÁLĂ, sâcâieli, s.f. Faptul de a sâcâi; cicăleală. [Pr.: -câ-ia-] – Sâcâi + suf. -eală.

sacaietor
SÂCÂIETÓR, -OÁRE adj. v. sâcâitor.

sacait
SÂCÂÍT, -Ă, sâcâiți, -te, adj. (Rar) Greu de mulțumit; pisălog, cicălitor. – V. sâcâi.

sacaitor
SÂCÂITÓR, -OÁRE, sâcâitori, -oare, adj. Care sâcâie, care enervează; enervant, supărător, agasant. [Pr.: -câ-i-. – Var.: (rar) sâcâietór, -oáre adj.] – Sâcâi + suf. -tor.

sacret
SÂCRÉT, -EÁTĂ adj. v. secret.

sambata
SÂMBĂTĂ, sâmbete, s.f., adv. 1. S.f. A șasea zi a săptămânii, care urmează după vineri. ♢ Sâmbăta Mare sau Sâmbăta Paștilor = sâmbăta din ajunul duminicii Paștilor. Sâmbăta morților (sau a moșilor) = nume dat anumitor sâmbete din an, în care se fac slujbe de pomenire și pomeni pentru morți. ♢ Expr. A purta (sau a ține cuiva) sâmbetele = a dușmăni, a pizmui, a urî pe cineva; a purta (cuiva) un gând rău, a căuta să facă rău cuiva. A se duce pe apa sâmbetei = a se pierde, a se prăpădi, a se distruge. 2. Adv. a) În sâmbăta (1) imediat precedentă sau următoare, b) (Mai ales art.) Într-o zi de sâmbătă (1), în timpul zilei de sâmbătă, c) (Art.) În fiecare sâmbătă (1). – Din sl. sonbota.

sambovin
SÂMBOVÍN s.m. v. sâmbovină.

sambovina
SÂMBOVÍNĂ, sâmbovine, s.f. Arbore înalt până la 20 m, cu coroană largă, frunze lanceolate, flori verzi-gălbui care apar înainte de înfrunzire, și cu fructe comestibile, de forma unor cireșe mici; mierea-ursului (Celtis australis). [Var.: sâmbovín s.m.] – Et. nec.

sambras
SÂMBRÁȘ, sâmbrași, s.m. (Înv. și reg.) Persoană care se însoțește cu alta în vederea aratului sau a alcătuirii unei stâne pentru văratul oilor. – Sâmbră + suf. -aș.

sambra
SÂMBRĂ, sâmbre s.f. (Înv. și reg.) Asociație, tovărășie. ♦ Spec. Întovărășire în vederea aratului sau a alcătuirii unei stâne pentru văratul oilor. – Cf. magh. c i m b o r a.

sambur
SÂMBUR s.m. v. sâmbure.

sambure
SÂMBURE, sâmburi, s.m. 1. Parte din interiorul unor fructe, cu învelișul lemnos, care conține sămânța; p. restr. partea moale a seminței, care conține substanța germinativă. ♦ (Impr.) Sămânță. 2. Fig. Parte centrală, fundamentală, esențială a unui lucru, a unei acțiuni; miez, inimă, nucleu; p. ext. germen. ♦ (Concr.) Grup restrâns de oameni care acționează în mod organizat și care formează nucleul unei grupări mai mari. ♦ Fig. Esență, idee esențială. 3. Fig. Părticică, fărâmă. [Var.: (rar) sâmbur s.m.] – Cf. alb. s u m b u l l,  t h u m b u l l.

samburel
SÂMBURÉL, sâmburei, s.m. Diminutiv al lui sâmbure. – Sâmbure + suf. -el.

samburos
SÂMBURÓS, -OÁSĂ, sâmburoși, -oase,adj., s.f. pl. 1. Adj. (Despre fructe) Care are (mulți) sâmburi. 2. S.f. pl. Grup de pomi fructiferi ale căror fructe sunt drupe. – Sâmbure + suf. -os.

samzaiana
SÂMZÂIÁNĂ s.f. v. sânziană.

samziana
SÂMZIÁNĂ s.f. v. sânziană.

san
SÂN, (1) sâni, s.m., (2, 3, 4, 5, 6, 7) sânuri, s.n. 1. S.m. Fiecare dintre cele două mamele ale femeii; piept. 2. Partea dinainte a corpului omenesc care se află între cele două brațe și care formează exteriorul bombat al pieptului; piept, torace. ♢ Expr. A muri cu zilele-n sân = a muri înainte de vreme. 3. S.m. Parte a cămășii sau a bluzei care acoperă pieptul; spațiul dintre piept și cămașă sau bluză (în care se pot ține lucruri ca într-o pungă). ♢ Expr. A crește (sau a încălzi, a ține) șarpele în (sau la) sân = a ajuta, a favoriza pe un nerecunoscător. A-i trece (cuiva) un șarpe (rece) prin sân = a se înfiora de frică, de spaimă. A umbla (sau a fi etc.) cu crucea-n sân = a) a fi bun, a fi cucernic, a fi evlavios; b) (

saneata
SÂNEÁȚĂ, sânețe, s.f. Pușcă primitivă cu cremene. [Var. : săneáță s.f., sânéț s.n.] – Din sl. svinĩcĩ „plumb”.

sanet
SÂNÉȚ s.n. v. sâneață.

sange
SÂNGE, (5) sângiuri, s.n. 1. Substanță lichidă de culoare roșie, compusă din plasmă și din globule (albe și roșii), care circulă prin vine și artere, asigurând nutriția și oxigenarea organismului la animalele superioare. ♢ Animal cu sânge rece = animal (pește, reptilă, batracian și nevertebrat) la care temperatura corpului se schimbă în funcție de temperatura mediului înconjurător. Frate de sânge = frate de la același tată și de la aceeași mamă; frate bun. Legături de sânge = rudenie. Glasul sângelui = înclinare firească (și instinctivă) de dragoste pentru familie, pentru o rudă apropiată. ♢ Loc. adj. De sânge = a) de culoare roșie; b) (despre lacrimi) de durere, de supărare mare; c) de neam, de familie bună, aleasă. În sânge = (despre fripturi) care a rămas puțin crud, care își păstrează încă sângele. ♢ Loc. adj. și adv. Cu sânge rece = fără emoție; calm, liniștit. Cu sânge iute = fără stăpânire, impulsiv. Cu (sau de) sânge albastru = de neam mare, ales; nobil. ♢ Loc. adv. La sânge = extrem de aspru, de drastic; până la distrugere. ♢ Expr. A scuipa (cu) sânge = a avea hemoptizie. A lăsa (sau a lua) cuiva sânge = a scoate cuiva o cantitate de sânge (în scop terapeutic). A da sânge = a lăsa să i se scoată o cantitate de sânge (în mod terapeutic sau pentru a fi folosit în transfuzii). A avea sânge în vine = a fi energic. A i se urca (sau a-i năvăli, a i se sui, a-i da etc.) (cuiva) sângele în obraz (sau la cap, în față) = a) a se înroși din cauza unei emoții puternice sau din cauza unei boli etc.; b) a se înfuria. A nu mai avea (nici) o picătură de sânge în obraz = a fi palid din cauza bolii; a păli de emoție, de frică etc. A-i îngheța (cuiva) sângele în vine sau a îngheța sângele (în cineva) = a se speria, a fi cuprins de groază, a înlemni de spaimă. A fierbe (sau a clocoti) sângele (în cineva) = a se înfierbânta din cauza mâniei, a supărării etc. A-și face (sau a-i face cuiva) sânge rău = a (se) supăra foarte tare, a (se) enerva. A nu curge (sau a nu ieși) sânge din inimă (sau din cineva), se spune pentru a arăta că cineva este foarte supărat. A avea (ceva) în sânge = a fi obișnuit cu ceva; a avea ceva înnăscut. A bate (sau a zgâria) până la sânge = a bate (sau a zgâria) tare (până când curge sânge). A umple de sânge = a bate foarte tare, crunt. A suge sângele cuiva = a chinui, a oprima; a exploata. Sânge nevinovat, se spune despre cel ucis fără nici o vină. Vărsare de sânge = omor în masă, măcel. A vărsa sânge = a omorî. A fi setos (sau dornic, iubitor) de sânge sau a fi omul sângelui = a fi crud, a fi ucigaș. A se scălda în sânge sau a se adăpa cu sânge = a omorî (în masă) din cruzime. A avea mâinile pătate de sânge = a fi vinovat de o crimă. A face să curgă sânge = a fi pricina unui război, a unei încăierări sângeroase. A-și da (sau a-și vărsa) sângele (pentru cineva sau ceva) = a suferi sau a-și da viața (pentru cineva sau ceva). 2. Fig. Obârșie; p. ext. familie, neam; progenitură 3. Fig. Soi, rasă (de animale). 4. Compuse : sânge-de-nouă-frați sau sângele dracului, sângele-zmeului = produs vegetal rășinos, de culoare roșie, recoltat din fructele unui arbore din familia palmierilor și care, arzând, răspândește un miros plăcut; sângele-voinicului = a) plantă agățătoare din familia leguminoaselor, cu flori roșii, violete sau albe (Lathyrus odoratus); b) numele a două specii de plante erbacee de munte din familia orhideelor, cu frunze înguste, alungite, îndreptate în sus, cu miros plăcut de vanilie, dintre care una cu flori mici de culoare roșie-purpurie (Nigritella rubra), iar cealaltă cu flori de culoare purpurie întunecată (Nigritella nigra). 5. (Înv.; la pl.) Omoruri, crime. 6. (Pop.) Nume dat unei boli a vitelor (care le face să sângereze). – Lat. sanguis.

sangeac
SÂNGEÁC s.n. v. sangeac.

sangeaca
SÂNGEÁCĂ s.f. v. sângeapă.

sangeap
SÂNGEÁP s.n. v. sângeapă.

sangeapa
SÂNGEÁPĂ, sângepe, s.f. (Reg.) Cinzeacă. [Var.: sângeáp s.n., sângeácă s.f.] – Din cinzeacă (modificat după sânge + apă).

sanger
SÂNGER, sângeri, s.m. Arbust cu ramuri drepte, roșii toamna și iarna, cu frunzele de obicei ovale, vara verzi și toamna roșii, cu flori albe și fructe drupe negre (Cornus sanguinea). – Din sângera (derivat regresiv).

sangera
SÂNGERÁ, sângerez, vb. I. 1. Intranz. și tranz. A pierde sau a face să piardă sânge; a fi rănit sau a răni. ♢ Expr. A-i sângera (cuiva) inima = a fi îndurerat, a suferi sau a îndurera pe cineva, a-l face să sufere. ♦ Intranz. (Despre răni) A lăsa să curgă sânge. ♦ Intranz. Fig. A se osteni foarte mult; a se chinui; a suferi, a îndura multe nenorociri. 2. Tranz. A efectua o sângerare (2). 3. Intranz. Fig. (Despre cer) A se înroși, a deveni roșu. 4. Intranz. și refl. (Pop.; despre vite) A se îmbolnăvi de sânge (6). [Prez. ind. și: (reg.) sânger] – Lat. sanguinare.

sangerare
SÂNGERÁRE, sângerări, s.f. 1. Faptul de a sângera; sângerat^1, sângerătură. ♦ Vărsare de sânge. 2. Proces tehnologic de recoltare a sângelui animalelor sacrificate (la abator) pentru a fi valorificat. 3. (Tehn.) Operație de găurire a unei ancore de lemn pentru a lăsa să se scurgă apa din ea. – V. sângera.

sangerat
SÂNGERÁT^1 s.n. Sângerare. – V. sângera.

SÂNGERÁT^2, -Ă, sângerați, -te, adj. 1. Plin de sânge; care sângerează (1); însângerat. ♦ (Despre ochi) Injectat, congestionat. ♦ Fig. Îndurerat. 2. (Reg.; despre îmbrăcăminte, obiecte etc.) Pătat de sânge, plin de sânge. ♦ Amestecat cu sânge. Apă sângerată. 3. Fig. De culoarea sângelui; roșu-aprins, sângeriu, sângeros (4). 4. (Pop.; despre vite) Care este bolnav de sânge (6). – V. sângera.

sangeratic
SÂNGERÁTIC, -Ă, sângeratici, -ce, adj. (Înv.) Sângeros (1). ♦ (Despre evenimente, întâmplări) însoțit de vărsări de sânge; plin de cruzime, sângeros. – Sângera + suf. -atic.

sangerator
SÂNGERĂTÓR, -OÁRE, sângerători, -oare, adj. (Rar) Care sângerează. – Sângera + suf. -ător.

sangeratura
SÂNGERĂTÚRĂ, sângerături, s.f. Sângerare. – Sângera + suf. -ătură.

sangerand
SÂNGERÂND, -Ă, sângerânzi, -de, adj. Care sângerează, din care curge sânge. – V. sângera.

sangerete
SÂNGERÉTE, sângereți, s.m. (Reg.) Preparat alimentar sub formă de cârnat umplut și cu sânge. – Sângera + suf. -ete.

sangeriu
SÂNGERÍU, -ÍE, sângerii, adj. De culoarea sângelui, roșu (ca sângele); sângerat^2 (3), sângeros (4). – Sânger + suf. -iu.

sangeros
SÂNGERÓS, -OÁSĂ, sângeroși, -oase, adj. 1. (Despre oameni și manifestările lor) Gata de a vărsa sânge; crud, fioros, nemilos, crunt, sângeratic. ♦ (Despre evenimente) însoțit de măceluri; plin de cruzime. 2. (Rar: despre oameni) Care are mult sânge; cu temperament sangvin. 3. (Rar) Care sângerează, plin de sânge. ♦ (Despre ochi) Injectat, congestionat. 4. Fig. Roșu (ca sângele); sângeriu, sângerat^2 (3). – Lat. sanguinosus.

sangios
SÂNGIÓS, -OÁSĂ, sângioși, -oase, adj. (Înv. și reg.) 1. Plin de sânge (1). 2. Fig. Care se înfurie repede. – Sânge + suf. -os.

sanisor
SÂNIȘÓR, sânișori, s.m. Diminutiv al lui sân (1). – Sân + suf. -ișor.

sant
SÂNT, -Ă, sânți, -te, adj., s.m. și f. (Pop.) Sfânt. – Lat. sanctus.

santulet
SÂNTULÉȚ, sântuleți, s.m. (Pop.) Diminutiv al lui sânt. – Sânt + suf. -uleț.

sanziana
SÂNZIÁNĂ, sânziene, s.f. I. 1. (Bot.; mai ales la pl.) Numele a trei specii de plante erbacee: a) drăgaică; b) (și în sintagma sânziene albe) plantă erbacee cu frunze lanceolate dispuse în formă de rozetă și cu flori albe (Galium mollugo); c) mică plantă erbacee cu flori albe Galium rotundifolium). 2. (La pl.) Numele popular al sărbătorii creștine celebrate la 24 iunie; drăgaică. II. (La pl.) Nume dat, în folclorul românesc, ielelor. [Pr.: -zi-a-. – Var.: (reg) sâmziánă, sâmzâiánă s.f.] – Lat. sanctus dies Johannis.

sarb
SÂRB, -Ă, sârbi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Serbiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Serbiei sau populației ei, privitor la Serbia sau la populația ei; sârbesc. ♦ (Substantivat, f.) Limba sârbă. – Din scr. srb.

sarba
SẤRBĂ, sârbe, s.f. (Mai ales art.) Numele unui dans popular românesc, răspândit în toată țara, cu ritm foarte vioi, care se joacă de obicei cu dansatorii prinși în cerc; melodie după care se execută acest dans. – Sârb + suf. -ă.

sarbesc
SÂRBÉSC, -EÁSCĂ, sârbești, adj. Care este specific, propriu sârbilor; provenit din Serbia; sârb. ♢ Tocană sârbească = mâncare preparată din ardei (gras) cu diferite zarzavaturi și orez. – Sârb + suf. -esc.

sarbeste
SÂRBÉȘTE adv. Ca sârbii; în limba sârbă. – Sârb + suf. -ește.

sarbism
SÂRBÍSM, sârbisme, s.n. Cuvânt, expresie împrumutate de o limbă din limba sârbă (și neasimilate). – Sârb + suf. -ism.

sarboaica
SÂRBOÁICĂ, sârboaice, s.f. Femeie care face parte din populația de bază a Serbiei sau este originară de acolo – Sârb + suf. -oaică.

sarg
SÂRG s.n. (Pop.; în loc. adv.) Cu (sau, reg., de, în) sârg = repede, iute; îndată, imediat. – Din magh. sürgös „grăbit”.

sarghie
SÂRGHÍE, sârghii, s.f. (Reg.) Tarabă. – Din tc. sergi.

sargui
SÂRGUÍ, sârguiesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A-și da silința, a se strădui. – Sârg + suf. -ui.

sarguincios
SÂRGUINCIÓS, -OÁSĂ, sârguincioși, -oase, adj. Sârguitor. [Pr.: -gu-in-] – Sârguință + suf. -ios.

sarguinta
SÂRGUÍNȚĂ, sârguințe, s.f. Strădanie, străduință, silință; hărnicie, râvnă, zel. – Sârgui + suf. -ință.

sarguitor
SÂRGUITÓR, -OÁRE, sârguitori, -oare, adj. Silitor, harnic, activ; sârguincios. [Pr.: -gu-i-] – Sârgui + suf. -tor.

sarman
SÂRMÁN, -Ă adj. v. sărman.

sarma
SÂRMĂ, sârme, s.f. 1. 1. Fir metalic (de oțel, de aramă, de aluminiu etc.) a cărui secțiune are dimensiunile transversale mai mici de 16 mm. ♢ Sârmă de parchet = sârmă de oțel cu muchii ascuțite, în forma unui ghemotoc, folosită la curățarea parchetelor. 2. (Înv.) Fir de metal prețios. II. (

sarmos
SÂRMÓS, -OÁSĂ, sârmoși, -oase, adj. (Rar) Care seamănă cu sârma; aspru, țeapăn. ♢ Fox sârmos = soi de câine din rasa foxterierilor, care are părul aspru. – Sârmă + suf. -os.

sarmulita
SÂRMULÍȚĂ, sârmulițe, s.f. 1. Diminutiv al lui sârmă (I 1); sârmă mică, sârmă subțire; sârmușoară. 2. (Bot.) Orzoaică-de-baltă. – Sârmă + suf. -uliță.

sarmusoara
SÂRMUȘOÁRĂ, sârmușoare, s.f. (Reg.) Sârmuliță. – Sârmă + suf. -ușoară.

sasai
SÂSÂÍ, sấsâi, vb. IV. Intranz. 1. (Mai ales despre gâște, șerpi) A scoate un sunet asemănător unui „s” prelungit. ♦ (Despre lemne ude care ard) A produce un sunet șuierător din cauza apei evaporate în timpul arderii; a fâșâi. 2. (Despre oameni) A vorbi defectuos, pronunțând „s” în loc de „ș” sau deformând unele sunete; a vorbi peltic. – Formație onomatopeică.

sasaiac
SÂSÂIÁC, sâsâiace, s.n. (Reg.) Un fel de hambar construit din scânduri sau din nuiele împletite și folosit pentru păstrarea cerealelor. – Din ucr. susik, rus. susek, magh. szuszék.

sasaiala
SÂSÂIÁLĂ, sâsâieli, s.f. (Rar) Sâsâire. – Sâsâi + suf. -eală.

sasaire
SÂSÂÍRE, sâsâiri, s.f. Faptul de a sâsâi; sâsâit^1. – V. sâsâi.

sasait
SÂSÂÍT^1 s.n. Sâsâire. ♦ Sunetul caracteristic, asemănător cu un „s” prelungit, pe care îl scot unele animale sau păsări, ca șarpele, gâsca; sâsâitură; p. gener. orice sunet asemănător. – V. sâsâi.

SÂSÂÍT^2, -Ă, sâsâiți, -te, adj. (Despre oameni) Care sâsâie; (despre cuvinte) pronunțat defectuos prin deformarea unor sunete (mai ales prin deformarea sunetului „ș”, pronunțat ca „s”). ♢ (Adverbial) Vorbește sâsâit. – V. sâsâi.

sasaitura
SÂSÂITÚRĂ, sâsâituri, s.f. Sunet carcteristic scos de șerpi, gâște etc.; sâsâit^1. ♦ Sunet rezultat din rostirea repetată a interjecției „ss!” (cu scopul de a obține liniște). [Pr.: -sâ-i-] – Sâsâi + suf. -tură.

scabie
SCÁBIE s.f. Boală parazitară a pielii, la oameni și la animale, produsă de un artropod, care se manifestă prin mâncărime, iritații, căderea părului etc.; râie. – Din lat. scabies.

scabios
SCABIÓS, -OÁSĂ, scabioși, -oase, adj. 1. (Adesea substantivat) Bolnav de scabie; râios. 2. Care ține de scabie, privitor la scabie. [Pr.: -bi-os] – Din fr. scabieux.

scabros
SCABRÓS, -OÁSĂ, scabroși, -oase, adj. (Livr.) Necuviincios, indecent; nerușinat, murdar, scârbos. – Din fr. scabreux.

scabrozitate
SCABROZITÁTE, scabrozități, s.f. (

scadent
SCADÉNT, -Ă, scadenți, -te, adj. (Despre datorii, obligații etc.) Ajuns la termenul prevăzut; care expiră, care trebuie onorat. – Din scadență (derivat regresiv).

scadentar
SCADENȚÁR, scadențare, s.n. Registru în care se înscriu termenele de plată ale polițelor. – Din it. scadenzario.

scadenta
SCADÉNȚĂ, scadențe, s.f. Termen de plată, soroc; expirare a datei la care trebuie onorată o datorie, o obligație. ♦ P. gener. Termen până la care cineva este obligat să facă ceva. – Din it. scadenza.

scadron
SCADRÓN s.n. v. escadron.

scafandrier
SCAFANDRIÉR, -Ă, scafandrieri, -e, s.m. și f. (Rar) Scafandru (1). [Pr.: -dri-er] – Din fr. scaphandrier.

scafandru
SCAFÁNDRU, (1) scafandri, s.m., (2) scafandre, s.n. 1. S.m. Persoană specializată în lucrări sub apă cu ajutorul unui aparataj special; scafandrier. 2. S.n. Costum special, impermeabil, închis ermetic, prevăzut cu aparat respirator, cu care se îmbracă scafandrii (1) când coboară sub apă, aviatorii care zboară la altitudini înalte și cosmonauții. – Din fr. scaphandre.

scafa
SCÁFĂ, scafe, s.f. 1. Căuș. ♦ Strachină (mare) de lemn scobit; găvan. 2. (Arhit.) Suprafață curbă sau cu muluri care face

scafoid
SCAFOÍD, scafoide, s.n. (Anat.) Unul dintre cele șapte oase ale labei piciorului. ♢ (Adjectival) Os scafoid. – Din fr. scaphoïde.

scafoidita
SCAFOIDÍTĂ, scafoidite, s.f. Inflamație a osului scafoid. [Pr.: -fo-i-] – Din fr. scaphoïdite.

scai
SCAI^2 s.n. Imitație de piele făcută din material plastic, maleabilă și rezistentă la schimbările de temperatură. – Et. nec.

SCAI^1, scai, s.m. Nume generic dat mai multor plante erbacee cu frunze ghimpoase și cu fructe globuloase înconjurate de ghimpi îndoiți la vârf, care se agață de haine, de lâna oilor etc.; p. restr. fructul înconjurat de ghimpi al acestor plante. ♢ Expr. (Și adverbial) A se ține scai (de cineva) sau a se ține (de cineva) ca scaiul (de oaie) = a nu lăsa pe cineva în pace, a urmări (pe cineva) pretutindeni. ♢ Compuse: scai-vânăt = plantă erbacee cu frunzele dințate și cu flori violacee dispuse în capitule (Eryngiumplanum); scaiul-dracului = plantă erbacee cu frunzele spinoase și cu flori albastre-verzui (Eryngium campestre); scai-mărunt = turiță. – Din scr. čkalj.

scaiete
SCAIÉTE, scaieți, s.m. Nume generic dat mai multor plante erbacee cu frunzele sau capitulele ghimpoase, dintre care cea mai cunoscută are flori roșii-purpurii; ciulin (Carduus nutans). [Pr.: sca-ie-] – Scai^1 + suf. -ete.

scalar
SCALÁR^1, scalari, s.m. Pește originar din America de Sud, cu reflexe aurii și brune, brăzdat de dungi transversale negre sau gri, folosit ca pește de acvariu (Pteraphyllum scalare). – Din fr. scalaire.

SCALÁR^2, -Ă, scalari, -e, adj., s.m. (Mărime) care are o valoare determinată printr-o unitate de măsură și printr-un număr real. – Din germ. Scalar, fr. scalaire.

scalariform
SCALARIFÓRM, -Ă, scalariforimi, -e, adj. În formă de scară (11). – Din fr. scalariforme.

scala
SCÁLĂ, scale, s.f. Placă gradată montată la aparatele de radio, pe care se pot urmări, cu ajutorul unui indicator, posturile sau lungimea de undă pe care funcționează aparatul la un moment dat. – Din it. scala.

scald
SCALD, scalzi, s.m. Nume dat vechilor poeți nordici, mai ales islandezi. – Din fr. scalde.

scalda
SCÁLDĂ, scalde, s.f. (Pop.) 1. Loc de scăldat; scăldătoare. 2. Vas mare pentru îmbăiat; cadă. – Din scălda (derivat regresiv).

scalen
SCALÉN, scaleni, -e, adj. 1. (În sintagma) Triunghi scalen = triunghi care are

scaliola
SCALIÓLĂ, scaliole, s.f. (Constr.) Placă ușoară întrebuințată pentru fabricarea pereților interiori în construcțiile prefabricate. – Din it., fr. scagliola.

scalp
SCALP, scalpuri, s.n. 1. Piele a capului uman împreună cu părul, smulsă de pe craniu în urma unui accident sau desprinsă cu un instrument ascuțit. 2. Scalpare. – Din fr. scalp.

scalpa
SCALPÁ, scalpez, vb. I. Tranz. A desprinde, a jupui pielea craniului uman, a lua scalpul cuiva. – Din fr. scalper.

scalpare
SCALPÁRE, scalpări, s.f. Acțiunea de a scalpa și rezultatul ei; scalp (2). – V. scalpa.

scalpel
SCALPÉL, scalpele, s.n. (Adesea fig.) Cuțitaș cu lamă ascuțită, curbă, cu unul sau cu două tăișuri, folosit la disecțiile anatomice și în chirurgie. [Pl. și: scalpeluri] – Din fr. scalpel.

scamator
SCAMATÓR, scamatori, s.m. Actor de circ care face scamatorii; prestidigitator, boscar. – Cf. fr. e s c a m o t e u r.

scamatorie
SCAMATORÍE, scamatorii, s.f. Faptă, acțiune aparent miraculoasă, făcută de scamator, bazată pe iluzii optice create de dibăcia și de rapiditatea gesturilor acestuia, de agerimea mâinilor lui etc.; arta de a face astfel de fapte, acțiuni; prestidigitație, boscărie. ♦ Fig. Mistificare, înșelăciune, potlogărie. – Scamator + suf. -ie.

scama
SCÁMĂ, scame, s.f. 1. Fir subțire și scurt, destrămat dintr-o țesătură (de bumbac, de lână sau de mătase). ♦ (Cu sens colectiv) Fibre textile foarte scurte și subțiri, rezultate în cursul proceselor tehnologice din filaturi, întrebuințate în scopuri industriale (ca straturi termoizolatoare, la fabricarea vatei medicinale etc.) 2. (Înv.; cu sens colectiv) Fire destrămate dintr-o pânză uzată, scămoșate și întrebuințate la pansamente, în loc de vată sau tifon. 3. (La pl.) Puf al unor plante. – Et. nec. Cf. lat. s q u a m a.

scamonee
SCAMONÉE, scamonee, s.f. 1. Plantă din Asia Mică, cu frunze triunghiulare și cu flori galbene (Convulvulus scammonea). 2. Suc rășinos extras din rădăcina acestei plante și folosit în medicină. [Pr.: -ne-e] – Din fr. scammonée, lat. scammonea.

scamota
SCAMOTÁ vb. I. v. escamota.

scampolo
SCÁMPOLO, scampolouri, s.n. (Rar) Bluză de damă, confecționată din tricot, având la gât o deschizătură, prevăzută cu nasturi sau fermoar. – Din it. scampolo „cupon”.

scana
SCANÁ, scanez, vb. I. Tranz. (Tehn., Med.) A explora prin intermediul unui scaner. – Din engl. scan.

scanare
SCANÁRE, scanări, s.f. Acțiunea de a scana. – V. scana.

scanda
SCANDÁ, scandez, vb. I. Tranz. A recita un vers (de obicei grec sau latin), descompunându-l în diferitele sale unități metrice sau silabice; p. gener. a citi, a vorbi sau a recita accentuând fiecare cuvânt, fiecare silabă. ♦ A citi o frază muzicală accentuând timpii tari. – Din fr. scander.

scandal
SCANDÁL, scandaluri, s.n. 1. Zarvă, vâlvă produsă de o faptă reprobabilă, rușinoasă; indignare, revoltă provocată de o asemenea faptă. ♦ Zgomot mare, gălăgie, tărăboi. ♢ Expr. (Fam.) A face cuiva scandal = a mustra aspru, a certa pe cineva cu vorbe aspre pe ton ridicat. 2. Întâmplare care tulbură ordinea publică; faptă urâtă, rușinoasă, care provoacă indignare. ♦ Situație rușinoasă; rușine. – Din fr. scandale, lat. scandalum.

scandalagioaica
SCANDALAGIOÁICĂ, scandalagioaice, s.f. Femeie care are obiceiul să facă scandal, căreia îi place scandalul. – Scandalagiu + suf. -oaică.

scandalagiu
SCANDALAGÍU, scandalagii, s.m. Bărbat care obișnuiește să facă scandal, căruia îi place scandalul. – Scandal + suf. -agiu.

scandaliza
SCANDALIZÁ, scandalizez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) indigna, a (se) revolta în fața unei fapte rușinoase, a unui abuz, a unei nedreptăți etc. – Din fr. scandaliser, lat. scandalizare.

scandalizare
SCANDALIZÁRE s.f. Faptul de a (se) scandaliza; indignare, revoltă provocată de o faptă scandaloasă. – V. scandaliza.

scandalizat
SCANDALIZÁT, -Ă, scandalizați, -te, adj. (Despre oameni) Indignat, revoltat de o faptă scandaloasă; (despre manifestările oamenilor) care denotă scandalizare. – V. scandaliza.

scandalos
SCANDALÓS, -OÁSĂ, scandaloși, -oase, adj. Care provoacă sau este de natură să provoace indignare; rușinos, revoltător. – Din fr. scandaleux.

scandare
SCANDÁRE, scandări, s.f. 1. Acțiunea de a scanda. 2. Tulburare funcțională a vorbirii, constând în

scandinav
SCANDINÁV, -Ă, scandinavi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din una dintre populațiile de bază ale Scandinaviei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Scandinaviei sau populațiilor ei, privitor la Scandinavia sau la populațiile ei. – Din fr. scandinave.

scandinavic
SCANDINÁVIC, -Ă, scandinavici, -ce, adj. Scandinav (2). – Din germ. scandinavisch.

scandiu
SCÁNDIU s.n. Element chimic, metal din grupa pământurilor rare, alb-cenușiu cu luciu metalic, care se găsește în natură sub formă de oxid. – Din fr. scandium, germ. Skandium.

scaner
SCÁNER, scanere, s.n. Aparat folosit în diferite sisteme de investigație pentru explorarea amănunțită punct cu punct. [Scris și: scanner] – Din engl., fr. scanner.

scap
SCÁP, scapi, s.m. (Bot.) Tijă florală de obicei lipsită de frunze; peduncul. – Din fr. scape.

scapar
SCÁPĂR s.n. Scăpărare. – Din scăpăra (derivat regresiv).

scapet
SCAPÉT, scapeți, s.m. Bărbat care a fost castrat. ♦ Spec. Membru al unei secte religioase creștine ai cărei adepți se supuneau castrării. – Din rus. sckopeț.

scapolit
SCAPOLÍT, scapolite, s.m. Mineral amorf, incolor sau opac, rezultat din unirea unui silicat de calciu cu unul de aluminiu, care se întâlnește în unele roci vulcanice. – Din fr. scapolite.

scapul
SCÁPUL, scapule, s.n. (Bot.) Tip de tulpină aeriană lungă, terminată cu o inflorescență, cu frunze prinse la noduri și formând o rozetă. – Din fr. scapule.

scapular
SCAPULÁR, -Ă, scapulari, -e, adj. Care aparține umărului, privitor la umăr, din regiunea umărului. – Din fr. scapulaire.

scapula
SCÁPULĂ, scapule, s.f. Os lat care, împreună cu clavicula și cu humerusul, constituie umărul; omoplat. – Din lat. scapula.

scarabeu
SCARABÉU, scarabei, s.m. 1. Insectă din ordinul coleopterelor, cu corpul lat și turtit, de culoare neagră, cu capul și cu picioarele dințate, care se hrănește cu excremente (Scarabeus sacer). 2. Pecete, piatră gravată, bijuterie care înfățișează un scarabeu (1). – Din fr. scarabée, lat. scarabaeus.

scaraoschi
SCARAÓSCHI s.m. v. scaraoțchi.

scaraotchi
SCARAÓȚCHI s.m. (Pop. și fam.) Denumire dată căpeteniei dracilor; tartor. [Var.: scaraóschi s.m.] – Din sl. [Iuda] Iskariotiskŭ.

scara
SCÁRĂ, scări, s.f. I. 1. Obiect (de lemn, de fier, de frânghie etc.) alcătuit din două părți laterale lungi și paralele, unite prin piese paralele așezate transversal la distanțe egale și servind pentru a urca și a coborî la alt nivel. ♢ Scară de pisică = scară flexibilă formată din două parâme care susțin trepte de lemn, folosită în navigație. ♢ Expr. Scara cerului, se spune, în glumă, despre un om foarte înalt. ♢ Compus: (Bot.) Scara domnului = plantă erbacee din regiunea muntoasă cu flori albastre sau albe (Polemonium coeruleum). 2. Element de construcție alcătuit dintr-un șir de trepte de lemn, marmură, piatră etc. (cu balustradă), servind pentru comunicarea între etaje, între o clădire și exteriorul ei etc.; (la pl.) trepte. ♢ Scară rulantă = scară cu trepte mobile montate pe o bandă rulantă; escalator. ♦ Treaptă sau șir de trepte la un vehicul, servind la urcare și la coborâre. 3. Fiecare dintre cele două inele prinse de o parte și de alta a șeii, în care călărețul își sprijină piciorul. II. 1. Succesiune, șir, serie ordonată de elemente (mărimi, cifre etc.) așezate în ordine crescândă, descrescândă sau cronologică, servind la stabilirea valorii a ceva. ♢ Scara ființelor (sau viețuitoarelor) = șirul neîntrerupt al ființelor organizate, de la cele mai simple până la cele mai evoluate. Scara durității (sau de duritate) = succesiunea progresivă a durității celor zece minerale adoptate ca etalon al gradului de duritate. Scară muzicală = succesiune a sunetelor muzicale, cuprinzând aproximativ opt octave. (Tel.) Scară de gri = scară (II 1) care reprezintă variația luminației în mai multe trepte între nivelul de alb și nivelul de negru, folosită pentru controlul și reglajul sistemelor de televiziune. ♦ (Înv.) Tablă de materii, index. ♦ Ierarhia condițiilor, a stărilor, a rangurilor sociale. ♦ Ierarhia manifestărilor și a valorilor morale și spirituale. 2. Serie de diviziuni la unele aparate și instrumente (termometru, barometru etc.), formând o linie gradată, cu ajutorul căreia se face determinarea unei mărimi prin deplasarea unei părți mobile. 3. Linie gradată care reproduce în mic unitățile de măsură și care servește la măsurarea distanțelor sau a cantităților cuprinse într-o hartă, într-un plan, într-un desen. ♦ Raport constant între dimensiunile reproduse pe o hartă, un desen etc. și cele reale. ♢ Loc. adj. și adv. La scară = într-un raport anumit și constant față de realitate. ♢ Expr. A reduce la scară = a reprezenta un obiect reducându-i dimensiunile, dar păstrând un raport constant al acestor dimensiuni față de realitate. 4. (În expr.) Pe (o) scară întinsă (sau largă) = în măsură mare, în proporții mari. 5. Fig. Măsură, proporție. – Lat. scala (cu sensuri după fr. échelle).

scarifica
SCARIFICÁ, scarífic, vb. I. 1. A afâna pământul cu ajutorul scarificatorului. 2. A scormoni suprafața unui teren sau a unei șosele în refacere, pentru a ușura îndepărtarea pământului, a pietrelor etc. sau pentru a asigura o bună legătură între materialul nou și cel vechi. 3. A cresta superficial pielea unui bolnav, provocând o ușoară sângerare în scop terapeutic sau pentru a introduce un medicament, un vaccin, pentru a face o analiză etc. – Din fr. scarifier, lat. scarificare.

scarificare
SCARIFICÁRE, scarificări, s.f. Acțiunea de a scarifica și rezultatul ei; scarificație. – V. scarifica.

scarificat
SCARIFICÁT, -Ă, scarificați, -te, adj. (Agr.; despre sol) Care a suferit o scarificare. – V. scarifica.

scarificator
SCARIFICATÓR, scarificatoare, s.n. 1. Mașină agricolă prevăzută cu mai multe cuțite subțiri dispuse vertical, care servește la

scarificatie
SCARIFICÁȚIE, scarificații, s.f. Scarificare. – Din fr. scarification, lat. scarificatio, -onis.

scarlatina
SCARLATÍNĂ, scarlatine, s.f. Boală infecțioasă, contagioasă și epidemică (mai ales la copii), care se manifestă prin febră, dureri de gât și o erupție roșie pe tot corpul, urmată de descuamare. – Din fr. scarlatine.

scarlatinos
SCARLATINÓS, -OÁSĂ, scarlatinoși, -oase, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de scarlatină, privitor la scarlatină. 2. S.m. și f. Persoană bolnavă de scarlatină. – Din fr. scarlatineux.

scarp
SCARP, scarpi, s.m. (Înv.) Pantof de damă ușor, pantof de casă. – Din it. scarpa.

scatiu
SCATÍU, scatii, s.m. Pasăre cântătoare mică, foarte vioaie, cu ciocul puternic, penele verzi-gălbui, cenușii pe spate, iar pe aripi cu două dungi negre (Carduelis spinus). – Din ngr. skathí.

scatoalca
SCATOÁLCĂ, scatoalce, s.f. (Fam.) Lovitură dată cuiva cu palma sau cu dosul mâinii; p. gener. bătaie. – Din rus. șkatulka.

scatofag
SCATOFÁG, -Ă, scatofagi, -ge, adj., s.m. și f. (Med.) Coprofag. – Din fr. scatophage.

scatofagie
SCATOFAGÍE s.f. (Med.) Coprofagie. – Din fr. scatophagie.

scatol
SCATÓL s.n. Substanță care rezultă din descompunerea proteinelor în intestinul gros al mamiferelor. – Din fr. scatol.

scatologic
SCATOLÓGIC, -Ă, scatologici, -ce, adj. Care ține de scatologie, care se referă la scatologie; scabros. – Din fr. scatologique.

scatologie
SCATOLOGÍE, scatologii, s.f. Glumă, afirmație sau scriere în care se vorbește de lucruri triviale, scabroase (legate de excremente). ♦ (Med.) Tendință patologică de a utiliza cuvinte scabroase. – Din fr. scatologie.

scaun
SCÁUN, scaune, s.n. I. 1. Mobilă (de lemn, de metal etc.) cu sau fără spetează, pe care poate să șadă o singură persoană. ♢ Scaun de tortură (sau de supliciu) = dispozitiv în formă de scaun pe care, în vechime, era imobilizat cel supus torturii. Scaun electric = dispozitiv pentru executarea prin electrocutare a condamnaților la moarte (în Statele Unite ale Americii) ♢ Compus: (pop.) Scaunul-lui-Dumnezeu = constelația Casiopeea. (Bot.) scaunul-cucului = plantă erbacee cu flori purpurii care crește în locuri nisipoase și pietroase (Dianthus giganteus). ♦ Fig. (Mai ales urmat de determinări) Locul, funcția deținută de cineva ca membru al unei adunări (elective). 2. Tron; p. ext. funcția și autoritatea monarhului, a domnitorului; domnie. ♦ Fig. Reședința monarhului sau a cârmuirii; capitala unui stat. ♢ Sfântul Scaun sau Scaunul Apostolic (sau Pontifical) = reședința papei; p. ext. papalitatea. ♦ Circumscripție teritorial-administrativă a sașilor și a secuilor din Transilvania, în cadrul organizației de stat austro-ungare. ♦ (Determinat prin „de judecată”) Instanță judecătorească. II. 1. (Pop.; de obicei urmat de determinări) Dispozitiv de lemn în formă de masă sau de bancă, la care își exercită profesiunea diverși meseriași. ♦ Butuc pe care se taie carnea la măcelărie. p. ext. măcelărie. 2. Suport, postament la diferite unelte, instrumente, mașini sau organe de mașini. 3. Schelet făcut din grinzi de lemn, care susține învelitoarea unui acoperiș și elementele pe care aceasta se sprijină. 4. Placă de lemn cu două piciorușe și o față curbă, pe care se sprijină coardele instrumentelor muzicale cu arcuș. III. Faptul de a elimina materiile fecale; p. ext. (concr.) materiile fecale eliminate de cineva. – Lat. scamnum.

scadea
SCĂDEÁ, scad, vb. II. 1. Intranz. și tranz. A (se) reduce, a (se) micșora, a (se) diminua, a descrește sau a face să descrească (o cantitate, o valoare, un indice). ♢ Loc. adv. Pe scăzute = în curs de scădere. ♦ Intranz. (Despre intervale de timp) A se scurta. 2. Tranz. (Mat.) A efectua operația de scădere. Scade pe 15 din 28. ♦ A reține o parte dintr-o sumă, înainte de a o achita. 3. Intranz. (Despre obiecte) A-și micșora volumul, a se face mai mic, a se împuțina. ♦ (Despre râuri, mari) A-și împuțina apa (prin evaporare), a-și coborî nivelul, a se retrage de la țărm. ♦ (Despre mâncăruri cu sos, cu zeamă) A-și pierde apa sau o parte din apă prin fierbere; a se îngroșa. 4. Intranz. (Despre procese în desfășurare) A slăbi în intensitate, în tărie; a descrește. ♦ (Despre foc) A se potoli. ♦ (Despre voce, glas) A se coborî. 5. Intranz. (Despre soare, lună) A coborî spre apus, a începe să apună. – Lat. *excadere.

scadere
SCĂDERE, scăderi, s.f. 1. Acțiunea de a scădea și rezultatul ei; reducere, micșorare, descreștere (a cantităților, a volumului, a proporțiilor). ♦ Una dintre cele patru operații aritmetice fundamentale, prin care se determină diferența dintre două numere, diferență care adunată cu scăzătorul trebuie să dea un număr egal cu descăzutul. 2. Defect, cusur, lipsă, imperfecțiune. ♦ (Înv.) Pierdere, diminuare a valorii. – V. scădea.

scafarlie
SCĂFÂRLÍE, scăfârlii, s.f. (Pop. și fam.) Țeasta capului; craniu. ♦ Cap. – Din scafă.

scafita
SCĂFÍȚĂ, scăfițe, s.f. Diminutiv al lui scafă. – Scafă + suf. -iță.

scaius
SCĂIÚȘ, scăiuși, s.m. Plantă erbacee cu tulpina înaltă acoperită de peri și țepi și cu flori alburii sau albe-gălbui dispuse în capitule globuloase și spinoase (Dipsacus pilosus). – Scai^1 + suf. -uș.

scalambaia
SCĂLĂMBĂIÁ vb. I v. scălâmbăia.

scalambaiala
SCĂLĂMBĂIÁLĂ s.f. v. scălâmbăială.

scalambaiat
SCĂLĂMBĂIÁT, -Ă adj. v. scălâmbăiat.

scalambaiere
SCĂLĂMBĂIÉRE s.f. v. scălâmbăiere.

scalamb
SCĂLÂMB, -Ă, scălâmbi, -e, adj. (Pop. și fam.; despre ființe; adesea substantivat) Cu membrele strâmbe, sucite; schimonosit. ♦ (Despre încălțăminte) Deformat, scâlciat. – Et. nec.

scalamba
SCĂLÂMBÁ vb. I v. scălâmbăia.

scalambare
SCĂLÂMBÁRE s.f. v. scălâmbăiere.

scalambat
SCĂLÂMBÁT, -Ă adj. v. scălâmbăiat.

scalambaia
SCĂLÂMBĂIÁ, scălâmbăiez, vb. I. Refl. (Pop. și fam.) A se strâmba, a se schimonosi. [Pr.: -bă-ia – Var.: scălămbăiá, scălâmbá, vb. I.] – Din scălâmb.

scalambaiala
SCĂLÂMBĂIÁLĂ, scălâmbăieli, s.f. (Pop. și fam.) Scălâmbăiere. [Pr.: -bă-ia-. – Var.: scălămbăiálă s.f.] – Scălâmbăia + suf. -eală.

scalambaiat
SCĂLÂMBĂIÁT, -Ă, scălâmbăiați, -te, adj. (Pop. și fam.) Strâmb, sucit; schimonosit, deformat, pocit. [Pr.: -bă-iat. – Var.: scălămbăiát, -ă, scălâmbát, -ă adj.] – V. scălâmbăia.

scalambaiere
SCĂLÂMBĂIÉRE, scălâmbăieri, s.f. (Pop. și fam.) Acțiunea de a se scălâmbăia și rezultatul ei: scălâmbăială, scălâmbătură. [Pr.: -bă-ie-. – Var.: scălămbăiére, scălâmbáre s.f.] – V. scălâmbăia.

scalambatura
SCĂLÂMBĂTÚRĂ, scălâmbături, s.f. (Înv.) Scălâmbăiere. – Scălâmba + suf. -ătură.

scalda
SCĂLDÁ, scald, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face baie, a (se) îmbăia. ♦ Refl. Fig. A se reflecta, a se oglindi. 2. Tranz. (Adesea fig.) A uda, a muia. ♢ Expr. A-și scălda ochii în lacrimi = a lăcrima sau a plânge. ♦ (Despre ape) A curge udând un teritoriu. Refl. (Despre păsări și alte animale) A se cufunda, a se tăvăli în nisip, în praf etc. Tranz. (Fam.; în expr.) A o scălda = a evita un răspuns sau o atitudine hotărâtă, a răspunde evaziv. – Lat. excaladare.

scaldare
SCĂLDÁRE, scăldări, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) scălda și rezultatul ei. – V. scălda.

scaldat
SCĂLDÁT, scăldaturi, s.n. Faptul de a (se) scălda; (concr.) loc (într-o apă curgătoare) unde se face baie. – V. scălda.

scaldatoare
SCĂLDĂTOÁRE, scăldători, s.f. 1. Loc de scăldat; scaldă. 2. (Pop.) Cadă, albie; p. ext. bazin. 3. Îmbăiere, baie; scăldat. 4. Fig. (Rar) Trecere a soarelui dincolo de linia orizontului; apus. – Scălda + suf. -ătoare.

scamos
SCĂMÓS, -OÁSĂ, scămoși, -oase, adj. Cu scame. ♦ Cu aspect pufos. – Scamă + suf. -os.

scamosa
SCĂMOȘÁ, scămoșez, vb. I. 1. Refl. (Despre produse textile; la pers. 3) A se face scame, a se face ca scama, a se destrăma (în urma uzurii, a unui defect de fabricație etc.). 2. Tranz. A face ca o țesătură să capete un aspect pufos și să devină mai moale (prelucrând-o cu ajutorul unei mașini speciale). – Din scămos.

scamosare
SCĂMOȘÁRE s.f. Faptul de a (se) scămoșa; scămoșat^1. – V. scămoșa.

scamosat
SCĂMOȘÁT^1 s.n. Scămoșare. – V. scămoșa.

SCĂMOȘAT^2, -Ă, scămoșați, -te, adj. (Despre o țesătură) Destrămat, cu scame; pufos; scămos. – V. scămoșa.

scapa
SCĂPÁ, scap, vb. I. 1. Intranz. A se desprinde din...; a se elibera, a se salva (dintr-o cursă, dintr-o strânsoare etc.); a se descătușa. ♦ A se strecura prin..., a străbate. ♦ A ieși cu bine dintr-un necaz, dintr-o încurcătură, dintr-o situație grea; a se feri de..., a evita, a se apăra de... ♦ Intranz. și tranz. A reuși să (se) elibereze de cineva sau de ceva supărător, neplăcut; a (se) descotorosi, a (se) debarasa. ♦ Tranz. A nu mai putea prinde (fiindcă a fugit smulgându-se din mâna cuiva, desprinzându-se din legăturile în care era legat etc.). 2. Tranz. A lăsa un obiect să cadă din mână fără voie (din cauza unei emoții, a neatenției sau din cauză că este prea greu); a da drumul din mână involuntar la ceva. ♢ Expr. A scăpa din mână (pe cineva sau ceva) = a) a pierde de sub control (pe cineva sau ceva); b) a pierde un bun prilej de a face, de a obține ceva. 3. Intranz. (Rar; despre Soare) A coborî spre asfințit; a fi în declin, a trece de... 4. Refl. A spune sau a face ceva fără voie, din greșeală; a nu se putea stăpâni de a spune sau de a face ceva. ♢ Expr. (Tranz.) A scăpa o vorbă = a face (din imprudență) o indiscreție. 5. Tranz. A pierde un spectacol, o întâlnire, un tren etc.; a nu mai apuca, a nu mai prinde (întârziind), a sosi prea târziu. 6. Tranz. A lăsa neobservat, a pierde din vedere, a nu lua în seamă, a omite. ♢ Expr. A nu scăpa (pe cineva sau ceva) din ochi (sau din vedere) = a ține (pe cineva sau ceva) sub continuă observație. ♦ Intranz. A trece neobservat, neluat în seamă. 7. Intranz. A nu reuși momentan să-și amintească de... 8. Refl. A avea senzația acută de defecare sau de urinare, a simți imperios nevoia de a ieși afară. – Lat. *excappare.

scapare
SCĂPÁRE, scăpări, s.f. Acțiunea de a (se) scăpa și rezultatul ei; eliberare, salvare. ♢ Expr. Scăpare din (sau de) vedere = omitere involuntară. A avea (sau a-și păstra) o portiță de scăpare = a avea (sau a-și păstra) un mijloc de a ieși onorabil dintr-o situație neplăcută, încurcată. ♦ Mijloc, posibilitate de a scăpa (1). – V. scăpa.

scapat
SCĂPÁT, -Ă, scăpați, -te, adj. 1. Care a fost scos dintr-o primejdie, dintr-o încurcătură etc.; salvat. 2. Care a fost lăsat din mână involuntar. 3. (Despre cuvinte) Care a fost rostit în grabă, fără voie. 4. Omis. – V. scăpa.

scapara
SCĂPĂRÁ, scápăr, vb. I. Intranz. 1. A produce scântei prin lovirea

scaparare
SCĂPĂRÁRE, scăpărări, s.f. Acțiunea de a scăpăra și rezultatul ei; scapăr. – V. scăpăra.

scaparat
SCĂPĂRÁT s.n. Faptul de a scăpăra. – V. scăpăra.

scaparator
SCĂPĂRĂTÓR, -OÁRE, scăpărători, -oare, adj., s.f. 1. Adj. Care scapără; scânteietor, sclipitor. ♦ Fig. Extrem de inteligent, dotat cu o inteligență vie. 2. S.f. Obiect (cremene, amnar, iască etc.) cu care se scapără pentru a produce scântei. ♦ (Reg.) Chibrit. – Scăpăra + suf. -ător.

scapata
SCĂPĂTÁ, scápăt, vb. I. Intranz. 1. (Pop.; despre Soare, Lună și alți aștri; la pers. 3) A coborî spre asfințit; a apune, a asfinți. ♦ A aluneca în jos, a cădea, a se cufunda. ♦ (Despre ochi, priviri) A luneca, a se abate de pe obiectul fixat (din cauza oboselii). 2. A sărăci. – Lat. *excapitare.

scapatare
SCĂPĂTÁRE s.f. Acțiunea de a scăpăta și rezultatul ei. – V. scăpăta.

scapatat
SCĂPĂTÁT^1 s.n. (Pop.) Apus, asfințit. – V. scăpăta.

SCĂPĂTÁT^2, -Ă, scăpătați, -te, adj. Care a sărăcit; sărac. – V. scăpăta.

scaricica
SCĂRICÍCĂ, scăricele, s.f. Scăriță (1). – Scară + suf. -icică.

scarisoara
SCĂRIȘOÁRĂ, scărișoare, s.f. Scăriță (1). – Scară + suf. -ișoară.

scarita
SCĂRÍȚĂ, scărițe, s.f. 1. Diminutiv al lui scară; scăricică, scărișoară. 2. Unul dintre cele trei oscioare ale urechii mijlocii. – Scară + suf. -iță.

scarmana
SCĂRMĂNÁ, scármăn, vb. I. Tranz. 1. A smulge și a răsfira (cu mâna sau cu mașini speciale) lâna brută sau alte materiale fibroase, pentru a desface fibrele, a le curăța de impurități și a le înfoia. ♦ A smulge fulgii penelor pentru a face puf. 2. Fig. (Fam.) A bate sau a certa pe cineva. – Et. nec.

scarmanare
SCĂRMĂNÁRE, scărmănări, s.f. Acțiunea de a scărmăna și rezultatul ei; scărmănat^1. – V. scărmăna.

scarmanat
SCĂRMĂNÁT^1 s.n. Scărmănare. – V. scărmăna.

SCĂRMĂNÁT^2, -Ă, scărmănați, -te, adj. (Despre lână și alte materiale fibroase) Care a fost desfăcut, curățat, afânat prin desprinderea, răsfirarea etc. firelor sau fibrelor cu mâna sau cu mașini speciale. – V. scărmăna.

scarmanator
SCĂRMĂNĂTÓR, -OÁRE, scărmănători, -oare, subst. 1. S.m. și f. (Rar) Persoană care se îndeletnicește cu scărmănatul^1. 2. S.f. Unealtă de scărmănat lâna; darac. – Scărmăna + suf. -ător.

scarmanatura
SCĂRMĂNĂTÚRĂ, scărmănături, s.f. 1. Faptul de a scărmăna; (concr.) lână scărmănată. 2. Fig. (Fam.) Bătaie, scărmăneală. – Scărmăna + suf. -ătură.

scarmaneala
SCĂRMĂNEÁLĂ, scărmăneli, s.f. (Fam.) Bătaie, păruială, scărmănătură; ceartă. – Scărmăna + suf. -eală.

scarpina
SCĂRPINÁ, scárpin, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) râcâi sau a (se) freca cu unghiile, cu degetele, cu un obiect sau de ceva tare, în locul unde simte o senzație de mâncărime a pielii. 2. Tranz. Fig. (Fam.) A bate pe cineva. – Lat. scarpinare.

scarpinare
SCĂRPINÁRE, scărpinări, s.f. Acțiunea de a (se) scărpina; scărpinat, scărpinătură. – V. scărpina.

scarpinat
SCĂRPINÁT s.n. Scărpinare. – V. scărpina.

scarpinatoare
SCĂRPINĂTOÁRE, scărpinători, s.f. 1. Dispozitiv, obiect cu care sunt scărpinate (sau de care se freacă pentru a se scărpina) unele animale domestice. 2. Obiect în formă de bețișor, prevăzut la un capăt cu o lopățică, folosit odinioară de oameni pentru a se scărpina. – Scărpina + suf. -ătoare.

scarpinatura
SCĂRPINĂTÚRĂ, scărpinături, s.f. Scărpinare. – Scărpina + suf. -ătură.

scauies
SCĂUIÉȘ s.n. V. scăunaș.

scaunas
SCĂUNÁȘ, (1) scăunașe, s.n., (2) scăunași, s.m. 1. S.n. Scăunel. 2. S.m. (Înv.) Negustor de vite sau de cereale; colector (de produse alimentare); comisionar (al unui negustor). [Pr.: scă-u- – Var.: (reg., 1) scăuiéș s.n.] – Scaun + suf. -aș.

scaunel
SCĂUNÉL, scăunele, s.n. Diminutiv al lui scaun; scăunaș. [Pr.: scă-u-] – Scaun + suf. -el.

scaunoaie
SCĂUNOÁIE, scăunoaie, s.f. Unealtă a dulgherului sau a dogarului, constând dintr-o bancă pe care lucrătorul șade călare, pentru a putea apăsa cu piciorul pe pedala care fixează lemnul de cioplit. [Pr.: scă-u-] – Scaun + suf. -oaie.

scazamant
SCĂZĂMẤNT, scăzăminte, s.n. Pierdere, reducere (în greutate, volum etc.), scădere; (concr.) parte (dintr-o marfă) care se pierde, se reduce (în greutate, volum etc.). – Scădea + suf. -ământ.

scazator
SCĂZĂTÓR, scăzători, s.m. (Mat.) Număr care se scade din altul. – Scădea + suf. -ător.

scazut
SCĂZÚT, -Ă, scăzuți, -te, adj. 1. (Despre ape) Cu nivelul coborât. ♦ (Despre mâncăruri) Cu sos puțin și bine legat. 2. (Despre voce, glas) Cu intensitate slabă; coborât, șoptit. 3. (Despre temperatură) Cu valori coborâte, joase. – V. scădea.

scalcia
SCÂLCIÁ, scâlciez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (i se) toci încălțămintea (într-o parte); a (se) deforma. 2. Tranz. Fig. A pronunța incorect cuvintele; a schimonosi, a poci. [Pr.: -ci-a] – Et. nec.

scalciat
SCÂLCIÁT, -Ă, scâlciați, -te, adj. 1. (Despre încălțăminte; p. gener. despre alte obiecte) Tocit (într-o parte); deformat. 2. Fig. (Despre cuvinte) Schimonosit, pocit (în pronunțare). [Pr.: -ci-at] – V. scâlcia.

scalcietura
SCÂLCIETÚRĂ, scâlcieturi, s.f. Faptul de a (se) scâlcia; deformare; (concr.) parte deformată (prin tocire) a unui obiect (în special a încălțămintei). [Pr.: -ci-e-] – Scâlcia + suf. -ătură.

scanceala
SCÂNCEÁLĂ, scânceli, s.f. Faptul de a (se) scânci; scâncit; p. ext. scâncet. – Scânci + suf. -eală.

scancet
SCẤNCET, scâncete, s.n. Plâns înăbușit, slab și întretăiat (specific copiilor mici); scânceală, scâncitură, scâncit. ♦ Vaiet (de păsări, de animale); scheunat. – Scânci + suf. -et.

scanci
SCÂNCÍ, scâncesc, vb. IV. InTranz. și refl. A plânge înăbușit, slab și întretăiat. ♦ intranz. (Despre animale) A se văita, a geme; (despre câini) a scheuna. – Din sl. skyčati.

scancit
SCÂNCÍT^1 s.n. Faptul de a (se) scânci; scânceală; p. ext. scâncet. – V. scânci.

SCÂNCÍT^2, -Ă, scânciți, -te, adj. 1. (Mai ales despre copii) Care scâncește. 2. (Despre sunete, glas etc) Tânguitor, jalnic. – V. scânci.

scancitor
SCÂNCITÓR, -OÁRE, scâncitori, -oare, adj. Care scâncește. – Scânci + suf. -tor.

scancitura
SCÂNCITÚRĂ, scâncituri, s.f. Scâncet. – Scânci + suf. -tură.

scandura
SCẤNDURĂ, scânduri, s.f. Piesă de lemn cu secțiunea transversală dreptunghiulară, mai mult lată decât groasă, obținută prin tăierea în lung a trunchiului unui copac și întrebuințată la lucrări de construcții și de tâmplărie. ♢ Expr. A fi (sau a se usca, a rămâne) ca scândura (sau scândură) = a fi extrem de slab. A lăsa pe cineva scândură (sau ca scândura) = a lăsa pe cineva complet sărac. ♦ Podele, dușumea. – Lat. scandula.

scandurarie
SCÂNDURĂRÍE s.f. Depozit de scânduri; totalitatea scândurilor din care este construit un obiect; mulțime de scânduri. – Scândură + suf. -ărie.

scandurea
SCÂNDUREÁ, -ÍCĂ, scândurele, s.f. Diminutiv al lui scândură; scândurice, scânduriță. – Scândură + suf. -ea, -ică.

scandurice
SCÂNDURÍCE, scândurici, s.f. Scândurea. – Scândură + suf. -ice.

scandurita
SCÂNDURÍȚĂ, scândurițe, s.f. Scândurea. ♦ Un fel de lopățică la amnarul războiului de țesut, care ajută la înfășurarea pânzei țesute pe sulul de dinainte. – Scândură + suf. -iță.

scanteia
SCÂNTEIÁ, pers. 3 scânteiază, vb. I. Intranz. 1. A licări ca o scânteie; a sclipi, a străluci, a luci. ♦ (Despre ochi) A privi viu, pătrunzător (sub impresia unui sentiment puternic). 2. A împrăștia scântei. [Pr.: -te-ia] – Din scânteie.

scanteie
SCÂNTÉIE, scântei, s.f. 1. Particulă solidă incandescentă care sare din foc, dintr-un corp aprins, din ciocnirea unor corpuri dure etc. sau care însoțește o descărcare electrică, și care se stinge foarte repede. ♢ Expr. A i se face (cuiva) scântei (pe dinaintea ochilor), se zice când cineva primește o lovitură puternică (și are senzația că vede scântei). A se învăța (sau a se deprinde) ca țiganul cu scânteia = a se deprinde cu răul. ♦ P. ext. Lumină slabă, de-abia întrezărită, cu sclipiri intermitente; licărire. 2. Fig. Fapt în aparență neînsemnat care declanșează o acțiune, un sentiment etc. 3. Fig. Părticică neînsemnată din ceva; fărâmă, pic. O scânteie de talent. [Pr.: – te-ie. – Var.: (înv.) schintéie s.f.] – Lat. *scantillia (= scintilla).

scanteiere
SCÂNTEIÉRE, scânteieri, s.f. Faptul de a scânteia; lumină slabă (și intermitentă). ♦ Variație a strălucirii și a culorii stelelor. [Pr.: -te-ie-] – V. scânteia.

scanteietor
SCÂNTEIETÓR, -OÁRE, scânteietori, -oare, adj. (Adesea fig.) Care scânteiază; strălucitor, sclipitor. ♦ Care pare că împrăștie scântei; viu, lucitor. ♦ Fig. Extrem de inteligent. [Pr.: -te-ie-] – Scânteia + suf. -ător.

scanteioara
SCÂNTEIOÁRĂ, scânteioare, s.f. 1. Diminutiv al lui scânteie; scânteiuță (I). 2. (Bot.) Scânteiuță (II 1). [Pr.: -te-ioa-] – Scânteie + suf. -ioară.

scanteios
SCÂNTEIÓS, -OÁSĂ, scânteioși, -oase, adj. (Înv.; despre ochi, privire) Scânteietor, strălucitor. [Pr.: -te-ios] – Scânteie + suf. -os.

scanteiuta
SCÂNTEIÚȚĂ, scânteiuțe, s.f. I. Scânteioară (1). II. (Bot.) 1. Mică plantă erbacee cu tulpina ramificată la bază și cu flori roșii, roz sau albastre; scânteioară (2), ochișor (2) (Angallis arvensis). 2. Plantă erbacee mică din familia liliaceelor, cu frunze liniare și cu flori galbene (Gagea arvensis). 3. (La pl.) Brumărea. [Pr.: -te-iu-] – Scânteie + suf. -uță.

scarbavnic
SCÂRBÁVNIC, -Ă, scârbavnici, -ce, adj. (Înv.) Scârbos, dezgustător. – Scârbă + suf. -avnic.

scarba
SCẤRBĂ, scârbe, s.f. 1. Aversiune nestăpânită (fizică sau morală) față de cineva sau de ceva; dezgust, repulsie; greață, silă. ♢ Loc. vb. A-i fi (sau a i se face) cuiva scârbă sau a-l prinde (ori a-l cuprinde) pe cineva scârba (sau o scârbă) = a se scârbi. ♦ (Rar) Ceea ce provoacă scârbă (1) sau, p. ext., spaimă, groază. 2. (Fam.) Epitet pentru o ființă murdară, dezgustătoare sau josnică, mârșavă; p. ext. epitet pentru o ființă neînsemnată. ♦ Faptă urâtă, nedemnă; ticăloșie. ♦ (La pl.) Vorbe murdare, triviale; ocări, înjurături. 3. (Reg.) Întristare, mâhnire, supărare. ♦ Grijă, necaz; nenorocire. 4. (Înv.) Mânie, furie; dușmănie. – Din sl. skrŭbĩ.

scarbelnic
SCÂRBÉLNIC, -Ă, scârbelnici, -ce, adj. (Înv.) Scârbos, dezgustător. – Scârbă + suf. -elnic.

scarbi
SCÂRBÍ, scârbesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A simți sau a produce scârbă (1); a (se) îngrețoșa, a (se) dezgusta. 2. Refl. și tranz. (Reg.) A (se) întrista, a (se) supăra. 3. Refl. (Înv.) A se înfuria, a se mânia. – Din scârbă.

scarbit
SCÂRBÍT, -Ă, scârbiți, -te, adj. (Despre oameni) Plin de scârbă; îngrețoșat, dezgustat. ♦ (Reg.) întristat, supărat. – V. scârbi.

scarbos
SCÂRBÓS, -OÁSĂ, scârboși, -oase, adj. 1. Care provoacă scârbă (1), greață, repulsie, silă; dezgustător, respingător, grețos. 2. Care inspiră dispreț; josnic, detestabil. ♦ Expr. A fi scârbos la gură sau a avea gură scârboasă = a întrebuința vorbe urâte, triviale. 3. (Fam.; despre oameni) Care se îngrețoșează ușor, căruia i se face ușor greață. 4. (Fam.; despre oameni) Greu de mulțumit; dezagreabil, nesuferit. – Scârbă + suf. -os.

scarbosenie
SCÂRBOȘÉNIE, scârboșenii, s.f. Însușirea de a fi scârbos; (concr.) lucru scârbos, ființă scârboasă; faptă, purtare, vorbă scârboasă. – Scârbos + suf. -enie.

scarnav
SCẤRNAV, -Ă, scârnavi, -e, adj. 1. (Reg.) Plin de murdărie; murdar. 2. Fig. Dezgustător, grețos, scârbos; josnic, ticălos, infam; trivial, obscen. [Acc. și: scârnáv] – Din sl. skvrŭnavŭ.

scarna
SCẤRNĂ s.f. (Pop.) Excremente. – Din sl. skvrŭna.

scarnavenie
SCÂRNĂVÉNIE s.f. (Rar) Scârnăvie. – Scârnav + suf. -enie.

scarnavi
SCÂRNĂVÍ, scârnăvesc, vb. IV. Refl. (Rar) A se murdări, a se acoperi, a se întina cu scârnă. ♦ A defeca. – Din scârnav.

scarnavie
SCÂRNĂVÍE, scârnăvii, s.f. 1. Lucru murdar, scârnav; scârnăvenie, murdărie. 2. Fig. Om, lucru, faptă fără valoare, de nimic. – Scârnav + suf. -ie.

scart
SCÂRȚ interj. 1. Cuvânt care imită zgomotul ascuțit, strident produs de uși, roți etc. ♦ Cuvânt care imită zgomotul ascuțit, alternativ al unui lucru care se mișcă când într-un sens, când în altul. ♦ Compus; (depr.) scârța-scârța-pe-hârtie s.m. = funcționar, conțopist. 2. Cuvânt care imită zgomotul caracteristic produs de încălțăminte în timpul mersului. ♦ (Substantivat) Adaos (din piele) la încălțăminte, pentru a o face să scârțâie în timpul mersului. 3. (Fam.) Exclamație de dezaprobare, de împotrivire sau de dispreț față de afirmația cuiva; da' de unde! vorbă să fie! [Var.: scấrța, scấrțai interj.] – Onomatopee.

scarta
SCẤRȚA interj. v. scârț.

scartai
SCẤRȚAI interj. v. scârț.

scartar
SCÂRȚÁR, scârțari, adj., s.m. (Reg.) (Om) meschin, zgârcit. – Scârț + suf. -ar.

scartai
SCÂRȚĂÍ vb. IV. v. scârțâi.

scartai
SCÂRȚÂÍ, scấrțâi, vb. IV. Intranz. 1. A produce (prin frecare, deplasare, din cauza greutății etc.) un zgomot ascuțit, strident, neplăcut. ♢ Expr. A unge osia ca să nu scârțâie (carul) = a mitui. (Tranz.) A scârțâi ușa cuiva = a stărui pe lângă cineva cu insistențe plictisitoare. ♦ (Despre vehicule încărcate cu poveri) A merge, a înainta cu greu (făcând un zgomot strident). ♦ (Despre încălțăminte) A produce (în timpul mersului) un zgomot ascuțit, caracteristic. 2. P. anal. A cânta prost, strident, dintr-un instrument muzical cu coarde. ♢ Tranz. Scârțâie o melodie. = A scrie greu, mișcând anevoie (și apăsat) tocul pe hârtie. 3. (Despre insecte) A scoate sunete ascuțite, asemănătoare cu scârțâitul produs prin frecare. 4. Fig. (Fam.; despre acțiuni, activități, întreprinderi) A progresa greu, anevoie; a nu funcționa cum trebuie. ♦ (Despre oameni) A nu se simți bine, a o duce rău cu sănătatea. [Var.: scârțăí, scârțií vb.IV] – Scârț + suf. -âi.

scartaiala
SCÂRȚÂIÁLĂ, scârțâieli, s.f. Scârțâit^1. [Pr.: -țâ-ia-] – Scârțâi + suf. -eală.

scartaire
SCÂRȚÂÍRE, scârțâiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a scârțâi. – V. scârțâi.

scartait
SCÂRȚÂÍT^2, -Ă, scârțâiți, -te, adj. (Rar) Scârțâitor. – V. scârțâi.

SCÂRȚÂÍT^1 s.n. Faptul de a scârțâi, zgomot sau sunet ascuțit, strident care se produce prin frecare, deplasare, apăsare etc.; scârțâială, scârțâitură. ♦ Sunet sau serie de sunete stridente scoase de un instrumentist fără talent care cântă la un instrument cu coarde. – V. scârțâi.

scartaitor
SCÂRȚÂITÓR, -OÁRE, scârțâitori, -oare, adj., s.f. 1. Adj. Care scârțâie, care produce un scârțâit^1; care se aude strident, care produce o senzație auditivă neplăcută; scârțâit^2. 2. S.f. Dispozitiv (rudimentar) de lemn prevăzut cu aripioare care, mișcate de vânt sau cu mâna, produc un zgomot strident și alungă păsările din semănături. 3. S.f. Hârâitoare. 4. S.f. Plantă erbacee cu tulpina întinsă pe pământ, cu frunzele înțepătoare și cu flori verzui; troscoțel (Polycnemum arvense). [Pr.: -țâ-i-. – Var.: scârțiitór, -oare adj.] – Scârțâi + suf. -tor.

scartaitura
SCÂRȚÂITÚRĂ, scârțâituri, s.f. Scârțâit^1. [Pr.: -țâ-i-. – Var.: scârțiitúră s.f.] – Scârțâi + suf. -tură.

scartii
SCÂRȚIÍ vb. IV. v. scârțâi.

scartiitor
SCÂRȚIITÓR, -OÁRE adj. v. scârțâitor.

scartiitura
SCÂRȚIITÚRĂ s.f. v. scârțâitură.

scelerat
SCELERÁT, -Ă, scelerați, -te, s.m. și f. (Livr.) Persoană vinovată de nelegiuiri, de crime sau socotită capabilă să le săvârșească; om mârșav, ticălos, criminal. ♢ (Adjectival) Om scelerat. – Din fr. scélérat, lat. sceleratus.

sceleratete
SCELERATÉȚE s.f. (Rar) Manieră de a acționa ca un scelerat. – Din fr. scélératesse.

scenarist
SCENARÍST, -Ă, scenariști, -ste, s.m. și f. Persoană care scrie scenarii. – Din fr. scénariste.

scenaristic
SCENARÍSTIC, -Ă, scenaristici, -ce, adj. s.f. 1. Adj. Referitor la scenariu, de scenariu. 2. S.f. Arta de a scrie scenarii. – Scenariu + suf. -istic.

scenariu
SCENÁRIU, scenarii, s.n. Textul succint al unei piese de teatru, al unui spectacol sau al unui film, de obicei împreună cu indicațiile tehnice și de regie. – Din fr. scénario, it. scenario.

scenariza
SCENARIZÁ, scenarizez, vb. I. Tranz. A transpune o lucrare, un fapt etc. în scenariu de teatru sau de film. – Din engl. scenarize.

scenarizare
SCENARIZÁRE, scenarizări, s.f. Acțiunea de a scenariza. – V. scenariza.

scenarizat
SCENARIZÁT, -Ă, scenarizați, -te, adj. (Despre scrieri, fapte) Care a fost transpus într-un scenariu. – V. scenariza.

scena
SCÉNĂ, scene, s.f. 1. Parte mai ridicată și special amenajată în incinta unei săli de spectacole sau în aer liber, unde se desfășoară reprezentațiile. ♢ Expr. A pune în scenă = a regiza. ♦ Teatru. ♢ Expr. A părăsi scena = a) a părăsi profesiunea de actor; b) a se retrage dintr-o activitate. 2. Subdiviziune a unui act dintr-o operă dramatică, marcată prin intrarea sau ieșirea unui personaj. 3. Fig. Loc unde se petrece ceva. 4. Fig. Acțiune capabilă de a impresiona pe cineva, de a-i atrage atenția; întâmplare interesantă. ♦ (Concr.) Compoziție plastică în care sunt de obicei înfățișate mai multe personaje. 5. Fig. Ceartă, ieșire violentă. ♢ Expr. (Fam.) A-i face cuiva o scenă = a aduce cuiva imputări violente (cu amenințări, cu lacrimi etc.). – Din fr. scène, it. scena, lat. scaena.

sceneta
SCENÉTĂ, scenete, s.f. Piesă de teatru de proporții reduse și cu personaje puține. – Din scenă (după fr. saynète).

scenic
SCÉNIC, -Ă, scenici, -ce, adj. 1. Care aparține scenei (1), privitor la scenă. ♢ Spațiu scenic = parte a scenei expusă vederii publicului, unde se desfășoară jocul actorilor. Perspectivă scenică = vedere de ansamblu a unui decor. 2. Care este adaptat teatrului, de teatru. – Din fr. scénique, it. scenico, lat. scaenicus.

scenograf
SCENOGRÁF, -Ă, scenografi, -e, s.m. și f. Persoană care face decorurile (și costumele) unui spectacol. ♢ (Adjectival) Pictor scenograf. – Din fr. scénographe.

scenografic
SCENOGRÁFIC, -Ă, scenografici, -ce, adj. Care aparține scenografiei, privitor la scenografie. – Din fr. scénographique.

scenografie
SCENOGRAFÍE s.f. Arta de a executa decoruri, costume etc. pentru un spectacol. – Din fr. scénographie.

scenotehnic
SCENOTÉHNIC, -Ă, scenotehnici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Tehnica folosirii trucajelor mecanice și a aparaturii de scenă în teatru. 2. Adj. Referitor la scenotehnică, de scenotehnică (1). – Scenă + tehnică.

sceptic
SCÉPTIC, -Ă, sceptici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care nu are încredere în nimic, care se îndoiește de toate. 2. Adj. Care aparține scepticismului, privitor la scepticism. 3. S.m. și f. Adept al scepticismului (1). – Din fr. sceptique.

scepticism
SCEPTICÍSM s.n. 1 Concepție care pune la îndoială posibilitatea cunoașterii veridice a realității lumii exterioare sau, în general, a oricărei cunoștințe certe, punând accentul pe caracterul relativ incomplet și imprecis al acesteia. 2 Atitudine de neîncredere, de îndoială față de cineva sau de ceva. – Din fr. scepticisme.

sceptru
SCÉPTRU, sceptre, s.n. Toiag, baston (împodobit) purtat de suverani ca simbol al autorității. ♦ Fig. Demnitate, putere, mărire, autoritate de suveran; domnie, conducere. – Din fr. sceptre, lat. sceptrum.

scheamat
SCHEÁMĂT, scheamete, s.n. (Reg.) Sunet caracteristic prin care câinele anunță apropierea vânatului sau o stare fizică neplăcută. – Contaminare între scheau și geamăt.

scheci
SCHÉCI, scheciuri, s.n. Scurtă scenetă cu caracter glumeț, satiric și, de obicei, cu temă actuală. – Din fr., engl. sketch.

schela
SCHÉLĂ, schele, s.f. 1. Construcție auxiliară provizorie, metalică sau de lemn, servind ca suport muncitorilor care lucrează la înălțime; eșafodaj. 2. Punte improvizată sau fixă care face legătura între o navă și țărm sau chei. 3. Unitate industrială care se ocupă de exploatarea unui zăcământ de țiței. ♦ Fiecare dintre sondele care alcătuiesc această unitate. 4. (Înv.) Port pe malul unui fluviu; p. restr. debarcader. ♦ Punct vamal situat într-un asemenea port (sau lângă o apă). 5. (Înv. și reg.) Târg; piață de mărfuri. – Din scr. skela, bg. skelja.

schelalai
SCHELĂLĂÍ vb. IV. v. chelălăi.

schelalait
SCHELĂLĂÍT, schelălăituri, s.n. Chelălăit^1. – V. schelălăi.

schelarie
SCHELĂRÍE, schelării, s.f. 1. Scheletul unei construcții, al unui sistem tehnic etc. 2. Totalitatea schelelor folosite la executarea sau la repararea unei construcții. – Schelă + suf. -ărie.

schelet
SCHELÉT, schelete, s.n. 1. Totalitatea oaselor care susțin corpul unui vertebrat; sistemul osos așezat în poziția sa naturală. 2. Totalitatea elementelor sau pieselor care constituie sistemul de rezistență al unei construcții sau al unui ansamblu tehnic. 3. Fig. Planul unei opere literare sau științifice; schemă. – Din fr. squelette.

scheletic
SCHELÉTIC, -Ă, scheletici, -ce, adj. (Despre ființe) Cu înfățișare de schelet (1); (prin exagerare) foarte slab, uscat. – Din fr. squelettique.

scheleton
SCHELETÓN, scheletoane, s.n. 1. Sanie de metal foarte joasă, pe care se stă culcat pe burtă. 2. Probă sportivă practicată cu scheletonul (1). – Din engl. skeleton.

schematic
SCHEMÁTIC, -Ă, schematici, -ce, adj. Construit, alcătuit în linii generale, fără prezentarea amănuntelor. ♦ (Depr.) Care nu depășește anumite tipare, anumite șabloane; fără adâncime, superficial; rigid, dogmatic. – Din fr. schématique.

schematism
SCHEMATÍSM s.n. Tendință, mod de a concepe sau de a prezenta lucrurile într-o formă schematică, simplistă; respectarea rigidă, dogmatică a anumitor formule fixe. – Din fr. schématisme, lat. schematismus.

schematiza
SCHEMATIZÁ, schematizez, vb. I. Tranz. A da unei opere, unei lucrări etc. un caracter schematic, a prezenta ceva în mod schematic; a simplifica (în mod excesiv). – Din fr. schématiser.

schematizant
SCHEMATIZÁNT, -Ă, schematizanți, -te, adj. Care schematizează. – Din fr. schématisant (după schemă).

schematizare
SCHEMATIZÁRE, schematizări, s.f. Acțiunea de a schematiza și rezultatul ei. – V. schematiza.

schema
SCHÉMĂ, scheme, s.f. 1. Plan redus la câteva linii sau idei generale principale, care permite o vedere de ansamblu asupra unei lucrări. 2. Reprezentare grafică simplificată a elementelor sau caracteristicilor structurii unui aparat, ale unei mașini, ale unei instalații, ale unui proces etc. ♢ (Tehn.) Schemă bloc = reprezentare schematică simplă a unui aparat, sistem sau instalație, prin blocuri funcționale, folosită pentru studiul principiilor de funcționare ale acestora. Schemă logică = organigramă. 3. Tabel cuprinzând denumirea posturilor și a salariilor respective dintr-o instituție sau dintr-o întreprindere. – Din fr. schème, lat. schema.

schepsis
SCHÉPSIS s.n. (Fam.) Minte, pricepere, judecată; perspicacitate. ♢ Loc. adj. și adv. Cu schepsis = cu socoteală, cu chibzuință; cu un anumit scop, cu o anumită intenție (nemărturisită). – Din ngr. sképsis.

scherzando
SCHERZANDO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Într-un tempo însuflețit, vioi și vesel. [Pr.: scherțándo] – Cuv. it.

scherzo
SCHERZO subst. Piesă muzicală (sau parte dintr-o sonată ori dintr-o simfonie) scrisă într-un tempo însuflețit, vioi și vesel. [Pr.: schérțo] – Cuv. it.

scheting
SCHÉTING, schetinguri, s.n. 1. Patină pe rotile. 2. Sport practicat cu aceste patine. – Din engl., fr. skating.

scheuna
SCHEUNÁ, scheáun, vb. I. Intranz. (Despre câini, rar despre alte animale; la pers. 3) A scoate sunete ascuțite și repetate de durere, de bucurie; a chelălăi. ♦ Fig. (Fam.; despre oameni) A se văita, a plânge. [Pr.: sche-u-] – Probabil formație onomatopeică.

scheunare
SCHEUNÁRE, scheunări, s.f. Acțiunea de a scheuna și rezultatul ei; p. ext. scheunătură. [Pr.: sche-u-] – V. scheuna.

scheunat
SCHEUNÁT s.n.] Scheunare, chelălăit. [Pr.: sche-u-] – V. scheuna.

scheunatura
SCHEUNĂTÚRĂ, scheunături, s.f. Sunete ascuțite și repetate de durere sau de bucurie scoase de un animal, mai ales de un câine; chelălăitură, schiaun; scheunare. [Pr.: sche-u-] – Scheuna + suf. -ătură.

schi
SCHI, (1) schiuri, s.n. 1. Un fel de patină în formă de bandă lungă și îngustă de lemn, de metal sau de material plastic, care, prinsă de talpa ghetelor, permite alunecarea rapidă pe zăpadă. 2. Sport de iarnă practicat cu schiurile (1). – Din fr. ski.

schia
SCHIÁ, schiez, vb. I. Intranz. A aluneca pe zăpadă cu schiurile; a face schi (2). [Pr.: schi-a] – Din fr. skier.

schiaun
SCHIÁUN, schiaune, s.n. (Rar) Scheunătură. [Pr.: schia-un] – Din scheuna (derivat regresiv).

schif
SCHÍF, schifuri, s.n. 1. Ambarcație sportivă foarte lungă, îngustă și ușoară, cu rame lungi și ușoare și cu scaune mobile. 2. Probă sportivă care se practică cu schiful (1). – Din fr., engl. skiff.

schifist
SCHIFÍST, -Ă, schifiști, -ste, s.m. și f. Sportiv specializat în probele de schif (2). – Schif + suf. -ist.

schija
SCHÍJĂ, (1) schije, s.f. 1. Sfărâmătură de proiectil sau de bombă (ruptă prin efectul exploziei). 2. (Rar) Fontă, tuci. – Din pol. spiz.

schilav
SCHÍLAV, -Ă, schilavi, -e, adj. (Înv. și pop.) Schilod. – Probabil contaminare între chilav (reg. „schilod” < bg., scr. ) și schilod.

schilavi
SCHILĂVÍ, schilăvesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv. și pop.) A (se) schilodi. – Din schilav.

schilavos
SCHILĂVÓS, -OÁSĂ, schilăvoși, -oase, adj. (Înv.) Schilod. – Schilav + suf. -os.

schiler
SCHILÉR, schileri, s.m. Dregător domnesc, conducător al unui punct vamal (din preajma unei ape) în evul mediu în țările românești. – Schelă + suf. -ar.

schilift
SCHILÍFT, schilifturi, s.n. Instalație pentru transportul schiorilor pe vârful unei pârtii sau pe o pantă. [Scris și: skilift] – Din engl., fr. ski lift.

schilod
SCHILÓD, -OÁDĂ, schilozi, -oade, adj. (Despre ființe) Cu unul sau mai multe membre mutilate sau anchilozate ori deformate de o infirmitate; (despre membre) mutilat, ciuntit, deformat, anchilozat; schilav, schilăvos. – Et. nec.

schilodeala
SCHILODEÁLĂ, schilodeli, s.f. Schilodire, mutilare; starea celui schilod. – Schilodi + suf. -eală.

schilodi
SCHILODÍ, schilodesc, vb. IV. Tranz. și refl. A face pe cineva să devină sau a deveni schilod, infirm; a (se) mutila, a (se) schilăvi. – Din schilod.

schilodire
SCHILODÍRE, schilodiri, s.f. Acțiunea de a (se) schilodi și rezultatul ei; schilodeală; mutilare. – V. schilodi.

schilodit
SCHILODÍT, -Ă, schilodiți, -te, adj. Schilod, infirm, mutilat. – V. schilodi..

schima
SCHÍMĂ, schime, s.f. I. 1. Ordin călugăresc sau preoțesc; tagmă, cin. 2. Haină călugărească. II. Gest, mișcare prin care cineva vrea să exprime ceva. ♦ Mișcare a feței; grimasă, strâmbătură. – Din ngr. schima.

schimb
SCHIMB, schimburi, s.n. 1. Înlocuire a cuiva cu altcineva sau a ceva cu altceva (de aceeași natură). ♢ (Tehn.) Piesă de schimb = piesă dintr-un mecanism, fabricată izolat de acesta și menită să înlocuiască altă piesă, identică, dar uzată, a mecanismului. (Fiziol.); Schimb de materii = totalitatea proceselor care se petrec în organism cu ocazia asimilării hranei. Schimburi respiratorii = totalitatea proceselor prin care se introduce în sânge oxigenul și se elimină bioxidul de carbon. ♢ Loc. adj., adv. Cu schimbul = (care apare, intervine etc.) când unul, când altul, pe rând. (Mil., în trecut) Trupă cu schimbul = trupă în care soldații erau chemați să facă serviciul în mod periodic și pe rând (în intervale fiind lăsați la vatră). ♢ Expr. Schimb de cuvinte = discuție aprinsă, ceartă. 2. Faptul de a ceda un lucru, un bun, pentru a lua altul în locul lui; procesul circulației mărfurilor ca formă de repartizare a bunurilor produse de societate. ♢ Loc. adv. În schimb = drept compensație, ca echivalent. ♢ Loc. prep. În schimbul... = în locul..., pentru... ♦ (Concr.) Ceea ce se primește, se obține în locul a ceea ce s-a cedat; echivalent, compensație. ♦ Transformare a unei sume de bani în alta de aceeași valoare, dar constând din alte monede. ♢ Casă de schimb = întreprindere comercială care se ocupă cu schimbarea banilor. Scrisoare de schimb = act prin care semnatarul cere unei alte persoane să plătească o sumă de bani celui indicat în act. Agent de schimb = persoană intermediară care are rolul de a negocia, în mod oficial, obligațiuni de stat și alte efecte. 3. (Fiz.) Trecere a unei energii, a unei sarcini electrice, a unei particule etc. de la un sistem fizic la altul, dintr-o parte în alta. 4. Totalitatea lucrătorilor, funcționarilor etc. care se găsesc în același interval de timp la lucru într-o secție, într-un serviciu etc. în care lucrează mai multe rânduri de angajați; echipă de lucrători sau persoane care, după un interval de timp determinat, înlocuiește sau este înlocuita în muncă de altă echipă sau de altă persoană; interval de timp cât lucrează astfel o echipă sau o persoană. 5. (Mai ales la pl.) Rufărie de corp (sau de pat) care înlocuiește pe cea murdară; primeneli. – Din schimba (derivat regresiv).

schimba
SCHIMBÁ, schimb, vb. I. 1. Tranz. A înlocui un lucru cu altul sau pe cineva cu altcineva (de aceeași natură). ♢ Expr. A schimba scrisori = a coresponda. A schimba o vorbă (sau un cuvânt, câteva vorbe, câteva cuvinte etc.) (cu cineva) = a sta (puțin) de vorbă; a conversa, a vorbi (cu cineva). 2. Tranz. A ceda un lucru, un bun, pentru a lua în locul lui altul (echivalent ca valoare), a ceda un obiect pentru altul, a face schimb. ♦ A ceda o sumă de bani pentru a primi alta de aceeași valoare, dar constând din alte monede. 3. Tranz. A da unui lucru altă formă, alt aspect etc.; a modifica, a transforma. ♢ Expr. A schimba vorba = a abate convorbirea în altă direcție. A schimba cântecul (sau tonul, nota, foaia etc) = a-și modifica comportarea, atitudinea. (Refl.) Se schimbă vorba, se spune când intervine ceva care modifică situația existentă. ♦ Refl. (Despre oameni) A-și modifica aspectul, firea, conduita etc. ♦ Refl. (Despre timp, vreme) A se modifica (în bine sau în rău). 4. Refl. și tranz. A (se) îmbrăca (cu) rufe curate, a (se) primeni; a(-și) pune alte haine decât cele purtate până atunci. ♦ (Înv.) A (se) travesti. 5. Tranz. A muta (în alt loc, în altă parte). – Lat. *excambiare.

schimbare
SCHIMBÁRE, schimbări, s.f. Acțiunea de a (se) schimba și rezultatul ei; schimbat. ♦ Schimbarea la Față (a lui Isus Cristos) = sărbătoare bisericească ortodoxă care se prăznuiește la 6 august. – V. schimba.

schimbas
SCHIMBÁȘ, schimbași, s.m. Soldat care făcea parte din trupele cu schimbul. – Schimb + suf. -aș.

schimbat
SCHIMBÁT s.n. Schimbare. – V. schimba.

schimbacios
SCHIMBĂCIÓS, -OÁSĂ, schimbăcioși, -oase, adj. Schimbător (I). – Schimba + suf. -ăcios.

schimbator
SCHIMBĂTÓR, -OÁRE, schimbători, -oare, adj., s.n. I. Adj. Care se schimbă (ușor, repede); nestatornic, variabil, schimbăcios. II. S.n. 1. Sistem tehnic sau fizico-chimic care permite să se modifice valoarea mărimilor caracteristice altui sistem tehnic sau fizico-chimic, direcția mersului unui vehicul etc. ♦ Schimbător de viteză = dispozitiv montat între un motor de antrenare și organele care transmit mișcarea unui alt sistem tehnic, permițând să se modifice viteza de lucru sau de deplasare a sistemului antrenat. 2. Aparat sau agent (chimic, fizic etc.) care permite schimbul de substanțe, de energie, de căldură între două medii. 3. (În sintagma) Schimbător de cale = instalație care leagă între ele două sau mai multe linii de cale ferată, servind la trecerea unui vehicul de pe o linie pe alta. – Schimba + suf. -ător.

schimnic
SCHÍMNIC, -Ă, schimnici, -ce, s.m. și f (Rar) Pustnic, sihastru. [Var.: schívnic, -ă s.m. și f.] – Din sl. skimĩnikŭ.

schimnicesc
SCHIMNICÉSC, -EÁSCĂ, schimnicești, adj. (Rar) Care aparține schimnicului, privitor la schimnic. – Schimnic + suf. -esc.

schimnici
SCHIMNICÍ, schimnicesc, vb. IV. Refl. (Rar) A se face schimnic. ♦ Intranz. A duce o viață de schimnic, a trăi ca un schimnic. – Din schimnic.

schimnicie
SCHIMNICÍE, schimnicii, s.f. (Rar) 1. Starea, viața de schimnic; pustnicie, sihăstrie. 2. Locuință a schimnicului. [Var.: schivnicíe s.f.] – Schimnic + suf. -ie.

schimonoseala
SCHIMONOSEÁLĂ, schimonoseli, s.f. Faptul de a (se) schimonosi; schimonositură. [Var.: (reg.) schimoseálă s.f.] – Schimonosi + suf. -eală.

schimonosi
SCHIMONOSÍ, schimonosesc, vb. IV. 1. Tranz. A deforma, a strica, a strâmba, a poci aspectul. Schimonosește cuvintele. 2. Refl. (Despre oameni) A se strâmba, face grimase; p. ext. a face nazuri. [Var.: (reg.) schimosí vb. IV.] – Din ngr. aschimoníso (viit. lui aschimonó).

schimonosire
SCHIMONOSÍRE, schimonosiri, s.f. Acțiunea de a (se) schimonosi și rezultatul ei. [Var.: (reg.) schimosíre s.f.] – V. schimonosi.

schimonosit
SCHIMONOSÍT, -Ă, schimonosiți, -te, adj. Pocit, deformat, sluțit. ♦ (Despre față și despre gură) Strâmbat, contractat într-o grimasă (trecătoare). [Var.: (reg.) schimosít, -ă adj.] – V. schimonosi.

schimonositura
SCHIMONOSITÚRĂ, schimonosituri, s.f. 1. Grimasă, strâmbătură (a obrazului, a gurii etc.). 2. Lucru deformat, pocit, schimonosit. ♦ Monstru, pocitanie. [Var.: (reg.) schimositúră s.f.] – Schimonosi + suf. -tură.

schimoseala
SCHIMOSEÁLĂ s.f. v. schimonoseală.

schimosi
SCHIMOSÍ vb. IV v. schimonosi.

schimosire
SCHIMOSÍRE s.f. v. schimonosire.

schimosit
SCHIMOSÍT, -Ă adj. v. schimonosit.

schimositura
SCHIMOSITÚRĂ s.f. v. schimonositură.

schinduc
SCHINDÚC s.m. Plantă erbacee din familia umbeliferelor, cu flori albe-verzui, cu fructele ovale, aromatice, din care se prepară un fel de rachiu. (Conioselinum vaginatum). – Et. nec.

schinduf
SCHINDÚF s.m. (Bot.) 1. Cimbrișor. 2. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, întrebuințată ca nutreț pentru vite sau folosită în bucătărie și în medicină (Trigonella foenum graecum). – Et. nec.

schinel
SCHINÉL, schinei, s.m. Mică plantă erbacee cu flori galbene întrebuințată ca plantă medicinală (Cnicus benedictus). – Schin (=spin) + suf. -el.

schingi
SCHINGI, schingiuri, s.n. (Înv.) Schingiuire, tortură, caznă. – Cf. tc. i ș k e n c e.

schingiui
SCHINGIUÍ, schingiuiesc, vb. IV. Tranz. A supune pe cineva la (mari) suferințe fizice; a chinui, a munci, a tortura; a maltrata. ♦ A deforma, a stâlci, a poci. A schingiui limba. – Schingi + suf. -ui.

schingiuire
SCHINGIUÍRE, schingiuiri, s.f. Acțiunea de a schingiui; chin, tortură, caznă. – V. schingiui.

schingiuit
SCHINGIUÍT^1 s.n. Faptul de a schingiui. – V. schingiui.

SCHINGIUÍT^2, -Ă, schingiuiți, -te, adj. 1. (Despre ființe) Care a fost supus la (mari) suferințe fizice; chinuit, torturat. 2. Fig. (Despre cuvinte, limbă, vorbire etc.) Pronunțat, scris sau reprodus incorect; deformat, schimonosit. – V. schingiui.

schinteie
SCHINTÉIE s.f. v. scânteie.

schinuta
SCHINÚȚĂ, schinuțe, s.f. Plantă erbacee cu flori albastre sau albe care crește în regiunile montane; bănică (Phyteumia orbiculae). – Schin (=spin) + suf. -uță.

schior
SCHIÓR, -OÁRĂ, schiori, -oare, s.m. și f. Persoană care schiază, care practică schiul. [Pr.: schi-or] – Din fr. skieur.

schip
SCHÍP, schipuri, s.n. Vas mare de metal, care alunecă (pe role) pe o distanță fixă și se descarcă automat, folosit la transportul materialelor în mine, în fabrici etc. – Din fr., engl. skip.

schipetar
SCHIPETÁR, schipetari, s.m. Denumire autohtonă pe care și-o dau albanezii. – Cf. alb. S h q i p ë t a r.

schiptru
SCHÍPTRU, schiptre, s.n. (Înv.) Sceptru. – Din sl. skiptru.

schismatic
SCHISMÁTIC, -Ă, schismatici, -ce, adj. (Adesea substantivat) Care s-a separat de comunitatea unei biserici, care nu mai recunoaște autoritatea unei biserici. – Din fr. schismatique, lat. schismaticus.

schisma
SCHÍSMĂ, schisme, s.f. Separarea formală a unui grup de credincioși de comunitatea religioasă căreia îi aparține; p. ext. dezbinare sau neînțelegere pe chestiuni de principiu între grupuri sau persoane unite până atunci; ruptură provocată de o deosebire de păreri; sciziune. – Din fr. schisme, lat. schisma.

schit
SCHIT, schituri, s.n. Mănăstire mică sau așezare călugărească situată într-un loc retras; călugării dintr-o astfel de mănăstire. – Din sl. skitŭ.

schitulet
SCHITULÉȚ, schitulețe, s.n. Diminutiv al lui schit. – Schit + suf. -uleț.

schita
SCHIȚÁ, schițez, vb. I. Tranz. 1. A desena ceva în mod schematic, a executa în câteva linii generale un desen preliminar, fugitiv. ♦ Fig. A contura, a descrie, a reda ceva în scris prin câteva trăsături caracteristice. ♦ Fig. A face în mod vag, incomplet un gest, o mișcare etc. 2. A fixa punctele principale ale unui plan, ale unei lucrări, a proiecta în linii mari; a concepe. – Din it. schizzare. Cf. s c h i ț ă.

schitare
SCHIȚÁRE, schițări, s.f. Acțiunea de a schița și rezultatul ei. – V. schița.

schita
SCHÍȚĂ, schițe, s.f. 1. Desen, sculptură, plan arhitectural în care autorul conturează în linii mari și caracteristice un subiect care îl preocupă (și care servește la realizarea formei definitive). ♦ Plan inițial și sumar al unei lucrări; schemă. ♦ Lucrare, operă care cuprinde o privire generală și sumară asupra unui anumit subiect. 2. Specie literară a genului epic, de dimensiuni reduse, care înfățișează un (singur) episod caracteristic din viața unuia sau mai multor personaje. – Din it. schizzo.

schivnic
SCHÍVNIC, -Ă s.m. și f. v. schimnic.

schivnicie
SCHIVNICÍE s.f. v. schimnicie.

schizofazie
SCHIZOFAZÍE, schizofazii, s.f. (Med.) Tulburare patologică (în schizofrenie) care se manifestă prin vorbire incoerentă, confuză. – Din fr. schizophasie.

schizofita
SCHIZOFÍTĂ, schizofite, s.f. (La pl.) Grup de plante care au ca mod de reproducere diviziunea simplă; (și la sg.) plantă din acest grup. – Din fr. schizophytes.

schizofrenic
SCHIZOFRÉNIC, -Ă, schizofrenici, -ce, adj., s.m. și f. (Om) care este bolnav de schizofrenie. – Din fr. schizophrénique.

schizofrenie
SCHIZOFRENÍE, schizofrenii, s.f. Boală mintală cronică caracterizată prin slăbirea și destrămarea progresivă a funcțiilor psihice și prin pierderea contactului cu realitatea. – Din fr. schizophrénie.

schizogeneza
SCHIZOGENÉZĂ, schizogeneze, s.f. (Biol.) Înmulțire asexuată prin diviziune. – Din fr. schizogénèse.

schizogonie
SCHIZOGONÍE, schizogonii, s.f. (Biol.) înmulțire prin separare sau prin diviziune multiplă, la protozoare și la plantele inferioare. – Din fr. schizogonie.

schizoid
SCHIZOÍD, -Ă, schizoizi, -de, adj., s.m. și f. (Med.) (Om) predispus la schizofrenie; (rar) schizotim. – Din fr. schizoïde.

schizoidie
SCHIZOIDÍE s.f. (Med.) Predispoziție a unor personalități, a unor constituții psihice pentru schizofrenie; tip de personalitate care manifestă această predispoziție; (rar) schizotimie. [Pr.: -zo-i-] – Din fr. schizoïdie.

schizopod
SCHIZOPÓD, schizopode, s.n. (La pl.) Ordin de crustacee terestre sau marine mici, cu picioarele bifurcate; (și la sg.) crustaceu care face parte din acest ordin. – Din fr. schizopodes.

schizotim
SCHIZOTÍM, -Ă, schizotimi, -e, adj., s.m. și f. (Med.; rar) Schizoid. – Din fr. schizothyme.

schizotimie
SCHIZOTIMÍE s.f. (Med.; rar) Schizoidie. – Din fr. schizothymie.

schwyz
SCHWYZ s.n. Rasă superioară de taurine, de culoare predominant brună, crescută pentru lapte și carne; animal care aparține acestei rase. [Pr.: șviț] – Din n. pr. Schwyz.

sciatic
SCIÁTIC, -Ă, sciatici, -ce, adj. s.f. 1. Adj. (În sintagma) Nerv sciatic = nervul cel mai mare din corpul omenesc, care pleacă din partea de jos a măduvei spinării și se ramifică în coapsă, gambă și laba piciorului, inervând membrele inferioare. 2. Adj. Care ține de nervul sciatic, privitor la nervul sciatic. Nevralgie sciatică. 3. S.f. Boală care se manifestă prin durere de-a lungul traiectului nervului sciatic, accentuată la mișcare, la care se mai pot adăuga tulburări motorii, vasculare și trofice. [Pr.: sci-a-] – Din fr. sciatique, lat. sciaticus.

sciencefiction
SCIENCE-FICTION subst. Literatură, film cu caracter științifico-fantastic. ♢ (Adjectival) Literatură science-fiction. [Pr.: sá-iăns-ficșăn. – Abr.: SF] – Din engl. science-fiction.

scientica
SCIÉNTICĂ s.f. Disciplină care studiază știința ca fenomen social, dezvoltarea și structura acesteia, organizarea, locul și rolul ei în societate; scientologie. [Pr.: sci-en-] – După lat. scientia.

scientism
SCIENTÍSM s.n. Concepție filozofică inițiată la sfârșitul sec. XIX și manifestată prin afirmarea multilaterală a spiritului științific (și adesea prin absolutizarea rolului științei). [Pr.: sci-en-] – Din fr. scientisme.

scientist
SCIENTÍST, -Ă, scientiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al scientismului. 2. Adj. Care aparține scientismului, privitor la scientism. [Pr.: sci-en-] – Din fr. scientiste.

scientiza
SCIENTIZÁ, scientizez, vb. I. Tranz. A introduce în anumite discipline sau în anumite domenii metodele proprii altor științe, în special ale matematicii. [Pr.: sci-en-] – Cf. lat. s c i e n t i a, engl. s c i e n t i z e.

scientizare
SCIENTIZÁRE, scientizări, s.f. Acțiunea de a scientiza. – V. scientiza.

scientizat
SCIENTIZÁT, -Ă, scientizați, -te, adj. (Despre discipline, metode) În care s-au introdus metodele altor științe, mai ales ale matematicii. – V. scientiza.

scientolog
SCIENTOLÓG, -Ă, scientologi, -ge, s.m. și f. Specialist în scientologie. [Pr.: sci-en-] – Din scientologie (derivat regresiv).

scientologic
SCIENTOLÓGIC, -Ă, scientologici, -ce, adj. Referitor la scientologie, de scientologie. [Pr.: sci-en-] – Din fr. scientologique.

scientologie
SCIENTOLOGÍE s.f. Scientică. [Pr.: sci-en-] – Din fr. Scientologie, engl. Scientology.

scifozoar
SCIFOZOÁR, scifozoare, s.n. (La pl.) Clasă de celenterate cuprinzând unii polipi și unele meduze; (și la sg.) animal din această clasă. [Pr.: -zo-ar] – Din fr. scyphozoaires.

scinda
SCINDÁ, scindez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) despărți în părțile constitutive sau în combinații mai simple; a (se) fracționa, a (se) separa, a (se) subdiviza, a (se) divide. – Din fr. scinder.

scindare
SCINDÁRE, scindări, s.f. Faptul de a (se) scinda. – V. scinda.

scintigrafic
SCINTIGRÁFIC, -Ă, scintigrafici, -ce, adj. (Med.) Care este obținut prin scintigrafie, de scintigrafie. – Din engl. scintigraphic.

scintigrafie
SCINTIGRAFÍE, scintigrafii, s.f. (Med.) Metodă de explorare a unui țesut, a unui organ intern prin introducerea unei substanțe radioactive; (concr.) imagine astfel obținută. – Din fr. scintigraphie. engl. scintigraphy.

scintigrama
SCINTIGRÁMĂ, scintigrame, s.f. (Med.) Înregistrare grafică a radioactivității unui țesut după introducerea unei substanțe radioactive; (rar) scintilogramă. – Din fr. scintigramme.

scintilator
SCINTILATÓR, scintilatoare, s.n. (Fiz.) Substanță în masa căreia se produc scintilații sub acțiunea razelor radioactive. – Din fr. scintillateur.

scintilatie
SCINTILÁȚIE, scintilații, s.f. 1. Modificare de intensitate și de colorație a luminii stelare, datorită refracției sale neregulate în atmosferă. 2. Lumină emisă de o substanță fosforescentă sub influența ionizării. 3. (Rar) Scânteiere, sclipire. – Din fr. scintillation.

scintilograma
SCINTILOGRÁMĂ, scintilograme, s.f. (Med.; rar) Scintigramă. – Din fr. scintillogramme.

scit
SCIT, -Ă, sciți, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană făcând parte dintr-o populație indo-europeană care a trăit, timp de mai multe secole înainte de Cristos, în regiunile din nordul Mării Negre. 2. Adj. Scitic. – Din fr. Scythes, lat. Scythae.

scitic
SCÍTIC, -Ă, scitici, -ce, adj. Care aparține Sciției sau populației ei, privitor la Sciția sau la populația ei; scit. – Din fr. scythique, lat. Scythicus.

sciziona
SCIZIONÁ, scizionez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) despărți, a (se) separa, a (se) desprinde dintr-un întreg organizat. [Pr.: -zi-o-] – Din sciziune.

scizionar
SCIZIONÁR, -Ă, scizionari, -e, adj. (Rar) Scizionist. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. scissionaire.

scizionare
SCIZIONÁRE, scizionări, s.f. Acțiunea de a (se) sciziona și rezultatul ei. [Pr.: -zi-o-] – V. sciziona.

scizionist
SCIZIONÍST, -Ă, scizioniști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care aparține unei fracțiuni sau care urmărește să provoace sciziune într-un grup, într-o mișcare organizată. 2. Adj. Care ține de sciziune sau de scizioniști (1), care privește sciziunea sau pe scizioniști. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. scissionniste.

scizipar
SCIZIPÁR, -Ă, scizipari, -e, adj. (Despre unele organisme unicelulare; adesea substantivat) Care se înmulțește prin sciziparitate. – Din fr. scissipare.

sciziparitate
SCIZIPARITÁTE s.f. Formă de înmulțire la unele organisme unicelulare, care constă în diviziunea organismului în două părți aproximativ egale. – Din fr. scissiparité.

sciziune
SCIZIÚNE, sciziuni, s.f. Despărțire, ruptură, dezbinare intervenită pe chestiuni de principiu între persoane sau grupuri de persoane care formau înainte un întreg organizat. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. scission, lat. scissio, -onis.

scizura
SCIZÚRĂ, scizuri, s.f. (Anat.) Șanț adânc care străbate suprafața unor structuri (oase, creier, viscere) și le împarte uneori în segmente bine individualizate. ♦ Fisură pe suprafața unui organ; crăpătură, șanț. – Din fr. scissure.

scizurita
SCIZURÍTĂ, scizurite, s.f. (Med.) Inflamație a unei scizuri pulmonare. – Din fr. scissurite.

sclai
SCLAI, sclaiuri, s.n. Parte a joagărului care poartă bușteanul după ce a trecut de ferăstrău. – Et. nec.

sclav
SCLAV, -Ă, sclavi, -e, s.m. și f. Persoană lipsită de orice drepturi, aflată în proprietatea deplină a unui stăpân de sclavi pentru care muncește; rob. ♦ Fig. Persoană care satisface orbește și servil voința altuia ♦ Fig. Persoană care își subordonează integral voința sau acțiunile unei pasiuni, unei dogme, unui viciu etc. – Din lat. sclavus. Cf. fr. e s c l a v e.

sclavagism
SCLAVAGÍSM s.n. Sistem social bazat pe proprietatea privată a stăpânului de sclavi asupra sclavilor. – După fr. esclavagisme.

sclavagist
SCLAVAGÍST, -Ă, sclavagiști, -ste, adj. Care aparține sclavagismului, privitor la sclavagism; specific sclavagismului. – După fr. esclavagiste.

sclavaj
SCLAVÁJ s.n. (Rar) Sclavie. – După fr. esclavage.

sclavie
SCLAVÍE, sclavii, s.f. Stare, condiție de sclav; sclavaj, robie. ♦ Fig. Stare de totală dependență politică, socială și economică în care este ținută o țară, o categorie socială, un individ. – Sclav + suf. -ie.

sclerenchim
SCLERENCHÍM, sclerenchimuri, s.n. Țesut al unei plante alcătuit din celule moarte, cu membrane îngroșate. – Din fr. sclérenchyme.

sclerodermie
SCLERODERMÍE, sclerodermii, s.f. Boală caracterizată printr-o întărire și îngroșare a pielii și a țesuturilor celulare subcutanate și care produce uneori atrofii și deformații mari (ale tegumentelor). – Din fr. sclérodermie.

sclerometru
SCLEROMÉTRU, sclerometre, s.n. Instrument pentru determinarea durității unui corp metalic, prin măsurarea rezistenței lui la zgâriere. – Din fr. scléromètre.

scleroproteina
SCLEROPROTEÍNĂ, scleroproteine, s.f. (Biol.) Proteină fibroasă foarte rezistentă. – Din fr. scléroprotéine.

scleros
SCLERÓS, -OÁSĂ, scleroși, -oase, adj. (Rar; despre țesuturi) îngroșat, fibros. – Din fr. scléreux.

scleroscop
SCLEROSCÓP, scleroscoape, s.n. Aparat pentru măsurarea durității unui material prin ricoșeul unui percutor în cădere liberă pe materialul respectiv. – Din fr. scléroscope.

sclerot
SCLERÓT, scleroți, s.m. (Biol.) Organ de rezistență la unele ciuperci, format din îngrămădiri de hife întrețesute. – Din fr. sclérote.

sclerotica
SCLERÓTICĂ, sclerotice, s.f. Înveliș exterior, netransparent al globului ocular, care constă dintr-o membrană fibroasă cu funcție protectoare; albul ochiului, albuș. – Din fr. sclérotique.

scleroza
SCLEROZÁ, sclerozez, vb. I. Refl. A se îmbolnăvi de scleroză, a fi atins de scleroză. – Din fr. scléroser.

sclerozare
SCLEROZÁRE s.f. Acțiunea de a se scleroza și rezultatul ei. – V. scleroza.

sclerozat
SCLEROZÁT, -Ă, sclerozați, -te, adj. (Adesea fig.) Bolnav, atins de scleroză. Inimă sclerozată. – V. scleroza.

scleroza
SCLERÓZĂ, scleroze, s.f. Boală care se manifestă prin modificarea structurii normale a unui organ sau a unui țesut, din cauza proliferării țesutului conjunctiv pe care îl conține. – Din fr. sclérose.

sclifoseala
SCLIFOSEÁLĂ, sclifoseli, s.f. (Fam.) Faptul de a se sclifosi; sclifosire, nazuri, mofturi, fasoane. – Sclifosi + suf. -eală.

sclifosi
SCLIFOSÍ, sclifosesc, vb. IV. Refl. (Fam.) 1. A plânge fără motiv sau a se preface că plânge; a se smiorcăi. 2. A face mofturi, nazuri, fasoane; a se fandosi. – Et. nec.

sclifosire
SCLIFOSÍRE, sclifosiri, s.f. (Fam.) Faptul de a se sclifosi; sclifoseală. – V. sclifosi.

sclifosit
SCLIFOSÍT, -Ă, sclifosiți, -te, adj. (Fam.; adesea substantivat) Care se sclifosește, care face nazuri; fandosit, izmenit. – V. sclifosi.

sclinti
SCLINTÍ vb. IV. v. scrânti.

sclipeala
SCLIPEÁLĂ, sclipeli, s.f. (Rar) Sclipire. – Sclipi + suf. -eală.

sclipet
SCLIPÉȚ, sclipeți, s.m. (Bot.) 1. Plantă erbacee din familia rozaceelor, cu tulpina noduroasă, cu frunze compuse din trei foliole și cu flori galbene, întrebuințată în medicină (Potentilla erecta). 2. Dumbeț. – Et. nec.

sclipi
SCLIPÍ, sclipesc, vb. IV. Intranz. A luci (cu o lumină vie și tremurătoare sau intermitentă); a scânteia, a străluci. ♦ (Despre ochi, privire) A scânteia (din cauza unei emoții), a avea o strălucire deosebită, nefirească. – Cf. c l i p i.

sclipicios
SCLIPICIÓS, -OÁSĂ, sclipicioși, -oase, adj. (Reg.) Sclipitor. – Sclipi + suf. -icios.

sclipire
SCLIPÍRE, sclipiri, s.f. Faptul de a sclipi; sclipeală, sclipit; lucire, scânteiere. – V. sclipi.

sclipit
SCLIPÍT s.n. Sclipire. – V. sclipi.

sclipitor
SCLIPITÓR, -OÁRE, sclipitori, -oare, adj. Care sclipește; lucitor, lucios, strălucitor, scânteietor, sclipicios. ♦ Fig. Extrem de inteligent, foarte dotat. – Sclipi + suf. -tor.

sclipitura
SCLIPITÚRĂ, sclipituri, s.f. Lucire, sclipire momentană, trecătoare. – Sclipi + suf. -tură.

sclipui
SCLIPUÍ, sclipuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A strânge cu greu, puțin câte puțin (din cele necesare); a face rost, a agonisi, a procura. – Et. nec.

sclipuire
SCLIPUÍRE, sclipuiri, s.f. (Reg.) Faptul de a sclipui. – V. sclipui.

scliviseala
SCLIVISEÁLĂ, scliviseli, s.f. 1. (Pop. și fam.) Sclivisire. 2. (Concr.) Strat subțire de tencuială de ciment aplicat pe suprafața unui element de construcție pentru a obține suprafețe netede și impermeabile. – Sclivisi + suf. -eală.

sclivisi
SCLIVISÍ, sclivisesc, vb. IV. 1. Refl. (Pop. și fam.) A se îmbrăca cu îngrijire exagerată; a se dichisi, a se găti. 2. Tranz. A netezi, a lustrui; a aplica un strat de scliviseală (2) pentru a netezi și a impermeabiliza. – Din ngr. sklivóso (viit. lui sklivóno).

sclivisire
SCLIVISÍRE, sclivisiri, s.f. Acțiunea de a (se) sclivisi și rezultatul ei: dichisire; netezire, lustruire. – V. sclivisi.

sclivisit
SCLIVISÍT, -Ă, sclivisiți, -te, adj. 1. (Pop. și fam; despre oameni; adesea substantivat) Dichisit, gătit, aranjat. 2. Netezit, lustruit; șlefuit; lucios. – V. sclivisi.

scoaba
SCOÁBĂ, scoabe, s.f. 1. Piesă metalică formată dintr-o bară cu capetele îndoite în unghi drept și ascuțite la vârf, folosită mai ales în construcții provizorii, pentru a fixa între ele piese de lemn. ♦ (Pop. și fam.) Epitet depreciativ pentru o persoană foarte slabă sau pentru o femeie slabă și rea. 2. Numele unor piese metalice sau de lemn, asemănătoare ca formă sau ca funcție cu scoaba (1), folosite în lucrări de dulgherie, de dogărie etc. 3. (Rar) Scobitură în zid; firidă. 4. Fiecare dintre discurile osoase de pe pielea unor pești ca morunul, cega, nisetrul etc. – Din bg., scr. skoba.

scoarta
SCOÁRȚĂ, scoarțe, s.f. 1. Înveliș extern (gros și tare) al trunchiului și al crengilor unui copac sau al unei plante lemnoase; coajă. ♢ Expr. Obraz de scoarță = om necioplit, lipsit de rușine de bună-cuviință. (Reg.) Mamă (sau soră) de scoarță = mamă (sau soră) vitregă. 2. Învelișul exterior și solid al globului pământesc, cu o grosime care variază între 5 și 8 km în zona oceanică și între 30 și 80 km în zona continentală; coajă care se formează la suprafața pământului după ploi mari urmate de secetă. 3. (Anat.; în sintagma) Scoarța cerebrală = partea exterioară a emisferelor cerebrale, formată din substanță nervoasă cenușie. 4. Copertă rigidă a unei cărți, a unui registru etc. ♢ Expr. Din scoarță în scoarță = de la prima până la ultima pagină, de la început până la sfârșit, în întregime. 5. Perete de scânduri cu care se înlocuiesc loitrele carului când se transportă grăunțe. 6. Covor cu urzeală de lână sau bumbac și băteală din lână. – Lat. scortea.

scoate
SCOÁTE, scot, vb. III. Tranz. I. 1. A lua ceva (afară) dintr-o cantitate mai mare sau din locul unde se află. 2. A extrage dintr-un spațiu, dintr-un înveliș etc. pentru a elibera sau a utiliza. ♢ Expr. A scoate sabia (din teacă) = a începe vrajba, războiul. ♦ A elibera dintr-o strânsoare; a degaja. 3. A pune la vedere; a da la iveală, a înfățișa, a expune. ♢ Expr. A scoate la vânzare (sau la mezat, la licitație) = a pune în vânzare (sau la mezat, la licitație). A scoate la iveală (sau în vileag) = a face cunoscut; a dezvălui. 4. A(-și) da jos de pe sine sau de pe altcineva un obiect de îmbrăcăminte, de podoabă etc. ♢ Expr. Pe unde scot (sau scoți etc.) cămașa? = cum aș (sau ai etc.) putea să scap (ori să scapi etc.) din încurcătura sau necazul în care mă aflu (sau te afli etc.)? ♦ A elibera din ham sau din jug un animal de tracțiune. 5. A trage afară cu forța; a smulge, a extrage, a extirpa. I-a scos o măsea. ♢ Expr. A scoate (cuiva) sufletul = a necăji, a supăra foarte tare (pe cineva). A-și scoate sufletul = a se obosi prea mult, a pune (prea) mult suflet, a se extenua. A-i scoate (cuiva) ochii (pentru ceva) = a-i aduce (cuiva) mereu aminte de un serviciu sau de un bine pe care i l-ai făcut; a reproșa (ceva cuiva). A-și scoate ochii unul altuia = a se certa; a se bate; a-și imputa, a-și reproșa. ♦ Fig. A obține, a căpăta (cu greutate). 6. A izgoni, a alunga, a da pe cineva afară dintr-un anumit loc. ♦ A face să iasă în calea sau în întâmpinarea cuiva. ♢ Expr. A scoate (pe cineva) în lume = a conduce (pe cineva) la o petrecere, la un spectacol, a face (pe cineva) să cunoască societatea. 7. A îndepărta pe cineva dintr-o funcție, a da afară. ♦ A elimina dintr-o serie, dintr-o listă, dintr-un șir. ♢ Expr. A scoate din circuit = a) a face să nu mai funcționeze, întrerupând legăturile cu circuitul; b) a retrage din circulație. A scoate corecturile = a îndrepta greșelile indicate în corecturile unui text pregătit pentru tipar. 8. A face pe cineva să iasă dintr-o anumită stare, a schimba starea cuiva. ♢ Expr. A scoate (pe cineva) din viață (sau dintre cei vii) = a omorî (pe cineva). A nu mai scoate (pe cineva) din... = a nu mai înceta de a numi (pe cineva) cu un nume, cu o poreclă, cu un calificativ (injurios). A scoate (cuiva) peri albi = a pricinui (cuiva) mari necazuri, a sâcâi mereu (pe cineva). ♦ A convoca, a aduna; a mobiliza (pentru o acțiune). 9. A conduce pe călători într-un anumit loc; a duce până într-un loc. O potecă i-a scos din pădure. ♢ Expr. A o scoate la capăt = a termina ceva cu succes, a izbuti, a reuși. A scoate (pe cineva) la covrigi = a ruina sau a păgubi (pe cineva). 10. A scăpa, a salva, a ajuta (pe cineva) să iasă dintr-o situație grea. 11. A obține un produs din ceva; a extrage, a fabrica. 12. A dobândi, a câștiga, a obține. ♢ Expr. A-și scoate pâinea (sau, rar, mămăliga) = a-și câștiga existența, a dobândi cele necesare traiului. ♦ A lua înapoi, a recupera. 13. A lua, a ridica, a obține (un pachet, un act etc.) dintr-un anumit loc. 14. A face ca cineva să parvină, să obțină o situație mai bună; a promova. Meșterul l-a scos calfă. ♢ Expr. A scoate om din cineva = a face pe cineva să devină om cumsecade, de valoare. 15. A face o copie, o reproducere; a fotografia. 16. A tipări, a edita, a publica. A scos o carte. II. 1. A împinge înainte, făcând să iasă în afară, a lăsa să se vadă, a da la iveală. Scot capul pe geam. ♢ Expr. Fuge de-și scoate ochii = fuge foarte tare. ♦ A face să emane; a produce. ♦ A azvârli, a arunca, a trimite. 2. A rosti sunete, a pronunța cuvinte; a striga, a țipa. ♦ A formula, a spune, a zice. 3. A născoci, a scorni, a inventa. ♦ (Înv.) A institui. 4. (Despre păsări) A cloci ouăle și a face să iasă pui. 5. (Despre plante) A face să răsară, să crească, să se dezvolte. – Lat. *excotere (= excutere).

scoatere
SCOÁTERE, scoateri, s.f. Acțiunea de a scoate. – V. scoate.

scobai
SCOBÁI, scobai, s.m. (

scobar
SCOBÁR, scobari, s.m. Pește de apă dulce, lung de 25-30 cm, cu botul proeminent, verde-cenușiu pe spate și argintiu pe laturi și pe burtă; scobai (Chondrostoma nasus). – Din bg. skobar.

scobi
SCOBÍ, scobesc, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. A face o gaură, o adâncitură în ceva (tăind, desprinzând, scoțând materialul din interior cu o unealtă); a găuri, a săpa; a scormoni, a scociorî. ♦ Spec. A grava, a cizela. ♦ Spec. A ciopli, a sculpta. 2. Refl. Fig. (Fam.) A se căuta, a se scotoci în buzunare, în portofel etc. 3. Tranz. și refl. A(-și) vârî degetele în nas, între dinți etc. pentru a (se) curăța. – Din scoabă.

scobire
SCOBÍRE, scobiri, s.f. Acțiunea de a (se) scobi și rezultatul ei. – V. scobi.

scobit
SCOBÍT^1 s.n. Faptul de a (se) scobi. – V. scobi.

SCOBÍT^2, -Ă, scobiți, -te, adj. Care are o adâncitură, o scobitură; care are formă concavă. – V. scobi.

scobitoare
SCOBITOÁRE, scobitori, s.f. Bețișor foarte subțire și ascuțit la unul dintre capete, care servește la scoaterea rămășițelor de alimente dintre dinți sau din dinți. – Scobi + suf. -toare.

scobitura
SCOBITÚRĂ, scobituri, s.f. 1. Loc scobit într-o suprafață, gaură, cavitate, adâncitură; săpătură. ♦ Văgăună. ♦ Parte scobită a unui obiect; 2. Lucrare în formă de șanț executată într-un zăcământ minier, cu scopul de a extrage mai ușor materialul. – Scobi + suf. -tură.

scoborare
SCOBORẤRE, scoborâri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a scoborî; coborâre. – V. scoborî.

scoboras
SCOBORẤȘ, scoborâșuri, s.n. (Pop.) Coborâș. – Scoborî + suf. -âș.

scoborat
SCOBORẤT^1 s.n. (Pop.) Faptul de a scoborî; coborât. – V. scoborî.

SCOBORẤT^2, -Ă, scoborâți, -te, adj. (Pop.) Coborât. – V. scoborî.

scoborator
SCOBORÂTÓR, -OÁRE, scoborâtori, -oare, s.m. și f., adj. (Pop.) 1. S.m. și f. Descendent, urmaș. 2. Adj. Care coboară. – Scoborî + suf. -tor.

scobori
SCOBORÎ́, scobór, vb. IV. (Pop.) 1. Intranz., refl. și tranz. A (se) da jos dintr-un loc ridicat sau dintr-un vehicul; a coborî (1). ♦ A se deplasa, a merge în jos pe un loc înclinat. ♦ Intranz. A zbura spre pământ, în jos. ♦ Intranz. (Despre soare, lună) A apune. 2. Tranz. A schimba înălțimea glasului pentru a trece la un registru mai profund; a vorbi, a cânta cu glas scăzut; a coborî (4). 3. Refl. Fig. A se înjosi, a se degrada, a se coborî (6). – Pref. s- + coborî.

scoc
SCOC, scocuri, s.n. 1. Canal, jgheab prin care curge apa pentru a pune în mișcare roata morii sau a joagărului; lăptoc, uluc. ♦ Groapă, adâncitură făcută de apa care cade din scoc (1) ♦ P. gener. Jgheab, canal pentru scurgerea unui lichid. 2. Construcție din lemn în formă de jgheab, pe care alunecă buștenii de la locul de tăiere până la căile de transport. 3. Jgheab sau tub metalic folosit la transportul prin alunecare al produselor miniere excavate. – Din scr. skok.

scociori
SCOCIORÍ vb. IV v. scociorî.

scociori
SCOCIORÎ́, scociorăsc, vb. IV. (Pop. și fam.) 1. Intranz. A săpa în ceva făcând o gaură, o adâncitură; a râcâi. ♦ A scormoni, a răscoli. 2. Intranz. Fig. A căuta, a cerceta amănunțit (pentru a găsi ceva sau a scoate ceva de undeva); a scotoci, a cotrobăi. ♢ Refl. Se scociorăște în buzunare. ♢ Tranz. Ce tot scociorăști acolo? ♦ Tranz. A privi cu atenție; a scruta, a cerceta. 3. Tranz. Fig. A ațâța, a irita, a provoca pe cineva (amintindu-i lucruri neplăcute). [Var.: scociorí vb. IV] – Et. nec.

scofala
SCOFÁLĂ s.f. (Fam. și

scofalci
SCOFÂLCÍ, scofâlcesc, vb. IV. Refl. 1. A slăbi foarte mult, a avea obrajii descărnați, a ajunge să i se vadă oasele; p. ext. a îmbătrâni sau a părea bătrân. ♢ Tranz. Boala l-a scofâlcit. 2. Fig. (Despre obiecte) A se strâmba, a se deforma, a se încovoia, a se turti; a se coșcovi, a se scoroji. – Et. nec.

scofalcire
SCOFÂLCÍRE s.f. Acțiunea de a (se) scofâlci și rezultatul ei. – V. scofâlci.

scofalcit
SCOFÂLCÍT, -Ă, scofâlciți, -te, adj. 1. (Despre oameni) Foarte slab, cu obrajii uscați; p. ext. bătrân sau îmbătrânit. 2. Fig. (Despre lucruri) Deformat, încovoiat, turtit; coșcovit, scorojit. – V. scofâlci.

scofalcitura
SCOFÂLCITÚRĂ, scofâlcituri, s.f. 1. Adâncitură, cută formată pe obrajii persoanelor foarte slabe sau bătrâne. 2. Văgăună; făgaș. – Scofâlci + suf. -tură.

scoica
SCÓICĂ, scoici, s.f. 1. Nume dat mai multor specii de moluște care au corpul moale, ocrotit de două valve calcaroase, de obicei cenușii, care formează scheletul extern al animalului. ♢ Scoică de râu = gen de scoici comestibile care trăiesc pe sub malurile adânci ale râurilor (Unio); moluscă din acest gen. Scoică de baltă (sau de lac) = gen de scoici comestibile care trăiesc de obicei în mâlul apelor stătătoare sau cu un curs liniștit (Anodonta); moluscă din acest gen. Scoică de mărgăritar (sau de perle de mare) = scoică din Oceanul Indian și Pacific, care produce perle (Meleagrina margaritifera). 2. Scheletul calcaros al scoicii (1); cochilie. ♦ Cochilie de melc. 3. Acoperiș (de sticlă) în forma unei cochilii de scoică (1) sau în formă de evantai, construit la intrarea într-o clădire. 4. Excrescență osoasă care se formează pe chișița sau pe coroana copitei calului și care face ca animalul să șchiopăteze. 5. (La armele de vânătoare) Adâncitura închizătorului, în care este înșurubat percutorul. – Din sl. skolika.

scoicuta
SCOICÚȚĂ, scoicuțe, s.f. Diminutiv al lui scoică. – Scoică + suf. -uță.

scolast
SCOLÁST, scolaști, s.m. (Rar) Adept al scolasticii. ♦ Cărturar care se ocupă numai cu partea formală a unei științe, ignorând practica. – Din germ. Scholast.

scolastic
SCOLÁSTIC, -Ă, scolastici, -ce, adj. 1. S.f. Sistem filozofic apărut în evul mediu, care se baza pe dogmele bisericii creștine și se caracteriza prin raționamente abstracte și prin artificii logice; p. ext. mod de gândire și de activitate intelectuală bazat pe cunoștințe formale, rupte de practică și mânuite în mod pedant. ♦ Nume dat învățământului (filozofic) din țările Europei medievale dominate de catolicism. 2. Adj. Care aparține scolasticii (1), privitor la scolastică. ♦ P. ext. Rupt de realitate, de viața practică, formal. – Din fr. scolastique, lat. scholasticus.

scolasticism
SCOLASTICÍSM s.n. Concepție specifică scolasticii. – Din fr. scolasticisme.

scolex
SCÓLEX, scolexuri, s.n. Extremitatea anterioară a teniei, pe care se află organele de fixare. – Din fr. scolex.

scoliast
SCOLIÁST, scoliaști, s.m. (Livr.) Autor de scolii. [Pr.: -li-ast] – Din fr. scoliaste.

scolie
SCÓLIE, scolii, s.f. 1. (În Grecia antică) Cântec recitat cu acompaniament muzical. 2. (

scoliotic
SCOLIÓTIC, -Ă, scoliotici, -ce, adj., s.m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de scolioză. [Pr.: -li-o-] – Din fr. scoliotique.

scolioza
SCOLIÓZĂ, scolioze, s.f. Boală care constă în deviația laterală a coloanei vertebrale, mai ales în regiunea dorsală, din cauza slăbirii ligamentelor vertebrelor sau a îmbolnăvirii vertebrelor. [Pr.: -li-o-] – Din fr. scoliose.

scolopendra
SCOLOPÉNDRĂ, scolopendre, s.f. Mic animal miriapod care trăiește în locuri umede și întunecoase și se hrănește cu larve de insecte; cârcăiac (Scolopendra cingulata). – Din fr. scolopendre, lat. scolopendra.

sconcs
SCONCS, (1) sconcși, s.m., (2) sconcsuri, s.n. 1. S.m. Mic mamifer carnivor din America, înrudit și asemănător cu dihorul, vânat sau crescut pentru blana sa prețioasă, de diverse culori (Mephitis mephitis). 2. S.n. Blana prelucrată a sconcsului (1). – Din fr. sconse, germ. Skons, engl. skunk.

scondru
SCÓNDRU, scondri, s.m. Prăjină cilindrică lungă folosită pe o navă în diverse scopuri. – Et. nec.

scont
SCONT, sconturi, s.n. 1. Operație de credit care constă în cumpărarea efectelor de comerț de către bănci, cu reținerea din valoarea lor nominală a dobânzii până la scadență și a unui comision. ♦ Sumă de bani reprezentând dobânda la un împrumut, pe care o bancă și-o reține cu anticipație la acordarea împrumutului. 2. (Rar) Reducere acordată unui debitor din valoarea unei polițe sau a unei datorii plătite înainte de scadență; recalculare și diminuare a dobânzilor, când plata unei obligații se face înainte de termen. – Din it. sconto.

sconta
SCONTÁ, scontez, vb. I. Tranz. 1. A cumpăra sau a vinde efecte de comerț înainte de scadență; a efectua un scont. 2. Fig. A conta pe ceva, a-și face planuri dinainte în legătură cu un anumit fapt așteptat, a se baza pe ceva. – Din it. scontare.

scontabil
SCONTÁBIL, -Ă, scontabili, -e, adj. (Despre polițe și alte efecte de comerț) Care poate fi scontat. – Din it. scontabile.

scontare
SCONTÁRE, scontări, s.f. Acțiunea de a sconta. – V. sconta.

scontator
SCONTATÓR, -OÁRE, scontatori, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană, instituție) care face operații de scont. – Din it. scontatore.

scop
SCOP, scopuri, s.n. Țintă, obiectiv către care tinde cineva; ceea ce își propune cineva să înfăptuiască; țel. ♢ Loc. prep. În scopul... = în vederea..., în interesul..., pentru... [Var.: (înv.) scópos s.n.] – Din ngr. skopos.

scopi
SCOPÍ, scopesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A castra un animal. – Din sl. skopiti.

scopire
SCOPÍRE, scopiri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a scopi; castrare. – V. scopi.

scopit
SCOPÍT, -Ă, scopiți, -te, adj. s.m. 1. Adj. (Pop.) Castrat, jugănit. 2. S.m. Membru al unei secte religioase ai cărei adepți se supun

scopolamina
SCOPOLAMÍNĂ, scopolamine, s.f. Alcaloid înrudit cu atropina, extras din frunzele și semințele mai multor plante solanacee și folosit în farmacie. – Din fr. scopolamine.

scopos
SCÓPOS s.n. v. scop.

scor
SCOR, scoruri, s.n. Raportul dintre punctele înscrise și cele primite la o întrecere sportivă; rezultat reflectat de acest raport. ♢ Scor alb = meci nul. – Din fr. score.

scorboros
SCORBORÓS, -OÁSĂ adj. v. scorburos.

scorborosi
SCORBOROȘÍ, pers. 3 scorboroșește, vb. IV. Refl. (Despre trunchiurile copacilor) A deveni scorburos. – Din scorboros.

scorborosit
SCORBOROȘÍT, -Ă, scorboroșiți, -te, adj. Scorburos. – V. scorboroși.

scorbura
SCÓRBURĂ, scorburi, s.f. 1. Scobitură (mare) în trunchiul unui copac putrezit pe dinăuntru; p. ext. trunchi de copac găunos, putrezit. 2. Gaură, văgăună mică într-un mal, în stâncă etc.; peșteră; p. gener. cavitate, gaură, scobitură. – Et. nec.

scorburos
SCORBURÓS, -OÁSĂ, scorburoși, -oase, adj. (Despre copaci sau trunchiuri de copaci) Cu scorburi (1), găunos, scorboroșit; (despre pământ, munți etc.) plin de văgăuni, de peșteri. [Var.: (reg.) scorborós, -oásă adj.] – Scorbură + suf. -os.

scorbut
SCORBÚT, scorbuturi, s.n. Boală datorată lipsei de vitamină C în alimentație, care se manifestă prin slăbirea forței musculare, anemie, sângerarea gingiilor, căderea dinților, apariția unor plăgi deschise etc. – Din fr. scorbut.

scorbutic
SCORBÚTIC, -Ă, scorbutici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. De natura scorbutului, în legătură cu scorbutul. 2. S.m. și f. Persoană bolnavă de scorbut. – Din fr. scorbutique.

scordolea
SCORDOLEÁ s.f. Preparat culinar din nuci pisate și miez de pâine frecate cu usturoi, oțet (sau zeamă de lămâie) și untdelemn. – Din ngr. skordhaliá.

scorer
SCÓRER, (1) scoreri, s.m., (2) scorere, s.n. 1. Persoană însărcinată cu evidența (și afișarea) scorului într-o întrecere sportivă. 2. S.n. Panou, tabel pe care se afișează scorul într-o întrecere sportivă. – Din engl. scorer.

scoriaceu
SCORIACÉU, -ÉE, scoriacei, -ee, adj. (Geol.; despre roci) Care are aspectul unei scorii vulcanice. [Pri: -ri-a-] – Din fr. scoriacé.

scorie
SCÓRIE, scorii, s.f. 1. Zgură. 2. Strat de oxid negru format la suprafața unei piese de oțel încălzite la temperaturi înalte. 3. (În sintagma) Scorie vulcanică = material provenit din lava vulcanilor incomplet degazificată în contact cu apa. – Din fr. scorie, lat. scoria.

scormoli
SCORMOLÍ vb. IV v. scormoni.

scormoni
SCORMONÍ, scormonésc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A căuta cu de-amănuntul, a cerceta peste tot răvășind, răscolind (pentru a găsi sau a scoate la iveală); a scotoci, a cotrobăi; p. gener. a căuta. ♢ Refl. Se scormonește în buzunare. ♦ Tranz. Fig. A pătrunde cu privirea, a scruta; a cerceta. 2. Tranz. A face să iasă ceva la iveală (dintr-un loc ascuns, dosit); a face să se miște din loc; a stârni. 3. Tranz. A răscoli (în adânc) pământul zgâriind, râcâind, săpând, brăzdând (pentru a căuta, a găsi ceva). ♦ (Despre păsări) A scurma. ♦ A răscoli focul, jarul, cenușa pentru a face ca focul să se învioreze, să ardă mai bine. ♦ Fig. A zgândări, a ațâța, a aprinde o stare sufletească, un sentiment. ♢ Expr. A scormoni la inimă = a tulbura (pe cineva), a neliniști, a nemulțumi. 4. Intranz. A scobi într-o materie dură; a sfredeli. [Prez. ind. și scórmon. – Var.: (reg.) scormolí vb. IV] – Et. nec. Cf. s c u r m a, r ă s c o l i.

scormonire
SCORMONÍRE, scormoniri, s.f. Acțiunea de a (se) scormoni și rezultatul ei; scormonit. – V. scormoni.

scormonit
SCORMONÍT s.n. Scormonire. – V. scormoni.

scormonitor
SCORMONITÓR, -OÁRE, scormonitori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. (Adesea substantivat) Care scormonește; fig. (în special) care caută să pătrundă, să cerceteze, să iscodească pentru a afla, a descoperi, a înțelege ceva. 2. S.n. Piesă metalică în formă de gheară aplicată la unele pluguri, pentru a scormoni pământul dedesubtul brazdei. – Scormoni + suf. -tor.

scorneala
SCORNEÁLĂ, scorneli, s.f. Scornitură. – Scorni + suf. -eală.

scorni
SCORNÍ, scornesc, vb. IV. 1. Tranz. A plăsmui, a inventa; a concepe, a crea. 2. Tranz. A lansa (cu rea-credință) o minciună, un zvon (pentru a înșela); a urzi, a ticlui. 3. Refl. A se isca, a se ivi, a se porni, a se declanșa, a se stârni, a se dezlănțui. 4. Tranz. (Pop.) A face să se miște din locul unde se află, să iasă din adăpost; a stârni, a urni. [Var.: (reg.) zgorní vb. IV] – Din bg. skorna, ucr. skornjaty.

scornire
SCORNÍRE, scorniri, s.f. Acțiunea de a (se) scorni și rezultatul ei. [Var.: (reg.) zgorníre s.f] – V. scorni.

scornit
SCORNÍT, -Ă, scorniți, -te, adj. Care este plăsmuit, inventat; urzit, ticluit. – V. scorni.

scornitor
SCORNITÓR, -OÁRE, scornitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care scornește, inventează; creator; care lansează zvonuri, care minte. – Scorni + suf. -tor.

scornitura
SCORNITÚRĂ, scornituri, s.f. 1. Afirmație falsă, de rea-credință, scorneală, minciună; zvon 2. (Pop.) Ceea ce plăsmuiește, inventează, concepe cineva. – Scorni + suf. -tură.

scoroamba
SCOROÁMBĂ, scoroambe, s.f. (Bot.: reg.) Porumbă^1. – Et. nec.

scorojeala
SCOROJEÁLĂ, scorojeli, s.f. Faptul de a se scoroji. ♦ (Concr.) Tencuială, var sau vopsea cojită. – Scoroji + suf. -eală.

scoroji
SCOROJÍ, scorojésc, vb. IV. Refl. (Mai ales la pers. 3) 1. (Despre lemn, piele, hârtie sau obiecte făcute din ele) A se usca foarte tare, a se deteriora, a se strica (la suprafață) deformându-se, cojindu-se. 2. (Despre vopsele, tencuieli și despre obiectele pe care sunt aplicate) A se degrada (la suprafață) prin umflare, cojire etc. din cauza condițiilor de mediu; a se coșcovi, a se coji, a se burduși. 3. (Despre pielea corpului unor ființe) A se coji, a se descuama; a se zbârci, a se crăpa din cauza uscăciunii. ♦ P. ext. (Despre oameni sau părți ale lor) A slăbi foarte mult; a se scofâlci. – Pref. s + coroji (reg. „a (se) coșcovi”).

scorojire
SCOROJÍRE, scorojiri, s.f. Faptul de a se scoroji. – V. scoroji.

scorojit
SCOROJÍT, -Ă, scorojiți, -te, adj. 1. (Despre lemn, piele, hârtie sau obiecte făcute din ele) Strâmbat, îndoit, crăpat, deformat (de căldură, de uscăciune). 2. (Despre vopsele, tencuieli și despre obiectele pe care sunt aplicate) Degradat (la suprafață) prin umflare, cojire etc. din cauza condițiilor de mediu; coșcovit, cojit, burdușit. 3. (Despre pielea corpului unor ființe) Aspru la pipăit, crăpat, zbârcit. ♦ P. ext. (Despre oameni sau părți ale lor) Foarte slab, uscat; scofâlcit. – V. scoroji.

scorombar
SCOROMBÁR, scorombari, s.m. (Bot.; reg.) Porumbar^1. – Scoroambă + suf. -ar.

scorpie
SCÓRPIE, scorpii, s.f. 1. (Pop.) Scorpion (1). ♦ (În basme) Ființă cu însușiri supranaturale, închipuită de obicei ca un monstru feminin cu mai multe capete, care scoate flăcări pe nări și al cărei sânge ar avea însușiri miraculoase. ♦ Epitet injurios dat unei femei rele. 2. (Astron.; pop.) Scorpion (2). 3. Compus: scorpie-de-mare = pește teleostean marin cu aspect respingător, cu țepii înotătoarelor foarte veninoși (Scorpaena porcus). – Din sl. skorpija.

scorpion
SCORPIÓN, scorpioni, s.m. 1. Nume dat mai multor specii de arahnide având la extremitatea posterioară glande veninoase, care se deschid în vârful unui ac; scorpie (1). ♢ Scorpionul de cărți =scorpion minuscul, fără coadă și fără glande veninoase, având patru perechi de picioare și o pereche de foarfece lungi, care trăiește printre filele cărților (Chelifer cancroides). 2. (Art.) Numele unei constelații zodiacale din emisfera sudică; numele unuia dintre cele 12 semne ale zodiacului; Scorpie (2). [Pr.: -pi-on] – Din fr. scorpion, lat.scorpio, -onis.

scortar
SCORȚÁR, (1, 2) scorțari, s.m., (3) scorțare, s.n. 1. S.m. Pasăre migratoare insectivoră mică cu gâtul alb, cu spinarea cenușie, cu pântecele galben, cu ciocul drept, tare și ascuțit și cu coada scurtă și retezată (Sitta europaea). 2. S.m. Scorțărel. 3. S.n. (Reg.) Covor (țărănesc); scoarță. – Scoarță + suf. -ar.

scortaras
SCORȚĂRÁȘ, scorțărași, s.m. Scorțărel. – Scorțar + suf. -aș.

scortarel
SCORȚĂRÉL, scorțărei, s.m. Pasăre insectivoră mică cu spinarea cenușie pătată cu alb, cu pântecele alb și cu ciocul lung și ascuțit, care își face cuibul în scorburi; scorțar (2), scorțăraș (Certhia familiaris). – Scorțar + suf. -el.

scortionera
SCORȚIONÉRĂ, scorționere, s.f. Plantă erbacee perenă din familia compozeelor, cu rizom pivotant și cărnos, de culoare brună, cu frunze mari și flori galbene, cultivată pe alocuri pentru rădăcinile sale comestibile (Scorzonera hispanica). – Din it. scorzonera.

scortisoara
SCORȚIȘOÁRĂ s.f. 1. Scoarța aromatică, de culoare roșcată-cenușie, a scorțișorului, folosită drept condiment și în medicină. 2. (Reg.) Vopsea roșie (obținută din lemnul unui arbore exotic). – Scoarță + suf. -ișoară.

scortisor
SCORȚIȘÓR, scorțișori, s.m. Numele mai multor specii de arbori exotici a căror scoarță este folosită drept condiment sau în medicină. – Din scorțișoară (derivat regresiv).

scortisoriu
SCORȚIȘORÍU, -ÍE, scorțișorii, adj. (Rar) De culoarea scorțișoarei. – Scorțișoară + suf. -iu.

scortos
SCORȚÓS, -OÁSĂ, scorțoși, -oase, adj. 1. Care nu se îndoaie, care rămâne drept, lipsit de suplețe, țeapăn, tare, rigid; a cărui suprafață prezintă asperități, care este aspru la pipăit ca o scoarță (1). ♦ Fig. (Despre oameni și manifestările lor). Care este lipsit de maleabilitate, care nu este conciliant; rigid, distant. 2. (Despre lemne, pământ etc.) Cu o crustă groasă și aspră, cu scoarță. ♢ Pepene scorțos = pepene galben cu miezul tare. Mere scorțoase = varietate de mere mari, cu coaja groasă, de culoare galbenă-ruginie. ♦ (Despre piele) Îngroșat, aspru, uscat, bătătorit, crăpat; (despre față, mâini etc.) cu pielea îngroșată, aspră, bătătorită, crăpată. – Scoarță + suf. -os.

scorus
SCORÚȘ, scoruși, s.m. Arbore din familia rozaceelor, cu frunze compuse, cu flori albe și cu fructe comestibile, brune sau galbene, cu lemnul foarte dens, dur și omogen, folosit în industria mobilelor (Sorbus domestica). ♢ Scoruș de munte (sau păsăresc) = arbore mic din familia rozaceelor, cu ramuri plecate, cu frunze imparipenate, cu flori albe și fructe de mărimea unui bob de mazăre, roșii și astringente la gust (Sorbus aucuparia). – Din scorușă (derivat regresiv).

scorusa
SCORÚȘĂ, scorușe, s.f. Fructul comestibil al scorușului (sau al scorușului de munte). – Din bg. skoruša.

scota
SCÓTĂ, scote, s.f. Parâmă folosită pentru fixarea colțului de jos al unei vele pe o navă cu pânze. – Din it. scotta.

scotch
SCOTCH^1 s.n. Fâșie transparentă care servește pentru lipirea unor materiale, mai ales a hârtiei. [Pr.: scoci] – Cuv.engl.

SCOTCH^2 s.n. 1. Whisky scoțian. 2. (Eliptic) Sticlă, pahar cu scotch (1). [Pr.: scoci] – Cuv. engl.

scotoceala
SCOTOCEÁLĂ, scotoceli, s.f. Scotocire. – Scotoci + suf. -eală.

scotoci
SCOTOCÍ, scotocésc, vb. IV. Tranz., intranz. și refl. A (se) căuta, a (se) cerceta cu de-amănuntul peste tot (pentru a găsi ceva); a cotrobăi. – Et. nec.

scotocire
SCOTOCÍRE, scotociri, s.f. Acțiunea de a (se) scotoci; căutare amănunțită, cercetare minuțioasă, scotoceală. – V. scotoci.

scotocit
SCOTOCÍT s.n. Faptul de a (se) scotoci. – V. scotoci.

scotocitor
SCOTOCITÓR, -OÁRE, scotocitori, -oare, adj. Care scotocește, cercetează, iscodește (fără încetare). – Scotoci + suf. -tor.

scotom
SCOTÓM, scotoame, s.n. (Med.) Pierdere a vederii pe o porțiune limitată a câmpului vizual. – Din fr. scotome.

scoti
SCÓȚI s.m. pl. Triburi celtice care populau inițial vestul și nordul Islandei și care în sec. V-VI s-au stabilit în nordul insulei britanice. – Din fr. Scots.

scotian
SCOȚIÁN, -Ă, scoțieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Scoției sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Scoției sau populației ei, privitor la Scoția sau la populația ei, originar din Scoția. [Pr.: -ți-an] – Scoția (n. pr.) + suf. -ean.

scovarda
SCOVÁRDĂ, scoverzi, s.f. 1. (Mai ales la pl.) Un fel de plăcintă din aluat (dospit), prăjită în grăsime (și umplută cu brânză, urdă etc); prăjitură uscată, minciună. 2. Epitet pentru o pesoană foarte slabă, scofâlcită. [Var.: scovérgă s.f.] – Din sl. skovrada „tigaie”.

scoverga
SCOVÉRGĂ, scovergi, s.f. v. scovardă.

scraba
SCRÁBĂ s.f. v. scroambă.

scrabble
SCRABBLE s.n. Joc logic cu litere, asemănător jocului de cuvinte încrucișate. [Pr.: screbl] – Cuv. engl.

scradis
SCRĂDÍȘ, scrădișuri, s.n. Depunere de nisip sau de pietriș (mărunt), care formează fundul albiei unui râu, al unui fluviu sau al unor bălți; p. ext. loc acoperit cu astfel de depuneri. – Et. nec.

scranciob
SCRẤNCIOB, scrâncioburi, s.n. 1. Leagăn de lemn (sau construcție cu mai multe leagăne fixate pe același schelet) care se balansează sau se învârtește în cerc, servind ca mijloc de distracție; dulap. 2. Scândură sprijinită la mijloc pe un suport (gros), pe ale cărei capete se așează două persoane, pentru a se legăna. [Pl. și: scrâncioabe] – Et. nec.

scranciobar
SCRÂNCIOBÁR, scrânciobari, s.m. (Reg.) Om care învârtește scrânciobul (manual). – Scrânciob + suf. -ar.

scranteala
SCRÂNTEÁLĂ, scrânteli, s.f. 1. Scrântitură. 2. Fig. Tulburare a minții: nebunie, țicneală. – Scrânti + suf. -eală.

scranti
SCRÂNTÍ, scrântesc, vb. IV. 1. Tranz. A deplasa, a scoate din articulație, din poziția sa normală un os, o încheietură etc.; a luxa. ♢ Expr. (Fam.) A o scrânti = a face o prostie, o gafă; a greși. ♦ Refl. (Despre membre, articulații etc.) A se deplasa de la locul normal. 2. Refl. Fig. A-și pierde dreapta judecată; a se zăpăci, a înnebuni, a se țicni. [Var.: scrintí, (reg.) sclintí vb. IV] – Din sl. krentati „a suci, a întoarce”.

scrantire
SCRÂNTÍRE, scrântiri, s.f. Faptul de a (se) scrânti; scrânteală, scrântitură. – V. scrânti.

scrantit
SCRÂNTÍT, -Ă, scrântiți, -te, adj. 1. (Despre membre, oase, încheieturi) Deplasat din articulație; luxat. 2. Fig. (Despre oameni) Dezechilibrat mintal; nebun, țicnit. – V. scrânti.

scrantitoare
SCRÂNTITOÁRE, scrântitori, s.f. Nume dat mai multor specii de plante din familia rozaceelor, cu tulpina târâtoare, cu flori hermafrodite, mai ales galbene (Potentilla). – Scrânti + suf. -toare.

scrantitura
SCRÂNTITÚRĂ, scrântituri, s.f. Deplasare a unui os din articulația lui; luxație, scrânteală, entorsă. – Scrânti + suf. -tură.

scrasnet
SCRẤȘNET, scrâșnete, s.n. Zgomot caracteristic provocat de strângerea fălcilor și frecarea dinților de jos cu cei de sus (în momente de mânie, de suferință etc.). ♦ P. gener. Zgomot scârțâitor, strident; scârțâit. – Scrâșni + suf. -et.

scrasni
SCRÂȘNÍ, scrâșnesc, vb. IV. Intranz. 1. A strânge fălcile și a freca dinții de jos cu cei de sus, făcând să se audă un zgomot caracteristic (în momente de furie, de durere etc.). ♢ Tranz. Își scrâșnea dinții. ♦ Fig. A rosti, a spune ceva printre dinți cu ură, cu mânie. 2. P. gener. A produce un zgomot scârțâitor; a scârțâi. [Var.: (reg.) crâșní vb. IV.] – Din bg. skărša, scr. scršiti.

scrasnire
SCRÂȘNÍRE, scrâșniri, s.f. Acțiunea de a scrâșni și rezultatul ei: p. ext. scrâșnet; scrâșnit^1. – V. scrâșni.

scrasnit
SCRÂȘNÍT^2, -Ă, scrâșniți, -te, adj. Care își găsește expresia într-o scrâșnire, asemănător unei scrâșniri. – V. scrâșni.

SCRÂȘNÍT^1, scrâșnituri, s.n. Scrâșnire. – V. scrâșni.

scrasnitor
SCRÂȘNITÓR, -OÁRE, scrâșnitori, -oare, adj. Care scrâșnește. – Scrâșni + suf. -tor.

screamat
SCREÁMĂT s.n. v. scremet.

screme
SCRÉME, screm, vb. III. Refl. 1. A se forța, a se încorda făcând un efort pentru a evacua excrementele. 2. Fig. (Fam.) A depune eforturi deosebite, a se strădui (zadarnic sau cu rezultate neînsemnate). ♢ Expr. A se screme să... = a fi pe punctul de a..., a fi gata să... Se screme să plouă. – Cf. lat. e x c r e m e n t u m.

scremet
SCRÉMET, scremete, s.n. Faptul de a se screme; opintire, încordare a organismului (în special pentru evacuarea excrementelor). [Var.: screámăt s.n.] – Screme + suf. -et.

screper
SCRÉPER, screpere, s.n. Mașină folosită la lucrări rutiere pentru săparea, transportarea și descărcarea pământului, la construcțiile de canale etc. – Din engl. scraper, rus. screper.

scri
SCRI vb. IV v. scrie.

scrib
SCRIB, scribi, s.m. 1. (La vechii egipteni) Funcționar inferior având atribuții de contabil și de copist. 2. Persoană care redacta sau copia acte. 3. Scriitor sau gazetar fără valoare, de obicei aservit unui partid politic. 4. Cărturar la vechii evrei care tălmăcea cărțile lui Moise și interpreta poporului normele juridice. – Din fr. scribe, lat. scriba.

scribaret
SCRIBĂRÉȚ, scribăreți, s.m. (Rar) Scriitor prost, lipsit de talent; literat care scrie mult și prost. – Scrib + suf. -ăreț.

scrie
SCRÍE, scríu, vb. III. 1. Intranz. și tranz. A reprezenta prin semne convenționale sunetele sau cuvintele vorbirii. ♢ Expr. (Intranz.; în basme) De (sau pe) când scria (sau, refl., se scria) musca pe perete = de mult, din timpuri străvechi. ♦ Tranz. impers. A se afla scris, a fi scris. ♢ Expr. A-i scrie (sau a-i fi scris) cuiva pe față (sau în obraz) = a se putea vedea pe fața cuiva starea lui sufletească, a se deduce ceva din expresia cuiva. ♦ Tranz. A acoperi ceva cu semne grafice sau, p. gener., cu orice fel de semne, de figuri. ♦ Tranz. A completa (un formular) cu textul necesar. ♦ Tranz. (Înv. și pop.) A însemna, a desena, a zugrăvi; a contura, a schița. ♢ Expr. (Refl.) A se scrie în partea cuiva = a aduce, a semăna la chip cu cineva. ♦ A lăsa urme, a întipări, a imprima. ♢ Refl. Urmele pașilor se scriseseră pe zăpadă. 2. Intranz. și tranz. A-și exprima, a-și formula gândurile, ideile în scris; a compune, a redacta o operă (literară, științifică). ♦ Tranz. A relata, a descrie, a povesti ceva în scris. 3. A așterne pe hârtie un text, o scrisoare. ♦ Intranz. și tranz. A trimite (cuiva) o scrisoare. ♢ Refl. recipr. Ne scriem din când în când. ♦ A înștiința, a comunica ceva în scris. 4. Tranz. A însemna, a nota, a înregistra ceva în scris; a trece numele cuiva pe o listă, într-o evidență. ♦ (Înv.) A inventaria; a catagrafia. ♢ Expr. (Pop.) A scrie ceva pe numele cuiva = a-i face cuiva acte de proprietate pentru... ♦ A trece ceva în contul cuiva, a pune în socoteală cuiva. 5. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) înscrie într-o organizație, într-un corp constituit, într-un colectiv de muncă. 6. Tranz. (Pop.) A prescrie, a indica unui bolnav tratamentul necesar. ♦ Tranz. impers. A fi stabilit, rânduit (prin legi, regulamente). ♢ Expr. A(-i) fi scris cuiva (sau pentru cineva) = a(-i) fi rânduit cuiva de la naștere, a(-i) fi sortit, hărăzit (prin soartă). [Perf. s. scrisei, part. scris. – Var.: scri vb. IV] – Lat. scribere.

scriere
SCRÍERE, scrieri, s.f. 1. Acțiunea de a scrie și rezultatul ei. 2. (Concr.) Sistem de semne grafice convenționale prin care sunt reprezentate în scris sunetele sau cuvintele unei limbi. ♦ (Înv.) Ortografie. ♦ Mod particular de a caligrafia semnele grafice; fel de a scrie. 3. (Concr.) Text scris: exprimare în scris; compunere, redactare a unui text: scrisoare (5), scris^1 (4). ♦ Operă literară sau științifică. – V. scrie.

scriitor
SCRIITÓR, -OÁRE, scriitori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Autor de opere literare. 2. S.m. Funcționar de cancelarie care copia sau redacta acte, scrisori oficiale etc. ♦ Persoană în slujba domnului sau a unui înalt demnitar de stat, care îndeplinea funcția de secretar; diac, logofăt. 3. S.n. (Înv.) Masă de scris; birou. [Pr.: scri-i-] – Scrie + suf. -tor.

scriitoras
SCRIITORÁȘ, scriitorași, s.m. 1. Diminutiv al lui scriitor; scriitor (1) fără talent, fără valoare. 2. Funcționar neînsemnat; conțopist. [Pr.: scri-i-] – Scriitor + suf. -aș.

scriitoricesc
SCRIITORICÉSC, -EÁSCĂ, scriitoricești, adj. Care aparține scriitorilor (1) sau operei lor, privitor la scriitori sau la opera lor. [Pr.: scri-i-] – Scriitor + suf. -icesc.

scriitorime
SCRIITORÍME s.f. Totalitatea scriitorilor (1), mulțime de scriitori. [Pr.: scri-i-] – Scriitor + suf. -ime.

scriitura
SCRIITÚRĂ, scriituri, s.f. 1. (Fam.) Fel de a scrie; scriere (2), scris^1 (2). ♦ Fel de scriere, sistem grafic. 2. Text: p. ext. conținut al unei scrieri. 3. Aspectul tehnic al unei compoziții muzicale în raport cu adaptarea ei la instrumentul muzical. [Pr.: scri-i-] – Scrie + suf. -itură.

scrijela
SCRIJELÁ vb. I v. scrijeli.

scrijelare
SCRIJELÁRE s.f. v. scrijelire.

scrijelat
SCRIJELÁT, -Ă adj. v. scrijelit.

scrijeleala
SCRIJELEÁLĂ, scrijeleli, s.f. Scrijelire; scrijelitură. – Scrijeli + suf. -eală.

scrijeli
SCRIJELÍ, scrijelésc, vb. IV. Tranz. A face pe o suprafață zgârieturi sau tăieturi superficiale cu o unealtă ascuțită sau tăioasă: a zgâria, a cresta. [Var.: scrijelá vb. I] – Din scrijea (reg. „felie subțire de pâine, de fructe etc.” < scr., ucr.).

scrijelire
SCRIJELÍRE, scrijeliri, s.f. Acțiunea de a scrijeli și rezultatul ei; zgârietură, crestătură, scrijeleală [Var.: scrijeláre s.f.] – V. scrijeli.

scrijelit
SCRIJELÍT, -Ă, scrijeliți, -te, adj. Acoperit cu scrijelituri; zgâriat, crestat. [Var.: scrijelat, -ă adj.] – V. scrijeli.

scrijelitura
SCRIJELITÚRĂ, scrijelituri, s.f. Tăietură, zgârietură superficială pe suprafața unui obiect. – Scrijeli + suf. -tură.

scrima
SCRÍMĂ s.f. Ramură sportivă care cuprinde probe de sabie, de floretă și de spadă. – După fr. escrime. Cf. it. s c r i m a.

scrimer
SCRIMÉR, -Ă, scrimeri, -e, s.m. și f. Sportiv care practică scrima. – Din fr. escrimeur (după scrimă).

scrin
SCRIN, scrinuri, s.n. 1. Dulăpior cu mai multe sertare suprapuse, în care se ține mai ales lenjerie; comodă. 2. (Rar) Cutie, lădiță (căptușită cu mătase sau cu catifea) în care se păstrează bijuterii. – Din rus. skrin, lat. scrinium.

scrinti
SCRINTÍ vb. IV v. scrânti.

scripcar
SCRIPCÁR, scripcari, s.m. 1. (Reg.) Lăutar (care cântă din scripcă). 2. Gândac negru, cu antene lungi, care produce sunete asemănătoare cu un scârțâit; plopar; cobzar, țigănaș (Saperda carcharis). – Scripcă + suf. -ar.

scripca
SCRÍPCĂ, scripci, s.f. (Reg.) 1. Vioară^3. 2. Sunet, cântec de vioară^3. ♦ Arta, meseria de scripcar. – Din rus. skripka.

scripet
SCRÍPET s.m. v. scripete.

scripete
SCRÍPETE, scripeți, s.m. Mecanism alcătuit dintr-o roată cu un șanț periferic, care servește la transmiterea unei forțe prin intermediul unui cablu sau al unui lanț ce rulează pe șanț; dispozitiv bazat pe mecanismul descris mai sus, care servește la ridicarea unor greutăți; muflă. ♦ Dispozitiv pentru mișcarea ițelor la țesăturile simple, format din două roți cu diametre diferite dispuse pe același ax și formând un bloc comun situat deasupra războiului de țesut. [Var.: (reg.) scrípet s.m.] – Din bg. skripec.

scripte
SCRÍPTE s.f. pl. 1. Condici, registre de evidență, de contabilitate, acte; însemnări cuprinse în aceste condici, registre etc. 2. (Livr.) Documente istorice, hrisoave. – Din lat. scripta.

scriptic
SCRÍPTIC, -Ă, scriptici, -ce, adj. 1. Care a fost înscris, înregistrat în scripte (1); care se realizează pe baza sau cu ajutorul scriptelor. ♢ Fond scriptic = fond destinat pentru plata personalului din schema unei întreprinderi sau instituții. Personal scriptic = personal angajat în schemă, personal bugetar. 2. (Rar) Scris^2. – Cf. s c r i p t e.

scriptolog
SCRIPTOLÓG, scriptologi, s.m. (Rar.; depr.) Birocrat. – Din scripte.

scriptologie
SCRIPTOLOGÍE s.f. (Depr.) Formalism exagerat în rezolvarea unor probleme administrative, a unor acte oficiale etc.; birocrație, birocratism. – Scriptolog + suf. -ie.

scriptoman
SCRIPTOMÁN, -Ă, scriptomani, -e, s.m. și f. (Rar; depr.) Persoană care are mania de a scrie; p. ext. birocrat. – Din scriptomanie sau din scripte.

scriptomanie
SCRIPTOMANÍE s.f. (Depr.) Obiceiul de a scrie mult, manie a scrisului. – Scripte + manie.

scriptura
SCRIPTÚRĂ, scripturi, s.f. 1. Scriere bisericească cuprinzând Vechiul și Noul Testament; Biblie. 2. (Înv.) Operă literară, științifică etc. 3. (Înv.) Însemnare, consemnare, relatare scrisă; text. 4. (Înv.) Scris^1 (2). – Din lat. scriptura.

scris
SCRIS^1, (4) scrise, s.n. 1. Faptul de a scrie (1). ♢ Mașină de scris = mașină folosită pentru dactilografierea textelor. ♢ Loc. adj. și adv. În scris = notat (pe hârtie). 2. Fel propriu de a scrie al cuiva, mod particular de a caligrafia semnele grafice; scriere (2), scriitură (1), scriptură (4), scrisoare (3). 3. Acțiunea de a scrie (2), de a redacta o compoziție, o operă. ♦ Activitatea de scriitor, de publicist. 4. Ceea ce este scris, ceea ce rezultă în urma muncii de elaborare, de redactare; scriere (3). Folosește multe neologisme în scrisul său. ♦ Totalitatea operelor scrise aparținând unui popor, unei națiuni, unui scriitor. Scrisul românesc. – V. scrie.

SCRIS^2, -Ă, scriși, -se, adj., subst. I. Adj. Care este însemnat, consemnat în scris, scriptic. II. Subst. (Pop.) 1. S.m. și f. Persoană predestinată să devină soțul sau soția cuiva. 2. S.f. art. Ursită, soartă, fatalitate. – V. scrie.

scrisoare
SCRISOÁRE, scrisori, s.f. 1. Comunicare scrisă trimisă cuiva prin poștă sau prin intermediul unei persoane; epistolă, răvaș. ♢ Scrisoare de credit = document prin care un bancher sau o bancă cere altui bancher sau altei bănci să pună la dispoziția purtătorului o sumă de bani. ♦ (La pl.) Culegere de corespondență având valoare literară sau istorică. ♦ (La pl.) Operă literară în proză scrisă sub formă de corespondență. 2. (Înv.) Faptul de a scrie; ceea ce este scris. 3. (Pop.) Scris^1 (2). 4. (Înv.) Hârtie scrisă, document, act. ♢ Scrisoare de acreditare = document prin care se atestă calitatea unui diplomat de a reprezenta un anumit stat în relațiile cu un alt stat. Scrisoare de trăsură = act care conține condițiile intervenite între cel care expediază o marfă și cel care o transportă (serviciul de coletărie, poștă etc.); fraht. 5. (Înv.) Scriere (3). – Scris + suf. -oare.

scrisorica
SCRISORÍCĂ, scrisorele, s.f. Diminutiv al lui scrisoare (1). – Scrisoare + suf. -ică.

scroafa
SCROÁFĂ, scroafe, s.f. 1. Femela porcului (sau a mistrețului). ♢ Expr. S-a suit scroafa în copac, se spune despre un parvenit înfumurat. ♢ Compus: scroafă-de-baltă = pasăre din ordinul picioroangelor, cu pene roșcate, pe alocuri negre (Ardetta minuta). ♦ Epitet injurios la adresa unei femei (nesimțite, fără caracter etc.). 2. Lovitură la jocul de biliard executată rău, dar care, din întâmplare, nimerește bine. – Lat. scrofa.

scroamba
SCROÁMBĂ, scroambe, s.f. (Reg.; mai ales la pl.) Cizmă grosolană sau nepotrivită pe picior; încălțăminte foarte uzată. [Var.: scrábă, șcrábă s.f.] – Din ucr. șkrab.

scrob
SCROB, scroburi, s.n. (Reg.) Jumări de ouă. – Din bg. skrob.

scrobeala
SCROBEÁLĂ, scrobeli, s.f. 1. Amidon (sub formă de granule sau de pulbere) folosit la scrobirea unor fire, a unor produse textile, a unor articole de lenjerie și de îmbrăcăminte (după spălare); apret. 2. (În sintagma) Scrobeală albastră = albăstreală (2). – Din bg. skrobjala.

scrobi
SCROBÍ, scrobésc, vb. IV. Tranz. A da rigiditate, asprime, luciu firelor, produselor textile sau rufelor prin scufundarea lor într-o suspensie de amidon în apă; a apreta. – Din bg. skrobja, scr. skrobiti.

scrobire
SCROBÍRE s.f. Acțiunea de a scrobi și rezultatul ei; apretare. – V. scrobi.

scrobit
SCROBÍT^1 s.n. Faptul de a scrobi. – V. scrobi.

SCROBÍT^2, -Ă, scrobiți, -te, adj. (Despre rufe, fire sau produse textile) Care a fost supus operației de apretare; apretat. ♦ Fig. (Despre oameni și manifestările lor) Îngâmfat; rigid, pretențios, scorțos. – V. scrobi.

scrofulariacee
SCROFULARIACÉE, scrofulariacee, s.f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate cuprinzând ierburi, arbori și arbuști, cu flori hermafrodite și fructe de obicei capsule (Scrophulariaceae); (și la sg.) plantă din această familie. [Pr.: -ri-a-ce-e] – Din fr. scrofulariacées.

scrofula
SCRÓFULĂ, scrofule, s.f. Ganglion limfatic din regiunea cervicală, inghinală sau axilară atins de scrofuloză. ♦ (La pl.) Scrofuloză. – Din fr. scrofule, lat. scrofulae.

scrofulos
SCROFULÓS, -OÁSĂ, scrofuloși, -oase, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de scrofuloză, privitor la scrofuloză. 2. Adj., s.m. și f. (Persoană) care are scrofule, cu scrofule; bolnav de scrofuloză. – Din fr. scrofuleux.

scrofuloza
SCROFULÓZĂ, scrofuloze, s.f. Afecțiune cronică de natură tuberculoasă caracterizată prin inflamarea ganglionilor limfatici cervicali, inghinali sau axilari. ♦ Stare de debilitate (specifică copiilor și tinerilor) manifestată prin limfatism, hipertrofie ganglionară, predispoziție la tuberculoză etc. – Din germ. Skrofulose.

scrombai
SCROMBĂÍ, scrombăiésc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A strica, a scâlcia încălțămintea. – Scroambă + suf. -ăi.

scrot
SCROT, scroturi, s.n. Înveliș cutanat al testiculelor. – Din fr., lat. scrotum.

scrum
SCRUM, (rar) scrumuri, s.n. 1. Materie neagră sau cenușie care rămâne după arderea completă a unui corp (și care poate păstra în parte forma obiectului ars). ♢ Expr. A se alege scrumul (și fumul sau și cenușa) (de ceva sau de cineva) = a nu mai rămâne nimic (din ceva sau din cineva), a se distruge complet. 2. Coajă arsă (dintr-o mâncare) care se prinde pe fundul unui vas. – Cf. bg. s k r u m, alb. s h k r u m p.

scrumbie
SCRUMBÍE, scrumbii, s.f. 1. (Adesea cu determinarea „de Dunăre”) Specie de pește teleostean, lung de 30-40 cm, cu corpul alungit și turtit lateral, acoperit cu solzi mari, albi-argintii, care primăvara intră din mare în Dunăre, unde își depune icrele (Alosa pontica). 2. (Adesea cu determinarea „albastră”) Specie de pește teleostean de mare, lung de 20-30 cm, cu corpul aproape cilindric, acoperit cu solzi mărunți, albaștri-verzui pe spate (Scomber scombrus). – Din ngr. skumbrí.

scrumbioara
SCRUMBIOÁRĂ, scrumbioare, s.f. 1. Diminutiv al lui scrumbie. 2. Specie de scrumbie (1) de dimensiuni mici, care trăiește în Dunăre și în bălțile ei (Clupeonella delicatula Nordmanni). [Pr.: -bi-oa-] – Scrumbie + suf. -ioară.

scrumbita
SCRUMBÍȚĂ, scrumbițe, s.f. Varietate mică de scrumbie (1). – Scrumbie + suf. -iță.

scrumelnita
SCRUMÉLNIȚĂ, scrumelnițe, s.f. (Rar) Scrumieră. – Scrum + suf. -elniță.

scrumiera
SCRUMIÉRĂ, scrumiere, s.f. Obiect (de diferite forme și dimensiuni) în care se scutură scrumul de țigară și se aruncă mucurile și chibriturile arse; scrumelniță. [Pr.: -mi-e-] – Scrum + suf. -ieră (după fr. cendrier).

scrupul
SCRÚPUL, scrupule, s.n. Sentiment foarte dezvoltat al cinstei, al moralei, al corectitudinii, al datoriei, manifestat în acțiunile, în munca, în realizările cuiva. ♢ Loc. adj., adv. Fără (sau lipsit de) scrupul (sau scrupule) = (care se comportă, acționează) fără a ține seamă de nici un considerent moral în atingerea unui scop. ♢ Expr. A-și face scrupule = a se frământa, a-și pune probleme de conștiință în fața unei dificultăți, a unei alternative. – Din fr. scrupule, lat. scrupulum.

scrupulos
SCRUPULÓS, -OÁSĂ, scrupuloși, -oase, adj. 1. Care are, care manifestă scrupule; corect, cinstit; conștiincios, meticulos. 2. Făcut cu atenție, cu grijă, în mod conștiincios, meticulos. – Din fr. scrupuleux, lat. scrupulosus.

scrupulozitate
SCRUPULOZITÁTE s.f. Însușirea de a fi scrupulos; corectitudine, cinste, probitate; conștiinciozitate, meticulozitate (la lucru). – Din fr. scrupulosité, lat. scrupulositas, -atis.

scruta
SCRUTÁ, scrutéz, vb. I. Tranz. A privi cercetător, atent; a căuta să pătrundă cu privirea; a examina în amănunt. ♦ Fig. A pătrunde cu mintea, a analiza, a cerceta atent. – Din fr. scruter, lat. scrutari.

scrutare
SCRUTÁRE, scrutări, s.f. Acțiunea de a scruta și rezultatul ei; cercetare amănunțită; analiză minuțioasă, observare. – V. scruta.

scrutator
SCRUTĂTÓR, -OÁRE, scrutători, -oare, adj. Care privește atent, pătrunzător. ♦ Fig. Care analizează minuțios. – Scruta + suf. -ător.

scrutin
SCRUTÍN, scrutine, s.n. Mod de alegere a deputaților, a senatorilor etc. ♦ Totalitatea operațiunilor pe care le implică exercitarea dreptului de vot. – Din fr. scrutin.

scuama
SCUÁMĂ, scuame, s.f. (Med.) Strat epidermic subțire care se descuamează în unele boli eruptive și în anumite boli de piele. – Din fr. squame.

scuar
SCUÁR, scuaruri, s.n. Mică grădină publică aflată de obicei la o încrucișare de străzi sau în mijlocul unei piețe. – Din fr. square.

scud
SCUD, scuzi, s.m. Veche monedă de argint sau de aur care a circulat în unele țări din Europa apuseană, valoarea ei variind după țări și epoci. – Din it. scudo.

scufa
SCÚFĂ, scufe, s.f. Scufie. – Din ngr. skúfos.

scufie
SCUFÍE, scufii, s.f. 1. Căciuliță de formă specială, care se leagă sub bărbie, purtată mai ales de sugari; bonețică. 2. Bonetă de pânză, de stofă etc., care se poartă mai ales noaptea, în timpul somnului; tichie, căciulită. 3. Căciulită rotundă, de culoare neagră, pe care o poartă călugărițele. – Din ngr. skúfia, it. scuffia.

scufita
SCUFÍȚĂ, scufițe, s.f. Diminutiv al lui scufă. – Scufă + suf. -iță.

scufunda
SCUFUNDÁ, scufúnd, vb. I. 1. Refl. și tranz. A intra sau a băga cu totul în apă sau în alt lichid; a (se) cufunda. ♦ Spec. A dispărea sau a face o navă să dispară sub nivelul apei (în urma unei avarii). ♦ Refl. Fig. (Despre aștri) A apune. 2. Refl. A intra (adânc) în ceva, a se afunda (într-o materie moale); a se adânci, a se înfunda. ♦ (Despre ochi) A se înfunda în orbite. ♦ (Despre pământ) A se prăbuși, a se surpa. ♢ Expr. N-are să se scufunde pământul = nu se va întâmpla nici un rău, nu va fi prea mare pagubă. 3. Tranz. și refl. Fig. (Rar) A face să fie sau a se lăsa absorbit de o activitate, de o preocupare. – Pref. s- + cufunda.

scufundare
SCUFUNDÁRE, scufundări, s.f. Acțiunea de a (se) scufunda și rezultatul ei. – V. scufunda.

scufundator
SCUFUNDĂTÓR, -OÁRE, scufundători, -oare, adj., s.m. 1. Adj. Care (se) scufundă. 2. S.m. Specialist în scufundarea sub apă (fără costum de scafandru). – Scufunda + suf. -ător.

scufundatura
SCUFUNDĂTÚRĂ, scufundături, s.f. Faptul de a (se) scufunda; (concr.) porțiune de teren scufundat; scufundiș. – Scufunda + suf. -ătură.

scufundis
SCUFUNDÍȘ, scufundișuri, s.n. (Rar) Scufundătură. – Scufunda + suf. -iș.

scuipa
SCUIPÁ, scúip, vb. I. 1. Intranz. A elimina din gură salivă, flegmă etc. cu o mișcare specifică a buzelor și a limbii. ♦ Tranz. A arunca scuipat asupra (sau în urma) cuiva sau a ceva (sau a face numai gestul respectiv), în semn de batjocorire, de înjosire, de dispreț; fig. a-și manifesta disprețul față de cineva (prin cuvinte, atitudini etc.). ♦ Tranz. A da, a azvârli ceva afară din gură, p. ext. din gâtlej sau din plămâni; a expectora. ♢ Expr. (Fam.) A-și scuipa plămânii = a) se spune despre bolnavii de tuberculoză care tușesc și expectorează des; b) se spune pentru a arăta că cineva depune eforturi deosebite pentru ceva (fără rezultatele scontate). A scuipa sânge = a avea o hemoptizie. 2. Tranz. A elimina (ajutat de salivă) un corp străin aflat sau introdus în gură. 3. Intranz. și tranz. Fig. A arunca ceva cu forță. – Lat. *scupire.

scuipare
SCUIPÁRE, scuipări, s.f. Acțiunea de a scuipa și rezultatul ei. – V. scuipa.

scuipat
SCUIPÁT, (1) s.n., (2) scuipați, s.m. 1. S.n. Faptul de a scuipa. 2. S.m. Salivă, flegmă eliminată din gură prin scuipare. – V. scuipa.

scuipatoare
SCUIPĂTOÁRE, scuipători, s.f. Vas special în care se scuipă. – Scuipa + suf. -ătoare.

scuipatura
SCUIPĂTÚRĂ, scuipături, s.f. Scuipare; (concr.) scuipat (2). – Scuipa + suf. -ătură.

scul
SCUL, sculuri, s.n. Legătură de fire continue de lână, bumbac, mătase, etc. înfășurate în formă de colac, în vederea unor operațiuni de finisare sau pentru livrare. [Pl. și: scule] – Din ngr. skullí.

scula
SCULÁ, scol, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) trezi din somn, a (se) deștepta. ♢ Expr. (Refl.) A se scula din morți = a învia. ♦ A (se) ridica (din pat) după o boală; a (se) vindeca, a (se) însănătoși. 2. Refl. și tranz. A (se) ridica în picioare, a (se) ridica de jos. 3. Refl. (Pop.) A se ridica să plece; p. ext. a începe o acțiune, a se apuca de o treabă. 4. Tranz. Fig. A mobiliza, a aduna (în vederea unei acțiuni). ♦ Tranz. și refl. A (se) răscula. ♦ Refl. (Înv.) A porni la război, a se ridica (cu armele) împotriva cuiva. – Probabil lat. *excubulare.

sculament
SCULAMÉNT, sculamente, s.n. (Med.; pop.) Blenoragie. – Din ngr. skulaménto.

sculare
SCULÁRE, sculări, s.f. Acțiunea de a (se) scula; fig. răscoală, revoltă. – V. scula.

sculat
SCULÁT s.n. Faptul de a (se) scula. – V. scula.

scula
SCÚLĂ, scule, s.f. 1. Piesă folosită pentru prelucrarea unor materiale solide, în scopul schimbării formei, a dimensiunilor și a proprietății acestora; unealtă, instrument. ♦ Parte activă a unei scule (1), care acționează nemijlocit asupra materialului de prelucrat. Pânza de oțel constituie scula ferăstrăului. ♦ Fig. Persoană, acțiune, fapt de care se servește cineva pentru atingerea unui scop; instrument. 2. (Înv.; la pl.) Obiecte de preț; giuvaere, bijuterii. – Et. nec.

scularie
SCULĂRÍE, sculării, s.f. 1. Atelier unde se fabrică, se repară sau se păstrează scule (1). 2. Totalitatea sculelor (1) care se găsesc într-un anumit loc; mulțime de scule. – Sculă + suf. -ărie.

sculer
SCULÉR, sculeri, s.m. Muncitor care face sau repară scule (1). – Sculă + suf. -ar.

sculisoara
SCULIȘOÁRĂ, sculișoare, s.f. Diminutiv al lui sculă(1). – Sculă + suf. -ișoară.

sculisor
SCULIȘÓR, sculișoare, s.n. Diminutiv al lui scul. – Scul + suf. -ișor.

sculpta
SCULPTÁ, sculptez, vb. I. Tranz. A reprezenta plastic, în trei dimensiuni, o figură, o imagine, o idee, un sentiment, cioplind o materie dură sau modelând o substanță plastică. – Din fr. sculpter.

sculptare
SCULPTÁRE s.f. Acțiunea de a sculpta; sculptat. – V. sculpta.

sculptat
SCULPTÁT s.n. Sculptare. – V. sculpta.

sculptor
SCÚLPTOR, sculptori, s.m. Artist care se ocupă cu sculptura. – Din fr. sculpteur, lat. sculptor, -oris.

sculptorita
SCÚLPTORIȚĂ, sculptorițe, s.f. Femeie care se ocupă cu sculptura. – Sculptor + suf. -iță.

sculptural
SCULPTURÁL, -Ă, sculpturali, -e, adj. Care ține de sculptură, referitor la sculptură; care sugerează o sculptură; lucrat ca o sculptură. ♦ Care este demn de a fi sculptat (datorită formelor sale); care are frumusețea formală a sculpturilor clasice. – Din fr. sculptural.

sculpturalitate
SCULPTURALITÁTE s.f. Însușirea de a fi sculptural. – Sculptural + suf. -itate.

sculptura
SCULPTÚRĂ, sculpturi, s.f. 1. Ramură a artelor plastice care își propune să creeze imagini artistice în trei dimensiuni, prin cioplirea sau modelarea unui material. ♦ Fel de a sculpta caracteristic unei școli, unei epoci, unui popor sau unui sculptor. 2. Operă artistică din domeniul sculpturii (1), lucrare a unui sculptor; ornament sculptat. – Din fr. sculpture, lat. sculptura.

scump
SCUMP, -Ă, scumpi, -e, adj. 1. (Despre lucruri) Care se vinde sau se cumpără la un preț ridicat; costisitor; (despre prețuri) mare, ridicat. ♦ (Despre oameni) Care cere prețuri mari. 2. (Despre lucruri) Valoros, prețios, de preț. Daruri scumpe. 3. (Despre ființe) Foarte drag, iubit. 4. (Înv. și pop.) Zgârcit. ♢ Expr. (A fi) scump la vorbă = (a fi) tăcut. A fi scump la râs = a râde rar, a fi posac. A fi scump la vedere = a se arăta rar în societate, printre ceilalți oameni; a fi greu de găsit. ♢ (Substantivat) Leneșul mai mult aleargă, scumpul mai mult păgubește. – Din sl. skonpŭ.

scumpatate
SCUMPĂTÁTE, (2) scumpătăți, s.f. (Rar) 1. Scumpete (1). 2. (La pl.) Lucruri de preț, scumpeturi. 3. (În loc. adv.) Cu scumpătate = cu măsură, în mod cumpătat; cu exactitate, cu scrupulozitate, cu mare grijă. – Scump + suf. -ătate.

scumpenie
SCUMPÉNIE s.f. (Rar) Scumpete (1). – Scump + suf. -enie.

scumpete
SCUMPÉTE, (2) scumpeturi, s.f. 1. Creștere mare a prețurilor; situație care caracterizează această creștere; perioadă de timp în care prețurile sunt (foarte) ridicate; scumpătate (1), scumpenie. 2. (Mai ales la pl.) Lucru prețios, valoros. ♦ Epitet dat unei persoane iubite, dragi. 3. (Înv. și pop.) Zgârcenie, avariție. – Scump + suf. -ete.

scumpi
SCUMPÍ, scumpesc, vb. IV. 1. Tranz. A mări prețul unei mărfi, a vinde mai scump. ♢ Refl. pas. Se scumpise hârtia. ♦ Refl. (Despre oameni) A cere prețuri (mai) mari. 2. Refl. (Despre oameni) A se tocmi mult; a se calici, a se zgârci (când vinde sau cumpără ceva). – Din scump.

scumpie
SCUMPÍE, scumpii s.f. 1. Arbust cu flori verzi-gălbui, a cărui coajă și ale cărui frunze se întrebuințează în vopsitorie și în tăbăcărie, precum și în medicina populară, pentru proprietățile lor antiseptice și astringente (Cotinus coggygria). 2. (Bot.; reg.) Liliac^1. [Acc. și: scúmpie] – Din pol. skapia.

scumpire
SCUMPÍRE, scumpiri, s.f. Faptul de a (se) scumpi. – V. scumpi.

scumpisor
SCUMPIȘÓR, -OÁRĂ, scumpișori, -oare, adj. Diminutiv al lui scump; scumpușor. – Scump + suf. -ișor.

scumpusor
SCUMPUȘÓR, -OÁRĂ, scumpușori, -oare, adj. Scumpișor. – Scump + suf. -ușor.

scund
SCUND, -Ă, scunzi, -de, adj. (Despre ființe) De statură mică; scurt, mărunt. ♦ (Despre lucruri) De înălțime mică, puțin înalt; jos. – Din sl. skondŭ.

scurge
SCÚRGE, scurg, vb. III. 1. Refl. și tranz. A curge sau a face să curgă un lichid, prelingându-se în cantități mici. ♦ Tranz. A scoate ultimele picături de lichid aflate într-un recipient. ♦ Refl. (Despre fluide) A ieși (în cantități mici) dintr-o conductă defectă. ♦ Refl. (Despre ochi) A se sparge, împrăștiindu-se din orbită. 2. Tranz. A separa partea lichidă sau particulele aflate în suspensie dintr-un amestec. ♦ A seca apa dintr-un teren prin drenaj. 3. Refl. (Despre ape) A curge la vale (lăsând în urmă locul uscat). ♦ Fig. (Despre grupuri de ființe, de vehicule) A se succeda, a merge în aceeași direcție, a se perinda. 4. Refl. Fig. (Despre unități de timp) A trece unul după altul, a se desfășura. [Perf. s. scursei, part. scurs] – Lat. excurrere (după curge).

scurgere
SCÚRGERE, scurgeri, s.f. 1. Acțiunea de a (se) scurge și rezultatul ei. 2. (Concr.) Loc (amenajat sau natural) pe unde se scurge apa de prisos. 3. (Pop.) Nume dat unor secreții patologice ale corpului omenesc. – V. scurge.

scurma
SCURMÁ, scurm, vb. I. Tranz. și intranz. (Pop.) A răscoli la suprafața pământului (cu râtul, cu ciocul, cu ghearele, cu o unealtă etc.) pentru a scoate ceva la iveală sau pentru a face o gaură. ♦ Tranz. Fig. A preocupa (chinuind sufletește); a irita. – Probabil lat. excorrimare.

scurmare
SCURMÁRE, scurmări, s.f. Acțiunea de a scurma și rezultatul ei. – V. scurma.

scurmat
SCURMÁT, -Ă, scurmați, -te, adj. (Despre pământ) Care este răscolit la suprafață. ♦ (Fig.) Iritat. – V. scurma.

scurmator
SCURMĂTÓR, -OÁRE, scurmători, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care scurmă, care scormonește. – Scurma + suf. -ător.

scurmatura
SCURMĂTÚRĂ, scurmături, s.f. Faptul de a scurma. ♦ (Concr.) Loc unde s-a scurmat; groapă, gaură făcută prin scurmare. – Scurma + suf. -ătură.

scursoare
SCURSOÁRE, scursori, s.f. 1. Lichid (murdar) care se scurge dintr-un loc. ♦ (Pop.) Scurgere (3). 2. (Rar) Faptul de a se scurge; (concr.), loc de scurgere. ♦ Albie a unei ape curgătoare. 3. Epitet pentru un om de nimic, decăzut; lepădătură. – Scurge + suf. -oare.

scursura
SCURSÚRĂ, scursuri, s.f. 1. Apă sau alt lichid (murdar) care se scurge dintr-un loc. 2. Loc pe unde își face drum o apă curgătoare; făgaș. 3. Epitet pentru un om de nimic, decăzut; lepădătură. – Scurge + suf. -ură.

scurt
SCURT, -Ă, scurți, -te, adj. adv., s.f. I. Adj. 1. (Despre obiecte) De lungime redusă. ♦ (Despre distanțe, drumuri) Care se parcurge în puțin timp (având o lungime redusă). ♦ (Substantivat, f. pl.) Unde scurte. ♦ Expr. A lua (sau a ține pe cineva) de (sau din) scurt = a trata (pe cineva) cu asprime, a supune (pe cineva) unei discipline severe. (Substantivat, f.) A trage scurta = a duce greul, a suporta consecințe (neplăcute). ♦ Infinitiv scurt = formă de infinitiv în limba română, care poartă caracteristica conjugării. ♦ (Despre opere literare sau științifice) De proporții reduse. ♦ (Despre vorbire) Concis, fără multe cuvinte. ♢ Loc. adv. În (sau pe) scurt = fără multe cuvinte, în puține vorbe. ♦ Fig. Mărginit, redus. 2. (Despre părți ale corpului) De lungime mică; (despre ființe) mic de statură, scund. ♢ Vedere scurtă = miopie. ♢ Expr. (A fi) scurt de vedere = (a fi) miop. A avea mână scurtă = a fi zgârcit. ♦ (Despre lucruri) Care are o înălțime mică. 3. (Despre vreme sau despre alte noțiuni temporale) Care durează puțin, care trece sau se termină repede. ♢ Silabă (sau vocală) scurtă = silabă (sau vocală) care are o durată mai mică decât durata medie. ♢ Expr. În (sau peste) scurt timp sau în scurtă vreme = în curând. II. Adv. 1. Brusc, repede. Se oprește scurt. ♦ Fără multă vorbă; fără a admite replică, energic. I-a poruncit scurt. 2. (De) la distanță mică; p. ext. strâns. A lega scurt. III. S.f. 1. Haină groasă, de obicei vătuită sau îmblănită, lungă până deasupra genunchilor. 2. (Pop.) Inflamare a ganglionilor de la subsuoară sau din regiunea inghinală; adenopatie axială sau inghinală. – Probabil lat. *excurtus (= curtus) sau din scurta (derivat regresiv).

scurta
SCURTÁ, scurtez, vb. I. 1. Tranz. A micșora lungimea sau înălțimea unui obiect, a reduce din lungime sau din înălțime, a face mai scurt. ♢ Expr. A scurta cuiva ghearele = a pune pe cineva în imposibilitate de a (mai) face rău. A scurta cuiva limba = a pune pe cineva în imposibilitate de a bârfi. ♦ (Înv.) A omorî, a executa (prin tăierea capului). 2. Tranz. A alege și a parcurge distanța cea mai scurtă între două puncte; a evita ocolurile, a merge direct. 3. Tranz. și refl. A face să dureze (sau să pară că durează) ori a dura mai puțin. ♦ Intranz. și tranz. A vorbi concis. – Lat. excurtare.

scurtare
SCURTÁRE, scurtări, s.f. Acțiune de a (se) scurta și rezultatul ei. – V. scurta.

scurtat
SCURTÁT, -Ă, scurtați, -te, adj. 1. (Despre obiecte) Care este redus din lungime sau din înălțime. 2. (Despre timp sau acțiuni durative) Care este redus ca durată. – V. scurta.

scurtatura
SCURTĂTÚRĂ, scurtături, s.f. 1. Bucată scurtă de lemn; retevei. 2. Cărare care urmează distanța cea mai scurtă între două puncte. – Scurta + suf. -ătură.

scurtcircuit
SCURTCIRCUÍT, scurtcircuite, s.n. 1. Legătură electrică între două puncte ale unei rețele sau instalații, având o rezistență foarte mică. 2. Fenomen fizic care constă în întreruperea accidentală a curentului electric într-o rețea sau o instalație prin stabilirea unui scurtcircuit (1). – Scurt + circuit (după fr. court-circuit).

scurtcircuita
SCURTCIRCUITÁ, scurtcircuitez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) produce un scurtcircuit (2). [Pr.: -cu-i-] – Din scurtcircuit (după fr. court-circuiter).

scurtcircuitare
SCURTCIRCUITÁRE, scurtcircuitări, s.f. Acțiunea de a (se) scurtcircuita. [Pr.: -cu-i-] – V. scurtcircuita.

scurteica
SCURTÉICĂ, scurteici, s.f. Haină de stofă, de obicei îmblănită, lungă până la (sau până sub) genunchi, purtată mai ales la țară. – Scurt + suf. -eică.

scurteicuta
SCURTEICÚȚĂ, scurteicuțe, s.f. Diminutiv al lui scurteică. – Scurteică + suf. -uță.

scurticel
SCURTICÉL, -EÁ, -ÍCĂ, scurticei, -ele, adj. Diminutiv al lui scurt; scurtuț. – Scurt + suf. -icel, -icea, -icică.

scurtime
SCURTÍME, scurtimi, s.f. Însușirea de a fi scurt. – Scurt + suf. -ime.

scurtmetraj
SCURTMETRÁJ, scurtmetraje, s.n. (Cin.) Film care nu depășește 1000 m lungime sau 30 de minute durată. – Scurt + metraj (după fr. court-métrage).

scurtut
SCURTÚȚ, -Ă, scurtuți, -e, adj. Scurticel. – Scurt + suf. -uț.

scut
SCUT, scuturi, s.n. 1. Armă defensivă de metal, de piele etc., de diverse forme și mărimi, cu care luptătorii din antichitate și din evul mediu își apărau pieptul de lovituri; pavăză. ♦ (Rar) Blazon (în formă de scut 1). 2. Fig. Apărare, ocrotire, sprijin. 3. (Tehn.) Mască sau paravan protector folosite de sudori. 4. Construcție metalică sau de lemn mobilă, folosită la susținerea peretelui și a tavanului unei galerii de mină sau la protejarea lucrărilor de săpare și de căptușire a unui tunel. 5. (Geol.) Regiune întinsă din cadrul unei platforme, în care apare la suprafață fundamentul platformei, format din șisturi cristaline și vechi roci magmatice. 6. Parte chitinoasă care alcătuiește epiderma sau scheletul unor viețuitoare, având rol protector. – Lat. scutum.

scutec
SCÚTEC, scutece, s.n. Bucată de pânză, de flanelă, de pichet etc., de obicei dreptunghiulară, cu care se înfașă sugarii. – Cf. bg. s k u t a k.

scutelnic
SCUTÉLNIC, scutelnici, s.m. (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Țăran care, în schimbul unor obligații suplimentare față de domn sau de stăpânul de moșie, era scutit de plata birului domnesc. – Scuti + suf. -elnic.

scuter
SCÚTER, scutere, s.n. Tip de motocicletă ușoară, cu roți mici, cu motorul așezat, de obicei, sub șaua conducătorului, permițând acestuia să stea într-o poziție comodă (ca pe scaun), și care poate transporta una sau două persoane. – Din engl., fr. scooter.

scuti
SCUTÍ, scutesc, vb. IV. Tranz. 1. A dispensa pe cineva de anumite îndatoriri, sarcini, a nu supune la anumite obligații. ♦ Refl. A cere, a solicita să fie dispensat de o obligație. S-a scutit la ora de sport. 2. A feri sau a scăpa pe cineva de ceva neplăcut; a cruța, a menaja. ♦ A lăsa în pace, a nu plictisi pe cineva. – Din scut.

scutier
SCUTIÉR, scutieri, s.m. 1. (În evul mediu, în apusul Europei) Tânăr nobil vasal care purta scutul (1) și celelalte arme ale cavalerului sau ale seniorului său. 2. (Înv.) Ostaș, luptător (echipat cu scut). [Pr.: -ti-er] – Scut + suf. -ier (după fr. écuyer).

scutire
SCUTÍRE, scutiri, s.f. Acțiunea de a scuti și rezultatul ei. ♦ Privilegiu acordat cuiva de a nu presta anumite servicii, de a nu plăti anumite dări etc.; (concr.) document, act care conține un asemenea privilegiu. – V. scuti.

scutur
SCÚTUR s.n. (Rar) Faptul de a (se) scutura; mișcare care provoacă o cădere. – Din scutura (derivat regresiv).

scutura
SCUTURÁ, scútur, vb. I. I. 1. Tranz. A clătina, A agita sau (mai rar) a lovi un obiect pentru a face să cadă ori să iasă ceva de pe (sau din) el. ♢ Expr. (Fam.) A scutura (pe cineva) de bani sau a scutura buzunarele (ori punga) cuiva = a lua cuiva (prin mijloace necinstite) toți banii, a stoarce (pe cineva) de bani. ♦ Refl. A se curăța de praf, de noroi, de zăpadă etc. ♦ Intranz. A face curățenie, a deretica, a șterge praful de pe obiectele din casă. 2. Tranz. Fig. A arunca, a lepăda, a îndepărta ceva. ♦ Refl. A scăpa, a se elibera de ceva supărător, nefast. 3. Refl. și tranz. A rămâne sau a face să rămână fără frunze, petale, rod; a cădea sau a face să cadă, a (se) împrăștia. ♦ Refl. A se desprinde și a cădea. Se scuturau frunzele. II. 1. Tranz. și intranz. A mișca cu putere încoace și încolo, a zgâlțâi, a hâțâna, a zdruncina; a agita. ♢ Expr. (Tranz.) A scutura mâna cuiva = a strânge (cu putere) mâna cuiva. ♦ Refl. A se cutremura din tot corpul. ♢ Expr. (Tranz.) A-l scutura frigurile = a avea un acces de friguri. 2. Tranz. Fig. (Fam.) A critica sau a certa aspru. – Lat. *excutulare.

scuturare
SCUTURÁRE, scuturări, s.f. Acțiunea de a (se) scutura și rezultatul ei; scuturat^1. – V. scutura.

scuturat
SCUTURÁT^1 s.n. Scuturare. – V. scutura.

SCUTURÁT^2, -Ă, scuturați, -te, adj. 1. Curățat de praf, de noroi, de zăpadă etc. 2. Despuiat de frunze, de flori; cu fructele căzute. – V. scutura.

scuturatoare
SCUTURĂTOÁRE, scuturători, s.f. Măturică de pene cu care se scutură praful. – Scutura + suf. -ătoare.

scuturator
SCUTURĂTÓR, scuturătoare, s.n. 1. Mașină care servește la separarea și la eliminarea impurităților dintr-un material fibros. 2. Batoză care sortează materialul treierat și elimină paiele lungi. – Scutura + suf. -ător.

scuturatura
SCUTURĂTÚRĂ, scuturături, s.f. Faptul de a (se) scutura. 1. Mișcare bruscă și repetată; clătinare, zgâlțâire, zdruncinare. 2. Dereticare, curățenie. 3. Scuturatul pomilor (ca să cadă fructele). – Scutura + suf. -ătură.

scuza
SCUZÁ, scuz, vb. I. 1. Refl. A cere scuze (2), a-și exprima (în fața cuiva) părerea de rău pentru o greșeală făcută; a se dezvinovăți, a se justifica. ♢ Expr. (Tranz. absol.) Scuzați! formulă de politețe prin care cineva își cere iertare pentru o greșeală, o stângăcie etc. 2. Tranz. A accepta, a primi scuzele (2) cuiva; a ierta. – Din it. scusare. Cf. fr. e x c u s e r.

scuzabil
SCUZÁBIL, -Ă, scuzabili, -e, adj. Care poate fi scuzat, iertat, trecut cu vederea. – Din it. scusabile. Cf. fr. e x c u s a b l e.

scuza
SCÚZĂ, scuze, s.f. 1. Motiv real sau pretext invocat de cineva pentru a justifica sau a micșora o vină, o greșeală (proprie sau a altcuiva) sau pentru a se sustrage de la o obligație; dezvinovățire, justificare. 2. Exprimare a regretului pentru o greșeală comisă sau pentru o jignire adusă cuiva. ♢ Expr. Scuzele mele, formulă prin care cineva își cere iertare. A cere (sau a prezenta, a exprima) scuze = a-și exprima părerea de rău pentru o greșeală făcută; a cere iertare. A primi (de la cineva) scuze (sau scuzele cuiva) = a accepta dovezile sau argumentele prin care cineva se dezvinovățește; a ierta greșelile (cuiva). – Din it. scusa. Cf. fr. e x c u s e.

scvama
SCVÁMĂ, scvame, s.f. (Bot.) Frunzișoară modificată, tare, care protejează mugurii, receptaculul. – Din lat. squama.

se
SE pron. refl. 1. (Arată că persoana care face lucrarea este și aceea care o suferă) Se ascunde sub pod. 2. (Intră în alcătuirea verbelor reflexive eventive) ♢ Se îmbolnăvi de ochi. 3. (Intră în alcătuirea verbelor reflexive reciproce) Se ghiontesc. 4. (Intră în alcătuirea verbelor reflexive dinamice) S-a luptat cu zmeul. 5. (Intră în alcătuirea verbelor reflexive pasive și impersonale) Să se dea dispoziții. – Din lat. se.

seama
SEÁMĂ s.f. 1. (În loc. și expr.; exprimă ideea de calcul mintal, o judecată, o constatare, o observație) De bună seamă = desigur, fără îndoială. Mai cu seamă = mai ales, îndeosebi. A-și da seama = a constata, a se lămuri, a pricepe. A lua seama (sau seamă) = a) a se gândi, a reflecta adânc, a fi atent; b) a supraveghea; c) a observa ceva, a remarca; d) a înțelege, a se lămuri. (Pop.) A-și lua seama = a se răzgândi. 2. (În loc. și expr.; exprimă ideea de folos, interes, grijă) Pe seama (cuiva) = a) în folosul sau în interesul (cuiva); b) în sarcina (cuiva), asupra (cuiva). A lăsa pe (sau în) seama cuiva sau a da pe (sau în) seamă (sau în seama cuiva) = a da (sau a lăsa) în paza, în grija, în posesia cuiva. A lua seama (de cineva) = a se ocupa, a se îngriji (de cineva). A ține seama (sau, rar, seamă) de cineva (sau de ceva) = a lua în considerație, a avea în vedere pe cineva (sau ceva). 3. Însemnătate, importanță; vază, faimă. ♢ Loc. adj. De seamă = important, însemnat; cu trecere. 4. Fel, gen; soi. ♢ Expr. De-o seamă (cu cineva) sau de seama cuiva = la fel cu cineva, în aceeași situație, categorie socială cu cineva; de aceeași vârstă cu cineva. 5. Rost, rânduială. ♢ Expr. A ști seama (la ceva) = a avea experiența unui lucru, a ști cum să procedeze. A-i face (cuiva) seama = a omorî, a ucide (pe cineva). A-și face (singur) seama (sau, rar, seamă) = a se sinucide. 6. Socoteală, calcul; cont. ♢ Expr. A ști seama = a cunoaște situația unui lucru. 7. Număr, cantitate (nehotărâtă); câțiva. O seamă de învățați. ♢ Loc. adj. și adv. Fără număr și fără seamă = (care este) în număr mare; mult. Peste seamă = peste măsură, exagerat. ♦ (În legătură cu noțiuni temporale) Interval, perioadă (nehotărâtă). Așa trăia de o seamă de vreme. – Din magh. szám.

seaman
SEÁMĂN, semeni, s.m. Cel care e la fel cu cineva; aproapele cuiva; om (considerat în raport cu alt om). ♢ Loc. adj. și adv. Fără (de) seamăn = fără asemănare, extraordinar. ♢ Expr. A nu (mai) avea seamăn (pe lume) = a fi unic, a nu avea pereche, asemănare. [Var.: sémen s.m.] – Din semăna^2 (derivat regresiv).

seanta
SEÁNȚĂ, seanțe, s.f. (Înv.) Ședință. [Pr.: se-an-] – Din fr. séance.

seara
SEÁRĂ, seri, s.f. Parte de la sfârșitul zilei, când începe să se întunece; interval de timp cuprins între sfârșitul zilei și momentul când cineva își încheie activitatea, se duce la culcare. ♢ Loc. adv. De cu seară = încă din timpul serii precedente; o dată cu venirea serii, la începutul serii. Către (sau spre, înspre, pe) seară = când se lasă seara. ♢ – Expr. Bună seara! formulă de salut, la întâlnire sau la despărțire, în timpul serii. A da (cuiva) bună seara sau a-și lua (de la cineva) bună seara (sau seara bună) = a saluta (pe cineva) în timpul serii. ♦ (Adverbial; în forma seara) în timpul de la sfârșitul zilei, când începe să se întunece; în fiecare zi când începe să se întunece. – Lat. sera.

searbad
SEÁRBĂD, -Ă, serbezi, -de, adj. 1. (Despre alimente) Fără gust, nesărat, fad; (despre gustul alimentelor) nedefinit, insipid; leșios. 2. Fig. Plictisitor, monoton, fără colorit (artistic). 3. (Despre oameni) Palid la față; fără vlagă, veștejit. – Et. nec.

sebaceu
SEBACÉU, -ÉE, sebacee, adj. (În sintagmele) Glandă sebacee = glandă în formă de ciorchine, care se găsește la rădăcina firelor de păr și care secretează sebumul. Chist sebaceu = umflătură sub piele, produsă prin hipertrofia glandelor sebacee. – Din fr. sébacé, lat. sebaceus.

seboree
SEBORÉE, seboree, s.f. Boală de piele provocată de secreția excesivă a glandelor sebacee și adesea însoțită de hipertrofie glandulară. – Din fr. séborrhée.

seboreic
SEBORÉIC, -Ă, seboreici, -ce, adj. (Med.) De natura seboreei, de seboree. [Pr.: -re-ic] – Din fr. séborrhéique.

sebum
SÉBUM s.n. Substanță grasă secretată de glandele sebacee. – Din fr. sébum, lat. sebum.

sec
SEC, SEÁCĂ, seci, adj. 1. Lipsit de apă; care a secat, s-a uscat. Albia seacă a unui râu. ♦ (Despre locuri) Lipsit de umezeală; p. ext. arid, neproductiv. ♢ Tuse seacă = tuse uscată, fără expectorație. Timbru (sau sigiliu) sec = urmă de ștampilă în relief, care se imprimă pe anumite acte cu o mașină specială, fără tuș. 2. În care nu se află nimic; gol, deșert. ♢ Nucă seacă = nucă fără miez sau cu miezul nedezvoltat. Sunet sec = sunet scurt, fără rezonanță. Ochi sec = orbită goală a ochiului. ♢ Expr. (Substantivat) A înghiți în sec = a) a înghiți fără a avea ceva în gură; b) a se reține de la ceva, a fi nevoit să-și înfrâneze o dorință. ♦ (Pop.; despre părțile corpului) Atrofiat, paralizat. Mână seacă. 3. (În loc. adj.) De sec = de post, care nu este de dulce. 4. Fig. Lipsit de conținut, de sens, fără folos. ♢ Loc. adv. În sec = în zadar, fără rost. 5. Fig. (Adesea substantivat) Fără minte, prost. 6. Fig. (Despre oameni și manifestările lor; adesea adverbial) Lipsit de sensibilitate, de căldură; aspru, tăios, rece. 7. Fig. (Rar) Tare, puternic, dârz. – Lat. siccus.

seca
SECÁ, sec, vb. I. I. 1. Tranz. și intranz. A face să dispară sau a dispărea apa dintr-un râu, dintr-un lac etc.; a (se) usca. ♦ Intranz. (Despre lichide) A se pierde, a dispărea. 2. Tranz. Fig. A stoarce, a slei, a istovi puterea, vlaga cuiva. 3. Intranz. (Despre plante, semințe) A-și pierde seva, germenele de viață; a se veșteji. ♦ (Pop.; despre corpul omului, despre membre, ochi) A se atrofia, a paraliza. II. Tranz. Fig. 1. A pricinui cuiva o emoție puternică, o durere; a chinui. 2. (Înv.) A ucide. – Lat. siccare.

secant
SECÁNT, -Ă, secanți, -te, adj., s.f. 1. Adj. (Despre drepte, curbe) Care întretaie o linie, un plan. ♢ Plan secant = plan care intersectează una sau mai multe suprafețe. ♦ (Substantivat, f.) Dreaptă care intersectează în două puncte un cerc sau o curbă sau care intersectează una ori mai multe drepte sau plane. 2. S.f. Funcție trigonometrică care, înmulțită cu funcția cosinus, este egală cu funcția unitate. – Din fr. sécant.

secara
SECÁRĂ s.f. 1. Plantă anuală din familia gramineelor, cu paiul mai înalt și cu spicul mai aspru decât al grâului, care se cultivă ca plantă alimentară și furajeră (Secale cereale). 2. Compus: secară-cornută = conul-secarei. – Lat. secale.

secare
SECÁRE, secări, s.f. Acțiunea de a seca și rezultatul ei. Secarea mlaștinilor. – V. seca.

secat
SECÁT, -Ă, secați, -te, adj. Fără apă, lipsit de umezeală; uscat. – V. seca.

secator
SECATÓR, secatori, s.m. Foarfece de mână cu cuțite scurte și brațe lungi, acționat cu ambele mâini, folosit în lucrări de grădinărie. – Din fr. sécateur, rus. sekator.

secaciune
SECĂCIÚNE, secăciuni, s.f. (Rar) Faptul de a fi secat, uscat; uscăciune; secetă. – Lat. siccatio, -onis.

secarea
SECĂREÁ, secărele, s.f. Plantă erbacee din familia gramineelor asemănătoare cu ovăzul (Bromus secalinus). – Secară + suf. -ea.

secarica
SECĂRÍCĂ s.f. 1. Rachiu preparat din secară. 2. (Bot.; reg.) Chimen – Secară + suf. -ică.

secatui
SECĂTUÍ, secătuiesc, vb. IV. 1. Tranz. A stoarce pe cineva (sau ceva) de bani, de puteri etc.; a istovi, a epuiza. ♦ A face ca un teren, o livadă etc. să devină neproductive; a sărăci. 2. Intranz. (Despre rezervele de substanțe minerale dintr-un zăcământ) A fi pe terminate sau a se termina. – Secat + suf. -ui.

secatuire
SECĂTUÍRE, secătuiri, s.f. Acțiunea de a secătui și rezultatul ei. – V. secătui.

secatuit
SECĂTUÍT, -Ă, secătuiți, -te, adj. 1. Stors, sleit, epuizat, obosit. 2. Care s-a terminat, care nu mai poate fi exploatat. – V. secătui.

secatura
SECĂTÚRĂ, secături, s.f. 1. Om de nimic, neserios, netrebnic. 2. (La pl.) Lucruri lipsite de valoare, de importanță; fleacuri; mofturi. – Seca + suf. -ătură.

secentism
SECENTÍSM s.n. Mișcare literară și artistică din sec. XVII în Italia. – După it. secentismo.

secentist
SECENTÍST, -Ă, secentiști, -ste, adj. s.m. și f. (Scriitor, artist) care aparține secentismului. – După it. secentista.

secera
SECERÁ, secer, sécer, vb. I. Tranz. A reteza de la baza tulpinii cereale păioase cu mașina de secerat sau cu secera, pentru a aduna recolta. ♦ Fig. A ucide oameni sau animale dintr-o dată și în număr mare. – Din lat. pop. sicilare.

secerar
SECERÁR s.m. (Pop.) Luna august. – Secera + suf. -ar.

secerat
SECERÁT, seceraturi, s.n. Acțiunea de a secera; seceriș (1), seceră (2). – V. secera.

secera
SÉCERĂ, seceri, s.f. 1. Unealtă agricolă manuală folosită la recoltarea cerealelor prin tăierea tulpinilor acestora, formată dintr-o lamă îngustă și curbată de oțel, cu tăișul în interior (prevăzut cu dinți), fixată într-un mâner de lemn. 2. Secerat, seceriș (1). [Var.: (pop) sécere s.f.] – Lat. sicilis.

secerator
SECERĂTÓR, -OÁRE, secerători, -oare, subst., adj. 1. S.m. și f., adj. (Persoană) care seceră. 2. S.f. Mașină agricolă de recoltat care seceră cereale și alte plante agricole. ♢ Secerătoare-legătoare = mașină agricolă de recoltat care seceră și leagă în snopi tulpinile de cereale. Secerătoare-treierătoare = combină. – Secera + suf. -ător.

seceratura
SECERĂTÚRĂ, secerături, s.f. Recoltă secerată (sau de secerat). – Secera + suf. -ătură.

secere
SÉCERE s.f. v. seceră.

seceris
SECERÍȘ, secerișuri, s.n. 1. Acțiunea de a secera; secerat, seceră (2). ♦ Perioadă de timp în care se seceră. 2. Recoltă (secerată). – Secera + suf. -iș.

secesionist
SECESIONÍST, -Ă, secesioniști, -ste, s.m. și f. Partizan al secesiunii. [Pr.: -si-o-] – Din fr. sécessionniste.

secesiune
SECESIÚNE, secesiuni, s.f. Acțiunea unui grup de a se separa, de a se despărți de o colectivitate, de un teritoriu, de un stat din care a făcut parte, în vederea reunirii cu alt stat sau a întemeierii unui stat nou. ♦ Războiul de secesiune = război civil (pentru desființarea sclaviei negrilor) dintre statele sudice și cele nordice ale Statelor Unite ale Americii (1861-1865), terminat cu înfrângerea statelor din sud și cu abolirea sclaviei. [Pr.: -si-u-] – Din fr. sécession, lat. secessio, -onis.

seceta
SÉCETĂ, secete, s.f. Insuficiență a umidității solului și a atmosferei față de valorile minimale necesare creșterii și dezvoltării normale a plantelor (cultivate). ♦ Vreme, perioadă caracterizată printr-o astfel de insuficiență; vreme uscată, secetoasă. – Lat. *siccita (= siccitas).

secetos
SECETÓS, -OÁSĂ, secetoși, -oase, adj. (Despre vreme, perioade) Fără ploi, bântuit de secetă. ♦ (Despre regiuni, terenuri) Lipsit de surse de apă. – Secetă + suf. -os.

secfestra
SECFESTRÁ vb. I v. sechestra.

secfestrare
SECFESTRÁRE s.f. v. sechestrare.

sechela
SECHÉLĂ, sechele, s.f. (Mai ales la pl.) Urmă, consecință, tulburare funcțională sau organică durabilă rezultată după o boală, după o intervenție chirurgicală etc. – Din fr. séquelle.

sechestra
SECHESTRÁ, sechestrez, vb. I. Tranz. A pune sechestru asupra unor bunuri aflate în litigiu sau aparținând unui debitor (ca măsură de asigurare sau de încasare silită a datoriei). ♦ A reține o persoană cu forța și în mod ilegal. [Var.: (înv.) secfestrá vb. I] – Din fr. séquestrer, lat. sequestrare.

sechestrare
SECHESTRÁRE, sechestrări, s.f. Acțiunea de a sechestra și rezultatul ei. [Var.: (înv.) secfestráre s.f.] – V. sechestra.

sechestru
SECHÉSTRU, sechestre, s.n. Măsură de asigurare ordonată de justiție sau de fisc în cazul de neplată a unei datorii, constând în sigilarea bunurilor debitorului sau în darea lor în păstrare unei a treia persoane (până la vânzarea lor silită). ♦ (Jur.) Procedură care constă în încredințarea în mâinile unei terțe persoane, a unui bun asupra căruia există un litigiu, până la soluționarea litigiului. [Var.: (înv.) secvéstru s.n.] – Din fr. séquestre, lat. sequester, -tris.

secol
SÉCOL, secole, s.n. 1. Interval de timp de o sută de ani (socotit de la unitate până la completarea sutei inclusiv); răstimp de o sută de ani (socotit de la orice dată); veac. ♦ Fig. Veșnicie. ♦ (La pl.) Timpul considerat în desfășurarea lui; p. ext. generațiile contemporane acestor etape de desfășurare. 2. Epocă istorică dominată de un eveniment sau de o personalitate excepțională. Secolul lui Pericle. 3. (Înv.; în sintagma) Secolul de mijloc = evul mediu. [Pl. și: (înv., m.) secoli. – Var.: (înv.) sécul s.m.] – Din lat. saeculum, it. secolo.

seconda
SECONDÁ vb. I v. secunda.

secondant
SECONDÁNT, -Ă s.m. și f. v. secundant.

secret
SECRÉT, -Ă, secreți, -te, adj., s.n. I. Adj. 1. Care este ținut ascuns, care rămâne necunoscut, nedivulgat; confidențial. Tratative secrete. ♢ Asociație (sau organizație, societate) secretă = organizație cu caracter conspirativ, constituită în ascuns. ♦ (Despre sentimente) Care nu este declarat sau mărturisit; păstrat în taină. 2. Ascuns vederii, mascat privirilor. ♢ Agent secret = agent de siguranță; detectiv. II. S.n. 1. Ceea ce nu se știe, nu se cunoaște (de nimeni), ceea ce este tăinuit, nu trebuie spus nimănui; taină. ♢ Secret de stat = document sau date privitoare la problemele de bază ale vieții politice, economice, precum și ale apărării statului, a căror divulgare este interzisă prin lege. 2. Sistem (ingenios) care constituie condiția succesului într-o întreprindere; procedeu special și eficace pentru a obține sau a face ceva. 3. Ceea ce constituie condiția intimă (greu de realizat) a unei științe, a unei arte. 4. (Înv.) Discreție. 5. (Ieșit din uz) Celulă izolată într-o închisoare. [Var.: sâcrét, -eátă adj.] – Din fr. secret, lat. secretus.

secreta
SECRETÁ, pers. 3 secretează, vb. I. Tranz. A produce o secreție. [Prez. ind. și: secrétă] – Din fr. sécréter.

secretar
SECRETÁR, -Ă, secretari, -e, subst. I. S.m. și f. 1. Persoană care conduce secretariatul (1) într-o întreprindere sau într-o instituție, lucrând pe lângă conducerea instituției sau întreprinderii respective. ♢ Secretar de redacție = persoană însărcinată cu centralizarea și coordonarea materialului care se publică într-un ziar sau într-o revistă și răspunde de felul cum se prezintă publicația. ♦ Persoană care rezolvă lucrările curente și corespondența privată a cuiva (în calitate de angajat particular al acestuia). 2. (În structura organizatorică a unor partide și organizații) Denumire a unor funcții eligibile de conducere. ♢ Secretar general = persoană aleasă în cadrul congresului sau conferinței unui partid politic pentru coordonarea activității acestuia. 3. Funcționar sau demnitar care pregătește lucrările și duce la îndeplinire hotărârile organului suprem al puterii sau al administrației de stat, al conducerii altui organ central etc. ♢ Secretar de stat = (în unele țări) ministru al Afacerilor Externe. II. S.n. Mobilă prevăzută cu sertare (în care se țin documente, acte etc.) și cu placă rabatabilă care servește la scris. [Scris, și: (II) secrétaire. = Var.: (II) secretér s.n.]. – Din fr. secrétaire.

secretariat
SECRETARIÁT, secretariate, s.n. 1. Serviciu într-o instituție, într-o întreprindere, într-o organizație politică sau de masă etc. care rezolvă lucrările curente ale conducerii acestora. 2. Organ care coordonează și controlează îndeplinirea hotărârilor partidului. 3. Organ cu atribuții administrative și executive al unei organizații internaționale. 4. Grup de persoane care consemnează conținutul dezbaterilor unei ședințe. [Pr.: -ri-at] – Din fr. secrétariat.

secreter
SECRETÉR s.n. v. secretar.

secretina
SECRETÍNĂ s.f. Hormon produs de mucoasa duodenului, care are proprietatea de a excita secreția sucului pancreatic, a bilei și a salivei. – Din fr. sécrétine.

secretor
SECRETÓR, -OÁRE, secretori, -oare, adj. (Fiziol.) Care secretează. Organ secretor. ♢ Țesut secretor = țesut vegetal alcătuit din celule dispuse izolat sau în straturi și care produce secreții. – Din fr. sécréteur.

secretos
SECRETÓS, -OÁSĂ, secretoși, -oase, adj., s.m. și f. (Fam.) (Persoană) care știe să păstreze un secret, o taină; (persoană) care nu se destăinuiește. – Secret + suf. -os.

secretie
SECRÉȚIE, secreții, s.f. (Fiziol.) 1. Produs lichid sau solid rezultat din activitatea celulelor glandulare. ♢ Glandă cu secreție internă = glandă care varsă materia secretată în circuitul sangvin. Glandă cu secreție externă = glandă care elimină materia secretată prin pori sau prin alte orificii externe. 2. Proces de formare și de eliminare a produșilor de secreție (1). [Var.: secrețiúne s.f.] – Din fr. sécrétion, lat. secretio, -onis.

secretiune
SECREȚIÚNE s.f. v. secreție.

secrias
SECRIÁȘ s.n. v. sicriaș.

secriu
SECRÍU s.n. v. sicriu.

sectant
SECTÁNT, -Ă, sectanți, -te s.m. și f. Adept al unei secte religioase. ♦ (Adjectival) De sectă, propriu sectanților; fig. exclusivist, intolerant. – Din lat. sectans, -ntis. Cf. s e c t ă.

sectar
SECTÁR, -Ă, sectari, -e, s.m., adj. 1. S.m. Partizan înflăcărat și intolerant al unei doctrine (politice, religioase etc.). 2. Adj. De sectă sau de sectar (1); intolerant față de cei cu alte convingeri; exclusivist. – Din fr. sectaire.

sectarism
SECTARÍSM s.n. Spirit, atitudine de sectar (1); îngustime de vederi proprie persoanelor sau grupurilor care se limitează la interesele lor mărunte; fig. exclusivism, intoleranță. – Din fr. sectarisme.

secta
SÉCTĂ, secte, s.f. Comunitate religioasă desprinsă de biserica oficială respectivă; p. ext. grup (închis) alcătuit din adepții unei doctrine (filozofice sau politice). – Din fr. secte, lat. secta.

sector
SECTÓR, sectoare, s.n. 1. (Mat.) Porțiune dintr-un plan limitată de două drepte concurente și de arcul unei curbe cuprins între cele două drepte; mulțimea punctelor din interiorul unei sfere, situată în interiorul conului având ca bază un cerc mic al sferei, iar ca vârf centrul sferei. ♦ (Tehn.) Organ de mașină în formă de cerc, de roată (dințată). 2. Fiecare dintre zonele corespunzătoare unei delimitări de orice natură a unei suprafețe; porțiune limitată dintr-o suprafață. ♦ Zonă de acțiune a unei unități militare. ♦ Subîmpărțire administrativă în cadrul unui oraș mai mare. 3. Domeniu sau ramură de activitate. – Din fr. secteur, lat. sector, -oris.

sectorist
SECTORÍST, sectoriști, s.m. Ofițer sau subofițer de poliție în sarcina căruia se află ordinea publică și evidența populației dintr-un anumit sector al unui oraș. – Sector + suf. -ist.

sectorizat
SECTORIZÁT, -Ă, sectorizați, -te, adj. (Rar) Care este împărțit pe sectoare. – De la sector.

sectie
SÉCȚIE, secții, s.f. 1. Subunitate organizatorică stabilită pe ramuri de activitate, pe specialități, pe operații etc. în întreprinderi, instituții etc.; sală, atelier, local în care își desfășoară activitatea o astfel de subunitate. ♦ Compartiment cu destinație specială într-un magazin, într-un muzeu etc. 2. Subdiviziune în cadrul administrației sau al poliției unui oraș; local în care își are sediul această subdiviziune. – Din rus. sekțiia, fr. section.

sectiona
SECȚIONÁ, secționéz, vb. I. Tranz. A face o tăietură, a împărți în secțiuni; a tăia, a divide. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. sectionner.

sectionabil
SECȚIONÁBIL, -Ă, secționabili, -e, adj. Care poate fi secționat. [Pr.: -ți-o-] – Secționa + suf. -bil.

sectionare
SECȚIONÁRE, secționări, s.f. Acțiunea de a secționa. [Pr.: -ți-o-] – V. secționa.

sectiune
SECȚIÚNE, secțiuni, s.f. 1. Faptul de a secționa; tăietură, despărțire; (concr.) porțiune tăiată în urma secționării; loc unde s-a făcut o secționare. 2. Suprafață rezultată prin intersecția unui corp solid cu o suprafață (plană sau curbă). ♦ Aria unei secțiuni (2). 3. (Tehn.) Schiță reprezentând suprafața determinată de intersecția unui plan (vertical sau orizontal) cu un sistem tehnic sau cu o piesă. 4. (Mat.) Intersecție a două mulțimi. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. section, lat. sectio, -onis.

secui
SECÚI, secui, s.m. Persoană care face parte dintr-o populație de limbă turcică asimilată de triburile maghiare pe care le-a însoțit în migrațiunea lor spre Europa și care s-a așezat alături de populația românească în partea de sud-est a Transilvaniei. – Din magh. székely.

secuiesc
SECUIÉSC, -IÁSCĂ, secuiești, adj. Care aparține secuilor, privitor la secui. [Pr.: -cu-iesc] – Secui + suf. -esc.

secuime
SECUÍME s.f. Ținut locuit de secui; populația secuiască. – Secui + suf. -ime.

secul
SÉCUL s.m. v. secol.

secular
SECULÁR, -Ă, seculari, -e, adj. 1. Care durează mai multe secole, care are o vechime de unul sau de mai multe secole; p. ext. extrem de vechi, străvechi. 2. (Livr.) Laic. – Din fr. séculaire, lat. saecularis.

seculariza
SECULARIZÁ, secularizéz, vb. I. Tranz. A trece în patrimoniul statului (în schimbul unei despăgubiri) un bun aparținând bisericii sau mănăstirii. – Din fr. séculariser.

secularizare
SECULARIZÁRE, secularizări, s.f. Acțiunea de a seculariza. – V. seculariza.

secularizat
SECULARIZÁT, -Ă, secularizați, -te, adj. (Despre bunuri care aparțin bisericii sau mănăstirii) Trecut în patrimoniul statului. – V. seculariza.

secund
SECÚND, -Ă, secunzi, -de, num. ord., adj., s.n. 1. Num. ord., adj. Care vine imediat după primul în ordinea locului, a timpului sau a rangului; al doilea. ♢ Ofițer secund (și substantivat, m.) = ofițer care îndeplinește funcția de adjunct al unui căpitan de vas. Arbitru secund (și substantivat, m.) = arbitru care ajută pe arbitrul principal în conducerea unei competiții sportive. 2. S.n. Voce care acompaniază o voce primă și care se găsește pe locul al doilea în executarea unei melodii cântate din gură sau dintr-un instrument. – Din fr. second, lat. secundus.

secunda
SECUNDÁ, secundéz, vb. I. Tranz. 1. A sprijini, a ajuta, a însoți, a fi alături de cineva în acțiunile sale. 2. (Muz.) A acompania. [Var.: secondá vb. I] – Din fr. seconder, lat. secundare.

secundant
SECUNDÁNT, -Ă, secundanți, -te, s.m. și f. Persoană care secundează, ajută, urmează, însoțește pe cineva. ♦ Arbitru secund. ♦ Persoană care asistă și îndrumează un participant la anumite întreceri sportive (box, șah). ♦ (Înv.) Martor la un duel. [Var.: secondánt, -ă s.m. și f.] – Din germ. Sekundant.

secundar
SECUNDÁR^1, secundare, s.n. Acul ceasornicului care arată secundele. – Secundă + suf. -ar.

SECUNDÁR^2, -Ă, secundari, -e, adj. 1. Care ocupă locul al doilea (în timp) într-o succesiune. ♦ Era secundară = a doua eră geologică, caracterizată prin apariția primelor păsări, mamifere și pești osoși; era mezozoică. (Ieșit din uz) Curs secundar = ciclu școlar care urma după ciclul primar. (Ieșit din uz) Profesor secundar = profesor care predă în cursul secundar. Sifilis secundar = sifilis aflat în a doua fază, caracterizat prin apariția unor erupții pe piele. 2. Care se plasează pe al doilea plan din punct de vedere al importanței; de mai mică importanță. ♢ (Gram.) Propoziție secundară (și substantivat, f.) = propoziție care nu este de sine stătătoare, depinzând în frază de propoziția principală (din punctul de vedere al înțelesului). Medic secundar (și substantivat, m.) = medic care, în urma unui concurs, este admis să lucreze într-o clinică între 3 și 5 ani, în vederea specializării sale. Fenomen secundar = fenomen patologic puțin important, care apare în cursul unei boli, ca efect al fenomenelor ei caracteristice și care nu influențează cursul bolii. – Din fr. secondaire, lat. secundarius.

secundariat
SECUNDARIÁT s.n. Perioadă de timp în care își face stagiul un medic secundar^2. ♦ Examen sau concurs pentru obținerea gradului de medic secundar^2. – De la secundar^2.

secunda
SECÚNDĂ, secunde, s.f. 1. Unitate de măsură a timpului egală cu a 60-a parte din durata unui minut; p. ext. timp foarte scurt; clipă, moment. 2. (Muz.) Intervalul dintre două sunete ale gamei aflate pe două trepte alăturate. – Din fr. seconde.

secundo
SECÚNDO adv. (Livr.) În al doilea rând. – Cuv. lat.

secure
SECÚRE, securi, s.f. Unealtă formată dintr-un corp de oțel cu tăiș și un ochi în care se fixează o coadă de lemn, folosită pentru doborârea arborilor, la scurtatul sau despicatul lemnelor, la cioplit și (în trecut) ca armă de luptă. – Lat. securis.

securice
SECURÍCE, securici, s.f. Diminutiv al lui secure. – Secure + suf. -ice.

securit
SECURÍT s.n. Geam de siguranță cu o rezistență mecanică mărită și care, datorită tensiunilor interne obținute în urma unui tratament termic, se transformă la spargere în pulbere, fără a forma cioburi și așchii. – Din germ. Sekurit.

securitate
SECURITÁTE s.f. 1. Faptul de a fi la adăpost de orice pericol; sentiment de încredere și de liniște pe care îl dă cuiva absența oricărui pericol. ♦ Protecție, apărare. ♢ Securitate colectivă = stare a relațiilor dintre state, creată prin luarea pe cale de tratat a unor măsuri de apărare comună împotriva unei agresiuni. 2. (Ieșit din uz) Totalitatea organelor de stat care aveau ca sarcină apărarea sistemului social-economic și politic al statului comunist. – Din fr. sécurité, lat. securitas, -atis.

securiza
SECURIZÁ, securizéz, vb. I. Tranz. A trata termic o sticlă în vederea obținerii securitului. – Securit + suf. -iza.

securizare
SECURIZÁRE, securizări, s.f. Acțiunea de a securiza și rezultatul ei. – V. securiza.

secventa
SECVÉNȚĂ, secvențe, s.f. 1. Succesiune de fenomene fizice sau ordinea de variație în timp a mărimilor unui sistem. 2. Șir de imagini sau de scene dintr-un film, care formează un anumit episod. ♦ Fig. Serie de fapte, de evenimente, de stări etc., care se succedă într-o anumită ordine și formează un tot unitar. – Din fr. séquence. Cf. it. s e q u e n z a.

secvential
SECVENȚIÁL, -Ă, secvențiali, -e, adj. Referitor la secvență, care se împarte în secvențe. [Pr.: -ți-al] – Din fr. séquentiel.

secvestru
SECVÉSTRU s.n. v. sechestru.

seda
SEDÁ, sedéz, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) administra sedative pentru a (se) calma, a (se) liniști. – Din lat. sedare.

sedare
SEDÁRE, sedări, s.f. Acțiunea de a (se) seda. – V. seda.

sedat
SEDÁT, -Ă, sedați, -te, adj. Care a fost calmat cu sedative. – V. seda.

sedativ
SEDATÍV, -Ă, sedativi, -e, adj., s.n. (Medicament) care produce o liniștire a stărilor de excitație psihică sau motorie, care calmează durerile; calmant. – Din fr. sédatif.

sedatie
SEDÁȚIE, sedații, s.f. (Med.) Sedare. – Din fr. sédation.

sedentar
SEDENTÁR, -Ă, sedentari, -e, adj. (Despre oameni) Căruia nu-i place să umble, să facă mișcare, care stă mai mult acasă; (despre îndeletnicirile oamenilor) care se desfășoară într-un spațiu închis; care nu necesită mișcare, lipsit de mișcare. ♦ (Despre populații) Stabil. ♢ Parte sedentară = parte a unităților militare care rămâne în garnizoană în timp de război, având misiunea de a completa efectivele părții operative, de a îngriji bunurile rămase în cazarmă etc. Păsări sedentare = păsări care nu migrează în timpul iernii. Animale sedentare = animale nevertebrate care stau temporar în galerii pe care și le fac singure. – Din fr. sédentaire, lat. sedentarius.

sedentarism
SEDENTARÍSM s.n. Faptul de a fi sedentar; viață sedentară, lipsită de mișcare. – Sedentar + suf. -ism.

sedentaritate
SEDENTARITÁTE s.f. (Rar) Sedentarism. – Din fr. sédentarité.

sedila
SEDÍLĂ^1, sedile, s.f. Semn diacritic în formă de virgulă (,), care se pune sub unele consoane pentru a le da valoarea altui sunet. – Din fr. cédille.

SEDÍLĂ^2, sedile, s.f. Săculeț cu țesătură rară, în care se pune brânza la scurs. [Var.: (reg.) sădílă, sidílă s.f.] – Din bg., scr. sedilo.

sediment
SEDIMÉNT, sedimente, s.n. 1. Depozit format prin depunerea substanțelor corpusculare solide dintr-o suspensie. 2. Acumulare, în general stratificată, de minerale și de resturi organice, depozitată la suprafața pământului; depozit de roci sedimentare. – Din fr. sediment, lat. sedimentum.

sedimenta
SEDIMENTÁ, pers. 3 sedimentează, vb. I. Refl. A se depune în straturi, a forma sedimente; a se lăsa la fund. – Din sediment.

sedimentar
SEDIMENTÁR, -Ă, sedimentari, -e, adj. Cu caracter de sediment (2); format prin sedimentare. ♢ Proces sedimentar = proces de formare a sedimentelor. Rocă sedimentară = rocă rezultată prin depunerea materialelor provenite în urma alterării sau dezagregării unor roci preexistente. – Din fr. sédimentaire.

sedimentare
SEDIMENTÁRE, sedimentări, s.f. Acțiunea de a se sedimenta și rezultatul ei. ♦ Totalitatea proceselor fizice, chimice și biologice care se desfășoară la suprafața scoarței terestre și în urma cărora are loc depunerea unor fragmente sau particule de minerale, roci, organisme etc. din care provin rocile sedimentare. ♦ Fenomen de depunere lentă a particulelor solide dintr-o suspensie, dintr-o emulsie etc. prin cădere liberă sau prin centrifugare; sedimentație. ♢ (Med.) Viteză de sedimentare = intervalul de timp în care se depun globulele roșii dintr-o cantitate de sânge recoltat într-un tub de sticlă gradat, care permite depistarea unor procese infecțioase. – V. sedimenta.

sedimentatie
SEDIMENTÁȚIE, sedimentații, s.f. Sedimentare. – Din fr. sédimentation.

sedimentologie
SEDIMENTOLOGÍE s.f. Parte a geologiei care studiază modul de formare a sedimentelor și a rocilor sedimentare. – Din fr. sédimentologie.

sedimentometrie
SEDIMENTOMETRÍE, sedimentometrii, s.f. (Fiz.) Metodă de determinare a dimensiunilor particulelor dintr-un amestec, bazată pe măsurarea vitezei de sedimentare. – Din fr. sédimentométrie.

seditios
SEDIȚIÓS, -OÁSĂ, sedițioși, -oase, adj. (Livr.) Care se revoltă împotriva unei autorități, care îndeamnă la răzvrătire, înclinat către răzvrătire, de răzvrătire. Strigăte sedițioase. [Pr.: -ți-os] – Din fr. séditieux, lat. seditiosus.

seditiune
SEDIȚIÚNE, sedițiuni, s.f. (Livr.) Răzvrătire, revoltă, răscoală. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. sédition, lat. seditio, -onis.

sediu
SÉDIU, sedii, s.n. Clădire sau loc unde își are administrația și unde își desfășoară activitatea o instituție sau o organizație. ♦ Fig. Centru, focar. Sediul reflexelor. – Din it. sedio.

seducator
SEDUCĂTÓR, -OÁRE, seducători, -oare, adj., subst. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care seduce, incită, captivează prin aspect, prin fel de a fi etc., (persoană), fermecătoare, încântătoare. 2. S.m. Bărbat care abuzează de buna credință a femeilor, ademenindu-le și seducându-le cu promisiuni înșelătoare; ademenitor, înșelător. – Seduce + suf. -ător.

seduce
SEDÚCE, sedúc, vb. III. Tranz. 1. A incita, a captiva, a subjuga, a cuceri prin farmecul vorbelor, prin purtare etc. 2. (Despre bărbați) A abuza de buna-credință a unei femei, ademenind-o și determinând-o să întrețină relații sexuale, cu promisiuni înșelătoare; a ademeni; a înșela, a amăgi. – Din lat. seducere. Cf. fr. s é d u i r e.

seducere
SEDÚCERE, seduceri, s.f. Faptul de a seduce; seducție. – V. seduce.

seductie
SEDÚCȚIE, seducții, s.f. Faptul de a seduce; atracție deosebită exercitată asupra cuiva; captivare. ♦ Corupție. – Din fr. séduction, lat. seductio, -onis.

sedus
SEDÚS, -Ă, seduși, -se, adj. 1. (Despre oameni) Care este cucerit prin frumusețea, prin vorbele etc. cuiva; fermecat (1), fascinat, încântat. 2. (Mai ales despre femei) Care este ademenit, înșelat, amăgit. – V. seduce.

sef
SEF s.n. v. seif.

sefard
SEFÁRD, -Ă, sefarzi, -de, adj. Care aparține

sefardit
SEFARDÍT, -Ă, sefardiți, -te, adj. Sefard. – Din sefard.

sefterea
SEFTEREÁ s.f. v. safterea.

seftian
SEFTIÁN s.n. v. saftian.

segment
SEGMÉNT, (1, 2, 3) segmente, s.n., (4) segmenți, s.m. 1. S.n. Porțiune dintr-o figură, limitată cel puțin într-o parte de marginile ei. ♢ Segment de dreaptă = porțiune dintr-o dreaptă mărginită de două puncte. Segment de cerc = parte dintr-un cerc cuprinsă între o coardă și arcul subîntins. 2. S.n. Porțiune definită dintr-un întreg, nedetașată de acesta. Segment din coloana vertebrală. 3. S.n. Fiecare dintre inelele (sau părțile) care alcătuiesc corpul unor viețuitoare. 4. S.m. Garnitură metalică a unui piston, care servește la etanșarea spațiului liber dintre acesta și cilindrul în interiorul căruia se deplasează, sau la răzuirea uleiului de pe pereții interiori ai cilindrului. – Din fr. segment, lat. segmentum.

segmenta
SEGMENTÁ, segmentéz, vb. I. Tranz. A împărți, a tăia în segmente. – Din fr. segmenter.

segmental
SEGMENTÁL, -Ă, segmentali, -e, adj. Referitor la segment, de segment. – Din fr., engl. segmental.

segmentare
SEGMENTÁRE, segmentări, s.f. 1. Faptul de a segmenta. ♦ Diviziune a celulei-ou sau a zigotului în celule din ce în ce mai mici, care se asociază între ele și formează foițele embrionare; segmentație. 2. (Fon.) Operație de izolare a unui segment dintr-o secvență sonoră pentru studiul lui auditiv, eliminându-se astfel influența contextului. – V. segmenta.

segmentator
SEGMENTATÓR, segmentatoare, s.n. (Fon.) Aparat electronic folosit pentru segmentare. – Segmenta + suf. -tor.

segmentatie
SEGMENTÁȚIE, segmentații, s.f. Segmentare. – Din fr. segmentation.

segrega
SEGREGÁ, pers. 3 segrégă, vb. I. 1. Intranz. (Despre elementele unui aliaj) A se separa neuniform prin răcire de la o temperatură înaltă, pe baza diferenței dintre punctele de topire ale elementelor. 2. Refl. (Despre componenții unui material) A se separa. – Din lat., it. segregare.

segregare
SEGREGÁRE, segregări, s.f. 1. Faptul de a (se) segrega; segregație. ♦ Operație metalurgică de afinare a unui aliaj prin răcire selectivă prin care, la solidificare, unele impurități se concentrează și se pot îndepărta ușor. 2. Proces de izolare a minereurilor de masa rocilor înconjurătoare și de cristalizare în filoane distincte, cu forme precise. 3. (Constr.) Operație de separare a materialului granular din beton sau din mortar în straturi de consistență diferită. 4. Fenomen în hibridarea sexuală a plantelor, constând în separarea eredității materne de cea paternă, în anumite celule diferențiate. 5. Segregație rasială. – V. segrega.

segregatie
SEGREGÁȚIE, segregații, s.f. 1. Segregare (2); lipsă de omogenitate a compoziției chimice a unui aliaj solidificat, rezultată din segregare. 2. (În sintagma) Segregație rasială = formă a discriminării rasiale constând în separarea persoanelor pe baza unor criterii de origine sau rase diferite din interiorul aceleiași țări (privind cartierele de locuit, școlile, sălile de spectacole, mijloacele de transport în comun, asistența medicală etc.); discriminare rasială; segregare (5). [Var.: segregațiúne s.f.] – Din fr. ségrégation.

segregatiune
SEGREGAȚIÚNE s.f. v. segregație.

seguidilla
SEGUIDILLA s.f. Dans popular spaniol, cu mișcare vioaie, care se dansează cu acompaniament de chitară sau de castaniete, uneori însoțit de cântec; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: seghidília] – Cuv. sp.

sehastru
SEHÁSTRU, -Ă s.m. și f. v. sihastru.

sehastrie
SEHĂSTRÍE s.f. v. sihăstrie.

sehelba
SEHÉLBĂ s.f. v. selbă.

seidicar
SEIDICÁR s.m. v. saidecar.

seif
SÉIF, seifuri, s.n. Dulap sau ladă de fier în care se păstrează, de obicei într-o instituție bancară, bani, hârtii și obiecte de valoare; casă de bani. ♦ Încăpere specială, bine asigurată (la arhive sau la biblioteci publice), în care se păstrează manuscrise, documente și alte obiecte de valoare. [Var.: safé, saféu, sef s.n.] – Din engl. safe.

seiga
SEÍGĂ, seige, s.f. Aparat de recoltare a stufului, care se atașează unui tractor. – Et.nec.

seim
SEÍM, seimuri, s.n. Denumire dată, în diferite perioade, Parlamentului Poloniei sau Camerei Inferioare a acestuia. – Din pol. sejm.

seima
SEÍMĂ, seime, s.f. Crăpătură care apare uneori la copitele cailor și ale vitelor. – Din fr. seime.

seimen
SEIMÉN, seimeni, s.m. (În sec. XVII-XVIII, în Țara Românească și în Moldova) Soldat din corpul de ostași mercenari pedeștri înarmați cu sânețe, a căror atribuție era paza curții domnești. [Var.: siimén, simén s.m.] – Din tc. seğmen.

seimenesc
SEIMENÉSC, -EÁSCĂ, seimenești, adj. (Înv.) Care aparține seimenilor, privitor la seimeni. – Seimen + suf. -esc.

sein
SEÍN, -Ă, seini, -e, adj. (Reg.) 1. (Despre lână, blană) De culoare cenușie-roșcată. 2. (Despre oi) Cu lâna cenușie-roșcată. – Et. nec.

seism
SEÍSM, seisme, s.n. Cutremur de pământ. – Din fr. séisme.

seismic
SEÍSMIC, -Ă, seismici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care se referă la seisme, care aparține seismelor. ♢ Unde seismice = unde elastice care se răspândesc în scoarța terestră, fiind provocate de cutremure sau de explozii artificiale. Stație seismică = complex de aparatură pentru înregistrarea undelor seismice. Regiune seismică = regiune în care cutremurele de pământ sunt frecvente și puternice. ♦ Care servește la înregistrarea și studierea oscilațiilor scoarței terestre. Aparate seismice. 2. S.f. Seismometrie. – Din fr. séismique.

seismicitate
SEISMICITÁTE s.f. Grad de frecvență și de intensitate a oscilațiilor seismice dintr-o zonă. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismicité.

seismogenic
SEISMOGÉNIC, -Ă, seismogenici, -ce, adj. Care determină apariția unui cutremur. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismogénique.

seismograf
SEISMOGRÁF, seismografe, s.n. 1. Aparat care înregistrează grafic, în mod automat, momentul, durata și intensitatea mișcărilor seismice; seismometru. 2. Aparat folosit în prospecțiuni geofizice, cu ajutorul căruia se înregistrează vibrațiile produse de anumite explozii subterane provocate în scopuri științifice. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismographe.

seismografic
SEISMOGRÁFIC, -Ă, seismografici, -ce, adj. Privitor la seismografie, care aparține seismografiei. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismographique.

seismografie
SEISMOGRAFÍE s.f. Totalitatea procedeelor de întrebuințare a seismografului; parte a seismologiei care se ocupă cu înregistrarea undelor seismice și cu interpretarea acestor înregistrări. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismographie.

seismograma
SEISMOGRÁMĂ, seismograme, s.f. Înregistrare grafică a mișcărilor seismice cu ajutorul seismografului. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismogramme.

seismolog
SEISMOLÓG, seismologi, s.m. Specialist în seismologie. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismologue.

seismologic
SEISMOLÓGIC, -Ă, seismologici, -ce, adj. Privitor la seismologie, care aparține seismologiei. Cercetări seismologice. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismologique.

seismologie
SEISMOLOGÍE s.f. Ramură a geofizicii aplicate care se ocupă cu studiul cutremurelor de pământ. [Pr.: se-is-] – Din fr. seismologie.

seismometric
SEISMOMÉTRIC, -Ă, seismometrici, -ce, adj. De seismometrie. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismométrique, engl. seismometric.

seismometrie
SEISMOMETRÍE s.f. Parte a geofizicii aplicate care studiază modul și viteza de propagare a undelor seismice din scoarța Pământului, provocate prin explozii artificiale, mai ales în scopul prospectării diferitelor substanțe minerale utile și al detectării structurilor geologice favorabile acumulării acestora; seismică. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismométrie.

seismometru
SEISMOMÉTRU, seismometre, s.n. Seismograf. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismomètre.

seismonastie
SEISMONASTÍE, seismonastii, s.f. Mișcare a organelor unor plante superioare provocată de lovire sau de scuturare. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismonastie.

seismoscop
SEISMOSCÓP, seismoscoape, s.n. Instrument care pune în evidență cutremurele de pământ. [Pr.: se-is-] – Din fr. séismoscope.

seismoterapie
SEISMOTERAPÍE s.f. (Med.) Procedeu terapeutic constând din vibrații rapide, regulate și de mică amplitudine, folosit în unele atonii funcționale; vibroterapie. [Pr.: se-is-. – Var.: sismoterapíe s.f.] – Din fr. séismothérapie.

seiz
SEÍZ, seizi, s.m. (Înv.) Rândaș, grăjdar (la curtea domnească). – Din tc. seyis.

sejur
SEJÚR, sejururi, s.n. Vacanță, concediu pe care cineva îl petrece (cu concursul unei organizații turistice) într-o stațiune, pe un itinerar turistic etc. – Din fr. séjour.

selacian
SELACIÁN, selacieni, s.m. (La pl.) Subclasă de pești marini cu scheletul cartilaginos, cu coada împărțită în două părți inegale, cu corpul acoperit cu solzi și cu țepi; (și la sg.) pește din această subclasă. ♦ (Adjectival) Pește selacian. [Pr.: -ci-an] – Din fr. sélacien.

selamalac
SELAMALẤC s.n. v. selamlâc.

selamlac
SELAMLẤC, selamlâcuri, s.n. (Înv.) Parte rezervată bărbaților și musafirilor în casele turcești; încăperi destinate domnului și slugilor sale, precum și pentru recepții, în palatele domnilor români. [Var.: selamalâc s.n.] – Din tc. selâmlık.

selandra
SELÁNDRĂ, selandre, s.f. Navă de transport din timpul cruciadelor. – Din fr. sélandre.

selba
SÉLBĂ, selbe, s.f. (Rar) Pădure tânără (și deasă). [Var.: sehélbă s.f.] – Cf. lat. s i l v a.

seleaf
SELEÁF s.n. v. sileaf.

seleamceaus
SELEÁM-CEAÚȘ, seleam-ceauși, s.m. (Înv.) Reprezentant al domnului care mergea înainte și anunța tuturor sosirea acestuia. – Din tc. selâm-çavuș.

select
SELÉCT, -Ă, selecți, -te, adj. Ales, deosebit, distins. – Din fr. sélect, engl. select.

selecta
SELECTÁ, selectéz, vb. I. 1. Tranz. A selecționa după un criteriu stabilit. ♦ A-și arăta preferința, a aprecia, a distinge (dintre mai mulți). 2. Tranz. A separa, în vederea izolării dintr-o mulțime de obiecte, o serie de obiecte cu anumite caracteristici. 3. Intranz. (Despre aparatele de radiorecepție și de telegrafie) A recepționa clar diferitele unde sonore, diferitele posturi de emisiune; a fi selectiv. ♦ A regla în așa fel un aparat de radiorecepție, încât undele apropiate ca lungime să nu deranjeze audiția. – Cf. s e l e c t i v,  s e l e c t o r.

selectare
SELECTÁRE, selectări, s.f. Acțiunea de a selecta și rezultatul ei. – V. selecta.

selectat
SELECTÁT, -Ă, selectați, -te, adj. Care este ales dintr-un grup de obiecte, de ființe etc. după anumite criterii; p. ext. de calitate superioară. – V. selecta.

selectiv
SELECTÍV, -Ă, selectivi, -e, adj. 1. (Despre sisteme fizico-chimice) Care are proprietatea de a efectua o alegere între mai multe elemente de același fel. ♦ (Despre radiorecepție; p. ext. despre aparate de radiorecepție) Care are proprietatea de a prinde oscilațiile a căror frecvență este egală cu frecvența pe care este acordat. 2. Care se efectuează prin selecție, care se bazează pe selecție. – Din fr. sélectif.

selectivitate
SELECTIVITÁTE s.f. 1. Însușirea de a fi selectiv. ♦ Capacitatea de selecție a unui sistem tehnic sau fizico-chimic. Selectivitatea unui aparat de radio. 2. Însușire a plantelor și a animalelor de a face selecție naturală în procesul de fecundare și în comportarea față de condițiile de viață. – Din fr. sélectivité.

selector
SELECTÓR, selectoare, s.n. 1. Dispozitiv mecanic sau electric care permite alegerea unui obiect sau a unei direcții anumite dintr-o mulțime de obiecte sau de direcții accesibile dispozitivului. 2. Mașină agricolă alcătuită dintr-o vânturătoare și mai multe site, cu ajutorul căreia se separă semințele de impurități și se sortează pe calități. – Din fr. sélecteur.

selectron
SELECTRÓN, selectroane, s.n. Tub electronic din prima generație de calculatoare. – Din engl. selectron.

selectie
SELÉCȚIE, selecții, s.f. 1. Alegere efectuată după un anumit criteriu și cu un scop; selecționare. 2. Proces de supraviețuire a indivizilor dotați cu cele mai apte însușiri în lupta pentru existență. ♢ Selecție naturală = fenomen natural constând în persistența și continua evoluție a speciilor care au o mai mare putere de adaptare la mediu, în detrimentul celor mai puțin dotate. Selecție sexuală = alegere naturală și artificială care se face în urma eliminării de la actul reproducător a indivizilor slabi și rău înzestrați. Selecție artificială = metodă de ameliorare a speciilor animale și vegetale, constând în selecționarea, în vederea reproducției, a indivizilor care întrunesc cele mai multe calități biologice. 3. Operație de extragere a unităților dintr-o colectivitate generală, după anumite principii; parte dintr-o colectivitate cu ajutorul căreia se cercetează diversele caracteristici ale întregii colectivități. [Var.: (înv.) selecțiúne s.f.] – Din fr. sélection, lat. selectio, -onis.

selectiona
SELECȚIONÁ, selecționéz, vb. I. 1. Tranz. A face o selecție, a alege, a tria după un anumit criteriu; a selecta; p. ext. a ameliora speciile animale și vegetale prin alegerea, în vederea reproducției, a indivizilor care întrunesc cele mai multe calități. 2. Refl. A se supune procesului de selecție naturală. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. sélectionner.

selectionabil
SELECȚIONÁBIL, -Ă, selecționabili, -e, adj. (Adesea substantivat) Care poate fi selecționat, apt de a fi selecționat. [Pr.: -ți-o-] – Selecționa + suf. -bil.

selectionare
SELECȚIONÁRE, selecționări, s.f. Acțiunea de a selecționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. selecționa.

selectionat
SELECȚIONÁT, -Ă, selecționați, -te, adj. Ales dintre mai mulți (după criterii de valoare); p. ext. de calitate superioară. ♦ (Substantivat) Persoană sau echipă aleasă prin selecție în vederea participării la competiții sportive, artistice etc. ♦ (Despre plante de cultură și animale domestice) Obținut prin metoda selecției artificiale; cu însușiri îmbunătățite prin selecție. [Pr.: -ți-o-] – V. selecționa.

selectionator
SELECȚIONATÓR, -OÁRE, selecționatori, -oare, s.m. și f. Persoană care lucrează în domeniul ameliorării plantelor de cultură și animalelor domestice pe calea selecției artificiale. [Pr.: -ți-o-] – Selecționa + suf. -tor.

selectioner
SELECȚIONÉR, -Ă, selecționeri, -e, s.m. și f. Persoană autorizată și competentă care triază sportivii în scopul alegerii celor mai valoroși pentru constituirea unor echipe (naționale) participante la o competiție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. sélectionneur.

selectionism
SELECȚIONÍSM s.n. Teorie care admite existența selecției naturale în biologie; darwinism. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. sélectionnisme.

selectionist
SELECȚIONÍST, -Ă, selecționiști, -ste, s.m. și f. Persoană care aderă la teoria darwinistă a selecției naturale. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. sélectionniste.

selectiune
SELECȚIÚNE s.f. v. selecție.

selemet
SELEMÉT s.n. (Înv.; în expr.) A scoate (pe cineva) la selemet = a distruge din punct de vedere material, a ruina (pe cineva), a aduce la sapă de lemn. [Var.: silimét s.n.] – Din tc. selâmet.

selenar
SELENÁR, -Ă, selenari, -e, adj. Referitor la Lună, de Lună; lunar. – Din fr. sélenien (după lunar).

selenaut
SELENAÚT, selenauți, s.m. Astronaut care călătorește spre Lună (I 1), care explorează Luna (I 1). – Selene (n. pr.) + [cosmo]naut.

seleniat
SELENIÁT, seleniați, s.m. Sare a acidului selenic. [Pr.: -ni-at] – Din fr. séléniate.

selenic
SELÉNIC, -Ă, selenici, -ce, adj. Care conține seleniu. Acid selenic. – Din fr. sélénique.

selenifer
SELENIFÉR, -Ă, seleniferi, -e, adj. Care conține seleniu. – Din fr. sélénifère.

selenit
SELENÍT^1, seleniți, s.m. Varietate de ghips semitransparent, de culoare galben-aurie, cu luciu mătăsos-sidefos, utilizată pentru confecționarea unor obiecte decorative. – Din fr. sélénite.

SELENÍT^2, seleniți, s.m. (Livr.) Locuitor imaginar din Lună. – Din fr. sélénite.

seleniu
SELÉNIU s.m. Element chimic, metaloid negru-cenușiu care se găsește în natură în combinație cu sulful și care se întrebuințează în industria sticlei, a ceramicii și la fabricarea celulelor fotoelectrice. [Var.: selénium s.n.] – Din fr. sélénium.

selenium
SELÉNIUM s.n. v. seleniu.

selenodezie
SELENODEZÍE s.f. Disciplină care studiază forma și dimensiunile Lunii, câmpul sau de gravitație etc. – Din fr. sélénodésie.

selenografie
SELENOGRAFÍE s.f. Parte a astronomiei care se ocupă cu studierea descriptivă a Lunii, a formațiilor și a constituției sale, a proceselor fizice etc. – Din fr. sélénographie.

selenologic
SELENOLÓGIC, -Ă, selenologici, -ce, adj. Care aparține selenologiei, de selenologie. – Din fr. sélénologique.

selenologie
SELENOLOGÍE s.f. Știință analoagă geologiei care studiază materia componentă a scoarței lunare și evoluția acesteia în timp. – Din fr. sélénologie.

selenostat
SELENOSTÁT, selenostate, s.n. Instrument care urmărește automat mișcările Lunii, trimițându-i imaginea în aceeași direcție cu ajutorul unui sistem de oglinzi. – Din fr. sélénostat.

selfactor
SELFACTÓR, selfactoare, s.n. (Text.) Mașină cu funcționare intermitentă, folosită la toarcerea firelor de lână, de bumbac, de fibre chimice, de vigonie sau de amestec din aceste fibre. – Din germ. Selfaktor, engl. selfactor.

selfcontrol
SELF-CONTROL subst. Autocontrol. [Pr.: -tról] – Cuv. engl.

selfinductie
SELFINDÚCȚIE, selfinducții, s.f. (Fiz.) Inducție electromagnetică proprie; autoinducție – Din fr. self-induction.

selfservice
SELF-SERVICE s.n. Magazin, restaurant etc. cu autoservire. [Pr.: self-sérvis] – Cuv. engl.

seliste
SÉLIȘTE s.f. v. siliște.

selnic
SÉLNIC, selnice, s.n. Unealtă de pescărie asemănătoare cu leasa. – Et. nec.

selsin
SELSÍN, selsine, s.n. Mașină electrică mică folosită ca traductor pentru transmiterea la distanță a deplasărilor unghiulare ale unor organe de mașină. – Din fr. selsyn.

selva
SÉLVĂ, selve, s.f. Pădure ecuatorială (virgină) veșnic verde, care acoperă bazinul Amazonului. – Din sp., port. selva, fr. selve.

sem
SEM, seme, s.n. (Lingv.) Fiecare dintre trăsăturile semantice pertinente care intră în alcătuirea unui semem. – Din fr. sème.

semafor
SEMAFÓR, semafoare, s.n. 1. Dispozitiv de semnalizare optică, alcătuit dintr-un stâlp fix, cu unul sau mai multe brațe mobile a căror poziție, în timpul zilei, sau a căror schimbare de lumină, în timpul nopții, indică diferite semnale referitoare la circulația pe căile ferate. 2. Dispozitiv de semnalizare optică folosit pentru a transmite vaselor din larg comunicări referitoare la navigație. 3. Indicator cu lumini colorate, pentru reglementarea circulației în orașe; stop. – Din fr. sémaphore.

semaforic
SEMAFÓRIC, -Ă, semaforici, -ce, adj. (Rar; despre semnale) Care este emis de semafor. – Semafor + suf. -ic.

semaforist
SEMAFORÍST, -Ă, semaforiști, -ste, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu întreținerea sau cu mânuirea unui semafor. – Din fr. sémaphoristhe.

semaforiza
SEMAFORIZÁ, semaforizéz, vb. I. Tranz. A prevedea cu (sau a instala) semafoare (pe) o cale de rulare, o intersecție de drumuri. – Semafor + suf. -iza.

semaforizare
SEMAFORIZÁRE, semaforizări, s.f. Acțiunea de a semaforiza și rezultatul ei. – V. semaforiza.

semaforizat
SEMAFORIZÁT, -Ă, semaforizați, -te, adj. Care a fost prevăzut cu semafoare. – V. semaforiza.

semantem
SEMANTÉM, semanteme, s.n. (Lingv.) Unitate de bază a cuvântului, în cadrul unei familii lexicale (egală, de obicei, cu rădăcina cuvântului), considerată ca purtătoare a sensului lexical. – Din fr. sémantème.

semantic
SEMÁNTIC, -Ă, semantici, -ce, s.f., adj. I. S.f. 1. Ramură a lingvisticii care se ocupă cu studierea sensurilor cuvintelor și a evoluției acestor sensuri; semasiologie, semantism. 2. (Log.) Teoria interpretării unui anumit sistem formalizat prin alt sistem formalizat. II. Adj. Care ține de semantică (I 1), care se referă la sensurile cuvintelor; semasiologic. – Din fr. sémantique.

semantician
SEMANTICIÁN, -Ă, semanticieni, -e, s.m. și f. Semasiolog. [Pr.: -ci-an] – Din fr. sémanticien.

semanticism
SEMANTICÍSM s.n. (Astăzi rar) Curent neopozitivist care, pornind de la problemele filozofice ridicate de formalizare, contestă caracterul obiectiv al cunoașterii la nivelul treptei raționale. – Din rus. semantițizm.

semanticist
SEMANTICÍST, -Ă, semanticiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al semanticismului. – Din engl. semanticist.

semantism
SEMANTÍSM s.n. Semantică (I 1); p. ext. înțelesul, sensul unui cuvânt. – Din fr. sémantisme.

semasiolog
SEMASIOLÓG, -Ă, semasiologi, -ge, s.m. și f. Lingvist specialist în semasiologie; semantician. [Pr.: -si-o-] – Din fr. sémasiologue.

semasiologic
SEMASIOLÓGIC, -Ă, semasiologici, -ce, adj. Semantic (II). [Pr.: -si-o-] – Din fr. sémasiologique.

semasiologie
SEMASIOLOGÍE s.f. Semantică (I 1). [Pr.: -si-o-] – Din fr. sémasiologie.

semalui
SEMĂLUÍ, semắlui, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) asemăna, a (se) compara. – Din magh. számolni.

semana
SEMĂNÁ^2, sémăn, vb. I. Intranz. 1. A avea trăsături, calități, defecte comune cu altcineva sau cu altceva; a se asemui, a se asemăna. ♢ Expr. A semăna cu cineva (sau cuiva) bucățică ruptă (sau tăiată) ori a semăna ca două picături (de apă) = a semăna perfect cu cineva, a fi leit cu altul. 2. A părea, a arăta, a face impresia de... – Lat. similare.

SEMĂNÁ^1, sémăn, vb. I. Tranz. 1. A pune sau a arunca sămânța în pământul pregătit în prealabil, pentru a o face să încolțească și să răsară; a însămânța. ♦ (Înv.) A vârî în pământ, a îngropa. ♦ (Pop.) A arunca boabe de grâu, bomboane, stafide etc. în direcția unei persoane de Anul nou sau la nuntă, însoțind gestul și de o urare. 2. A pune din loc în loc; a presăra, a împrăștia, a risipi. 3. Fig. A răspândi, a propaga idei, cunoștințe, vrajbă etc. – Lat. seminare.

semanare
SEMĂNÁRE^1 s.f. Acțiunea de a semăna^1 și rezultatul ei; semănat. – V. semăna^1.

SEMĂNÁRE^2, semănări, s.f. (Înv.) Asemănare. – V. semăna^2.

semanat
SEMĂNÁT, semănaturi, s.n. Semănare^1; însămânțare. – V. semăna^1.

semanator
SEMĂNĂTÓR, -OÁRE, semănători, -oare, subst. 1. S.m. și f. Muncitor agricol care seamănă^1. ♦ Fig. Propovăduitor. 2. S.f. Mașină agricolă cu tracțiune animală sau mecanică cu care se introduc semințele în sol la o adâncime constantă, repartizându-le uniform. – Semăna^1 + suf. -ător.

semanatorism
SEMĂNĂTORÍSM s.n. v. sămănătorism.

semanatorist
SEMĂNĂTORÍST, -Ă s.m. și f., adj. v. sămănătorist.

semanatura
SEMĂNĂTÚRĂ, semănături, s.f. 1. Însămânțare. 2. (La pl.) Plante ieșite din sămânța semănată. 3. Loc, teren însămânțat. – Semăna^1 + suf. -ătură.

semem
SEMÉM, sememe, s.n. (Lingv.) Unitate de semnificație a unui cuvânt alcătuită din mai multe seme. – Din fr. sémème.

semen
SÉMEN^1 s.m. v. seamăn.

SÉMEN^2, semeni, s.m. Drug de fier în patru muchii, cu vârf ascuțit și cu mâner de lemn, folosit de pescari la spargerea gheții. – Et. nec.

semestrial
SEMESTRIÁL, -Ă, semestriali, -e, adj. (Adesea adverbial) Care se referă la un semestru; care se face sau se produce în fiecare semestru; care durează un semestru. [Pr.: -tri-al] – Din fr. semestriel.

semestru
SEMÉSTRU, semestre, s.n. Perioadă de șase luni consecutive; o jumătate de an. ♦ O jumătate din anul școlar (universitar). – Din fr. semestre, lat. semestris.

semet
SEMÉȚ, -EÁȚĂ, semeți, -e, adj. 1. (Adesea substantivat) Mândru, falnic, măreț; trufaș, sfidător, obraznic. ♢ (Adverbial) Privește semeț. 2. Îndrăzneț, curajos; plin de avânt, de elan; avântat. [Var.: (reg.) suméț, -eáță adj.] – Cf. sl. s ŭ m ĕ t i.

semeti
SEMEȚÍ, semețésc, vb. IV. Refl. 1. A se făli, a se mândri, a se îngâmfa, a-și da importanță; a deveni trufaș, arogant. 2. A prinde curaj, a îndrăzni; a căpăta încredere. [Var.: (reg.) sumețí vb. IV] – Din semeț.

semetie
SEMEȚÍE, s.f. 1. Mândrie, fală; trufie, îngâmfare, orgoliu. 2. Curaj, îndrăzneală; avânt. [Var.: (reg.) sumețíe s.f.] – Semeț + suf. -ie.

semi
SEMI- Element de compunere însemnând „jumătate de”, „pe jumătate”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr., lat. semi-.

semiaderent
SEMIADERÉNT, -Ă, semiaderenți, -te, adj. Care nu aderă, nu se prinde bine de ceva. [Pr.: -mi-a-] – Din fr. semi-adhérent.

semiagnostic
SEMIAGNÓSTIC, -Ă, semiagnostici, -ce, adj. Care are, în parte, caracteristicile agnosticismului. [Pr.: mi-ag-] – Semi- + agnostic.

semianalfabet
SEMIANALFABÉT, -Ă, semianalfabeți, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care abia știe să scrie și să citească. [Pr.: -mi-a-] – Semi- + analfabet.

semianarhist
SEMIANARHÍST, -Ă, semianarhiști, -ste, adj. Care are, în parte, caracteristicile anarhismului. [Pr.: -mi-a-] – Semi- + anarhist.

semiarbust
SEMIARBÚST, semiarbuști, s.m. Plantă cu partea de jos lemnoasă, iar cu cea superioară ierboasă. [Pr.: -mi-ar-] – Semi- + arbust.

semiarhaic
SEMIARHÁIC, -Ă, semiarhaici, -ce, adj. Care are caractere, în parte, arhaice. [Pr.: -mi-ar-] – Semi- + arhaic.

semiarid
SEMIARÍD, -Ă, semiarizi, -de, adj. (Despre ținuturi) Aproape deșert. [Pr.: -mi-a-] – Semi- + arid.

semiarticulatie
SEMIARTICULÁȚIE, scmiarticulații, s.f. Articulație între două piese care permite o deplasare relativă a acestora în lungul unei axe. [Pr.: -mi-ar-] – Semi- + articulație.

semiartizanat
SEMIARTIZANÁT, semiartizanate, s.n. Sistem de muncă industrială bazat în proporție de cincizeci la sută pe meseriași. [Pr. -mi-ar-] – Semi- + artizanat.

semiautomat
SEMIAUTOMÁT, -Ă, semiautomați, -te, adj. (Despre sisteme tehnice) Care efectuează automat numai unele dintre mișcările pe care este capabil să le execute, celelalte fiind dirijate prin intervenții din exterior; automatizat numai în parte. [Pr.: -mi-a-u-] – Semi- + automat.

semiautomatic
SEMIAUTOMÁTIC, -Ă, semiautomatici, -ce, adj. Semiautomat. [Pr.: -mi-a-u-] – Din fr. semi-automatique.

semiauxiliar
SEMIAUXILIÁR, semiauxiliare, adj. (În sintagma) Verb semiauxiliar (și substantivat, n.) = verb având rol sintactic asemănător cu al auxiliarelor propriu-zise, dar care dă acțiunii verbului „ajutat” o nuanță modală, care izvorăște din înțelesul său lexical. [Pr.: -mi-a-u-xi-li-ar] – Din fr. semi-auxiliaire.

semiaxa
SEMIÁXĂ, semiaxe, s.f. 1. Porțiune dintr-o dreaptă mărginită de un punct și formată din toate punctele dreptei care se află într-o parte sau în cealaltă în raport cu originea. 2. Jumătate din lungimea axei unei curbe plane închise sau a unui corp de revoluție generat de o curbă plană închisă, cuprinsă în interiorul curbei sau al corpului respectiv. Semiaxa sferei. [Pr.: -mi-a-] – Semi- + axă.

semibariera
SEMIBARIÉRĂ, semibariere, s.f. Barieră care închide numai jumătate din lățimea unei căi de acces peste calea ferată. [Pr.: -ri-e-] – Semi- + barieră.

semibursier
SEMIBURSIÉR, -Ă, semibursieri, -e, adj., s.m. și f. (Elev sau student) care primește doar o parte din cuantumul unei burse integrale. [Pr.: -si-er] – Semi- + bursier.

semic
SÉMIC, -Ă, semici, -ce, adj. (Lingv.) Care aparține semelor, privitor la seme, care ia în considerație semele. – Din fr. sémique.

semicalc
SEMICÁLC, semicalcuri, s.n. (Lingv.) Cuvânt sau expresie în care o parte reprezintă un calc, iar cealaltă parte o formă deja existentă în limbă. – Semi- + calc.

semicarbonizare
SEMICARBONIZÁRE, semicarbonizări, s.f. Proces de descompunere termică a cărbunilor la temperaturi de circa 500°-600°C în absența aerului, prin care se obțin semicocs, gudron și gaze; semicocsificare. – Semi- + carbonizare.

semicentenar
SEMICENTENÁR, semicentenare, s.n. Jumătatea unui centenar, împlinirea a cincizeci de ani de la producerea unui eveniment; celebrarea acestui eveniment. – Semi- + centenar.

semicentral
SEMICENTRÁL, -Ă, semicentrali, -e, adj. Care este situat în apropierea centrului unei localități. – Semi- + central.

semicerc
SEMICÉRC, semicercuri, s.n. 1. Segment de cerc a cărei coardă este un diametru; figură geometrică formată dintr-o jumătate de cerc. ♦ (Sport) Linie semicirculară care trasează și limitează o suprafață semicirculară privilegiată de reguli speciale de joc (la baschet, handbal etc.); 2. Șir de ființe sau de lucruri așezate în formă de semicerc (1); linie, mișcare arcuită. ♢ Loc. adv. În semicerc = în formă de semicerc (1). – Semi- + cerc.

semicilindric
SEMICILÍNDRIC, -Ă, semicilindrici, -ce, adj. Care este în formă de semicilindru. – Semi- + cilindric (după fr. hèmicylindrique).

semicilindru
SEMICILÍNDRU, semicilindri, s.m. Cilindru secționat pe jumătate. – Semi- + cilindru.

semicircular
SEMICIRCULÁR, -Ă, semicirculari, -e, adj. În formă de semicerc. ♢ Canale semicirculare = cele trei canale care alcătuiesc partea superioară a urechii interne. – Din fr. semi-circulaire.

semicivilizat
SEMICIVILIZÁT, -Ă, semicivilizați, -te, adj. Care are un nivel insuficient de civilizație. – Semi- + civilizat.

semicivilizatie
SEMICIVILIZÁȚIE, semicivilizații, s.f. Civilizație parțială, insuficientă. – Semi- + civilizație.

semiclandestin
SEMICLANDESTÍN, -Ă, semiclandestini, -e, adj. (Rar) În parte clandestin. – Semi- + clandestin.

semiclandestinitate
SEMICLANDESTINITÁTE s.f. (Rar) Situația de semiclandestin. – Semi- + clandestinitate.

semicocs
SEMICÓCS, semicocsuri, s.n. Produs solid obținut prin semicarbonizarea huilei sau a cărbunilor inferiori, întrebuințat drept combustibil sau la fabricarea cocsului metalurgic. – Semi- + cocs (după fr. semi-coke).

semicocsificare
SEMICOCSIFICÁRE, semicocsificări, s.f. Semicarbonizare. – Semi- + cocsificare.

semicoloana
SEMICOLOÁNĂ, semicoloane, s.f. (Arh.) Coloană care are jumătate din diametru îngropat în zid. – Semi- + coloană (după fr. demi-colonne).

semicolonial
SEMICOLONIÁL, -Ă, semicoloniali, -e, adj. În stare de semicolonie. [Pr.: -ni-al] – Semi- + colonial.

semicolonie
SEMICOLONÍE, semicolonii, s.f. Stat formal independent, dar care, din punct de vedere economic și politic, depinde de un stat străin. – Semi- + colonie.

semiconductor
SEMICONDUCTÓR, -OÁRE, semiconductori, -oare, s.n., adj. 1. S.n. Material a cărui conductibilitate electrică este mai slabă decât cea a conductoarelor (metalelor) și mai bună decât cea a izolatoarelor. ♦ P. ext. Component electronic activ. 2. Adj. (Despre materiale) Care are o rezistență electrică relativ mare în raport cu aceea a metalelor, dar mai mică în raport cu aceea a materialelor izolante; cu însușiri de semiconductor (1); (despre dispozitive) bazat pe utilizarea semiconductoarelor. – Din fr. semi-conducteur.

semiconserva
SEMICONSÉRVĂ, semiconserve, s.f. Produs alimentar preparat prin procedeele obișnuite de conservare (sărare, afumare etc.), dar cu o durată de păstrare mai mică decât a conservelor. – Din fr. semi-conserve.

semiconsoana
SEMICONSOÁNĂ, semiconsoane, s.f. Sunet intermediar între vocală și consoană, cu însușiri comune amândurora; semiconsonantă; semivocală. – Din fr. semi-consonne.

semiconsonanta
SEMICONSONÁNTĂ, semiconsonante, s.f. Semiconsoană. – Semi- + consonantă.

semicristal
SEMICRISTÁL, semicristale, s.n. Cristal de calitate inferioară. – Din fr. semi-cristal.

semidecomandat
SEMIDECOMANDÁT, -Ă, semidecomandate, adj. (Despre apartamente) Care este parțial decomandat. – Semi- + decomandat.

semideponent
SEMIDEPONÉNT, -Ă, semideponenți, -te, adj. (În sintagma) Verb semideponent = verb activ ca sens care are unele forme ce se conjugă după diateza activă, iar altele după diateza pasivă. – Din fr. semidéponent.

semidesert
SEMIDEȘÉRT, semideșerturi, s.n. Regiune de tranziție între stepă și deșert, cu vegetație rară, formată din ierburi și semiarbuști, adaptată la uscăciune. – Semi- + deșert.

semidiurn
SEMIDIÚRN, -Ă, semidiurni, -e, adj. (Despre fenomene) Care durează (aproximativ) 12 ore. [Pr.: -di-urn] – Semi- + diurn (după engl. semi-diurnal).

semidoct
SEMIDÓCT, -Ă, semidocți, -te, adj., s.m. și f. (Om) care are cunoștințe puține și superficiale (dar se crede cult); (om) puțin instruit. – Semi- + doct.

semidoctism
SEMIDOCTÍSM s.n. Stare de semidoct; p. ext. cultură superficială. – Semidoct + suf. -ism.

semidreapta
SEMIDREÁPTĂ, semidrepte, s.f. (Geom.) Segment de dreaptă mărginit la un singur capăt. – Semi- + dreaptă (după fr. semidroite).

semifabricat
SEMIFABRICÁT, semifabricate, s.n. Produs cu un anumit grad de prelucrare, care se livrează altei secții sau altei întreprinderi pentru a fi prelucrat în continuare în vederea obținerii unui produs finit. – Semi- + fabricat.

semifeudal
SEMIFEUDÁL, -Ă, semifeudali, -e, adj. Care are o parte din caracteristicile feudalismului, care are rămășițe ale orânduirii feudale. [Pr.: -fe-u-] – Semi- + feudal.

semifin
SEMIFÍN, -Ă, semifini, -e, adj. Care este de finețe mijlocie. – Semi- + fin (după fr. demi-fin).

semifinala
SEMIFINÁLĂ, semifinale, s.f. Fază a unui concurs sportiv care precedă finala și în care se selecționează echipele sau jucătorii participanți la finală. – Semi- + finală.

semifinalist
SEMIFINALÍST, -Ă, semifinaliști, -ste, s.m. și f. Persoană calificată prin etape succesive într-o competiție sportivă până la faza care precedă finala; participant la o semifinală. – Semi- + finalist.

semifinisat
SEMIFINISÁT, -Ă, semifinisați, -te, adj. Care se află încă în stadiul de finisare, urmând a fi dat ulterior în vânzare sau în funcțiune. – Semi- + finisat.

semifinit
SEMIFINÍT, -Ă, semifiniți, -te, adj. Care este în curs de prelucrare definitivă pentru a fi comercializat. – Semi- + finit (după fr. semi-fini).

semifluid
SEMIFLUÍD, -Ă, semifluizi, -de, adj. (Adesea substantivat, n.) Care este parțial fluid; puțin fluid. – Din fr. semi-fluide.

semifond
SEMIFÓND s.n. Denumire generală a probelor sportive (de atletism, natație, ciclism etc.) pe distante medii. – Semi- + fond (după fr. demi-fond).

semifondist
SEMIFONDÍST, -Ă, semifondiști, -ste, s.m. și f. Persoană specializată în probe sportive clasice pe distanțe medii; participant la o probă de semifond. – Semifond + suf. -ist.

semigreu
SEMIGREU, -GRÉA, semigrei, -grele, adj., s.m. 1. Adj. (În sintagma) Categorie semigrea (și substantivat, f.) = categorie în care intră boxeri cu greutatea între 75 și 81 kg, halterofili cu greutatea între 90 și 100 kg și luptători cu greutatea între 90 și 100 kg. 2. S.m. Sportiv care aparține categoriei semigrele (1). – Semi- + greu (după fr. mi-lourd).

semiindustrializa
SEMIINDUSTRIALIZÁ, semiindustrializéz, vb. I. Tranz. A transforma parțial în produs industrial. [Pr.: -stri-a-] – Semi- + industrializa.

semiindustrializare
SEMIINDUSTRIALIZÁRE, semiindustrializări, s.f. Acțiunea de a semiindustrializa. [Pr.: -stri-a-] – V. semiindustrializa.

semiindustrializat
SEMIINDUSTRIALIZÁT, -Ă, semiindustrializați, -te, adj. Care a fost parțial industrializat. [Pr.: -stri-a-] – V. semiindustrializa.

semiinternat
SEMIINTERNÁT, semiinternate, s.n. Instituție anexă a unei școli care asigură masa de prânz și pentru elevii externi. [Pr: -mi-in-] – Semi- + internat.

semiinaltime
SEMIÎNĂLȚÍME s.f. Înălțime mijlocie. – Semi- + înălțime.

semiinchis
SEMIÎNCHÍS, -Ă, semiînchiși, -se, adj. (Despre spații) Care este parțial închis. – Semi- + închis.

semiintuneric
SEMIÎNTUNÉRIC s.n. Lumină slabă; semiobscuritate. – Semi- + întuneric.

semilaminat
SEMILAMINÁT, -Ă, semilaminați, -te, adj. Care este laminat parțial. – Semi- + laminat.

semiliber
SEMILÍBER, -Ă, semiliberi, -e, adj. (În orânduirea scalavagistă; despre țărani) Care avea libertate parțială. – Semi + liber.

semilichid
SEMILICHÍD, -Ă, semilichizi, -de, adj. (Adesea substantivat, n.) Care este numai pe jumătate lichid; vâscos. – Din fr. semi-liquide.

semilunar
SEMILUNÁR, -Ă, semilunari, -e, adj. În formă de semilună. – Din fr. semi-lunaire.

semiluna
SEMILÚNĂ, semiluni, s.f. 1. Parte a discului Lunii, în formă de semicerc, luminată de Soare în timpul uneia dintre fazele astrului; Luna privită în faza primului și a ultimului pătrar. 2. Semn simbolic al islamismului reprezentând forma pe care o are Luna în faza primului pătrar. ♦ Fig. Imperiul Otoman; turcii; mahomedanismul. – Semi- + lună.

semimat
SEMIMÁT, -Ă, semimați, -te, adj. Între transparent și mat. – Semi- + mat^2.

semimetal
SEMIMETÁL, semimetale, s.f. Element chimic care posedă atât proprietăți caracteristice metalelor, cât și proprietăți specifice nemetalelor, făcând astfel trecerea între cele două clase de substanțe. – Semi- + metal (după fr. demi-metal).

semimetalic
SEMIMETÁLIC, -Ă, semimetalici, -ce, adj. Care are proprietăți de semimetal, de semimetal. – Semi- + metalic (după fr. demimétallique).

semimijlociu
SEMIMIJLOCÍU, -ÍE, semimijlocii, adj., s.m. 1. Adj. (În sintagma) Categorie semimijlocie (și substantivat, f.) = categorie în care intră boxeri cu greutatea între 63,5 și 70 kg, halterofili cu greutatea între 81 și 100 kg și luptători între 74 și 82 kg. 2. S.m. Sportiv care aparține categoriei semimijlocii (1). – Semi- + mijlociu (după fr. mi-moyen).

semimusca
SEMIMÚSCĂ adj., s.m. 1. Adj. (În sintagma) Categorie semimuscă (și substantivat, f.) = categorie sportivă în care intră boxeri cu greutatea între 45 și 48 kg. 2. S.m. Sportiv care aparține categoriei semimuscă (1). – Semi- + muscă.

seminal
SEMINÁL, -Ă, seminali, -e, adj. (Anat.) De spermă, care se referă la spermă, care aparține spermei. ♦ (Bot.) Care se referă la sămânța plantelor. – Din fr. séminal, lat. seminalis.

seminar
SEMINÁR, seminarii, s.n. 1. Formă de activitate didactică în cadrul învățământului superior prin care studenții fixează și adâncesc cunoștințele predate la curs sau execută lucrări practice sub conducerea unui profesor. ♦ Seminar pedagogic = stagiu practic obligatoriu pentru absolvenții unei facultăți care își alegeau cariera didactică. 2. Școală de grad mediu pentru pregătirea preoților. [Pl. și: seminare] – Din fr. séminaire, lat. seminarium.

seminarial
SEMINARIÁL, -Ă, seminariali, -e, adj. De seminar; seminaristic. [Pr.: -ri-al] – Seminar + suf. -(i)al.

seminarist
SEMINARÍST, seminariști, s.m. Elev al unui seminar (2) [în DEX '98]. – Din fr. séminariste.

seminaristic
SEMINARÍSTIC, -Ă, seminaristici, -ce,adj. Seminarial. – Seminarist + suf. -ic.

seminariza
SEMINARIZÁ, seminarizéz, vb. I. Tranz. A prelucra, în cadrul unui seminar, materia predată la curs sau o materie de studiu. – Seminar + suf. -iza.

seminarizare
SEMINARIZÁRE, seminarizări, s.f. Acțiunea de a seminariza și rezultatul ei. – V. seminariza.

semincer
SEMINCÉR, seminceri, s.m. 1. Arbore dintr-o pădure lăsat la tăierea pădurii pentru sămânță în vederea regenerării naturale a suprafeței din jur; plante lăsate neculese o dată cu restul recoltei pentru a servi ca plante de sămânță. 2. Lot dintr-o cultură agricolă destinat producerii semințelor pentru asigurarea materialului necesar însămânțărilor. 3. Știulete de porumb nedezghiocat păstrat pentru sămânță. – Sămânță + suf. -ar.

semincioara
SEMINCIOÁRĂ, semincioare, s.f. Diminutiv al lui sămânță. [Var.: sămâncioáră, sămincioáră s.f.] – Sămânță + suf. -ioară.

seminifer
SEMINIFÉR, seminifere, adj. (Anat.; în sintagma) Canal seminifer = fiecare dintre micile canale glandulare situate în testicul și care transportă spontan sperma. – Din fr. séminifère.

seminomad
SEMINOMÁD, -Ă, seminomazi, -de, adj., s.m. și f. (Persoană) care se află în stare de seminomadism. – Din fr. semi-nomade.

seminomadism
SEMINOMADÍSM s.n. Fel de viață care îmbină creșterea vitelor cu o agricultură sporadică, întâlnit mai ales la marginea deșerturilor. – Din fr. semi-nomadisme.

semintenie
SEMINȚÉNIE, semințenii, s.f. (Înv.) Seminție, neam. – Sămânță + suf. -enie.

seminterie
SEMINȚERÍE, semințerii, s.f. (Rar) Prăvălie unde se vând semințe de flori și de legume. – Sămânță + suf. -ărie.

semintie
SEMINȚÍE, seminții, s.f. 1. Neam, naționalitate, popor; gen (uman). 2. Totalitatea urmașilor care au același străbun; familie, trib; descendență. 3. (Rar) Rasă, specie de animale. – Sămânță + suf. -ie.

semintis
SEMINȚÍȘ, semințișuri, s.n. (Rar) Loc acoperit cu puieți răsăriți din semințe în mod natural. – Sămânță + suf. -iș.

semiobscur
SEMIOBSCÚR, -Ă, semiobscuri, -e, adj. Care este, în parte, obscur, care se află în penumbră; insuficient luminat. [Pr.: -mi-ob-] – Semi- + obscur.

semiobscuritate
SEMIOBSCURITÁTE s.f. Stare a unui spațiu insuficient luminat; lumină slabă, care face ca obiectele să fie abia vizibile; penumbră, semiîntuneric. ♦ Fig. Lipsă de publicitate, de glorie. [Pr.: -mi-ob-] – Semi- + obscuritate.

semioclusiva
SEMIOCLUSÍVĂ, semioclusive, adj. (În sintagma) Consoană semioclusivă (și substantivat, f.) = consoană africată. [Pr.: -mi-o-] – Semi + oclusivă.

semioficial
SEMIOFICIÁL, -Ă, semioficiali, -e, adj. Care provine din surse oficiale, dar care nu are caracter oficial. [Pr.: -mi-o-fi-ci-al] – Din fr. semi-officiel.

semiolog
SEMIOLÓG, -Ă, semiologi, -ge, s.m. și f. Specialist în semiologie. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. sémiologue.

semiologic
SEMIOLÓGIC, -Ă, semiologici, -ce, adj. Privitor la semiologie, care aparține semiologiei. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. sémiologique.

semiologie
SEMIOLOGÍE s.f. 1. Parte a medicinii care se ocupă cu descrierea simptomelor și a semnelor diferitelor boli, precum și a metodelor de a le pune în evidență și de a le diagnostica; simptomatologie. 2. Știință care studiază semnele întrebuințate în cadrul vieții sociale; semiotică. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. sémiologie.

semiopac
SEMIOPÁC, -Ă, semiopaci, -ce, adj. Care este parțial opac; semitransparent. [Pr.: -mi-o-] – Semi- + opac.

semiopacitate
SEMIOPACITÁTE, semiopacități, s.f. Calitatea de a fi parțial opac. [Pr.: -mi-o-] – Semi- + opacitate.

semioptic
SEMIÓPTIC,-Ă, semioptici, -ce, adj. Care ajută parțial la vedere. [Pr.: -mi-o-] – Semi- + optic.

semiotic
SEMIÓTIC, -Ă, semiotici, -ce, s.f., adj. I. S.f. 1. Semiologie (2). 2. Ramură a logicii simbolice (matematice) care se ocupă cu studiul general al semnelor. II. Adj. Referitor la semiotică (I), de semiotică. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. sémiotique.

semiparazit
SEMIPARAZÍT, semiparaziți, s.m. Organism vegetal care, deși își poate prepara materia organică din cea minerală, își extrage o parte din hrană din altă plantă vie. – Semi- + parazit (după fr. demi-parasite).

semiparazitism
SEMIPARAZITÍSM s.n. Mod de viață al organismelor semiparazite. – Semi- + parazitism.

semipermeabil
SEMIPERMEÁBIL, -Ă, semipermeabili, -e, adj. (Despre un perete poros, o membrană) Care permite trecerea numai a unora dintre componentele unui amestec lichid sau gazos. [Pr.: -me-a-] – Din fr. semi-perméable.

semipermeabilitate
SEMIPERMEABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi semipermeabil. [Pr.: -me-a-] – Semi- + permeabilitate.

semiplan
SEMIPLÁN, semiplanuri, s.n. Mulțimea punctelor din plan situate de aceeași parte a unei drepte. – Semi- + plan (după fr. demi-plan).

semiportelan
SEMIPORȚELÁN, semiporțelanuri, s.n. Produs ceramic intermediar între gresia ceramică fină și porțelan, întrebuințat la fabricarea pieselor pentru instalații sanitare. – Semi- + porțelan.

semipreparat
SEMIPREPARÁT, semipreparate, s.n. Produs culinar în parte pregătit, care urmează să fie preparat în continuare acasă. – Semi- + preparat^1.

semipretios
SEMIPREȚIÓS, -OÁSĂ, semiprețioși, -oase, adj. (În sintagma) Piatră semiprețioasă = mineral cristalizat transparent sau translucid, în culori variate, cu duritate mare, folosit la bijuterii de mai mică valoare. – Semi- + prețios (după fr. semi-précieux).

semiprodus
SEMIPRODÚS, semiproduse, s.n. Semifabricat. – Din fr. semi-produit.

semirecital
SEMIRECITÁL, semirecitale, s.n. Recital alcătuit din două părți, fiecare dintre ele fiind susținută de un alt artist. – Semi- + recital.

semirelief
SEMIRELIÉF, semireliefuri, s.n. Figură, motiv sculptat care se desprinde numai pe jumătate de fond; basorelief. [Pr.: -li-ef] – Semi- + relief.

semiremorca
SEMIREMÓRCĂ, semiremorci, s.f. Remorcă cu o singură osie, a cărei parte frontală se sprijină pe partea din spate a vehiculului motor. – Din fr. semi-remorque.

semirigid
SEMIRIGÍD, -Ă, semirigizi, -de, adj. (Tehn.; despre ansambluri) Alcătuit din piese care se pot mișca sau depărta din poziția inițială. – Din fr. semi-rigide.

semisferic
SEMISFÉRIC, -Ă, semisferici, -ce, adj. Care are forma unei jumătăți de sferă. – Semi- + sferic.

semisolid
SEMISOLÍD, -Ă, semisolizi, -de, adj. Parțial solid. – Semi- + solid (după fr. semi-solide).

semison
SEMISÓN, -Ă, semisoni, -e, adj. (Despre vocale) Care nu are valoare silabică. – Semi- + son.

semispatiu
SEMISPÁȚIU, semispații, s.n. Mulțimea punctelor din spațiu situate de aceeași parte a unui plan. – Semi- + spațiu.

semistabulatie
SEMISTABULÁȚIE s.f. Procedeu de creștere și de întreținere a vitelor prin menținerea lor aproape tot timpul în grajd. – Semi- + stabulație.

semit
SEMÍT, -Ă, semiți, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din grupul de popoare, apropiate între ele prin limbă și prin aspect fizic, din sud-vestul Asiei, nordul și estul Africii, căruia îi aparțin astăzi arabii, sirienii, evreii etc. 2. Adj. Care aparține semiților (1), privitor la semiți; semitic. – Din fr. sémite.

semitarator
SEMITÂRÂTÓR, -OÁRE, semitârâtori, -oare, adj., s.f. (Plantă) cu tulpina întinsă parțial pe pământ. – Semi- + târâtor.

semitic
SEMÍTIC, -Ă, semitici, -ce, adj. Semit (2). – Din fr. sémitique.

semitism
SEMITÍSM, semitisme, s.n. Expresie alcătuită după modelul unei limbi semitice sau împrumutată dintr-o asemenea limbă. – Din fr. sémitisme.

semitolog
SEMITOLÓG, -Ă, semitologi, -e, s.m. și f. Specialist în semitologie. – Din fr. semitologue.

semitologic
SEMITOLÓGIC, -Ă, semitologici, -ce, adj. Referitor la semitologie, de semitologie. – Din fr. sémitologique.

semitologie
SEMITOLOGÍE s.f. Știință care studiază cultura și limbile semitice. – Din fr. sémitologie.

semiton
SEMITÓN, semitonuri, s.n. 1. (Muz.) Interval de o jumătate de ton; cel mai mic interval în gama diatonică. 2. Nuanță de culoare intermediară care face trecerea, în pictură și în artele decorative, de la un ton închis la unul deschis al aceleiași culori. – Din fr. semi-ton.

semitort
SEMITÓRT, semitorturi, s.n. Produs intermediar obținut în filaturi, format dintr-o bandă fibroasă. – Semi- + tort.

semitransparent
SEMITRANSPARÉNT, -Ă, semitransparenți, -te, adj. Parțial transparent. – Semi- + transparent (după fr. semi-transparent).

semiunciala
SEMIUNCIÁLĂ, semiunciale, s.f. Literă de tipar reprezentând jumătate din mărimea unei unciale. [Pr.: -mi-un-ci-a-] – Semi- + uncială.

semiurban
SEMIURBÁN, -Ă, semiurbani, -e, adj. Parțial urbanizat. [Pr.: -mi-ur-] – Semi- + urban.

semiuscat
SEMIUSCÁT, -Ă, semiuscați, -te, adj. Parțial uscat. [Pr.: -mi-us-] – Semi- + uscat.

semiusor
SEMIUȘÓR, -OÁRĂ, semiușori, -oare, adj., s.m. 1. Adj. (În sintagma) Categorie semiușoară (și substantivat, f.) = categorie în care intră boxeri a căror greutate este între 57 și 60 kg și halterofili a căror greutate este între 57 și 62 kg. 2. S.m. Sportiv care aparține categoriei semiușoare (1). [Pr.: -mi-u-] – Semi- + ușor.

semivelin
SEMIVELÍN, -Ă, semivelini, -e, adj. (Despre hârtie, coli etc.) Care este în parte velin, de calitate mijlocie. – Semi- + velin.

semivocala
SEMIVOCÁLĂ, semivocale, s.f. Sunet intermediar între vocală și consoană, cu însușiri comune amândurora; semiconsoană. – Semi- + vocală (după fr. semi-voyelle).

semivocalic
SEMIVOCÁLIC, -Ă, semivocalici, -ce, adj. Referitor la semivocală, de semivocală. – Semi- + vocalic.

semivolta
SEMIVÓLTĂ, semivolte, s.f. Jumătate de voltă. – Semi- + voltă (după fr. demi-volte).

semizeu
SEMIZÉU, semizei, s.m. (Mitol.) Zeitate de rang inferior; erou născut dintr-un zeu și o muritoare sau dintr-o zeiță și un muritor. – Semi- + zeu (după fr. demi-dieu).

semn
SEMN, semne, s.n. 1. Tot ceea ce arată, ceea ce indică ceva. ♢ Loc. adv. Pe semne = după cât se pare, după cât se vede; probabil. ♦ Manifestare exterioară a unui fenomen care permite să se presupună sau să se precizeze natura lui. ♢ Expr. (În superstiții) Semn bun (sau rău, prost) = fapt, fenomen căruia i se atribuie însușirea de a prevesti un bine (sau o nenorocire). A avea semne sau a i se face cuiva semn = a avea indicii în legătură cu o întâmplare viitoare. A da semn (sau semne) de viață = a se manifesta, a-și vădi existența, a face să se audă noutăți despre sine. ♦ Fenomen luminos care apare uneori pe cer, fiind interpretat de superstitioși ca o prevestire. ♦ Fiecare dintre cele douăsprezece constelații ale zodiacului. ♦ Probă, dovadă. ♢ Loc. adv. În (sau ca) semn de (sau că)... = dând dovadă de..., ca probă că..., ca argument pentru... 2. Gest, mișcare care exprimă un gând, o intenție, o stare sufletească sau sugerează cuiva o acțiune. ♦ (Înv.) Semnal. Semnul de război. 3. Notă specifică, trăsătură distinctivă după care se recunoaște un lucru, o ființă; semnalment; însemnare făcută pe un lucru sau pe un animal cu scopul de a-l deosebi de celelalte sau de a-l recunoaște. ♦ Pată de altă culoare decât restul trupului pe care o au unele animale. 4. Obiect așezat într-un loc sau într-un anumit fel pentru a marca sau a despărți ceva; indicator. ♢ Semn de hotar (sau, în trecut, de moșie) = piatră, stâlp etc. care marchează un hotar sau linia de demarcație a unui teren; p. ext. hotar. ♦ Însemnare făcută spre a nu uita ceva. ♢ Semn de carte = fâșie îngustă de mătase, de carton, de piele etc. (special lucrată) care se pune între paginile unei cărți pentru a indica pagina la care s-a întrerupt lectura. ♦ Loc marcat, țintă pentru tras cu arma. 5. Ceea ce se vede undeva sau pe ceva după o atingere sau apăsare; urmă, pată. ♦ Urmă, cicatrice rămasă pe piele după o boală, o lovire, o rană etc. 6. Unitatea dintre un sens și o indicație grafică. ♢ Semne grafice = totalitatea literelor, cifrelor, semnelor de punctuație folosite în scriere. Semne de punctuație = semne grafice (punct, virgulă, două puncte etc.) întrebuințate pentru a despărți, în scris, părțile unei propoziții sau ale unei fraze sau propozițiile și frazele între ele. Semnele citării = ghilimele. Semne matematice = semne care servesc la indicarea operațiunilor matematice. Semne convenționale = figuri simbolice întrebuințate pentru a marca diferite notări pe hărți, planșe etc. Semn diacritic = semn adăugat unei litere, deasupra ei, dedesubt sau lateral, pentru a reda un sunet diferit de cel notat prin litera respectivă. Semn lingvistic = unitatea dintre un sens și un complex sonor. Semn moale = literă care indică, în scrierea limbii ruse, caracterul palatal al consoanei precedente. Semn tare = literă care indică, în scrierea limbii ruse, caracterul dur al consoanei precedente. Semn monetar = tot ceea ce se imprimă sau se gravează pe o monedă; p. ext. monedă. 7. Simbol, emblemă. ♢ Expr. Sub semnul (cuiva sau a ceva) = sub egida, sub auspiciile (cuiva sau a ceva). 8. Tot ceea ce evocă o persoană, un lucru sau un fapt; amintire. – Lat. signum.

semna
SEMNÁ, semnez, vb. I. Tranz., intranz. și refl. A (se) iscăli pentru confirmare, a certifica punând o iscălitură. – Din fr. signer (după semn).

semnal
SEMNÁL, semnale, s.n. 1. Semn convențional (sonor sau vizual) sau grup de astfel de semne, folosite pentru a transmite la distanță o înștiințare, o informație, un avertisment, o comandă etc. ♢ Semnal topografic = construcție de lemn, de metal sau de piatră, vizibilă la distanță, care fixează poziția unui punct pe teren. Semnal luminos (sau electric) = nume dat tuturor dispozitivelor folosite pentru a dirija circulația în orașe, pe căile ferate etc. Semnal de cale ferată = semnal acustic, optic etc. prin care se transmite un ordin sau o comandă pentru circulația pe căile ferate. Semnal rutier = indicator de circulație. Semnal de alarmă = dispozitiv, montat în fiecare vagon la trenurile de călători care, în caz de primejdie, poate fi pus în funcție de orice călător. ♦ Sunet convențional de recunoaștere a diferitelor posturi de radio sau a diferitelor emisiuni ale unui post de radio. ♢ Semnal orar = emisiune radio care dă ora exactă cu mare precizie, după anumite scheme de emisiune. ♦ Sunet de corn sau împușcătură prin care se anunță începerea sau încetarea bătăii la vânătoare. 2. (Rar) Fluier mic de metal cu care se dau semnale (1); semnal dat cu acest fluier. 3. Fig. Tot ceea ce anunță sau determină începerea unei acțiuni ori îi servește ca impuls. ♢ Expr. A da semnalul = a lua inițiativa, a face începutul într-o acțiune, a da tonul. 4. (Psih.) Indiciu al unui fenomen sau al unui obiect din mediul înconjurător care, prin intermediul scoarței cerebrale, determină organismul să reacționeze într-un anumit fel. [Var.: signál, țignal s.n.] – Din fr. signal (după semn).

semnala
SEMNALÁ, semnaléz, vb. I. Tranz. A aduce ceva la cunoștință prin semne sau printr-un semnal de avertizare, a atrage atenția cuiva asupra unui lucru, a avertiza; a scoate în evidență, a releva, a menționa. – Din fr. signaler (după semnal).

semnalare
SEMNALÁRE, semnalări, s.f. Acțiunea de a semnala și rezultatul ei. – V. semnala.

semnaliza
SEMNALIZÁ, semnalizéz, vb. I. Tranz. A da, a transmite semnale (la distanță); a comunica prin semnale. – Semnal + suf. -iza.

semnalizare
SEMNALIZÁRE, semnalizări, s.f. 1. Acțiunea de a semnaliza și rezultatul ei; înștiințare, comunicare prin semnale. 2. (Psih.) Punere a organismului în legătură cu mediul, prin anumite semnale. ♢ Sistem de semnalizare = totalitatea semnalelor prin care organismul se pune în legătură cu mediul înconjurător, prin intermediul scoarței cerebrale. Primul sistem de semnalizare = activitatea de semnalizare legată de „semnalele directe”, adică de însușirile optice, acustice, olfactive etc. ale obiectelor din realitate. Al doilea sistem de semnalizare = activitatea de semnalizare specifică oamenilor, legată de cuvinte, denumite de Pavlov semnale ale semnalelor directe; limbajul. 3. (Concr.) Instalație pe un aerodrom, la o cale ferată, într-un port, la intersecțiile străzilor cu ajutorul căreia se fac comunicări prin semnale la distanță. – V. semnaliza.

semnalizator
SEMNALIZATÓR, -OÁRE, semnalizatori, -oare, adj., subst. 1. Adj. Care semnalizează. 2. S.n. Semafor. ♦ Indicator luminos folosit la autovehicule pentru a marca direcția de orientare a acestora. 3. S.m. și f. Persoană care transmite semnale, care semnalizează. – Semnaliza + suf. -tor.

semnalment
SEMNALMÉNT, semnalmente, s.n. Totalitatea datelor, caracteristicilor exterioare după care o persoană poate fi identificată. – Din fr. signalement (după semnal).

semnare
SEMNÁRE, semnări, s.f. Acțiunea de a (se) semna și rezultatul ei; semnat. – V. semna.

semnat
SEMNÁT s.n. Semnare. – V. semna.

semnatar
SEMNATÁR, -Ă, semnatari, -e, s.m. și f. Persoană care semnează (în virtutea unei împuterniciri) un act, un tratat, o convenție, o scrisoare etc. – Din fr. signataire (după semna).

semnatura
SEMNĂTÚRĂ, semnături, s.f. Numele unei persoane scris de propria mână sub textul unui act special, al unei scrisori etc.; iscălitură. – Semna + suf. -ătură.

semnifica
SEMNIFICÁ, pers. 3 semnífică, vb. I. Intranz. și tranz. A avea înțelesul de..., a însemna. – Din fr. signifier, lat. significare (după semn).

semnificant
SEMNIFICÁNT, semnificanți, s.m. (Lingv.) Realizare materială a semnului lingvistic, complex sonor care constituie suportul unui sens. – Din fr. signifiant (după

semnificare
SEMNIFICÁRE s.f. Acțiunea de a semnifica și rezultatul ei. – V. semnifica.

semnificat
SEMNIFICÁT, semnificate, s.n. (Lingv.) Concept, conținut, sens al unui cuvânt. – Din fr. signifié (după

semnificativ
SEMNIFICATÍV, -Ă, semnificativi, -e, adj. 1. Care exprimă (cu claritate) ceva, care are înțeles precis, care scoate în evidență ceva; care are o anumită semnificație. 2. Care exprimă ceva, care este concludent, fără a fi nevoie de vorbe; care face aluzie la ceva, plin de înțeles; expresiv. 3. Care are însemnătate; important. – Din fr. significatif (după semnifica).

semnificatie
SEMNIFICÁȚIE, semnificații, s.f. 1. Conținut semantic al unui cuvânt; înțeles, sens, accepție. ♦ (În semiotică) Funcție a semnelor de a reprezenta ceva independent de ele; denotație. ♦ Valoare simbolică a unui lucru; înțeles, noimă, tâlc. 2. Însemnătate, importanță, valoare (a unui fapt, a unui obiect etc.). [Var.: semnificațiúne s.f.] – Din fr. signification (după semn).

semnificatiune
SEMNIFICAȚIÚNE s.f. v. semnificație.

sempervirescent
SEMPERVIRESCÉNT, -Ă, sempervirescenți, -te, adj. (Despre organele plantelor) Care este totdeauna verde. – Cf. lat. s e m p e r  v i r e n s.

sempitern
SEMPITÉRN, -Ă, sempiterni, -e, adj. (Rar) Veșnic, nepieritor. – Din lat. sempiternus.

semui
SEMUÍ, semuiésc, vb. IV. Tranz. 1. (Înv.) A asemăna; a compara. 2. (Pop.) A confunda. – De la semăna^2.

sen
SEN, seni, s.m. Monedă divizionară japoneză, valorând a suta parte dintr-un yen. – Din fr. sen.

senar
SENÁR, senare, adj. (În sintagma) Vers senar = vers latin de șase picioare. – Lat. senarius, fr. sénaire.

senarmontit
SENARMONTÍT s.n. Minereu de stibiu. – Din fr. sénarmontite.

senat
SENÁT, senate, s.n. 1. (În Roma antică) Sfatul bătrânilor; (sub republică) organul suprem de conducere a statului; (sub imperiu) consiliu consultativ cu rol politic minor. 2. Denumire dată camerei superioare a Parlamentului care, împreună cu Camera Deputaților, constituie corpurile legiuitoare în unele țări. 3. (Și în sintagma senat universitar) Organ de conducere a unei instituții de învățământ superior, format din profesori universitari și reprezentanți ai studenților, prezidat de rector. 4. Loc în care se adună senatorii. – Din fr. sénat, lat. senatus.

senator
SENATÓR, senatori, s.m. Membru al unui senat (1, 2). – Din fr. sénateur, lat. senator.

senatorial
SENATORIÁL, -Ă, senatoriali, -e, adj. Care ține de senat sau de senatori, privitor la senat sau la senatori. [Pr.: -ri-al] – Din fr. sénatorial.

sena
SÉNĂ s.f. Frunze uscate de siminichie, întrebuințate ca purgativ și ca diuretic. – Din tc. sena. Cf. lat. s e n e.

senectute
SENECTÚTE s.f. (Livr.) Bătrânețe. – Din lat. senectus, -utis.

senegalez
SENEGALÉZ, -Ă, senegalezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană născută și crescută în Senegal. 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din Senegal. – Din fr. sénégalais.

senescenta
SENESCÉNȚĂ s.f. (Med.) Îmbătrânire a țesuturilor și a organismului. – Din fr. sénescence.

senet
SENÉT s.n. v. sinet.

senil
SENÍL, -Ă, senili, -e, adj. Care ține de bătrânețe, care are caracteristicile bătrâneții; caracteristic bătrânilor, de bătrân. – Din fr. senile, lat. senilis.

senilitate
SENILITÁTE s.f. Caracterul a ceea ce este senil; stare patologică provocată de îmbătrânire și caracterizată prin modificări structurale și funcționale de involuție, fizice și psihice, ale organismului uman. – Din fr. sénilité.

seniliza
SENILIZÁ, senilizéz, vb. I. Refl. A deveni senil. – Din fr. séniliser.

senilizare
SENILIZÁRE s.f. Acțiunea de a se seniliza și rezultatul ei. – V. seniliza.

senilizat
SENILIZÁT, -Ă, senilizați, -te, adj. Care a devenit senil. – V. seniliza.

senin
SENÍN, -Ă, senini, -e, adj., s.n. 1. Adj. (Despre cer) Fără nori, limpede, clar; liniștit. ♦ Luminos. 2. Fig. (Despre oameni, despre expresia figurii lor, despre manifestările lor) Care exprimă liniște, mulțumire sufletească; netulburat, luminos, liniștit, fericit. 3. S.n. Seninătate, limpezime, claritate (a cerului). ♢ Loc. adv. Din (chiar) senin = dintr-o dată, pe neașteptate, fără veste; fără motiv (vizibil). [Var.: (înv. și reg.) sărín, -ă adj.] – Lat. serenus.

seninatate
SENINĂTÁTE s.f. 1. Calitate a cerului senin; limpezime, claritate. 2. Fig. Expresie liniștită a chipului, a ochilor. ♦ Calm, liniște sufletească. – Senin + suf. -ătate.

senineata
SENINEÁȚĂ s.f. (Rar) Seninătate [Var.: (reg.) sănineáță s.f.] – Senin + suf. -ață.

senior
SENIOR^1, seniori, s.m. (În evul mediu, în apusul Europei) Stăpân al unui domeniu asupra căruia își exercită și unele atribute ale puterii de stat; p. ext. nobil. [Pr.: -ni-or] – Din lat. senior.

SENIOR^2, -OÁRĂ, seniori, -oare, adj., subst. 1. Adj., s.m. și f. (Sportiv) care a depășit vârsta juniorilor, vârstă care variază de la sport la sport, de obicei peste 18 ani. 2. Adj., s.m. și f. (Persoană) mai în vârstă, mai bătrână. 3. S.n. (Pe lângă un nume propriu de persoană, în opoziție cu junior) Tatăl (considerat în raport cu fiul). [Pr.: -ni-or] – Din fr. senior.

seniorat
SENIORÁT s.n. Vârstă a unui sportiv senior^2; perioadă în care cineva practică un sport în calitate de senior^2. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. séniorat.

seniorial
SENIORIÁL, -Ă, senioriali, -e, adj. Care aparține seniorului^1, privitor la senior^1. [Pr.: -ni-o-ri-al] – Din fr. seigneurial.

seniorie
SENIORÍE, seniorii, s.f. 1. Demnitatea de senior^1. ♦ Titlu de onoare dat vechilor pairi ai Franței și membrilor Camerei Lorzilor din Anglia. 2. Domeniul unui senior^1. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. seigneurie.

senonian
SENONIÁN, -Ă, senonieni, -e, s.n., adj. 1. S.n. Etaj al cretacicului superior, caracterizat prin faună de amoniți, echinide, lamelibranhiate, gasteropode, corali etc. 2. Adj. Care se referă la formațiile sau la vârsta senonianului (1). [Pr.: -ni-an] – Din fr. sénonien.

sens
SENS, sensuri, s.n. 1. Înțeles (al unui cuvânt, al unei expresii, al unei forme sau al unei construcții gramaticale); semnificație. ♦ (În semiotică) Înțelesul unui semn. ♦ Conținut noțional sau logic. Îmi spui cuvinte fără sens. 2. Temei rațional; logică, rost, rațiune, noimă. Sensul vieții. ♦ Rost, scop, menire. ♢ Loc. adv. Fără sens = fără rost, la întâmplare. Într-un anumit sens = privind lucrurile într-un anumit mod, dintr-un anumit punct de vedere, sub un anumit raport. În sensul cuiva = potrivit vederilor, părerilor cuiva. 3. Direcție, orientare. ♢ Sens unic = sistem de circulație a vehiculelor într-o singură direcție pe arterele cu mare afluență, putându-se folosi toată lățimea părții carosabile. 4. (Mat., Fiz.) Fiecare dintre cele două posibilități de succesiune a elementelor unui ansamblu continuu ordonat cu o singură dimensiune. – Din fr. sens, lat. sensus.

sensibil
SENSÍBIL, -Ă, sensibili, -e, adj., s.f. I. Adj. 1. (Despre oameni) Care resimte puternic orice impresie fizică sau morală, care are o sensibilitate deosebită. ♦ Care poate fi ușor mișcat, impresionat; simțitor, emotiv. ♦ (Despre organisme) Care reacționează la cea mai ușoară excitație exterioară. 2. (Despre materie, lucruri, fenomene etc.) Care poate fi perceput și cunoscut la nivelul treptei senzoriale a cunoașterii, prin intermediul senzației. ♦ (Substantivat, n.) Domeniul lucrurilor sensibile (I 2). ♦ Care se poate ușor constata; vădit, simțitor, apreciabil. Temperatura a înregistrat o sensibilă scădere. 3. (Despre instrumente, aparate, materiale) Care reacționează la cele mai mici variații ale unor agenți externi. 4. (Despre materiale fotografice) Care are însușirea de a înregistra acțiunea luminii sub forma unei imagini latente ce poate fi făcută vizibilă prin developare. II. S.f. Treapta a șaptea a modurilor major și minor, situată la o septimă superioară față de tonică. ♦ Denumire dată acordului construit pe treapta a șaptea a modurilor major sau minor armonic. – Din fr. sensible, lat. sensibilis.

sensibile
SENSÍBILE adv. (Muz.; ca indicație de execuție) Cu simțire, cu înduioșare. – Cuv. it.

sensibilitate
SENSIBILITÁTE, sensibilități, s.f. 1. Facultate de a simți, de a reacționa la excitații, de a-și schimba, într-o anumită măsură, starea inițială sub acțiunea unui agent exterior; acuitate a simțurilor; capacitatea de a percepe senzații. 2. Capacitate de reacție afectivă; intensitate afectivă; emotivitate, afectivitate. ♦ (În artă și literatură) Capacitatea de a transmite, de a provoca emoții artistice; receptivitate artistică. 3. Însușire a unui instrument sau a unui aparat de a reacționa la cele mai mici variații ale unor agenți externi (ca diferența de temperatură sau de greutate, schimbarea presiunii etc.). 4. (Chim.) Mărimea concentrației unei soluții în substanța de analizat, care produce, în timpul reacției de recunoaștere, un efect situat la pragul perceperii senzoriale. 5. Predispoziție a organismelor la diferite boli. 6. Calitate a materialelor fotografice de a fi sensibile (4). – Din fr. sensibilité, lat. sensibilitas, -atis.

sensibiliza
SENSIBILIZÁ, sensibilizéz, vb. I. Tranz. și refl. 1. A deveni sensibil sau a mări sensibilitatea unui țesut, a unui mușchi etc. față de acțiunea unui agent exterior; p. ext. (tranz.) a face (mai) sensibil pe cineva sau ceva. ♦ (Despre un material fotografic) A (se) face sensibil la acțiunea luminii. ♦ Tranz. A extinde intervalul de variație a unei mărimi în care un sistem fizico-chimic își menține o anumită sensibilitate. 2. (Rar) A (se) concretiza, a (se) materializa. – Din fr. sensibiliser.

sensibilizare
SENSIBILIZÁRE, sensibilizări, s.f. Acțiunea de a (se) sensibiliza și rezultatul ei. ♦ Scădere a pragului de reactivitate a unei structuri vii (celulă, țesut, organ, organism) față de un anumit agent. ♦ Stare de receptivitate crescută, patologică a organismului față de un agent (fizic, chimic sau biologic). ♦ Mărire a sensibilității unui instrument de măsură, a unui aparat, a emulsiilor fotografice etc. – V. sensibiliza.

sensibilizat
SENSIBILIZÁT, -Ă, sensibilizați, -te, adj. Care a devenit sensibil, căruia i s-a mărit sensibilitatea. – V. sensibiliza.

sensibilizator
SENSIBILIZATÓR, sensibilizatori, s.m. Substanță care, adăugată în stratul fotosensibil al unui material fotografic, mărește sensibilitatea la anumite culori, îndeosebi la cele din marginile spectrului luminii. – Din fr. sensibilisateur.

sensitometric
SENSITOMÉTRIC, -Ă, sensitometrici, -ce, adj. Referitor la sensitometrie, care aparține sensitometrului. – Din fr. sensitométrique.

sensitometrie
SENSITOMETRÍE s.f. Ansamblu de metode folosite pentru determinarea sensibilității materialelor fotografice în raport cu intensitatea și compoziția spectrală a radiației luminoase, cu durata și caracterul expunerii, precum și în raport cu modul de prelucrare a materialului. – Din fr. sensitométrie.

sensitometru
SENSITOMÉTRU, sensitometre, s.n. Instrument pentru determinarea sensibilității materialelor fotografice în raport cu durata de expunere. – Din fr. sensitomètre.

sententios
SENTENȚIÓS, -OÁSĂ, sentențioși, -oase, adj. (Despre stil, ton, fraze etc.) Care conține multe sentințe (2), maxime; p. ext. care are caracter, ton de sentință. ♦ (Despre oameni) Care se exprimă prin sentințe, prin maxime; p. ext. care folosește un ton emfatic; afectat, grav, pretențios. [Pr.: ți-os] – Din fr. sentencieux, lat. sententiosus.

sententiozitate
SENTENȚIOZITÁTE s.f. (Rar) Însușirea de a fi sentențios. [Pr.: -ți-o-] – Sentențios + suf. -itate.

sentiment
SENTIMÉNT, sentimente, s.n. 1. Proces afectiv specific uman, care exprimă atitudinea omului față de realitate; simțământ. ♦ Afecțiune. 2. Facultatea de a simți, de a cunoaște, de a aprecia ceva; conștiință. ♦ Credință, impresie intimă; convingere. Avea sentimentul că l-a mai văzut undeva. [Var.: (înv.) simtimént s.n.] – Din fr. sentiment.

sentimental
SENTIMENTÁL, -Ă, sentimentali, -e, adj. 1. Care exprimă (sau trezește) sentimente duioase, nostalgice; (peior.) plin de sentimentalism; dulceag. ♦ Care se referă la sentimente. 2. (Despre oameni și manifestările lor; adesea substantivat) Care arată o sensibilitate accentuată, care se lasă ușor impresionat de sentimente duioase. – Din fr. sentimental.

sentimentalism
SENTIMENTALÍSM, (2) sentimentalisme, s.n. 1. Tendință de a exagera rolul și valoarea sentimentelor, de a aprecia lucrurile (numai) din punct de vedere afectiv sau de a da în mod obișnuit precădere acestui criteriu. 2. Gest, atitudine, comportare de om sentimental. 3. Curent preromantic în literatură apărut la sfârșitul sec. XVIII ca o reacție împotriva clasicismului. – Din fr. sentimentalisme.

sentimentalist
SENTIMENTALÍST, -Ă, sentimentaliști, -ste, adj. (Rar) Sentimental (1). – Din fr. sentimentaliste.

sentimentalitate
SENTIMENTALITÁTE s.f. Caracter, fel de a fi al unei persoane sentimentale; predispoziție spre exagerarea sentimentelor. ♦ Reacție afectivă specifică a cuiva față de realitățile vieții. – Din fr. sentimentalité.

sentimentaliza
SENTIMENTALIZÁ, sentimentalizéz, vb. I. Tranz. A prezenta (ceva) în mod sentimental, a face să capete un caracter sentimental. – Sentimental + suf. -iza.

sentimentalizare
SENTIMENTALIZÁRE, sentimentalizări, s.f. Acțiunea de a sentimentaliza și rezultatul ei. – V. sentimentaliza.

sentimentalizat
SENTIMENTALIZÁT, -Ă, sentimentalizați, -te, adj. Care este prezentat sentimental. – V. sentimentaliza.

sentinela
SENTINÉLĂ s.f. v. santinelă.

sentinta
SENTÍNȚĂ, sentințe, s.f. 1. Hotărâre, decizie a unui tribunal, pronunțată în primă instanță. ♦ Hotărâre a unei comisii de arbitraj. ♦ Fig. Stigmatizare, oprobriu, blam. 2. Maximă, aforism, adagiu. ♦ Deviză. – Din fr. sentence, lat. sententia.

senzatie
SENZÁȚIE, senzații, s.f. 1. Reflectare nemijlocită a unor însușiri ale obiectelor din realitate ca urmare a acțiunii lor asupra organelor de simț. Senzație vizuală. Senzație auditivă. ♢ Expr. A avea senzația că... = a simți, a i se părea că... ♦ Percepție. ♦ Simțire; sentiment. 2. Ceea ce are un caracter senzațional, impresionează în mod puternic simțurile, imaginația; ceea ce constituie un prilej de emoții violente. ♢ Loc. adj. De senzație = senzațional. ♢ Expr. A face senzație = a produce o impresie foarte puternică, a trezi un interes deosebit, a face vâlvă. [Var.: senzațiúne s.f.] – Din fr. senzation, lat. sensatio, -onis.

senzational
SENZAȚIONÁL, -Ă, senzaționali, -e, adj. Care impresionează puternic, uimește, emoționează, care interesează în cel mai mare grad. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. sensationnel.

senzatiune
SENZAȚIÚNE s.f. v. senzație.

senzitiv
SENZITÍV, -Ă, senzitivi, -e, adj. 1. Senzorial (2). 2. Înzestrat cu sensibilitate; sensibil. ♦ (Bot.; substantivat, f.) Specie de mimoză. – Din fr. sensitif, lat. sensitivus.

senzor
SENZÓR, senzori, s.m. (Fiz.) Dispozitiv (ultrasensibil) care sesizează un anumit fenomen. [Scris și: sensor] – Din engl. sensor, fr. senseur.

senzorial
SENZORIÁL, -Ă, senzoriali, -e, adj. 1. Care privește organele de simț, care se realizează prin simțuri. 2. (Fiziol., Psih.) Care are legătură cu producerea senzațiilor sau cu receptarea stimulilor externi sau interni; senzitiv (1). [Pr.: -ri-al] – Din fr. sensoriel.

senzual
SENZUÁL, -Ă, senzuali, -e, adj. Care ține de simțuri, care desfată simțurile. ♦ (Despre oameni; adesea substantivat) Înclinat spre plăcerile trupești, spre senzualitate. ♦ (Adesea adverbial) Care trădează, exprimă senzualitate. [Pr.: -zu-al] – Din fr. sensuel, lat. sensualis.

senzualism
SENZUALÍSM s.n. 1. Doctrină filozofică bazată pe recunoașterea senzației ca singura sursă a cunoștințelor noastre despre lume. 2. Înclinare spre plăcerile simțurilor; erotism. [Pr.: -zu-a-] – Din fr. sensualisme.

senzualist
SENZUALÍST, -Ă, senzualiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține senzualismului (1), privitor la senzualism. 2. S.m. și f. Adept al senzualismului (1). [Pr.: -zu-a-] – Din fr. sensualiste.

senzualitate
SENZUALITÁTE, senzualități, s.f. 1. Înclinare spre plăcerile trupești. 2. Sensibilitate senzorială. [Pr.: -zu-a-] – Din fr. sensualité.

sepala
SEPÁLĂ, sepale, s.f. Fiecare dintre frunzele (modificate) care alcătuiesc caliciul unei flori. – Din fr. sépale.

separa
SEPARÁ, sepár, vb. I. 1. Tranz. A face să nu mai fie împreună; a despărți, a desface, a izola. ♦ Refl. (Despre persoane) A se îndepărta, a se despărți; (despre soți) a divorța. 2. Refl. și intranz. (Fiz.; despre o substanță solidă dizolvată într-un lichid) A (se) depune sub formă de precipitat. – Din fr. séparer, lat. separare.

separabil
SEPARÁBIL, -Ă, separabili, -e, adj. Care poate fi separat, care se poate despărți. – din fr. séparable, lat. separabilis.

separare
SEPARÁRE, separări, s.f. Acțiunea de a (se) separa și rezultatul ei; despărțire, izolare; diferențiere. – V. separa.

separat
SEPARÁT, -Ă, separați, -te, adj. Care se găsește izolat, care nu comunică, nu se confundă cu alții, nu e în legătură cu alții; deosebit; care a fost izolat dintr-un complex. ♢ Pace separată = pace pe care o încheie un stat în mod izolat, fără aliații săi de război. – V. separa.

separatism
SEPARATÍSM s.n. Tendință de separare, de desprindere dintr-un grup social (constituit); izolare, atitudine singuratică. – Din fr. séparatisme.

separatist
SEPARATÍST, -Ă, separatiști, -ste, adj. (Adesea substantivat) Care se separă, se izolează de majoritate; care este adept al separatismului. – Din fr. séparatiste.

separator
SEPARATÓR, -OÁRE, separatori, -oare, adj., s.n. I. Adj. Care are calitatea de a separa. II. S.n. 1. Dispozitiv, aparat sau mașină care servește la curățarea unei substanțe de altele sau la separarea unuia sau mai multor componenți dintr-un amestec. Separator de țiței. ♢ Separator de lapte = aparat centrifugal folosit pentru separarea smântânii din lapte. 2. Aparat electric folosit pentru conectarea și deconectarea vizibilă a unui circuit electric, manevrabil numai dacă circuitul este întrerupt. – Din fr. séparateur, lat. separator.

separatie
SEPARÁȚIE, separații, s.f. Despărțire, separare. ♢ Separația puterilor = principiu care susține că puterea legislativă, puterea executivă și puterea judecătorească dintr-un stat pot și trebuie să acționeze independent una de alta, având o anumită interdependență și dreptul de control reciproc. Separație de domiciliu = dispensă premergătoare divorțului prin care se acordă soților dreptul de a avea domicilii legale diferite. Separație de bunuri = (în unele state) regim matrimonial caracterizat prin aceea că femeia își păstrează libera dispunere a bunurilor sale aduse în căsătorie pentru susținerea sarcinilor acesteia. Separație de patrimoniu = măsură luată la cererea creditorilor unei succesiuni ori a legatarilor cu titlu particular de sume de bani, pentru a împiedica confundarea patrimoniului succesoral cu cel al moștenitorului și a evita astfel eventuala concurență a creditorilor acestuia din urmă. – Din fr. séparation, lat. separatio.

separe
SEPARÉ s.n. v. separeu.

separeu
SEPARÉU, separeuri, s.n. Cameră, boxă, despărțitură, loc izolat într-un restaurant, într-o grădină de vară etc. [Var.: separé s.n.] – Din fr. séparé.

sepedon
SEPEDÓN sepedoni, s.m. Insectă

sepie
SÉPIE, sepii, s.f. 1. Moluscă marină cu corpul oval, prevăzut cu zece brațe acoperite cu numeroase ventuze și cu o cochilie calcaroasă internă și care, când este atacată, elimină o secreție negricioasă dintr-o „glandă de cerneală”, tulburând apa din jur (Sepia officinalis). 2. (În forma sepia) Vopsea de culoare cafeniu-închis provenită din viscerele sepiei sau fabricată pe cale artificială, întrebuințată în pictură sau în grafică. 3. Desen colorat roșu-brun, realizat cu sepia (2). – Din fr. sépia, lat. sepia.

sepion
SEPIÓN, sepioni, s.m. Cochilia internă rudimentară a sepiei, oval-alungită, turtită, cu aspect spongios; os de sepie. [Pr.: -pi-on] – Din fr. sépion.

sept
SEPT, septuri, s.n. (Anat.) Perete despărțitor între două cavități. Sept nazal. – Din fr. septum.

septembrie
SEPTÉMBRIE s.m. Numele lunii a noua a anului; răpciune. [Var.: septémvrie s.m.] – Din ngr. septémvrios.

septemvir
SEPTEMVÍR, septemviri, s.m. (La romani) Fiecare dintre cei șapte preoți însărcinați cu organizarea serbărilor date în cinstea zeilor. – Din lat. septemvir.

septemvrie
SEPTÉMVRIE s.m. v. septembrie.

septenar
SEPTENÁR, -Ă, septenari, -e, adj. (Rar) Care privește o perioadă de șapte zile, șapte ani. ♦ (Despre versuri) Compus din șapte picioare și jumătate. – Din fr. septénaire, lat. septenarius.

septentrion
SEPTENTRIÓN s.n. (

septentrional
SEPTENTRIONÁL, -Ă, septentrionali, -e,adj. Boreal, nordic. [Pr.: -tri-o-] – Din fr. septentrional, lat. septentrionalis.

septet
SEPTÉT, septete, s.n. Ansamblu format din șapte voci sau din șapte instrumente care execută împreună o piesă muzicală; p. ext. bucată compusă pentru a fi executată de un astfel de ansamblu. – Din germ. Septett.

septic
SÉPTIC, -Ă, septici, -ce, adj. Infectat cu microbi. ♢ Maladie septică = boală provocată de microbi. – Din fr. septique.

septicemic
SEPTICÉMIC, -Ă, septicemici, -ce, adj. (Med.) Referitor la septicemie, de septicemie. – Din fr. septicémique.

septicemie
SEPTICEMÍE, septicemii, s.f. Infecție generalizată a sângelui, provocată de pătrunderea în sânge a germenilor proveniți dintr-un microb; piemie. – Din fr. septicémie.

septicitate
SEPTICITÁTE, septicități, s.f. Toxicitate a microbilor. – Din fr. septicité.

septima
SÉPTIMĂ^1, septime, s.f. Interval într-o gamă diatonică, cuprinzând șapte note consecutive; treapta a șaptea de la o treaptă dată. – Din germ. Septime, it. settima.

SÉPTIMĂ^2, septime, s.f. Una dintre pozițiile de apărare la scrimă. – Din fr. septime.

septogen
SEPTOGÉN, -Ă, septogeni, -e, adj. (Despre bacterii) Care produce putrefacție. – Din septic (după gazogen).

septolet
SEPTOLÉT, septolete, s.n. Grup de șapte note de durată egală cu aceea a patru note obișnuite. – Din fr. septolet.

septuagenar
SEPTUAGENÁR, -Ă, septuagenari, -e, s.m. și f., adj. (Persoană) care a împlinit vârsta de șaptezeci de ani sau are între șaptezeci și optzeci de ani. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. septuagénaire, lat. septuagenarius.

sepulcral
SEPULCRÁL, -Ă, sepulcrali, -e, adj. (Livr.) 1. Care aparține mormântului, privitor la mormânt. 2. Ca de mort. – Din fr. sépulcral, lat. sepulcralis.

sepulcru
SEPÚLCRU, sepulcre, s.n. (Livr.) Mormânt. – Din fr. sépulcre.

sepultura
SEPULTÚRĂ, sepulturi, s.f. (Rar) Loc de înmormântare; mormânt. – Din fr. sépulture, lat. sepultura.

sequoia
SEQUOIA s.m. Arbore gigant din California care poate atinge înălțimea de 150 m, circumferința de peste 40 m și vârsta de 5000 de ani (Sequoia gigantea). [Pr.: – cvó-ia] – Cuv. lat.

ser
SER, seruri, s.n. Partea lichidă a sângelui. ♦ Lichid extras din sânge sau preparat pe cale artificială care conține un anumit anticorp sau o secreție glandulară și este folosit în scopuri terapeutice. ♢ Ser sangvin = plasmă sangvină din care s-a extras fibrinogenul. Ser imun = ser sangvin provenit de la un animal vaccinat care, introdus în organism, conferă o imunitate pasivă. Ser fiziologic = soluție salină foarte diluată, apropiată de compoziția serului sangvin, folosită pentru a înlocui pierderile mari de lichide sau de sânge în diferite boli, pentru dizolvarea unor antibiotice etc. – Din fr. sérum, lat. serum.

seradela
SERADÉLĂ, seradele, s.f. Plantă din familia leguminoaselor, cu tulpina subțire, înaltă, cu frunzele compuse, folosită ca plantă furajeră (Ornithopus sativus). – Din it. serradella, fr. serradelle.

serafic
SERÁFIC, -Ă, serafici, -ce, adj. (Ca) de serafim; îngeresc, serafimic; fig. pur, candid, neprihănit, nevinovat. – Din fr. séraphique.

serafim
SERAFÍM, serafimi, s.m. 1. (În religia creștină) Înger de rang superior situat ierarhic între arhangheli și heruvimi. 2. Prapur pe care sunt reprezentate chipuri de îngeri și care, după ritualul Bisericii ortodoxe, se poartă la procesiunile funebre. – Din sl. serafimŭ.

serafimic
SERAFÍMIC, -Ă, serafimici, -ce, adj. (Rar) Serafic. – Serafim + suf. -ic.

serafism
SERAFÍSM, serafisme, s.n. Atitudine, comportare serafică. –

serai
SERÁI, seraiuri, s.n. 1. Palat al sultanului sau al marilor demnitari turci; p. restr. apartament destinat cadânelor într-un palat turcesc. ♦ P. gener. Palat. 2. (Reg.) Șură, șopron. ♦ Cămară, hambar. [Var.: sarái s.n.] – Din tc. saray, seray.

seral
SERÁL, -Ă, serali, -e, adj. De seară; (despre forme și instituții de învățământ) ale căror cursuri se țin seara. – Din it. serale.

seralie
SERALÍE s.f. v. sarailie.

seralist
SERALÍST, -Ă, seraliști, -ste, adj., s.m. și f. (Elev sau student) care urmează un curs seral. – Seral + suf. -ist.

seraschier
SERASCHIÉR, seraschieri, s.m. Comandant al armatei și ministru de război în Imperiul Otoman. [Var.: seraschír s.m.] – Din tc. serasker.

seraschir
SERASCHÍR s.m. v. seraschier.

serasir
SERASÍR s.n. (Înv.) Stofă țesută cu fir de aur; brocart. [Var.: sarasír s.n.] – Din tc. seraser.

serat
SERÁT, -Ă, serați, -te, adj. (Despre frunze și alte organe ale plantelor) Care are marginile dințate, îndreptate către vârful organului respectiv. – Din fr. serré.

serata
SERÁTĂ, serate, s.f. Reuniune, întrunire cu caracter muzical, literar etc.; spec. petrecere de seară cu dans. – Din it. serata.

sera
SÉRĂ, sere, s.f. Construcție specială cu acoperiș (și cu pereți) din sticlă sau din material plastic pentru adăpostirea și cultivarea plantelor care nu suportă frigul. – Din fr. serre.

serba
SERBÁ, serbez, vb. I. Tranz. A sărbători (un fapt important, un eveniment memorabil etc.); fig. a omagia, a cinsti, a lăuda. ♦ A ține sărbătoare; a nu lucra, a prăznui. – Lat. servare.

serbare
SERBÁRE, serbări, s.f. 1. Faptul de a serba; sărbătorire; p. ext. manifestare cu caracter solemn organizată cu scopul de a celebra un eveniment important; festivitate, petrecere. 2. (Rar) Sărbătoare (1). – V. serba.

serdar
SERDÁR, serdari, s.m. 1. (În sec. XVII-XVIII, în Țara Românească și Moldova) Comandant de oaste, mai ales de călărime. ♢ Marele serdar sau serdarul mare = comandant de oaste facând parte dintre boierii de divan. Serdar de mazili = comandantul călărimii formate din boierii mazili. 2. (În sec. XVIII-XIX) Boier de rang mijlociu. – Din tc. serdār.

serdareasa
SERDĂREÁSĂ, serdărese, s.f. Soție de serdar. – Serdar + suf. -easă.

serdaresc
SERDĂRÉSC, -EÁSCĂ, serdărești, adj. Care aparține serdarului, privitor la serdar, de serdar. – Serdar + suf. -esc.

serdarie
SERDĂRÍE, serdării, s.f. Funcția, demnitatea de serdar. – Serdar + suf. -ie.

serenada
SERENÁDĂ, serenade, s.f. Compoziție muzicală, vocală sau instrumentală, alcătuită din mai multe părți, apropiată ca factură de divertisment, nocturnă etc., cu caracter liric, executată seara sau noaptea sub ferestrele cuiva, în semn de omagiu sau de dragoste. [Var.: serenátă s.f.] – Din fr. sérénade, it., sp. serenata, germ. Serenade.

serenata
SERENÁTĂ s.f. v. serenadă.

serenisim
SERENÍSIM, -Ă, serenisimi, -e, adj. Epitet onorific care se adăuga la unele titluri de noblețe sau bisericești din Europa apuseană; prealuminat, mărit. – Din it. serenissimo, fr. sérénissime.

sergent
SERGÉNT, sergenți, s.m. 1. Grad inferior în armată sau în poliție, imediat superior gradului de caporal; persoană care poartă acest grad. ♢ Sergent-major = grad militar superior sergentului și inferior plutonierului, primul grad de subofițer; persoană care are acest grad. 2. (În trecut) Gardist (1); gardian. – Din fr. sergent.

serhat
SERHÁT, serhaturi, s.n. (Înv.) Cetate turcească la granița țărilor românești. – Din tc. serhat.

seria
SERIÁ, seriez, vb. I. Tranz. A așeza în serii sau pe serii; a clasa, a tria, a orândui mărfuri, obiecte etc., dându-le un număr de serie. [Pr.: -ri-a] – Din fr. sérier.

serial
SERIÁL, -Ă, seriali, -e, adj., serialuri, s.n. 1. S.n. Roman^1 sau film care apare pe fragmente prezentate succesiv. 2. Adj. (Cu caracter) de serie, în serie. ♢ Muzică serială = serialism. [Pr.: -ri-al] – Din engl. serial.

serialism
SERIALÍSM s.n. Etapă în evoluția atonalismului și dodecafoniei, care are drept element ordonator al lucrării muzicale seria de 12 sunete; muzică serială. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. sérialisme.

seriat
SERIÁT, -Ă, seriați, -te, adj. (Rar) Clasat, repartizat pe serii. [Pr.: ri-at] – V. seria.

seriator
SERIATÓR, -OÁRE, seriatori, -oare, s.m. și f. (Rar) Persoană care seriază, care clasează pe grupe, pe serii. [Pr.: -ri-a-] – Seria + suf. -tor.

seric
SÉRIC, -Ă, serici, -ce, adj. Care se referă la ser (sangvin, imun, fiziologic). – Din fr. sérique.

sericeu
SERICÉU, -CÉE, sericei, -cee, adj. (Bot.; despre unele organe) Acoperit cu peri mătăsoși, moi la pipăit. – Din it. sericeo.

sericicol
SERICÍCOL, -Ă, sericicoli, -e, adj. Care ține de sericicultură, privitor la sericicultură. – Din fr. séricicole.

sericicultor
SERICICULTÓR, -OÁRE, sericicultori, -oare, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu sericicultura. – Din fr. sériciculteur.

sericicultura
SERICICULTÚRĂ, sericiculturi, s.f. Ramură a zootehniei care are ca obiect creșterea și înmulțirea viermilor de mătase în vederea obținerii gogoșilor destinate prelucrării. – Din fr. sériciculture.

sericigen
SERICIGÉN, -Ă, sericigeni, -e, adj. (Despre glandele unor viermi, insecte) Care secretă mătase. – Din fr. séricigène.

sericina
SERICÍNĂ, sericine, s.f. Proteină solubilă care acoperă firele de mătase naturală (și care este îndepărtată în cursul procesului de prelucrare). – Din fr. séricine.

sericit
SERICÍT s.n. Varietate solzoasă de mică albă, întâlnită frecvent în șisturile cristaline slab metamorfozate și în rocile eruptive. – Din fr. séricite.

sericitizare
SERICITIZÁRE, sericitizări, s.f. Fenomen geologic de retransformare a feldspaților în sericit. – După fr. séricitisation.

serie
SÉRIE, serii, s.f. 1. Înșiruire de termeni care se succedă potrivit unei anumite legi; succesiune neîntreruptă de lucruri, de fapte etc. de același fel, care formează un ansamblu sau care sunt considerate astfel; șir; p. ext. mulțime, sumă. ♢ Loc. adj. De serie = (despre mărfuri, obiecte) fabricat, confecționat după același tip, împreună cu alte obiecte asemănătoare; comun, obișnuit, banal. ♢ Loc. adv. În serie = în multe exemplare după același tip, în număr mare. ♦ Grup, tranșă, categorie într-o succesiune sau într-o clasificare. 2. Expresie matematică formată dintr-o infinitate de termeni care se deduc unul din altul conform unei anumite reguli și care sunt legați între ei cu semnul plus sau minus. 3. (Chim.) Grup de compuși organici caracterizați prin faptul că fiecare are în molecula lui câte un atom de carbon și doi atomi de hidrogen mai mult decât compusul precedent al grupului. 4. Număr de ordine care se aplică pe mărfurile fabricate într-un număr mare de exemplare de același tip. ♢ Seria zero = primele cantități dintr-un produs nou, executate de o întreprindere în timpul însușirii fabricației în serie a produsului respectiv. ♦ Număr caracteristic unuia dintre tipurile de fabricație a unor produse finite. 5. Complex de

seriere
SERIÉRE, serieri, s.f. (Rar) Acțiunea de a seria și rezultatul ei. [Pr.: -ri-e-] – V. seria.

seringa
SERÍNGĂ, seringi, s.f. Instrument medical folosit pentru a introduce sau pentru a scoate din organism un lichid, pentru a lua probe de sânge etc., care constă dintr-un cilindru de sticlă sau de material plastic cu un piston etanș, la care se adaptează un ac tubular. [Var.: siríngă s.f.] – Din fr. seringue, it. siringa.

seriograf
SERIOGRÁF, seriografe, s.n. Accesoriu al aparatului radiografic pentru executarea de radiografii în serie. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. sériographe, engl. seriograph.

seriografic
SERIOGRÁFIC, -Ă, seriografici, -ce, adj. De seriografie. [Pr.: -ri-o-] – Din engl. seriographic.

seriografie
SERIOGRAFÍE, seriografii, s.f. Înregistrare a unei serii de clișee cu ajutorul seriografului; imagine astfel obținută. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. sériographie, engl. seriography.

serios
SERIÓS, -OÁSĂ, serioși, -oase, adj., adv., s.n. I. Adj. 1. Care are un caracter grav, sobru; lipsit de superficialitate; care nu se ține de frivolități, de glume; așezat, ponderat. ♢ Care convinge, care corespunde unui caracter sobru. ♦ Care are o înfățișare gravă, un aer solemn, sever, rigid. ♦ Lipsit de zburdălnicie, de veselie. ♦ (Despre îmbrăcăminte) Sobru. 2. Care obișnuiește să adâncească lucrurile, care procedează în acțiunile sale cu atenție, cu conștiinciozitate; p. ext. care are o înfățișare, o expresie vădind concentrare, preocupare. 3. Care trebuie privit cu seriozitate; pozitiv, real, adevărat. E lucru foarte serios. ♦ (Despre lucrări, activități etc.) Temeinic, adânc, conștiincios. Studii serioase în specialitate. ♦ Care poate avea urmări grave; primejdios. Boală serioasă. 4. De seamă, important. II. Adv. 1. Fără intenție de glumă sau de farsă; adevărat, drept. 2. Temeinic; stăruitor, hotărât cu tot dinadinsul. II. S.n. (Înv.) Seriozitate. ♢ Loc. adv. Cu (tot) seriosul = cu toată seriozitatea, cu toată convingerea, fără glumă. ♢ Expr. (Și azi) A lua (pe cineva sau ceva) în serios = a acorda unei persoane sau unui lucru toată atenția, a-l socoti vrednic de luat în considerație. [Pr.: -ri-os] – Din fr. sérieux, lat. seriosus.

seriozitate
SERIOZITÁTE s.f. 1. Însușirea, calitatea de a fi serios; p. ext. comportare, ținută care denotă această însușire; gravitate, importanță, însemnătate. ♢ Loc. adv. Cu seriozitate sau cu toată seriozitatea = a) cu mare atenție, cu conștiinciozitate, temeinic; b) cu convingere, cu tărie, dinadins; c) (în construcție cu verbe ca „a zice”, „a spune” etc.) cu ton profund, cu gravitate, cu pătrundere, convins. ♦ Expresie a figurii lipsită de veselie, de zburdălnicie. 2. Profunzime, intensitate; temeinicie, autenticitate. ♦ Calitate a ceea ce necesită o deosebită atenție, o deosebită grijă; gravitate. Seriozitatea momentului. ♦ Calitatea a ceea ce este lucrat, executat cu conștiinciozitate, cu atenție. [Pr.: -ri-o-] – Serios + suf. -itate.

serj
SERJ, serjuri, s.n. Țesătură de mătase (amestecată cu bumbac) cu firul în diagonală, întrebuințată pentru căptușit haine. – Din fr. serge.

sermaia
SERMAIÁ, sermaiale, s.f. (Turcism înv.) Capital; fond (de bani). [Var.: sermeá, sirmaiá s.f.] – Din tc. sermāye.

sermea
SERMEÁ s.f. v. sermaia.

serodiagnostic
SERODIAGNÓSTIC, serodiagnostice, s.n. Stabilire a diagnosticului unei boli infecțioase prin căutarea prezenței și evoluției anticorpilor specifici produși de microbii respectivi. [Pr.: -di-ag-] – Din fr. sérodiagnostic.

serologic
SEROLÓGIC, -Ă, serologici, -ce, adj. Privitor la serul sangvin, care se referă la serologie. Examen serologic. – Din fr. sérologique.

serologie
SEROLOGÍE s.f. 1. Știință care se ocupă cu studiul serurilor terapeutice, specifice sau nespecifice; capitol al imunologiei care cuprinde studiul metodelor pentru punerea în evidență a anticorpilor din serul sangvin, precum și studiul antigenelor microbiene și celulare și a toxinelor. 2. Studiu de laborator care constă în analizarea modificărilor serice din cursul diferitelor boli. – Din fr. sérologie.

seroprofilaxie
SEROPROFILAXÍE s.f. Metodă terapeutică ce constă în

seroreactie
SEROREÁCȚIE, seroreacții, s.f. (Med.) Reacție serologică. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. séro-réaction.

seros
SERÓS, -OÁSĂ, seroși, -oase, adj. 1. De natura serului sau a serozității, având caracterul serozității. ♢ Sânge seros = sânge în compoziția căruia predomină serul. 2. (Despre țesuturi) Care secretează o serozitate. ♢ Membrană seroasă = membrană care înlesnește mișcările unui organ, fiind formată din două foi subțiri, una care aderă strâns la organ, cealaltă care căptușește cavitatea în care se găsește organul, spațiul dintre ele fiind umplut cu o serozitate; membrană care protejează articulațiile osoase. – Din fr. séreux.

seroterapie
SEROTERAPÍE s.f. Metodă terapeutică pentru tratarea și prevenirea unor boli infecțioase prin

serotonina
SEROTONÍNĂ s.f. (Fiziol.) Substanță prezentă în celulele tractului

serovaccinare
SEROVACCINÁRE, serovaccinări, s.f. (Med.) Vaccinare cu adaos de ser specific vaccinului. – După fr. sérovaccination.

serozitate
SEROZITÁTE, serozități s.f. Lichid alb-gălbui pe care îl secretează membranele seroase. ♦ Lichid seros sau purulent care se formează în unele afecțiuni. – Din fr. sérosité.

serpasil
SERPASÍL s.n. (Farm.) Alcaloid vegetal cu acțiune sedativă și hipotensivă. – Denumire comercială.

serpent
SERPÉNT, serpente, s.n. Instrument de suflat din sec. XVI, cu tonalitate gravă, înlocuit ulterior de tubă. – Din fr., engl. serpent.

serpentariu
SERPENTÁRIU, serpentarii, s.n. Loc special amenajat (într-o grădină zoologică) în care trăiesc șerpi în condiții asemănătoare cu cele din natură. – Din lat., engl. serpentarium, fr. serpentaire.

serpentin
SERPENTÍN s.n. Mineral cu varietăți de diferite culori, rezultat prin hidroliza silicatului de magneziu. [Var.: serpentínă s.f.] – Din fr. serpentine, germ. Serpentine.

serpentina
SERPENTÍNĂ^1, serpentine, s.f. 1. Traseu șerpuit al unui drum care străbate un teren în pantă; fiecare dintre cotiturile unui astfel de traseu; p. ext. drum cotit, șerpuit. 2. Fâșie lungă și îngustă de hârtie colorată, înfășurată strâns, care, aruncată la distanță, se desfășoară în spirală și care se folosește ca mijloc de amuzament la petreceri. 3. Tub (sau țeavă) de metal sau de sticlă îndoit în formă de spirală sau de elice și folosit ca schimbător de căldură. – Din fr. serpentin.

SERPENTÍNĂ^2 s.f. v. serpentin.

sertaferta
SÉRTA-FÉRTA adv. (Grecism înv.) De colo până colo, încoace și încolo, fără rost. – Din ngr. sírta-férta.

sertar
SERTÁR, sertare, s.n. 1. Parte a unei mobile (birou, scrin etc.) în formă de cutie, care se poate trage în afară. 2. Organ de mașină care, prin deplasările sale, permite intrarea și ieșirea agentului motor (abur, aer comprimat etc.) în și din cilindrul unui motor. ♦ Element în formă de placă folosit la construcția unor robinete pe care le închide și le deschide, deplasându-se într-o mișcare de translație în lungul axei lui; vană. [Var.: saltár s.n.] – Din ngr. sirtári.

sertaras
SERTĂRÁȘ, sertărașe, s.n. Diminutiv al lui sertar (1); sertărel. – Sertar + suf. -aș.

sertarel
SERTĂRÉL, sertărele, s.n. Sertăraș. – Sertar + suf. -el.

sertisaj
SERTISÁJ s.n. Sertizare. – Din fr. sertissage.

sertiza
SERTIZÁ, sertizez, vb. I. Tranz. 1. A fixa o piatră prețioasă sau ornamentală în montură metalică prin îndoirea marginilor monturii. 2. A asambla, a fixa două piese tubulare prin îndoirea pereților la capătul uneia dintre ele. – După fr. sertir.

sertizare
SERTIZÁRE, sertizări, s.f. Acțiunea de a sertiza și rezultatul ei. – V. sertiza.

serv
SERV, -Ă, servi, -e, s.m. și f. 1. (În evul mediu) Țăran dependent de stăpânul de pământ; iobag, șerb. ♦ (Latinism înv.) Sclav, rob. 2. (

servaj
SERVÁJ s.n. (În evul mediu) Starea, situația de serv; iobăgie, șerbie. – Din fr. servage.

servant
SERVÁNT, servanți, s.m. 1. Soldat care deservește o gură de foc sau un alt mijloc de luptă. 2. (Rar) Om de serviciu cu atribuții speciale în anumite instituții. – Din fr. servant.

servanta
SERVÁNTĂ, servante, s.f. 1. (

servi
SERVÍ, servesc, vb. IV. 1. Tranz. A îndeplini anumite funcții, însărcinări, datorii față de cineva; a sluji. ♦ Intranz. A face serviciu, a funcționa ca... ♦ Intranz. A lucra în calitate de om de serviciu, a sluji. ♦ A lucra în interesul, în slujba cuiva; a susține, a sprijini. Îmi servesc prietenii. ♦ A fi de folos, util cuiva. Cu ce te pot servi? 2. Intranz. (Despre lucruri) A folosi la..., a fi utilizat ca..., a avea rolul de... ♦ Refl. (Despre oameni) A se folosi, a face uz de... 3. Tranz. A pune, a aduce la masă mâncare, băutură etc. ♦ A prezenta cuiva o mâncare ca să ia din ea, a trata pe cineva cu ceva; a da să mănânce. ♦ Refl. A lua să mănânce sau să bea. Se servi cu câteva bomboane. ♦ Fig. A da, a transmite. Încearcă să-i servească ultimele noutăți. ♦ (Despre vânzători, funcționari etc.) A oferi solicitanților cele cerute; a executa o comandă. ♦ A asigura o prestare de serviciu; a deservi. Ascensorul servește etajele de sus. 4. Tranz. (La unele jocuri sportive cu mingea și la jocul de cărți) A pune mingea sau cărțile în joc. ♦ A plăti, a furniza. A servi o rentă. – Din fr. servir.

serviabil
SERVIÁBIL, -Ă, serviabili, -e, adj. Care își oferă cu plăcere și cu promptitudine serviciile; îndatoritor, săritor, binevoitor. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. serviable.

serviabilitate
SERVIABILITÁTE s.f. (Rar) Însușirea de a fi serviabil. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. serviabilité.

service
SÉRVICE s.n. Stație de reparare și întreținere a autoturismelor sau a diverselor aparate. [Pr.: servis] – Din engl. service.

serviciu
SERVÍCIU, servicii, s.n. 1. Acțiunea, faptul de a servi, de a sluji; formă de muncă prestată în folosul sau în interesul cuiva. ♢ Expr. A fi (sau a se pune) în serviciul cuiva (sau a ceva) = a sluji, a servi unei persoane sau unui scop, unei idei etc. ♦ (În construcție cu verbele „a face”, „a aduce”) Faptă, acțiune care servește, avantajează pe cineva; îndatorire, obligație. ♢ Expr. A face un prost (sau un rău) serviciu cuiva = a face cuiva (fără voie) un rău. ♦ Scară de serviciu = scară secundară într-un imobil (pentru acces la dependințe). 2. Ocupație pe care o are cineva în calitate de angajat; slujbă. ♦ Îndatorire care revine cuiva în calitate de angajat; îndeplinirea acestei îndatoriri. ♢ Serviciu militar = stagiu la care sunt obligați, prin lege, cetățenii unui stat pentru a se instrui din punct de vedere militar în rândurile forțelor armate. Serviciu comandat = însărcinare, atribuție, misiune specială încredințată cuiva spre executare. Serviciu divin (sau religios) = slujbă religioasă. ♢ Expr. (Despre angajați, ostași, elevi) (A fi) de serviciu = (a fi) însărcinat cu o misiune specială în cadrul obligațiilor profesionale. A intra în serviciu = a deveni salariat. ♦ Funcție. Serviciu de casier. 3. Subdiviziune în administrația internă a unei instituții, întreprinderi etc. cuprinzând mai multe secții; p. ext. colectivul de muncă corespunzător. 4. Grup de obiecte care alcătuiesc un tot cu destinație specială. Serviciu de cafea. 5. Mulțime ordonată în timp a regimurilor succesive ale unui sistem tehnic. 6. (Sport) Punere în joc a mingii. – Din fr. service, lat. servitium.

servieta
SERVIÉTĂ, serviete, s.f. Geantă (mare), mai ales de piele, cu una sau mai multe despărțituri, în care se poartă acte, cărți etc. [Pr.: -vi-e-] – Din fr. serviette.

servil
SERVÍL, -Ă, servili, -e, adj. (Livr.) 1. Slugarnic; lingușitor, supus. ♦ (Rar) Care ține de condiția de serv. 2. Care se conformează riguros, fără rezerve modelului; lipsit de originalitate. Imitare servilă. ♦ (Despre traduceri și traducători) Care se ține în mod formal de original, neglijând conținutul, ideile; literal. – Din fr. servile, lat. servilis.

servilism
SERVILÍSM s.n. (

servilitate
SERVILITÁTE s.f. (Rar) Servilism. – Din fr. servilité.

servire
SERVÍRE, serviri, s.f. Acțiunea de a (se) servi și rezultatul ei; servit^1. – V. servi.

servit
SERVÍT^1, servituri, s.n. Servire. – V. servi.

SERVÍT^2, -Ă, serviți, -te, adj. Slujit, ajutat. ♦ (La unele jocuri cu mingea sau de noroc) Pus în joc. – V. servi.

servitor
SERVITÓR, -OÁRE, servitori, -oare, s.m. și f. Persoană angajată în serviciul cuiva pentru treburi casnice; p. gener. orice persoană care muncește la stăpân; slugă. – Din fr. serviteur.

servitudine
SERVITÚDINE, servitudini, s.f. (Rar) Servitute. – Din lat. servitudo, -inis.

servitute
SERVITÚTE, servituți, s.f. 1. (În evul mediu) Stare de dependență, de aservire; robie, servitudine. ♦ Obligație, constrângere. 2. (Jur.) Sarcină care grevează asupra unui bun imobiliar, izvorând din situația naturală a bunului sau dintr-o convenție, care are ca scop să servească utilitatea publică sau particulară. – Din lat. servitus, -utis.

servo
SERVO- Element de compunere care intră în denumirea unor sisteme tehnice (sau a unor mărimi caracteristice acestora) în care, cu ajutorul unei energii mici folosite pentru comandă, se declanșează

servocomanda
SERVOCOMÁNDĂ, servocomenzi, s.f. Comandă automată sau semiautomată la care forța de inițiere a comenzii este amplificată prin utilizarea energiei produse de o sursă auxiliară. – Din fr. servocommande.

servoelement
SERVOELEMÉNT, servoelemente, s.n. Element al unui mecanism regulator dintr-un sistem tehnic cu ajutorul căruia se variază direct sau indirect o anumită mărime sau un anumit parametru al sistemului. [Pr.: -vo-e-] – Servo- + element.

servofrana
SERVOFRẤNĂ, servofrâne, s.f. Aparat de frânare care înlocuiește energia musculară necesară pentru frânare. – Servo- + frână (după fr. servofrein).

servomecanism
SERVOMECANÍSM, servomecanisme, s.n. Mecanism al unui regulator, prin care acesta acționează direct sau prin intermediul unui alt mecanism asupra mărimii sau parametrului de reglat. – Din fr. servomécanisme.

servomotor
SERVOMOTÓR, servomotoare, s.n. Motor (electric, hidraulic sau pneumatic) al unui sistem de comandă automată sau de reglare automată folosit pentru acționarea unui element de execuție al unui sistem tehnic, transformând un semnal aplicat la intrare într-o mișcare de cele mai multe ori de rotație și folosind o sursă auxiliară de energie. – Din fr. servomoteur.

servoreglare
SERVOREGLÁRE, servoreglări, s.f. Reglare automată prin care forța exercitată asupra elementului activ al regulatorului este adusă la valoarea necesară printr-un aport de energie auxiliară. – Servo- + reglare.

servus
SÉRVUS interj. (Reg.) Formulă familiară de salut. – Din germ. Servus.

sesam
SESÁM s.n. (Bot.) Susan. – Din fr. sésame.

sesamoid
SESAMOÍD, -Ă, sesamoizi, -de, adj. Care seamănă cu un grăunte de susan. ♢ Oase sesamoide = oase mici, rotunjite, care se dezvoltă în mod normal în grosimea unor tendoane musculare, îndeosebi în dreptul articulațiilor carpiene și tarsiene. – Din fr. sésamoïde.

sescviplan
SESCVIPLÁN, sescviplane, s.n. Avion cu două plane inegale, suprafața planului inferior fiind aproximativ jumătate din suprafața planului superior. – Din fr. sesquiplan.

sesie
SÉSIE, sesii, s.f. Denumire dată în evul mediu, în Transilvania, lotului de pământ, parte dintr-un domeniu, asupra căruia țăranul dependent avea drept de posesiune în schimbul rentei către stăpânul feudal și care putea fi transmis ereditar. – Din lat. sessio.

sesil
SESÍL, -Ă, sesili, -e, adj. (Despre frunze) Lipsit de pețiol sau de peduncul. – Din fr. sessile, lat. sessilis.

sesiune
SESIÚNE, sesiuni, s.f. Perioadă de timp în care membrii unui organ reprezentativ, al unei instituții științifice sau ai altui colectiv organizat se întrunesc pentru a rezolva împreună unele probleme; p. ext. ședințele ținute în această perioadă de timp. ♢ Sesiune de examene = perioadă de timp în cursul căreia se țin examene. [Pr.: -si-u-] – Din fr. session, lat. sessio, -onis.

sesiza
SESIZÁ, sesizez, vb. I. Tranz. 1. A cuprinde cu mintea, a pricepe, a înțelege; p. ext. a observa, a descoperi. ♦ Refl. A lua cunoștință, a ține seamă, a-i păsa de cineva sau de ceva. 2. A înștiința o autoritate despre un caz care trebuie luat în cercetare; a deferi o pricină spre rezolvare autorității competente. – După fr. saisir.

sesizabil
SESIZÁBIL, -Ă, sesizabili, -e, adj. Care poate fi perceput prin simțuri, care poate fi cunoscut. – Din fr. saisissable (după sesiza).

sesizant
SESIZÁNT, -Ă, sesizanți, -te, adj. Care iese ușor în evidență; impresionant, frapant. – Din fr. saisissant (după sesiza).

sesizare
SESIZÁRE, sesizări, s.f. Acțiunea de a (se) sesiza și rezultatul ei; pricepere, înțelegere; (concr.) încunoștințare, aviz. – V. sesiza.

sesizor
SESIZÓR, sesizoare, s.n. Organ principal al unui regulator sau al unui aparat de măsură, care sesizează o anumită mărime în forma ei inițială pentru a fi transformată apoi într-o formă convenabilă. – Sesiza + suf. -or.

sestert
SESTÉRȚ, sesterți, s.m. Monedă romană de argint, mai târziu de bronz, subdiviziune a dinarului. [Var.: (înv.) sestérțiu s.n.] – Din lat. sestertius.

sestertiu
SESTÉRȚIU s.n. v. sesterț.

set
SET, seturi, s.n. 1. Fiecare dintre părțile în care se împart unele jocuri sportive, determinate de câștigarea unui anumit număr de puncte în favoarea unei echipe sau a unui jucător. 2. Serie de obiecte sau de instrumente tehnice care se vând împreună. 3. Ansamblul de obiecte de îmbrăcăminte (în special pulover și jachetă) ale cărui piese sunt confecționate din același material; garnitură (3). – Din engl., fr. set.

setaveraj
SETAVERÁJ, setaveraje, s.n. Raportul dintre numărul seturilor (1) câștigate și cele pierdute la anumite jocuri sportive (tenis, volei etc.). – Din engl. set-average.

seta
SÉTĂ, sete, s.f. (Bot.) Axă verticală protejată de o membrană care susține capsula cu spori la mușchiul de pământ. – Din lat. seta.

setbol
SÉTBOL s.n. Minge la jocul de tenis, volei etc. servită la sfârșitul setului care, câștigată, asigură victoria în setul respectiv. – Din engl. set ball.

setcar
SETCÁR, setcari, s.m. (Reg.) Pescar care pescuiește cu setca. – Setcă + suf. -ar.

setca
SÉTCĂ, setci, s.f. (Reg.) Unealtă de pescuit formată dintr-o plasă de forme și dimensiuni variate, confecționată din ață subțire și care este fixată în apă cu ajutorul a două odgoane, cel superior cu plute, iar cel inferior cu greutăți, întrebuințată mai ales pentru scrumbie și cegă. – Din rus. setka.

sete
SÉTE s.f. Senzație fiziologică pe care o au oamenii, animalele sau păsările când simt nevoia să bea apă din pricina

seter
SÉTER, seteri, s.m. Rasă de câini de vânătoare și de pază cu păr lung și ondulat și cu urechi mari, clăpăuge. Seter irlandez. [Scris și: setter] – Din engl., fr. setter.

setos
SETÓS, -OÁSĂ, setoși, -oase, adj. Chinuit de sete; însetat. ♦ Fig. Avid, lacom, dornic de ceva. – Sete + suf. -os.

seu
SEU s.n. Grăsime animală obținută din țesuturile grase ale bovinelor, ovinelor și cabalinelor, întrebuințată în industrie și, mai rar, în alimentație. ♦ Fig. Avere, bogăție, bunăstare personală. ♢ Expr. A trăi din seul său = a trăi numai din ceea ce a agonisit singur; a trăi din resurse proprii. A face (sau a prinde) seu = a se îmbogăți. A pune (sau a prinde etc.) seu = a se îngrășa. A avea seu la rărunchi = a fi înstărit, a avea avere; a-i merge foarte bine. – Lat. sebum.

sevai
SEVÁI, sevaiuri, s.n., (Turcism înv.) Țesătură de mătase cu fire de aur sau de argint. [Var.: suvái, s.n.] – Din tc. sevayi.

sevas
SÉVAS s.n. (Grecism înv.) Considerație, respect, venerație. – Din ngr. sévas.

seva
SÉVĂ, (rar) seve, s.f. Suc nutritiv încărcat cu săruri minerale, care circulă în vasele plantelor și le hrănește. ♦ Fig. Izvor de energie; putere, vigoare, vlagă. – Din fr. sève.

sever
SEVÉR, -Ă, severi, -e, adj. 1. (Despre oameni; adesea adverbial) Care judecă și pedepsește fară indulgență; exigent, pretențios, riguros. ♦ Care nu admite abateri de la normele sau regulile stabilite, care nu admite circumstanțe atenuante; rigid. Lege severă. ♦ (Despre aspectul, expresia, manifestările oamenilor) Lipsit de blândețe, aspru, grav. ♦ P. ext. Solemn. 2. Fără multe ornamente; sobru, auster. – Din fr. sévère, lat. severus.

severinean
SEVERINEÁN, -Ă, severineni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul Drobeta-Turnu Severin sau în județul Caraș-Severin. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Drobeta-Turnu Severin sau din județul Caraș-Severin. – [Turnu-]Severin (n. pr.) + suf. -ean.

severineanca
SEVERINEÁNCĂ, severinence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Drobeta-Turnu Severin sau în județul Caraș-Severin. ♦ Locuitoare din municipiul Drobeta-Turnu Severin sau din județul Caraș-Severin. – Severinean + suf. -că.

severitate
SEVERITÁTE s.f. Însușirea de a fi sever (1); asprime, strășnicie; comportarea unei persoane severe; exigență, austeritate, rigiditate. – Din fr. sévérité, lat. severitas, -atis.

sex
SEX, sexe, s.n. 1. Totalitatea caracteristicilor morfologice și fiziologice care deosebesc animalele și plantele în două categorii distincte, masculi și femele. 2. Fiecare dintre cele două categorii de viețuitoare diferențiate după organele genitale; bărbați sau femei, masculi sau femele. ♢ Sexul tare (sau viril) = bărbații. Sexul slab (sau frumos) = femeile. [Pl. și: sexuri] – Din fr. sexe, lat. sexus.

sexagenar
SEXAGENÁR, -Ă, sexagenari, -e, s.m. și f. (Adesea adjectival) Persoană care a împlinit vârsta de șaizeci de ani sau are între șaizeci și șaptezeci de ani. – Din fr. sexagénaire, lat. sexagenarius.

sexagesimal
SEXAGESIMÁL, -Ă, sexagesimali, -e, adj. (Despre modul de diviziune sau despre subdiviziuni) Care are la bază raportul dintre unu și șaizeci; care împarte un întreg în șaizeci de părți egale. – Din fr. sexagésimal.

sexapil
SEXAPÍL s.n. Atracție, farmec deosebit pe care îl exercită o persoană asupra sexului opus. [Scris și: sex-appeal] – Din engl. sex-appeal.

sexolog
SEXOLÓG, -Ă, sexologi, -ge, s.m. și f. Specialist în sexologie. – Din fr. sexologue.

sexologie
SEXOLOGÍE s.f. Disciplină care studiază sexualitatea și problemele psihofiziologice. – Din fr. sexologie.

sextant
SEXTÁNT, sextanți, s.m. Instrument optic format dintr-un arc gradat egal cu o șesime de cerc, prevăzut cu două oglinzi și cu o lunetă mică, care se întrebuințează la măsurarea distanței unghiulare dintre două puncte și se folosește în astronomie, navigație și aviație. [Pl. și: (n.) sextante] – Din fr. sextant.

sexta
SÉXTĂ, sexte, s.f. 1. Treapta a șasea a gamei diatonice. 2. Intervalul de la orice notă dată până la cea de-a șasea, în ordinea gamei diatonice. – Din fr. sexte.

sextet
SEXTÉT, sextete, s.n. 1. Compoziție muzicală pentru șase voci sau șase instrumente. ♦ Ansamblu de șase voci sau șase instrumente care execută împreună o compoziție muzicală. 2. Echipă de volei sau de gimnastică alcătuită din șase jucători sau jucătoare. – Din germ. Sextett.

sextilion
SEXTILIÓN s.n. Număr egal cu zece la puterea douăzeci. [Pr.: -li-on] – Din fr. sextillion.

sextina
SEXTÍNĂ, sextine, s.f. Poezie cu formă fixă, alcătuită din șase strofe și jumătate, în care aceleași cuvinte revin la rimă într-o anumită ordine. ♦ Strofă de șase versuri. – Din fr. sextine.

sextuor
SEXTUÓR s.n. Bucată muzicală care se execută la șase instrumente sau pe șase voci. [Pr.: -tu-or] – Din fr. sextuor.

sextuplu
SEXTÚPLU, -Ă, sextupli, -e, adj. De șase ori mai mare, înșesit. – Din fr. sextuple, lat. sextuplus.

sexual
SEXUÁL, -Ă, sexuali, -e, adj. Care se referă la sex și îl caracterizează; care este privit din punctul de vedere al raportului dintre sexe, care se referă la viața sexuală. [Pr.: -xu-al] – Din fr. sexuel, lat. sexualis.

sexualism
SEXUALÍSM s.n. (Rar) Senzualitate. [Pr.: -xu-a-] – Din fr. sexualisme.

sexualitate
SEXUALITÁTE s.f. Totalitatea însușirilor morfologice, fiziologice și psihologice care caracterizează sexele și fenomenul sexual. [Pr.: -xu-a-] – Din fr. sexualité.

sexuat
SEXUÁT, -Ă, sexuați, -te, adj. Care are unul dintre cele două sexe. Reproducere sexuată = reproducere a organismelor prin organe sexuale. [Pr.: -xu-at] – Din fr. sexué.

sexy
SÉXY adj. invar. (Despre oameni) Cu sexapil. ♦ (Despre filme, publicații etc.) Cu caracter erotic. – Din engl. sexy.

sezinar
SEZINÁR, -Ă, sezinari, -e, adj. (În sintagma) Moștenitor sezinar = moștenitor care se bucură de sezină. – Sezină + suf. -ar.

sezina
SEZÍNĂ, sezine, s.f. Posesiune de drept a bunurilor succesorale, în temeiul căreia anumiți moștenitori sunt îndreptățiți să perceapă uzufruct și să exercite dreptul la acțiune privitoare la aceste bunuri încă de la deschiderea succesiunii. – Din fr. saisine.

sezon
SEZÓN, sezoane, s.n. Perioadă de timp a anului corespunzând aproximativ unui anotimp. ♦ Perioadă a anului caracterizată prin apariția anumitor fenomene sau printr-o intensă activitate în unele domenii; timp al anului potrivit pentru a întreprinde anumite acțiuni condiționate de caracteristicile anotimpului. Sezon de băi. ♢ Loc. adj. De sezon = propriu, potrivit unui anumit sezon; fig. de actualitate. – Din fr. saison.

sezonal
SEZONÁL, -Ă, sezonali, -e, adj. Sezonier. – Sezon + suf. -al.

sezonier
SEZONIÉR, -Ă, sezonieri, -e, adj. 1. Care ține de un anumit sezon și durează cât sezonul, privitor la un anumit sezon. 2. (Substantivat) Lucrător angajat pentru un sezon. [Pr.: -ni-er] – Din fr. saisonnier.

sezonist
SEZONÍST, -Ă, sezoniști, -ste, s.m. și f. Persoană care face cură la o stațiune balneară sau climaterică; vilegiaturist. – Sezon + suf. -ist.

sfacel
SFACÉL, sfacele, s.n. (Med.) Porțiune de țesut mortificat care se detașează de țesuturile sănătoase învecinate și se elimină. – Din fr. sphacèle.

sfada
SFÁDĂ, sfezi, s.f. (Pop.) Ceartă, gâlceavă. ♦ Conflict, neînțelegere, divergență; zâzanie. [Var.: svádă s.f.] – Din sl. svada.

sfadnic
SFÁDNIC, -Ă, sfadnici, -ce, adj. (Reg.; adesea substantivat) Certăreț, arțăgos. – Din sl. sŭvadĩnikŭ.

sfalerit
SFALERÍT, sfalerite, s.n. (Min.) Blendă. – Din fr. sphalérite.

sfant
SFÁNȚ, sfanți, s.m. Veche monedă austriacă de argint având valoarea de aproximativ doi lei, care a circulat și în țările românești la începutul sec. XIX; sorcovăț; p. gener. monedă măruntă, ban, para. ♦ ♢ Expr. A nu avea nici un sfanț = a nu avea bani. [Var.: (înv.) sfánțih s.m.] – Din germ. Zwanzig[er].

sfantih
SFÁNȚIH s.m. v. sfanț.

sfara
SFÁRĂ s.f. Miros greu (și fum) rezultat din arderea grăsimilor sau a cărnii, de la lumânări de seu etc.; fum înecăcios. ♢ Expr. A da sfară în țară (sau, rar, în sat, în mahala etc.) = a da de știre, a răspândi o veste. [Var.: șfáră s.f.] – Din sl. skvara.

sfarog
SFARÓG s.n. (Pop.) Lucru uscat, întărit din cauza căldurii sau a vechimii. – Sfară + suf. -og.

sfarogi
SFAROGÍ, sfarogesc, vb. IV. Refl. (Pop.) A se face sfarog, a se scoroji. – Din sfarog.

sfarogit
SFAROGÍT, -Ă, sfarogiți, -te, adj. (Pop.) Făcut sfarog, scorojit. – V. sfarogi.

sfat
SFAT, sfaturi, s.n. 1. Vorbe, argumente spuse cuiva pentru a-l convinge să procedeze într-un anumit fel, într-o împrejurare dată; povață, îndemn, îndrumare. 2. Adunare de oameni întruniți pentru a delibera, a lua hotărâri sau (în trecut) a ajuta la conducerea țării. ♢ (În trecut) Sfat popular = organ local al puterii de stat (în regiuni, raioane, orașe și comune); clădirea în care își avea sediul acest organ. 3. Consfătuire, consiliu. ♦ (Pop.) Conversație, taifas. 4. (Rar) Zvon, veste, vorbă. [Var.: svat s.n.] – Din sl. sŭvĕtŭ.

sfadalie
SFĂDĂLÍE, sfădălii, s.f. (Reg.) Sfadă (mare); discuție aprinsă, gâlceavă. – Sfadă + suf. -ălie.

sfadaus
SFĂDĂÚȘ, -Ă, sfădăuși, -e, adj. (Reg.) Certăreț, gâlcevitor. – Sfădi + suf. -uș.

sfadi
SFĂDÍ, sfădesc, vb. IV. 1. Refl. recipr. și tranz. (Pop.) A (se) certa; a (se) dojeni, a (se) mustra. ♦ Refl. recipr. A se hărțui, a se tachina. ♦ Intranz. Fig. A face zgomot, zarvă, agitație. 2. Tranz. (Înv.) A înfrunta; a probozi. – Din sl. sŭvaditi.

sfantisor
SFĂNȚIȘÓR, sfănțișori, s.m. Diminutiv al lui sfanț. – Sfanț + suf. -ișor.

sfantoaica
SFĂNȚOÁICĂ, sfănțoaice, s.f. (Înv.) Monedă care valora jumătate de sfanț. – Sfanț + suf. -oaică.

sfantui
SFĂNȚUÍ, sfănțuiesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) 1. A mitui. 2. A lua mită, a stoarce bani de la cineva; a înșela pe cineva. – Sfanț + suf. -ui.

sfantuiala
SFĂNȚUIÁLĂ, sfănțuieli, s.f. (Fam.) Acțiunea de a sfănțui și rezultatul ei. – Sfănțui + suf. -eală.

sfantuica
SFĂNȚÚICĂ, sfănțuici, s.f. (Înv.) Sfănțoaică. – Sfanț + suf. -uică.

sfantuitor
SFĂNȚUITÓR, -OÁRE, sfănțuitori, -oare, s.m. și f. (Fam.) Persoană care sfănțuiește. [Pr.: -țu-i-] – Sfănțui + suf. -tor.

sfarama
SFĂRÂMÁ, sfărâm, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) sparge, a (se) desface în bucăți mici; a (se) fărâmița, a (se) zdrobi. ♢ Expr. (Tranz.) A sfărâma lanțurile (robiei) = a cuceri libertatea. A-și sfărâma capul (sau mintea) = a depune eforturi deosebite, a se zbate, a se frământa pentru ceva. ♦ Fig. A (se) destrăma, a (se) spulbera, a (se) împrăștia, a (se) risipi. 2. Tranz. A omorî, a distruge, a nimici. 3. Refl. Fig. A se zbate, a se chinui, a se strădui să... [Var.: sfărmá vb. I] – Pref. s- + fărâma.

sfaramare
SFĂRÂMÁRE, sfărâmări, s.f. Acțiunea de a (se) sfărâma și rezultatul ei; sfărâmat^1. [Var.: sfărmáre s.f.] – V. sfărâma.

sfaramat
SFĂRÂMÁT^1 s.n. Sfărâmare. [Var.: sfărmát s.n.] – V. sfărâma.

SFĂRÂMÁT^2, -Ă, sfărâmați, -te, adj. (Despre lucruri) Făcut fărâme, zdrobit, fărâmițat; fig. destrămat, spulberat. ♦ Fig. (Despre colectivități) Nimicit, zdrobit, învins. [Var.: sfărmát, -ă adj.] – V. sfărâma.

sfarama
SFĂRẤMĂ, sfărâme, s.f. (Rar) Sfărâmătură. – Cf. s f ă r â m a.

sfaramator
SFĂRÂMĂTÓR, sfărâmătoare, s.n. Mașină sau unealtă folosită pentru sfărâmarea diverselor materiale; berbec. – Sfărâma + suf. -ător.

sfaramatura
SFĂRÂMĂTÚRĂ, sfărâmături, s.f. Obiect spart în bucăți (mici); fragment, bucată dintr-un astfel de obiect. [Var.: sfărmătúră s.f.] – Sfărâma + suf. -ătură.

sfaramicios
SFĂRÂMICIÓS, -OÁSĂ, sfărâmicioși, -oase, adj. Care se sfărâmă sau se poate sfărâma ușor, care la lovire se preface în părți (foarte) mici. [Var.: sfărmiciós, oásă, adj.] – Sfărâma + suf. -icios.

sfarma
SFĂRMÁ vb. I v. sfărâma.

sfarmare
SFĂRMÁRE s.f. v. sfărâmare.

sfarmat
SFĂRMÁT^1 s.n. v. sfărâmat.

SFĂRMÁT^2, -Ă adj. v. sfărâmat^2.

sfarmatura
SFĂRMĂTÚRĂ s.f. v. sfărâmătură.

sfarmicios
SFĂRMICIÓS,-OÁSĂ adj. v. sfărâmicios.

sfatos
SFĂTÓS, -OÁSĂ, sfătoși, -oase, adj. (Adesea adverbial) Căruia îi place să povestească; care vorbește cu înțelepciune, care este bun povățuitor; vorbăreț. – Sfat + suf. -os.

sfatosenie
SFĂTOȘÉNIE, sfătoșenii, s.f. Însușirea de a fi sfătos. – Sfătos + suf. -enie.

sfatui
SFĂTUÍ, sfătuiesc, vb. IV. 1. Tranz. A da cuiva un sfat (1): a povățui, a îndruma; a îndemna. 2. Refl. A cere cuiva părerea sau sfatul (1); a se consfătui, a se înțelege cu cineva. 3. Intranz. (Pop.) A sta la vorbă, la taifas; a conversa. – Sfat + suf. -ui.

sfatuiala
SFĂTUIÁLĂ, sfătuieli, s.f. (Pop.) Sfătuire. [Pr.: -tu-ia-] – Sfătui + suf. -eală.

sfatuire
SFĂTUÍRE, sfătuiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) sfătui și rezultatul ei; sfătuială. – V. sfătui.

sfatuitor
SFĂTUITÓR, -OÁRE, sfătuitori, -oare, s.m. și f. Persoană care dă sfaturi; povățuitor. [Pr.: -tu-i-] – Sfătui + suf. -tor.

sfant
SFẤNT, -Ă, sfinți, -te, adj., subst. I. Adj. 1. Epitet dat divinității, considerată ca întruchipând suprema perfecțiune și puritate. ♦ Epitet dat celor sanctificați de biserică. ♢ Sfântul părinte = titlu dat papei de către catolici. ♦ (Rar; despre oameni) Care duce o viață curată și cucernică. 2. Care ține de divinitate, de religie, de cultul divin; care este considerat ca posedând harul divin. ♢ Sfânta slujbă = liturghia. Locurile sfinte = ținuturile menționate în textele religioase ca fiind acelea unde a trăit și propovăduit Isus Cristos. Sfântul Mormânt = mormântul unde a fost îngropat Isus Cristos. Sfânta sfintelor = sanctuarul vechiului templu din Ierusalim. 3. Care constituie un obiect de cult, de venerație; care se cuvine cinstit, slăvit, venerat. 4. (Pop.) Epitet dat unor elemente ale naturii. Sfântul soare. ♦ Epitet dat zilelor săptămânii. 5. Desăvârșit, perfect, infailibil. Ce-am vorbit e sfânt. ♦ (Substantivat, urmat de un substantiv introdus prin prep. „de” și exprimând ideea de superlativ) Strașnic, zdravăn. O sfântă de bătaie. II. Subst. 1. S.m. sg. art. (Pop.) Dumnezeu ♢ Expr. A-l vedea (pe cineva) sfântul = a) a o păți, a da de belea; b) a da peste un noroc neașteptat. A-l uita (pe cineva) sfântul, se spune când cineva zăbovește undeva prea mult (și degeaba). Ferit-a sfântul! = în nici un caz, nicidecum. 2. S.m. și f. Persoană recunoscută ca un exemplu desăvârșit al vieții creștine și consacrată ca atare, după moarte, de către biserică. ♢ Expr. Până la Dumnezeu, te mănâncă sfinții = până să ajungi la cel mai mare, înduri multe de la slujbașii mai mici. A-l fura (pe cineva) sfinții = a ațipi, a adormi; a muri. A-i ieși (cuiva) un sfânt din gură = a vorbi foarte drept și înțelept, a spune o vorbă potrivită. A sta (ca un) sfânt = a sta nemișcat; (despre copii) a fi foarte cuminte. A se închina la sfinți sau a se ruga de toți sfinții = a se adresa la cei puternici cu rugăminți, a fi nevoit să solicite rezolvarea unui lucru în mai multe locuri și cu stăruințe. La sfântu-așteaptă = niciodată. ♦ Om care duce o viață curată și cucernică. 3. S.f. pl. art. (În credințele populare) Iele. 4. S.m. pl. Mucenici (2). – Din sl. sventŭ.

sfantulet
SFÂNTULÉȚ, sfântuleți, s.m. (Pop.) Sfințișor. – Sfânt + suf. -uleț.

sfar
SFÂR interj. 1. Cuvânt care imită zgomotul produs de învârtirea sau de mișcarea cu repeziciune a unui obiect. 2. Cuvânt care imită zgomotul produs de încingerea pe foc a unei grăsimi sau de prăjirea alimentelor. – Onomatopee.

sfarai
SFÂRÂÍ, pers. 3 sfấrâie, vb. IV. Intranz. 1. (Despre obiecte în mișcare) A produce un zgomot ușor, caracteristic, provocat de viteza mișcării; p. ext. a se mișca, a se deplasa cu repeziciune. ♢ Expr. A-i sfârâi cuiva inima = a se zbate, a suferi (de dor, de dragoste etc.), a fi stăpânit de un sentiment puternic. A-i sfârâi cuiva călcâiele (după cineva) = a fi foarte îndrăgostit de cineva. A-i sfârâi (cuiva) călcâiele = a fugi foarte repede. 2. (Despre grăsimi și despre alimente care se prăjesc) A produce un zgomot șuierător caracteristic; p. ext. a se prăji. 3. (Despre insecte) A țârâi. ♦ (Despre păsări) A zbura cu bătăi de aripi repezi. – Sfâr + suf. -âi.

sfaraiala
SFÂRÂIÁLĂ, sfârâieli, s.f. Sfârâit. [Pr.: -râ-ia-] – Sfârâi + suf. -eală.

sfaraire
SFÂRÂÍRE, sfârâiri, s.f. Acțiunea de a sfârâi și rezultatul ei. – V. sfârâi.

sfarait
SFÂRÂÍT, sfârâituri, s.n. Faptul de a sfârâi; zgomotul produs de obiecte care sfârâie: sfârâială. – V. sfârâi.

sfaraitor
SFÂRÂITÓR, -OÁRE, (1) sfârâitori, -oare, adj., (2) sfârâitori, s.f. 1. Adj. Care sfârâie. 2. S.f. Jucărie de copii care, prin învârtire, produce un sfârâit; bâzâitoare, zbârnâitoare. [Pr.: -râ-i-] – Sfârâi + suf. -tor.

sfaraitura
SFÂRÂITÚRĂ, sfârâituri, s.f. Sfârâit. [Pr.: -râ-i-] – Sfârâi + suf. -tură.

sfarc
SFÂRC, sfârcuri, s.n. 1. Vârful moale, (cartilaginos) și elastic al unor organe; spec. mamelon. ♦ Tendon cartilaginos care leagă între ele diferite oase ale corpului; zgârci. 2. Vârf flexibil (al mustăților, al cozii animalelor, al biciului). – Et. nec.

sfarcai
SFÂRCÂÍ, sfấrcâi, vb. IV. Tranz. (Reg.) A trece cu putere (și cu zgomot) aerul pe nas; a smârcâi, a smiorcăi. – Cf. s m â r c â i.

sfarcaire
SFÂRCÂÍRE, sfârcâiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a sfârcâi și rezultatul ei. – V. sfârcâi.

sfarcait
SFÂRCÂÍT^1 s.n. (Reg.) Faptul de a sfârcâi. – V. sfârcâi.

SFÂRCÂÍT^2, -Ă, sfârcâiți, -te, adj. (Reg.) Care sfârcâie. – V. sfârcâi.

sfarcui
SFÂRCUÍ, sfấrcui, vb. IV. Tranz. (Reg.) A plesni cu sfârcul biciului. – Sfârc + suf. -ui.

sfarcuire
SFÂRCUÍRE, sfârcuiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a sfârcui și rezultatul ei. – V. sfârcui.

sfarla
SFẤRLĂ, sfârle, s.f. (Reg.) 1. Bobârnac. 2. Bot, rât. – Et. nec.

sfarleaza
SFÂRLEÁZĂ, sfârleze, s.f. 1. Titirez (pentru copii). ♦ Fig. Persoană vioaie și harnică. 2. Capătul de jos al fusului, a cărui formă (conică) face ca acesta să se învârtească mai ușor; prâsnel. 3. Placă metalică fixată pe o axă de lemn, care se așază la țară pe acoperișul caselor, pentru a arăta direcția vântului. – Sfârlă + suf. -ează.

sfarloaga
SFÂRLOÁGĂ, sfârloage, s.f. (Reg.) Încălțăminte proastă, ruptă. – Et. nec.

sfarlogi
SFÂRLOGÍ, sfârlogesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se scoroji, a se sbârci. – Din sfârloagă.

sfarnar
SFÂRNÁR, sfârnari, s.m. (Rar) Negustor (de vite). – Et. nec.

sfarseala
SFÂRȘEÁLĂ, sfârșeli, s.f. Stare, senzație de slăbiciune, de leșin. – Sfârși + suf. -eală.

sfarsi
SFÂRȘÍ, sfârșesc, vb. IV. 1. Tranz. A duce la capăt un lucru, o activitate; a termina, a isprăvi; a pune capăt la ceva, a încheia, a înceta. ♢ Loc. adv. Pe sfârșite = aproape gata, pe terminate. ♢ Expr. (Intranz.) A sfârși cu ceva = a nu se mai ocupa cu ceva, a nu mai vorbi de ceva. A sfârși cu cineva = a rupe relațiile cu cineva, a se supăra pe cineva. ♦ A termina de vorbit, a nu mai avea nimic de spus; a încheia cele spuse. ♦ (Reg.) A înfăptui, a realiza. ♦ A consemna până la sfârșit; a epuiza. 2. Refl. și intranz. A ajunge la capăt, a lua sfârșit, a se termina. ♦ (Despre obiecte) A se termina cu... ♦ Intranz. (Despre oameni) A ajunge într-un anume fel, într-o anumită situație; (urmat de un infinitiv precedat de prep. „prin”) a ajunge să... Ei sfârșeau prin a se convinge. 3. Refl. A-și pierde viața, a se prăpădi, a muri. ♢ Tranz. A omorî. 4. Refl. A avea o senzație de sfârșeală, de leșin; a fi istovit, sleit de puteri. – Din sl. sŭvŭršiti.

sfarsire
SFÂRȘÍRE, sfârșiri, s.f. Acțiunea de a (se) sfârși și rezultatul ei; sfârșit^1. ♢ – Loc. adv. (Rar) Fără sfârșire = necontenit, mereu. – V. sfârși.

sfarsit
SFÂRȘÍT^1 s.n. 1. Faptul de a (se) sfârși; partea care sfârșește sau cu care se sfârșește ceva; moment final; fine. ♢ Loc. adj. Fără sfârșit = care nu se termină sau pare că nu se va termina niciodată. ♢ Loc. adv. În sfârșit = în cele din urmă, în fine. La sfârșit = la urmă. ♢ Expr. A face (sau a pune) sfârșit = a face să înceteze, a termina. A lua sfârșit = a se termina, a se isprăvi. 2. Moarte. ♢ Expr. A-și da sfârșitul (sau obștescul sfârșit) = a muri. 3. (Înv.) Scop, țintă. [Var.: (reg.) fârșít s.n.] – V. sfârși.

SFÂRȘÍT^2, -Ă, sfârșiți, -te, adj. 1. Care a fost dus până la capăt; terminat. 2. Care a fost epuizat, consumat. 3. Istovit peste măsură, cu puterile sleite. – V. sfârși.

sfarteca
SFÂRTECÁ vb. I v. sfârtica.

sfartecat
SFÂRTECÁT, -Ă adj. v. sfârticat.

sfartica
SFÂRTICÁ, sfấrtic, vb. I. Tranz. A sfâșia, a rupe în bucăți. [Var.: sfârtecá vb. I] – Lat. *exfracticare (< fractus).

sfarticare
SFÂRTICÁRE, sfârticări, s.f. Acțiunea de a sfârtica și rezultatul ei. – V. sfârtica.

sfarticat
SFÂRTICÁT, -Ă, sfârticați, -te, adj. Rupt, sfâșiat (în bucăți). [Var.: sfârtecát, -ă adj.] – V. sfârtica.

sfasia
SFÂȘIÁ, sfấșii, vb. I. Tranz. 1. A rupe cu mâna în bucăți, în fâșii, a sfârtica o pânză, o hârtie etc. fără a folosi instrumente tăioase. ♦ Fig. A chinui, a îndurera pe cineva. ♢ Expr. A sfâșia (sau, refl., a i se sfâșia) cuiva inima = a produce (sau a simți) o mare durere. ♦ (Despre animale) A mușca, a sfârtica, a rupe pe cineva sau ceva cu colții, cu ghearele. 2. A ataca pe cineva cu îndârjire, cu răutate; a defăima, a bârfi. [Pr.: -și-a] – Lat. *exfasciare.

sfasiat
SFÂȘIÁT, -Ă, sfâșiați, -te, adj. Rupt în bucăți, în fâșii. [Pr.: -și-at] – V. sfâșia.

sfasiere
SFÂȘIÉRE, sfâșieri, s.f. Acțiunea de a sfâșia și rezultatul ei; sfâșietură. ♦ Locul unde s-a sfâșiat ceva; spărtură, gaură; sfâșietură. [Pr.: -și-e-] – V. sfâșia.

sfasietor
SFÂȘIETÓR, -OÁRE, sfâșietori, -oare, adj. Care sfâșie, care rupe în bucăți. ♦ Fig. Foarte trist; dureros, jalnic. [Pr.: -și-e-. – Var.: sfâșiitór, -oáre adj.] – Sfâșia + suf. -tor.

sfasietura
SFÂȘIETÚRĂ, sfâșieturi, s.f. Locul unde s-a sfâșiat ceva; ruptură, gaură; bucată sfâșiată din ceva; sfâșiere. [Pr.: -și-e-] – Sfâșia + suf. -tură.

sfasiitor
SFÂȘIITÓR, -OÁRE adj. v. sfâșietor.

sfecla
SFÉCLĂ, sfecle, s.f. Specie de plante erbacee cu frunze lucioase și cu rădăcina cărnoasă de culoare albă sau roșie, folosită ca aliment, ca plantă furajeră sau în industrie, pentru extragerea zahărului; nap (Beta). ♢ Sfeclă de zahăr = plantă cu rădăcină cilindrică sau conică alungită și frunze mari, oval-alungite; rădăcinile conțin 14-22% zahăr și sunt utilizate în industria zahărului și a alcoolului (Beta vulgaris-saccharifera). Sfeclă furajeră = plantă cu rădăcină voluminoasă ovală, cilindrică sau sferică, cu un conținut de 4-5% zahăr, cultivată pentru hrana animalelor (Beta vulgaris) – Din sl. sveklŭ.

sfecli
SFECLÍ, sfeclesc, vb. IV. Tranz. (În expr.) A o sfecli = a ajunge într-o situație neplăcută, a o păți; a o băga pe mânecă. – Cf. s f e c l ă.

sfecliu
SFECLÍU, -ÍE, sfeclii, adj. (Pop.) Care este de culoarea rădăcinii de sfeclă. – Sfeclă + suf. -iu.

sfen
SFEN, sfenuri, s.n. Silicat natural de titan și de calciu cristalizat în sistemul monoclinic, de culoare galbenă-brună, lucios, frecvent în rocile eruptive. – Din fr. sphène.

sfenoid
SFENOÍD, sfenoide, s.n. Os nepereche, în formă de șa, situat la baza craniului între etmoid și occipital, care desparte cutia craniană de cavitățile vecine. ♢ (Adjectival) Os sfenoid. – Din fr. sphénoïde.

sfenoidal
SFENOIDÁL, -Ă, sfenoidali, -e, adj. Care aparține sfenoidului, privitor la sfenoid. [Pr.: -no-i-] – Din fr. sphénoidal.

sfera
SFÉRĂ, sfere, s.f. 1. Suprafață constituită de locul geometric al punctelor din spațiu egal depărtate de un punct dat, numit centru; corp geometric mărginit de o astfel de suprafață. ♦ Obiect care are aproximativ această formă. ♦ (Rar) Glob terestru. 2. (De obicei cu determinarea „cerească”) Regiune cerească unde se găsesc și se mișcă aștrii; boltă cerească. 3. Atmosferă. 4. Fig. Domeniul, limitele în cadrul cărora există, acționează sau se dezvoltă cineva sau ceva. Sferă de influență = întindere, spațiu, domeniu în cuprinsul căruia se exercită o influență a cuiva sau a ceva. ♦ Mediu (social). 5. Element logic care reprezintă capacitatea de referință a noțiunii la ansamblul de indivizi ce posedă însușirile reflectate în conținutul acesteia. – Din fr. sphère, lat. sphaera.

sferdecel
SFERDECÉL, sferdecei, s.m. (Reg.) Fiecare dintre cei doi drugi de dedesubt de la scaunul căruței. – Et. nec.

sferic
SFÉRIC, -Ă, sferici, -ce, adj. De forma unei sfere (1); rotund. – Din fr. sphérique, lat. sphaericus.

sfericitate
SFERICITÁTE s.f. Însușirea de a fi sferic. – Din fr. sphéricité.

sferoid
SFEROÍD, sferoide, s.n. Corp cu o formă apropiată de aceea a unei sfere (format prin rotirea unei elipse în jurul uneia dintre axele sale). – Din fr. sphéroïde.

sferoidal
SFEROIDÁL, -Ă, sferoidali, -e, adj. Care are forma unui sferoid. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. sphéroïdal.

sferoidizare
SFEROIDIZÁRE, sferoidizări, s.f. Tratament termic aplicat unor obiecte din oțel pentru a se obține carburi în forme globulare. [Pr.: -ro-i-] – Cf. fr. s p h é r o ï d i s a t i o n.

sferometru
SFEROMÉTRU, sferometre, s.n. Instrument de forma unui trepied cu un șurub central, folosit pentru măsurarea grosimilor mici sau a curburii suprafețelor sferice. – Din fr. sphéromètre.

sfert
SFERT, sferturi, s.n. 1. Fiecare dintre cele patru părți egale în care se poate împărți un întreg; a patra parte dintr-un întreg; fîrtai. ♢ Loc. adv. Pe sfert (sau pe trei sferturi) = (cam) cât a patra parte (sau cât trei părți) din întreg. ♢ Expr. Trei sferturi = poziție a capului intermediară între poziția din față și cea din profil. 2. (Înv.) Dare în bani reprezentând a patra parte din bir și plătibilă de patru ori pe an. [Var.: (reg.) șfert s.n.] – Din sl. četvrŭtŭ.

sfertisor
SFERTIȘÓR, sfertișoare, s.n. Diminutiv al lui sfert; sfertuleț. – Sfert + suf. -ișor.

sfertulet
SFERTULÉȚ, sfertulețe, s.n. Sfertișor. – Sfert + suf. -uleț.

sfesnic
SFÉȘNIC, sfeșnice, s.n. Suport special pentru lumânări, cu unul sau cu mai multe brațe. [Var.: (reg.) șféșnic, féșnic s.n.] – Din sl. sveštinikŭ.

sfesnicar
SFEȘNICÁR, sfeșnicare, s.n. Măsuță, piedestal, suport pentru sfeșnice. – Sfeșnic + suf. -ar.

sfesnicel
SFEȘNICÉL, sfeșnicele, s.n. Diminutiv al lui sfeșnic. – Sfeșnic + suf. -el.

sfestanie
SFEȘTÁNIE, sfeștanii, s.f. Slujbă religioasă oficiată de preot la începerea unei activități, la darea în folosință a unei construcții etc. sau la diferite cerințe ale credincioșilor, constând în rugăciuni și în stropirea cu apă sfințită. [Var.: (reg.) feștánie s.f.] – Din sl. [o]svenštenije.

sfestoc
SFEȘTÓC, sfeștoace, s.n. Mănunchi de busuioc folosit pentru stropirea cu apă sfântă. – Cf. rus. s v i t o k, bg. s v i t ă k.

sfeteriseala
SFETERISEÁLĂ, sfeteriseli, s.f. (Fam.) Faptul de a sfeterisi. – Sfeterisi + suf. -eală.

sfeterisi
SFETERISÍ, sfeterisesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A sustrage, a-și însuși ceva prin mijloace incorecte; a șterpeli. – Din ngr. sfeterízome.

sfeterisire
SFETERISÍRE, sfeterisiri, s.f. (Fam.) Acțiunea de a sfeterisi și rezultatul ei. – V. sfeterisi.

sfeti
SFETÍ, sfetesc, vb. IV. (Înv.) 1. Refl. și tranz. A (se) arăta, a (se) ivi. 2. Refl. (Despre acțiuni, situații) A lua o anumită întorsătură, a se lămuri, a se limpezi. ♢ Expr. (Mai ales în construcții negative) A i se sfeti (cuiva ceva) = a-i reuși (cuiva ceva). – Din sl. svĕtiti.

sfetire
SFETÍRE, sfetiri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a (se) sfeti și rezultatul ei. – V. sfeti.

sfetnic
SFÉTNIC, sfetnici, s.m. (Înv.) Înalt dregător sau boier cu care se sfătuia domnul țării în probleme de conducere; (astăzi) sfătuitor, consilier. [Var.: svétnic s.m.] – Din sl. sŭvĕtĩnikŭ.

sfiala
SFIÁLĂ, sfieli, s.f. Atitudine și purtare sfioasă, lipsă de încredere în sine, timiditate, lipsă de îndrăzneală; sentiment de rușine, de jenă față de cineva sau de ceva, teamă, sfiiciune. [Pr.: sfi-a-. – Var.: (reg.) sâiálă s.f.] – Sfii + suf. -eală.

sfic
SFIC s.n. (Reg.) Șfichiuială. – Cf. ș f i c h i u i.

sfida
SFIDÁ, sfidez, vb. I. Tranz. A înfrunta pe cineva cu dispreț, cu ostentație; a desfide. – Din it. sfidare.

sfidare
SFIDÁRE, sfidări, s.f. Acțiunea de a sfida și rezultatul ei. – V. sfida.

sfidator
SFIDĂTÓR, -OÁRE, sfidători, -oare, adj. Care sfidează; de sfidare. – Sfida + suf. -ător.

sfielnic
SFIÉLNIC, -Ă, sfielnici, -ce, adj. Sfios. [Pr.: sfi-el-] – Sfii + suf. -elnic.

sfiet
SFIÉȚ, SFIÁȚĂ, sfieți, -e, adj. (Înv.) Sfios. [Pr.: sfi-eț] – Sfii + suf. -eț.

sfigmograf
SFIGMOGRÁF, sfigmografe, s.n. Aparat care înregistrează bătăile pulsului. – Din fr. sphygmographe.

sfigmograma
SFIGMOGRÁMĂ, sfigmograme, s.f. Grafic obținut prin înregistrarea pulsului cu ajutorului sfigmografului. – Din fr. sphygmogramme.

sfigmomanometru
SFIGMOMANOMÉTRU, sfigmomanometre, s.n. Aparat folosit pentru măsurarea presiunii arteriale; sfigmotensiometru. – Din fr. sphygmomanomètre.

sfigmometrie
SFIGMOMETRÍE, sfigmometrii, s.f. (Med.) Măsurarea pulsului. – Din fr. sphygmométrie.

sfigmometru
SFIGMOMÉTRU, sfigmometre, s.n. (Med.) Tensiometru (2). – Din fr. sphygmomètre.

sfigmotensiometru
SFIGMOTENSIOMÉTRU, sfigmotensiometre, s.n. Sfigmomanometru. [Pr.: -si-o-] – Din fr. sphygmotensiomètre.

sfii
SFIÍ, sfiesc, vb. IV. Refl. A fi reținut de timiditate sau de un sentiment de jenă, de rușine, de teamă, a nu avea îndrăzneală, a se jena să...; a se intimida, a se rușina de... – Din sl. svĕniti sen.

sfiicios
SFIICIÓS, -OÁSĂ, sfiicioși, -oase, adj. Sfios. [Pr.: sfi-i-] – Sfii + suf. -cios.

sfiiciune
SFIICIÚNE, sfiiciuni, s.f. Caracter, fel de a fi timid, rușinos, sfios; atitudine, comportare lipsită de îndrăzneală; sfială. [Pr.: sfi-i-] – Sfii + suf. -ciune.

sfiire
SFIÍRE, sfiiri, s.f. Faptul de a se sfii; sfială. – V. sfii.

sfincter
SFÍNCTER, sfinctere, s.n. Mușchi inelar care înconjură un orificiu natural, reglându-i deschiderea în funcție de gradul de contracție sau de relaxare. – Din fr., lat. sphincter.

sfinghe
SFÍNGHE, sfinghi, s.m. (Entom.) Sfinx (II). – Din it. sfinge.

sfintenie
SFINȚÉNIE s.f. Calitate a ceea ce este sfânt. ♢ Loc. adv. Cu sfințenie = cu evlavie; p. ext. cu exactitate, cu scrupulozitate; corect. – Sfânt + suf. -enic.

sfinti
SFINȚÍ, sfințesc, vb. IV. 1. Tranz. (Bis.) A trece pe cineva în rândul sfinților; a sanctifica. 2. Tranz. (Bis.) A trage harul divin asupra unor obiecte prin rostire de rugăciuni; a face ca acele obiecte să dobândească un caracter sacru. 3. Tranz. A târnosi (o biserică). 4. Tranz. (Pop.) A hirotonisi un preot. 5. Tranz. A cinsti, a respecta, a venera, a slăvi. 6. Refl. (Reg.) A face ce vrea. Nu se sfințește el cu mine. – Din sl. sventiti.

sfintie
SFINȚÍE, sfinții, s.f. (În forma articulată și urmat de un adjectiv posesiv) Epitet sau titlu de respect care se dă clericilor, sfinților și (rar) lui Dumnezeu. – Sfânt + suf. -ie.

sfintire
SFINȚÍRE, sfințiri, s.f. Acțiunea de a (se) sfinți^1 și rezultatul ei. ♦ (Înv.) Consfințire, consacrare. – V. sfinți^1.

sfintisor
SFINȚIȘÓR, sfințișori, s.m. 1. (Ir.) Diminutiv al lui sfânt (II 2). 2. (Reg.; la pl.) Mucenici (2). – Sfânt + suf. -ișor.

sfintit
SFINȚÍT^1 s.n. v. asfințit.

SFINȚÍT^2, -Ă, sfințiți, -te, adj. (Bis.) 1. Asupra căruia a fost invocat harul divin pentru a-i da un caracter sacru. 2. Epitet de onoare dat clericilor. – V. sfinți^1.

sfintitura
SFINȚITÚRĂ, sfințituri, s.f. (Rar) Faptul de a sfinți^1; (concr.) obiect sfințit. – Sfinți^1 + suf. -tură.

sfinx
SFINX, sfincși, s.m. I. Monstru fabulos din mitologia antică (greacă și egipteană), cu corp de leu, cu cap de om și cu aripi de vultur; monument arhitectonic de piatră înfățișând acest animal. ♦ Fig. Personaj enigmatic. II. Nume dat mai multor specii de fluturi mari, care zboară în timpul serii și noaptea. – Din fr., lat. sphinx.

sfios
SFIÓS, -OÁSĂ, sfioși, -oase, adj. Lipsit de îndrăzneală; timid, rușinos, rezervat, sfielnic, sfiicios; (despre manifestări, gesturi) care denotă timiditate, lipsă de îndrăzneală, nesiguranță, jenă. [Pr.: sfi-os] – Sfii + suf. -os.

sfita
SFÍTĂ, sfite, s.f. Veșmânt preoțesc larg și fără mâneci, care se poartă în timpul slujbei peste celelalte haine. – Din sl. svita.

sfoara
SFOÁRĂ, sfori, s.f. 1. Fir lung obținut din împletirea sau răsucirea mai multor fibre textile (de in, cânepă, bumbac etc.) și folosit în special la legat. ♢ Expr. A întinde sfoara (prea tare sau prea mult) = a forța lucrurile, a exagera în ceva. A trage pe cineva pe sfoară = a înșela pe cineva (la socoteli). A trage sforile = a unelti în ascuns, cu abilitate. A da sfoară în țară = a răspândi o veste, un zvon; a da de știre. Tras cu sfoara = foarte drept, aliniat. ♦ Fâșie fibroasă și flexibilă extrasă din anumite plante, cu care se poate lega un obiect. 2. Măsură oficială folosită altădată pentru suprafețele de teren (a cărei valoare a variat după epoci). ♦ Bucată (mică) de teren agricol, de pământ de cultură. ♢ Expr. Sfoară de moșie = moșie mică, moșioară. 3. Figură de gimnastică executată șezând, cu picioarele întinse orizontal, unul înainte și altul înapoi. ♢ Sfoară în față = figura de gimnastică descrisă mai sus, executată cu picioarele depărtate lateral și cu pieptul înainte. [Var.: (reg.) șfáră, șfoáră s.f.]. Probabil din ngr. sfóra.

sfoiag
SFOIÁG, (1) s.n., (2) sfoiegi, s.m. 1. S.n. (Reg.) Mucegai. 2. S.m. Larvă a unei specii de gândac (Tenebrio molitor), de culoare gălbuie sau cafenie, care se dezvoltă și trăiește în făina de grâu, degradând-o și făcând-o inutilizabilă. ♦ Un fel de vierme asemănător cu râma, care trăiește prin pivnițe și prin casele umede. – Din bg. svojak.

sfoiegi
SFOIEGÍ, pers. 3 sfoiegește, vb. IV. Refl. (Reg.) A mucezi. [Pr.: sfo-ie-] – Din sfoiag.

sfoiegit
SFOIEGÍT, -Ă, sfoiegiți, -te, adj. (Reg.) Muced, umed; p. ext. îngălbenit, sfrijit.[Pr.: sfo-ie-] – V. sfoiegi.

sfor
SFOR^1 interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de cel care sforăie în timpul somnului. – Onomatopee.

SFOR^2 s.n. (Reg.) 1. Curent în mijlocul unei ape curgătoare; firul apei. 2. Loc de unde țâșnește din pământ apă, formând o mocirlă. – Din scr. svor.

sforac
SFORÁC s.n. (Reg.) Loc mocirlos; smârc. – Sfor^2 + suf. -ac.

sforaci
SFORÁCI, sforace, s.n. Fiecare dintre cele trei sfori cu care se leagă sacul de pescuit. – Sfoară + suf. -aci.

sforar
SFORÁR, sforari, s.m. Meseriaș care face sfori. ♦ Fig. Persoană abilă în uneltiri și aranjamente ascunse, persoană care umblă cu intrigi. – Sfoară + suf. -ar.

sforai
SFORĂÍ, sfórăi, vb. IV. Intranz. 1. (Despre oameni) A respira greu în timpul somnului, producând un zgomot caracteristic; a horcăi, a horăi; p. ext. a dormi sforăind. 2. (Despre cai) A forăi. [Prez. ind. și: sforăiésc] – Sfor^1 + suf. -ăi.

sforaiala
SFORĂIÁLĂ, sforăieli, s.f. 1. Acțiunea de a sforăi; zgomotul produs de cel care sforăie; sforăit, sforăitură, sforăire, horăit, horăitură. 2. Fig. Vorbărie goală și plină de ifose. – Sforăi + suf. -eală.

sforaire
SFORĂÍRE, sforăiri, s.f. Acțiunea de a sforăi și rezultatul ei; sforăială. – V. sforăi.

sforait
SFORĂÍT s.n. 1. Faptul de a sforăi; zgomotul produs de cel care sforăie. 2. Zgomot pe care-l fac caii suflând neliniștiți pe nări. – V. sforăi.

sforaitor
SFORĂITÓR, -OÁRE, sforăitori, -oare, adj. 1. Care sforăie; cu sforăituri. 2. Fig. (Despre felul de exprimare al cuiva) Gol de conținut, declamator, emfatic. [Pr.: -ră-i-] – Sforăi + suf. -tor.

sforaitura
SFORĂITÚRĂ, sforăituri, s.f. Sforăială. [Pr.: -ră-i-] – Sforăi + suf. -tură.

sforarie
SFORĂRÍE, sforării, s.f. (Fam.) Uneltire, intrigă; aranjament (necinstit). – Sfoară + suf. -ărie.

sforicica
SFORICÍCĂ, sforicele, s.f. Diminutiv al lui sfoară; sforișoară. – Sfoară + suf. -icică.

sforisoara
SFORIȘOÁRĂ, sforișoare, s.f. Sforicică. – Sfoară + suf. -ișoară.

sforta
SFORȚÁ, sforțéz, vb. I. Refl. A face, a depune un efort fizic sau intelectual; a se opinti, a se sili, a se strădui. – Pref. s- + forța. Cf. it. s f o r z a r e.

sfortare
SFORȚÁRE, sforțări, s.f. Acțiunea de a se sforța și rezultatul ei; opintire, efort, strădanie. – V. sforța.

sforzando
SFORZÁNDO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Făcând să iasă în evidență, prin accentuare, un anumit sunet; forțat. [Pr.: sforțándo] – Cuv. it.

sfragistic
SFRAGÍSTIC, -Ă, sfragistici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Disciplină auxiliară a istoriei care se ocupă cu studierea, descrierea și explicarea sigiliilor folosite în actele publice și particulare; sigilografic. 2. Adj. Referitor la sfragistică (1), de sfragistică. – Din fr. sphragistique.

sfrancioc
SFRANCIÓC s.m. v. sfrâncioc.

sfrancioc
SFRÂNCIÓC, sfrâncioci, s.m. (Ornit.; la pl.) Gen de păsări răpitoare, călătoare, insectivore, din ordinul paseriformelor, mai mari decât vrăbiile, cu cioc încovoiat și cu gheare puternice (Lanius); (și la sg.) pasăre care face parte din acest gen. ♢ Sfrâncioc mare = pasăre cenușie pe spate, alburie pe pântece, cu pete negre pe coadă, pe aripi și în dreptul ochilor; lupul-vrăbiilor (Lanius excubitor). [Var.: sfrancióc s.m.] – Din scr. svračak.

sfredel
SFRÉDEL, sfredele, s.n. 1. Unealtă în formă de bară, prevăzută la un capăt cu muchii ascuțite sau cu tăișuri și folosită pentru executarea găurilor; burghiu. 2. (Art.) Numele popular al unei constelații formate din trei stele. – Din bg. svredel.

sfredeleac
SFREDELEÁC, sfredeleacuri, s.n. (Reg.) Diminutiv al lui sfredel (1). – Sfredel + suf. -eac.

sfredeli
SFREDELÍ, sfredelésc, vb. IV. 1. Tranz. A găuri, a perfora (cu sfredelul). 2. Tranz. Fig. (Despre priviri, despre senzații dureroase etc.) A pătrunde, a străbate (ca un sfredel); a scormoni. ♦ A străpunge mediul înconjurător, străbătându-l, făcându-și drum. 3. Refl. Fig. A se mișca în spirale, a forma spirale. – Din sfredel.

sfredelire
SFREDELÍRE, sfredeliri, s.f. Acțiunea de a (se) sfredeli și rezultatul ei. – V. sfredeli.

sfredelit
SFREDELÍT s.n. Faptul de a (se) sfredeli; găurire, perforare. – V. sfredeli.

sfredelitor
SFREDELITÓR, -OÁRE, sfredelitori, -oare, adj. 1.Care sfredelește. 2. Fig. Care pătrunde, străbate (ca un sfredel); (despre ochi, privire) care privește atent, cercetător; pătrunzător, iscoditor, scormonitor. ♦ (Despre idei, sentimente) Care chinuiește, roade, macină. – Sfredeli + suf. -tor.

sfredelitura
SFREDELITÚRĂ, sfredelituri, s.f. Gaură făcută cu sfredelul. – Sfredeli + suf. -tură.

sfredelus
SFREDELÚȘ, sfredeluși, s.m. I. Diminutiv al lui sfredel (1). II. 1. (Ornit.) Pitulice. 2. (Entom.; și în sintagma sfredelușul lemnului) Larva răchitarului. – Sfredel + suf. -uș.

sfredelusi
SFREDELUȘÍ, sfredelușésc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A sfredeli (1); fig. a rezolva o dificultate (în chip dibaci), a face învârteli. – Din sfredeluș.

sfriji
SFRIJÍ, sfrijésc, vb. IV. Refl. A-și pierde vlaga; a deveni zbârcit, uscat; a slăbi, a se usca, a se jigări. – Et. nec.

sfrijit
SFRIJÍT, -Ă, sfrijiți, -te, adj. (Adesea substantivat) Slab, jigărit, pipernicit. – V. sfriji.

sfrunta
SFRUNTÁ, sfruntez, vb. I. Tranz. (Rar) A înfrunta (cu ostentație). – Din it. sfrontare.

sfruntare
SFRUNTÁRE, sfruntări, s.f. (Rar) Acțiunea de a sfrunta și rezultatul ei; p. ext. nerușinare, obrăznicie, impertinență. – V. sfrunta.

sfruntat
SFRUNTÁT, -Ă, sfruntați, -te, adj. (Rar) Nerușinat, obraznic. – V. sfrunta.

sfumato
SFUMÁTO s.n. Mod de a estompa conturul în umbră al unei picturi, astfel încât imaginea pare văzută printr-un văl de fum. – Cuv. it.

sgraffito
SGRAFFÍTO s.n. Procedeu de a zgâria un desen într-un material colorat, lăsând să apară contrastant stratul de fond. – Cuv. it.

shaker
SHAKER s.n. Recipient în care se agită (cu gheață) elementele unui cocteil. [Pr.: șéicăr] – Cuv. engl.

shakespearian
SHAKESPEARIÁN, -Ă, shakespearieni, -e, adj. De Shakespeare, al lui Shakespeare; în maniera lui Shakespeare. [Pr.: șek-spi-ri-an] – Shakespeare (n. pr.) + suf. -ian.

shaping
SHAPING subst. (Tehn.) Mașină de rabotat transversală. [Pr.: șéiping] – Cuv. engl.

shetland
SHETLAND s.n. Lână de calitate superioară cu fire foarte lungi ♦ Pulover confecționat din acest fel de lână. ♦ Stofă fină, foarte moale, țesută din fire din această lână pieptănate și cardate. [Pr.: șétland] – Cuv. engl.

shocking
SHOCKING adj. Care impresionează neplăcut; șocant. [Pr.: șóching] – Cuv. engl.

shoddy
SHODDY s.n. Material fibros obținut prin destrămarea resturilor de fire și de țesături de lână, folosit ca amestec în filatura de lână cardată. [Pr.: șódi]- Cuv. engl.

shop
SHOP, shopuri, s.n. Magazin în care se vând mărfuri cu plata în valută. [Pr.: șop] – Din engl. [tourist] shop.

shortening
SHORTENING s.n. Specie de grăsimi animale sau vegetale de consistența unturii folosite în industria alimentară. [Pr.: șórtning] – Cuv. engl.

show
SHOW, show-uri, s.n. Gen de spectacol muzical-distractiv în care locul principal îl deține recitalul unui actor (renumit). [Pr.: șóu] – Din engl. show.

si
SI s.m. invar. Treapta a șaptea din gama majoră tip; sunetul și nota corespunzătoare. – Din it. si.

siaj
SIÁJ, siaje, s.n. Dâră lăsată pe apă de o navă care înaintează. [Pr.: si-aj] – Din fr. sillage.

sial
SIÁL s.n. Înveliș extern al pământului alcătuit din roci în care predomină silicații de aluminiu.[Pr.: si-al] – Din fr. sial.

sialoree
SIALORÉE s.f. Secreție exagerată de salivă întâlnită în cursul gravidității, în unele boli nervoase etc. [Pr.: si-a-lo-re-e] – Din fr. sialorrhée.

siamez
SIAMÉZ, -Ă, siamezi, -e, s.m. și f., adj. 1. Persoană care face parte din populația de bază a Siamului. 2. Adj. Care aparține Siamului sau populației lui, privitor la Siam sau la populația lui. ♢ Frați siamezi sau surori siameze = gemeni care s-au născut cu corpurile lipite total sau parțial între ele; fig. grup format din doi prieteni nedespărțiți. Pisică siameză = specie de pisică originară din Extremul Orient, cu ochii albaștri, cu părul cafeniu, scurt, moale, mătăsos și cu coada scurtă. [Pr.: si-a-] – Siam (n. pr.) + suf. -ez.

sibarit
SIBARÍT, -Ă, sibariți, -te, adj., s.m. și f. (Livr.) (Persoană) care trăiește în lux, lene și desfrâu. – Din fr. sybarite, lat. Sybarita.

sibaritism
SIBARITÍSM s.n. (Livr.) Lux excesiv și desfrâu. – Din fr. sybaritisme.

siberian
SIBERIÁN, -Ă, siberieni, -e s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Siberiei sau este originară din Siberia. 2. Adj. Care aparține Siberiei sau populației ei, privitor la Siberia sau la populația ei. [Pr.: -ri-an] – Siberia (n. pr.) + suf. -ean. Cf. fr. s i b é r i e n.

sibian
SIBIÁN, -Ă, sibieni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul sau județul Sibiu. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul sau județul Sibiu. [Pr.: -bi-an] – Sibiu (n. pr.) + suf. -an.

sibianca
SIBIÁNCĂ, sibience, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul sau județul Sibiu. ♦ Locuitoare din municipiul sau județul Sibiu. [Pr.: -bi-an-] – Sibian + suf. -că.

sibias
SIBIÁȘ, sibiașe, s.n. Ață groasă (folosită în cizmărie). [Pr.: -bi-aș] – Sibiu (n. pr.) + suf. -aș.

sibilant
SIBILÁNT, -Ă, sibilante, adj. (În sintagmele) Consoană sibilantă sau sunet sibilant (și substantivat, f.) = consoană articulată prin apropierea vârfului limbii de alveola superioară; consoană șuierătoare sau siflantă. – Din fr. sibilant.

sibila
SIBÍLĂ, sibile, s.f. Femeie căreia i se atribuia, în antichitate, darul de a prezice viitorul, fiind inspirată de zei. – Din fr. sibylle, lat. Sibylla.

sibilic
SIBÍLIC, -Ă, sibilici, -ce, adj. (Adesea adverbial) De sibilă, profetic; p. ext. enigmatic, vag, neclar; sibilin. – Din fr. sibyllique.

sibilin
SIBILÍN, -Ă, sibilini, -e, adj. (Rar) Sibilic. – Din fr. sibyllin, lat. sibyllinus.

sibilinic
SIBILÍNIC, -Ă, sibilinici, -ce, adj. (Rar) Sibilic. – Sibilin + suf. -ic.

sibir
SIBÍR s.n. Țesătură groasă de bumbac, asemănătoare cu moltonul, folosită pentru căptușeli, pijamale etc. – Din rus. Sibir „Siberia”.

sic
SIC^1 adv. Cuvânt care înseamnă „așa”, scris, de obicei între paranteze (adesea urmat de semnul exclamării) și folosit ca indicație pentru ca cititorii să știe că o greșeală dintr-un text reprodus aparține originalului, adică autorului respectiv, și nu comentatorului. – Cuv. lat.

SIC^2 interj. v. sâc.

sicaita
SICÁIȚĂ, sicaițe, s.f. (Reg.) Instrument de fier, lung, subțire și ascuțit la vârf, cu care se descarcă plasa în timpul scoaterii năvodului; sacoviță. [Pr.: -ca-i-] – Et. nec.

sicar
SICÁR, sicari, s.m. (Rar) Asasin, ucigaș tocmit. – Din it. sicario, fr. sicaire.

sicativ
SICATÍV, -Ă, sicativi, -e, adj. (Despre uleiuri) Care se usucă repede. ♦ (Substantivat, n.) Substanță care se adaugă uleiurilor pentru a le face să se usuce repede. – Din fr. siccatif, lat. siccativus.

sicativitate
SICATIVITÁTE s.f. Calitatea de a fi sicativ. – Din fr. siccativité.

sica
SÍCĂ, sici, s.f. Plantă erbacee cu tulpina ramificată, cu frunze mari de culoare verde-închis dispuse în rozete și cu flori mici albăstrui sau roșietice în formă de spiculețe (Statice gmelini). – Et. nec.

sichioras
SICHIORÁȘ s.m. v. sichiraș.

sichiras
SICHIRÁȘ, sichirași, s.m. (Reg.) Slugă, servitor, fecior. [Var.: sichioráș s.m.] – Din magh. szekeres.

sici
SICI, sici, s.m. Partea ovală și fără adâncituri a arșicului. – Din tc. sik.

sicilian
SICILIÁN, -Ă, sicilieni, -e, subst., adj. I. 1. S.m. și f. Locuitor din Sicilia. 2. Adj. Care aparține sicilienilor (I 1) sau Siciliei, privitor la sicilieni sau la Sicilia. 3. Adj. (În sintagma) Apărare siciliană = numele unui sistem de apărare la jocul de șah. II. 1. Subst. (Geol.) Etaj al cuaternarului inferior din bazinul Mării Mediterane. 2. Adj. Care se referă la formațiile și la etajul sicilianului (II 1 ). III. S.f. Vechi dans italian cu o mișcare moderată; melodie după care se execută acest dans, având un caracter foarte armonios și pastoral. [Pr.: -li-an] – Din fr. sicilien, it. siciliano.

sicitate
SICITÁTE s.f. (Livr.) Uscăciune; secetă. – Din fr. siccité.

sicofant
SICOFÁNT^2, sicofanți, s.m. Insectă de culoare verde-aurie, cu miros de mosc, care trăiește în pădurile de conifere și stejari din Europa sudică și centrală (Calosoma sycophanta). – Din lat. sycophanta.

SICOFÁNT^1, sicofanți, s.m. (Livr.) Denunțător, delator; clevetitor. – Din fr. sycophante.

sicomor
SICOMÓR, sicomori, s.m. Arbore exotic gigant cu lemn tare și cu fructe comestibile, asemănătoare cu smochinele (Ficus sycomorus). – Din fr. sycomore.

sicona
SICÓNĂ, sicone s.f. Tip de fruct compus care se prezintă în forma unei urne cărnoase, în care se află un număr mare de achene. – Din fr. sycone.

sicrias
SICRIÁȘ, sicriașe, s.n. Diminutiv al lui sicriu. [Pr.: -cri-aș. – Var.: sicriuáș, secriáș s.n.] – Sicriu + suf. -aș.

sicrin
SICRÍN s.n. v. sicriu.

sicrinel
SICRINÉL, sicrinele, s.n. (Rar) Sicriaș. – Sicrin + suf. -el.

sicriu
SICRÍU, sicrie, s.n. 1. Obiect în formă de ladă de lemn sau de metal, în care se așază mortul pentru a fi înmormântat; coșciug, raclă. 2. (Reg.) Ladă, cutie. ♦ Scrin, dulap. [Var.: săcríu, secríu, sicrín s.n.] – Din magh. szekrény.

sicriuas
SICRIUÁȘ s.n. v. sicriaș.

sictir
SICTÍR, interj. (Arg.; în expr.) Hai sictir! = pleacă! marș de aici! șterge-o!; A da cu sictir = a sictiri. – Din tc. siktir.

sictiri
SICTIRÍ, sictirésc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A alunga pe cineva (înjurându-l); a înjura pe cineva. – Din sictir.

sidef
SIDÉF, (2) sidefuri, s.n. 1. Materie dură, albă, lucioasă și cu irizații, care formează stratul interior al cochiliei unor scoici și din care se fac nasturi, mânere, ornamente etc.; nacru. 2. Ornament, incrustație, obiect de sidef (1). – Din tc. sedef.

sidefat
SIDEFÁT, -Ă, sidefați, -te, adj. Care imită sideful; ca de sidef. – Sidef + suf. -at.

sidefiu
SIDEFÍU, -ÍE, sidefii, adj. De culoarea sidefului; ca sideful. – Sidef + suf. -iu.

sidelca
SIDÉLCĂ, sidelci, s.f. (Reg.) Perniță care se pune sub cureaua hamului de pe spinarea calului pentru ca animalul să nu se rănească. – Din ucr. sidelka, rus. sedelka.

sidera
SIDERÁ, siderez, vb. I. Tranz. (Franțuzism) A stupefia. – Din fr. sidérer.

sideral
SIDERÁL, -Ă, siderali, -e, adj. Care ține de aștri, privitor la aștri, care vine de la aștri, în raport cu poziția acestora; astral. ♢ An sideral = interval de timp (de 365 de zile, 9 ore și 9 secunde) în care Soarele, în mișcarea lui aparentă, plecând de la o stea, ajunge iarăși acolo. Zi siderală = timp scurs între două treceri consecutive ale unei stele la același meridian. Oră siderală = a 24-a parte dintr-o zi siderală. Minut sideral = a 60-a parte dintr-o oră siderală. Timp sideral = timp a cărui unitate de măsură este ziua siderală. – Din fr. sidéral, lat.sideralis.

sideratie
SIDERÁȚIE, siderații, s.f. 1. (Rar) Pretinsă influență atribuită aștrilor asupra vieții sau sănătății unei persoane. 2. Scădere bruscă a forțelor vitale. ♦ Șoc nervos rezultat dintr-o variație bruscă a potențialului electric. – Din fr. sidération.

siderism
SIDERÍSM s.n. Cult al aștrilor. – Din fr. sidérisme.

siderit
SIDERÍT^1, siderite, s.n. Sideroză (1). – Din fr. sidérite, lat. sideritis, germ. Siderit.

SIDERÍT^2, siderite, s.n. Meteorit constituit aproape în întregime din fier. – Din fr. sidérite.

siderofil
SIDEROFÍL, -Ă, siderofili, -e, adj. (Despre unele elemente chimice) Care, după unele ipoteze, se consideră că are un rol important în alcătuirea părții centrale a globului pământesc. – Din fr. sidérophile.

siderografie
SIDEROGRAFÍE s.f. Arta gravării în fier. – Din fr. sidérographie.

siderolit
SIDEROLÍT, sideroliți, s.m. Meteorit de fier. – Din fr. sidérolithe.

siderostat
SIDEROSTÁT, siderostate, s.n. Aparat destinat să anuleze pentru observator mișcarea aparentă a aștrilor. – Din fr. sidérostat.

sideroza
SIDERÓZĂ, sideroze, s.f. 1. Minereu de fier de culoare cenușie, gălbuie sau brună și cu luciu sticlos, folosit în industria metalurgică; siderit. 2. Formă de pneumoconioză provenită din inhalarea de pulbere de fier sau de compuși ferici. – Din fr. sidérose.

siderurgic
SIDERÚRGIC, -Ă, siderurgici, -ce, adj. Care ține de siderurgie, privitor la siderurgie. – Din fr. sidérurgique.

siderurgie
SIDERURGÍE s.f. 1. Ansamblu de operații constând în extragerea fierului, elaborarea aliajelor sale, precum și în prelucrarea acestora (pentru laminare și forjare); metalurgia fierului. 2. Ramură a metalurgiei care se ocupă cu studiul proprietăților fizice și chimice ale fierului și ale aliajelor lui și cu studiul metodelor siderurgiei (1). – Din fr. sidérurgie.

siderurgist
SIDERURGÍST, siderurgiști, s.m. Persoană specializată în siderurgie. – Din fr. sidérurgiste.

sidila
SIDÍLĂ s.f. v.

sie
SÍE pron. refl. (Forma accentuată de dat. pers. 3 pentru toate genurile) Lui însuși, ei însăși. – Lat. sibi.

siemens
SIEMENS s.n. (Fiz.) Unitate de măsură egală cu conductanța unui conductor a cărui rezistență electrică este de un ohm. [Pr.: zímăns] – Din fr. siemens, germ. Siemens.

sienit
SIENÍT s.n. Rocă eruptivă alcătuită din feldspați alcalini și alte minerale, a cărei culoare este un amestec de roșu și verde și care se utilizează ca material de construcție. [Pr.: si-e-] – Din fr. syénite.

sieptru
SIÉPTRU, sieptre, s.n. (Reg.) Șerpar de piele (cu care se încing țăranii). [Pr.: si-ep-] – Et. nec.

siesta
SIÉSTĂ, sieste, s.f. Odihna și somnul de după prânz. [Pr.: si-es-] – Din fr. sieste.

siesi
SÍEȘI pron. refl. (Forma accentuată de dat., pers. 3, pentru toate genurile) Lui însuși, ei însăși. [Pr.: sí-eși] – Sie + [î]și.

sifilida
SIFILÍDĂ, sifilide, s.f. Erupție apărută pe piele și pe mucoase în faza a doua a sifilisului. – Din fr. syphilide.

sifilis
SÍFILIS, sifilisuri, s.n. Boală venerică provocată de un spirochet (Treponema pallidum), care se transmite prin contaminare sau prin ereditate și care se caracterizează în faza întâi prin apariția șancrului, în faza a doua prin apariția sifilidelor, iar în faza a treia prin leziuni la diferite organe (interne) ale corpului; lues. ♢ Sifilis congenital (sau ereditar) = formă de sifilis care apare la copil, de obicei după o naștere prematură, manifestându-se la început prin leziuni cutanate viscerale și pe mucoase, mai târziu prin tumori. – Din fr. syphilis.

sifilitic
SIFILÍTIC, -Ă, sifilitici, -ce, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Atins de sifilis; (despre leziuni, erupții) cauzate de sifilis. ♦ (Arg.) Nereușit; nepotrivit; neplăcut. – Din fr. syphilitique.

sifilom
SIFILÓM, sifiloame, s.n. Tumoare care apare în faza a treia a sifilisului. – Din fr. syphilôme.

siflant
SIFLÁNT, -Ă, siflanți, -te, adj. (Despre respirație) Șuierător; strident, zgomotos. ♢ Consoană siflantă sau sunet siflant (și substantivat, f.) = consoană constrictivă dentală, formată prin atingerea vârfului limbii de către cele două șiruri de dinți sau numai de dinții incisivi inferiori; consoană sibilantă. – Din fr. sifflant.

siflee
SIFLÉE, siflee, s.f. Fluier cu ajutorul căruia se dau diverse semnale la bordul navei. [Var.: siflíe s.f.] – Din fr. sifflet.

siflie
SIFLÍE s.f. v. siflee.

sifon
SIFÓN, sifoane, s.n. 1. Tub în formă de U răsturnat folosit pentru a face ca un lichid să treacă de la un nivel la alt nivel, pe deasupra unui obstacol care împiedică scurgerea liberă a lichidului. 2. Dispozitiv în formă de S, de U sau de P montat la punctul de legare dintre un obiect de instalație sanitară și o conductă de canalizare, cu scopul de a opri, prin formarea unui dop de apă, trecerea gazelor din canal în instalație. 3. Butelie etanșă de sticlă, de material plastic etc., cu pereții groși, folosită pentru păstrarea și debitarea sub presiune a apei acidulate cu bioxid de carbon; p. ext. apă gazoasă obținută prin saturarea cu bioxid de carbon, sub presiune, a apei potabile. 4. Aparat pentru spălarea și dezinfectarea anumitor cavități ale organismului (stomac, nas etc.). 5. Organ de locomoție sau de circulație în formă de pâlnie la unele animale acvatice inferioare. – Din fr. siphon, lat. sipho, -onis, germ. Siphon.

sifona
SIFONÁ, sifonéz, vb. I. Tranz. 1. A trece un lichid dintr-un vas în altul cu ajutorul sifonului (1). 2. A turna un material într-un tipar cu ajutorul sifonului (1). 3. A acidula un lichid cu bioxid de carbon. – Din fr. siphonner.

sifonar
SIFONÁR, sifonari, s.m. Persoană care fabrică apă gazoasă și încarcă sifoane (3) sau care vinde sifoane. – Sifon + suf. -ar.

sifonare
SIFONÁRE, sifonări, s.f. Acțiunea de a sifona și rezultatul ei. – V. sifona.

sifonat
SIFONÁT, -Ă, sifonați, -te, adj. (Despre lichide) Amestecat cu sifon (3). – V. sifona.

sifonarie
SIFONĂRÍE, sifonării, s.f. Magazin, loc în care se încarcă și se vând sifoane (3). – Sifon + suf. -ărie.

sifonofor
SIFONOFÓR, sifonofore, s.n. (La pl.) Ordin de animale celenterate care au un sifon (5) ca mijloc de locomoție (Siphonophora); (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. – Din fr. siphonophores.

siga
SÍGĂ s.f. Mineral alb sau roșu care se găsește în natură sub formă de bolovani sau de nisip și care se folosește la zugrăveli și în tăbăcărie. – Din scr. siga.

sighisorean
SIGHIȘOREÁN, -Ă, sighișoreni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul Sighișoara. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Sighișoara. – Sighișoara (n. pr.) + suf. -ean.

sighisoreanca
SIGHIȘOREÁNCĂ, sighișorence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Sighișoara. ♦ Locuitoare din municipiul Sighișoara. – Sighișorean + suf. -că.

sigil
SIGÍL s.n. v. sigiliu.

sigila
SIGILÁ, sigiléz, vb. I. Tranz. A pune, a aplica un sigiliu (2); a închide o scrisoare, un pachet, o încăpere etc. prin aplicare de sigilii (2); a pecetlui. – Din lat., it. sigillare.

sigilare
SIGILÁRE, sigilări, s.f. Acțiunea de a sigila și rezultatul ei; pecetluire; sigilat^1. – V. sigila.

sigilat
SIGILAT^1 s.n. sigilare. – V. sigila.

SIGILAT^2, -Ă, sigilați, -te, adj. Care poartă un sigiliu; pecetluit. – V. sigila.

sigilion
SIGILIÓN, sigilioane, s.n. (Înv.) Act prevăzut cu sigiliu (1). [Pr.: -li-on] – Din ngr. sigíllion.

sigiliu
SIGÍLIU, sigilii, s.n. 1. Obiect alcătuit dintr-o placă (fixată pe un mâner) pe care este gravată o monogramă, o emblemă, o efigie etc. și care se aplică pe un act oficial, ca dovadă a autenticității lui. ♦ Semn imprimat pe ceva (cu tuș sau cu ceară roșie) prin aplicarea unui sigiliu (1). ♦ Fig. Semn distinctiv, marcă. 2. Ceară roșie pe care s-a imprimat prin apăsare o ștampilă și care servește la sigilarea unui lucru, a unei încăperi etc. pentru a evita desfacera lui de către persoane neautorizate. [Var.: sigíl s.n.] – Din lat. sigillum.

sigillaria
SIGILLÁRIA s.f. Arbore fosil având aceleași dimensiuni ca și lepidodendronul, dar cu trunchiul neramificat. [Pr.: -ri-a] – După fr. sigillaire.

sigilografic
SIGILOGRÁFIC, -Ă, sigilografici, -ce, adj. Care se referă la sigiliu, la sigilografie. – Din fr. sigillographique.

sigilografie
SIGILOGRAFÍE s.f. Disciplină auxiliară a istoriei care se ocupă cu studierea sigiliilor; sfragistică. – Din fr. sigillographie.

sigla
SÍGLĂ, sigle, s.f. Prescurtare convențională formată din litera inițială sau din grupul de litere inițiale folosite în inscripții, în manuscrise etc. pentru a evita cuvintele sau titlurile prea lungi. – Din fr. sigle, lat. sigla.

sigma
SÍGMA s.m. invar. A optsprezecea literă a alfabetului grecesc, corespunzând sunetului s. – Din ngr. sígma, fr. sigma.

sigmatic
SIGMÁTIC, -Ă, sigmatici, -ce, adj. Care se caracterizează prin prezența unui sigma. – Din fr. sigmatique.

sigmatism
SIGMATÍSM s.n. Defect de pronunție din cauza căruia nu se poate pronunța (bine) sunetul s. ♦ Repetiție greșită a siflantelor. – Din fr. sigmatisme.

sigmoid
SIGMOÍD, -Ă, sigmoizi, -de, adj. Care este de forma literei sigma. ♢ Valvulă sigmoidă = fiecare dintre cutele membranoase situate la originea arterei aorte și a arterei pulmonare. – Din fr. sigmoïde.

signal
SIGNÁL, signale, s.n. (Rar) 1. Semnal convențional emis de o sirenă, de un fluier etc. 2. Fluier mic de metal (cu care se dau aceste semnale convenționale). – Din fr. signal.

signaletic
SIGNALÉTIC, -Ă, signaletici, -ce, adj. (Despre publicații sau bibliografii) Care semnalează succint lucrări, articole etc. – Din fr. signalétique.

signalment
SIGNALMÉNT, signalmente, s.n. (Rar) Semnalment. – Din fr. signalement.

signatar
SIGNATÁR, -Ă, signatari, -e, s.m. și f. (Înv.) Semnatar. – Din fr. signataire.

signatura
SIGNATÚRĂ, signaturi, s.f. 1. Steluță, cifră sau alt semn pus pe prima pagină a fiecărei coli de tipar dintr-o carte, pentru a ușura legătorului numărătoarea colilor. 2. Tăietură la mijlocul corpului unei litere pentru a înlesni zețarului recunoașterea poziției ei. – Din fr. signature.

signatoare
SIGNĂTOÁRE, signători, s.f. Clapă de metal care servește pentru a fixa coala de hârtie când se introduce în mașina de tipar. – Cf. s i g n a t u r ă.

signet
SIGNÉT, signete, s.n. Panglică subțire atașată la cotorul unei cărți pentru a servi ca semn de carte. – Din fr. signet.

signorie
SIGNORÍE, signorii, s.f. 1. Formă de guvernământ instituită în unele orașe italiene în evul mediu târziu și în Renaștere. 2. Organ de conducere în unele orașe-republici italiene, în evul mediu, ales dintre membrii de vază ai breslelor. [Pr.: siniorie] – Din it. signoria.

sigur
SÍGUR, -Ă, (I) siguri, -e, adj., (II) adv. I. Adj. 1. De a cărui realitate sau realizare nu se poate îndoi nimeni; neîndoielnic. 2. Convins, încredințat. ♢ Expr. A fi sigur (de ceva sau de cineva) = a avea deplină încredere (în ceva sau în cineva), a se baza (pe cineva sau ceva). 3. Care este demn de încredere, pe care te poți bizui. ♢ Expr. A fi sigur de sine (sau de el) = a se comporta și a acționa în mod neșovăielnic, a fi conștient de valoarea și de puterile proprii. (Fam.) A lua (pe cineva) la sigur = a ataca (pe cineva) de-a dreptul, cu dovezi evidente și cu precizie, fără a-i lăsa posibilitatea să se eschiveze. A merge (sau a se duce) la sigur = a merge drept la țintă, fără risc; a nu da greș. ♦ Care nu prezintă pericol, fără primejdie. Drum sigur. ♢ Expr. A pune (ceva sau pe cineva) la loc sigur = a pune (ceva sau pe cineva) într-un loc ferit de orice pericol; a ascunde. 4. Care nu dă greș; precis; fără defect. Judecată sigură. ♦ Hotărât, ferm. neșovăielnic. ♦ Care produce efectul dorit; eficace. Medicament sigur. II. Adv. 1. Da. 2. În mod precis, negreșit. ♢ Expr. (Fam.) Mai mult ca (sau decât) sigur = fără nici un fel de îndoială. – Din ngr. síghuros.

siguranta
SIGURÁNȚĂ, (3) siguranțe, s.f. 1. Lipsă de primejdie; sentiment de liniște și încredere pe care îl dă cuiva faptul de a se ști la adăpost de orice pericol; securitate. 2. Lipsă de îndoială, convingere neclintită, încredere nestrămutată; certitudine. ♢ Loc. adv. Cu siguranță = a) fără îndoială, desigur; sigur; b) cu încredere, cu hotărâre, ferm. ♦ Fermitate, precizie, pricepere, îndemânare. 3. Dispozitiv la armele de foc, care împiedică descărcarea accidentală a armei. ♦ Organ de mașină, aparat sau dispozitiv care protejează un material sau un sistem tehnic împotriva efectelor dăunătoare provocate de acțiuni interioare sau exterioare. ♢ Siguranță în funcționare = fiabilitate. ♦ Dispozitiv care întrerupe automat un circuit electric la trecerea unui curent electric prea intens. ♢ Siguranță automată = siguranță electrică de tipul unui întrerupător automat, care este repusă în funcțiune prin simpla apăsare a unui buton. ♦ Ac de siguranță = ac prevăzut cu o închizătoare care îi acoperă vârful, pentru a evita înțepătura sau pentru a împiedica desprinderea din locul unde este înfipt. ♦ Dispozitiv care se introduce în broasca unei uși, pentru ca ușa să nu poată fi deschisă cu o cheie falsă. 4. Nume dat în trecut poliției secrete. [Var.: (înv.) siguránție s.f.] – Sigur + suf. -anță.

sigurantie
SIGURÁNȚIE s.f. v. siguranță.

siguripsi
SIGURIPSÍ, siguripsésc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A asigura împotriva unei primejdii, a unei neplăceri etc.; a pune la adăpost. – Din sigur.

sigurisim
SIGURÍSIM, -Ă, sigurisimi, -e, adj. (Rar) Foarte sigur, absolut sigur. – Din sigur.

siguritate
SIGURITÁTE s.f. (Înv.) Siguranță (1, 2). – Sigur + suf. -itate.

sihastru
SIHÁSTRU, -Ă, sihaștri, -stre, s.m. și f. 1. Om care trăiește retras de lume în post și rugăciuni; pustnic, anahoret, eremit, schimnic. 2. Fig. Persoană care trăiește izolată, retrasă de societate. ♦ Animal sălbatic bătrân care trăiește singur. [Var.: sehástru, -ă s.m. și f.] – Din ngr. isihastís.

sihastri
SIHĂSTRÍ, sihăstrésc, vb. IV. 1. Intranz. A duce viață de sihastru; fig. a trăi izolat, retras, ca un sihastru. 2. Refl. și intranz. A se face, a deveni sihastru; fig. a se izola de societate. – Din sihastru.

sihastrie
SIHĂSTRÍE, sihăstrii, s.f. 1. Faptul de a trăi ca sihastru; stare, viață de sihastru; fig. singurătate, pustietate. 2. Loc, schit unde trăiește un sihastru (1). [Var.: săhăstríe, sehăstríe s.f.] – Din sl. sihastirija.

sihastrire
SIHĂSTRÍRE, sihăstriri, s.f. Acțiunea de a (se) sihăstri și rezultatul ei. – V. sihăstri.

sihastrit
SIHĂSTRÍT, -Ă, sihăstriți, -te, adj. De sihastru, ca de sihastru. – V. sihăstri.

sihla
SÍHLĂ, sihle, s.f. Pădure deasă de copaci tineri; hățiș. [Var.: sílhă, țấhlă s.f.] – Din sl. sŭhlĩ.

siimen
SIIMÉN s.n. v. seimen.

silabatie
SILABÁȚIE, silabații, s.f. Descompunere a cuvintelor în silabe. – Din fr. syllabation.

silaba
SILÁBĂ, silabe, s.f. Segment fonetic alcătuit dintr-unul sau din mai multe foneme pronunțate printr-un singur efort respirator. ♢ Silabă închisă = silabă care se termină în consoană. ♢ Silabă deschisă = silabă care se termină într-o vocală. – Din fr. syllabe, lat. syllaba.

silabic
SILÁBIC, -Ă, silabici, -ce, adj. Care ține de silabe, privitor la silabe; alcătuit din silabe. ♢ Scriere silabică (sau cu caracter silabic) = scriere în care semnele nu reprezintă sunete, ci silabe. Versificație silabică = versificație bazată pe numărul silabelor, independent de locul accentelor. – Din fr. syllabique, lat. syllabicus.

silabisi
SILABISÍ, silabisésc, vb. IV. Tranz. A pronunța sau a citi despărțind cuvintele în silabe; p. ext. a pronunța sau a citi rar; a bucheri. ♦ Fig. A descifra cu greutate o inscripție, un text etc. – Din ngr. sillavizo (după silabă).

silabisire
SILABISÍRE, silabisiri, s.f. Acțiunea de a silabisi și rezultatul ei. – V. silabisi.

silabisit
SILABISÍT s.n. Faptul de a silabisi. – V. silabisi.

silabism
SILABÍSM s.n. Sistem de scriere în care fiecare silabă este reprezentată printr-un semn. – Din fr. syllabisme.

silan
SILÁN, silani, s.m. Compus al siliciului cu hidrogenul. [Pl. și: (n.) silane] – Din fr., engl. silane, rus. silan, germ. Silan.

sila
SÍLĂ, sile, s.f. 1. Sentiment de dezgust, de scârbă, de neplăcere, de repulsie față de cineva sau de ceva; aversiune. ♢ Loc. adv. În (sau, rar, cu, înv. de) silă = fără tragere de inimă, fără interes, fără plăcere; din obligație. 2. Constrângere. Loc. adj. și adv. Cu (de-a) sila ori în (sau de, cu) silă = fără voie, în mod forțat. ♢ Loc. adv. De silă, de milă = fiind obligat sau nevoit să..., vrând-nevrând; de voie, de nevoie. ♢ Loc. vb. (Înv. și reg.) A face (cuiva) silă = a sili (1), a forța (pe cineva). ♢ Expr. (Înv. și reg.) A-și face silă = a-și da mare osteneală, a se strădui. ♦ Violență, abuz săvârșit împotriva cuiva. 3. (Înv.) Putere, forță. ♦ (Concr.) Armată, oaste. ♦ (Reg.; cu determinări introduse prin prep. „de”) Mulțime de... – Din sl. sila.

silca
SÍLCĂ, silce, s.f. Sfoară cu care se leagă bucățelele de plută în frânghia carmacelor. – Et. nec.

sileaf
SILEÁF, sileafuri, s.n. (Turcism înv.) Brâu lat în care se purtau înfipte diferite arme. [Var.: sileáh, seleáf s.n.] – Din tc. silâh „armă”.

sileah
SILEÁH s.n. v. sileaf.

silen
SILÉN, sileni, s.m. Nume dat, în mitologia greacă, satirilor bătrâni; p. ext. persoană în vârstă care, sub o înfățișare grotescă, ascunde o înțelepciune ironică. – Din lat. Silenus, fr. Silène.

silenic
SILÉNIC, -Ă, silenici, -ce, adj. (Rar) (Ca) de silen. – Silen + suf. -ic.

silentiator
SILENȚIATÓR, silențiatoare, s.n. (La motoarele cu explozie) Amortizor de zgomot. [Pr.: -ți-a-] – Din it. silenziatore.

silentios
SILENȚIÓS, -OÁSĂ, silențioși, -oase, adj. (Livr.) Tăcut, liniștit. ♦ Care nu face zgomot. Tramvai silențios. [Pr.: -ți-os] – Din fr. silencieux, lat. silentiosus.

silentiozitate
SILENȚIOZITÁTE s.f. Proprietate a unui aparat tehnic, a unui vehicul etc. de a funcționa fără să facă zgomot. [Pr.: -ți-o-] – Silențios + suf. -itate.

silentiu
SILÉNȚIU s.n. (Latinism; azi glumeț) Liniște, tăcere. [Var.: (rar) silénțium s.n.] – Din lat. silentium.

silentium
SILÉNȚIUM s.n. v. silențiu.

silepsa
SILÉPSĂ, silepse, s.f. Construcție sintactică în care cuvintele se acordă după asociații logice și nu după regulile gramaticale obișnuite; p. ext. figură de stil în care se folosește o astfel de construcție sintactică și în care un cuvânt este luat atât în sensul propriu, cât și în cel figurat. – Din fr. syllepse, lat., ngr. syllepsís.

sileptic
SILÉPTIC, -Ă, sileptici, -ce, adj. Care aparține silepsei, privitor la silepsă. – Din fr. sylleptique.

silex
SÍLEX, (2) silexuri, s.n. 1. Rocă silicioasă foarte dură, de culoare cenușie, gălbuie sau brună. 2. Obiect, instrument făcut din silex (1), care datează din epoca de piatră. – Din fr. silex, lat. silex.

silezian
SILEZIÁN, -Ă, silezieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Sileziei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Sileziei sau silezienilor (1), privitor la Silezia sau la silezieni, originar din Silezia. [Pr.: -zi-an] – Din fr. silésien.

silf
SILF, -Ă, silfi, -e, s.m. și f. (Rar la f.; în mitologia popoarelor germanice) Duh aerian ușor, foarte agil, care, împreună cu silfida, întruchipa elementul aerului. – Din fr. sylphe, lat. sylphus.

silfic
SÍLFIC, -Ă, silfici, -ce, adj. (Rar) Care aparține silfilor, privitor la silfi, care seamănă cu silfii, ca de silfi. – Silf + suf. -ic.

silfida
SILFÍDĂ, silfide, s.f. 1. (În mitologia popoarelor germanice) Duh aerian feminin, foarte ușor și agil, care, împreună cu silful, întruchipa elementul aerului. ♦ Fig. Femeie tânără, suplă, grațioasă. 2. (La pl.) Familie de insecte coleoptere cu mirosul foarte dezvoltat, ale căror larve se hrănesc cu cadavre și care provoacă pagube în culturi (Silphidae); (și la sg.) insectă care face parte din această familie. – Din fr. sylphide.

silha
SÍLHĂ s.f. v. sihlă.

silhui
SILHÚI, -IE, silhui, -ie, adj. (Despre locuri) Acoperit cu sihle; p. ext. de nepătruns, neumblat, sălbatic. ♦ Fig. (Despre ființe) Cu mișcări dezordonate; zăpăcit, bezmetic, împrăștiat. – Silhă + suf. -ui.

sili
SILÍ, silésc, vb. IV. 1. Tranz. A obliga (prin violență) pe cineva să facă ceva; a constrânge, a forța. ♦ A determina, a convinge, a îndupleca. 2. Intranz. și refl. A da zor, a se grăbi. ♢ Tranz. fact. Începu să silească vitele. 3. Refl. și intranz. A-și da toată osteneala, a depune eforturi, a se strădui (pentru a realiza ceva). ♢ Expr. (Refl.; reg.) A se sili într-o părere = a se gândi în mod permanent la ceva. – Din sl. siliti.

silicagel
SILICAGÉL, silicageluri, s.n. Material granular cu porozitate mare obținut prin deshidratare în condiții speciale a gelului de bioxid de siliciu, folosit în tehnică, ca absorbant și ca purtător de catalizatori; gel de silice. – Din fr. silicagel.

silicat
SILICÁT, silicați, s.m. Sare a acidului silicic, care intră în compoziția unui mare număr de minerale și care se folosește în metalurgie, la fabricarea produselor refractare, a sticlei și a a materialelor de contrucții. – Din fr. silicate

silicatare
SILICATÁRE, silicatări, s.f. Procedeu de consolidare și de impermeabilizare a terenurilor de fundații, a pereților săpăturilor și galeriilor etc., prin injectarea în pământ a unei soluții de silicat de sodiu și a unor soluții de electrolit. – Din silicat. Cf. fr. s i l i c a t a t i o n.

silica
SILÍCĂ, silice, s.f. Material refractar compus mai ales din bioxid de siliciu; cărămidă refractară silicioasă. – Din silice.

silice
SILÍCE s.f. Corp solid, compus al siliciului cu oxigenul, dur, alb sau incolor, insolubil în apă, cu temperatura de topire foarte înaltă, care se găsește în natură în compoziția celor mai multe roci și care se folosește la fabricarea sticlei, a betonului etc.; bioxid de siliciu. – Din fr. silice, lat. silex, -icis.

silicic
SILÍCIC adj. (În sintagma) Acid silicic = acid oxigenat al siliciului. – Din fr. [acide] silicique.

silicicol
SILICÍCOL, -Ă, silicicoli, -e, adj. (Despre plante) Care este adaptat la un sol bogat în bioxid de siliciu sau în roci silicioase. – Din fr. silicicole.

siliciere
SILICIÉRE, silicieri, s.f. Operație termochimică de îmbogățire superficială cu siliciu a unor piese de oțel sau de fontă, pentru a le face mai rezistente la coroziune; silicizare. [Pr.: -ci-e-] – Din siliciu.

silicifiat
SILICIFIÁT, -Ă, silicifiați, -te, adj. Care a suferit procesul de silicifiere. [Pr.: -fi-at] – Din fr. silicifié.

silicificare
SILICIFICÁRE, silicificări, s.f. (Rar) Silicifiere. – Din siliciu.

silicifiere
SILICIFIÉRE, silicifieri, s.f. Proces natural de îmbogățire relativă în siliciu a unei roci, a unui lemn, a unei plante etc.; silicificare; p. ext. (concr.) porțiune silicifiată a unei roci, a unui lemn etc. [Pr.: -fi-e-] – Din siliciu. Cf. fr. s i l i c i f i c a t i o n.

silicios
SILICIÓS, -OÁSĂ, silicioși, -oase, adj. Care este format din siliciu, care conține siliciu. [Var.: (înv.) silicós, -oásă adj.] – Din fr. silicieux.

siliciu
SILÍCIU s.n. Element chimic, metaloid, cristalizat sau amorf, de culoare cenușie, cu proprietăți asemănătoare cu ale carbonului, care se găsește în natură sub formă de silice sau de silicați și se întrebuințează pentru a da duritate și rezistență aliajelor fierului. – Din fr. silicium.

siliciura
SILICIÚRĂ, siliciuri, s.f. Combinație a siliciului cu un metal. – Din fr. siliciure.

silicizare
SILICIZÁRE, silicizări, s.f. (Rar) Siliciere. – Din siliciu.

silicon
SILICÓN, siliconi, s.m. Compus macromolecular cu structură analoagă corpurilor organice, în stare fluidă sau sub formă de rășini, alcătuit din lanțuri sau cicluri de atomi de siliciu care alternează regulat cu atomi de oxigen. – Din fr. silicone.

silicos
SILICÓS, -OÁSĂ, adj. v. silicios.

silicotermie
SILICOTERMÍE, silicotermii, s.f. Procedeu de reducere a unor oxizi metalici greu reductibili, folosind ca agent de reducere pulberea de siliciu. – Din fr. silicothermie.

silicoza
SILICÓZĂ, silicoze, s.f. Boală pulmonară cronică profesională care apare la muncitorii din mine, din carierele de piatră, din industria metalurgică, din industria porțelanului și a sticlei etc., în urma inhalării prelungite a pulberilor de bioxid de siliciu. – Din fr. silicose.

silicua
SILÍCUĂ s.f. v. silicvă.

silicula
SILÍCULĂ, silicule, s.f. Tip de fruct uscat dehiscent al unor plante crucifere, asemănător cu silicva, dar mai scurt și cu un fals perete despărțitor în interior. – Din fr. silicule.

silicva
SILÍCVĂ, silicve, s.f. Tip de fruct dehiscent în formă de păstaie, caracteristic plantelor din familia cruciferelor, împărțit în interior printr-o membrană subțire, pe care sunt prinse semințele. [Var.: (rar) silícuă s.f.] – Din lat. siliqua, fr. silique.

silimanit
SILIMANÍT, silimanite, s.n. Silicat de aluminiu natural folosit în industria ceramică. – Din fr. silimanite.

silimet
SILIMÉT s.n. v. selemet.

silinta
SILÍNȚĂ, silințe, s.f. Stăruință îndelungată, osteneală pentru a executa bine ceva, pentru a atinge un scop; efort susținut în muncă sau la învățătură; sârguință, străduință, strădanie, râvnă, zel. ♢ Loc. vb. A-și da silința (sau toată silința ori toate silințele) = a se sili (3). – Sili + suf. -ință.

silire
SILÍRE, siliri, s.f. Acțiunea de a (se) sili și rezultatul ei. – V. sili.

siliste
SÍLIȘTE, siliști, s.f. 1. Denumire dată în evul mediu, în țările române, locului pe care fusese sau pe care era așezat un sat; vatra satului. ♦ (Reg.) Loc de casă. 2. (Pop.) Loc necultivat, bun pentru cultura cerealelor, sau loc plantat cu pomi (în apropierea sau în vatra satului). ♦ (Reg.) Pășune. [Acc. și: silíște. – Var.: (reg.) sắliște (acc. și: sălíște), séliște s.f.] – Din sl. selište.

silit
SILÍT^2, -Ă, siliți, -te, adj. 1. Care este făcut fără voie, fără tragere de inimă, cu silă; forțat, constrâns, nevoit, obligat. ♦ Care este lipsit de sinceritate, nenatural; de formă. 2. (Despre acțiuni, mișcări etc.) Zorit^2, grăbit. – V. sili.

SILÍT^1 s.n. Material termorezistent, pe bază de carbură de siliciu. [Var.: silítă s.f.] – Din engl. silite, germ. Silit.

silita
SILÍTĂ s.f. v. silit^1.

silitor
SILITÓR, -OÁRE, silitori, -oare, adj. Care își dă silința, care depune toate eforturile; sârguincios, harnic. ♦ (Reg.) Grăbit. – Sili + suf. -tor.

silitra
SILÍTRĂ s.f. (Pop.) Azotat de potasiu. ♦ (Înv.) Praf de pușcă. – Din rus. selitra, pol. salitra, scr. šalitra.

silitros
SILITRÓS, -OÁSĂ, silitroși, -oase, adj. (Rar) Care conține silitră; care este de natura silitrei. – Silitră + suf. -os.

sill
SILL s.n. Zăcământ de roci magmatice intruzive, care se prezintă sub forma unor spații lamelare umplute cu topituri magmatice. [Scris și: sil] – Din fr. sill.

silmanal
SILMANÁL s.n. Aliaj feromagnetic pe bază de argint, mangan și aluminiu cu proprietatea de menținere a magnetismului permanent, oricare ar fi acțiunea câmpurilor magnetice ale altor magneți. – Din germ. Silmanal.

silnic
SÍLNIC, -Ă, silnici, -ce, adj., s.m. și f. I. Adj. 1. Care se face în silă, de nevoie; care este impus, forțat, silit^2 (1). ♢ Muncă silnică = pedeapsă judiciară grea, care se aplică pentru fapte penale grave, constând din închisoare și muncă forțată (în ocnele de sare). ♦ Care este ilegal. 2. Greu de suportat, apăsător, penibil. 3. Care este nenatural; forțat. 4. Dificil, greoi, anevoios. ♦ (Rar) Silit^2 (2). II. S.m. și f. (Rar la f.) Numele a două plante erbacee din familia labialelor, cu tulpina târâtoare, cu flori albastre sau violete, ale căror flori și frunze se întrebuințează în medicina populară (Glechoma hederaceum și hirsutum). – Din sl. silĩnĩkŭ.

silnici
SILNICÍ, silnicesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A constrânge, a forța, a sili pe cineva să facă ceva; a aplica forța, violența. ♦ Fig. A stâlci, a poci. – Din silnic.

silnicie
SILNICÍE, silnicii, s.f. 1. Constrângere, oprimare, violență; abuz, samavolnicie; silă (2). 2. (Înv.) Putere, forță. – Silnic + suf. -ie.

silnicit
SILNICÍT, -Ă, silniciți, -te, adj. (Rar) Constrâns, forțat; oprimat. – V. silnici.

silogism
SILOGÍSM, silogisme, s.n. Raționament deductiv care conține trei judecăți legate între ele astfel încât cea de-a treia judecată, care reprezintă o concluzie, se deduce din cea dintâi prin intermediul celei de-a doua. – Din fr. syllogisme, lat. syllogismus.

silogistic
SILOGÍSTIC, -Ă, silogistici, -ce, adj. Care aparține silogismului, privitor la silogism. ♦ (Substantivat, f.) Parte a logicii formale care se ocupă cu studiul silogismelor. – Din fr. syllogistique, lat. syllogisticus.

silon
SILÓN, siloane, s.n. Fibră textilă poliamidică folosită la fabricarea unor confecții. – Denumire comercială.

siloxid
SILOXÍD s.m. Varietate de sticlă de cuarț folosită la fabricarea vaselor de laborator. – Siliciu + oxid.

siloz
SILÓZ, silozuri, s.n. Construcție de mari dimensiuni înzestrată cu instalații speciale de uscare, de transport etc. care servește la depozitarea și păstrarea pe termen lung a unor cantități mari de produse agricole sau de alte materiale. ♦ Amenajare pentru

silueta
SILUÉTĂ, siluete, s.f. 1. Imagine, înfățișare reală (și oarecum neclară în amănuntele ei) a unei ființe, a unui lucru etc., de obicei proiectate (ca o umbră) pe un fond mai luminos; p. ext. ființă sau lucru astfel proiectate. ♦ Personaj abia schițat într-o operă literară. 2. Talie zveltă și bine proporționată a unei persoane; corp zvelt, suplu, bine proporționat al unei persoane; p. gener. talie; corp. ♦ Expr. A face siluetă = a deveni zvelt; a slăbi. 3. Desen unicolor, de obicei negru, lucrat în creion, în tuș sau decupat din hârtie, pânză etc. reprezentând contururile unei ființe sau ale unui lucru pe un fond de altă culoare. 4. Desen special de carton sau de placaj (reprezentând o siluetă (1) de om) pe care sunt fixate țintele la tir. [Pr.: -lu-e-] – Din fr. silhouette.

silui
SILUÍ, siluiesc, vb. IV. Tranz. 1. (Astăzi rar) A uza de forță față de cineva sau de ceva; a constrânge, a obliga, a sili (1); a violenta. 2. Spec. A necinsti, a viola o femeie, o fată. 3. Fig. A încălca, a nesocoti; a denatura, a falsifica. – Din sl. silovati „a provoca”.

siluire
SILUÍRE, siluiri, s.f. Acțiunea de a silui și rezultatul ei; constrângere, silnicie; spec. (înv.) violare (a unei femei, a unei fete). ♦ Fig. Denaturare, falsificare; folosire abuzivă, nerecomandabilă. – V. silui.

siluit
SILUÍT, -Ă, siluiți, -te, adj. Forțat, silit, violentat. – V. silui.

silumin
SILUMÍN s.n. Aliaj de aluminiu cu siliciu și cu alte adaosuri, din care se toarnă unele piese rezistente la coroziune sau la temperaturi înalte. – Din fr. silumin.

siluminit
SILUMINÍT s.n. Material izolant fabricat din aluminiu și siliciu, foarte rezistent. – Din silumin.

silur
SILÚR, siluri, s.m. Numele a două plante erbacee cu tulpina verticală, dintre care una cu florile de culoare albastru-deschis cu linii violete și cu o pată galbenă la mijloc (Euphrasia stricta), iar cealaltă cu flori albe, cu linii violete și cu o pată galbenă la mijloc (Euphrasia rostkoviana). – Din germ. Silur.

silurian
SILURIÁN, -Ă, silurieni, -e, s.n., adj. 1. S.n. A treia perioadă a erei paleozoice care se caracterizează prin sedimentări de calcar, de gresie, de șisturi argiloase, prin apariția primelor plante terestre și prin dezvoltarea nevertebratelor marine. ♢ (Adjectival) Perioada (sau era) siluriană. 2. S.n. Sistem de straturi geologice din silurian (1). 3. Adj. Care aparține silurianului (l), care datează din această perioadă; care este caracteristic, propriu silurianului (1, 2); siluric. [Pr.: -ri-an] – Din fr. silurien.

siluric
SILÚRIC, -Ă, silurici, -ce, adj. Silurian (3). – Din germ. silurisch.

silvan
SILVÁN, silvani, s.m. Fiecare dintre divinitățile romane considerate drept protectoare ale pădurilor, imaginate cu o față bestială, cu corpul păros și cu picioare și coarne de țap. – Din lat. silvanus, fr. sylvain.

silvaner
SILVANÉR s.m. Soi de viță de vie cu ciorchini de mărime mijlocie, cu boabe albe dese. – Din germ. Silvaner.

silvanit
SILVANÍT s.n. Minereu de aur și de argint, moale, cu luciu metalic, de culoare argintie-cenușie, cristalizat în sistemul monoclinic. – Din germ. Sylvanit, fr. sylvanite.

silva
SÍLVĂ, silve, s.f. (Rar) Pădure. – Din lat. silva.

silvestru
SILVÉSTRU, -Ă, silveștri, -stre, adj. (Livr.) 1. Păduros; sălbatic. 2. Care este specific regiunilor sau locuitorilor din regiunile păduroase. – Din lat. silvester, -tris.

silvic
SÍLVIC, -Ă, silvici, -ce, adj. Care aparține pădurii sau silviculturii, privitor la pădure sau la silvicultură; care activează în domeniul silviculturii; forestier. ♦ (Substantivat, m.) Persoană care lucrează în domeniul silviculturii. – Silvă + suf. -ic.

silvicol
SILVÍCOL, -Ă, silvicoli, -e, adj. Care ține de silvicultură, privitor la silvicultură. ♦ (Despre plante) Care crește (mai ales) în pădure. – Din fr. sylvicole.

silvicultor
SILVICULTÓR, -OÁRE, silvicultori, -oare, s.m. și f. Lucrător specializat în silvicultură; inginer silvic; specialist în silvicultură. – Din fr. sylviculteur.

silvicultura
SILVICULTÚRĂ s.f. Știință care se ocupă cu studiul culturii, amenajării și exploatării pădurilor; ramură a economiei forestiere care cuprinde amenajarea și protecția patrimoniului forestier, asigurând materia primă pentru industria forestieră. – Din fr. sylviculture.

silvie
SÍLVIE, silvii, s.f. Nume dat mai multor păsări care se caracterizează prin cioc scurt și turtit, cu peri la colțuri, prin picioare puternice, aripi ascuțite și coada retezată (Sylva). ♢ Silvie de țărm (sau de țărmuri, mătăsoasă) = pasăre cu gâtul alb pătat cu gri, care scoate un sunet caracteristic și trăiește în zăvoaiele din preajma râurilor (Locustella fluviatilis). Silvie de mlaștină (sau mătăsoasă) = pasăre de culoare brună-roșiatică pe partea superioară și albă pe partea inferioară (Cettia cetti). – Din lat. Sylva, numele științific al păsării.

silvin
SILVÍN s.n. v. silvină.

silvina
SILVÍNĂ s.f. Clorură naturală de potasiu, cristalizată în sistemul cubic. [Var.: silvín s.n.] – Din fr. sylvine.

silvinit
SILVINÍT s.n. Amestec natural de silvină și sare gemă, care se găsește în unele zăcăminte de săruri de potasiu și este întrebuințat ca îngrășământ agricol. – Din fr. sylvinite.

silvo
SILVO- Element de compunere însemnând „de pădure” care servește la formarea unor substantive. – Din lat. silva.

silvobiologic
SILVOBIOLÓGIC, -Ă, silvobiologici, -ce, adj. Referitor la silvobiologie, de silvobiologie. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. sylvo-biologique.

silvobiologie
SILVOBIOLOGÍE s.f. Ramură a silviculturii care studiază procesele și legile de viață ale pădurii. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. sylvo-biologie.

silvologic
SILVOLÓGIC, -Ă, silvologici, -ce, adj. Referitor la silvologie, de silvologie. – Din fr. sylvologique.

silvologie
SILVOLOGÍE s.f. Domeniu de cercetare care studiază pădurea ca fenomen natural. – Din fr. sylvologie.

silvomecanizare
SILVOMECANIZÁRE s.f. Tehnică a exploatării pădurilor cu mijloace mecanice. – Silvo- + mecanizare.

silvostepa
SILVOSTÉPĂ, silvostepe, s.f. Zonă de tranziție între pădure și stepă, în care predomină vegetația ierboasă și arborii scunzi și rari; antestepă. [Scris și: silvo-stepă] – Silvo- + stepă.

silvotehnica
SILVOTÉHNICĂ s.f. Parte a silviculturii care se ocupă cu tehnica creării și a creșterii arboreturilor în vederea realizării obiectivelor economiei forestiere. – Silvo- + tehnică.

silvotundra
SILVOTÚNDRĂ, silvotundre, s.f. Regiune din sudul tundrei în care tundra alternează cu insule de pădure. – Silvo- + tundră.

sima
SÍMA s.f. Înveliș intern al Pământului alcătuit în special din compuși ai siliciului și ai magneziului. – Din fr. sima.

simandicos
SIMANDICÓS, -OÁSĂ, simandicoși, -oase, adj. 1. (Despre oameni; astăzi fam. și adesea peior.) De vază^1, distins, respectabil, ilustru, important. ♦ (Despre atitudini ale oamenilor, p. ext. despre lucruri) Care corespunde gusturilor alese, care satisface pretenții rafinate, deosebite. 2. (Înv.; despre sume, cantități etc.) Considerabil, mare, important. – Din ngr. simandikós.

simandra
SIMÁNDRĂ, simandre, s.f. (Înv.) Un fel de toacă de metal sau de lemn atârnată la intrarea unei biserici, a unei mănăstiri, în clopotniță etc., în care se lovește cu un ciocan pentru a se anunța începerea slujbei. – Din fr. simandre.

simbiont
SIMBIÓNT, simbionți, s.m. Fiecare dintre organismele care trăiesc în simbioză; simbiot. [Pr.: -bi-ont] – Din germ. Symbiont.

simbiot
SIMBIÓT, simbioți, s.m. (Biol.) Plantă sau animal care trăiește în simbioză. [Pr.: -bi-ot] – Din fr. symbiote.

simbiotic
SIMBIÓTIC, -Ă, simbiotici, -ce, adj. Care se referă la simbioză sau la simbioți, privitor la simbioză sau la simbioți; care trăiește în simbioză, caracterizat prin simbioză. [Pr.: -bi-o-] – Din fr. symbiotique.

simbioza
SIMBIÓZĂ, simbioze, s.f. Formă de conviețuire reciproc avantajoasă între două specii diferite de organisme [Pr.: -bi-o-] – Din fr. symbiose.

simbol
SIMBÓL, simboluri, s.n. 1. Semn, obiect, imagine etc. care reprezintă indirect (în mod convențional sau în virtutea unei corespondențe analogice) un obiect, o ființă, o noțiune, o idee, o însușire, un sentiment etc. ♦ (În literatură și artă) Procedeu expresiv prin care se sugerează o idee sau o stare sufletească și care înlocuiește o serie de reprezentări. 2. Spec. Semn convențional sau grup de semne convenționale folosit în știință și tehnică și care reprezintă sume, cantități, operații, fenomene, formule etc. ♢ Simbol matematic = semn care reprezintă noțiuni, obiecte sau operații matematice. Simbol chimic = mod convențional de notare a atomilor elementelor chimice folosit în scrierea formulelor și a ecuațiilor chimice. 3. (Bis.; în sintagma) Simbolul credinței = rugăciune care reprezintă expunerea succintă a dogmelor fundamentale ale religiei creștine; crezul. [Acc. și: símbol. – Pl. și: (rar) simboale] – Din lat. symbolum, fr. simbole, germ. Symbol.

simbolic
SIMBÓLIC, -Ă, simbolici, -ce, adj., (2, 3, 4) s.f. 1. Adj. Care constituie un simbol (1); care are caracter de simbol, exprimat printr-un simbol, care servește de simbol; care nu are eficacitate sau valoare în sine, ci prin ceea ce simbolizează. 2. S.f. Ansamblu de simboluri; exprimare (a unor idei sau a unor sentimente) prin simboluri; semnificație simbolică (1); simbolistică. 3. S.f. Teorie generală asupra simbolurilor (în care noțiunile logice și raporturile dintre ele sunt înlocuite prin semne convenționale). 4. S.f. Ramură a teologiei consacrată studiului comparativ al simbolurilor de credință ale diferitelor confesiuni. – Din fr. symbolique, lat. symbolicus, germ. symbolisch, Symbolik.

simbolism
SIMBOLÍSM s.n. Sistem de simboluri (1), reprezentare prin simboluri. ♦ Spec. Totalitate a simbolurilor proprii unei religii; reprezentare a dogmelor, a preceptelor religioase prin simboluri (1). 2. Curent programatic în literatura și arta universală, constituit la sfârșitul secolului XIX, potrivit căruia valoarea fiecărui obiect și fenomen din lumea înconjurătoare poate fi exprimată și descifrată cu ajutorul simbolurilor; mod de exprimare, de manifestare propriu acestui curent. ♢ Simbolism fonetic = capacitatea structurii fonetice a unui cuvânt sau a unui grup de sunete de a sugera sau de a întări noțiunea pe care o desemnează sau o anumită atitudine față de ea; legătură dintre un sunet sau un grup de sunete și o anumită idee. – Din fr. symbolisme.

simbolist
SIMBOLÍST, -Ă, simboliști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (Rar la f.) Poet, literat, artist care aparține simbolismului (2); adept al simbolismului. 2. Adj. Care aparține simbolismului, privitor la simbolism, caracteristic simbolismului. – Din fr. symboliste.

simbolistica
SIMBOLÍSTICĂ s.f. (Livr.) Simbolică (2). – Simbol + suf. -istică.

simboliza
SIMBOLIZÁ, simbolizez, vb. I. Tranz. A fi simbolul (1) a..., a constitui un simbol; a exprima, a reprezenta printr-un simbol. – Din fr. symboliser.

simbolizare
SIMBOLIZÁRE, simbolizări, s.f. Acțiunea de a simboliza și rezultatul ei; reprezentare, în artă și în literatură, a unei noțiuni, a unei idei sau a unui sentiment printr-un simbol. ♦ (În diverse științe) Reprezentare printr-un semn convențional sau printr-o cifră. – V. simboliza.

simbolizator
SIMBOLIZATÓR, -OÁRE, simbolizatori, -oare, adj. Care simbolizează; care are valoare de simbol (1). – Simboliza + suf. -tor.

simbologie
SIMBOLOGÍE s.f. Domeniu care studiază și explică simbolurile. – Din engl. symbology.

simbrias
SIMBRIÁȘ, -Ă, simbriași, -e, s.m. și f. (Pop. și fam.; rar la f.) Salariat. [Pr.: -bri-aș] – Simbrie + suf. -aș.

simbrie
SIMBRÍE, simbrii, s.f. 1. (Pop.) Răsplată în bani (sau în natură) care se dădea unei persoane angajate pentru un timp în serviciul cuiva; salariu, leafă. ♦ ♢ Expr. A fi (sau a intra, a se tocmi etc.) slugă fără simbrie = a munci (din greu) pentru cineva fără nici un profit material. ♦ Spec. Soldă pe care o primeau soldații mercenari. ♦ Recompensă, răsplată (materială sau morală). 2. (Reg.) Slujbă plătită cu simbrie (1). 3. (Înv. și reg.) Arendă; chirie; plată dată pentru arendă sau chirie. – Sâmbră + suf. -ie.

simbrioara
SIMBRIOÁRĂ, simbrioare, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui simbrie (1). [Pr.: -bri-oa-] – Simbrie + suf. -oară.

simediana
SIMEDIÁNĂ, simediene, s.f. Dreaptă care trece printr-un vârf al unui triunghi și este simetrica medianei în raport cu bisectoarea interioară dusă prin același vârf al triunghiului. [Pr.: -di-a-] – Din fr. symédiane.

simen
SIMÉN s.m. v. seimen.

simetric
SIMÉTRIC, -Ă, simetrici, -ce, adj. 1. (Despre lucruri sau forme) Care prezintă simetrie (1), care se caracterizează prin simetrie, ale cărui părți sunt așezate cu simetrie; (despre elemente care alcătuiesc un tot) care este așezat într-o anumită ordine; cu simetrie (1). 2. Spec. (Mat.; despre două puncte aparținând aceleiași figuri geometrice sau la două figuri diferite; p. ext. despre două figuri geometrice) Care prezintă simetrie (2). ♦ (Substantivat, n. și f.) Dreaptă sau punct așezat în simetrie cu altă dreaptă sau cu alt punct. ♦ Funcție simetrică = funcție a mai multor variabile care nu se schimbă, orice permutări ar suferi aceste variabile. – Din fr. symétrique.

simetrie
SIMETRÍE, simetrii, s.f. 1. Proprietate a unui ansamblu spațial de a fi alcătuit din elemente reciproc corespondente și de a prezenta, pe această bază, anumite regularități; proporționalitate, concordanță, armonie între părțile unui tot, între elementele unui ansamblu etc.; distribuție egală, regulată, armonioasă a părților unui tot, a elementelor unui ansamblu; corespondență exactă (ca formă, poziție etc.) între părțile (opuse ale) unui tot. 2. Spec. Proprietate a două puncte aparținând aceleiași figuri geometrice sau la două figuri diferite de a fi așezate la aceeași distanță de un plan, de o dreaptă sau de un punct; proprietate corespunzătoare a două figuri geometrice; proprietate a două figuri geometrice de a se suprapune exact. – Din lat. symmetria, fr. symétrie.

simetrizare
SIMETRIZÁRE s.f. Stabilire de simetrii. – După fr. symétrisation.

simeza
SIMÉZĂ, simeze, s.f. 1. Panou pe care se așază sau care susține tabloul într-o galerie de pictură. 2. (Arh.) Mulură la partea de sus a unei cornișe. – Din fr. cimaise.

simfer
SIMFÉR s.n. Material feromagnetic constituit din pulbere de metal feromagnetic înglobată într-un material izolant. – Din germ. Simfer.

simfiza
SIMFIZÁ, pers. 3 simfizează, vb. I. Refl. (Med.) A se produce o simfiză (2). – Din simfiză.

simfiza
SIMFÍZĂ, simfize, s.f. 1. (Anat.) Tip de articulație între două oase caracterizat printr-o mobilitate redusă. 2. (Med.) Alipire, prin aderențe, a două membrane seroase care în mod normal se află separate. – Din fr. symphyse.

simfonic
SIMFÓNIC, -Ă, simfonici, -ce, adj. 1. (Despre creații muzicale) Care aparține simfoniei (1), privitor la simfonie; care are însușirile simfoniei. ♦ (Despre orchestre, formații etc.) Care execută simfonii (1). 2. Fig. Armonios, melodios, plăcut (ca o simfonie 1). – Din fr. symphonique.

simfonie
SIMFONÍE, simfonii, s.f. 1. (În trecut) Ansamblu de sunete consonante sau de sunete muzicale; compoziție muzicală instrumentală (cu soliști, cor); (sens curent) compoziție muzicală amplă pentru orchestră, care cuprinde de obicei trei sau patru părți. ♦ Simfonie concertantă = compoziție muzicală rezultată din îmbinarea simfoniei și a concertului instrumental. 2. Fig. Ansamblu (armonios) de elemente care concură la producerea unui anumit efect; spec. îmbinare armonioasă de culori. – Din lat. symphonia, fr. symphonie.

simfonieta
SIMFONIÉTĂ, simfoniete, s.f. Lucrare muzicală orchestrală de dimensiuni reduse care păstrează caracteristicile de gen și de construcție ale simfoniei (1). [Pr.: -ni-e-] – Din fr. sinfonietta.

simfonism
SIMFONÍSM s.n. Totalitatea principiilor care stau la baza creației simfonice și a muzicii instrumentale în general. – Simfonie + suf. -ism.

simfonist
SIMFONÍST, -Ă, simfoniști, -ste, s.m. și f. Compozitor de muzică simfonică. – Din fr. symphoniste.

simian
SIMIÁN, simieni, s.m. (La pl.) Subordin de mamifere primate cu encefalul foarte dezvoltat, orbita separată de cavitatea temporală, o pereche de mamele pectorale și fața expresivă (Simioidea); (și la sg.) mamifer care face parte din acest subordin. [Pr.: -mi-an] – Din fr. simien.

simigerie
SIMIGERÍE, simigerii, s.f. Local (prevăzut cu un cuptor de brutărie) în care se fac și se vând simiți, covrigi, plăcinte. – Simigiu + suf. -ărie.

simigiu
SIMIGÍU, simigii, s.m. Persoană care face sau vinde simiți, covrigi, plăcinte. – Din tc. simitçi.

similar
SIMILÁR, -Ă, similari, -e, adj. De aceeași natură, de același fel; asemănător, analog. – Din fr. similaire.

similaritate
SIMILARITÁTE s.f. Faptul de a fi similar. – Din fr. similarité.

simile
SIMILE adv. (Muz.; indică modul de execuție) Cu aceeași intensitate, cu aceeași nuanță ca mai înainte. [Pr.: sí-] – Cuv. it.

simili
SIMILI- Element de compunere însemnând „asemănător”, „la fel” care servește la formarea unor substantive. – Din fr. simili-.

similidiamant
SIMILIDIAMÁNT, similidiamante, s.n. Sticlă sintetică folosită la imitarea diamantelor. [Pr.: -di-a-] – Din fr. similidiamant.

similigravura
SIMILIGRAVÚRĂ, similigravuri, s.f. Procedeu tehnic de gravură foto prin care se obțin clișee pentru tipar înalt, împărțite în puncte; (concr.) clișeu obținut prin acest procedeu. – Din fr. similigravure.

similipiatra
SIMILIPIÁTRĂ s.f. Material artificial de construcție folosit pentru executarea tencuielilor și care, în forma finală, capătă aspectul pietrei naturale. – Simili- + piatră (după fr. similipierre).

similitudine
SIMILITÚDINE, similitudini, s.f. 1. Potrivire, asemănare, identitate (între două lucruri sau două acțiuni). 2. (Fiz.; Tehn.) Proprietate a două fenomene de a putea fi puse într-o corespondență parțială sau totală, astfel încât valorile mărimilor caracteristice unuia dintre fenomene să poată fi obținute, printr-un calcul relativ simplu, din valorile cunoscute ale mărimilor corespondente caracteristice celuilalt fenomen. 3. (Mat.) Asemănare. – Din fr. similitude, lat. similitudo, -inis.

siminic
SIMINÍC s.m. v. siminoc.

siminichie
SIMINICHÍE, siminichii, s.f. Numele a două specii de arbuști mici din familia leguminoaselor, cu flori galbene, ale căror frunze și fructe uscate se întrebuințează ca purgativ și ca diuretic (Cassia acutifolia și angustifolia); p. restr. (colectiv) frunzele (sau fructele) uscate ale acestei plante. – Din tc. senameki.

siminoc
SIMINÓC, siminoci, s.m. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu flori mici, galbene, dispuse în capitule, care își păstrează culoarea și aspectul natural și după ce se usucă (Helichrysum arenarium). [Var.: siminíc s.m.] – Cf. ucr. s e m e n j a k.

simit
SIMÍT, simiți, s.m. Un fel de covrig turtit făcut din cocă mai moale decât a covrigilor obișnuiți, presărat cu semințe de susan. – Din tc. simit.

simmenthal
SÍMMENTHAL s.n. Rasă de taurine originară din Elveția, având greutatea de 700-1000 kg și o mare producție de lapte. [Pr.: zimăntal] – Din n. pr. Simmenthal. Cf. fr. [race du] S i m m e n t a l.

simoniac
SIMONIÁC, simoniaci, s.m. Persoană care se face vinovată de simonie. [Pr.: -ni-ac] – Din fr. simoniaque.

simonie
SIMONÍE s.f. Trafic cu lucruri considerate de biserică drept bunuri spirituale, sfinte și pedepsit cu excomunicarea, caterisirea etc. – Din fr. simonie.

simpatectomie
SIMPATECTOMÍE, simpatectomii, s.f. (Med.) Ablațiune a ganglionilor sau a fibrelor nervoase ale sistemului simpatic. – Din fr. sympathectomie.

simpatetic
SIMPATÉTIC, -Ă, simpatetici, -ce, adj. Care provoacă stări sufletești (tainice); sugestiv. – Din germ. sympathetisch.

simpatic
SIMPÁTIC, -Ă, simpatici, -ce, adj. 1. Care inspiră simpatie; plăcut, atrăgător. 2. (Înv.) Care dă dovadă de simpatie, plin de simpatie. ♦ (Rar) Favorabil, avantajos. 3. (În sintagma) Cerneală simpatică = cerneală incoloră, care devine vizibilă numai la căldură sau prin tratarea cu diferite soluții speciale (și care se întrebuințează pentru a scrie texte secrete). 4. (Anat.; în sintagmele) Sistem nervos simpatic sau (substantivat) marele simpatic = sistem nervos format din ganglioni și din fibre nervoase care reglează, sub controlul scoarței cerebrale, funcțiile glandelor și ale organelor interne. Ganglioni (sau nervi etc.) simpatici = ganglioni (sau nervi etc.) care fac parte din sistemul nervos simpatic. – Din fr. sympathique.

simpaticolitic
SIMPATICOLÍTIC, -Ă, simpaticolitici, -ce, adj., s.n. (Medicament, substanță) care paralizează sistemul nervos simpatic. – Din fr. sympathicolytique.

simpaticomimetic
SIMPATICOMIMÉTIC, -Ă, simpaticomimetici, -ce, adj., s.n. (Medicament) care excită sistemul nervos simpatic. – Din fr. sympathicomimétique.

simpaticotomie
SIMPATICOTOMÍE, simpaticotomii, s.f. Intervenție chirurgicală constând în secționarea și îndepărtarea unei părți a lanțului ganglionar simpatic. – Din fr. sympathicotomie.

simpaticotonie
SIMPATICOTONÍE s.f. Stare de dezechilibru a funcțiunii sistemului nervos vegetativ cauzată de exagerarea activității sistemului nervos simpatic. – Din fr. sympathicotonie.

simpatie
SIMPATÍE, simpatii, s.f. 1. Atracție, înclinare, afinitate pe care cineva o simte față de o persoană sau pe care o inspiră cuiva; afecțiune; p. ext. obiectul acestui sentiment. ♦ Aprobare; atașament; devotament. 2. (Fam.) Persoană față de care cineva simte afecțiune sau dragoste. 3. (Med.) Legătură, raport dintre (două) organe simetrice care face ca, atunci când unul este afectat, să sufere și celălalt. Ochii sunt organe care se îmbolnăvesc prin simpatie. – Din fr. sympathie, lat. sympathia.

simpatina
SIMPATÍNĂ s.f. Substanță secretată de terminațiile fibrelor nervoase ale sistemului nervos simpatic, care mediază chimic acțiunea acestuia. – Din fr. sympathine.

simpatiza
SIMPATIZÁ, simpatizez, vb. I. 1. Tranz. A avea sentimente de simpatie (1) față de cineva. ♢ Refl. recipr. Se simpatizează de multă vreme. 2. Intranz. (Cu determinări introduse prin prep. „cu”) A împărtăși ideile, sentimentele cuiva, a avea aceleași aspirații, aceleași idealuri, aceleași convingeri cu cineva; a fi de partea unei grupări politice sau a unei mișcări (cunoscându-i și împărtășindu-i principiile, acțiunile etc.). – Din fr. sympathiser.

simpatizant
SIMPATIZÁNT, -Ă, simpatizanți, -te, s.m. și f. Persoană care împărtășește ideile, sentimentele și aspirațiile unei grupări politice, artistice, ale unei asociații sportive etc., fără a fi membrul ei. – Din fr. sympathisant.

simpatologic
SIMPATOLÓGIC, -Ă, simpatologici, -ce, adj. (Med.) Referitor la simpatologie, de simpatologie. – Din fr. sympathologique.

simpatologie
SIMPATOLOGÍE s.f. (Med.) Studiu al reacțiilor simpatice (4) fiziologice sau patologice. – Din fr. sympathologie.

simpatriot
SIMPATRIÓT, simpatrioți, s.m. (Grecism înv.) Compatriot. [Pr.: -tri-ot] – Din ngr. simpatriótis.

simpetala
SIMPETÁLĂ, simpetale, adj. (Bot.; despre flori) Care are corola cu petale unite între ele. – Din germ. sympetal.

simplamente
SIMPLAMÉNTE adv. (Rar) Pur și simplu; propriu-zis. – Din fr. simplement (după simplu).

simplex
SÍMPLEX s.n. 1. Sistem de telecomunicații care asigură legătura bilaterală simultană între două posturi. 2. Țesătură din tricot cu ambele părți lucrate pe față. – Din fr. simplex.

simplicitate
SIMPLICITÁTE s.f. Simplitate. – Din fr. simplicité, lat. simplicitas, -atis.

simplifica
SIMPLIFICÁ, simplific, vb. I. Tranz. A face să fie (mai) simplu (1, 2). ♦ A reduce o ecuație sau o fracție printr-un divizor comun; a transforma o egalitate într-o altă egalitate echivalentă cu formă mai simplă. – Din lat. simplificare, fr. simplifier.

simplificare
SIMPLIFICÁRE, simplificări, s.f. Acțiunea de a simplifica și rezultatul ei; simplificație. – V. simplifica.

simplificat
SIMPLIFICÁT, -Ă, simplificați, -te, adj. 1. Care a devenit (mai) simplu (1, 2). 2. (Despre funcții și expresii algebrice) Asupra căruia s-a efectuat operația de reducere la un divizor comun; redus. – V. simplifica.

simplificator
SIMPLIFICATÓR, -OÁRE, simplificatori, -oare, adj. Care simplifică. – Din fr. simplificateur.

simplificatie
SIMPLIFICÁȚIE, simplificații, s.f. (Rar) Simplificare. – Din fr. simplification.

simplism
SIMPLÍSM s.n. Însușirea de a fi simplu sau simplist; mod unilateral și superficial de a considera lucrurile; judecată a omului simplist (2); nivel intelectual scăzut. – Din fr. simplisme.

simplist
SIMPLÍST, -Ă, simpliști, -ste, adj. 1. (Despre concepții, raționamente, metode etc.) Care consideră lucrurile superficial, unilateral, neglijând uneori aspectele esențiale. 2. (Despre oameni și manifestările lor) Care este lipsit de complicații și de subtilități intelectuale; care judecă în mod simplist (1) sau face dovada unei astfel de judecăți. – Din fr. simpliste.

simplitate
SIMPLITÁTE s.f. 1. Însușirea de a fi simplu; lipsă de formalitate, de complicații; p. ext. lipsă de artificialitate, de afectare, de prefăcătorie; simplicitate. ♦ Lipsă de podoabe inutile și căutate, de rafinament artificial (într-o operă de artă). 2. Credulitate, naivitate. ♦ Însușire a unei persoane de a se purta natural, liber, firesc; naturalețe. – Simplu + suf. -itate.

simplon
SIMPLÓN, simploane, s.n. Numele unui tren internațional rapid. – Din fr. Simplon.

simplu
SÍMPLU, -Ă, simpli, -e, adj. 1. Care este format dintr-un singur element sau din câteva elemente omogene; care nu se poate împărți în elemente de natură diferită; care nu este amestecat. ♢ Floare simplă = floare a cărei corolă este compusă dintr-un singur rând de petale și un rând de stamine. Frunză simplă = frunză alcătuită dintr-un singur limb. (Gram.) Timp simplu = timp verbal care se conjugă fără ajutorul verbelor auxiliare. (Gram.) Perfect simplu = timp verbal simplu al modului indicativ, care exprimă o acțiune trecută, terminată de curând. 2. Care este lipsit de artificialitate, care nu este prefăcut; p. ext. care nu este complicat sau încărcat, care nu prezintă dificultăți, care este ușor de făcut, de înțeles, de rezolvat. 3. Care este într-un singur plan; care se întâmplă o singură dată. Contabilitate în partidă simplă. ♦ (Sport; despre o partidă) Care are loc între doi adversari; în care confruntarea are loc între adversari individuali. 4. Lipsit de podoabe, modest. ♦ Care este inferior ca preț sau calitate; p. ext. fără valoare. 5. (Despre oameni și manifestările lor) Lipsit de rafinament, de afectare sau de prefăcătorie; sincer, cinstit. ♦ Lipsit de cultură; p. ext. (peior.) necioplit, bădăran. 6. (Precedând numele, înlocuiește un adverb) Numai, doar; nimic mai mult; sadea, curat. ♢ Expr. (Fam.) Simplu ca bună ziua = foarte simplu. Simplu muritor = om obișnuit. – Din fr. simple.

simpodiu
SIMPÓDIU, simpodii, s.n. Tip de ramificație a tulpinii în care mugurele terminal dispare și creșterea în lungime a axului se produce prin mugurele axilar imediat inferior. – Din fr. sympode.

simpozion
SIMPÓZION, simpozioane, s.n. 1. (În antichitate) Continuare a unui banchet cu cântece, dansuri și discuții variate. 2. Discuție organizată, pe baza unor scurte expuneri asupra unei teme literare, filozofice, științifice etc. de actualitate, purtate de câțiva vorbitori în fața și cu participarea publicului. [Pr.: -zi-on. – Acc. și: simpozión] – Din ngr. simpósion, germ. Symposion.

simptom
SIMPTÓM, simptome, s.n. Manifestare, tulburare funcțională sau senzație anormală resimțite de o ființă și care pot indica prezența unei boli. ♦ Fig. Semn, indiciu al unei stări anormale, individuale sau sociale. [Pl. și: simptoame] – Din fr. symptôme.

simptomatic
SIMPTOMÁTIC, -Ă, simptomatici, -ce, adj. Care indică existența unei stări patologice în organism; care este simptomul acestei stări patologice; care se referă la simptom. ♢ Tratament simptomatic = tratament care urmărește vindecarea unei boli prin înlăturarea simptomelor și nu a cauzelor care o provoacă. ♦ Fig. Care indică existența unei anumite stări de lucruri; semnificativ. – Din fr. symptomatique.

simptomatologic
SIMPTOMATOLÓGIC, -Ă, simptomatologici, -ce, adj. Care ține de simptomatologie, privitor la simptomatologie. – Din fr. symptomatologique.

simptomatologie
SIMPTOMATOLOGÍE, simptomatologii, s.f. Totalitate a manifestărilor clinice și de laborator ale unei boli, care permit diagnosticarea bolii respective și diferențierea ei de alte afecțiuni; parte a medicinii care studiază simptomele bolilor; semiologie. – Din fr. symptomatologie.

simtiment
SIMTIMÉNT s.n. v. sentiment.

simt
SIMȚ, simțuri, s.n. 1. Facultate a oamenilor și a animalelor de a percepe impresii din lumea exterioară cu ajutorul unor organe specifice; funcțiune a organismului prin care acesta recepționează și prelucrează o anumită categorie de stimuli externi sau interni; simțire. ♢ Organe de simț = organe periferice ale percepției senzoriale. ♦ (Mai ales la pl.) Instinct, pornire senzuală; senzualitate. ♦ Delectare a simțurilor; gust. 2. Capacitate a omului de a înțelege, de a judeca, de a aprecia; înclinare, aptitudine pentru ceva. ♢ Simț moral = facultatea de a deosebi binele de rău. Simț practic = îndemânare în rezolvarea diferitelor chestiuni. – Din simți (derivat regresiv).

simtamant
SIMȚĂMẤNT, simțăminte, s.n. Sentiment. [Var.: (înv.) simțimấnt s.n.] – Simți + suf. -ământ (după fr. sentiment).

simti
SIMȚÍ, simt, vb. IV. 1. Tranz. A avea, prin intermediul organelor de simț, senzația sau percepția unui lucru, a unui fapt, a unei calități, a percepe efectul unei excitații; a prezenta sensibilitate. ♦ Refl. A-și da seama de propria stare fizică. 2. Tranz. A băga de seamă, a prinde de veste, a observa prezența unei ființe sau o acțiune a acesteia, mai mult pe baza unui reflex la o excitație a simțurilor decât cu ajutorul judecății. ♦ (Despre animale) A adulmeca. 3. Tranz. A-și da seama, a fi conștient, a înțelege, a bănui o acțiune, o situație etc., bazându-se atât pe informații și elemente logice, cât și pe intuiție, instinct sau legături afective cu altă persoană. ♦ Refl. A fi conștient de o însușire, de o dispoziție sau de o stare proprie. ♢ Expr. A se simți în stare (de ceva sau să facă ceva) = a se ști, a se socoti, a se crede capabil (de ceva sau să facă ceva). 4. Refl. A avea, a da dovadă de bun-simț; a fi un om simțit (2). 5. Tranz. A fi cuprins de o stare afectivă, a încerca un sentiment, o emoție etc.; a fi mișcat, impresionat, tulburat de ceva. ♢ Expr. A simți lipsa (cuiva sau a ceva) = a suferi din cauză că cineva sau ceva lipsește. A simți nevoia să... = a dori să... ♦ A avea impresia că ..., a încerca sentimentul că ... ♢ Expr. (Refl.) A se simți la (sau în) largul lui sau (ca) acasă (la el) = a încerca un sentiment plăcut, a avea impresia că se află într-un mediu familiar, înconjurat de lucruri sau de oameni cunoscuți; a fi familiarizat cu ceva; a nu fi stânjenit sau jenat de nimic; a se simți bine. ♦ Refl. (Înv.) A se resimți de pe urma efectelor produse de un factor extern, de o situație etc. [Prez. ind. și: (reg.) simțesc, simț] – Lat. sentire.

simtibilitate
SIMȚIBILITÁTE, s.f. (Rar) Sensibilitate. – Din simți (după fr. sensibilité).

simticiune
SIMȚICIÚNE s.f. (Înv.) Sensibilitate; sentiment, simțire (2). – Simți + suf. -iciune.

simtimant
SIMȚIMẤNT s.n. v. simțământ.

simtimantalism
SIMȚIMÂNTALÍSM, simțimântalisme, s.n. (Înv.) Sentimentalism. – Din simțimânt (după fr. sentimentalisme).

simtire
SIMȚÍRE, simțiri, s.f. 1. Faptul de a simți; sensibilitate (1). 2. Trăire afectivă, afect, sentiment. 3. Stare normală a organismului în care omul este pe deplin conștient de ceea ce se petrece în jurul lui, fiind stăpân pe simțurile și pe facultățile lui intelectuale. ♢ Loc. adj. Fără simțire = fără cunoștință; leșinat. ♢ Expr. A-și pierde simțirea (sau simțirile) = a leșina. A-și veni în simțire (sau în simțiri) = a-și reveni din leșin; a-și veni în fire; a-și recăpăta stăpânirea de sine. ♦ (Rar) Simț (1). 4. (Înv. și pop.; și în sintagma simțire de sine) Bun-simț, bună-cuviință. – V. simți.

simtit
SIMȚÍT, -Ă, simțiți, -te, adj. 1. Pornit dintr-o stare afectivă puternică, dintr-un sentiment profund; plin de simțire, plin de sensibilitate; p. ext. emoționant. 2. (Despre persoane) Plin de bun-simț, cu bun-simț. – V. simți.

simtitor
SIMȚITÓR, -OÁRE, simțitori, -oare, adj. 1. Care este capabil să simtă (5), care se înduioșează, se impresionează ușor, înzestrat cu simțire (2), plin de sensibilitate (1); sensibil, impresionabil, emotiv. 2. (Adesea adverbial) Apreciabil, considerabil, important. A făcut o economie simțitoare. – Simți + suf. -tor.

simtivara
SIMȚIVÁRĂ, simțiveri, s.f. (Reg.) Specie de pițigoi (Parus major). – Simți + vară.

simtual
SIMȚUÁL, -Ă, simțuali, -e, adj. (Înv.) Care ține de simțuri; care se referă la simțuri; senzual. [Pr.: -țu-al] – Din simț (după fr. sensuel).

simula
SIMULÁ, simulez, vb. I. Tranz. A face să pară adevărat ceva ireal; a da, în mod intenționat, o impresie falsă. ♦ A se preface bolnav, nebun, beat etc. (pentru a obține un avantaj sau a evita o sancțiune). – Din fr. simuler, lat. simulare.

simulacru
SIMULÁCRU, simulacre, s.n. Aparență înșelătoare; acțiune simulată; obiect care dă o falsă impresie a realității. – Din fr. simulacre, lat. simulacrum.

simulant
SIMULÁNT, -Ă, simulanți, -te, s.m. și f. (Rar) Persoană care simulează o boală, o nebunie etc. – Simula + suf. -ant. Cf. fr. s i m u l a t e u r.

simulare
SIMULÁRE, simulări, s.f. Faptul de a simula; prefăcătorie; falsificare; simulație. – V. simula.

simulat
SIMULÁT, -Ă, simulați, -te, adj. Care are o aparență înșelătoare; făcut în mod intenționat să dea o impresie falsă. – V. simula.

simulator
SIMULATÓR, simulatoare, s.n. 1. Sistem tehnic destinat rezolvării ecuațiilor care caracterizează un anumit obiect sau fenomen. 2. Ansamblu de aparate și dispozitive care simulează situațiile posibile într-o activitate, folosit pentru antrenarea și verificarea reacțiilor operatorilor umani. – Din fr. simulateur.

simulatie
SIMULÁȚIE, simulații, s.f. Simulare; spec. (Jur.) folosire de către o persoană a unui înscris constatator al unui act juridic care nu corespunde unei operații reale. [Var.: simulațiúne s.f.] – Din fr. simulation, lat. simulatio, -onis.

simulatiune
SIMULAȚIÚNE s.f. v. simulație.

simultan
SIMULTÁN, -Ă, simultani, -e, adj., s.n. 1. Adj. (Despre acțiuni, fenomene și evenimente) Care are loc în același timp cu altul sau cu altele; concomitent. 2. S.n. Demonstrație a unui șahist cu o clasificare superioară care joacă în același timp cu mai mulți adversari de categorie inferioară. [Var.: (înv.) simultanéu, -ée adj.] – Din germ. simultan, fr. simultané, lat. simultaneus.

simultaneitate
SIMULTANEITÁTE s.f. Însușirea a unor acțiuni, fenomene sau a unor evenimente de a fi simultane (1); existența, producerea mai multor acțiuni în același timp; coincidență în timp; sincronism. [Pr.: ne-i-] – Din fr. simultanéité.

simultaneu
SIMULTANÉU, -ÉE adj. v. simultan.

simun
SIMÚN s.n. Vânt puternic, fierbinte și uscat, care bate în Sahara și în Arabia, de la sud la nord. – Din fr. simoun.

sin
SIN^1 s.m. invar. (Înv. și reg.; particulă care precedă prenumele tatălui și intră în componența numelui de familie al copiilor) Fiu, fiul lui... – Din sl. synŭ.

SIN^2 s.m. și n. v. sân.

sinafie
SINAFÍE, sinafii, s.f. Fenomen care se produce atunci când două versuri sunt strâns unite, astfel încât are loc eliziunea de la unul la altul sau același cuvânt termină un vers și îl începe pe celălalt. – Din fr. synaphie, ngr. sináfia.

sinagoga
SINAGÓGĂ, sinagogi, s.f. Clădire destinată celebrării cultului mozaic; templu, havră. ♦ Organizație religioasă la mozaici asemănătoare parohiilor creștine. [Pl. și: sinagoge] – Din fr. synagogue.

sinalagmatic
SINALAGMÁTIC, -Ă, sinalagmatici, -ce, adj. (Despre contracte juridice) Care impune obligații reciproce pentru părțile interesate chiar de la data încheierii lor. – Din fr. synallagmatique.

sinalefa
SINALÉFĂ, sinalefe, s.f. (Fon.) Fuziune (în timpul pronunțării) a două silabe într-una singură prin eliziune, sinereză sau contracție. – Din fr. synaléphe, lat. synalaepha.

sinalgie
SINALGÍE, sinalgii, s.f. (Med.) Formă a sinesteziei în care o durere se asociază cu altă senzație. – Din fr. synalgie.

sinantrop
SINANTRÓP, sinantropi, s.m. Om fosil descoperit în China, foarte apropiat de pitecantrop (Sinanthropus pechinensis). – Din fr. sinanthrope.

sinapism
SINAPÍSM, sinapisme, s.n. Cataplasmă făcută din făină de muștar și apă, care se aplică pe o parte bolnavă a corpului cu scopul de a provoca un aflux al sângelui. – Din fr. sinapisme.

sinapsa
SINÁPSĂ, sinapse, s.f. (Anat.) Punct de contact între doi neuroni, la nivelul căruia se face transmiterea influxului nervos de la o celulă nervoasă la alta. – Din fr. synapse.

sinaptic
SINÁPTIC, -Ă, sinaptici, -ce, adj. (Anat.) De sinapsă. – Din fr. synaptique.

sinarhie
SINARHÍE, sinarhii, s.f. Guvernare simultană a mai multor căpetenii, care conduc fiecare câte o parte a unui stat. – Din fr. synarchie.

sinarmonism
SINARMONÍSM s.n. (Fon.) Asimilare progresivă a vocalelor dintr-un cuvânt, întâlnită în limbile turco-tătare; armonie vocalică. – Din fr. synharmonisme.

sinartroza
SINARTRÓZĂ, sinartroze, s.f. Articulație fixă între două oase. – Din fr. synarthrose.

sinaxar
SINAXÁR sinaxare, s.n. Carte care cuprinde pe scurt viețile sfinților. ♦ Calendar creștin în care apar înregistrate numele sfinților (pe zile). – Din ngr. sinaxári(on).

sinaxa
SINÁXĂ s.f. Nume dat adunărilor primilor creștini. – Din fr. synaxe, ngr. sínaxis.

sinalau
SINĂLẮU, sinălaie, s.n. (Reg.) Cuțit gros, puțin încovoiat, prevăzut cu două mânere, cu care tăbăcarii curăță părul de pe piei. – Din magh. szinelö.

sincarpa
SINCÁRPĂ, sincarpe, adj. (Bot.; despre flori) Cu carpelele unite. – Din fr. syncarpe.

sincer
SÍNCER, -Ă, sinceri, -e, adj. 1. (Despre oameni) Care exprimă întocmai ceea ce gândește, care acționează fără prefăcătorie sau gânduri ascunse; franc, leal, loial; cinstit, deschis. ♦ (Despre sentimente, acțiuni, manifestări ale oamenilor) Care reflectă sau dovedește sinceritate (1). 2. Conform cu anumite legi, cu anumite principii; corect. 3. (Rar; despre culori) Curat, pur. – Din fr. sincère, lat. sincerus.

sinceramente
SINCERAMÉNTE adv. (Rar) în mod sincer. – Din it. sinceramente.

sincerica
SINCERÍCĂ s.f. Plantă erbacee mică, cu frunze liniare, cu flori albe-verzui, fără petale, care crește pe locuri stâncoase și nisipoase (Scleranthus perennis). – Et. nec.

sinceritate
SINCERITÁTE, (2) sincerități, s.f. 1. Însușirea de a fi sincer (1); lipsă de prefăcătorie sau de viclenie; franchețe, loialitate. ♢ Loc. adv. Cu sinceritate = în mod sincer (1); din toată inima. 2. (Rar) Confidență, confesiune, destăinuire. – Din fr. sincérité, lat. sinceritas, -atis.

sinchiseala
SINCHISEÁLĂ s.f. (Fam.; mai ales în construcții negative) Grijă, atenție, considerație față de cineva sau de ceva. – Sinchisi + suf. -eală.

sinchisi
SINCHISÍ, sinchisesc, vb. IV. (Fam.; mai ales în construcții negative). 1. Refl. A-i păsa cuiva de cineva sau de ceva, a lua în seamă ceva sau pe cineva; a nu rămâne indiferent; a se neliniști, a se îngrijora. 2. Tranz. (Rar) A incomoda, a deranja, a tulbura. – Din ngr. sinhízo.

sincipital
SINCIPITÁL, -Ă, sincipitali, -e, adj. (Anat.) Care ține de sinciput. – Din fr. sincipital.

sinciput
SINCIPÚT, sincipute, s.n. Parte din osul capului care reprezintă punctul cel mai înalt al cutiei craniene; creștetul capului. – Din fr., lat. sinciput.

sincitiu
SINCÍȚIU, sinciții, s.n. Masă de protoplasmă care conține un mare număr de nuclee, provenită din fuziunea mai multor celule sau dintr-o multiplicare foarte activă a celulelor. – Din fr. syncytium.

sinclinal
SINCLINÁL, sinclinale, s.n. (Geol.) Cută a straturilor din scoarța pământului care prezintă aspectul unei albii cu concavitatea îndreptată în sus. – Din fr. synclinal.

sinclinoriu
SINCLINÓRIU, sinclinorii, s.n. (Geol.) Asociație de cute în care cele din partea centrală sunt mai coborâte decât cele din părțile laterale. – Din fr. synclinorium.

sincopa
SINCOPÁ, sincopez, vb. I. Tranz. și refl. A face să sufere sau a suferi o sincopă. – Din sincopă. Cf. fr. s y n c o p e r.

sincopare
SINCOPÁRE, sincopări, s.f. Faptul de a (se) sincopa. – V. sincopa.

sincopat
SINCOPÁT, -Ă, sincopați, -te, adj. 1. (Despre muzică, în special despre muzica de jaz) Caracterizat prin folosirea sincopei (2). 2. (Fon.; despre vocale sau grupuri de vocale neaccentuate) Dispărut în interiorul unui cuvânt prin sincopă (3). – V. sincopa. Cf. s y n c o p é.

sincopa
SINCÓPĂ, sincope, s.f. 1. Încetare subită (momentană sau definitivă) a funcției inimii, cu întreruperea respirației și pierderea sensibilității și a mișcărilor voluntare. 2. (Muz.) Efect ritmic, cu caracter dinamic, obținut prin mutarea accentului unei măsuri de pe timpul tare pe cel slab anterior. 3. Fenomen fonetic care constă în dispariția unei vocale sau a unui grup de vocale neaccentuate între două consoane ale unui cuvânt. 4. (Rar) Întrerupere, pauză. – Din fr. syncope.

sincretic
SINCRÉTIC, -Ă, sincretici, -ce, adj. Care ține de sincretism, referitor la sincretism. – Din fr. syncrétique.

sincretism
SINCRETÍSM, sincretisme, s.n. 1. Îmbinare de elemente eterogene aparținând unor arte diferite (literatură, muzică, dans etc.), caracteristică folclorului și mai ales fazelor primitive de dezvoltare a culturii, când diferitele arte nu erau încă diferențiate. 2. (Fil.) Amestec de doctrine filozofice și religii diferite și contradictorii care au fost reunite în mod forțat (ignorându-se deosebirile dintre ele). – Din fr. syncrétisme.

sincretist
SINCRETÍST, -Ă, sincretiști, -ste, s.m. și f. (Rar) Adept al sincretismului. – Din fr. syncrétiste.

sincrociclotron
SINCROCICLOTRÓN, sincrociclotroane, s.n. (Fiz.) Accelerator ciclic pentru particule grele cu sarcină electrică, mai puternic decât ciclotronul și având capacitatea de a menține sincronismul dintre mișcarea particulelor și variația tensiunii acceleratoare prin modificarea frecvenței acesteia; fazotron. – Din fr. synchrocyclotron.

sincrofazotron
SINCROFAZOTRÓN, sincrofazotroane, s.n. (Fiz.) Accelerator ciclic pentru particule grele cu sarcină electrică, al cărui principiu de funcționare îmbină elemente ale sincrotronului cu elemente ale fazotronului. – Din fr. synchrophasotron.

sincron
SINCRÓN, -Ă, sincroni, -e, adj. (Despre fapte, fenomene sau evenimente) Sincronic (1). ♦ (Despre sisteme fizice sau chimice) Care este sediul unor fenomene periodice cu evoluție sincronică. ♢ Cameră sincronă = dispozitiv special folosit în cinematografie, în televiziune, pentru înregistrarea simultană a sunetului și a imaginii. Mașină sincronă = mașină electrică de curent alternativ (monofazat sau trifazat) a cărei turație de regim este constantă și proporțională cu frecvența tensiunii la borne. – Din fr. synchrone.

sincronic
SINCRÓNIC, -Ă, sincronici, -ce, adj. 1. (Despre fapte, fenomene sau evenimente) Care există sau se petrec în același timp; simultan, concomitent, sincron. 2. Care se referă la fapte, fenomene sau evenimente existente sau petrecute în același timp. ♢ Tabele sincronice = tabele cronologice ale evenimentelor care au avut loc în același timp. ♦ (Fiz.; despre evoluția fenomenelor periodice) Care prezintă sincronism, care se produce în mod sincron. 3. (Despre metode de studiu sau puncte de vedere) Care nu se face în mod istoric; independent de evoluția istorică; static. – Din fr. synchronique.

sincronicitate
SINCRONICITÁTE s.f. (Rar) Sincronie. – Din engl. synchronicity.

sincronie
SINCRONÍE s.f. Ansamblul fenomenelor lingvistice considerate într-o anumită perioadă a istoriei unei limbi. – Din fr. synchronie.

sincronism
SINCRONÍSM, sincronisme, s.n. Existența în același timp sau desfășurarea paralelă a două sau a mai multor fapte, fenomene sau evenimente; simultaneitate. ♢ Sincronism sonor = simultaneitate a înregistrărilor sonore cu cele ale imaginilor, în cinematografie și televiziune, realizată cu ajutorul camerei sincrone. – Din fr. synchronisme.

sincronistic
SINCRONÍSTIC, -Ă, sincronistici, -ce, adj. (Despre scrieri cu caracter istoric) Care studiază sau expune evenimentele în mod sincronic. – Din fr. synchronistique.

sincroniza
SINCRONIZÁ, sincronizez, vb. I. Tranz. A face ca două sau mai multe acțiuni, fapte sau evenimente, fenomene etc. să se petreacă în același timp. ♦ A efectua operațiile necesare pentru ca o mașină sincronă să fie adusă în stare de a funcționa în paralel cu o rețea electrică de curent alternativ. ♦ A realiza într-un film concordanța dintre imagine și sunet; a efectua montarea sincronă a benzii de imagine cu banda de sunet corespunzătoare. – Din fr. synchroniser.

sincronizare
SINCRONIZÁRE, sincronizări, s.f. Acțiunea de a sincroniza și rezultatul ei. – V. sincroniza.

sincronizator
SINCRONIZATÓR, sincronizatoare, s.n. 1. Aparat cu care se pune în concordanță pelicula cinematografică pe care este imprimată imaginea cu banda sonoră corespunzătoare. 2. Ansamblu de dispozitive folosit pentru sincronizarea automată a mașinilor sincrone. – Sincroniza + suf. -tor (după fr. synchroniseur).

sincronizor
SINCRONIZÓR, sincronizoare, s.n. (Biol.) Factor de ambianță care poate modifica unul dintre parametrii unui bioritm. – Din fr. synchroniseur.

sincronoscop
SINCRONOSCÓP, sincronoscoape, s.n. 1. Instrument folosit pentru a indica dacă două fenomene periodice sunt sincrone. 2. Instrument folosit pentru determinarea momentului în care a fost realizată sincronizarea a două tensiuni electrice alternative. ♦ Instrument alcătuit dintr-un oscilograf catodic, folosit pentru reprezentarea vizuală a formelor de undă. – Din fr. synchronoscope.

sincrotron
SINCROTRÓN, sincrotroane, s.n. (Fiz.) Accelerator de electroni folosit în fizica nucleară, în care electronii sunt accelerați întâi de un câmp magnetic variabil în timp, iar apoi de un câmp electric alternativ. – Din fr. synchrotron.

sindactilie
SINDACTILÍE s.f. Malformație congenitală a mâinii sau a piciorului constând în lipirea a două sau a mai multor degete între ele prin sudarea părților moi, oasele rămânând separate. – Din fr. syndactylie.

sindic
SÍNDIC, sindici, s.m. Persoană care era însărcinată cu administrarea patrimoniului unei instituții, corporații, societăți etc. ♢ Sindic (de bursă) = conducător al agenților de schimb ori al mijlocitorilor oficiali, care prezidează camera lor sindicală, face parte din organele de conducere a bursei și execută ordinele de bursă ale justiției și ale altor organe de stat. [Acc. și: sindíc] – Din fr. syndic.

sindical
SINDICÁL, -Ă, sindicali, -e, adj. Care ține de sindicat, privitor la sindicat. – Din fr. syndical.

sindicalism
SINDICALÍSM s.n. 1. Doctrină anticapitalistă de la sfârșitul sec. XIX și începutul sec. XX, care considera sindicatele cea mai puternică formă de organizare a muncitorilor și unica organizație necesară în lupta pentru construirea unei societăți noi; anarhosindicalism. 2. Sistem de organizare a muncitorilor prin mijlocirea sindicatelor; mișcare sindicală. – Din fr. syndicalisme.

sindicalist
SINDICALÍST, -Ă, sindicaliști, -ste, s.m. și f. Persoană care face parte dintr-un sindicat. – Din fr. syndicaliste.

sindicaliza
SINDICALIZÁ, sindicalizez, vb. I Refl. A se uni într-un sindicat, a forma un sindicat. ♦ A intra într-un sindicat. – Sindical + suf. -iza.

sindicalizare
SINDICALIZÁRE, sindicalizări, s.f. Acțiunea de a se sindicaliza și rezultatul ei. – V. sindicaliza.

sindicat
SINDICÁT, sindicate, s.n. 1. Organizație al cărei scop este apărarea intereselor profesionale, economice etc. ale membrilor ei. 2. Totalitatea membrilor unui sindicat (1); sediu al unei organizații sindicale. 3. Organizație monopolistă, mai dezvoltată decât cartelul, în cadrul căreia întreprinderile membre își mențin independența în ceea ce privește organizarea producției, dar renunță la independența comercială, efectuând desfacerea produselor și uneori achiziționarea materiilor prime printr-un oficiu comun. – Din fr. syndicat.

sindiotactic
SINDIOTÁCTIC, -Ă, sindiotactici, -ce, adj. (Chim.; despre polimeri) Care are o structură spațială regulată, în ale cărui lanțuri macromoleculare succesiunea unităților structurale se repetă constant de-a lungul lanțului, în poziția alternantă. [Pr.: -di-o-] – Din fr. syndiotactique, engl. syndyotactic.

sindrofie
SINDROFÍE, sindrofii, s.f. 1. (Fam.) Reuniune de invitați, petrecere (în familie). ♦ Totalitatea participanților la o petrecere familială. 2. (Reg.) Prietenie, tovărășie. – Din ngr. sindrofía.

sindrom
SINDRÓM, sindroame, s.n. Totalitatea semnelor și a simptomelor care apar împreună în cursul unei boli, dându-i nota caracteristică. [Pl. și: sindromuri] – Din fr. syndrome.

sine
SÍNE pron. refl. (Forma accentuată de acuz. pers. 3 pentru toate genurile și numerele; uneori întărit prin „însuși”) 1. (Precedat de prep. „pe” sau înv. „pre”, având funcție de complement direct al unui verb reflexiv) Numai pe sine nu se vede. 2. (Precedat de prepoziții, are funcție de atribut, de complement indirect sau de complement circumstanțial) Păstrează totul pentru sine însăși. ♢ Expr. De la sine = fără ajutorul sau intervenția cuiva, prin propriile forțe; din proprie inițiativă. (Substantivat) În sinea mea (sau a ta etc.) = în propria conștiință, în gând. – Lat. se (după mine, tine).

sineala
SINEÁLĂ s.f. (Pop.) 1. Vopsea albastră; spec. albăstreală pentru rufe și var; p. ext. apă cu albăstreală în care se clătesc rufele albe pentru a căpăta o tentă albăstrie. 2. Culoare albastră. – Din bg. sinilo.

sinecdoca
SINÉCDOCĂ, sinecdoce, s.f. Figură de stil care constă în lărgirea sau restrângerea sensului unui cuvânt prin folosirea întregului în locul părții (și invers), a particularului în locul generalului, a generalului în locul particularului, a materiei din care este făcut un lucru în locul lucrului însuși etc. [Acc. și: sinecdócă] – Din lat. synecdoche, ngr. sinekdohí, fr. synecdoque.

sinechie
SINECHÍE s.f. (Med.) Aderență patologică a irisului în fața posterioară a corneei sau la cristalin; p. gener. orice aderență patologică între formațiuni anatomice vecine. – Din fr. synéchie, engl. synechie.

sinectica
SINÉCTICĂ s.f. Metodă de antrenare a unor indivizi sau grupuri de indivizi în vederea rezolvării creatoare a uneia sau mai multor probleme prin stimularea intuiției, a fanteziei etc. – Din fr. synectique.

sinecura
SINECÚRĂ, sinecuri, s.f. Slujbă, funcție bine retribuită, care cere muncă minimă sau nu cere nici o muncă. – Din fr. sinécure.

sinecurist
SINECURÍST, -Ă, sinecuriști, -ste, s.m. și f. Persoană care deține o sinecură. – Sinecură + suf. -ist.

sinedriu
SINÉDRIU, sinedrii, s.n. (Înv.) Sfat, consiliu bisericesc. – Din ngr. synédhrion.

sineli
SINELÍ vb. IV. v. sinili.

sinelit
SINELÍT, -Ă adj. v. sinilit.

sineliu
SINELÍU, -ÍE adj. v. siniliu.

sinelui
SINELUÍ, sineluiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A curăța cu sinălăul părul de pe pieile tăbăcite ale animalelor. – Din magh. szinelni

sineluit
SINELUÍT s.n. (Reg.) Faptul de a sinelui. – V. sinelui.

sinereza
SINERÉZĂ, sinereze, s.f. Fenomen fonetic constând în fuziunea, într-un diftong ascendent, a două vocale învecinate prin transformarea primei vocale într-o semivocală. – Din fr. synérèse, lat. synaeresis.

sinergic
SINÉRGIC, -Ă, sinergici, -ce, adj. (Biol.) De sinergie, al sinergiei. – Din fr. synergique.

sinergida
SINERGÍDĂ, sinergide, s.f. (Bot.) Fiecare dintre cele două celule ale sacului embrionar situate de o parte și de alta a oosferei. – Din fr. synergide.

sinergie
SINERGÍE s.f. Asociație a mai multor organe sau țesuturi pentru îndeplinirea aceleiași funcțiuni. – Din fr. synergie.

sinergism
SINERGÍSM s.n. (Fiz.) Intensificare a acțiunilor care se exercită în același sens. ♦ Intensificare a acțiunii a două substanțe prin asocierea acestora. – Din fr. synergisme.

sinestalgie
SINESTALGÍE, sinestalgii, s.f. (Med.) Durere care apare la simpla atingere a unei zone îndepărtate de punctul dureros. – Din fr. synestalgie.

sinestezic
SINESTÉZIC, -Ă, sinestezici, -ce, adj. Referitor la sinestezie; cu caracter de sinestezie. – Din fr. synesthésique.

sinestezie
SINESTEZÍE, sinestezii, s.f. Asociație între senzații de natură diferită care dau impresia că sunt unul simbolul celuilalt. – Din fr. synesthésie.

sinesi
SÍNEȘI pron. refl. (Înv.) Sine. Își spune în sineși. – Sine + [î]și.

sinet
SINÉT, sineturi, s.n. (Înv.) 1. Act, document; zapis, hrisov. 2. Adeverință, chitanță; poliță. [Var.: senét s.n.] – Din tc. senet.

sinet
SINÉȚ, sineți, s.m. (Iht.; reg.) Plătică^1. – Et. nec.

sinfazic
SINFÁZIC, -Ă, sinfazici, -ce, adj. (Despre procese periodice) Care are aceeași fază. – Cf. f a z ă.

singalez
SINGALÉZ, -Ă, singalezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La pl.) Popor de religie budistă care s-a constituit ca națiune în Sri Lanka; (și la sg.) persoană care aparține acestui popor. 2. Adj. Care aparține singalezilor (1), privitor la singalezi. ♦ (Substantivat, f.) Limbă indo-europeană vorbită de singalezi. – Din fr. syngalais.

singenetic
SINGENÉTIC, -Ă, singenetici, -ce, adj. (Despre mineralele din rocile sedimentare) Care s-a format concomitent cu sedimentele. – Din fr. syngénésique (după genetic).

singeneza
SINGENÉZĂ s.f. Stadiu în evoluția rocilor sedimentare corespunzând timpului de formare a sedimentelor. – Din fr. syngénèse.

singhel
SÍNGHEL, singheli, s.m. Grad în ierarhia bisericească inferior protosinghelului; persoană care poartă acest grad. – Din ngr. sínkellos.

single
SINGLE s.n. (Muz.) Disc care conține câte o singură piesă pe fiecare față. ♦ (Adjectival) Disc single. [Pr.: singl] – Cuv. engl.

singspiel
SINGSPIEL s.n. Operă germană de tip popular în care muzica alternează cu episoadele vorbite. [Pr.: zíng-șpil] – Cuv. germ.

singular
SINGULÁR, -Ă, singulari, -e, adj. 1. (Gram.; în sintagmele) Număr singular (și substantivat, n.) = categorie gramaticală care indică un singur exemplar dintr-o categorie de ființe, de obiecte etc. Persoana întâi (sau a doua, a treia) singular = persoană gramaticală care indică numărul singular (1). 2. Care aparține sau este caracteristic unui singur sau unui anumit exemplar dintr-o categorie, care se referă la un singur sau la un anumit exemplar dintr-o categorie; individual; care se deosebește de alți indivizi, de alte fenomene etc. din aceeași categorie prin anumite trăsături distincte, individuale; care iese din comun în raport cu ceilalți indivizi, celelalte fenomene etc. din aceeași categorie; care este singur, izolat printre sau față de indivizii din aceeași categorie; care ocupă un loc aparte în cadrul aceleiași categorii; deosebit, aparte, neobișnuit; p. ext. ciudat, bizar, original. ♢ (Log.) Judecată singulară = judecată al cărei subiect este un nume individual. ♦ (Fil.; substantivat, n.; art.) Categorie care reflectă un singur exemplar dintr-o clasă de lucruri, în totalitatea însușirilor lui care îl deosebesc de celelalte lucruri din acea clasă; individual. – Din lat. singularis, fr. singulier.

singularitate
SINGULARITÁTE s.f. (Rar) Calitatea de a fi singular; p. ext. ciudățenie, bizarerie. – Din fr. singularité, lat. singularitas, -atis.

singulariza
SINGULARIZÁ, singularizez, vb. I. Tranz. și refl. A scoate sau a ieși în evidență; a (se) deosebi, a (se) distinge printr-o trăsătură puțin obișnuită, ieșită din comun. – Din fr. singulariser.

singularizare
SINGULARIZÁRE s.f. Faptul de a se singulariza. – V. singulariza.

singularizat
SINGULARIZÁT, -Ă, singularizați, -te, adj. Care este ieșit în evidență, ieșit din comun prin ceva deosebit. – V. singulariza.

singulativ
SINGULATÍV s.n. (Gram.; în sintagma) Sufix de singulativ = sufix cu ajutorul căruia se formează, în unele limbi, singularul din tema de plural. – Din fr. singulatif.

singur
SÍNGUR, -Ă, singuri, -e, adj. 1. (Despre oameni) Care nu este însoțit de nimeni, fără nici un tovarăș, fără altcineva. ♦ Singuratic (1), solitar, izolat, retras; părăsit. 2. Prin forțele sale, fără ajutorul, intervenția, îndemnul, voia cuiva; din proprie inițiativă. ♦ De la sine. 3. (Precedând substantivul) Numai unul; unic. Singurul drum spre oraș. ♦ (În construcții negative) Nici un. Nu putea articula un singur cuvânt. ♦ (Adverbial) Numai, doar. Singur tu nu mi-ai plăcut. 4. (Determină subiectul sau obiectul; uneori ține locul numelui) (Eu sau tu, el etc.) însumi (însuți, însuși etc.) chiar cu (sau tu, el etc.) în persoană. Am eu singur grijă. – Lat. singulus.

singuratec
SINGURÁTEC, -Ă adj. v. singuratic.

singuratic
SINGURÁTIC, -Ă, singuratici, -ce, adj. 1. (Despre oameni) Care trăiește departe de alte persoane, izolat de societate; retras, singur (1); (despre manifestările oamenilor) propriu, caracteristic pentru un om singuratic (1), de om singuratic. ♦ (Despre acțiuni omenești) Care este făcut în singurătate, fără să fie știut de cineva, tainic. ♦ (Rar) Unic, singur (3); izolat, singular (2). 2. (Despre lucruri, așezări omenești etc.) Care este izolat, care este departe de alte așezări omenești etc.; solitar; p. ext. liniștit. O căsuță singuratică. 3. (Gram.; înv.; și substantivat, n.) Singular (1). [Var.: singurátec, -ă adj.] – Singur + suf. -atic.

singuratate
SINGURĂTÁTE, (2) singurătăți, s.f. 1. Faptul de a fi singur (1); starea celui care trăiește singuratic (1); spec. izolare morală. 2. Loc retras pe unde oamenii nu umblă deloc sau trec foarte rar; loc pustiu, lipsit de oameni (și de animale); pustietate; p. ext. izolare. – Singur + suf. -ătate.

singurel
SINGURÉL, -EÁ, -ÍCĂ, singurei, -ele, adj. Diminutiv al lui singur. ♢ Expr. Singur-singurel = cu desăvârșire singur. – Singur + suf. -el.

sinie
SINÍE, sinii, s.f. 1. Tavă mare și rotundă de metal, întrebuințată mai ales pentru copt plăcinte și prăjituri. 2. (Pop.) Masă țărănească joasă, rotundă, cu trei picioare. – Din tc. sini, bg. sinija.

sinigrina
SINIGRÍNĂ s.f. Substanță chimică prezentă în semințele unei specii de muștar, în hrean și în ridichi, care constituie principiul activ al făinii de muștar. – Din fr. sinigrine.

sinili
SINILÍ, sinilesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A clăti rufele, după spălare, în sineală; a albăstri. [Var.: (înv.) sinelí vb. IV] – Din sineală.

sinilit
SINILÍT, -Ă, siniliți, -te, adj. (Reg.; despre rufe) Clătit în sineală; albăstrit. [Var.: (înv.) sinelít, -ă adj.] – V. sinili.

siniliu
SINILÍU, -ÍE, sinilii, adj. (Pop.) De culoarea sinelii; albăstrui. [Var.: (rar) sinelíu, -íe adj.] – Sineală + suf. -iu.

sinistrat
SINISTRÁT, -Ă, sinistrați, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care a suferit pagube însemnate de pe urma unui incendiu, a unei inundații sau a altei calamități. – Din fr. sinistré.

sinistru
SINÍSTRU, -Ă, siniștri, -stre, adj., s.n. I. Adj. 1. Care trezește sentimente de spaimă, de groază; groaznic, înspăimântător. ♦ Care inspiră oroare; oribil. 2. Primejdios, lugubru, funest; criminal^2. II. S.n. Dezastru care aduce după sine mari pierderi materiale; calamitate. – Din fr. sinistre.

sinod
SINÓD, sinoade, s.n. 1. Adunare de ierarhi care constituie forul suprem al Bisericii (sau al unei eparhii) ortodoxe și care se întrunește periodic pentru a rezolva probleme de administrație bisericească. 2. Adunare episcopală care se convoacă ocazional pentru a lua (unele) hotărâri în probleme de dogmă, de morală și de administrație bisericească. – Din sl. sinod.

sinodal
SINODÁL, -Ă, sinodali, -e, adj. Care aparține sinodului, privitor la sinod; care emană de la un sinod, care face parte dintr-un sinod; sinodic (2), sinodicesc. – Din fr. synodal.

sinodic
SINÓDIC, -Ă, sinodici, -ce, adj. 1. Referitor la intervalul de timp după care se repetă aceeași poziție relativă a Pământului, a Soarelui, a Lunii sau a unei planete. ♢ Perioadă sinodică = interval în care se face rotirea completă a unui corp ceresc în jurul altul corp ceresc în mișcare. Lună sinodică = interval în care Luna, aflată în una dintre fazele ei, face o mișcare de rotație completă în jurul Pământului și revine în faza de la care a plecat. 2. Care aparține sinodului, privitor la sinod, care emană de la sinod; care face parte dintr-un sinod; sinodal, sinodicesc. – Din fr. synodique.

sinodicesc
SINODICÉSC, -EÁSCĂ, sinodicești, adj. (Înv.) Sinodal. – Sinodic + suf. -esc.

sinolog
SINOLÓG, -Ă, sinologi, -ge, s.m. și f. Specialist în sinologie. – Din fr. sinologue.

sinologic
SINOLÓGIC, -Ă, sinologici, -ce, adj. Care aparține sinologiei, privitor la sinologie. – Din fr. sinologique.

sinologie
SINOLOGÍE s.f. Știință care se ocupă cu studiul istoriei limbii și culturii chineze. – Din fr. sinologie.

sinonim
SINONÍM, -Ă, sinonimi, -e, adj., s.n. 1. Adj. (Despre cuvinte, expresii, afixe etc.) Care are (aproape) același înțeles cu alt cuvânt, cu altă expresie, cu alt afix etc. ♦ P. gener. Asemănător, identic, similar; corespunzător. 2. S.n. Cuvânt, expresie, afix etc. care are același (sau aproape același) înțeles cu alt cuvânt, cu altă expresie, cu alt afix etc. – Din fr. synonyme.

sinonimic
SINONÍMIC, -Ă, sinonimici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care ține de sinonime (2) sau de sinonimie, privitor la sinonime sau la sinonimie. ♢ Derivație sinonimică = procedeu stilistic potrivit căruia două sau mai multe cuvinte din aceeași sferă semantică ajung să desemneze, în sens figurat, același lucru. „Dovleac” și „tărtăcuță” desemnează, prin derivație sinonimică, „cap”. 2. S.f. Ramură a lingvisticii care se ocupă cu studiul sinonimelor (2) și al sinonimiei. ♦ Totalitatea sinonimelor (2) unei limbi; sistemul de sinonimie al unei limbi. – Din fr. synonymique, (2) și germ. Synonymik.

sinonimie
SINONIMÍE s.f. Însușire pe care o au unele cuvinte, expresii, afixe etc. de a fi sinonime (1) cu altele; posibilitate a înlocuirii unui cuvânt, a unei expresii etc. prin sinonimul (2) lor; situație în care se află două sau mai multe sinonime. ♦ P. gener. Asemănare, identitate, corespondență, similitudine. – Din fr. synonymie, lat. synonymia.

sinonimitate
SINONIMITÁTE s.f. (Rar) Sinonimie. – Sinonim + suf. -itate.

sinopsis
SINÓPSIS, sinopsisuri, s.n. Rezumat foarte concentrat al subiectului (unui scenariu de film). [Scris și: synopsis] – Din engl. synopsis.

sinoptic
SINÓPTIC, -Ă, sinoptici, -ce, adj. (Despre rubrici, date, tabele etc.) Care este întocmit astfel încât permite o privire generală asupra tuturor părților componente. ♢ Hartă sinoptică = hartă cu date meteorologice culese simultan în diferite localități, servind la stabilirea timpului probabil pentru următoarele ore sau zile. – Din fr. synoptique. Cf. germ. s y n o p t i s c h.

sinostoza
SINOSTÓZĂ s.f. Sutură a oaselor craniene. – Din fr. synostose.

sinovial
SINOVIÁL, -Ă, sinoviali, -e, adj. Privitor la sinovie; care secretă sinovie. Membrană sinovială. [Pr.: -vi-al] – Din fr. synovial.

sinovie
SINOVÍE s.f. Lichid seros, transparent, de culoare galbenă, secretat de membranele situate în cavitatea articulațiilor cu scopul de a înlesni alunecarea oaselor unele peste altele. – Din fr. synovie.

sinovita
SINOVÍTĂ, sinovite, s.f. Boală care constă în inflamarea unei membrane sinoviale. – Din fr. synovite.

sintactic
SINTÁCTIC, -Ă, sintactici, -ce, adj. 1. Care se referă la sintaxă, privitor la sintaxă, de sintaxă. 2. (Substantivat, f.; în sintagma) Sintactică poetică = sintaxă poetică, v. sintaxă. – Din ngr. sintaktikós, fr. syntactique.

sintagmatic
SINTAGMÁTIC, -Ă, sintagmatici, -ce, adj. De sintagmă, al sintagmei. – Din fr. syntagmatique.

sintagma
SINTÁGMĂ, sintagme, s.f. Unitate

sintalitate
SINTALITÁTE s.f. Totalitatea particularităților esențiale, edificatoare pentru profilul moral al unui grup; personalitate a unui colectiv. – Din fr. syntalité, engl. syntality.

sintaxa
SINTÁXĂ, sintaxe, s.f. Parte a gramaticii care studiază funcțiile cuvintelor și ale propozițiilor în vorbire și care stabilește regulile de îmbinare a cuvintelor în propoziții și a propozițiilor în fraze. ♢ Sintaxă poetică = totalitatea procedeelor stilistice ale limbii literare care țin de topica propoziției și a frazei; sintactică poetică. ♦ Parte a logicii simbolice care constituie expunerea derivării expresiilor logice. – Din fr. syntaxe, lat. syntaxis.

sinteriza
SINTERIZÁ, sinterizez, vb. I. Tranz. A efectua operația de sinterizare. – Cf. germ. S i n t e r.

sinterizare
SINTERIZÁRE, sinterizări, s.f. Procedeu de lipire a pulberilor metalice, ceramice etc., în urma încălzirii și presării lor. ♦ Operație de realizare a unor piese prin încălzirea unor pulberi și presarea lor în forme speciale. – V. sinteriza.

sintetic
SINTÉTIC, -Ă, sintetici, -ce, adj. 1. Care ține de sinteză, privitor la sinteză; obținut prin sinteză. ♢ Spirit sintetic = spirit care operează mai mult prin sinteză decât prin analiză, care face ușor sinteza lucrurilor. Limbă sintetică = limbă în care raporturile gramaticale se exprimă, de obicei, prin adăugarea de afixe la tema cuvintelor. 2. (Despre produse chimice sau industriale) Fabricat pe cale artificială (din două sau din mai multe elemente). – Din fr. synthétique.

sintetism
SINTETÍSM s.n. Faptul, însușirea de a fi sintetic; caracter sintetic. – Sintet[ic] + suf. -ism.

sintetiza
SINTETIZÁ, sintetizez, vb. I. Tranz. A face, a realiza o sinteză, a uni prin sinteză. – Din fr. synthétiser.

sintetizare
SINTETIZÁRE, sintetizări, s.f. Acțiunea de a sintetiza și rezultatul ei; p. ext. generalizare. – V. sintetiza.

sintetizat
SINTETIZÁT, -Ă, sintetizați, -te, adj. Rezultat dintr-o sinteză, expus într-o sinteză. – V. sintetiza.

sintetizator
SINTETIZATÓR, -OÁRE, sintetizatori, -oare, adj. Care sintetizează. – Sintetiza + suf. -tor.

sintetizor
SINTETIZÓR, sintetizoare, s.n. 1. (Muz.) Instrument electronic complex folosit pentru generarea artificială a timbrurilor specifice instrumentelor clasice sau a unei infinități inedite de timbruri și a unor efecte sonore, lărgind posibilitățile de exprimare artistică. 2. (În sintagma) Sintetizor de vorbire = a) aparat electronic complex care simulează funcțiile aparatului fonator uman, în scopul producerii vocii și vorbirii pur artificiale; b) procesor electronic care reduce redundanța semnalelor vorbirii umane în scopul manipulării lor cu maximă eficiență în diferite sisteme. – Din fr. synthétiseur.

sinteza
SINTÉZĂ, sinteze, s.f. 1. Metodă științifică de cercetare a fenomenelor, bazată pe trecerea de la particular la general, de la simplu la compus, pentru a se ajunge la generalizare; îmbinare a două sau a mai multor elemente care pot forma un tot. ♦ (Concr.) Lucrare, operă care abordează datele esențiale ale unei probleme, ale unei discipline etc. 2. Operație prin care se obține formarea unui compus chimic pornind de la elementele chimice componente sau de la compuși mai simpli. 3. (Fiz.) Combinare a culorilor rezultate din amestecul sau din suprapunerea a două sau mai multe culori. ♦ Recompunere a elementelor în care a fost descompusă imaginea transmisă la distanță. – Din fr. synthèse.

sintonie
SINTONÍE, sintonii, s.f. Egalitate în frecvența oscilațiilor mai multor sisteme fizice oscilante. – Din fr. syntonie.

sintoniza
SINTONIZÁ, sintonizez, vb. I. Tranz. A realiza o sintonie; a acorda pe aceeași frecvență. – Din fr. syntoniser.

sintonizare
SINTONIZÁRE, sintonizări, s.f. Faptul de a sintoniza; acordare a două sisteme oscilante, în special de înaltă frecvență, pentru a oscila cu aceeași frecvență. – V. sintoniza.

sinucide
SINUCÍDE, sinucíd, vb. III. Refl. A-și lua singur viața, a se omorî; a-și face seama. – Sine + ucide (după fr. suicider).

sinucidere
SINUCÍDERE, sinucideri, s.f. Acțiunea de a se sinucide și rezultatul ei; suprimarea propriei vieți. – V. sinucide.

sinucigas
SINUCIGÁȘ, -Ă, sinucigași, -e, s.m. și f. Persoană care și-a luat (sau a încercat să-și ia) singură viața. – Sine + ucigaș (după fr. suicidé).

sinuos
SINUÓS, -OÁSĂ, sinuoși, -oase, adj. Care are o linie șerpuitoare, plină de cotituri; cotit; șerpuitor. ♦ Fig. (Despre caracterul oamenilor) Schimbător, șovăielnic; plin de reticențe. [Pr.: -nu-os] – Din fr. sinueux, lat. sinuosus.

sinuozitate
SINUOZITÁTE, sinuozități, s.f. (Adesea fig.) Curbă, cotitură a unui drum, a unui curs de apă etc. [Pr.: -nu-o-] – Din fr. sinuosité.

sinus
SÍNUS^1, sinusuri, s.n. 1. Cavitate neregulată situată în grosimea unui os cranian. 2. Porțiune dilatată pe traiectul venelor, al arterelor sau al vaselor limfatice. – Din fr., lat. sinus.

SÍNUS^2, sinusuri, s.n. Funcție trigonometrică egală cu raportul dintre lungimea catetei opuse unghiului respectiv și lungimea ipotenuzei dintr-un triunghi dreptunghic. – Din fr. sinus.

sinusoidal
SINUSOIDÁL, -Ă, sinusoidali, -e, adj. Care aparține sinusoidei, privitor la sinusoidă; care are formă de sinusoidă. [Pr.: -so-i-] – Din fr. sinusoïdal.

sinusoida
SINUSOÍDĂ, sinusoide, s.f. Curbă care reprezintă valorile sinusului^2 în funcție de valorile unghiului respectiv. – Din fr. sinusoïde.

sinuzal
SINUZÁL, -Ă, sinuzali, -e, adj. Care aparține sinusului^1, privitor la sinus^1. – Din fr. sinusal.

sinuzita
SINUZÍTĂ, sinuzite, s.f. Boală care constă în inflamarea acută sau cronică a mucoasei care căptușește sinusurile^1 nazale. – Din fr. sinusite.

sionism
SIONÍSM s.n. Mișcare apărută la sfârșitul sec. XIX, la baza căreia stă ideea întemeierii unui stat evreiesc pe teritoriul Palestinei. [Pr.: si-o-] – Din fr. sionisme.

sionist
SIONÍST, -Ă, sioniști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al sionismului. 2. Adj. Care aparține sionismului sau adepților lui, privitor la sionism sau la adepții lui. [Pr.: si-o-] – Din fr. sioniste.

sipet
SÍPET, sipete, s.n. Cufăr de lemn (înflorat sau vopsit simplu, cu capac boltit și ferecat cu cercuri de fier) în care se păstrează haine sau obiecte de valoare. [Acc. și: sipét] – Din tc. sepet.

sipetel
SIPEȚÉL, sipețele, s.. Diminutiv al lui sipet. – Sipet + suf. -el.

sipica
SIPÍCĂ, sipici, s.f. Numele a două plante erbacee, una cu tulpina ramificată, cu frunze păroase și cu flori albe-albăstrui (Cephalaria transsilvanica), cealaltă cu flori gălbui-roșietice, întrebuințată în medicină (Scabiosa ochroleuca). – Cf. sl. š i p ŭ k ŭ „trandafir”.

sir
SIR s.m. sg. 1. Titlu care precedă, în Anglia, prenumele cavalerilor și al baronilor; persoană având acest titlu. 2. Termen de adresare corespunzător lui „domnule”. – Cuv. engl.

sire
SÍRE s.m. Titlu cu care cineva se adresează unui cap încoronat (rege sau împărat). – Din fr. sire.

sireac
SIREÁC, -Ă adj. v. sărac.

sireap
SIREÁP, -Ă, sirepi, -e, adj. 1. (Despre cai) Iute, năvalnic, greu de stăpânit; sălbatic. 2. (Reg.; în sintagma) Floare sireapă = semn alb pe care îl au unii cai în frunte. [Var. : (reg.) sirép, sireápă, adj.] – Din sl. sverĕpŭ.

sirec
SIRÉC, șirecuri, s.n. (Reg.) Rețea cu ochiuri largi care se adaugă volocului obișnuit pentru a prinde mai ușor peștele. – Et. nec.

sireican
SIREICÁN, -Ă adj., s.m. și f. v. sărăcan.

sirena
SIRÉNĂ, sirene, s.f. I. 1. Aparat (acționat cu aburi, cu aer comprimat etc.) care produce sunete de mare intensitate și cu care se dau semnale în fabrici, în navigație etc. ♦ Sunetul emis de un astfel de aparat. 2. Aparat format dintr-un disc prevăzut cu mai multe găuri, prin care trece un curent de aer și care servește la determinarea înălțimii unui sunet prin comparare cu alte sunete. II. (În mitologia greacă) Ființă fabuloasă, cu aspect de femeie, cu picioare și aripi de pasăre, mai târziu cu coadă de pește, care, prin cântecele ei, ademenea pe corăbieri în locuri primejdioase, unde aceștia își găseau moartea. ♦ Fig. Femeie seducătoare. – Din fr. sirène, it. sirena, lat. siren, -enis.

sirenian
SIRENIÁN, sirenieni, s.m. (La pl.) Ordin de mamifere acvatice cu corpul în formă de torpilă, cu coada dispusă în plan orizontal și cu membrele anterioare transformate în lopeți înotătoare (Sirenia); (și la sg.) animal care face parte din acest ordin. [Pr.: -ni-an] – Din fr. siréniens.

sirep
SIRÉP, SIREÁPĂ adj. v. sireap.

sirian
SIRIÁN, -Ă, sirieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Siriei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Siriei sau sirienilor (1), privitor la Siria sau la sirieni; originar din Siria. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de populația Siriei. [Pr.: -ri-an] – Siria (n. pr.) + suf. -ean. Cf. fr. s y r i e n.

siriman
SIRIMÁN, -Ă adj. v. sărman.

siringa
SIRÍNGĂ s.f. v. seringă.

sirinx
SÍRINX, sirinxuri, s.n. Organ al păsărilor cu rol în producerea sunetelor. – Din fr. syrinx.

sirmaia
SIRMAIÁ s.f. v. sermaia.

siroco
SIRÓCO s.n. Vânt cald și uscat care bate pe coastele Mării Mediterane. [Scris și : sirocco] – Din fr. sirocco.

sirolog
SIROLÓG, -Ă, sirologi, -ge, s.m. și f. Specialist în sirologie. – Din germ. Syrolog.

sirologie
SIROLOGÍE s.f. Studiu al limbii, istoriei și antichităților siriene. – Din germ. Syrologie.

sirop
SIRÓP, siropuri, s.n. Soluție lichidă densă, obținută din zahăr și apă sau din suc de fructe ori de plante, folosită ca băutură răcoritoare (în amestec cu sifon), ca adaos la pregătirea unor dulciuri sau, în farmacie, la prepararea unor medicamente. – Din fr. sirop.

siropa
SIROPÁ, siropez, vb. I. Tranz. A îmbiba, a amesteca cu sirop. – Din sirop.

siropare
SIROPÁRE, siropări, s.f. (Rar) Acțiunea de a siropa. – V. siropa.

siropat
SIROPÁT, -Ă, siropați, -te, adj. (Rar) însiropat. – V. siropa.

siropos
SIROPÓS, -OÁSĂ, siropoși, -oase, adj. Care are gustul sau aspectul siropului. ♦ Fig. (Peior.) Plin de sentimentalism dulceag; fad. – Sirop + suf. -os (după fr. sirupeux).

sisal
SISÁL, sisali, s.m. Plantă textilă cultivată în regiunile tropicale, cu tulpina foarte scurtă și frunze lungi crescute în rozetă, din care se extrag fibre foarte rezistente (Agave sisalana). ♦ Fibră textilă asemănătoare cu manila, obținută din frunzele plantei descrise mai sus și folosită pentru confecționarea sforilor, a funiilor etc. – Din fr. sisal.

sisific
SISÍFIC, -Ă, sisifici, -ce, adj. (Livr.) Care cere eforturi îndelungate, istovitoare și zadarnice. – Sisif (n. pr.) + suf. -ic.

sisinel
SISINÉL, sisinei, s.m. (Mai ales la pl.) 1. (Și în sintagma sisinei de munte) Plantă erbacee cu floare solitară albă (Pulsatilla alba). 2. Dedițel (Pulsatilla patensis, Pulsatilla vulgaris). – Et. nec.

sismoterapie
SISMOTERAPÍE s.f. v. seismoterapie.

sista
SISTÁ, sistez, vb. I. Tranz. A înceta (vremelnic sau definitiv) o activitate; a întrerupe, a suspenda, a opri. – Din lat. sistere, germ. sistieren.

sistare
SISTÁRE, sistări, s.f. Acțiunea de a sista și rezultatul ei; oprire, încetare, întrerupere, suspendare. – V. sista.

sistem
SISTÉM, sisteme, s.n. 1. Ansamblu de elemente (principii, reguli, forțe etc.) dependente între ele și formând un tot organizat, care pune ordine într-un domeniu de gândire teoretică, reglementează clasificarea materialului într-un domeniu de științe ale naturii sau face ca o activitate practică să funcționeze potrivit scopului urmărit. ♢ Sistem informațional = ansamblu de procedee și mijloace de colectare, prelucrare și transmitere a informației necesare procesului de conducere a întreprinderilor, instituțiilor, ministerelor etc. ♦ Totalitatea relațiilor pe baza cărora este alcătuit un sistem (1). 2. Totalitatea depozitelor formate în decursul unei perioade geologice. 3. Metodă de lucru, mod de organizare a unui proces, a unei operații, fel de a lucra; normă, obicei. ♢ Sistem Braille = metodă de scriere pentru orbi, cu litere tipografice speciale scoase în relief, pentru a putea fi pipăite. 4. Model, tip, tipar; marcă (de fabrică). 5. (În sintagma) Sistem audio = combină muzicală. [Var.: (rar) sistémă s.f.]

sistematic
SISTEMÁTIC, -Ă, sistematici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care se bazează pe un anumit sistem sau are în vedere constituirea unui sistem, care se referă la un sistem sau este alcătuit după un anumit sistem. ♦ (Substantivat, f.) Mod de împărțire, de sistematizare. ♦ (Adesea adverbial) Care se efectuează după un plan, după o metodă dinainte gândită; metodic, organizat; p. ext. care se exercită cu stăruință și cu perseverență. 2. S.f. (Biol.) Știință care studiază diversitatea organismelor vegetale și animale, diferențele și înrudirile dintre ele; taxonomie. – Din fr. systématique.

sistematician
SISTEMATICIÁN, -Ă, sistematicieni, -e, s.m. și f. Specialist în sistematică. [Pr.: -ci-an] – Din fr. systématicien.

sistematiza
SISTEMATIZÁ, sistematizez, vb. I. Tranz. A dispune elementele unei științe, ale unei doctrine, ale unei expuneri într-un tot unitar, organizat, într-un sistem; a efectua o sistematizare. ♦ A organiza o activitate practică după o metodă rațională sau după un plan bine chibzuit. ♦ A transforma și a organiza un sistem tehnic existent, pentru a corespunde anumitor cerințe moderne. – Din fr. systématiser.

sistematizare
SISTEMATIZÁRE, sistematizări, s.f. Acțiunea de a sistematiza și rezultatul ei; aranjare, ordonare, clasare (a unui material) după un anumit sistem. ♦ Ansamblu de măsuri tehnice, economice și legislative referitoare la spațiile de locuit, la desfășurarea activității, la repaus, la circulația oamenilor etc., care au drept scop asigurarea unor condiții de viață optime pentru populația de pe un anumit teritoriu. ♦ Ramură a urbanismului care se ocupă cu proiectarea și reorganizarea științifică a așezărilor urbane și rurale în scopul creării condițiilor optime de viață pentru populație. – V. sistematiza.

sistematizat
SISTEMATIZÁT, -Ă, sistematizați, -te, adj. Care este organizat, reunit, dispus într-un sistem. Noțiuni sistematizate. ♦ (Despre orașe) Înzestrat cu lucrări edilitare efectuate după un plan vast. – V. sistematiza.

sistema
SISTÉMĂ s.f. v. sistem.

sistola
SÍSTOLĂ, sistole, s.f. Fază de contractare fiziologică periodică, ritmică a musculaturii inimii, în timpul căreia sângele este expulzat din ventricule în artera pulmonară și în aortă, iar din auricule în ventricule. – Din fr. systole.

sistolic
SISTÓLIC, -Ă, sistolici, -ce, adj. Care ține de sistolă, privitor la sistolă; care are loc în timpul sistolei. – Din fr. systolique.

sistru
SÍSTRU, sistre, s.n. Instrument muzical la vechii egipteni, alcătuit dintr-o lamă metalică curbată în formă ovoidală, cu capetele unite, prevăzute cu un mâner și având de-a curmezișul curburii, bare metalice mobile care, prin atingere sau lovire cu o vergea de fier, produceau sunete. – Din fr. sistre, lat. sistrum.

sitar
SITÁR^2, sitari, s.m. Meseriaș care face site; vânzător de site. – Sită + suf. -ar.

SITÁR^1, sitari, s.m. Pasăre călătoare de mărimea unui porumbel, cu ciocul lung, drept și subțire și cu pete cafenii, căutată de vânători pentru carnea ei gustoasă (Scolopax rusticola). – Et. nec.

sitav
SITÁV, -Ă adj. v. siteav.

sita
SÍTĂ, site, s.f. Țesătură de fire metalice sau textile ori tablă perforată, cu ochiuri de dimensiuni foarte mici, prinsă pe un cadru și folosită la separarea prin cernere a materialelor granuloase sau pulverulente. ♦ Spec. Obiect de gospodărie format dintr-o țesătură de fire metalice sau textile fixată într-un cadru circular de lemn sau de metal și care servește la cernut făină, mălai, la pasat legume ori fructe, la strecurat lichide etc. ♢ Expr. A ploua ca prin sită = a ploua mărunt și des. A vedea (sau a zări) ca prin sită = a vedea neclar, încețoșat, ca printr-o pânză. A trece (pe cineva sau ceva) prin sită = a examina (pe cineva sau ceva) în mod temeinic, cu de-amănuntul și în mod critic. ♦ Os cu sită = bucată de os de vită cu aspect poros. ♦ Pânză deasă de sârmă, așezată ca protecție la ferestre, la dulapuri, la ventilatoare etc. 2. Manșon făcut dintr-o țesătură de bumbac impregnată cu o soluție chimică, care se aplică deasupra flăcării la lămpile cu gaz aerian, pentru a obține o lumină mai vie. ♦ Grilă (la lămpile de radio). 3. (În sintagma) Sită fotografică = dispozitiv optic format dintr-o combinație de linii sau de puncte trasate pe o placă de sticlă și care se așază în fața peliculei sau a plăcii fotografice pentru divizarea imaginii. – Din sl. sito.

sitarus
SITĂRÚȘ, sităruși, s.m. Diminutiv al lui sitar^1. – Sitar^1 + suf. -uș.

siteav
SITEÁV, -Ă, siteavi, -e, adj. (Reg.; despre glas; p. ext. despre oameni) Răgușit. [Var.: sitáv, -ă adj.] – Et.nec.

sitiofobie
SITIOFOBÍE s.f. v. sitofobie.

sitiomanie
SITIOMANÍE s.f. v. sitomanie.

sitisca
SITÍȘCĂ, sitiști, s.f. (Reg.) Vas de forma unui trunchi de con, cu fundul perforat, folosit în gospodărie la strecurarea laptelui și a altor lichide; strecurătoare. ♦ Strecurătoare pentru ceai. – Sită + suf. -ișcă.

sitisoara
SITIȘOÁRĂ, sitișoare, s.f. Diminutiv al lui sită; sitiță. – Sită + suf. -ișoară.

sitita
SITÍȚĂ, sitițe, s.f. (Rar) Sitișoară. – Sită + suf. -iță.

sitofobie
SITOFOBÍE, sitofobii, s.f. Stare patologică care constă în frica de mâncare și care apare în unele boli mintale. [Var.: sitiofobíe s.f. ] – După fr. sitiophobie.

sitologie
SITOLOGÍE s.f. Știință care se ocupă cu studiul alimentelor. – După fr. sitiologie.

sitomanie
SITOMANÍE, sitomanii, s.f. Stare patologică manifestată prin dorința de a mânca continuu. [Var.: sitiomaníe s.f.] – După fr. sitiomanie.

sitronada
SITRONÁDĂ s.f. v. citronadă.

situa
SITUÁ, situez, vb. I. Refl. A ocupa un anumit loc într-o ordine, într-o ierarhie; p. ext. a lua o anumită atitudine față de o problemă dată; a acționa de pe o anumită poziție. ♦ Tranz. A așeza într-un anumit loc; a indica, a desemna locul cuiva. [Pr.: -tu-a] – Din fr. situer.

situare
SITUÁRE, situări, s.f. Acțiunea de a (se) situa și rezultatul ei. [Pr.: -tu-a-] – V. situa.

situat
SITUÁT, -Ă, situați, -te, adj. (Despre oameni) Cu o bună situație materială; bogat, cu avere. [Pr.: -tu-at] – V. situa.

situatie
SITUÁȚIE, situații, s.f. 1. Totalitatea împrejurărilor care determină la un moment dat condițiile existenței unei ființe, a unei colectivități, a unei activități; stare de fapt care decurge de aici pentru cineva sau ceva. Expr. A fi la înălțimea situației = a corespunde pe deplin unei misiuni încredințate. A te pune în situația cuiva = a încerca să înțelegi împrejurările în care se află altul, pentru a-ți da seama de modul lui de a gândi sau de a reacționa. A fi stăpân (sau călare) pe situație = a domina o situație în împrejurări critice, a fi sigur de ceva, a ști să se descurce (într-o situație dificilă). ♦ (În sintagma) Situație limită = situație excepțională, la extremă, aparent fără ieșire, care impune luarea fără întârziere a unei hotărâri radicale. ♦ Poziție socială, materială sau morală în care se află cineva. ♢ Expr. A-i face cuiva o situație = a ajuta pe cineva să ajungă la o poziție socială, materială și morală bună. ♦ (Concr.) Avere. ♦ Fig. Dispoziție, stare sufletească. 2. Prezentare detaliată a unor date privind rezultatele unei activități economice sau financiare dintr-un domeniu (comparativ cu sarcinile planificate); raport; inventar. ♦ Document în care se prezintă o stare de lucruri, mersul unor lucrări etc. 3. (Rar) Așezare, poziție a unui teren, a unei localități etc. [Pr.: -tu-a-. – Var.: (înv.) situațiúne s.f.] – Din fr. situation.

situational
SITUAȚIONÁL, -Ă, situaționali, -e, adj. Care se referă la o situație, care este legat de o circumstanță. [Pr.: -tu-a-ți-o-] – Situațiune + suf. -al.

situatiune
SITUAȚIÚNE s.f. v. situație.

situla
SITÚLĂ, situle, s.f. (Rar) Vas cu toartă pentru scos apă. – Din lat. situla, fr. situle.

siv
SIV, -Ă, sivi, -e, adj. (Reg.) De culoare cenușie, sură; (despre părul oamenilor) cărunt. – Din bg., scr. siv.

sixta
SÍXTĂ, sixte, s.f. Poziție a brațului înarmat, întâlnită în scrimă, la probele de floretă și de spadă. – Din fr. sixte.

sizigie
SIZIGÍE s.f. (Astron.) Poziție a Soarelui și a Lunii când cei doi aștri sunt în conjuncție sau în opoziție. ♢ Maree de sizigie = maree care coincide cu Luna nouă sau plină. – Din fr. syzygie.

skeet
SKEET s.n. (Sport) Probă de talere^1. [Pr.: schit] – Cuv. engl.

skleron
SKLERÓN s.n. Aliaj ușor și dur pe bază de aluminiu. – Din germ. Skleron.

slab
SLAB, -Ă, slabi, -e, adj. 1. (Despre oameni și animale sau despre părți ale corpului lor) Care nu are un strat (consistent) de grăsime sub piele; uscățiv. ♦ (Despre carne) Fără grăsime; macră. ♦ (Despre mâncăruri, alimente) Care conține sau are puțină grăsime; sărac în grăsimi. 2. (Despre ființe) Lipsit de putere fizică, de rezistență; debil. ♦ (Despre organe ale corpului, despre facultăți intelectuale etc.) Care nu funcționează normal, care nu-și îndeplinește bine funcția. Memorie slabă. Vedere slabă. ♦ Fig. Lipsit de tărie morală, de fermitate, de energie. ♢ Expr. Slab de fire (sau, rar, de caracter, de inimă, de duh) = fără voință, ușor influențabil. Slab de înger = lipsit de energie morală, care se pierde ușor cu firea; fricos. 3. Lipsit de tărie, de intensitate; cu intensitate redusă. ♦ (Despre obiecte) Lipsit de trăinicie, de soliditate, puțin rezistent. ♢ Expr. Slabă nădejde! = puțin probabil, puține șanse de reușită. ♦ (Despre soluții, amestecuri) Care cuprinde elementele caracteristice în cantitate redusă; diluat. Acid slab. 4. Fig. (Despre creații artistice, științifice) Lipsit de valoare, de calități; mediocru. ♦ Care nu convinge, lipsit de temei. ♦ (Despre oameni; cu determinări introduse prin prep. „la” indicând domeniul) Care este puțin pregătit, puțin înzestrat pentru... 5. (Rar; despre pământ) Neroditor. – Din sl. slabŭ.

slad
SLAD s.n. (Reg.) Malț. – Din bg., scr. slad.

sladnita
SLÁDNIȚĂ, sladnițe, s.f. (Reg.) Loc adăpostit, pivniță unde se păstrează sau se usucă sladul. – Slad + suf. -niță.

slai
SLÁI, slaiuri, s.n. (Pop.) 1. Fiecare dintre cele două scânduri care leagă tălpile unei sănii; oplean. 2. Fiecare dintre scândurile care formează părțile laterale ale unei ambarcații. ♦ Scândura care formează marginea de sus a unei luntre. 3. Poliță în perete pe care se țin lucruri de gospodărie. 4. Fiecare dintre stâlpii care susțin podul morii. – Et. nec.

slalom
SLÁLOM, slalomuri, s.n.. Coborâre pe schiuri într-o succesiune de viraje. ♦ Probă din schiul alpin care constă în coborârea în două manșe a unei pante, prin anumite puncte de trecere obligatorii (denumite porți). ♢ Slalom nautic = ramură din sportul nautic care constă în parcurgerea unui traseu, cu caiacul sau cu

slalomist
SLALOMÍST, -Ă, slalomiști, -ste, s.m. și f. Schior specializat în slalom. – Slalom + suf. -ist

slana
SLÁNĂ, slane, s.f. (Reg.) Slănină. – Cf. magh. s z a l o n n a.

slap
SLAP s.n. (Muz.) Efect sonor obținut la contrabas prin lovirea gâtului instrumentului. [Pr.: slep] – Cuv. engl.

slatina
SLÁTINĂ, slatine, s.f. 1. Izvor de apă (minerală) sărată; saramură. ♦ Teren mlăștinos și sărat. 2. Mâncare prea sărată. – Din sl. slatina.

slav
SLAV, -Ă, slavi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Rusiei, Ucrainei, Bielorusiei, Poloniei, Bulgariei, Cehiei, Slovaciei, Serbiei etc. sau care este originară de acolo; slavon (1); (la m. pl.) popor care locuiește în aceste state. 2. Adj. Care aparține slavilor (1), care se referă la slavi; slavic, slavonesc, slavon (2), slavonicesc. ♢ Limba slavă (și substativat, f.) = a) limba slavonă; b) fiecare dintre limbile popoarelor slave (2). ♦ (Substantivat, f.; în sintagma) Slavă veche (bisericească) = limba textelor slave religioase (traduceri slave din cărțile grecești de cult din sec. IX-XI). – Din fr. slave.

slava
SLÁVĂ, slăvi, s.f. 1. (Mai ales la sg.) Glorie, faimă, renume. ♦ Laudă, preamărire, proslăvire. ♢ Expr. Slavă Domnului sau slavă ție, Doamne! = exclamație prin care cineva își exprimă satisfacția pentru reușita unui lucru. 2. Înaltul cerului, văzduh. ♢ Expr. A ridica casa în slavă = a face zgomot, tărăboi. 3. (Bis.) Măreție, grandoare a divinității. 4. (Înv.; construit cu dativul; cu valoare de prepoziție) Grație..., datorită..., mulțumită... – Din sl. slava.

slavic
SLÁVIC, -Ă, slavici, -ce, adj. (Înv.) Slav (2). – Slav + suf. -ic.

slavism
SLAVÍSM, slavisme, s.n. Cuvânt, expresie, construcție împrumutate dintr-o limbă slavă de altă limbă (și neasimilate). – Din fr. slavisme, germ. Slawismus.

slavist
SLAVÍST, -Ă, slaviști, -ste, s.m. și f. Specialist în slavistică. – Din fr. slaviste, germ. Slawist.

slavistica
SLAVÍSTICĂ s.f. Totalitatea disciplinelor care studiază limba, literatura, cultura, istoria și felul de viață al popoarelor slave. – Din germ. Slawistik.

slaviza
SLAVIZÁ, slavizez, vb. I. Refl. și tranz. A deveni sau a face pe cineva să devină slav, a adopta sau a face pe cineva să adopte limba și obiceiurile slavilor. – Din fr. slaviser.

slavizare
SLAVIZÁRE, slavizări, s.f. Acțiunea de a (se) slaviza și rezultatul ei. – V. slaviza.

slavofil
SLAVOFÍL, -Ă, slavofili, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care are simpatie deosebită pentru popoarele slave, pentru cultura și civilizația lor; care este partizan al apropierii culturale și politice de popoarele și statele slave. 2. S.m. și f. Simpatizant al culturii și civilizației slave. – Din fr. slavophile.

slavofob
SLAVOFÓB, -Ă, slavofobi, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care este potrivnic slavilor. 2. S.m. și f. Adversar al apropierii culturale, economice și politice de popoarele și statele slave. – Din fr. slavophobe.

slavon
SLAVÓN, -Ă, slavoni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (Înv.) Slav (1). 2. Adj. Care aparține slavilor (1), referitor la slavi; slav (2), slavic, slavonesc, slavonicesc. ♢ Limba slavonă (și substantivat, f.) = limba slavă bisericească și literară care s-a dezvoltat în Rusia, Serbia și Bulgaria din slava veche bisericească. ♦ (Despre caractere grafice) Chirilic. – Din fr. slavon.

slavonesc
SLAVONÉSC, -EÁSCĂ, slavonești, adj. Slavon (2). – Slavon + suf. -esc.

slavoneste
SLAVONÉȘTE adv. În limba slavonă. – Slavon + suf. -ește.

slavonicesc
SLAVONICÉSC, -EÁSCĂ, slavonicești, adj. (Înv.) Slavon (2). – Slavon + suf. -icesc.

slavonie
SLAVONÍE s.f. (Înv.; în loc. adv.) Pe slavonie = în limba slavonă. – Slavon + suf. -ie.

slavonism
SLAVONÍSM, (1) slavonisme, s.n. 1. Element de limbă de origine slavonă pătruns în altă limbă (și neasimilat). 2. Influență slavonă asupra limbii, literaturii, culturii unui popor. – Slavon + suf. -ism.

slavoslovi
SLAVOSLOVÍ, slavoslovesc, vb. IV. Tranz. (Bis.) A slăvi, a preamări pe Dumnezeu. – Din sl. slavosloviti.

slabaciune
SLĂBĂCIÚNE s.f. v. slăbiciune.

slabanog
SLĂBĂNÓG, -OÁGĂ, slăbănogi, -oage, adj., s.m. I. Adj. 1. (Adesea substantivat) Slab la trup, uscățiv. 2. Lipsit de putere, de vlagă; debil. II. S.m. Plantă erbacee cu tulpina dreaptă, cărnoasă, cu frunze ovale dințate și cu flori galbene punctate cu roșu, cu un pinten, folosită în medicină (Impatiens nolitangere). – Din bg. slabonoga.

slabanogi
SLĂBĂNOGÍ, slăbănogesc, vb. IV. Intranz. și refl. A-și pierde puterea, vigoarea; a slăbi (2). – Din slăbănog.

slabanogit
SLĂBĂNOGÍT, -Ă, slăbănogiți, -te, adj. Care și-a pierdut puterea, vigoarea; slăbit, istovit. ♦ (Rar; despre glas, sunete) Lipsit de intensitate, stins. – V. slăbănogi.

slabatura
SLĂBĂTÚRĂ, slăbături, s.f. Om (sau animal) foarte slab, lipsit de putere, de vlagă. – Slab + suf. -ătură.

slabi
SLĂBÍ, slăbesc, vb. IV. 1. Intranz. (Despre ființe) A pierde din greutate, a deveni (mai) slab (1). 2. Intranz. (Despre ființe) A pierde din forță, din putere, din rezistență. ♦ (Despre organe ale corpului, despre facultăți etc.) A nu mai funcționa normal. ♦ (Despre abstracte) A pierde din intensitate, a se diminua; (despre procese, acțiuni) a-și încetini ritmul, a se domoli. 3. Tranz. A face să fie mai puțin strâns, mai puțin încordat, a da drumul din strânsoare; a lăsa liber, a slobozi. ♢ Expr. A nu slăbi pe cineva = a nu lăsa în pace pe cineva; a urmări de aproape, a ține din scurt. – Din slab. Cf. bg. s l a b j a, scr. s l a b i t i.

slabiciune
SLĂBICIÚNE, slăbiciuni, s.f. 1. Faptul de a fi slab (1), uscățiv; p. ext. lipsă de forță fizică. ♦ Stare, senzație (trecătoare) de sleire, de pierdere a puterilor; sfârșeală. 2. Fig. Lipsă de energie, de fermitate. 3. Fig. (Mai ales la pl.) Defect, lipsă, scădere, cusur. 4. Fig. Pornire, înclinație pentru cineva sau ceva; afecțiune; p. ext. pasiune. 5. Fig. (Rar) Lipsă de valoare, de merite, de pregătire. [Var. : slăbăciúne s.f.] – Slăbi + suf. -ciune.

slabire
SLĂBÍRE, slăbiri, s.f. Faptul de a slăbi; pierdere a greutății sau a puterii; slăbit^1. – V. slăbi.

slabit
SLĂBÍT^2, -Ă, slăbiți, -te, adj. 1. Care a pierdut din grăsime, din greutate; care a devenit slab. 2. Lipsit de putere, de energie; istovit. ♦ (Despre organe ale corpului, facultăți ale omului etc.) Care nu-și mai îndeplinește bine funcția, atins de o infirmitate; debilitat. – V. slăbi.

SLĂBÍT^1 s.n. Faptul de a slăbi; slăbire. – V. slăbi.

slabut
SLĂBÚȚ, -Ă, slăbuți, -e, adj. Diminutiv al lui slab. – Slab + suf. -uț.

sladarie
SLĂDĂRÍE, slădării, s.f. (Reg.) Clădire, încăpere special amenajată în care se prepară sladul. – Slad + suf. -ărie.

slanina
SLĂNÍNĂ, slănini, s.f. Strat de grăsime între pielea și carnea porcului; parte, bucată din această grăsime, conservată și preparată ca aliment (cu adaos de sare ori de boia sau afumată) sau care se topește, devenind untură. [Pl. și: slănine] – Din bg., scr. slanina.

slaninuta
SLĂNINÚȚĂ, slăninuțe, s.f. Diminutiv al lui slănină. – Slănină + suf. -uță.

slatinean
SLĂTINEÁN, -Ă, slătineni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul Slatina. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Slatina. – Slatina (n. pr.) + suf. -ean.

slatineanca
SLĂTINEÁNCĂ, slătinence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Slatina. ♦ Locuitoare din municipiul Slatina. – Slătinean + suf. -că.

slavi
SLĂVÍ, slăvesc, vb. IV. Tranz. 1. A glorifica pentru merite deosebite; a preamări, a lăuda. 2. A iubi peste măsură, a venera, a adora. – Din sl. slaviti.

slavire
SLĂVÍRE, slăviri, s.f. Faptul de a slăvi; preamărire, laudă; adorare, venerare. – V. slăvi.

slavit
SLĂVÍT, -Ă, slăviți, -te, adj. 1. Preamărit pentru merite deosebite; glorificat. ♢ (Ca formulă de reverență) Slăvite stăpâne. 2. Renumit, vestit; celebru. – V. slăvi.

slei
SLEÍ, sleiesc, vb. IV. 1. Refl. (Despre substanțe grase; la pers. 3) A se închega, a se solidifica (prin răcire). ♦ (Pop.; despre apă și alte lichide) A îngheța. 2. Tranz. A seca o fântână (pentru a o curăța). ♦ Fig. A secătui pe cineva sau ceva de...; a istovi, a epuiza. – Din sl. sŭlijati.

sleire
SLEÍRE, sleiri, s.f. Faptul de a (se) slei; fig. istovire, extenuare, epuizare. – V. slei.

sleit
SLEÍT^2, -Ă, sleiți, -te, adj. 1. (Despre substanțe grase) Solidificat prin răcire, închegat. ♦ (Despre mâncăruri grase) Cu grăsimea sleită (1) prin răcire. ♦ (Pop.; despre lichide) Înghețat. 2. (Reg.; despre fasole, mazăre) Frecat^2, făcăluit^2. 3. (Despre fântâni) Secat, golit de apă (pentru curățare). ♦ Fig. Secătuit de puteri; sfârșit^2. – V. slei.

SLEÍT^1 s.n. Scoatere a apei dintr-o fântână (pentru a o curăța). – V. slei.

slim
SLIM s.n. v. slin.

slimui
SLIMUÍ, slimuiesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A pune la cale; a întocmi, a urzi. – Et. nec.

slimuire
SLIMUÍRE, slimuiri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a slimui și rezultatul ei. – V. slimui.

slimuit
SLIMUÍT, -Ă, slimuiți, -te, adj. (Înv.) Întocmit, urzit, pus la cale. – V. slimui.

slin
SLÍN, slinuri, s.n. (Reg.) Strat de murdărie de pe pielea nespălată, de pe îmbrăcămintea purtată mult și neîngrijită sau de pe obiectele mult întrebuințate și necurățate; jeg. [Var.: slim s.n.] – Din scr. slina.

slinos
SLINÓS, -OÁSĂ, slinoși, -oase, adj. (Reg.) Plin de slin; jegos, soios. – Slin + suf. -os.

slip
SLIP, slipuri, s.n. 1. Chiloți de baie foarte scurți. 2. Plan înclinat folosit pentru lansarea hidroavioanelor de pe sol pe apă. – Din fr., engl. slip.

slipmetru
SLIPMÉTRU, slipmetre, s.n. Sistem folosit la măsurarea mecanică a alunecării motoarelor asincrone. – Din fr. slipmètre.

slobod
SLÓBOD, -Ă, slobozi, -de, adj. (Pop.; în concurență cu liber) 1. (Despre oameni) Care se bucură de deplinătatea drepturilor politice și cetățenești : liber. ♦ (Despre popoare, state) Independent, neatârnat. ♦ (Despre orașe) Autonom. 2. (Despre oameni) Care se găsește în stare de libertate, care nu este închis, întemnițat. ♦ (Despre animale) Lăsat în libertate. 3. Care nu este supus nici unei constrângeri, nici unei îngrădiri; care are posibilitatea de a acționa în anumite împrejurări după propria sa voință sau dorință, care nu este împiedicat să facă un anumit lucru. ♢ Expr. E slobod = e permis, e îngăduit. A avea mână slobodă = a fi darnic, generos. Cu inima slobodă = liniștit, împăcat. A rămâne pe voia slobodă a cuiva sau a ceva = a fi la dispoziția cuiva sau a ceva. ♦ (Adverbial) În voie, nestingherit. 4. (Despre oameni și manifestările, cuvintele lor) Lipsit de rezervă, de măsură; prea familiar; indecent, licențios. ♢ Expr. A fi slobod la (sau de) gură = a vorbi prea mult și fără sfială, depășind limitele bunei-cuviințe. 5. (Despre drumuri) Pe care se poate trece fără obstacole; pe care nu sunt impuse restricții. ♦ (Despre locuri, scaune) Pe care nu l-a ocupat nimeni; gol. 6. (Despre timp) De care se poate dispune, în care ești scutit de obligațiile obișnuite. 7. (Despre lucruri care leagă, fixează, strâng etc.) Care permite mișcările, care nu strânge; p. ext. larg. ♢ Expr. A da (cuiva) frâu slobod = a da (cuiva) libertate, a lăsa (pe cineva) în voie, să facă ce dorește. 8. (Substantivat, f.; în loc. adv.) Cu sloboda = fără bagaj, fără greutate sau încărcătură. – Din bg. sloboden.

slobozenie
SLOBOZÉNIE, slobozenii, s.f. (Pop.) 1. Libertate. ♢ Loc. adv. (Înv.) Cu slobozenie = cu sinceritate, cu franchețe. 2. Permisiune, îngăduință, voie. – Slobozi + suf. -enie.

slobozi
SLOBOZÍ, slobod, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. A pune în libertate: a elibera. ♦ A elibera dintr-o strânsoare, dintr-o legătură care imobilizează. ♦ Refl. (Despre obiectul care leagă) A se slăbi, a se desface. 2. A lăsa un animal în libertate. 3. A permite cuiva să plece, a da voie să se depărteze. ♢ A nu-l slobozi (pe cineva) inima să... = a nu se îndura să facă un lucru. ♦ (Rar) A concedia. ♦ (Reg.) A elibera după terminarea serviciului militar; a lăsa la vatră. 4. A da drumul, a lăsa să cadă. 5. A descărca o armă de foc; a arunca săgeți dintr-un arc. 6. A răspândi, a emana, a degaja. ♦ A emite un sunet, un strigăt, un cuvânt. – Din slobod.

slobozie
SLOBOZÍE, slobozii, s.f. (Înv.) Sat de coloniști (băștinași sau străini) care aveau pe o perioadă oarecare scutire de bir sau de prestații. – Slobod + suf. -ie.

slobozire
SLOBOZÍRE, sloboziri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) slobozi și rezultatul ei. – V. slobozi.

slobozit
SLOBOZÍT, -Ă, sloboziți, -te, adj. (Pop.) Pus în libertate, eliberat. – V. slobozi.

slobozitor
SLOBOZITÓR, slobozitoare, s.n. Parte a războiului de țesut formată dintr-un băț lung care fixează sulul de dinapoi și care permite (când este înlăturat) desfășurarea urzelii de pe sul. – Slobozi + suf. -tor.

slogan
SLOGÁN, sloganuri, s.n. Formulă pregnantă, concludentă care exprimă în chip lapidar țelurile politice, economice ale unor grupuri, organizații etc. sau o problemă de actualitate. – Din fr., engl. slogan.

sloi
SLÓI, sloiuri, s.n. 1. Bloc de gheață care plutește pe apele curgătoare și stătătoare, înainte ca acestea să înghețe cu totul sau în timpul dezghețului. ♢ Expr. A-i trece (cuiva) un sloi (de gheață) prin inimă (sau pe spinare, rar peste obraz) = a-l trece (pe cineva) fiori de spaimă. A fi sloi = a-i fi cuiva foarte frig, a fi înghețat. ♦ Fig. Om rece, nepăsător, necomunicativ, lipsit de căldură sufletească. 2. (Rar) Țurțur de gheață. – Din bg. sloj.

slomni
SLOMNÍ, slomnesc, vb. IV.(Reg.) 1. Tranz. A rosti vorbele cu oarecare greutate, a îngăima. 2. Intranz. (Despre lumini, culori) A se ivi, a se distinge (încet, cu greutate); a apărea, a se arăta; a miji. – Din sl. sŭlognja „silabă”.

slomnire
SLOMNÍRE, slomniri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a slomni și rezultatul ei. – V. slomni.

slops
SLÓPS, slopsuri, s.n. Produs petrolier de calitate inferioară, care trebuie prelucrat din nou pentru a putea fi folosit. – Din fr., engl. slops, germ. Slops.

slovac
SLOVÁC, -Ă, slovaci, -ce s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Slovaciei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Slovaciei sau populației ei, referitor la Slovacia sau la populația ei. ♦ (Substantivat, f.) Limbă slavă din grupul occidental, vorbită de slovaci. – Din fr. slovaque.

slova
SLÓVĂ, (1) slove, s.f. (Pop.) 1. Literă (chirilică). ♦ Scriere; alfabet. 2. Scrisul cuiva, cu caracteristicile lui, după care poate fi identificat. 3. Știință de carte; învățătură. – Din sl. slovo.

sloven
SLOVÉN, -Ă, sloveni, -e s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Sloveniei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Sloveniei sau populației ei, privitor la Slovenia sau la populația ei. ♦ (Substantivat, f.) Limbă slavă meridională vorbită de sloveni. – Din scr. sloven.

sloveneste
SLOVENÉȘTE adv. În felul slovenilor (1), ca slovenii; în limba slovenă (2). ♦ (Înv.) Slavonește. – Sloven + suf. -este.

sloveni
SLOVENÍ, slovenesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A citi cu greu, pronunțând literă cu literă sau silabă cu silabă; a silabisi. – Cf. s l o m n i.

slovenie
SLOVENÍE s.f. (Înv.) Limba slavonă. – Sloven + suf. -ie.

slovenire
SLOVENÍRE, sloveniri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a sloveni și rezultatul ei; silabisire. – V. sloveni.

slow
SLOW, slow-uri, s.n. Numele unui dans modern, cu mișcări lente; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: slou] – Cuv. engl.

slowfox
SLOW-FOX, slow-fox-uri, s.n. Dans modern mai lent decât foxtrotul. [Pr.: slou-fox] – Din engl. slow-fox.

slugarnic
SLUGÁRNIC, -Ă, slugarnici, -ce, adj. (Despre oameni) Care are o atitudine umilă, lipsită de demnitate față de cei pe care îi slujește sau de care depinde; (despre manifestări ale oamenilor) care decurge dintr-o astfel de atitudine; servil. – Slugar (Înv. „slugă” < bg. ) + suf. -nic.

sluga
SLÚGĂ, slugi, s.f. I. 1. Persoană angajată pentru a munci în gospodăria sau în mica întreprindere a altuia, fiind retribuită în bani sau în natură. ♢ Expr. (Înv.) Sluga dumitale (sau dumneavoastră), formulă de salut sau de răspuns la salut. ♦ Fig. Persoană care susține sau apără orbește interesele altuia, în schimbul unor avantaje materiale. 2. Fig. Persoană subordonată alteia și obligată, din cauza condițiilor sociale în care se află, să-i execute voința. 3. (Înv.) Slujitor înarmat de pe lângă casa sau din suita unui boier. II. (Rar) Aparat simplu, format dintr-o scândură scobită la un capăt, care se folosește la scoaterea cizmelor fără ajutorul cuiva; trăgătoare. – Din sl. sluga.

slugareala
SLUGĂREÁLĂ s.f. (Rar) Faptul de a slugări; slugărie. ♢ Loc. adj. De slugăreală = bun pentru a deveni slugă, pentru a fi folosit la diferite servicii. – Slugări + suf. -eală.

slugaresc
SLUGĂRÉSC, -EÁSCĂ, slugărești, adj. (Rar) De slugă, al slugilor. – Slugar (Înv. „slugă” < bg. ) + suf. -esc.

slugareste
SLUGĂREȘTE adv. (Rar) în chip josnic, servil. – Slugar (Înv. „slugă” < bg.) + suf. -ește.

slugari
SLUGĂRÍ, slugăresc, vb. IV. 1. Intranz. A munci ca slugă la un stăpân; a argăți, a sluji, a slugărnici. ♦ Fig. A fi servil față de cineva; a se înjosi, a se umili. 2. Tranz. A servi pe cineva, stând în preajma lui (executându-i cu umilință ordinele, împlinindu-i dorințele); a fi la discreția cuiva. – Din slugar (Înv. „slugă” < bg.).

slugarie
SLUGĂRÍE s.f. 1. Faptul de a slugări; condiție de slugă; slugărit. 2. Fig. Lipsă de demnitate; servilism, slugărnicie, ploconeală. – Slugar (Înv. „slugă” < bg.) + suf. -ie.

slugarime
SLUGĂRÍME s.f. (Rar; colectiv) Mulțime de slugi; slujitorime, argățime. – Slugă + suf. -ărime.

slugarire
SLUGĂRÍRE, slugăriri, s.f. Acțiunea de a slugări și rezultatul ei. – V. slugări.

slugarit
SLUGĂRÍT s.n. Faptul de a slugări; slugăreală. – V. slugări.

slugarnici
SLUGĂRNICÍ, slugărnicesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A slugări. – Din slugarnic.

slugarnicie
SLUGĂRNICÍE, slugărnicii, s.f. Atitudine de lingușire în raporturile cu oamenii de la care se primesc sau de la care se așteaptă avantaje materiale; servilism, ploconeală. – Slugarnic + suf. -ie.

slugarnicire
SLUGĂRNICÍRE, slugărniciri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a slugărnici și rezultatul ei. – V. slugărnici.

sluger
SLÚGER, slugeri, s.m. Dregător în Țara Românească și în Moldova însărcinat cu aprovizionarea curții domnești și a armatei (rangul și atribuțiile variind de la o epocă la alta și de la un principat la altul); rang, titlu purtat de acest dregător. [Var.: súlger s.m.] – Cf. scr. s l u ž a r.

slugerie
SLUGERÍE s.f. (Înv.) Demnitate de sluger. – Sluger + suf. -ie.

slugoi
SLUGÓI, slugoi, s.m. Augmentativ al lui slugă; om slugarnic, de o supunere josnică, lipsit de demnitate. – Slugă + suf. -oi.

slugulita
SLUGULÍȚĂ, slugulițe, s.f. (Rar) Diminutiv al lui slugă; sluguță. – Slugă + suf. -uliță.

sluguta
SLUGÚȚĂ, sluguțe, s.f. (Rar) Sluguliță. – Slugă + suf. -uță.

sluis
SLÚIS, sluisuri, s.n. Jgheab de lemn prevăzut la bază cu o căptușeală de bolovani, grinzi de lemn, material poros etc., folosit la spălarea nisipurilor care conțin aur, platină, staniu etc. – Din engl. sluis, fr. sluice.

sluj
SLUJ s.n. invar. (în expr.) A face (sau a sta) sluj = a) (despre câini sau despre alte animale) a se ridica în două labe; b) fig. (despre oameni) a avea o atitudine lingușitoare, slugarnică; a face cuiva temenele; a se ploconi, a se umili. – Din pol. sluz'.

slujbas
SLUJBÁȘ, -Ă, slujbași, -e, s.m. și f. (Rar la f.) Persoană angajată într-o slujbă (I 1). – Slujbă + suf. -aș.

slujba
SLÚJBĂ, slujbe, s.f. I. 1. Îndeletnicire de oarecare durată și limitată la un orar de lucru, pe care cineva o are ca angajat la o întreprindere de stat sau particulară și care este remunerată cu o anumită sumă de bani; serviciu, funcție, post. ♢ Expr. A fi (sau a se pune) în slujba cuiva (sau a ceva) = a fi sau a se pune la dispoziția cuiva; a servi interesele cuiva sau a susține o anumită cauză. (Înv.) A-i fi cuiva de slujbă = a-i fi cuiva de folos. ♦ (Pop.) Stagiu militar. 2. (Rar) Misiune, sarcină, însărcinare. ♦ (Înv.) Serviciu făcut cuiva. II. Îndeplinire solemnă de către preot a ritualurilor prevăzute în canoanele bisericești pentru anumite ocazii și sărbători; oficiere; serviciu religios, serviciu divin. – Din sl. služĩba.

slujbulita
SLUJBULÍȚĂ, slujbulițe, s.f. Diminutiv al lui slujbă; slujbușoară. – Slujbă + suf. -uliță.

slujbusoara
SLUJBUȘOÁRĂ, slujbușoare, s.f. (Rar) Slujbuliță. – Slujbă + suf. -ușoară.

sluji
SLUJÍ, slujesc, vb. IV. Intranz. 1. 1. A fi angajat, a munci în gospodăria sau în familia cuiva; (înv.) a ocupa o funcție publică. ♦ (Pop.) A-și face serviciul militar. ♦ Tranz. A munci pentru altul, a fi la dispoziția unui stăpân. ♦ Refl. A se servi, a se folosi de cineva sau de ceva. 2. (Despre obiecte și despre abstracte) A servi la ceva; a folosi. II. A oficia o slujbă religioasă. – Din sl. služiti.

slujire
SLUJÍRE, slujiri, s.f. (Rar) Faptul de a sluji. – V. sluji.

slujitor
SLUJITÓR, -OÁRE, slujitori, -oare, s.m. și f. 1. (Astăzi rar) Persoană care slujește (pe cineva); servitor, slugă. 2. (Înv.) Oștean în slujba domnului țării sau a unui boier. ♦ Reprezentant înarmat al stăpânirii; poteraș, jandarm. – Sluji + suf. -tor.

slujitorime
SLUJITORÍME s.f. (Colectiv) Mulțime de slujitori; totalitate a slujitorilor. – Slujitor + suf. -ime.

slujnicar
SLUJNICÁR, slujnicari, s.m. (Înv.) Bărbat care se lasă întreținut de slujnice, amant al slujnicelor. – Slujnică + suf. -ar.

slujnica
SLÚJNICĂ, slujnice, s.f. (Astăzi rar) Femeie angajată pentru a munci în familia sau în gospodăria altuia; slugă, servitoare. – Din sl. služĩnikŭ.

slujnicuta
SLUJNICÚȚĂ, slujnicuțe, s.f. Diminutiv al lui slujnică. – Slujnică + suf. -uță.

slut
SLUT, -Ă, sluți, -te, adj., s.m. și f. (Om) mutilat, schilodit, infirm, diform, pocit; p. ext. (om) foarte urât, hâd. – Cf. ucr. s l u t y j.

slutenie
SLUTÉNIE s.f. v. sluțenie.

sluti
SLUTÍ vb. IV v. sluți.

slutisor
SLUTIȘÓR, -OÁRĂ, slutișori, -oare, adj. (Rar) Diminutiv al lui slut; cam slut. – Slut + suf. -ișor.

slutit
SLUTÍT, -Ă adj. v. sluțit.

slutenie
SLUȚENIE, sluțenii, s.f. Faptul de a fi slut; schilodeală, infirmitate, diformitate; p. ext. urâțenie mare (fizică sau morală); hidoșenie, sluție. ♦ (Conc.) Ființă schiloadă, diformă sau foarte urâtă; pocitanie, sluțitură, monstru. [Var.: (înv.) sluténie s.f.] – Sluți + suf. -enie.

sluti
SLUȚÍ, sluțesc, vb. IV. Tranz. A face să devină schilod, inform, desfigurat; a mutila; a ciopârți. ♦ Tranz. și refl. A (se) poci, a (se) urâți. ♦ Refl. A se strâmba, a se schimonosi. [Var.: (reg.) slutí vb. IV] – Din slut.

slutie
SLUȚÍE s.f. (Rar) Sluțenie. – Slut + suf. -ie.

slutire
SLUȚÍRE, sluțiri, s.f. Acțiunea de a (se) sluți și rezultatul ei. – V. sluți.

slutit
SLUȚÍT, -Ă, sluțiți, -te, adj. (Despre ființe) Care a rămas slut; p. ext. care a devenit pocit, foarte urât. [Var.: (înv.) slutít, -ă adj.] – V. sluți.

slutitura
SLUȚITÚRĂ, sluțituri, s.f. Ființă schiloadă, diformă sau, p. ext., foarte urâtă; pocitanie, sluțenie. – Sluți + suf. -tură.

smac
SMAC interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de o mișcare precipitată. – Onomatopee.

smalt
SMALT s.n. v. smalț.

smaltina
SMALTÍNĂ, smaltine, s.f. Minereu de cobalt de culoare albă-argintie, cristalizat în sistemul cubic. – Din fr. smaltine.

smalt
SMALȚ, smalțuri, s.n. 1. Masă sticloasă formată din diverși oxizi anorganici, cu care se acoperă suprafața obiectelor de ceramică sau de metal pentru a le face impermeabile, a le feri de oxidare sau a le înfrumuseța; email. ♦ Material sticlos sau obiect făcut dintr-un astfel de material. 2. Substanță albă și lucioasă care acoperă suprafața vizibilă a dinților. [Var.: (înv.) smalt s.n.] – Din ngr. smálto(n), germ. Schmalz.

smaragd
SMARÁGD s.n. v. smarald.

smarald
SMARÁLD, smaralde, s.n. Piatră prețioasă strălucitoare (varietate de beril), de culoare verde, foarte transparentă. [Var.: smarágd, (reg.) smaránd s.n.] – Din it. smeraldo, ngr. smáragdos.

smarand
SMARÁND s.n. v. smarald.

smarid
SMARÍD, smarizi, s.m. Pește marin migrator, lung până la 20 cm, cu corpul alungit, ușor turtit lateral, cu botul ascuțit și gura largă (Spicara smaris flexuosa). – Din lat. smaris, -idis.

smaltui
SMĂLTUÍ vb. IV v. smălțui.

smalta
SMĂLȚÁ, smălțez, vb. I. Tranz. (Rar) A împodobi, a împestrița cu diferite culori; a smălțui (2). – Din smalț.

smaltui
SMĂLȚUÍ, smălțuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A acoperi un obiect cu un strat de smalț; a emaila. 2. Fig. A smălța. [Var.: (înv.) smăltuí vb. IV] – Smalț + suf. -ui.

smaltuire
SMĂLȚUÍRE, smălțuiri, s.f. Acțiunea de a smălțui și rezultatul ei; emailare. – V. smălțui.

smaltuit
SMĂLȚUÍT, -Ă, smălțuiți, -te, adj. (Despre obiecte de metal sau de ceramică) Acoperit cu un strat de smalț; emailat. – V. smălțui.

smaltuitor
SMĂLȚUITÓR, -OÁRE, smălțuituri, -oare, s.m. și f. (Rar) Persoană care se îndeletnicește cu smălțuirea obiectelor; emailor. [Pr.: -țu-i-] – Smălțui + suf. -tor.

smaceala
SMÂCEÁLĂ s.f. v. smuceală.

smaci
SMÂCÍ vb. IV v. smuci.

smanci
SMÂNCÍ vb. IV v. smuci.

smancit
SMÂNCÍT, -Ă adj. v. smucit^2.

smantana
SMÂNTÂNĂ s.f. 1. Produs alimentar gras, de culoare albă-gălbuie, care se formează la suprafața laptelui nefiert, după ce a fost lăsat câtva timp la temperatura obișnuită, sau care se separă din lapte cu o mașină centrifugă specială. ♦ (Reg.) Caimac. 2. Fig. Partea cea mai bună, cea mai valoroasă dintr-un lucru. – Cf. bg., ucr. s m e t a n a.

smantani
SMÂNTÂNÍ, smântânesc, vb. IV. Tranz. A aduna smântâna de pe lapte; a extrage smântâna din lapte. – Din smântână.

smantanica
SMÂNTÂNÍCĂ, smântânici, s.f. 1. Diminutiv al lui smântână. 2. Plantă erbacee cu tulpina acoperită de peri lungi și aspri, cu flori galbene, plăcut mirositoare și cu fructe înguste așezate câte patru la un nod (Gallium cruciata). – Smântână + suf. -ică.

smantanire
SMÂNTÂNÍRE, smântâniri, s.f. Acțiunea de a smântâni și rezultatul ei. – V. smântâni.

smantanit
SMÂNTÂNÍT^1 s.n. Faptul de a smântâni. – V. smântâni.

SMÂNTÂNÍT^2, -Ă, smântâniți, -te, adj. (Despre lapte) De pe care s-a luat sau din care s-a extras smântâna. – V. smântâni.

smantanos
SMÂNTÂNÓS, -OÁSĂ, smântânoși, -oase, adj. Ca smântâna, asemănător cu smântâna; cu multă smântână. – Smântână + suf. -os.

smarc
SMÂRC, smârcuri, s.n. 1. Loc mocirlos (acoperit cu vegetație); ochi de apă pe un teren mlăștinos. ♦ (La pl.; în basme) Loc îndepărtat și primejdios, de unde își trage marea izvoarele. 2. (Reg.) Unealtă primitivă făcută dintr-o tigvă, care servește pentru a scoate lichidul dintr-un butoi. ♦ Pompă de fântână. – Din sl. smrŭkŭ.

smarcai
SMÂRCÂÍ, smấrcâi, vb. IV. Intranz. (Reg.) A smiorcăi. – Din sl. smrŭkati.

smarcaiala
SMÂRCÂIÁLĂ, smârcâieli, s.f. (Reg.) Smiorcăit^1. – Smârcâi + suf. -eală.

smarcait
SMÂRCÂÍT^1 s.n. (Reg.) Smiorcăit^1. – V. smârcâi.

SMÂRCÂÍT^2, -Ă, smârcâiți, -te, adj. Smiorcăit^2, scâncit, plângăreț. – V. smârcâi.

smarcos
SMÂRCÓS, -OÁSĂ, smârcoși, -oase, adj. (Despre terenuri) Plin de smârcuri; mlăștinos. – Smârc + suf. -os.

smard
SMÂRD, -Ă, smârzi, -de, adj. (Reg.; despre oameni) Murdar; scârbos. – Din sl. smrŭdŭ.

smardoare
SMÂRDOÁRE, smârdori, s.f. (Reg.) Ființă scârboasă și urâtă. – Smârd + suf. -oare.

smead
SMEAD^1 s.n. Mâncare specială aruncată în apă ca nadă pentru pești, înainte de a băga undița. – Cf. rus. s n e d '.

SMEAD^2, -Ă, smezi, -de, adj. (Despre oameni) Cu fața negricioasă și palidă; (despre fața oamenilor) negricios și palid. – Din sl. smĕdŭ.

smeci
SMÉCI s.n. v. smeș.

smectic
SMÉCTIC, -Ă, smectici, -ce, adj. (Despre substanțe) Care are proprietatea de a scoate grăsimile. – Din fr. smectique.

smedior
SMEDIÓR, -OÁRĂ, smediori, -oare, adj. (Pop.) Diminutiv al lui smead^2; smedișor. [Pr.: -di-or] – Smead^2 + suf. -ior.

smedisor
SMEDIȘÓR, -OÁRĂ, smedișori, -oare, adj. Smedior. – Smead^2 + suf. -ișor.

smerenie
SMERÉNIE s.f. Atitudine umilă, supusă, respectuoasă; comportare modestă, plină de bună-cuviință. ♦ (Bis.) Evlavie, cucernicie, pioșenie. – Din sl. sŭmĕrjenije.

smeri
SMERÍ, smeresc, vb. IV. Refl. A avea o atitudine umilă, modestă, supusă, plină de respect. ♦ (Bis.) A se arăta plin de cucernicie, de evlavie față de Dumnezeu. ♦ Tranz. (Înv.) A înfrânge mândria cuiva; a umili. – Din sl. sŭmĕriti.

smerire
SMERÍRE, smeriri, s.f. (Înv.) Faptul de a (se) smeri; atitudine umilă, supusă, cucernică, evlavioasă, pioasă. – V. smeri.

smerit
SMERÍT, -Ă, smeriți, -te, adj. Umil, supus, respectuos; modest. ♦ (Bis.) Cucernic, evlavios, pios. – V. smeri.

smes
SMEȘ, smeșuri, s.n. Lovitură de atac la tenis, prin care o minge înaltă primită este expediată cu putere în terenul adversarului. [Var.: smeci s.n.] – Din engl., fr. smash.

smicea
SMICEÁ, smicele, s.f. (Bot.) Ramură roditoare, specifică mărului și părului, subțire, flexibilă, lungă până la 30 cm, cu toți mugurii vegetativi; p. gener. mlădiță, rămurică (ruptă) dintr-o plantă sau dintr-o arbore. – Probabil lat. *sumicella „vârfuleț”.

smid
SMÍD s.n. v. smidă.

smidar
SMIDÁR, smidare, s.n. Loc cu smidă. – Smidă + suf. -ar.

smida
SMÍDĂ, smide, s.f. Desiș format din arbori tineri sau din tufe de spini, de zmeură etc. [Var.: (reg) smid s.n.] – et. nec.

sminteala
SMINTEÁLĂ, sminteli, s.f. 1. Tulburare a minții, scrânteală, nebunie; p. ext. greșeală, abatere. 2. (Înv. și pop.) Stricăciune, pierdere, pagubă; neplăcere. ♢ Loc. adv. Fără sminteală = în mod absolut, negreșit. ♢ Expr. A da (pe cineva) de sminteală = a face (pe cineva) de râs; a da de gol. – Sminti + suf. -eală.

sminti
SMINTÍ, smintesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A-și pierde sau a face să-și piardă dreapta judecată; a înnebuni. ♢ Expr. (Tranz.) A sminti (pe cineva) în bătaie = a bate foarte tare (pe cineva). 2. Tranz. (Pop.) A induce în eroare; a păcăli, a înșela. ♦ A împiedica pe cineva să facă ceva. 3. Intranz. (Reg.) A greși. 4. Tranz. (Pop.) A mișca din loc, a clinti, a deplasa. ♦ A strica; a vătăma. ♦ Fig. A răstălmăci spusele, cuvintele cuiva. – Din sl. sŭmensti, sŭmenton.

smintire
SMINTÍRE, smintiri, s.f. (Rar) Faptul de a (se) sminti; sminteală, nebunie. – V. sminti.

smintit
SMINTÍT, -Ă, smintiți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care și-a pierdut dreapta judecată sau care se comportă ca și cum și-ar fi pierdut-o; ieșit din minți; nebun. ♦ (Despre manifestări ale oamenilor ) Care denotă lipsă de judecată, nechibzuință, nebunie; nechibzuit, nebunesc. – V. sminti.

smiorcai
SMIORCĂÍ, smiorcăi, smiórcăi, vb. IV. (Pop. și fam.) 1. Intranz. A trage (în mod repetat) aerul pe nas (din cauza plânsului, a unui tic nervos etc.), producând un zgomot caracteristic. 2. Intranz. și refl. A plânge (alintat și prefăcut) sau a se preface că plânge; a scânci. – Cf. s m â r c â i.

smiorcaiala
SMIORCĂIÁLĂ, smiorcăieli, s.f. Smiorcăit^1. [Pr.: -că-ia-] – Smiorcăi + suf. -eală.

smiorcaire
SMIORCĂÍRE, smiorcăiri, s.f. Acțiunea de a (se) smiorcăi și rezultatul ei. – V. smiorcăi.

smiorcait
SMIORCĂIT^1 s.n. Faptul de a (se) smiorcăi; zgomot specific produs de cel care (se) smiorcăie; smiorcăială, smârcâială, smârcâit^1. – V. smiorcăi.

SMIORCĂÍT^2, -Ă, smiorcăiți, -te, adj. Plângăreț, scâncit. – V. smiorcăi.

smirdar
SMIRDÁR, smirdari, s.m. (Bot.) 1. Mic arbust din regiunea alpină, cu flori roșietice, plăcut mirositoare și cu frunze lucioase, persistente; rododendron, bujor-de-munte (Rhododendron kotschyi). 2. Merișor^1. – Cf. scr. s m r d e l i, bg. s m r a d l j a k.

smirna
SMÍRNA adv. v. smirnă^1.

smirna
SMÍRNĂ^1 adv. În poziție de drepți; (stând) nemișcat, țeapăn (de frică, de respect). [Var.: smírna adv.] – Din rus. smirno.

SMÍRNĂ^2 s.f. Rășină extrasă din scoarța unui arbore exotic (Styrax benzoin), care arde răspândind un miros caracteristic și care se folosește în medicină, în parfumerie, la ceremoniile religioase și la îmbălsămare. – Din sl. smirna.

smithsonit
SMITHSONÍT s.n. Carbonat de zinc natural, sub formă de cristale, care se folosește ca minereu de zinc sau pentru obiecte de podoabă. [Pr.: smi-so-nit, var. (după alte surse) smitsonic] – Din fr., engl. smithsonite.

smoala
SMOÁLĂ s.f. Substanță neagră, vâscoasă, casantă, care rămâne de la

smoc
SMOC, smocuri, s.n. 1. Mănunchi de păr sau de pene pe care îl au unele animale pe urechi, pe cap, la coadă etc. 2. Cantitate de fire (de păr, de lână, de iarbă etc.) care se poate prinde sau smulge deodată cu mâna sau (de către animale) cu gura. – Cf. scr. s m o t a k.

smochin
SMOCHÍN, smochini, s.m. Arbore cu frunzele lobate, cu numeroase flori închise într-un receptacul globulos, care la maturitate devine un fruct comestibil cărnos, dulce și suculent (Ficus carica). – Din smochină (derivat regresiv) sau din sl. smokĩnŭ.

smochina
SMOCHÍNĂ, smochine, s.f. Fructul smochinului. – Din sl. smokvina, bg. smokinja.

smoching
SMÓCHING, smochinguri s.n. Haină bărbătească de gală (de culoare neagră), făcută după o croială specială, foarte deschisă în față și cu reverele de mătase. – Din engl. smoking.

smochini
SMOCHINÍ, smochinesc, vb. IV. Refl. A se zbârci^1, a se încreți (ca o smochină). – Din smochină.

smochinire
SMOCHINÍRE, smochiniri, s.f. Faptul de a se smochini. – V. smochini.

smochinit
SMOCHINÍT, -Ă, smochiniți, -te, adj. Încrețit^2, zbârcit (ca o smochină). – V. smochini.

smochinuta
SMOCHINÚȚĂ, smochinuțe, s.f. Diminutiv al lui smochină. – Smochină + suf. -uță.

smoculet
SMOCULÉȚ, smoculețe, s.n. Diminutiv al lui smoc; smocușor. – Smoc + suf. -uleț.

smocusor
SMOCUȘÓR, smocușoare, s.n. Smoculeț. – Smoc + suf. -ușor.

smog
SMOG s.n. Ceață deasă, amestecată cu fum și cu praf industrial, formată în regiunile industrializate sau în marile orașe, cu efecte dăunătoare asupra sănătății populației. – Din engl. smog.

smoli
SMOLÍ, smolesc, vb. IV. Tranz. A unge sau a acoperi ceva cu smoală topită; a cătrăni. – Din smoală.

smolire
SMOLÍRE, smoliri, s.f. Acțiunea de a smoli și rezultatul ei; cătrănire. – V. smoli.

smolit
SMOLÍT, -Ă, smoliți, -te, adj. 1. Uns sau acoperit cu smoală topită. 2. Negricios, oacheș, brunet. – V. smoli.

smomi
SMOMÍ, smomesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A ademeni, a amăgi, a înșela. – Din momi.

smomire
SMOMÍRE, smomiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a smomi și rezultatul ei. – V. smomi.

smotoceala
SMOTOCEÁLĂ, smotoceli, s.f. (Pop.) Acțiunea de a smotoci și rezultatul ei; păruială, chelfăneală. – Smotoci + suf. -eală.

smotoci
SMOTOCÍ, smotocesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A da, a trage cuiva o bătaie bună; a părui, a chelfăni, a scărmăna. – Cf. scr. s m o t o k.

smotocire
SMOTOCÍRE, smotociri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a smotoci și rezultatul ei. – V. smotoci.

smredui
SMREDUÍ, smreduiesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Înv.) A (se) molipsi, a (se) contamina. – Din sl. smurŭdĕtĩ.

smreduire
SMREDUÍRE s.f. (Înv.) Faptul de a (se) smredui; molipsire, contaminare; p. ext. boală, suferință. – V. smredui.

smreduit
SMREDUÍT, -Ă, smreduiți, -te, adj. (Înv.) Molipsit, contaminat. – V. smredui.

smreduitor
SMREDUITÓR, -OÁRE, smreduitori, -oare, adj. (Înv.) Care molipsește, care contaminează. [Pr.: -du-i-] – Smredui + suf. -tor.

smuceala
SMUCEÁLĂ, smuceli, s.f. Smucitură. [Var.: smânceálă, smunceálă s.f.] – Smuci + suf. -eală.

smuci
SMUCÍ, smucesc, vb. IV. 1. Tranz. A trage brusc și cu putere pentru a scoate, a smulge, a desprinde, a deplasa ceva sau pe cineva din locul unde se află. ♦ Intranz. (Despre arme de foc) A izbi înapoi la descărcare, a avea recul. 2. Refl. A se zbate, a face mișcări repezi încolo și încoace spre a scăpa din locul unde este prins sau legat. [Var.: (pop.) smâcí, smâncí, smuncí vb. IV) – Din sl. smučati.

smucire
SMUCÍRE s.f. Acțiunea de a (se) smuci; smucit^1. – V. smuci.

smucit
SMUCIT^1 s.n. Faptul de a (se) smuci; mișcare bruscă și scurtă; smuceală, smucire, smucitură. – V. smuci.

SMUCÍT^2, -Ă, smuciți, -te, adj. 1. (În sintagme și expr.) Vorbă smucită = vorbă spusă grăbit (pe un ton aspru și repezit). A fi smucit la vorbă = a vorbi iute, repezit (și împiedicat). 2. (Fam.) Trăsnit, țicnit, nebun. [Var.: (pop.) smuncít, -ă, smâncít, -ă adj.] – V. smuci.

smucitura
SMUCITÚRĂ, smucituri, s.f. Faptul de a (se) smuci; mișcare repezită, bruscă; smuceală, smucit^1. [Var.: (pop.) smuncitúră s.f.] – Smuci + suf. -tură.

smulge
SMÚLGE, smulg, vb. III. 1. Tranz. A trage cu putere pentru a scoate sau a deplasa din locul unde se află. ♢ Expr. A-și smulge părul (din cap) sau a-și smulge barba = a-și manifesta puternic durerea sau desperarea; a fi foarte supărat. ♦ (Reg.) A jumuli o pasăre de pene. ♦ Tranz. și refl. A (se) desprinde (brusc) din locul unde se află. 2. Tranz. Fig. A obține ceva cu mari eforturi; a lua cu forța. ♢ Expr. A smulge (pe cineva) din ghearele morții = a salva (pe cineva) de la moarte. 3. Tranz. și refl. A (se) da la o parte, a (se) îndepărta, a (se) retrage cu o mișcare bruscă. 4. Tranz. și refl. A (se) despărți, a (se) dezlipi. [Perf. s. smulséi, part. smuls și (înv. și reg.) smult] – Lat. *exmulgere.

smulgere
SMÚLGERE s.f. Acțiunea de a (se) smulge și rezultatul ei; smuls^1. – V. smulge.

smuls
SMULS^1 s.n. Smulgere. – V. smulge.

SMÚLS^2, -Ă, smulși, -se, adj. 1. (Despre plante) Care este tras afară din pământ (cu rădăcină). 2. (Despre obiecte) Desprins, deplasat cu brutalitate din locul în care se află fixat. ♦ (Haltere; despre stiluri) Care constă în ridicarea halterei (1) cu ambele brațe printr-o singură mișcare continuă. ♢ (Substantivat, n.) S-a calificat la smuls în finală. – V. smulge.

smunceala
SMUNCEÁLĂ s.f. v. smuceală.

smunci
SMUNCÍ vb. IV. smuci.

smuncit
SMUNCÍT, -Ă adj. v. smucit^2.

smuncitura
SMUNCITÚRĂ s.f. v. smucitură.

snackbar
SNACK-BAR s.n. Mic restaurant deschis permanent în hoteluri, în gări etc. unde se servesc aperitive, gustări etc. [Pr.: snec-bar] – Cuv. engl.

snamenie
SNAMÉNIE, snamenii, s.f. (Reg.) Ființă (imaginară) urâtă și rea; iazmă. [Var.: znaménie s.f.] – Cf. scr. z n a m e n j e „semn”.

snoava
SNOÁVĂ, snoave, s.f. Mică povestire (de tip popular) cu conținut anecdotic. – Din sl. iz nova „din nou”.

snob
SNOB, SNOÁBĂ, snobi, snoabe s.m. și f., adj. (Persoană) care admiră și adoptă fără discernământ și cu orice preț tot ce este la modă. – Din fr. snob.

snobism
SNOBÍSM s.n. Atitudine, conduită specifică snobului. – Din fr. snobisme.

snop
SNOP, snopi, s.m. 1. Legătură mare făcută din mănunchiuri de cereale păioase (secerate). 2. Grup de lucruri de același fel care formează un mănunchi, o legătură. ♦ Fig. Fascicul de lumină, de raze luminoase etc. 3. Schije, alice sau gloanțe trase o dată cu o armă și răspândite într-o anumită direcție. – Din sl. snopŭ.

snopeala
SNOPEÁLĂ, snopeli, s.f. Bătaie strașnică; chelfăneală. – Snopi + suf. -eală.

snopi
SNOPÍ, snopesc, vb. IV. Tranz. 1. (Reg.) A strânge și a lega cerealele păioase în snopi, a face snopi. 2. Fig. (Fam.) A bate foarte rău pe cineva. ♦ Refl. (Rar) A se obosi foarte tare (din cauza unei munci grele); a se istovi. – Din snop.

snopire
SNOPÍRE, snopiri, s.f. Acțiunea de a (se) snopi și rezultatul ei. – V. snopi.

snopulet
SNOPULÉȚ, snopuleți, s.m. Snopușor. – Snop + suf. -uleț.

snopusor
SNOPUȘÓR, snopușori, s.m. Diminutiv al lui snop; snopuleț. – Snop + suf. -ușor.

soacra
SOÁCRĂ, soacre, s.f. Mama unuia dintre soți, în raport cu celălalt soț. ♢ Soacră-mare = mama mirelui. Soacră-mică = mama miresei. – Lat. socra (= socrus).

soarba
SOÁRBĂ, soarbe, s.f. Fructul sorbului^1, de mărimea unei cireșe, cărnos și de culoare brună-gălbuie cu pete albe, cu gust acrișor. – Din sorb^1.

soare
SOÁRE, (2) sori, s.m. 1. Corp ceresc principal al sistemului nostru planetar, incandescent și luminos, în jurul căruia gravitează și se învârtesc pământul și celelalte

soarea
SOAREÁ soarele, s.f. (Franțuzism înv.) Serată. – Din fr. soirée.

soarta
SOÁRTĂ, sorți, s.f. 1. (În concepțiile mistice) Forță supranaturală despre care se crede că hotărăște irevocabil, fatal, toate acțiunile și întâmplările din viața oamenilor; destin, fatalitate, noroc, scrisă, ursită. 2. Totalitatea evenimentelor (accidentale sau nu) care compun viața (sau o parte a vieții) unei ființe (umane); condiție de viață. ♦ Evoluție, desfășurare (a unei acțiuni); deznodământ. – Lat. sors, -tis.

soata
SOÁȚĂ, soațe, s.f. 1. (Astăzi rar) Soție, nevastă. 2. (Înv.) Tovarășă; colaboratoare; prietenă. 3. (Înv.) Persoană, obiect, faptă asemănătoare alteia; pereche. – Lat. socia.

sobar
SOBÁR, sobari, s.m. Meseriaș care construiește sau repară sobe^1. – Sobă^1 + suf. -ar

soba
SÓBĂ^1, sobe, s.f. Instalație pentru încălzit (cu lemne, cărbuni, gaze etc.) încăperile de locuit sau pentru gătit, făcută din cărămidă, din teracotă, din fier sau din fontă. – Din tc. soba.

SÓBĂ^2, sobe, s.f. (Reg.) Cameră, odaie de locuit. – Din magh. szoba.

sobita
SOBÍȚĂ, sobițe, s.f. Diminutiv al lui sobă^1; sobușoară. – Sobă^1 + suf. -iță.

sobol
SOBÓL, soboli, s.m. (Zool.) 1. Cârtiță. 2. (Înv.) Samur; p. restr. blană de samur. – Din (1) bg. sobolec, (2) rus., ucr. sobol'.

sobor
SOBÓR, soboare, s.n. 1. (Înv.) Adunare, întrunire, consfătuire; sfat. ♦ (Bis.) Sinod. 2. Slujbă religioasă ortodoxă oficiată de un număr mare de clerici. – Din sl. sŭborŭ.

sobornic
SOBÓRNIC, -Ă, sobornici, -ce, adj. (Înv.) Ecumenic; sinodal. – Din sl. sŭborĩnŭ.

sobornicesc
SOBORNICÉSC, -EÁSCĂ, sobornicești, adj. (Înv.) Întemeiat pe hotărârile sinoadelor ecumenice; p. gener. ecumenic; sinodal. – Sobornic + suf. -esc.

sobrietate
SOBRIETÁTE s.f. 1. Însușirea de a fi sobru; simplitate, concizie, austeritate (în aspect, în felul de a fi). 2. Cumpătare, moderație în felul de a mânca, de a bea, de a se îmbrăca etc. [Pr.: -bri-e-] – Din fr. sobriété, lat. sobrietas, -atis.

sobru
SÓBRU, -Ă, sobri, -e, adj. 1. Lipsit de ornamente de prisos; simplu. 2. Care păstrează măsura, care nu face excese; cumpătat, moderat. – Din fr. sobre, lat. sobrius.

sobusoara
SOBUȘÓARĂ, sobușoare, s.f. Sobiță. – Sobă^1 + suf. -ușoară.

soc
SOC, soci, s.m. Nume dat mai multor specii de arbuști de dimensiuni mici, cu flori hermafrodite grupate în inflorescențe, care au proprietăți sudorifice, și cu fructe (boabe negre sau roșii), scoarță și rădăcini cu proprietăți laxative și diuretice (Sambucus). – Lat. sabucus (= sambucus).

socata
SOCÁTĂ, socate, s.f. Băutură răcoritoare preparată din flori de soc. – Soc + suf. -ată.

sociabil
SOCIÁBIL, -Ă, sociabili, -e, adj. Capabil să trăiască în relații permanente cu semenii săi, în societate. ♦ Căruia îi plac relațiile cu semenii săi, care se împrietenește ușor cu alții; comunicativ, apropiat, prietenos. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. sociable, lat. sociabilis.

sociabilitate
SOCIABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi sociabil; comunicativitate. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. sociabilité.

social
SOCIÁL, -Ă, sociali, -e, adj. 1. Creat de societate, propriu societății; care este legat de viața oamenilor în societate, de raporturile lor în societate sau față de societate; care privește societatea omenească. 2. Propriu unui anumit tip de societate; legat de apartenența la o anumită categorie socială, la un anumit grup social. [Pr.: -ci-al] – Din fr. social, lat. socialis.

socialdemocrat
SOCIÁL-DEMOCRÁT, -Ă, social-democrați, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care aderă la

socialdemocratism
SOCIÁL-DEMOCRATÍSM s.n. Ideologia și tactica

socialdemocratie
SOCIÁL-DEMOCRAȚÍE s.f. Curent politic de stânga care acceptă structura democratică a statului și care postulează reforma ca singura cale a schimbărilor sociale. [Pr.: -ci-al] – Din germ. Sozialdemokratie, fr. social-démocratie.

socialism
SOCIALÍSM s.n. 1. Ansamblul doctrinelor social-politice care urmăresc

socialist
SOCIALÍST, -Ă, socialiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Întemeiat pe principiile socialismului (1); care există în condițiile socialismului; al socialismului, propriu socialismului, privitor la socialism. 2. S.m. și f. Adept al socialismului (1); membru al unui partid socialist.[Pr.: -ci-a-] – Din fr. socialiste, germ. sozialist.

socializa
SOCIALIZÁ, socializez, vb. I. Tranz. A trece în proprietatea întregului popor principalele mijloace de producție sau alte bunuri aflate în proprietate privată. 2. Refl. (Despre muncă, producție) A dobândi un caracter social datorită dezvoltării forțelor de producție. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. socialiser.

socializant
SOCIALIZÁNT, -Ă, socializanți, -te, adj. Care socializează. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. socialisant.

socializare
SOCIALIZÁRE, socializări. 1. Faptul de a (se) socializa. 2. Proces de integrare socială a unui individ într-o colectivitate. [Pr.: -ci-a-] – V. socializa.

socializat
SOCIALIZÁT, -Ă, socializați, -te, adj. (Despre persoane) Care s-a integrat comportamental, moral etc. într-un grup social. [Pr.: -ci-a-] – V. socializa.

socialmente
SOCIALMÉNTE adv. Din punct de vedere social, sub raport social. [Pr.: -ci-al-] – Din fr. socialement, it. socialmente.

sociativ
SOCIATÍV, -Ă, sociativi, -e, adj. (Despre complemente circumstanțiale) Care arată ființa sau lucrul ce însoțește subiectul sau complementul direct în săvârșirea unei acțiuni. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. sociatif.

societar
SOCIETÁR, -Ă, societari, -e, s.m. și f. 1. Membru al unei societăți literare, muzicale, teatrale; (în special) actor al unui teatru care primește o cotă-parte din veniturile teatrului. ♢ Societar de onoare = actor care primește salariu pe tot timpul vieții din partea teatrului la care este angajat. 2. Persoană care deține acțiuni emise de o societate anonimă pe acțiuni; asociat într-o întreprindere comercială particulară. [Pr.: -ci-e-] – Din fr. sociétaire.

societate
SOCIETÁTE, societăți, s.f. 1. Totalitatea oamenilor care trăiesc laolaltă, fiind legați între ei prin anumite raporturi economice. ♦ Ansamblu unitar, sistem organizat de relații între oameni istoricește determinate, bazate pe relații economice și de schimb; p. ext. sistem social. ♦ Cerc limitat de oameni de prim rang (prin poziție socială, situație materială etc.). 2. Asociație de persoane constituită într-un anumit scop (științific, literar, sportiv etc.). 3. (Comerț) Asociație de oameni de afaceri alcătuită pe baza unor investiții de capital, în vederea obținerii unor beneficii comune. ♢ Societate în nume colectiv = asociație între un număr limitat de persoane, care întemeiază o întreprindere comercială sau industrială, depunând fiecare capital și contribuție în muncă și răspunzând solidar și nelimitat la obligațiile pe care și le-au asumat. 4. Grup de oameni care petrec un anumit timp împreună; tovărășie, companie. ♢ Expr. În societate = între oameni, în lume. [Pr.: -ci-e-] – Din fr. société, lat. societas, -atis.

socioafectiv
SOCIOAFECTÍV, -Ă, socioafectivi, -e, adj. Referitor la motivațiile afective ale relațiilor interpersonale și sociale. [Pr.: -ci-o-a-] –

sociocognitiv
SOCIOCOGNITÍV, -Ă, sociocognitivi, -e, adj. Referitor la aspectul social al procesului cognitiv. [Pr.: -ci-o-] –

sociocultural
SOCIOCULTURÁL, -Ă, socioculturali, -e, adj. Referitor la raportul dintre cadrul social și particularitățile culturale, cum sunt tradițiile, moravurile, mentalitățile etc. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. socioculturel, engl. sociocultural.

sociodramatic
SOCIODRAMÁTIC, -Ă, sociodramatici, -ce, adj. Referitor la sociodramă, de sociodramă. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociodramatique.

sociodrama
SOCIODRÁMĂ, sociodrame, s.f. Test sociometric bazat pe

sociogonic
SOCIOGÓNIC, -Ă, sociogonici, -ce, adj. Referitor la sociogonie, de sociogonie. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociogonique.

sociogonie
SOCIOGONÍE, sociogonii, s.f. Totalitatea miturilor, teoriilor etc. privitoare la apariția civilizațiilor umane. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociogonie.

sociografie
SOCIOGRAFÍE s.f. 1. Observare, înregistrare și descriere a societăților ca entități istorice concrete. 2. Curent care susține că sociologia trebuie să se reducă la simpla descriere a faptelor, fără

sociograma
SOCIOGRÁMĂ, sociograme, s.f Reprezentare grafică a datelor obținute prin testul sociometric. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociogramme.

sociolingvist
SOCIOLINGVÍST, -Ă, sociolingviști, -ste, s.m. și f. Specialist în sociolingvistică. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociolinguiste, engl. sociolinguist.

sociolingvistic
SOCIOLINGVÍSTIC, -Ă, sociolingvistici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Domeniu al lingvisticii care studiază covariația sistematică a sistemelor lingvistice și sociale. 2. Adj. De sociolingvistică (1). [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociolinguistique, engl. sociolinguistics.

sociolog
SOCIOLÓG, -Ă, sociologi, -ge s.m. și f. Specialist în sociologie. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociologue.

sociologic
SOCIOLÓGIC, -Ă, sociologici, -ce, adj. Care aparține sociologiei, privitor la sociologie. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociologique.

sociologie
SOCIOLOGÍE s.f. Știință care se ocupă cu studiul descrierii structurii și fiziologiei societății, al relațiilor interumane în cadrul grupurilor sociale, precum și al instituțiilor din societatea dată. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociologie.

sociologism
SOCIOLOGÍSM s.m. Orientare care exagerează rolul sociologiei, căreia îi subordonează celelalte științe sociale. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociologisme, rus. soțiologhizm.

sociologist
SOCIOLOGÍST, -Ă, sociologiști, -ste, s.m. și f. (Adept) al sociologismului. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociologiste.

sociologizant
SOCIOLOGIZÁNT, -Ă, sociologizanți, -te, adj. Care reduce orice interpretare a fenomenului literar la sociologie; care exagerează importanța sociologiei. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociologisant.

sociometric
SOCIOMÉTRIC, -Ă, sociometrici, -ce, adj. Referitor la sociometrie, de sociometrie. [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociométrique.

sociometrie
SOCIOMETRÍE s.f. Metodă folosită pentru studierea cantitativă a relațiilor umane (în cadrul unor grupuri sociale mici). [Pr.: -ci-o-] – Din fr. sociométrie.

sociopsihiatrie
SOCIOPSIHIATRÍE s.f. Domeniu interdisciplinar care studiază acțiunea patogenă a mediului asupra vieții psihice. [Pre. -ci-o-psi-hi-a-] – Din engl. sociopsychiatry.

soclu
SÓCLU, socluri, s.n. 1. Suport sau postament (din piatră) care susține o coloană, o statuie etc. ♦ Partea de jos (mai proeminentă) a unei clădiri, a unui grilaj de fier etc. 2. Partea de metal a unui bec electric care se fixează în dulie. ♦ Piesă prin intermediul căreia se fixează tuburile electronice de șasiul aparatelor în care sunt montate. 3. (Geogr.; în sintagma) Soclu continental = zonă a uscatului, afundată cu pantă lină sub apele mării, până la adâncimea de 200 de metri. – Din fr. socle.

socoteala
SOCOTEÁLĂ, socoteli, s.f. 1. Calculare, calcul numeric, evaluare numerică. ♢ Expr. A face (sau a da cuiva) socoteala = a plăti (cuiva) ceea ce i se cuvine, ceea ce are de primit. Pe socoteala mea (sau a ta etc.) = pe cheltuiala mea (sau a ta etc.). A-și greși socotelile = a se înșela în așteptări; a nu izbuti. A ieși la socoteală (cu ceva sau cu cineva) = a ajunge la o rezolvare convenabilă, favorabilă (în legătură cu ceva sau cu cineva). A pune (ceva) la socoteală = a lua în considerație (ceva). A pune (ceva) în socoteala cuiva = a obliga pe cineva să plătească (ceva); a imputa cuiva (ceva). ♦ Cont, situație (de venituri și cheltuieli). ♦ (Fam.) Fiecare dintre cele patru operații aritmetice fundamentale. ♦ Sumă de bani datorată (pentru o consumație, o cumpărătură etc.); notă de plată. ♦ Privire asupra unor fapte din trecut; bilanț. 2. Proiect, plan, gând; idee. ♢ Expr. A-i veni (cuiva) la socoteală = a-i fi (cuiva) pe plac; a-i conveni. (Pop.); A-și da cu socoteala (că)... = a fi de părere că..., a crede că... 3. În expr. A da socoteală cuiva (de ceva) = a răspunde în fața cuiva (de ceva). A ține socoteală de... = a lua în considerare, a avea în vedere. Pe socoteala cuiva = în legătură cu cineva. 4. Rost, rațiune; măsură. ♢ Loc. adv. și adj. Cu (sau fără) socoteală = (ne)chibzuit, cu (sau fără) motiv. 5. (Fam.) Treabă, lucru. – Socoti + suf. -eală.

socoti
SOCOTÍ, socotesc, vb. IV. 1. Tranz. A face socoteală (1); a calcula. ♦ A număra. ♦ Refl. recipr. A ajunge la o înțelegere cu cineva asupra unei datorii, obligații etc. ♦ Refl. recipr. Fig. A lichida un diferend cu cineva, a trage la raspundere pe cineva; a se răfui. 2. Tranz. A avea ceva de gând; a plănui, a intenționa. 3. Tranz. și refl. A analiza ceva cumpănind toate eventualitățile; a (se) gândi. 4. Tranz și refl. A-și închipui. ♦ Tranz. A fi de părere, a găsi de cuviință. 5. Tranz. A lua în seamă; a aprecia, a prețui. ♦ Tranz. și refl. A (se) considera, a (se) privi (ca...), a (se) crede. 6. Tranz. (Rar) A pune ceva în socoteala cuiva; a atribui, a imputa. [Prez. ind. și : (pop.) socót] – Cf. ucr. s o k o t y t y.

socotinta
SOCOTÍNȚĂ, socotințe, s.f. (Înv. și pop.) 1. Punct de vedere, opinie, părere. ♦ Idee, gând. 2. Considerație, stimă, prețuire. 3. Judecată sănătoasă, chibzuială, cumpăt, măsură. 4. Minte, rațiune. 5. Hotărâre. Voință. – Socoti + suf. -ință.

socotire
SOCOTÍRE, socotiri, s.f. Acțiunea de a (se) socoti și rezultatul ei. – V. socoti.

socotit
SOCOTÍT^1 s.n. Faptul de a (se) socoti; calcul, socoteală. – V. socoti.

SOCOTÍT^2, -Ă, socotiți, -te, adj. (Despre oameni) Chibzuit, cumpătat, măsurat. – V. socoti.

socotitor
SOCOTITÓR, -OÁRE, socotitori, -oare, s.m. și f. Calculator; (ieșit din uz) contabil (într-o Cooperativă Agricolă de Producție). – Socoti + suf. -tor.

socratic
SOCRÁTIC, -Ă, socratici, -ce, adj. Care ține de Socrate, care aparține doctrinei lui Socrate. – Din fr. socratique.

socri
SOCRÍ, socresc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A stărui cu insistență supărătoare pe lângă cineva; a bate la cap, a cicăli. – Din socru.

socru
SÓCRU, socri, s.m. Tatăl unuia dintre soți, în raport cu celălalt soț. ♢ Socru-mare = tatăl mirelui. Socru-mic = tatăl miresei. ♦ (La pl.) Părinții unuia dintre soți, în raport cu celălalt soț. – Din lat. socrus (= socer).

sodalit
SODALÍT, sodalite, s.n. Alumosilicat natural de sodiu, incolor, cenușiu sau albăstrui, sticlos, constituent al unor roci eruptive alcaline. – Din fr. sodalite.

soda
SÓDĂ s.f. Carbonat neutru de sodiu (cristalizat), folosit mai ales la spălatul rufelor, vaselor etc. ♢ Sodă calcinată = carbonat de sodiu în stare anhidră. Sodă cristalizată = carbonat de sodiu cristalizat. Sodă caustică = hidroxid de sodiu. – Din germ. Soda.

sodic
SÓDIC, -Ă, sodici, -ce, adj. Care conține sodiu, făcut pe bază de sodiu. – Din fr. sodique.

sodiu
SÓDIU s.n. Element chimic alcalin, metal moale, alb-argintiu, maleabil și ductil, foarte reactiv; natriu. – Din fr. sodium.

sodom
SODÓM s.n. (Pop.) Mulțime, sumedenie (de oameni, de animale); cantitate mare (din ceva). ♦ Prăpăd, nenorocire, pustiire; p. ext. potop. – Din sl. Sodomŭ.

sodomi
SODOMÍ, sodomesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) nimici, a (se) prăpădi, a (se) distruge. – Din sodom.

sodomic
SODÓMIC, -Ă, sodomici, -ce, adj. Referitor la sodomie, de sodomie; p. ext. desfrânat. – Din fr. sodomique.

sodomie
SODOMÍE, sodomii, s.f. (Pop.) Relații sexuale anormale. – Din ngr. sodomía.

sodomist
SODOMÍST, -Ă, sodomiști, -ste, s.m. și f. (Rar) Sodomit. – Sodomie + suf. -ist.

sodomit
SODOMÍT, -Ă, sodomiți, -te, s.m. și f. Persoană care practică sodomia, (rar) sodomist. – Din fr. sodomite.

sofa
SOFÁ, sofale, s.f. Divan îngust, de obicei cu un căpătâi mai ridicat. – Din tc. sofa.

soffioni
SOFFIÓNI s.m. pl. (Geol.) Izvoare externe și vapori de apă emanați la temperaturi înalte și la presiuni mari. [Pr.: -fi-oni] – Din it. soffioni.

sofism
SOFÍSM, sofisme, s.n. Silogism sau raționament corect din punct de vedere formal, dar greșit din punct de vedere al conținutului (fiind bazat pe un echivoc, pe utilizarea aspectelor neesențiale ale fenomenelor etc.), adesea folosit pentru a induce în eroare; p.gener. argument, afirmație etc. false. – Din fr. sophisme, lat. sophisma.

sofist
SOFÍST, -Ă, sofiști, -ste, s.m. și f. Filozof și retor în antichitatea greacă, la început adept al explicării raționale și materialiste a fenomenelor naturii (prin respingerea soluțiilor mistico-religioase), mai târziu adept al idealismului filozofic, care folosea ca metodă de discuție argumentarea sofistică. ♦ P.gener. Persoană care folosește sofismele, argumentația sofistică. – Din fr. sophiste, lat. sophista.

sofistic
SOFÍSTIC, -Ă, sofistici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. (Despre raționamente, teorii etc.) Întemeiat pe sofisme; p.gener. (despre afirmații, argumente etc.) fals, eronat. 2. S.f. Denaturare (intenționată) a unui silogism, a unui raționament, a unei afirmații, adesea cu scopul de a înșela; argumentație falsă. – Din fr. sophistique, lat. sophisticus.

sofistica
SOFISTICÁ, sofistichez, vb. I. Tranz. 1. A folosi în mod conștient raționamente false, care denaturează adevărul. 2. A da un caracter căutat, artificial, complicat sau prețios. – Din fr. sophistiquer.

sofisticare
SOFISTICÁRE, sofisticări, s.f. Acțiunea de a sofistica și rezultatul ei; rafinament căutat, artificial, prețios. – V. sofistica.

sofisticat
SOFISTICÁT, -Ă, sofisticați, -te, adj. (Despre limbaj, stil, aspect etc.) Căutat, artificial, complicat sau prețios; (despre oameni) care se manifestă artificial, complicat, prețios. – V. sofistica. Cf. fr. s o p h i s t i q u é.

sofisticarie
SOFISTICĂRÍE, sofisticării, s.f. (Fam.) Faptul de a uza (și de a abuza) de sofisme; argumentație, afirmație plină de sofisme, falsă. – Din fr. sophistiquerie.

sofita
SOFÍTĂ, sofite, s.f. Lampă electrică cu incandescență în formă de tub, legată la circuitul electric prin ambele capete. [Var.: sufítă s.f.] – Din germ. Soffitten[lampe].

sofra
SOFRÁ, sofrale, s.f. (Înv.) Masă mică, circulară și foarte joasă, la care se mânca stând pe divan. – Din tc. sofra.

sofragerie
SOFRAGERÍE s.f. v. sufragerie.

sofragiu
SOFRAGÍU s.m. v. sufragiu^1.

soft
SOFT^1 s.n. Fire de bumbac sau de celofibră puțin răsucite și moi, folosite ca bătătură pentru unele țesături scămoșate. – Cuv. engl.

SOFT^2 s.n. (Inform.; fam.) Software. – Prescurtare de la soft[ware].

software
SOFTWARE s.n. (Inform.) Sistem de programe pentru computere și procedurile de aplicare a lor furnizate o dată cu computerul sau alcătuite de utilizator. [Pr.: -ŭer] – Cuv. engl.

soharici
SOHARÍCI, soharici, s.m. (Înv.) Sortiment de pesmet negru și tare, pentru soldați. – Cf. rus. s u h a r i.

sohodol
SOHODÓL, sohodoale, s.n. (Reg.) Vale seacă în regiuni calcaroase. – Din sl. sohodolŭ.

soi
SOI^1, soaie, s.n. (Rar) Strat de murdărie depus pe obiecte; slin. – Et. nec. Cf. z o a i e.

SOI^3, soiuri, s.n. Grup de plante sau de animale care aparțin aceleași specii ori varietăți, cu anumite însușiri morfologice sau fiziologice ereditare comune; plantă sau animal care aparține unui asemenea grup. ♢ Loc. adj. De soi = de bună calitate, ales. ♦ (Fam.) Varietate, gen, fel, categorie de oameni sau de obiecte. – Din tc. soy.

SOÍ^2, soiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Rar) A (se) murdări, a (se) umple cu soi^1. – Din soi^1.

soia
SÓIA s.f. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu flori mici, albe sau violete și cu fructul în formă de păstaie, având semințele bogate în grăsimi și protide, folosite în industria alimentară, în farmacie etc. (Glycine hispida). – Din fr. soja, soya, germ. Soja.

soios
SOIÓS, -OÁSĂ, soioși, -oase, adj. Mânjit, murdar (cu pete de grăsime); slinos. – Soi^1 + suf. -os.

soitar
SOITÁR, soitari, s.m. Fiecare dintre cei patru măscărici ai domnilor (fanarioți) din țările românești, care însoțeau pe domn la parade, la petreceri etc. [Var.: (înv.) suitár s.m.] – Din tc. soytari.

sol
SOL^1 s. invar. m. (Muz.) 1. Unul din cele șapte sunete ale gamei; notă corespunzătoare acestui sunet. 2. Nume dat uneia dintre chei. – Din it., fr. sol.

SOL^4 s.n. (Chim.) Soluție coloidală. – Din fr. sol.

SOL^2, soli, s.m. Persoană trimisă (oficial) undeva pentru o misiune; spec. emisar însărcinat să ducă tratative oficiale în numele unei țări sau al unui suveran (din evul mediu). ♦ Vestitor. ♦ (La nunțile țărănești) Flăcău trimis de mire în satul sau la casa miresei spre a-i vesti sosirea. – Din sl. solŭ.

SOL^5, soluri, s.n. 1. Strat afânat, moale și friabil de la suprafața scoarței pământești, care (împreună cu atmosfera din jur) constituie mediul de viață al plantelor; suprafața pământului; p. ext. pământ, teren. 2. (Și în sintagma exercițiu la sol) probă de gimnastică executată la nivelul podelei. – Din fr. sol, lat. solum.

SOL^3, soli, s.m. Unitate monetară principală din Peru. – Din fr. sol.

solanacee
SOLANACÉE, solanacee, s.f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate erbacee bianuale sau perene, caracterizate prin frunze simple, flori solitare sau grupate în inflorescențe și prin fructe bace sau capsule; (și la sg.) plantă care face parte din această familie; solanee. ♢ (Adjectival) Plantă solanacee. – Din fr. solanacées.

solanee
SOLANÉE, solanee, s.f. (Bot.) Solanacee. – Din fr. solanées.

solanina
SOLANÍNĂ s.f. Substanță extrasă din unele plante solanacee, cu acțiune toxică asupra organismului animal. – Din fr. solanine.

solar
SOLÁR, -Ă, solari, -e, adj. Care aparține Soarelui, emis de Soare, privitor la Soare; care este în raport cu Soarele. ♦ An solar = interval de timp în care se efectuează o revoluție completă a Pământului în jurul Soarelui. – Din fr. solaire, lat. solaris.

solarigraf
SOLARIGRÁF, solarigrafe, s.n. Aparat pentru măsurarea și înregistrarea radiației solare globale; solarimetru. – Din fr. solarigraphe.

solarimetru
SOLARIMÉTRU, solarimetre, s.n. Solarigraf. – Din fr. solarimètre.

solariu
SOLÁRIU, solarii, s.n. Teren sau încăpere (special amenajate) unde se fac băi de soare. – Din fr., lat. solarium.

solarizare
SOLARIZÁRE, solarizări, s.f. Supraexpunere puternică a unei plăci sau a unui film fotografic. – După fr. solarisation.

sola
SÓLĂ^1, sole, s.f. Porțiune de teren cultivată cu aceeași plantă, în cadrul unui asolament. – Din fr. sole.

SÓLĂ^2, sole, s.f. Nume dat mai multor specii de pești marini plați, ovali, acoperiți cu solzi fini, care trăiesc pe fundul nisipos al mărilor, la mică adâncime (Solea). – Din fr. sole.

solbanc
SOLBÁNC, solbancuri, s.n. Element de construcție executat deasupra părții exterioare a parapetelor ferestrelor sau a ușilor pentru protejarea lor de scurgerea apei de ploaie. – Din germ. Sohlbank.

solba
SÓLBĂ, solbe, s.f. Arșic de capră. – Lat. subalba.

sold
SOLD, solduri, s.n. 1. Diferență între totalul sumelor înscrise în debitul unui cont și totalul sumelor înscrise în creditul aceluiași cont. ♦ Rest de plată la lichidarea unei obligații. 2. Marfă rămasă nevândută (și care se desface cu preț redus). – Din fr. solde.

solda
SOLDÁ, soldez, vb. I. Tranz. 1. A calcula soldul unui cont. ♦ Refl. Fig. (Despre tratative, întreceri sportive, acțiuni etc.) A se încheia cu..., a avea drept rezultat.... 2. A lichida o socoteală, o datorie. 3. A vinde un rest de marfă cu reducere de preț. – Din fr. solder, it. soldare.

soldare
SOLDÁRE, soldări, s.f. Acțiunea de a (se) solda și rezultatul ei. – V. solda.

soldat
SOLDÁT^1, -Ă, soldați, -te, adj. 1. (Despre conturi) Care nu mai are sold. 2. (Despre mărfuri) Scos la vânzare. – V. solda.

SOLDÁT^2, soldați, s.m. Militar care nu are nici un grad; militar care are cel mai mic grad într-o armată; p. gener. militar care își execută stagiul. ♦ Fig. Luptător, militant. – Din fr. soldat, it. soldato, germ. Soldat.

solda
SÓLDĂ, solde, s.f. Sumă de bani plătită militarilor și personalului civil din armată. ♢ Expr. A fi în solda cuiva = a susține cauza cuiva din interes material (și nu din convingere). – Din fr. solde.

soldatel
SOLDĂȚÉL, soldăței, s.m. Diminutiv al lui soldat. – Soldat + suf. -el.

soldatesc
SOLDĂȚÉSC, -EÁSCĂ, soldățești, adj. Care aparține soldaților, privitor la soldați, de soldat; ostășesc; p. gener. militar. – Soldat + suf. -esc.

soldateste
SOLDĂȚÉȘTE adv. Ca soldații; ostășește; p. gener. militărește. – Soldat + suf. -ește.

soldatie
SOLDĂȚÍE s.f. (Rar) Stare, viață, calitate, serviciu de soldat sau, p. gener., de militar. – Soldat + suf. -ie.

soldatime
SOLDĂȚÍME s.f. Mulțime de soldați, totalitatea soldaților; ostășime. – Soldat + suf. -ime.

soldatoi
SOLDĂȚÓI, soldățoi, s.m. (Peior.) Augmentativ al lui soldat. – Soldat + suf. -oi.

soldiu
SÓLDIU, soldii, s.m. Monedă italienească veche, de valoare redusă, care a circulat în trecut și în țările române; p. gener. monedă de mică valoare. – Din it. soldo.

solear
SOLEÁR, soleari, s.m. Mușchi situat în partea posterioară a gambei, care leagă tibia și peroneul de călcâi. [Pr.: -le-ar] – Din fr. soléaire.

solecism
SOLECÍSM, solecisme, s.n. Greșeală de sintaxă (neadmisă de normele limbii literare). – Din fr. solécisme, lat. soloecismus.

soleil
SOLÉIL adv. (Despre obiecte plisate) În formă de raze. ♢ (Adjectival) Fustă soleil. [Pr.: soléi] – Cuv. fr.

solemn
SOLÉMN, -Ă, solemni, -e, adj. (Adesea adverbial) 1. Care are loc după un anumit ceremonial; cu fast, sărbătoresc. 2. Important; grav, serios. ♦ Desăvârșit; intens, profund. ♦ Sfânt, sacru. ♦ Măreț, grandios, maiestuos. 3. (Despre acte juridice) Care trebuie să respecte anumite forme pentru a fi considerat valabil. – Din lat. sollemnis.

solemnitate
SOLEMNITÁTE, solemnități, s.f. 1. Însușire a ceea ce este solemn; ceremonial care însoțește îndeplinirea unui act solemn. ♦ Măreție, seriozitate, gravitate, sobrietate. 2. Act solemn săvârșit cu fast. ♦ Ceremonie publică pentru sărbătorirea sau comemorarea unui eveniment ori a unei persoane. 3. Îndeplinire a unor forme care fac valabile actele juridice. – Din lat. sollemnitas, -atis.

solenatie
SOLENÁȚIE s.f. Mărime egală cu suma algebrică a curenților electrici de conducție din conductoarele care îmbrățișează o curbă închisă. – Din fr. solénation.

solenoid
SOLENOÍD, solenoizi, s.m. Bobină electrică cilindrică fără miez feromagnetic. – Din fr. solénoïde.

solenoidal
SOLENOIDÁL, -Ă, solenoidali, -e, adj. (Elt.) De solenoid. [Pr.: -no-i-] – Din fr. solénoïdal.

solfatara
SOLFATÁRĂ, solfatare, s.f. Emanație vulcanică constituită mai ales din vapori de apă, hidrogen sulfurat și bioxid de carbon. – Din fr. solfatare, it. solfatara.

solfegia
SOLFEGIÁ, solfegiéz, vb. I. Intranz. A executa un solfegiu, a cânta o melodie numind fiecare notă. [Pr.: -gi-a] – Din it. solfeggiare.

solfegiere
SOLFEGIÉRE, solfegieri, s.f. Acțiunea de a solfegia și rezultatul ei. [Pr.: -gi-e-] – V. solfegia.

solfegiu
SOLFÉGIU, solfegii, s.n. Mică piesă muzicală fără cuvinte, compusă în vederea exercițiilor; exercițiu vocal executat fără cuvinte, menit să dezvolte auzul și deprinderea de a citi notele muzicale. – Din it. solfeggio.

soli
SOLÍ, solésc, vb. IV. Intranz. (Înv., rar) A comunica cuiva ceva printr-un sol^2. – Din sol^2.

solicita
SOLICITÁ, solícit, vb. I. 1. A cere (cu stăruință) să i se acorde ceva, a se adresa cuiva cu o cerere. ♦ A ruga, a apela la..., a invita să... 2. A provoca, a trezi; a atrage. 3. A supune un corp unei acțiuni fizice (de tracțiune, torsiune, apăsare etc.) care l-ar putea distruge dacă ar depăși o anumită valoare. [Acc. și: (prez. ind.) solicít] – Din fr. solliciter, lat. sollicitare.

solicitant
SOLICITÁNT, -Ă, solicitanți, -te s.m. și f. Persoană care solicită (1); solicitator. – Solicita + suf. -ant Cf. germ. S o l l i z i t a n t.

solicitare
SOLICITÁRE, solicitări, s.f. Acțiunea de a solicita și rezultatul ei; cerere stăruitoare. ♦ Proces fizic prin care se produc tensiuni și deformații în interiorul unui corp solid. – V. solicita.

solicitator
SOLICITATÓR, -OÁRE, solicitatori, -oare, s.m. și f. Solicitant. – Solicita + suf. -tor. Cf. lat. s o l l i c i t a t o r,  - o r i s.

solicitudine
SOLICITÚDINE, solicitudini, s.f. Atitudine plină de grijă, de bunăvoință, de prietenie față de cineva sau de ceva; atenție prevenitoare. – Din fr. sollicitude, lat. sollicitudo, -inis.

solid
SOLÍD^1, solizi, s.m. Monedă de aur care a circulat în Imperiul roman și în cel bizantin. – Din lat. solidus.

SOLÍD^2, -Ă, solizi, -de, adj., s.n. 1. Adj., s.n. (Corp) care posedă capacitatea de a-și menține forma și dimensiunile, de a se opune forțelor deformatoare, având o structură compactă și o mare coeziune; p. ext. (corp) dur, tare, rigid, rezistent. 2. Adj. Care este astfel făcut încât rezistă mult timp; rezistent, trainic, durabil. 3. Adj. Mare (ca dimensiuni și greutate); (fam., despre ființe) voinic, robust. 4. Adj. Fig. Temeinic, serios; p. ext. sigur, statornic. ♦ Care înfruntă cu tărie greutățile; dârz. – Din fr. solide, lat. solidus.

solidar
SOLIDÁR, -Ă, solidari, -e, adj. 1. Legat (de cineva sau de ceva) printr-o responsabilitate și un interes comun; unit. ♦ De care răspund în egală măsură și împreună mai multe persoane; spec. care leagă între ei într-un raport de obligații mai mulți creditori și un debitor sau mai mulți debitori și un creditor. 2. Care este legat prin construcție de altă piesă sau de alt obiect, formând împreună un tot unic. – Din fr. solidaire.

solidarism
SOLIDARÍSM s.n. Concepție social-politică potrivit căreia principiul fundamental al existenței societății este solidaritatea tuturor membrilor ei. – Din fr. solidarisme.

solidaritate
SOLIDARITÁTE s.f. Faptul de a fi solidar (cu cineva sau cu ceva); sentiment care îi determină pe oameni să-și acorde ajutor reciproc. – Din fr. solidarité.

solidariza
SOLIDARIZÁ, solidarizéz, vb. I. 1. Refl. A se declara solidar (1) cu cineva sau cu ceva, a manifesta sentimente de solidaritate (față de cineva), a se uni cu cineva într-o acțiune. 2. Tranz. A lega între ele (prin construcție) două sau mai multe piese sau obiecte, astfel încât să forrneze un tot, să preia în ansamblu solicitările. – Din fr. solidariser.

solidarizare
SOLIDARIZÁRE, solidarizări, s.f. Acțiunea de a (se) solidariza și rezultatul ei. – V. solidariza.

solidarizat
SOLIDARIZÁT, -Ă, solidarizați, -te, adj. Declarat solidar cu cineva, unit. – V. solidariza.

solidifica
SOLIDIFICÁ, solidífic, vb. I. Refl. și tranz. A trece sau a face să treacă un corp din stare lichidă în stare solidă, prin răcire sub o temperatură dată; p. ext. a îngheța. ♦ (Despre grăsimi) A se slei. ♦ Refl. A se întări. – Din fr. solidifier, it. solidificare.

solidificare
SOLIDIFICÁRE, solidificări, s.f. Faptul de a (se) solidifica. – V. solidifica.

solidificat
SOLIDIFICÁT, -Ă, solidificați, -te, adj. Care a devenit solid sau care s-a întărit. – V. solidifica.

soliditate
SOLIDITÁTE s.f. Stare a corpurilor solide; proprietate a corpurilor solide de a opune rezistență la schimbarea formei și a volumului lor; tărie, duritate, rezistență. ♦ Fig. Temeinicie, seriozitate. – Din fr. solidité, lat. soliditas, -atis.

solidus
SOLIDÚS s.n. (Fiz.) Curbă, loc geometric al punctelor dintr-o diagramă de faze, care reprezintă terminarea solidificării. – Din fr. solidus.

solie
SOLÍE, solii, s.f. 1. Misiune, însărcinare încredințată unui sol^2. ♢ Expr. (Înv.) A-și da solia = a expune obiectul misiunii sale, a-și îndeplini însărcinarea de sol^2; a da socoteală de misiunea avută. ♦ P. gener. Misiune, însărcinare, sarcină. ♦ Fig. Menire. 2. (Concr.) Veste, mesaj (adus de un sol^2). 3. (Concr.) Grup de persoane trimise ca soli^2; delegație. – sol^2 + suf. -ie.

solifluctiune
SOLIFLUCȚIÚNE s.f. v. solifluxiune.

solifluxiune
SOLIFLUXIÚNE s.f. Proces de alunecare lentă a solului pe pantele mici ca urmare a îmbibării cu apă a depozitelor superficiale. [Pr.: -xi-u-. – Var.: soliflucțiúne s.f.] – Din fr. solifluction, solifluxion.

soliloc
SOLILÓC, solilocuri, s.n. (Livr.) Monolog; operă scrisă sub formă de monolog. – Din fr. soliloque.

soliped
SOLIPÉD, -Ă, solipezi, -de, adj., s.n. (Animal) care are piciorul alcătuit dintr-un singur deget (terminat cu o copită). – Din fr. solipède.

solipsism
SOLIPSÍSM s.n. Concepție, doctrină potrivit căreia singura realitate ar fi eul, conștiința individuală, întreaga lume exterioară existând numai în această conștiință. – Din fr. solipsisme.

solipsist
SOLIPSÍST, -Ă, solipsiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al solipsismului. 2. Adj. Care aparține solipsismului, privitor la solipsism. – Din fr. solipsiste.

solist
SOLÍST, -Ă, soliști, -te, s.m. și f. 1. Cântăreț sau instrumentist care execută o compoziție muzicală (sau o parte dintr-o compoziție muzicală) concepută pentru o singură voce sau pentru un singur instrument. 2. Dansator care execută singur o piesă coregrafică sau care deține un rol principal într-o compoziție coregrafică de ansamblu. – Din fr. soliste.

solistic
SOLÍSTIC, -Ă, solistici, -ce, adj. Care pune accentul pe interpretarea solistului; care se execută de un solist. – Solist + suf. -ic.

solitar
SOLITÁR, -Ă, solitari, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care se găsește singur; izolat, singuratic. ♢ Floare (sau frunză etc.) solitară = floare (sau frunză etc.) care crește singură pe tulpină. ♦ (Despre locuri) Pustiu, neumblat. ♦ (Despre ființe; adesea substantivat) Care trăiește sau căruia îi place să trăiască singur, izolat, departe de societate. 2. S.n. Piatră prețioasă (în special diamant de mare valoare) montată singură la o bijuterie (sau ieșind în evidență într-o montură dintr-un grup de pietre mai mici). – Din fr. solitaire, lat. solitarius.

solitarism
SOLITARÍSM s.n. (Livr.) Tendință, înclinație a cuiva de a se izola de oameni, de a trăi în izolare. – Solitar + suf. -ism.

soliton
SOLITÓN s.n. (Cib., Med.) Undă de conductibilitate nervoasă caracterizată prin propagarea fără deformări și cu viteză fixă. – Din fr., engl. soliton.

solitudine
SOLITÚDINE, solitudini, s.f. (Livr.) Singurătate, izolare (în care se află cineva). – Din fr. solitude, lat. solitudo, -inis.

solmizatie
SOLMIZÁȚIE s.f. Sistem medieval de intonare silabică a notelor. ♦ Citire ritmică a notelor, fără intonarea lor. – Din fr. solmisation.

solnita
SÓLNIȚĂ, solnițe, s.f. 1. Vas mic în care se servește sarea (și piperul) la masă; conținutul acestui vas. ♦ (Pop.) Vas (de lemn) în care se păstrează sarea la bucătărie. 2. (Pop.) Cavitate situată deasupra ochilor la cai. – Din bg., scr. solnica.

solo
SÓLO, (I) s.n. invar., (II) s.m. invar. I. S.n. invar. 1. Compoziție muzicală (sau parte a ei) concepută pentru un singur instrument sau pentru o singură voce. ♦ (Adjectival) Care se execută fără acompaniament. 2. Dans (sau parte dintr-un dans) executat de o singură persoană. II. S.m. invar. Solist. – Din it. solo.

solomonar
SOLOMONÁR, solomonari, s.m. (Pop.) 1. Persoană care are noțiuni de astronomie, care face calendare și prevestește vremea. 2. Persoană cu pretinse puteri supranaturale, care ar putea provoca sau împiedica diverse fenomene naturale; p. gener. vrăjitor. [Var.: (reg.) șolomănár s.m., șolomonár s.m.] – Solomon (n. pr.) + suf. -ar.

solomoni
SOLOMONÍ, solomonésc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A vrăji, a fermeca. – Din n. pr. Solomon.

solomonie
SOLOMONÍE, solomonii, s.f. (Pop.) Vrăjitorie, farmec. ♦ Vicleșug, șiretlic. – Solomon (n. pr.) + suf. -ie.

solomonire
SOLOMONÍRE, solomoniri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a solomoni și rezultatul ei. – V. solomoni.

solonceac
SOLONCEÁC s.n. (Geol.) Sol salin de suprafață cu conținut ridicat de săruri. – Din rus. solonceak.

solonet
SOLONÉȚ, solonețuri, s.n. Grup de soluri caracterizate printr-un bogat conținut de sodiu și o fertilitate naturală foarte scăzută. – Din rus. soloneț.

solstitial
SOLSTIȚIÁL, -Ă, solstițiali, -e, adj. Care ține de solstițiu, privitor la solstițiu. [Pr.: -ți-al] – Din fr. solsticial, lat. solstitialis.

solstitiu
SOLSTÍȚIU, solstiții, s.n. Fiecare dintre cele două momente ale anului când Soarele se află la cea mai mare înălțime față de ecuator; datele calendaristice corespunzătoare acestor momente (21 iunie și 22 decembrie), marcând ziua cea mai lungă sau cea mai scurtă din an. – Din lat. solstitium, fr. solstice.

solubil
SOLÚBIL, -Ă, solubili, -e, adj. 1. (Despre substanțe sau elemente chimice) Care se poate dizolva într-un solvent. 2. Fig. (Rar) Care se poate rezolva, dezlega, explica. – Din fr. soluble, lat. solubilis.

solubilitate
SOLUBILITÁTE, solubilități, s.f. Proprietate a unor săruri de a se putea dizolva într-un solvent. ♦ Cantitate maximă de substanță, exprimată în grame, conținută într-o anumită cantitate de solvent la o temperatură determinată. – Din fr. solubilité.

solubiliza
SOLUBILIZÁ, solubilizéz, vb. I. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni solubil. – Din fr. solubiliser.

solubilizare
SOLUBILIZÁRE, solubilizări, s.f. Proces de transformare a unei substanțe greu solubile într-una ușor solubilă, în urma unui proces fizic sau a unei reacții chimice. – V. solubiliza.

solunar
SOLUNÁR, -Ă, solunari, -e, adj. Care se referă simultan la Soare și la Lună. ♢ Ore solunare = ore favorabile pescuitului stabilite în funcție de poziția simultană a Soarelui și a Lunii. – Din fr. solunaire.

solutie
SOLÚȚIE, soluții, s.f. 1. Amestec omogen compus din două sau mai multe substanțe chimice (dintre care una este de obicei lichidă) dispersate la scară moleculară în diverse proporții. 2. Operație mintală care, analizând o pluralitate, o complexitate de elemente care se întrepătrund, rezolvă o dificultate, o problemă teoretică sau practică; ansamblul deciziilor și actelor care pot rezolva o dificultate; mod de a rezolva o dificultate, o problemă. ♦ Răspuns la o problemă. 3. (În sintagma) Soluție de continuitate = întrerupere a continuității; separare a părților care mai înainte erau legate între ele sau continue. [Var.: (înv.) soluțiúne s.f.] – Din fr. solution, lat. solutio, -onis.

solutiona
SOLUȚIONÁ, soluționéz, vb. I. Tranz. A găsi, a da o soluție (2); a dezlega, a rezolva. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. solutionner.

solutionare
SOLUȚIONÁRE, soluționări, s.f. Acțiunea de a soluționa și rezultatul ei; dezlegare, rezolvare. [Pr.: -ți-o-] – V. soluționa.

solutionat
SOLUȚIONÁT, -Ă, soluționați, -te, adj. 1. Pentru care s-a găsit o soluție (convenabilă); rezolvat (1). 2. (Despre controverse, litigii, conflicte) Căruia i s-a pus capăt; rezolvat (2). [Pr.: -ți-o-] – V. soluționa.

solutiune
SOLUȚIÚNE s.f. v. soluție.

solvabil
SOLVÁBIL, -Ă, solvabili, -e, adj. Care dispune de suficiente mijloace bănești sau bunuri pentru a-și îndeplini la termen obligațiile; care plătește prompt, bun de plată; solvent^2. – Din fr. solvable.

solvabilitate
SOLVABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi solvabil; solvență. – Din fr. solvabilité.

solvat
SOLVÁT, solvați, s.m. (Chim.) Dizolvat (2). – Din fr. solvate.

solvata
SOLVATÁ, solvatéz, vb. I. Intranz. (Chim.) A produce o solvatare. – Cf. s o l v a t a r e.

solvatare
SOLVATÁRE s.f. Fenomen care însoțește dizolvarea substanțelor într-un solvent și care constă în stabilirea unor legături între ionii sau moleculele substanței dizolvate și moleculele dizolvantului. – După fr. solvatation.

solvent
SOLVÉNT^1, solvenți, s.m. Substanță chimică (lichidă) care are proprietatea de a dizolva în masa ei alte substanțe; dizolvant. – Din engl. solvent.

SOLVÉNT^2, -Ă, solvenți, -te, adj. 1. (Despre elevi, studenți; adesea substantivat) Care plătește taxe de frecvență sau de internat, care nu este bursier. 2. Solvabil. – Din germ. Solvent.

solventa
SOLVÉNȚĂ, solvențe, s.f. Solvabilitate. – Din germ. Solvenz.

solvi
SOLVÍ, solv, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) dizolva. [Prez. ind. și: solvésc] – Din lat. solvere.

solvire
SOLVÍRE, solviri, s.f. Acțiunea de a (se) solvi și rezultatul ei; dizolvare. – V. solvi.

solvit
SOLVÍT, -Ă, solviți, -te, adj. Dizolvat. – V. solvi.

solz
SOLZ, solzi, s.m. 1. Fiecare dintre plăcile mici, dure și lucioase, de natură tegumentară, care, suprapunându-se parțial, acoperă corpul celor mai mulți pești, al celor mai multe reptile, picioarele păsărilor și anumite părți ale corpului unor mamifere. ♦ Fiecare dintre micile plăci de metal din care sunt făcute armurile sau anumite obiecte de podoabă. 2. Fiecare dintre frunzulițele care acoperă și apără bulbii, mugurii și alte organe ale plantelor. 3. Stratul exterior pe care-l prezintă o secțiune transversală făcută într-o fibră de lână. 4. Fig. (Pop.) Murdărie, jeg care se depune pe piele, în formă de mici cruste. – Refăcut din *soldzi (pl. lui *soldu < lat. solidus „monedă de aur”).

solzarie
SOLZĂRÍE s.f. (Rar) Totalitatea solzilor care acoperă corpul unui animal; mulțime de solzi. – Solz + suf. -ărie.

solzisor
SOLZIȘÓR, solzișori, s.m. Diminutiv al lui solz. – Solz + suf. -ișor.

solzos
SOLZÓS, -OÁSĂ, solzoși, -oase, adj. Acoperit cu solzi. ♦ Care are aspect de solzi, care se poate desface ca niște solzi. – Solz + suf. -os.

soma
SÓMA^1 s.f. Ansamblul celulelor diploide ale organismului viu. – Din fr. soma.

SOMÁ^2, somez, vb. I. Tranz. A cere (cuiva) în chip categoric (și sub amenințare) să suporte anumite consecințe, să îndeplinească ceva. ♦ (Jur.) A pune cuiva în vedere, cu forme legale, să execute (sau să nu execute) ceva. – Din fr. sommer.

somalez
SOMALÉZ, -Ă, somalezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Somaliei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Somaliei sau populației ei, privitor la Somalia sau la populația ei. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de somalezi. – Somalia (n. pr.) + suf. -ez.

somali
SOMALÍ s.f. Limbă afro-asiatică oficială în Somalia. – Din fr. somali.

somare
SOMÁRE, somări, s.f. Acțiunea de a soma^2 și rezultatul ei; avertizare, avizare, înștiințare. – V. soma^2.

somat
SOMÁT, -Ă, somați, -te, adj. Căruia i s-a cerut (sub amenințare, cu forme legale etc.) să execute ceva; înștiințat, avertizat, avizat. – V. soma^2.

somatic
SOMATIC, -Ă, somatici, -ce, adj. (Biol.) Care ține de corp, privitor la corp (considerat un ansamblu unitar). ♢ Celule somatice = celulele corpului (cu excepția celor sexuale). – Din fr. somatique.

somatologie
SOMATOLOGÍE s.f. Știință care se ocupă de studiul anatomic și fiziologic al corpului omenesc viu. – Din fr. somatologie.

somatometrie
SOMATOMETRÍE s.f. Ansamblul măsurătorilor efectuate pentru a determina forma și dimensiunile corpului (animalelor). – Din fr. somatométrie.

somatotrop
SOMATOTRÓP, -Ă, somatotropi, -e, adj. Care acționează asupra corpului. ♢ Hormon somatotrop = hormon secretat de lobul anterior al hipofizei, care stimulează creșterea corpului. – Din fr. somatrope.

somatie
SOMÁȚIE, somații, s.f. Faptul de a soma; invitație prin care se pune cuiva în vedere să execute (sau să nu execute) ceva; ordin scris emanat de la o autoritate prin care se ordonă cuiva să execute (sau să înceteze de a executa) o acțiune. [Var.: (înv.) somațiúne s.f.] – Din fr. sommation.

somatiune
SOMAȚIÚNE s.f. v. somație.

sombrero
SOMBRÉRO s.n. Pălărie (de fetru) cu boruri mari, purtată mai ales în Spania și în America Latină. – Din sp., fr. sombrero.

somiera
SOMIÉRĂ, somiere, s.f. 1. Rețea elastică de sârmă, de arcuri etc. fixată pe cadrul patului, peste care se așază salteaua; p. ext. parte a unui pat formată dintr-un schelet care susține un ansamblu de elemente elastice, un material de umplutură și o țesătură de acoperire. 2. Bloc de piatră care susține o boltă. 3. Fiecare dintre grinzile principale pe care sunt rezemate grinzile secundare ale unui planșeu. [Pr.: -mi-e-] – Din fr. sommier.

somitate
SOMITÁTE, somități, s.f. Persoană care se bucură de un mare prestigiu pentru merite deosebite într-un anumit domeniu de activitate. – Din fr. sommité.

somn
SOMN^1, somni, s.m. Pește teleostean răpitor cu corpul lung, fără solzi, lățit în partea de dinainte, cu capul turtit, cu gura armată de dinți puternici și cu mustăți lungi (Silurus glanis). – Din sl. somŭ. Cf. bg., rus. s o m.

SOMN^2, (rar) somnuri, s.n. Stare fiziologică normală și periodică de repaus a ființelor, necesară

somnambul
SOMNAMBÚL, -Ă, somnambuli, -e, s.m. și f. Persoană care suferă de somnambulism; noctambul. ♢ (Adjectival) Ființă somnambulă. – Din fr. somnambule.

somnambulic
SOMNAMBÚLIC, -Ă, somnambulici, -ce, adj. Care aparține somnambulului sau somnambulismului, privitor la somnambul sau la somnambulism. – Din fr. somnambulique.

somnambulism
SOMNAMBULÍSM s.n. 1. Stare de automatism inconștient manifestată prin părăsirea patului în timpul somnului și executarea unor acte coordonate de care individul în cauză nu-și mai amintește la trezire; noctambulism. 2. Executare automată a unor acte de către o persoană hipnotizată. – Din fr. somnambulisme.

somnie
SOMNÍE s.f. (Rar) Somnolență. – Somn^2 + suf. -ie.

somnifer
SOMNIFÉR, -Ă, somniferi, -e, adj., s.n. (Medicament, substanță) care provoacă somn; soporific, hipnotic, narcotic. – Din fr. somnifère, lat. somnifer.

somnisor
SOMNIȘÓR^1, somnișori, s.m. Diminutiv al lui somn^1; somnuleț^1. – Somn^1 + suf. -ișor.

SOMNIȘÓR^2, (1) s.n., (2) somnișori, s.m. 1. S.n. Diminutiv al lui somn^2; somnuleț^2. 2. S.m. (Bot.) Mac de grădină. – Somn^2 + suf. -ișor.

somnola
SOMNOLÁ, somnoléz, vb. I. Intranz. (Franțuzism) A dormita, a picoti, a moțăi. – Din fr. somnoler.

somnolare
SOMNOLÁRE, somnolări, s.f. (Rar) Acțiunea de a somnola și rezultatul ei. – V. somnola.

somnolent
SOMNOLÉNT, -Ă, somnolenți, -te, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Care este în stare de somnolență sau trădează somnolență; care dormitează (sau pare că dormitează); toropit, moleșit (de somn). – Din fr. somnolent, lat. somnolentus.

somnolenta
SOMNOLÉNȚĂ s.f. Stare intermediară între somn și veghe, în care diverse funcții și reacții ale organismului sunt diminuate; moleșeală, toropeală, somnie, somnoroșie. – Din fr. somnolence, lat. somnolentia.

somnoros
SOMNORÓS, -OÁSĂ, somnoroși, -oase, adj., s.f. I. Adj. 1. Căruia îi este somn; amețit, toropit de somn; adormit. ♦ (Adesea substantivat) Căruia îi place să doarmă mult. 2. Fig. Lipsit de vioiciune, de vigoare, de intensitate, de strălucire; fără viață, slab, șters, stins. II. S.f. (Bot.) 1. Plantă erbacee cu flori albe, cu frunzele și fructele acoperite cu peri aspri (Laserpitium prutenicum). 2. Pidosnic. [Var.: (reg.) somnurós, -oásă adj.] – Somn^2 + suf. -uros.

somnorosie
SOMNOROȘÍE s.f. (Rar) Somnolență. – Somnoros + suf. -ie.

somnoterapie
SOMNOTERAPÍE s.f. Metodă de tratament al unor boli prin somn^2 prelungit cu hipnotice, hipnoză sau curent electric. – Somn^2 + terapie.

somnulet
SOMNULÉȚ^1, somnuleți, s.m. Somnișor^1. – Somn^1 + suf. -uleț.

SOMNULÉȚ^2 s.n. Somnișor^2. – Somn^2 + suf. -uleț.

somnuros
SOMNURÓS, -OÁSĂ adj. v. somnoros.

somon
SOMÓN, somoni, s.m. Pește teleostean răpitor marin din familia salmonidelor, lung de 1-1,5 m și cu greutatea de 25-30 kg, care intră vara în fluvii pentru a-și depune icrele (Salmo salar). – Din fr. saumon.

somotei
SOMOTÉI, somotei, s.m. Pui de somn^1, somn^1 mic (până la 1 kilogram). – Cf. s o m n 1.

somptuar
SOMPTUÁR, -Ă, somptuari, -e, adj. Referitor la cheltuieli. ♢ Legi somptuare = legi care, în vechea Romă, interziceau cheltuielile exagerate, în special pentru lux și risipă. [Pr.: -tu-ar] – Din fr. somptuaire.

somptuos
SOMPTUÓS, -OÁSĂ, somptuoși, -oase, adj. (Livr.) Care este de o eleganță impunătoare și foarte costisitoare; fastuos, luxos, bogat. [Pr.: -tu-os] – Din fr. somptueux.

somptuozitate
SOMPTUOZITÁTE s.f. (Livr.) Însușirea a ceea ce este somptuos, fast, eleganță, lux; splendoare. [Pr.: -tu-o-] – Din fr. somptuosité.

son
SON, (1) soni, s.m., (2) sonuri, s.n. 1. S.m. Unitate de măsură a tăriei sunetelor. 2. S.n. (Rar) Sunet; ton. – Din fr. son, lat. sonus.

sona
SONÁ, sonéz, vb. I. Refl. (Fam.; despre oameni) A-și pierde judecata, a se țicni. – După fr. sonné.

sonagraf
SONAGRÁF, sonagrafe, s.n. 1. Aparat pentru înregistrarea și redarea sunetelor cu mare fidelitate. 2. Denumire comercială a unui spectograf folosit pentru analiza semnalelor sonore. – Din engl. sonagraph.

sonagrama
SONAGRÁMĂ, sonagrame, s.f. Reprezentare a analizei spectrografice efectuate de către sonagraf; (concr.) hârtie pe care este înregistrată o astfel de reprezentare. – Din engl. sonagram.

sonanta
SONÁNTĂ, sonante, s.f. Consoană a cărei emisiune nu comportă nici un zgomot și care are unele caracteristici articulatorii și funcționale apropiate de vocale. ♢ (Adjectival) Consoană sonantă. – Din fr. sonnante.

sonar
SONÁR, sonare, s.n. 1. Principiu natural și tehnic de detectare a unui obiect în spațiu, bazat pe emisia și reflectarea undelor. 2. Detector sonic pentru telecomunicații subacvatice, folosit pentru reperarea unor obiecte submarine. – Din fr. sonar.

sonata
SONÁTĂ, sonate, s.f. Bucată muzicală pentru unul sau două instrumente, alcătuită din trei sau patru părți, deosebite între ele ca structură, tonalitate, ritm etc., dar care se completează într-o succesiune logică și unitară. – Din fr. sonate, it. sonata, germ. Sonate.

sonatina
SONATÍNĂ, sonatine, s.f. Sonată de proporții mai mici. – Din fr. sonatine, it. sonatina, germ. Sonatine.

sonda
SONDÁ, sondéz, vb. I. Tranz. 1. A cerceta, a supune unui sondaj straturile unui teren, adâncimea sau fundul unei ape etc.; a explora. ♦ A cerceta sau a evacua o cavitate a organismului cu ajutorul unei sonde. 2. Fig. A încerca să afli gândurile, sentimentele, intențiile cuiva; a iscodi, a ispiti; a tatona. – Din fr. sonder.

sondabil
SONDÁBIL, -Ă, sondabili, -e, adj. (Despre terenuri, ape) Care poate fi sondat. – Sonda + suf. -bil.

sondaj
SONDÁJ, sondaje, s.n. Acțiunea de a sonda; sondare. 1. Cercetare a solului sau a subsolului pentru

sondare
SONDÁRE, sondări, s.f. Acțiunea de a sonda și rezultatul ei; sondaj, investigație, studiu, cercetare. – V. sonda.

sonda
SÓNDĂ, sonde, s.f. 1. Gaură cilindrică forată în interiorul scoarței pământului în vederea exploatării unui zăcământ de hidrocarburi fluide, a explorării unor straturi etc. ♦ Instalație situată deasupra unei sonde (1). 2. Aparat care servește la extragerea unei mici cantități dintr-un material compact sau granulat (pământ, ciment, nisip etc.). ♦ Burghiu mare, acționat mecanic, cu care se fac foraje în sol (în scopul de a-l explora și a cunoaște natura straturilor). 3. Instrument chirurgical în formă de tub cilindric de metal, de cauciuc etc. care servește la explorarea sau la evacuarea unor canale sau cavități din organism ori la drenarea plăgilor. 4. Instrument cu ajutorul căruia se efectuează diferite observații hidrometrice ca măsurarea adâncimii unei ape, recoltarea de probe de pe fundul apelor etc. 5. Dispozitiv sensibil, asociat unui aparat de măsură, care poate fi plasat în diferite puncte din spațiu pentru exploatarea unui câmp fizic. 6. (În sintagmele) Balon-sondă = balon prevăzut cu aparate de observație, care se lansează în atmosferă pentru diferite cercetări științifice. Sondă spațială = satelit artificial sau vehicul spațial fără oameni, lansat în spațiul cosmic pentru cercetarea lui directă. 7. Pahar lunguieț și subțire, mai îngust în partea de jos. – Din fr. sonde.

sondeza
SONDÉZĂ, sondeze, s.f. Instalație de foraj de mică adâncime. – Din fr. sondeuse.

sondor
SONDÓR, sondori, s.m. Muncitor la o sondă (1). – Din fr. sondeur.

sonerie
SONERÍE, sonerii, s.f. 1. Dispozitiv de semnalizare sonoră care emite sunete (intermitente) cu ajutorul unui mic clopot atins de un ciocănel special; p. ext. sunet produs de acest dispozitiv. ♢ Sonerie electrică = sonerie în care ciocănelul este acționat de un electromagnet. 2. Buton care, prin apăsare, declanșează funcționarea unei sonerii (1). – Din fr. sonnerie, it. soneria.

sonet
SONÉT, sonete, s.n. Poezie cu formă prozodică fixă, alcătuită din 14 versuri repartizate în două catrene cu rimă îmbrățișată și două terține cu rimă liberă. – Din fr. sonnet, it. sonetto.

soneta
SONÉTĂ, sonete, s.f. Dispozitiv alcătuit dintr-un berbec (II 2) care alunecă pe un stâlp vertical, cu care se bat (manual sau mecanic) piloții în sol (de obicei pe fundul unei ape), menținându-i totodată în poziția prescrisă. – Din fr. sonnette.

sonetist
SONETÍST, -Ă, sonetiști, -ste, s.m. și f. Persoană care scrie sonete. – Din fr. sonnettiste, it. sonettista.

song
SONG, songuri, s.n. (Englezism) Cântec, melodie. – Din engl. song.

sonic
SÓNIC, -Ă, sonici, -ce, adj. Care ține de sunete, privitor la sunete. ♦ (Despre anumite fenomene) Care se manifestă cu o viteză apropiată de cea a sunetului. – Din fr. sonique.

sonicitate
SONICITÁTE s.f. Ramură a mecanicii care se ocupă cu transmiterea prin vibrații și prin unde elastice longitudinale a energiei sau a puterii mecanice în masa corpurilor lichide și a corpurilor solide. – Sonic + suf. -itate.

sonolocatie
SONOLOCÁȚIE s.f. Operație prin care se determină poziția unui obiect față de un anumit reper cu ajutorul undelor sonore, fără participarea activă a obiectului. – Din fr. sonolocation.

sonoluminiscenta
SONOLUMINISCÉNȚĂ s.f. Emisiune slabă de lumină care însoțește fenomenul de formare a bulelor de gaze dintr-un lichid supus acțiunii ultrasunetelor. – Din fr. sonoluminescence.

sonometric
SONOMÉTRIC, -Ă, sonometrici, -ce, adj. (Fon.) Referitor la sonometrie, de sonometrie. – Din fr. sonométrique.

sonometrie
SONOMETRÍE s.f. (Fon.) Tehnică de măsurare a sunetelor cu ajutorul sonometrului. – Din fr. sonométrie.

sonometru
SONOMÉTRU, sonometre, s.n. Dispozitiv folosit la verificarea legilor de vibrație a coardelor, pentru a compara înălțimea a două sunete sau pentru a măsura un interval. ♦ Instrument electronic pentru măsurarea intensității undelor sonore, de obicei a zgomotelor. – Din fr. sonomètre.

sonor
SONÓR, -Ă, sonori, -e, adj. 1. Care produce, prin vibrare, sunete (puternice); care răsună sau face să răsune. 2. (Adesea adverbial) Care are un sunet plăcut, armonios (și pătrunzător). 3. Care amplifică sunetele, care are rezonanță. 4. (Despre consoane) Care este rostit prin vibrarea coardelor vocale, glota fiind închisă; fonic. 5. (Despre filme cinematografice) Însoțit de vorbire și de muzică. ♦ (Substantivat, n.) Partea sonoră (5) a unui film cinematografic sau de televiziune. 6. Fig. Important, cu răsunet, renumit; p. ext. pretențios, emfatic. – Din fr. sonore, lat. sonorus.

sonoritate
SONORITÁTE, sonorități, s.f. 1. Însușirea de a fi sonor. ♦ Muzicalitate. ♦ Sunet sau grup de sunete (caracteristice); nuanță. 2. Proprietate a unor corpuri de a propaga și de a amplifica sunetele; rezonanță. – Din fr. sonorité, lat. sonoritas, -atis.

sonoriza
SONORIZÁ, sonorizéz, vb. I. Tranz. A face (să fie) sonor. ♦ Tranz. și refl. (Despre consoane surde) A (se) transforma în consoană sonoră. ♦ A adăuga unei producții cinematografice sau de televiziune partea sonoră. – Din fr. sonoriser.

sonorizare
SONORIZÁRE, sonorizări, s.f. Acțiunea de a (se) sonoriza și rezultatul ei; spec. partea sonoră a unui film. – V. sonoriza.

sonosfera
SONOSFÉRĂ, sonosfere, s.f. Mică incintă acustică de formă sferică folosită în special în autoturisme. – Din fr. sonosphère.

sopor
SOPÓR s.n. (Med.) Stare patologică de somnolență. – Din fr. sopor.

soporifer
SOPORIFÉR, -Ă, soporiferi, -e, adj., s.n. (Livr.) Somnifer. – Din fr. soporifère, lat. soporifer.

soporific
SOPORÍFIC, Ă, soporifici, -ce, adj., s.n. (Livr.) Somnifer. – Din fr. soporifique.

sopran
SOPRÁN, -Ă, soprani, -e, subst. 1. S.n. Cea mai înaltă dintre cele cinci categorii ale vocii omenești (de femeie sau de copil). 2. S.m. și f. Femeie sau copil cu voce de sopran (1); p. ext. instrument de suflat cu sunet asemănător vocii de sopran. [Var.: sopráno s.n.] – Din fr., it. soprano.

soprano
SOPRÁNO s.n. v. sopran.

sor
SOR^1 s.f. v. soră.

SOR^2, sori, s.m. (Bot.) Grupare de sporangi situată pe fața inferioară a frunzelor la ferigi. – Din fr. sore.

sora
SORĂ, surori, s.f. 1. Persoană de sex feminin considerată în raport cu copiii acelorași părinți sau ai aceluiași tată ori aceleiași mame. ♢ Soră bună = soră care are amândoi părinții comuni cu ai fraților săi. (Reg.) Soră de scoarță = fiica din altă căsătorie a unuia dintre soții recăsătoriți, considerată în raport cu copilul sau cu copiii celuilalt soț. Soră de lapte = fată care a supt o dată cu alt copil de la aceeași femeie, considerată în raport cu acel copil. ♢ Loc. adj. Soră cu moartea = grozav, zdravăn, foarte mare. ♢ Compuse: sora-soarelui = floarea-soarelui; sor-cu-frate = numele a două plante erbacee cu frunze ovale, cu flori galbene-aurii sau albastre-violete, cu fructul o capsulă (Melampyrum). 2. (Fam.; la voc.) Termen cu care cineva se adresează unei fete sau unei femei în semn de intimitate, de prietenie sau de dragoste; dragă. 3. Fig. Tovarășă, prietenă. ♦ Țară, limbă etc. de aceeași origine cu alta, cu afinități și trăsături comune. 4. Cel mai mic grad în ierarhia călugărească în mănăstirile de femei; femeie care are acest grad. 5. Infirmieră. [Var.: (pop.) suróră, sor s.f.] – Lat. soror, -oris.

sorb
SORB^1, sorbi, s.m. Arbore din familia rozaceelor înalt până la 15 m, cu frunze ovale, flori albe și fructe cărnoase, al cărui lemn se folosește la strungărie (Sorbus aria). – Lat. sorbus.

SORB^2, sorburi, s.n. 1. Vârtej de apă cu un ochi adânc la mijloc. ♦ Loc unde apa unui râu dispare de la suprafață, curgând în continuare printr-un curs subteran. 2. Vânt puternic care se propagă sub forma unui vârtej. 3. Piesă metalică perforată sau prevăzută cu sită care se montează la capătul introdus în lichid al conductei de aspirație a unei pompe pentru a împiedica pătrunderea în pompă a corpurilor străine, a impurităților; p. gener. țeavă, conductă aspiratoare. – Din sorbi (derivat regresiv).

sorbestrea
SORBESTREÁ, sorbestrele, s.f. Plantă erbacee din familia rozaceelor, cu tulpina dreaptă, cu frunze lucioase, crestate pe margini și cu flori hermafrodite lipsite de corolă (Sanguisorba officinalis). – Cf. it. s o r b a s t r e l l a.

sorbet
SORBÉT, sorbete, s.n. (Rar) Băutură răcoritoare preparată din suc de fructe, zahăr și lichior sau apă. [Pl. și: sorbeturi] – Din fr. sorbet.

sorbi
SORBÍ, sorb, vb. IV. Tranz. 1. A bea ceva trăgând în gură puțin câte puțin, cu buzele țuguiate (și cu zgomot). ♦ A bea repede și cu lăcomie, dintr-o singură înghițitură (golind vasul). ♢ Expr. A sorbi (pe cineva) într-o lingură (sau într-un pahar) de apă, se spune: a) când cineva se uită cu mare dragoste la altcineva; b) când cineva își manifestă antipatia față de altcineva. A sorbi cuvintele (sau vorbele, scrisul etc.) cuiva = a asculta sau a citi cu mare atenție și interes pe cineva. 2. A înghiți. ♦ Fig. A preocupa, a captiva. 3. A trage în piept (cu nesaț), a inspira adânc (aer, vânt, miresme). – Lat. *sorbire (= sorbere).

sorbire
SORBÍRE, sorbiri, s.f. Acțiunea de a sorbi și rezultatul ei; sorbit, sorbitură. – V. sorbi.

sorbit
SORBÍT s.n. Sorbire. – V. sorbi.

sorbita
SORBÍTĂ s.f. Constituent structural moale și maleabil al oțelului tratat termic. – Din fr. sorbite, germ. Sorbit.

sorbitor
SORBITÓR, -OÁRE, sorbitori, -oare, adj. Care soarbe sau absoarbe. – Sorbi + suf. -tor.

sorbitura
SORBITÚRĂ, sorbituri, s.f. 1. Sorbire. ♦ Cantitate de lichid care se poate sorbi dintr-o dată; înghițitură, dușcă. 2. (Reg.) Mâncare lichidă; zeamă, supă, ciorbă. – Sorbi + suf. -tură.

sorboza
SORBÓZĂ s.f. Substanță chimică asemănătoare cu fructoza, folosită la sinteza vitaminei C. – Din fr. sorbose.

sorbtie
SÓRBȚIE, sorbții, s.f. Denumire generală dată fenomenelor de absorbție și adsorbție. – Din fr. sorption.

sorcova
SÓRCOVĂ, sorcove, s.f. 1. Bețișor sau rămurică împodobită cu flori artificiale de diferite culori, cu care copiii lovesc ușor pe spate pe părinții, cunoscuții etc. lor în dimineața zilei de Anul Nou, urându-le, în versuri speciale, sănătate și noroc. ♢ Expr. A fi ca o sorcovă = a fi îmbrăcat caraghios, împopoțonat. 2. Colind recitat de cei care urează cu sorcova (1). – Probabil din sorcovi (derivat regresiv).

sorcovat
SORCOVẮȚ s.m. v. sorocovăț.

sorcoveala
SORCOVEÁLĂ, sorcoveli, s.f. Faptul de a sorcovi; sorcovit. – Sorcovi + suf. -eală.

sorcovi
SORCOVÍ, sorcovésc, vb. IV. Tranz. A colinda, a ura cu sorcova. ♦ Fig. A bate, a lovi. – Din bg. survakam.

sorcovit
SORCOVÍT s.n. Sorcoveală. – V. sorcovi.

sordid
SORDÍD, -Ă, sordizi, -de, adj. (

sorean
SOREÁN, soreni, s.m. (

soredie
SORÉDIE, soredii, s.f. Parte a talului unui lichen care se detașează de el și poate reproduce planta. – Din fr. sorédie

sorete
SORÉTE, soreți, s.m. Pește răpitor verde-albăstrui, cu pete portocalii (Lepomis gibbosus). – Soare + suf. -ete.

sorg
SORG s.m. Plantă furajeră anuală din familia gramineelor, rezistentă la secetă, cu frunze lungi, mari și cu inflorescențe în formă de panicul (Sorghum vulgare). – Din fr. sorgho, it. sorgo.

sorginte
SORGÍNTE, sorginți, s.f. 1. (Livr.) Izvor, sursă, origine. 2. (Înv.) Izvor de apă. – Din it. sorgente.

sori
SORÍ, sorésc, vb. IV. 1. Refl. (Despre ființe) A se încălzi la soare. 2. Tranz. A expune ceva la soare (pentru a face să se coacă sau să se usuce). – Din soare.

sorit
SORÍT^1, sorite, s.n. (Log.) Raționament compus dintr-o serie de silogisme așezate astfel încât atributul unuia să fie subiectul silogismului următor, concluzia având ca subiect subiectul primului silogism și ca atribut atributul penultimului silogism. – Din fr. sorite, lat. sorites.

SORÍT^2, -Ă, soriți, -te, adj. (Pop.) Însorit. – V. sori.

sormait
SORMAÍT s.n. Aliaj dur turnat pe bază de fier-crom, care conține și alte elemente precum și anumite cantități de carbon. – Et. nec.

soroc
SORÓC, soroace, s.n. (Pop.) 1. Termen fixat pentru săvârșirea unei acțiuni sau pentru îndeplinirea unei obligații; interval de timp în cuprinsul sau la sfârșitul căruia se efectuează un lucru. ♢ Loc. adv. (Pe) la soroace = din când în când; la zile mari. ♢ Expr. A sfinți sorocul = a respecta cu strictețe un termen de plată. A i se împlini (cuiva sau la ceva) sorocul = a ajunge la sfârșitul existenței, a înceta să mai existe; p. ext. a muri. ♦ Dată la care se întâmplă ceva. ♦ Epocă a anului când se coace și se strânge recolta; (concr.) recolta culeasă în această epocă. ♦ Menstruație. 2. Dată, fixată în practica creștină, când se pomenesc morții; slujbă religioasă care se face cu acest prilej. 3. (Rar) Margine, limită. ♦ Loc determinat. 4. Rost, socoteală, orânduială. ♦ (Reg.) Ursită, soartă; prevestire. – Din sl. sŭrokŭ.

soroceala
SOROCEÁLĂ, soroceli, s.f. (Pop.) Sorocire. – Soroci + suf. -eală.

soroci
SOROCÍ, sorocésc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A fixa termenul la care urmează să se efectueze un lucru; p. gener. a hotărî, a fixa. 2. (În superstiții) A ursi, a sorti; a descânta, a meni. – Din soroc.

sorocire
SOROCÍRE, sorociri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a soroci și rezultatul ei; soroceală. – V. soroci.

sorocovat
SOROCOVẮȚ, sorocoveți, s.m. Veche monedă de argint, a cărei valoare a variat în decursul timpului. [Var.: sorcovắț s.m.] – Din ucr. sorokovec'.

soroza
SORÓZĂ, soroze, s.f. Tip de fruct compus, la care învelișurile florale devin cărnoase. – Din fr. sorose.

sort
SORT, sorturi, s.n. Obiect, produs sau grup de obiecte ori de produse care aparțin ca varietăți unei categorii mai mari; fel, gen, varietate, categorie, calitate (de mărfuri, de produse). – Din fr. sorte.

sorta
SORTÁ, sortéz, vb. I. Tranz. A alege, a aranja, a repartiza mărfuri, produse, materiale pe categorii, după calitate, dimensiuni, compoziție etc.; a împărți, a aranja pe sorturi. – Din germ. sortieren.

sortare
SORTÁRE, sortări, s.f. Acțiunea de a sorta și rezultatul ei; sortat. – V. sorta.

sortat
SORTÁT s.n. Sortare. – V. sorta.

sortator
SORTATÓR, -OÁRE, sortatori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care lucrează la sortarea materialelor și a produselor într-o fabrică, într-o uzină etc. 2. S.n. Mașină sau dispozitiv pentru sortarea diferitelor materiale și produse. – Sorta + suf. -tor.

sorti
SORTÍ, sortesc, vb. IV. Tranz. (În superstiții) A hotărî, a determina soarta cuiva; a ursi, a meni, a predestina. – Din soartă.

sortilegiu
SORTILÉGIU, sortilegii, s.n. (În superstiții) Ansamblu de vrăji, farmece, profeții. – Din it. sortilegio.

sortiment
SORTIMÉNT, sortimente, s.n. Ansamblu de mărfuri de același fel, de același gen; p. ext. sort. – Din germ. Sortiment.

sortimental
SORTIMENTÁL, -Ă, sortimentali, -e, adj. Referitor la sortiment. – Sortiment + suf. -al.

sortire
SORTÍRE s.f. Acțiunea de a sorti și rezultatul ei. – V. sorti.

sortit
SORTÍT, -Ă, sortiți, -te, adj. Menit, ursit, predestinat. – V. sorti.

sort
SORȚ, sorți, s.m. (De obicei la pl.) Sistem de alegere, de desemnare, de repartiție prin aruncarea unor zaruri, prin tragerea unor bilete etc., care lasă să decidă întâmplarea, dând șanse egale tuturor participanților; zar sau bilet folosit la această operație. ♢ Expr. A trage la sorți = a) a hotărî, prin sorți, o împărțeală, un câștig etc.; a participa, ca parte interesată, la o alegere prin sorți; b) (În vechiul sistem de recrutare) a recruta pentru îndeplinirea serviciului militar prin sistemul sorților. A cădea (sau a ieși) la sorți = a fi ales sau desemnat prin sorți. A se alege sorții = a se ajunge la un rezultat, a se clarifica o situație. Sorți de izbândă = posibilități de reușită; șansă. – Refăcut din sorți (pl. lui soartă).

sortar
SORȚÁR, sorțari, s.m. Tânăr care (potrivit unui vechi sistem de recrutare) trăgea la sorți pentru a fi repartizat la o anumită armă. – Sorț + suf. -ar.

sos
SOS^1, sosuri, s.n. Preparat culinar lichid sau vâscos (de obicei condimentat) cu care se pregătesc sau cu care se servesc unele mâncăruri. – Din fr. sauce.

S.O.S.2, s.o.s.-uri, s.n. Apel internațional radiotelegrafic transmis de o navă în pericol de scufundare. ♦ P. gener. Apel, semnal prin care se cere ajutor în caz de pericol. [Citit: se-o-se sau es-o-es] – Din engl., fr. s.o.s.

sosi
SOSÍ, sosesc, vb. I. 1. Intranz. A ajunge într-un anumit loc (și într-un anumit moment). ♦ (Despre termene, anotimpuri, intervale etc.) A începe să se desfășoare. ♢ Loc. adv. Pe sosite = pe punctul de a ajunge undeva. ♢ Expr. A-i sosi (cuiva) ceasul (sau veleatul) = a-i veni cuiva timpul să moară. 2. Tranz. (Pop.) A prinde pe cineva fără veste; a surprinde. 3. Intranz. (Rar) A fi în situația să..., a se întâmpla să... – Din ngr. sóso (viit. lui sóno).

sosie
SOSÍE, sosii, s.f. Persoană care seamănă perfect cu alta, încât nu pot fi deosebite fizic. – Din fr. sosie.

sosiera
SOSIÉRĂ, sosiere, s.f. Vas în care se servește sosul^1 la masă. [Pr.: -si-e-] – Din fr. saucière.

sosire
SOSÍRE, sosiri, s.f. Faptul de a sosi; venire, ajungere. ♦ Loc în care sosește un sportiv la sfârșitul cursei. – V. sosi.

sosit
SOSÍT s.n. (În expr.) Bun sosit, formulă de salut cu care este întâmpinat cineva care sosește undeva. – V. sosi.

sositor
SOSITÓR, -OÁRE, sositori, -oare, adj. (Rar) Care sosește, care vine, ajunge undeva. ♢ Bob sositor = bob (folosit în ghicitul cu bobii) care cade stingher în partea dreaptă a ciurului și care este socotit că prevestește sosirea cuiva; p. ext. musafir care sosește pe neașteptate. – Sosi + suf. -tor.

sosma
SOSMÁ s.f. Copcă mare în continuarea unui șir de copci mai mici, care servește pentru întinderea năvodului sub gheață. – Et. nec.

sostenuto
SOSTENÚTO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Riguros, precis din punctul de vedere al mișcării, al ritmului. – Cuv. it.

sote
SOTÉ, soteuri, s.n., adj. invar. (Mâncare, zarzavat) care este fiert la un foc mic și înăbușit cu unt. – Din fr. sauté.

sotnic
SÓTNIC, sotnici, s.m. Comandant al unei sotnii. – Din rus. sotnik.

sotnie
SÓTNIE, sotnii, s.f. Veche unitate de cavalerie căzăcească compusă din o sută de oameni. – Din rus. sotnea.

sot
SOȚ, soți, s.m. 1. Bărbat căsătorit considerat în raport cu soția lui; bărbat. ♦ (La pl.) Cele două persoane de sex opus unite prin căsătorie. ♦ (Înv.) Soție, nevastă. 2. (Pop.) Tovarăș, însoțitor; asociat. 3. Obiect care, împreună cu altul (similar), formează o pereche. ♢ Loc. adj. și adv. Cu (sau fără) soț = cu (sau fără) pereche, în număr pereche (sau nepereche), par (sau impar). – Lat. socius.

sotie
SOȚÍE, soții, s.f. 1. Femeie măritată considerată în raport cu bărbatul ei; nevastă, soață. ♦ (Înv.) Soț, bărbat. ♦ (Pop.) Perechea unui animal. 2. (Pop.) Tovarăș, însoțitor; prieten. 3. (Pop.) Soț (3). – Soț + suf. -ie.

sotioara
SOȚIOÁRĂ, soțioare, s.f. Diminutiv al lui soție. [Pr.: -ți-oa-] – Soție + suf. -ioară.

sotior
SOȚIÓR, soțiori, s.m. (Pop.) Diminutiv al lui soț. [Pr.: -ți-or] – Soț + suf. -ior.

sovarf
SOVẤRF, sovârfi, s.m. Plantă erbacee perenă aromatică, cu tulpina păroasă, cu flori roșii-purpurii, întrebuințată la vopsit și în farmacie; savur (Origanum vulgare) [Var.: sovấrv, șovấrf s.m.] – Din scr. suhovrh.

sovarv
SOVẤRV s.m. v. sovârf.

sovarvarita
SOVÂRVÁRIȚĂ, sovârvarițe, s.f. Plantă erbacee cu frunze mari, ovale și cu flori galbene (Hypericum acutum). – Sovârv + suf. -ariță.

sovhoz
SOVHÓZ, sovhozuri, s.n. (În fosta U.R.S.S.) Gospodărie agricolă de stat. – Din rus. sovhoz.

soviet
SOVIÉT, soviete, s.n. (În fosta U.R.S.S.) Organ al puterii de stat centrale și locale format din deputați aleși de cetățeni. [Pr.: -vi-et] – Din rus. sovet.

sovietic
SOVIÉTIC, -Ă, sovietici, -ce, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte din populația de bază a Uniunii Sovietice sau era originară de acolo. 2. Adj. Care aparținea Uniunii Sovietice sau sovieticilor (1), privitor la Uniunea Sovietică sau la sovietici, originar din Uniunea Sovietică. ♦ Care aparținea sovietelor, privitor la soviete; propriu sovietelor. [Pr.: -vi-e-] – Din fr. soviétique.

sovon
SOVÓN, sovoane, s.n. (Pop.) 1. Văl purtat de femei ca podoabă; spec. văl de mireasă. ♦ Pânză albă care se pune mirilor pe cap, la cununie. 2. Pânză cu care se acoperă trupul mortului; giulgiu. 3. (La pl.) Veșminte, podoabe de prisos; zorzoane. [Var.: zovón s.n.] – Cf. bg. s a v a n.

spadasin
SPADASÍN, spadasini, s.m. 1. Persoană care luptă înarmată cu spada. ♦ Persoană căreia îi place să se dueleze; duelgiu; p. ext. ucigaș. 2. Sportiv specializat în probele de spadă (2). – Din fr. spadassin.

spada
SPÁDĂ, spade, s.f. 1. Armă formată dintr-o lamă dreaptă cu două tăișuri, din gardă și mâner, cu care se poate tăia și împunge. 2. (Sport) Probă de scrimă care se practică cu spada (1). – Din it. spada.

spadice
SPADÍCE, spadice, s.n. Inflorescență în formă de spic, al cărei peduncul comun este îngroșat și cărnos [Acc. și: spádice – Var.: spádix s.n.] – Din fr. spadice, lat. spadix, -icis.

spadix
SPADÍX s.n. v. spadice.

spagat
SPAGÁT, spagate, s.n. 1. Sfoară groasă, cu o împletitură specială. 2. Poziție acrobatică în gimnastică în care picioarele se deplasează până la 180°, în prelungire, pe pământ sau în aer, în poziție verticală sau orizontală; sfoară (2). [Var.: șpagát s.n.] – Din germ. Spagat.

spaga
SPÁGĂ s.f. v. spangă.

spaghete
SPAGHÉTE s.f. pl. Paste făinoase lungi și subțiri. – Din it. spaghetti.

spahiu
SPAHÍU^1, spahii, s.m. Soldat dintr-un corp de cavalerie otomană recrutat din rândurile aristocrației militare. – Din tc. sipahi.

SPAHÍU^2, spahii, s.m. Militar din vechea cavalerie indigenă a coloniilor franceze din nordul Africii. – Din fr. spahi.

spaima
SPAÍMĂ, spaime, s.f. 1. Emoție puternică și violentă provocată de ceva neprevăzut și primejdios; groază. ♢ Loc. adj și adv. De spaimă = înfiorător, îngrozitor; extraordinar, neobișnuit. ♢ Loc. vb. A băga spaima (în cineva) = a înfricoșa, a înspăimânta (pe cineva). A da spaima în cineva = a se înfricoșa, a se înspăimânta. ♢ Expr. A intra spaima în cineva, se spune când cineva e mereu înspăimântat, se sperie ușor (după ce a trecut printr-o sperietură mare). A trăi cu frica-n sân = a fi stăpânit continuu de frică. A trage o spaimă = a trece printr-o sperietură mare ♦ (Pop.) Frică bolnăvicioasă, nevroză. 2. Ființă, lucru, fenomen care înfricoșează. – Et. nec.

spalier
SPALIÉR, spaliere, s.n. 1. Suport format din stâlpi între care sunt întinse, orizontal și paralel, fire de sârma zincată pentru susținerea anumitor plante agățătoare sau a ramurilor unor pomi a căror creștere este dirijată de om. 2. Șir de tufe sau de arbuști cu ramurile tunse după un anumit sistem, formând un fel de perete de verdeață de-a lungul unei alei. ♦ Alee mărginită de un asemenea perete de verdeață. 3. Aparat de gimnastică în formă de scară largă, fixat de perete. [Pr.: -li-er] – Din germ. Spalier.

spanac
SPANÁC, (rar) spanace, s.n. Plantă erbacee legumicolă cultivată pentru frunzele sale mari, cărnoase, comestibile, de un verde-închis (Spinacia oleracea). ♦ (Fam.) (E un) spanac = (e un) lucru lipsit de importanță, un fleac, un vax. ♦ Compuse: spanac-porcesc = plantă erbacee cu flori verzi (Chenopodium hybridum); spanac-sălbatic = plantă erbacee cu frunze romboidale și cu flori albicioase (Chenopodium album); spanacul-ciobanilor = plantă erbacee cu frunze triunghiulare, cu flori verzi dispuse în ghemulețe (Chenopodium bonus henricus). – Din ngr. spanáki.

spanca
SPÁNCĂ, spance, adj., s.f. 1. Adj., s.f. (Varietate de oaie) cu coada lungă, cu lână albă, subțire și deasă, care se obține din încrucișarea rasei țigaie cu rasa merinos. 2. Adj. (Despre lână) care se obține de la oaia spancă (1). – Din rus. șpanka.

spanchiu
SPANCHÍU, ÍE adj. v. zbanghiu.

spanga
SPÁNGĂ, spăngi, s.f. (Înv.) Spadă. ♦ Baionetă. [Var.: spágă, șpágă, șpángă s.f.] – Cf. rus. ș p a g a.

spaniol
SPANIÓL, -Ă, spanioli, -e s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Spaniei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Spaniei sau spaniolilor (1), privitor la Spania sau la spanioli, originar din Spania; spaniolesc. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de spanioli (1). [Pr.: -ni-ol] – Din fr. espagnol, it. spagnolo (după Spania).

spaniolesc
SPANIOLÉSC, -EÁSCĂ, spaniolești, adj. (Rar) Spaniol (2). [Pr.: -ni-o-] – Spaniol + suf. -esc.

spanioleste
SPANIOLÉȘTE adj. Ca spaniolii, în felul spaniolilor. ♦ În limba spaniolă. [Pr.: -ni-o-] – Spaniol + suf. -ește.

spanioloaica
SPANIOLOÁICĂ, spanioloaice, s.f. (Rar) Spaniolă. [Pr.: -ni-o-] – Spaniol + suf. -oaică.

sparanghel
SPARÁNGHEL s.m. Plantă erbacee legumicolă cu rădăcini cărnoase și cu frunze nedezvoltate, asemănătoare unor solzișori, cultivată pentru lăstarii ei tineri, foarte gustoși (Asparagus officinalis). – Din ngr. sparánghi.

sparceta
SPARCÉTĂ, sparcete, s.f. Plantă erbacee leguminoasă cu frunze imparipenate, cu flori roșii-trandafirii și cu fructul în formă de păstaie, cultivată ca plantă de nutreț (Onobrychis viciaefolia). [Var.: sparchétă s.f.] – După fr. esparcette.

sparcheta
SPARCHÉTĂ s.f. v. sparcetă.

spardec
SPARDÉC, spardecuri, s.n. Punte continuă pe velierele vechi. ♦ Punte ușoară deasupra cabinelor și saloanelor de sus ale vapoarelor. – Din fr., engl. spardeck.

sparge
SPÁRGE, sparg, vb. III. 1. Tranz. și refl. A (se) preface în bucăți, în cioburi; a face să plesnească sau a plesni, a (se) crăpa. ♢ Expr. (Refl.) A se sparge în capul cuiva, se spune despre cineva obligat să suporte consecințele neplăcute ale unor fapte de care nu este vinovat. ♦ Refl. Fig. (Despre voce) A deveni răgușit, a se altera. ♦ Tranz. A tăia, a despica lemne, butuci etc. în mai multe bucăți. 2. Tranz. A sfărâma, a distruge învelișul unui lucru, pentru a extrage și a folosi conținutul. ♦ Intranz. și refl. (Despre abcese) A se deschide. 3. Tranz. A distruge, a nărui, a nimici. ♢ Expr. A sparge norma = a depăși norma. A sparge frontul = a pătrunde forțat în liniile inamicului. ♦ Tranz. și refl. (Pop.) A (se) găuri; a (se) uza. ♢ Expr. (Tranz.) Pe unde și-a spart dracul opincile = prin locuri foarte depărtate, la dracu-n praznic. 4. Tranz. A deschide prin forțare o ușă, o încuietoare; p. ext. a jefui, a prăda. 5. Tranz. A împinge, a străpunge cu un obiect ascuțit sau tăios; p. ext. a ucide. ♦ Refl. (Fam.) A muri. ♦ Refl. Fig. A striga tare; a răcni, a zbiera. 6. Refl. Fig. (Despre concentrări de oameni și despre acțiuni la care participă aceștia) A lua sfârșit, a se termina; a se întrerupe (prin împrăștierea participanților). ♦ Tranz. A produce o disensiune; a dezbina. ♢ Expr. A sparge cuiva casa = a contribui efectiv la destrămarea căsniciei cuiva. 7. Tranz. Fig. (Înv.) A răzleți o oaste; a birui, a înfrânge; a împrăștia. [Perf. s. spărsei, part. spart] – Lat. spargere.

spargere
SPÁRGERE, spargeri, s.f. Acțiunea de a (se) sparge și rezultatul ei; spart. ♦ Furt prin efracție. – V. sparge.

sparghet
SPARGHÉȚ, sparghețuri, s.n. Construcție în formă de pinten care servește la apărarea picioarelor unui pod de bușteni de sloiurile aduse de apă etc. – Sparge + gheață (după fr. brise-glace).

sparringpartner
SPÁRRINGPARTNER, sparringpartneri, s.m. Sportiv sau echipă care servește ca partener de antrenament și de pregătire altui sportiv sau altei echipe. – Din fr. sparring-partner (după partener).

spart
SPART^1 s.n. 1. Spargere. 2. (Pop.) Sfârșit, încheiere a unei activități. ♢ Expr. A ajunge la spartul târgului (sau iarmarocului) = a ajunge undeva prea târziu, când lucrurile sunt pe SPART^2, -Ă, sparți, -te, adj. 1. Prefăcut în bucăți, în cioburi; plesnit, crăpat; găurit. ♢ Expr. (A fi) mână spartă = (a fi) risipitor. A mânca de parc-ar fi spart, se spune cuiva sau despre cineva care mănâncă foarte mult și cu lăcomie. ♦ (Despre lemne) Tăiat în bucăți mici (potrivite pentru a fi arse în sobă). ♦ (Despre pământ) Răscolit, plin de gropi. ♦ (Rar, despre butoaie) Desfundat. ♦ Fig. (Despre sunete) Lipsit de sonoritate, răgușit, dogit. 2. (Despre ziduri, clădiri) Stricat, dărăpănat, ruinat. ♦ (Despre obiecte de încălțăminte, de îmbrăcăminte) Rupt, uzat, tocit. – V. sparge.

spartachiada
SPARTACHIÁDĂ, spartachiade, s.f. (Ieșit din uz) Competiție sportivă de amploare care cuprindea mai multe sporturi și care se desfășura în mai multe etape eliminatorii. [Pr.: -chi-a-] – Din rus. spartakiada.

spartan
SPARTÁN, -Ă, spartani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte din populația vechiului oraș grecesc Sparta. ♦ Fig. Persoană cu concepții și moravuri austere. 2. Adj. Care aparține Spartei sau spartanilor (1), privitor la Sparta sau la spartani; propriu Spartei sau spartanilor. ♦ Fig. Aspru, sever, auster. – Din lat. Spartanus, it. spartano.

spasm
SPASM, spasme, s.n. Contracție involuntară bruscă (și violentă) a unui mușchi sau a unui grup de mușchi; convulsie. ♦ Grimasă. [Pl. și: spasmuri] – Din fr. spasme.

spasmodic
SPASMÓDIC, -Ă, spasmodici, -ce, adj. Privitor la spasm, specific spasmului; care se manifestă prin spasme, însoțit de spasme; spastic. – Din fr. spasmodique.

spasmofilic
SPASMOFÍLIC, -Ă, spasmofilici, -ce, adj., s.m. și f. (Med.) (Persoană) care suferă de spasmofilie. – Din fr. spasmophilique.

spasmofilie
SPASMOFILÍE s.f. (Med.) Predispoziție la convulsii din cauza unei excitabilități exagerate a sistemului nervos muscular. – Din fr. spasmophilie.

spasmogen
SPASMOGÉN, -Ă, spasmogeni, -e, adj. Care provoacă spasme. – Din fr. spasmogène.

spasmolitic
SPASMOLÍTIC, -Ă, spasmolitici, -ce, adj., s.n. (Medicament) care suprimă starea spasmodică. – Din fr. spasmolytique.

spastic
SPÁSTIC, -Ă, spastici, -ce, adj. (Med.) Spasmodic. – Din fr. spastique.

spat
SPAT s.n. (În sintagma) Spat de Islanda = varietate de calcit caracterizată prin dimensiunile mari și prin transparența perfectă a cristalelor, utilizată la instrumentele optice. – Din fr. spath, germ. Spat.

spata
SPÁTĂ, (I, III) spate, (II) spete, s.f. I. Piesă la războiul de țesut formată dintr-un sistem de lamele paralele fixate la ambele capete, formând un fel de pieptene cu două rădăcini printre dinții căruia trec firele de urzeală. ♦ Bețișor peste care se petrec ochiurile când se împletește o rețea sau o plasă. II. 1. Porțiune a scapulei care susține articulația umărului; p. ext. regiunea corespunzătoare a corpului. ♢ Loc. adj. Lat în spete = cu umeri largi, spătos, voinic. ♦ Os lat care susține articulația membrelor la animalele patrupede; p. ext. regiunea corespunzătoare a corpului. 2. (Reg.) Spătarul scaunului. III. (Înv.) Sabie cu lamă lungă, dreaptă și lată, cu două tăișuri. – Lat. spatha.

spate
SPÁTE, spate, s.n. 1. Partea posterioară a corpului omenesc, de la umeri până la șale; partea superioară a corpului animalelor, cuprinzând regiunea coloanei vertebrale dintre articulațiile membrelor; spinare. ♢ Loc. adv. În (sau pe) spate = pe umeri sau pe partea dorsală a corpului; în spinare. Pe spate = a) culcat cu fața în sus; b) spre ceafă. Din (sau la, pe la, de la, în) spate = în (sau din) urmă. ♢ Expr. A întoarce cuiva spatele = a nu mai vrea să știe de cineva sau de ceva; a deveni indiferent. A-l strânge pe cineva în spate = a) se spune când o haină este prea mică pentru cineva; b) se spune când cineva se înfioară de frig sau de spaimă ori când este preocupat de un lucru dificil. A nu ști nici cu spatele = a nu ști nimic despre ceva, a nu avea habar. A avea spate (tare) = a avea sprijin, protecție. A da (un pahar cu băutură) pe spate = a bea repede și dintr-o dată, pe nerăsuflate. A arunca ceva pe (sau în) spatele cuiva = a arunca vina, responsabilitatea pe cineva. (Fam.) Mă doare în spate = puțin îmi pasă, mă lasă indiferent. ♦ Procedeu de înot pe spate (1); probă sportivă de înot care folosește acest procedeu. 2. Parte a unor obiecte opusă feței; parte a unei așezări, formații etc., opusă direcției spre care este orientată. ♦ Parte a unei haine care acoperă spatele (1). ♦ Ceea ce se află în spatele (2) unei așezări, unui obiect etc. 3. Spătarul, speteaza scaunului; rezemătoare. [Pl. și : spete] – Lat. spathae (pl. lui spatha).

spatie
SPATÍE, spatii, s.f. (La cărțile de joc) Treflă. – Din ngr. spathí.

spatulat
SPATULÁT, -Ă, spatulați, -te, adj. În formă de spatulă, de lopățică. – Din fr. spatulé.

spatula
SPATÚLĂ, spatule, s.f. Mică unealtă în formă de lopățică, folosită în sculptură, farmacie etc. pentru a lua, a amesteca și a întinde diferite substanțe pulverulente sau vâscoase. [Acc. și: spátulă] – Din fr. spatule.

spat
SPAȚ, spațuri, s.n. Spațiu între sulul dinainte și spată la războiul de țesut. – Lat. spatium.

spatia
SPAȚIÁ, spațiez, vb. I. Tranz. A rări, a distanța, a despărți prin spații mai mari (cuvinte, rânduri, obiecte). [Pr.: -ți-a] – Din spațiu.

spatial
SPAȚIÁL, -Ă, spațiali, -e, adj. Care ține de spațiu, privitor la spațiu, din spațiu. ♦ Cabină spațială = capsulă cosmică. ♦ Spec. Referitor la spațiul cosmic, interplanetar. [Pr.: -ți-al] – Din fr. spatial.

spatialitate
SPAȚIALITÁTE s.f. Caracterul a ceea ce este spațial; lărgime, spațiu deschis. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. spatialité.

spatializa
SPAȚIALIZÁ, spațializez, vb. I. Tranz. A reprezenta în spațiu. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. spatialiser.

spatializare
SPAȚIALIZÁRE, spațializări, s.f. Acțiunea de a spațializa. [Pr.: -ți-a-] – V. spațializa.

spatializat
SPAȚIALIZÁT, -Ă, spațializați, -te, adj. Care a fost reprezentat în spațiu. [Pr.: -ți-a-] – V. spațializa.

spatiat
SPAȚIÁT, -Ă, spațiați, -te, adj. Rărit, distanțat, despărțit prin spații (mai mari). [Pr.: -ți-at] – V. spația.

spatiere
SPAȚIÉRE, spațieri, s.f. Acțiunea de a spația și rezultatul ei. [Pr.: -ți-e-] – V. spația.

spationa
SPAȚIONÁ, spaționez, vb. I. Tranz. (Tipogr.; rar) A spația. [Pr.: -ți-o-] – Din germ. spationieren.

spationare
SPAȚIONÁRE, spaționări, s.f. Acțiunea de a spaționa; spațiere. [Pr.: -ți-o-] – V. spaționa.

spatios
SPAȚIÓS, -OÁSĂ, spațioși, -oase, adj. Care ocupă o suprafață mare, cu mult spațiu; larg, încăpător; vast. [Pr.: -ți-os] – Din fr. spacieux.

spatiu
SPÁȚIU, spații, s.n. 1. (Fil.; la sg.) Formă obiectivă și universală a existenței materiei, inseparabilă de materie, care are aspectul unui întreg neîntrerupt cu trei dimensiuni și exprimă ordinea coexistenței obiectelor lumii reale, poziția, distanța, mărimea, forma, întinderea lor. ♦ (Mat.) Mulțime de puncte care prezintă anumite proprietăți. ♢ Geometrie în spațiu = ramură a geometriei care studiază figurile ale căror elemente sunt situate în planuri diferite. 2. Întindere nemărginită care cuprinde corpurile cerești; văzduh; porțiune din atmosferă; întinderea, locul care ne înconjură. ♢ Spațiu aerian = porțiune din atmosferă corespunzătoare limitelor teritoriale ale unui stat și în care acesta își exercită suveranitatea. Spațiu cosmic = întindere nemărginită situată dincolo de atmosfera pământului. ♦ Perspectivă vastă, orizont larg. 3. Loc, suprafață, întindere limitată. ♦ Limitele între care se desfășoară o acțiune; cadru. ♦ Lungime luată de-a lungul traiectoriei unui corp mobil. 4. Loc (liber) între două obiecte, distanță, interval. ♢ Spațiu verde = suprafață acoperită cu vegetație în perimetrul unei așezări. ♦ (Tipogr.) Interval alb lăsat între cuvintele sau rândurile culese; (p. ext.) unealtă cu care se realizează acest interval. ♦ (Muz.) Interval între liniile unui portativ. 5. Interval de timp, răstimp. – Din lat. spatium, fr. espace.

spavan
SPAVÁN, spavane, s.n. Tumoare osoasă care se formează la încheietura piciorului dinapoi la cai sau la boi, făcându-i să șchiopăteze; os mort. – Din it. spavano.

spaimanta
SPĂIMÂNTÁ, spăimấnt, vb. I. Refl. și tranz. (Înv. și pop.) A (se) înspăimânta. – Lat. *expavimentare.

spaimantare
SPĂIMÂNTÁRE, spăimântări, s.f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a (se) spăimânta și rezultatul ei; înspăimântare. – V. spăimânta.

spaimantat
SPĂIMÂNTÁT, -Ă, spăimântați, -te, adj. (Înv. și pop.) Înspăimântat. – V. spăimânta.

spaimantator
SPĂIMÂNTĂTÓR, -OÁRE, spăimântători, -oare, adj. (Înv. și pop.) Înspăimântător. – Spăimânta + suf. -ător.

spaimantos
SPĂIMÂNTÓS, -OÁSĂ, spăimântoși, -oase, adj. (Înv.) Înspăimântător. – Spăimânta + suf. -os.

spaimos
SPĂIMÓS, -OÁSĂ, spăimoși, -oase, adj. (Pop.) Care se sperie ușor; fricos, sperios. ♦ Care provoacă spaimă; înspăimântător, înfricoșător. – Spaimă + suf. -os.

spala
SPĂLÁ, spăl, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) curăța folosind apă, săpun, detergenți etc. ♢ Expr. (Tranz.) A spăla pe cineva (pe cap) = a mustra tare pe cineva, a-l ocărî. A-și spăla obrazul = a face față unei situații, a scăpa de rușine; a ieși cu bine dintr-o încurcătură. (Fam.) Iese la spălat, se spune ca o consolare glumeață celui care are o supărare, un necaz (mărunt). (Refl.) Spală-te (sau spălați-vă) sau să se spele pe cap = descurcă-te (sau descurcați-vă) sau să se descurce cu propriile puteri. ♦ Tranz. (Fam.) A purta cuiva de grijă (spălându-i rufele). ♦ Tranz. A face să se șteargă, să dispară o greșeală, un rău, o insultă. 2. Tranz. (Despre ploaie, râuri, șuvoaie etc.) A roade pământul, a-l lua și a-l duce cu sine; a produce o eroziune; a mânca, a săpa. ♦ (Despre ape, valuri) A uda, a scălda un țărm. 3. Tranz. A supune un minereu unui curent de apă, pentru a separa unul dintre componenții lui. – Lat. *expellavare (= ex-per-lavare).

spalare
SPĂLÁRE, spălări, s.f. Acțiunea de a (se) spăla și rezultatul ei. – V. spăla.

spalat
SPĂLÁT^1, spălaturi, s.n. Faptul de a (se) spăla. – V. spăla.

SPĂLÁT^2, -Ă, spălați, -te, adj. 1. Curățat cu ajutorul apei, săpunului, detergenților etc.; curat. 2. (Despre oameni și corpul lor) Îngrijit, dichisit. ♦ Fig. Cu educație îngrijită, cu maniere alese, binecrescut. – V. spăla.

spalaci
SPĂLĂCÍ, spălăcesc, vb. IV. Refl. A-și pierde culoarea inițială, a deveni mai șters, a se decolora (la spălat sau la soare). – Din spăla.

spalacioasa
SPĂLĂCIOÁSĂ, spălăcioase, s.f. Mică plantă erbacee cu tulpina păroasă, cu frunzele lunguiețe și crestate și cu florile galbene (Senecio vernalis). – Spălăci + suf. -oasă.

spalacire
SPĂLĂCÍRE, spălăciri, s.f. Faptul de a se spălăci; decolorare. – V. spălăci.

spalacit
SPĂLĂCÍT, -Ă, spălăciți, -te, adj. Care este lipsit de culori vii, ale cărui culori s-au șters; decolorat. ♦ Palid, searbăd, fad; p. ext. lipsit de expresie, de vioiciune; ofilit. – V. spălăci.

spalacitura
SPĂLĂCITÚRĂ, spălăcituri, s.f. (Rar) Obiect spălăcit, decolorat. – Spălăci + suf. -tură.

spalator
SPĂLĂTÓR, (I) spălătoare, s.n. (II) spălători, s.m. I. S.n. 1. Obiect sau instalație sanitară care servește la spălatul oamenilor. ♦ Chiuvetă specială în care se spală vasele de bucătărie. 2. Bucată de pânză, de sârmă etc. cu ajutorul căreia se freacă și se spală vasele. 3. Instalație specială, în anumite întreprinderi, unde se spală materiile prime sau semifabricate. II. S.m. Muncitor dintr-o întreprindere care se ocupă cu spălatul anumitor materiale. – Spăla + suf. -ător.

spalatoreasa
SPĂLĂTOREÁSĂ, spălătorese, s.f. Femeie care se ocupă cu spălatul rufelor. – Spălător + suf. -easă.

spalatorie
SPĂLĂTORÍE, spălătorii, s.f. 1. Încăpere sau construcție special amenajată în care se spală rufe. 2. Instalație de spălare și de înnobilare a unor substanțe minerale. – Spălător + suf. -ie.

spalatura
SPĂLĂTÚRĂ, spălături, s.f. Faptul de a (se) spăla. 1. Curățare a cuiva sau a ceva cu ajutorul apei, săpunului, detergenților etc. ♦ Apa murdară în care s-a spălat ceva; lături. ♦ Introducere a unui lichid (medicamentos) într-o cavitate fiziologică sau patologică a organismului pentru a o curăța sau a o dezinfecta. 2. Acțiune de eroziune a pământului cauzată de șuvoaie; loc unde se produce o astfel de eroziune, urmă lăsată de șuvoaie. ♦ Pietriș adus de ape; loc acoperit cu acest pietriș. – Spăla + suf. -ătură.

spalatel
SPĂLĂȚÉL, -ÍCĂ, spălăței, -ele, adj. (Fam.) Cu aspect și ținută îngrijită, curat îmbrăcat, prezentabil; curățel. – Spălat^2 + suf. -el.

spargator
SPĂRGĂTÓR, -OÁRE, spărgători, -oare, adj., subst. I. Adj. Care sparge, care sfărâmă (piatră, cărbuni etc.). II. S.n. Instrument care se folosește la spargerea unor materiale, a anumitor fructe cu coaja tare etc. ♢ Spărgător de gheață = navă special construită pentru a sparge gheața într-o apă navigabilă și a face posibilă navigația în lunile de îngheț. III. S.m. și f. 1. Hoț care intră undeva cu forța (spărgând uși, încuietori etc.) pentru a jefui. 2. (În sintagma) Spărgător de grevă = agent plătit al unui patron, care vine să lucreze în locul muncitorilor greviști pentru a zădărnici o grevă. – Sparge + suf. -ător.

spartura
SPĂRTÚRĂ, spărturi, s.f. 1. Crăpătură, gaură, deschizătură produsă prin spargere. 2. Ciob, așchie (produse prin spargere). 3. Fig. Dezbinare, disensiune, ruptură. – Spart^2 + suf. -ură.

spasenie
SPĂSÉNIE s.f. (Înv. și pop.) Atitudine de pocăință și de smerenie; atitudine de modestie și de nevinovăție (prefăcută). – Din sl. sŭpasenije.

spasi
SPĂSÍ, spăsesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A se pocăi; p. ext. a se căi. [Var.: spășí vb. IV] – Din v. sl. sŭpasiti.

spasit
SPĂSÍT, -Ă, spăsiți, -te, adj. (Fam.; despre oameni) Care se arată pocăit, smerit sau nevinovat. – Cf. sl. s ŭ p a s i t i.

spasi
SPĂȘÍ vb. IV. v. spăsi.

spatar
SPĂTÁR^1, spătare, s.n. Parte mai înaltă a unui scaun, fotoliu etc., care servește pentru a sprijini spatele persoanei care stă pe ele; rezemătoare, spetează. – Spată + suf. -ar.

SPĂTÁR^2, spătari, s.m. (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Dregător la curtea domnească care purta la ceremonii sabia și buzduganul domnului, iar mai târziu avea comanda cavaleriei. ♢ Mare spătar = comandant suprem al armatei în lipsa domnului. – Din ngr. spathários.

spatareasa
SPĂTĂREÁSĂ, spătărese, s.f. Soție de spătar^2. – Spătar^2 + suf. -easă.

spatarel
SPĂTĂRÉL, spătărei, s.m. (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Dregător de rang mic care avea însărcinarea de a păzi ordinea la sate, în timp de pace, și atribuții militare, în timp de război. – Spătar^2 + suf. -el.

spataresc
SPĂTĂRÉSC, -EÁSCĂ, spătărești, adj. Care aparținea spătarului^2 sau spătăriei, privitor la spătar^2 sau la spătărie. – Spătar^2 + suf. -esc.

spatarie
SPĂTĂRÍE, spătării, s.f. 1. Demnitatea, rangul de (mare) spătar^2. ♦ Instituție condusă de (marele) spătar^2; clădire în care funcționa această instituție. 2. Sală din palatul domnesc unde aveau loc unele ceremonii și unde era așezat tronul. ♢ Spătăria (cea) mică = camera de lucru a domnului. – Spătar^2 + suf. -ie.

spatos
SPĂTÓS, -OÁSĂ, spătoși, -oase, adj. (Despre oameni) Cu umerii largi, lat în spete; robust, voinic. – Spată + suf. -os.

span
SPÂN, -Ă, spâni, -e, adj. (Despre bărbați sau despre fața lor; adesea substantivat) Care este (biologic) lipsit de barbă și de mustăți. – Lat. *spanus.

spanatec
SPÂNÁTEC, -Ă adj. v. spânatic.

spanatic
SPÂNÁTIC, -Ă, spânatici, -ce, adj. (Despre bărbați sau despre fața lor) Cu barba și cu mustața rară. [Var.: spânátec, -ă, adj.] – Spân + suf. -atic.

spant
SPÂNȚ s.m. v. spânz.

spantui
SPÂNȚUÍ vb. IV v. spânzui.

spanz
SPÂNZ, spânzi, s.m. Plantă erbacee toxică cu rizomul gros și ramificat în numeroase fibre lungi, cu frunze palmate, cu florile roșii aplecate în jos, care se folosește în medicină (Helleborus purpurescens). [Var.: (reg.) spânț s.m.] – Et. nec.

spanzui
SPÂNZUÍ, spânzuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A trata cu spânz un animal bolnav. [Var. spânțuí vb. IV] – Spânz + suf. -ui.

spanzura
SPÂNZURÁ, spấnzur, vb. I. 1. Tranz. A omorî, a executa pe cineva (în urma unei condamnări) prin strangulare, cu ajutorul spânzurătorii (2). ♢ Expr. (Absol.) A tăia și a spânzura, se spune despre o persoană care abuzează în mod nelimitat de puterea, de autoritatea sa. ♦ Refl. A se sinucide, strangulându-se cu ștreangul. 2. Tranz. A agăța un obiect de unul dintre capete, lăsând restul să atârne liber în jos. ♢ Expr. (Fam.) A spânzura (cuiva) lingurile la brâu (sau de gât) = a nu da mâncare celui care vine târziu la masă. ♦ Refl. A se agăța, a se prinde (și a se ține strâns) de cineva sau de ceva; a se atârna. ♦ Intranz. A atârna, a cădea liber în jos (fiind prins sau agățat de ceva în partea superioară). 3. Intranz. (Înv. și pop.; în expr.) A spânzura de... (sau de la ...) = a depinde de..., a fi condiționat de... 4. Tranz. Fig. (Fam.) A cheltui o sumă de bani (fără rost, pe lucruri care nu sunt strict necesare). – Probabil lat. *expendiolare.

spanzurare
SPÂNZURÁRE, spânzurări, s.f. Acțiunea de a (se) spânzura și rezultatul ei; spânzurat^1, spânzurătoare. – V. spânzura.

spanzurat
SPÂNZURÁT^1 s.n. (Rar) Spânzurare. – V. spânzura.

SPÂNZURÁT^2, -Ă, spânzurați, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care a fost omorât sau s-a sinucis prin spânzurare. ♦ (Fam.; substantivat) Epitet dat unui copil sau unui tânăr care se ține de pozne, de nebunii; ștrengar, neastâmpărat. 2. Agățat, atârnat, suspendat. – V. spânzura.

spanzuratoare
SPÂNZURĂTOÁRE, (2) spânzurători, s.f. 1. Spânzurare. 2. Instrument de execuție alcătuit de obicei dintr-un stâlp de care se atârnă o funie prevăzută cu un laț în care se introduce capul condamnatului la moarte. – Spânzura + suf. -ătoare.

sparc
SPÂRC, (1) spârcuri s.n., (2) spârci, s.m. 1. S.n. (Pop.) Bucată mică (și nefolositoare) din ceva. 2. S.m. (Fam.) Epitet dat unui tânăr sau unui copil. [Var.: spârci s.m.] – Cf. ucr. š p y r k a, pol. s z p e r k a.

sparcaci
SPÂRCÁCI s.m. v. spurcaci.

sparci
SPÂRCI s.m. v. spârc.

sparcui
SPÂRCUÍ, spârcuiesc, vb. IV. Tranz. (Înv. și reg.) A rupe în bucăți; a sfâșia, a sfârtica, a ciopârți. ♦ A distruge, a nimici; a pune pe fugă, a risipi, a împrăștia. ♦ Refl. A evacua fecalele în mici cantități (și des). [Prez. ind. și: spấrcui] – Spârc + suf. -ui.

sparcuire
SPÂRCUÍRE, spârcuiri, s.f. (Înv. și reg.) Acțiunea de a (se) spârcui și rezultatul ei. – V. spârcui.

special
SPECIÁL, -Ă, speciali, -e, adj. Care se deosebește de alte lucruri asemănătoare prin trăsături care îi sunt proprii; care se află numai la un lucru sau la o anumită categorie de lucruri; (adesea adverbial) care este făcut, destinat, rezervat pentru a corespunde unui anumit scop; p. ext. ieșit din comun, deosebit de bun, de valoros; excepțional. ♢ Loc. adv. În special = mai ales, îndeosebi; în mod particular, în speță. ♦ (Despre ediții de presă, publicații) Publicat cu o ocazie deosebită sau la o dată festivă. ♦ Care aparține unei anumite specialități (1), de strictă specialitate. [Pr.: -ci-al] – Din fr. spécial, lat. specialis.

specialitate
SPECIALITÁTE, specialități, s.f. 1. Ramură a științei, a tehnicii, a artei etc. din studiul și din aplicarea căreia cineva își face o profesiune. ♢ Loc. adj. De specialitate = care aparține unui domeniu special; (despre persoane) Care este competent într-o anumită ramură de activitate. 2. Produs sau preparat făcut din anumite rețete sau metode de fabricație deosebite. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. spécialité, lat. specialitas, -atis.

specializa
SPECIALIZÁ, specializez, vb. I. 1. Refl. A se consacra studiului și aplicării unei anumite ramuri din știință, din tehnică etc; a deveni specialist. 2. Tranz. A face să capete trăsături specifice, a imprima caractere speciale. 3. Tranz. și refl. A (se) limita la fabricarea anumitor produse. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. spécialiser.

specializare
SPECIALIZÁRE, specializări, s.f. Acțiunea de a (se) specializa și rezultatul ei. [Pr.: -ci-a-] – V. specializa.

speciatie
SPECIÁȚIE s.f. Formare a unor specii noi de plante sau de animale ca urmare a unor procese biologice. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. spéciation.

specie
SPÉCIE, specii, s.f. 1. (Biol.) Categorie sistematică fundamentală subordonată genului, care cuprinde animale și plante cu trăsături și însușiri comune. 2. Soi, fel, varietate; clasă, categorie. 3. (Log.) Noțiune care cuprinde un grup de obiecte cu însușiri esențiale comune și care se subordonează genului. – Din lat. species. Cf. fr. e s p è c e.

specific
SPECÍFIC, -Ă, specifici, -ce, adj., s.n. 1. Adj. Care este propriu, caracteristic unei ființe, unui lucru sau unui fenomen; particular, distinct. ♦ Care se raportează la o unitate, la o cantitate (dintr-un material). 2. S.n. Caracterul propriu, particular, special al cuiva sau a ceva; specificitate, notă distinctivă. – Din fr. spécifique.

specifica
SPECIFICÁ, specífic, vb. I. Tranz. A arăta, a menționa, a indica ceva în mod precis. – Din lat. specificare, fr. spécifier.

specificare
SPECIFICÁRE, specificări, s.f. Acțiunea de a specifica și rezultatul ei; indicație, mențiune, specificație. – V. specifica.

specificativ
SPECIFICATÍV, -Ă, specificativi, -e, adj. (Rar) Care specifică, în care se specifică ceva; specificator. – Din fr. spécificatif.

specificator
SPECIFICATÓR, -OÁRE, specificatori, -oare, adj. (Rar) Specificativ. – Specifica + suf. -tor.

specificatie
SPECIFICÁȚIE, specificații, s.f. Specificare. – Din fr. spécification, lat. specificatio.

specificitate
SPECIFICITÁTE s.f. Specific (2). – Din fr. spécificité.

specimen
SPECIMÉN, specimene, s.n. (Adesea fig.) Exemplar, model, exemplu care ilustrează un gen, o specie, un obiect etc. – Din fr. spécimen.

specios
SPECIÓS, -OÁSĂ, specioși, -oase, adj. (Livr.) Care are doar aparențe favorabile, plăcute; amăgitor, înșelător. [Pr.: -ci-os] – Din fr. spécieux, lat. speciosus.

spectacol
SPECTÁCOL, spectacole, s.n. 1. Reprezentație (teatrală, cinematografică etc.). 2. Ansamblu de elemente, de lucruri, de fapte care atrag privirile sau atenția, care impresionează, care provoacă reacții. ♢ Expr. A se da în spectacol = a atrage atenția printr-o purtare nepotrivită, a se face de râs. – Din fr. spectacle, lat. spectaculum.

spectacular
SPECTACULÁR, -Ă, spectaculari, -e, adj. (

spectaculos
SPECTACULÓS, -OÁSĂ, spectaculoși, -oase, adj. Care atrage privirile, care impresionează prin aspectul plăcut, prin strălucire; impresionant, spectacular. – Spectacol + suf. -os (după it. spettacoloso).

spectaculozitate
SPECTACULOZITÁTE s.f. Însușirea de a fi spectaculos. – Spectaculos + suf. -itate.

spectator
SPECTATÓR, -OÁRE, spectatori, -oare, s.m. și f. Persoană care asistă la un spectacol, la o competiție sportivă, la o ceremonie etc. ♦ Martor la o întâmplare, la un eveniment. – Din fr. spectateur, lat. spectator.

spectral
SPECTRÁL, -Ă, spectrali, -e, adj. 1. Care aparține spectrului (1), privitor la spectru; de culoarea spectrului; ca de spectru. ♢ Analiză spectrală = metodă de identificare a diferitelor elemente dintr-un corp cu ajutorul analizei spectrului luminii emise de corp. Instrument spectral = instrument optic folosit pentru a obține dispersarea unei radiații electromagnetice compuse în radiațiile monocromatice componente. 2. Cu aspect de fantomă; fantomatic. – Din fr. spectral.

spectrofotometrie
SPECTROFOTOMETRÍE s.f. Ramură a opticii care se ocupă cu determinarea intensității radiațiilor monocromatice care constituie spectrul unei radiații compuse. – Din fr. spectrophotométrie.

spectrofotometru
SPECTROFOTOMÉTRU, spectrofotometre, s.n. Instrument optic care servește la obținerea spectrelor de emisie sau de absorbție ale substanțelor, cu ajutorul căruia se determină atât lungimile de undă ale liniilor spectrale, cât și intensitățile acestor linii prin comparare cu liniile unui spectru cunoscut. – Din fr. spectrophotomètre.

spectrograf
SPECTROGRÁF, spectrografe, s.n. 1. Instrument pentru înregistrarea prin fotografiere a spectrului luminii. 2. (În sintagma) Spectrograf de masă = instalație pentru

spectrografic
SPECTROGRÁFIC, -Ă, spectrografici, -ce, adj. (Fiz.) Referitor la spectrografie, de spectrografie. – Din fr. spectrographique.

spectrografie
SPECTROGRAFÍE s.f. (Fiz.) Studiere a unui spectru cu ajutorul spectrografului. – Din fr. spectrographie.

spectrograma
SPECTROGRÁMĂ, spectrograme, s.f. Fotografie sau desen care reproduce un spectru (1). – Din fr. spectrogramme.

spectroheliograf
SPECTROHELIOGRÁF, spectroheliografe, s.n. Aparat folosit pentru fotografierea Soarelui în lumină monocromatică. [Pr.: -li-o-] – Din fr. spectrohéliographe.

spectrohelioscop
SPECTROHELIOSCÓP, spectrohelioscoape, s.n. (Astron.) Aparat pentru observarea Soarelui în lumină monocromatică [Pr.: -li-o-] – Din fr. spectrohélioscope.

spectrometric
SPECTROMÉTRIC, -Ă, spectrometrici, -ce, adj. Care aparține spectrometrului, privitor la spectrometru; care se efectuează cu spectrometrul. – Din fr. spectrométrique.

spectrometrie
SPECTROMETRÍE s.f. Ansamblul procedeelor de utilizare a spectrometrelor. ♦ Comparare a intensităților luminoase a două radiații monocromatice. – Din fr. spectrométrie.

spectrometru
SPECTROMÉTRU, spectrometre, s.n. Instrument folosit pentru studiul spectrelor (1) prin măsurarea intensității fiecărei radiații monocromatice din spectru. – Din fr. spectromètre.

spectroscop
SPECTROSCÓP, spectroscoape, s.n. Instrument optic cu care se examinează și se studiază vizual spectrul luminii. – Din fr. spectroscope.

spectroscopic
SPECTROSCÓPIC, -Ă, spectroscopiei, -ce, adj. Care aparține spectroscopiei, privitor la spectroscopie; care se face cu ajutorul spectroscopului. – Din fr. spectroscopique.

spectroscopie
SPECTROSCOPÍE s.f. Ramură a opticii care studiază spectrele (1). – Din fr. spectroscopie.

spectru
SPÉCTRU, spectre, s.n. 1. Ansamblu de valori fizice pe care le poate lua, în condiții determinate, o mărime dată. ♦ Ansamblul imaginilor obținute prin descompunerea, cu un instrument optic, a radiației electromagnetice complexe. ♦ Totalitatea liniilor de fluid în mișcare, a liniilor de câmp dintr-un magnet etc. ♦ Totalitate a radiațiilor electromagnetice ale unui corp ceresc, dispuse în funcție de lungimea lor de undă sau de frecvență (și înregistrate). 2. Fantasmă, fantomă. ♦ Fig. Ceea ce produce îngrijorare, spaimă; pericol iminent. – Din fr. spectre, germ. Spektrum.

specul
SPÉCUL, specule, s.n. Instrument chirurgical cu care se lărgesc și se examinează (într-o oglindă) anumite cavități ale organismului omenesc. [Var.: spéculum s.n.] – Din lat. speculum, fr. spéculum.

specula
SPECULÁ, speculez, vb. I. 1. Tranz. A trage foloasele dintr-o anumită situație, a avea un profit din ceva; a exploata, a înșela pe cineva (profitând de anumite împrejurări). ♦ A face speculă (1), a vinde cu suprapreț. 2. Tranz. A face tranzacții de valori. 3. Intranz. și tranz. A face speculații (2). – Din fr. spéculer.

speculant
SPECULÁNT, -Ă, speculanți, -te, s.m. și f. Persoană care face speculă (1). ♢ (Adjectival) Negustor speculant. – Din germ. Spekulant.

speculativ
SPECULATÍV, -Ă, speculativ, -e, adj. Care aparține speculației (1), care se ocupă numai de teorie fără legătură cu practica și cu experiența. – Din fr. spéculatif.

speculatie
SPECULÁȚIE, speculații, s.f. 1. Studiu, cercetare abstractă, considerație pur teoretică asupra unei probleme. 2. Speculă în afaceri; afacere bazată pe înșelătorie. 3. Tranzacție bursieră de valori prin care se urmărește realizarea de profit. [Var.: speculațiúne s.f.] – Din fr. spéculation.

speculatiune
SPECULAȚIÚNE s.f. v. speculație.

specula
SPÉCULĂ, specule, s.f. 1. Comerț ilicit care constă în vinderea sau revinderea, cu prețuri exagerate, a unor mărfuri. 2. Tranzacție de bursă care constă în cumpărarea (și vânzarea) valorilor, cu scopul de a obține câștiguri din diferența de curs. – Din specula (derivat regresiv).

speculum
SPÉCULUM s.n. v. specul.

speech
SPEECH s.n. Alocuțiune rostită de obicei ca răspuns la un toast. [Pr.: spici] – Cuv.engl.

spelb
SPELB, -Ă, spelbi, -e, adj. (Pop.) 1. (Despre oameni sau despre fața lor) Palid; galben. ♦ (Despe ochi) Lipsit de o culoare precisă și de expresie; spălăcit. 2. (Despre băuturi) Fără gust; fad, searbăd. – Et. nec.

spelca
SPÉLCĂ, spelci, s.f. (Reg.) Ac de păr. [Var. : spílcă s.f.] – Din ucr. špyl'ka.

spelcuta
SPELCÚȚĂ, spelcuțe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui spelcă. – Spelcă + suf. -uță.

spelunca
SPELÚNCĂ, spelunci, s.f. 1. Local public rău famat; bombă. 2. (Înv.) Peșteră, grotă. – Din lat. spelunca, fr. spélonque.

spenter
SPÉNȚER, spențere, s.n. (Înv. și reg.) 1. Haină scurtă (ca o vestă). 2. Surtuc fără pulpane, purtat de unii țărani. – Din germ. Spenzer.

speolog
SPEOLÓG, -Ă, speologi, -ge, s.m. și f. Specialist în speologie. [Pr.: spe-o-] – Cf. fr. s p é l é o l o g u e.

speologic
SPEOLÓGIC, -Ă, speologici, -ce, adj. Care aparține speologiei, privitor la speologie. [Pr.: -spe-o-] – Speolog[ie] + suf. -ic. Cf. fr. s p é l é o l o g i q u e.

speologie
SPEOLOGÍE s.f. Știință care are ca obiect

spera
SPERÁ, sper, vb. I. Intranz. și tranz. A considera ca realizabilă o dorință, a avea speranță; a nădăjdui. – Din lat., it. sperare.

speranta
SPERÁNȚĂ, speranțe, s.f. Sentiment de încredere în rezolvarea favorabilă a unei acțiuni, în realizarea unei dorințe; nădejde, sperare. ♢ Expr. În speranța că... = nădăjduind că..., având încredere că... ♦ Încredere în viitorul, în reușita cuiva. ♦ Persoană tânără și talentată ori capabilă, de la care se așteaptă realizări mari. – Din it. speranza.

sperare
SPERÁRE, sperări, s.f. (Înv.) Speranță. – V. spera.

sperat
SPERÁT, -Ă, sperați, -te, adj. Care este dorit și considerat ca realizabil. – V. spera.

speria
SPERIÁ, spérii, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) umple de frică, de spaimă; a (se) înspăimânta, a (se) înfricoșa. ♢ Expr. (Refl.) Se sperie și de umbra lui, se spune despre o ființă foarte fricoasă. 2. Tranz. A face ca o ființă sau un grup de ființe să se înfricoșeze (de o mișcare ori de o apariție bruscă și neașteptată) și să fugă; p. restr. a stârni un animal din culcuș. ♢ Expr. A-și speria (sau a-i speria cuiva) somnul = a rămâne (sau a face să rămână) treaz, a nu mai putea (sau a face să nu mai poată) adormi. 3. Tranz. (Fam.) A uimi (prin splendoare, frumusețe, calități). ♢ Loc. adj. și adv. De speriat = ieșit din comun, uimitor; extraordinar. [Pr. : -ri-a] – Lat. *expavorere (< pavor).

speriat
SPERIÁT^1 s.n. 1. Faptul de a (se) speria; sperietură (1). ♢ Loc. adv. A băga (pe cineva) în sperieți (sau în toți sperieții) = a speria a înspăimânta (pe cineva). 2. (În superstiții) Sperietură (2). [Pr.: -ri-at. – Pl.: (m., în loc. vb.) sperieți] – V. speria.

SPERIÁT^2, -Ă, speriați, -te, adj. Cuprins de frică; înspăimântat, înfricoșat. ♦ Care exprimă spaimă. [Pr.: -ri-at] – V. speria.

sperietoare
SPERIETOÁRE, sperietori, s.f. Persoană, lucru care sperie; spec. obiect, momâie, morișcă etc. pentru speriat păsările dăunătoare culturilor. [Pr.: -ri-e-] – Speria + suf. -ătoare.

sperietura
SPERIETÚRĂ, sperieturi, s.f. 1. Speriat^1 (1); spaimă. ♢ Expr. A trage o sperietură = a fi cuprins de spaimă, a trece printr-un pericol. 2. (În superstiții) Boală provenită din spaimă; speriat^1 (2). [Pr.: -ri-e-] – Speria + suf. -ătură.

sperios
SPERIÓS, -OÁSĂ, sperioși, -oase, adj. (Despre ființe) Care se sperie ușor; fricos. ♦ (Despre oameni) Timid, sfios. ♦ Care exprimă frică, spaimă sau timiditate. [Pr.: -ri-os] – Speria + suf. -os.

sperjur
SPERJÚR, -Ă, (1) sperjuri, -e, s.m. și f., (2) sperjururi, s.n. 1. S.m. și f. Persoană care jură fals sau care își calcă jurământul. 2. S.n. (Rar) Faptul de a-și călca jurământul; nesocotire a unui jurământ făcut; jurământ fals făcut în fața justiției (și pedepsit de lege). – Din it. spergiuro (după jura).

spermantet
SPERMANȚÉT s.n. Substanță grasă de culoare albă, cu aspect de ceară, obținută din craniul de cașalot, de balenă, de delfin și întrebuințată în cosmetică și la fabricarea lumânărilor; ceară de balenă. [Var.: spermanțétă s.f.] – Din ngr. spermatséto. Cf. bg., rus. s p e r m a c e t.

spermanteta
SPERMANȚÉTĂ s.f. v. spermanțet.

spermateca
SPERMATÉCĂ, spermateci, s.f. (Biol.) Organ al insectei

spermatic
SPERMÁTIC, -Ă, spermatici, -ce, adj. Care aparține spermei, privitor la spermă, care conține sau produce spermă. – Din fr. spermatique.

spermatida
SPERMATÍDĂ, spermatide, s.f. (Biol.) Celulă germinală masculină rezultată prin diviziunea spermatocitului. – Din fr. spermatide.

spermatie
SPERMATÍE, spermatii, s.f. (Bot.) Gamet masculin cu un singur nucleu. – Din fr. spermatie.

spermatocit
SPERMATOCÍT, spermatocite, s.n. (Biol.) Celulă de reproducere masculină provenită din spermatogonii. – Din fr. spermatocyte.

spermatofita
SPERMATOFÍTĂ, spermatofite, s.f. (La pl.) Grup de plante superioare cu structura diferențiată în rădăcină, tulpină, frunze, flori și care produc semințe; (și la sg.) plantă care face parte din acest grup. – Din fr. spermatophytes.

spermatofor
SPERMATOFÓR, spermatofori, s.m. (Biol.) Capsulă cu spermatozoizi la unele insecte, la cefalopode etc. – Din fr. spermatophore.

spermatogen
SPERMATOGÉN, -Ă, spermatogeni, -e, adj. (Biol.) Care produce celule germinale masculine. – Din germ. spermatogen.

spermatogeneza
SPERMATOGENÉZĂ s.f. Proces de formare a spermatozoizilor. – Din fr. spermatogénèse.

spermatogonie
SPERMATOGONÍE, spermatogonii, s.f. (Biol.) Celulă germinală producătoare de spermatii. – Din fr. spermatogonie.

spermatoree
SPERMATORÉE, spermatoree, s.f. (Med.) Eliminare de spermă prin uretră în afara actului sexual. – Din fr. spermatorrhée.

spermatozoid
SPERMATOZOÍD, spermatozoizi, s.m. Celulă sexuală mobilă a organismului animal și vegetal mascul. – Din fr. spermatozoïde.

sperma
SPÉRMĂ, sperme, s.f. Substanță lichidă cu compoziție complexă, secretată de glandele sexuale masculine, care conține ca elemente esențiale spermatozoizii. – Din fr. sperme.

spermograma
SPERMOGRÁMĂ, spermograme, s.f. (Med.) Examen cantitativ și calitativ macroscopic și microscopic al spermei; diagrama rezultată în urma acestui examen. – Din fr. spermogramme.

spese
SPÉSE s.f. pl. v. speze.

speteala
SPETEÁLĂ, speteli, s.f. (Pop.) Boală a animalelor de tracțiune, care constă în întinderea excesivă a ligamentelor și a țesuturilor spinării din cauza eforturilor și care se manifestă prin șchiopătări, mers greoi etc.; p. ext. (la oameni și la animale) durere acută în regiunea lombară (provenită din cauza unui efort prea mare). – Speti + suf. -eală.

speteaza
SPETEÁZĂ, speteze, s.f. 1. Parte mai înaltă a unui scaun, fotoliu etc., de care își reazămă spatele cel care șade; spătar^1, rezemătoare. 2. Bucată de scândură îngustă care servește ca element de sprijin sau de legătură între diverse părți ale unei construcții sau ale unui obiect : a) fiecare dintre aripile morii de vânt; b) fiecare dintre stinghiile care unesc obezile de la roata morii de apă; c) fiecare dintre piesele de lemn care leagă carâmbii loitrelor de la car; d) bucată de lemn care unește cele două coarne ale plugului; e) scândură cu care se ridică firele de urzeală când se țese cu alesături; f) fiecare dintre cele două brațe ale vatalelor la războiul de țesut; g) fiecare dintre scândurelele care alcătuiesc scheletul zmeului cu care se joacă copiii și care se fixează pe o coală de hârtie; h) fiecare dintre stinghiile care alcătuiesc scheletul stelei cu care colindă copiii și pe care se fixează hârtia și ornamentele. – Spată + suf. -ează.

speti
SPETÍ, spetesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) îmbolnăvi de speteală. ♦ A munci sau a obliga să muncească până la istovire, a (se) istovi din cauza eforturilor depuse. ♦ Refl. (Despre oameni) A fi silit să facă față unor sarcini materiale copleșitoare, să cheltuiască sume care depășesc cu mult limita posibilităților. – Din spată.

spetit
SPETÍT, -Ă, spetiți, -te, adj. Bolnav de speteală; deșelat; (despre oameni) frânt de șale, istovit, sleit de puteri. – V. speti.

speta
SPÉȚĂ, spețe, s.f. 1. Specie. 2. Pricină adusă spre rezolvare înaintea unui organ de jurisdicție. ♢ Loc. adv. În speță = în cazul de față, în cazul dat. – Cf. germ. S p e z i e s, fr. e s p è c e.

speze
SPÉZE s.f. pl. Cheltuieli (pe care le suportă cineva pentru o deplasare, pentru anumite servicii, pentru punerea în practică a unei inițiative etc.). ♢ Expr. A trăi pe spezele cuiva = a trăi din munca, pe spinarea altuia. [Var.: spése s.f. pl.] – Din it. spese.

spic
SPIC, spice, s.n. 1. Inflorescență caracteristică plantelor graminee, alcătuită din mai multe flori mici cu peduncul scurt, dispuse pe o axă centrală lungă. ♢ Expr. A da în spic sau a-i da spicul, a face spic = (despre plante) a se apropia de maturitate, a ajunge în faza de dezvoltare în care apare spicul (1); a înspica. 2. Stilizare decorativă în formă de spic (1), frecventă în arta populară pe cusături, țesături etc. 3. Vârful firelor de păr, mai lungi (și de altă culoare), din blana unor animale. 4. (În sintagma) Spic de zăpadă (sau, rar, de ploaie) = fulgi mari de zăpadă amestecați cu stropi de ploaie, care cad pe pământ. 5. (Pop.) Vârf de munte; pisc. ♦ Partea cea mai înaltă a acoperișului casei. [Pl. și: spicuri] – Lat. spicum.

spiccato
SPICCÁTO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale la instrumentele cu coarde) În mod sacadat, prin desprinderea arcușului de coarde după fiecare notă executată. – Cuv. it.

spicher
SPÍCHER, spicheri, s.m. Crainic la o stație de radio sau de televiziune. [Var.: șpícher s.m.] – Din fr., engl. speaker.

spicherita
SPÍCHERIȚĂ, spicherițe, s.f. Crainică la o stație de radio sau de televiziune. [Var.: șpícheriță s.f.] – Spicher + suf. -iță.

spiciform
SPICIFÓRM, -Ă, spiciformi, -e, adj. Care are formă de spic (1). – Din fr. spiciforme.

spicui
SPICUÍ, spicuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A culege spice (1) din lan; a aduna spicele rămase după secerat. 2. Fig. A culege (de ici, de colo), a extrage (materiale documentare) din diferite izvoare (alegând dintr-o cantitate mai mare). [Prez. ind. și: spícui] – Spic + suf. -ui.

spicuiala
SPICUIÁLĂ, spicuieli, s.f. Spicuire. – Spicui + suf. -eală.

spicuire
SPICUÍRE, spicuiri, s.f. Acțiunea de a spicui și rezultatul ei; spicuială. – V. spicui.

spicuitor
SPICUITÓR, -OÁRE, spicuitori, -oare, S.m. și f. Persoană care spicuiește. [Pr.: -cu-i-] – Spicui + suf. -tor.

spicul
SPÍCUL, spicule, s.n. (Bot.; astăzi rar) Spiculeț (2). [Acc. și: spicúl. – Pl. și: (m.) spículi] – Din lat. spiculum, fr. spicule.

spiculet
SPICULÉȚ, spiculețe, s.n. 1. Diminutiv al lui spic; spicușor, spicuț. 2. Fiecare dintre micile flori sau inflorescențe care împreună formează spicul (1) plantelor graminee. – Spic + suf. -uleț.

spicusor
SPICUȘÓR, spicușoare, s.n. Spiculeț. – Spic + suf. -ușor.

spicut
SPICÚȚ, spicuțuri, s.n. (Rar) Spiculeț. – Spic + suf. -uț.

spilca
SPÍLCĂ s.f. v. spelcă.

spilcui
SPILCUÍ, spilcuiésc, vb. IV. Refl. (Fam.) A-și îngriji în mod deosebit (și exagerat) înfățișarea și ținuta; a se găti, a se dichisi (excesiv). – Spilcă + suf. -ui.

spilcuit
SPILCUÍT, -Ă, spilcuiți, -te, adj. (Fam.) Cu aspect (prea) îngrijit, (exagerat de) gătit; dichisit. – V. spilcui.

spin
SPIN^2, spini, s.m. (Fiz.) Moment cinetic propriu electronului sau oricărei alte particule elementare. – Din engl., fr. spin.

SPIN^1, spini, s.m. I. 1. Organ în formă de țeapă care crește pe tulpina, pe ramurile, pe frunzele, pe fructele etc. unor plante; ghimpe. ♢ Expr. A sta (sau a ședea) pe (sau ca pe) spini = a fi neliniștit, nerăbdător. A fi (sau a sta) ca pe un spin în ochii (sau în inima, în coasta) cuiva = a nu fi pe placul cuiva, a constitui o prezență neplăcută pentru cineva; a incomoda pe cineva. 2. Nume dat mai multor plante erbacee sau lemnoase care au spini^1 (I 1). ♦ Spec. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu tulpina spinoasă și ramificată, cu frunze dințate și spinoase și cu flori roșii, dispuse în capitule (Carduus acanthoides). II. 1. Parte în formă de spin^1 (I 1) a cârligului de undiță, situată în vârful acestuia. 2. Știft. – Lat. spinus „prun sălbatic”.

spinal
SPINÁL, -Ă, spinali, -e, adj. (Livr.) Care aparține coloanei vertebrale sau spinării, privitor la coloana vertebrală sau la spinare. – Din fr. spinal.

spinalgie
SPINALGÍE, spinalgii, s.f. (Med.) Durere localizată în coloana vertebrală. – Din fr. spinalgie.

spinare
SPINÁRE, spinări, s.f. 1. (Anat.) Spate (1). ♢ Loc. adv. În (sau pe) spinare sau de-a spinare (sau spinarea), cu spinarea = ținând o povară peste umăr, pe spate, în spate. ♢ Expr. A cădea în spinarea cuiva = a cădea în grija sau în sarcina cuiva. A trăi pe spinarea cuiva = a trăi ca un parazit, din munca altuia. A arunca (ceva) în spinarea cuiva = a face pe cineva răspunzător de o vină (de obicei fără temei). 2. Parte a unui obiect de îmbrăcăminte care acoperă spatele omului. 3. Partea cea mai înaltă a unui munte, a unui deal, a unei stânci; culme prelungită; creastă, coamă. ♦ Creasta unui val de apă. – Lat. spinalis.

spina
SPÍNĂ, spine, s.f. (Med.) Proeminență ascuțită a unui os. ♢ Spina bifida = malformație congenitală a coloanei vertebrale caracterizată prin lipsa de sudură a arcurilor vertebrale, situată de obicei în regiunea lombară și sacrală. – Din lat., fr. spina bifida.

spinarie
SPINĂRÍE, spinării, s.f. Loc unde cresc mulți spini^1, desiș de spini^1; spinet, spiniș. – Spin^1 + suf. -ărie.

spinarusa
SPINĂRÚȘĂ, spinărușe, s.f. (Rar) Diminutiv al lui spinare; spinăruță. – Spinare + suf. -ușă.

spinaruta
SPINĂRÚȚĂ, spinăruțe, s.f. (Rar) Spinărușă. – Spinare + suf. -uță.

spinel
SPINÉL, spineli, s.m. Minereu de magneziu cristalizat în sistemul cubic, divers colorat, cu luciu sticlos și duritate mare, cu varietăți folosite ca pietre prețioase. – Din fr. spinelle.

spinet
SPINÉT, spineturi, s.n. (Reg.) Spinărie. – Spin^1 + suf. -et.

spineta
SPINÉTĂ, spinete, s.f. Vechi instrument muzical cu clape și coarde, asemănător cu clavecinul. – Din it. spinetta.

spinis
SPINÍȘ, spinișuri, s.n. (Reg.) Spinărie. – Spin^1 + suf. -iș.

spinisor
SPINIȘÓR, spinișori, s.m. Diminutiv al lui spin^1. – Spin^1 + suf. -ișor.

spinobulbar
SPINOBULBÁR, -Ă, spinobulbari, -e, adj. (Anat.) Care aparține măduvei spinării și bulbului; care se extinde în măduva spinării și în bulb. ♢ Cale spinobulbară = traiect al axonilor care străbat măduva spinării și bulbul rahidian. –

spinocerebelos
SPINOCEREBELÓS, -OÁSĂ, spinocerebeloși, -oase, adj. (Anat.) Care aparține coloanei vertebrale și creierului, care se extinde în coloana vertebrală și în creier. ♢ Cale spinocerebeloasă = traiect al nervilor care străbat măduva spinării și a trunchiului cerebral. – Din engl. spinocerebellous.

spinos
SPINÓS, -OÁSĂ, spinoși, -oase, adj. 1. (Despre plante) Cu spini^1; ghimpos; (despre locuri, terenuri) pe care cresc plante cu spini^1. 2. Fig. Care prezintă dificultăți; greu de parcurs, greu de efectuat; aspru. ♦ Fig. Complicat, dificil. – Spin^1 + suf. -os.

spinotalamic
SPINOTALÁMIC, -Ă, spinotalamici, -ce, adj. (Anat.) Care aparține măduvei spinării și talamusului. ♢ Cale spinotalamică = traiect al fibrelor nervoase care străbat măduva spinării, bulbul, puntea și pedunculii cerebrali, ajungând la talamus. – Din fr. spinothalamique, engl. spinothalamic.

spintariscop
SPINTARISCÓP, spintariscoape, s.n. (Fiz.) Instrument folosit pentru a observa scânteierile produse de unele particule emise de o anumită sursă. – Din fr. spinthariscope.

spinteca
SPINTECÁ, spíntec, vb. I. Tranz. 1. A despica cu un instrument ascuțit trupul (sau o parte a trupului) unei ființe, printr-o tăietură lungă și adâncă. ♦ Tranz. și refl. recipr. A (se) înjunghia, a (se) ucide (prin înjunghiere). ♦ A despica un material fibros, metalic etc. în lungul fibrelor, al direcției de orientare a cristalelor etc. 2. Fig. A străbate spațiul (cu iuțeală). 3. A sfâșia, a rupe (haine, stofe). – Lat. *expanticare (< pantex).

spintecare
SPINTECÁRE, spintecări, s.f. Acțiunea de a (se) spinteca. – V. spinteca.

spintecat
SPINTECÁT, -Ă, spintecați, -te, adj. Despicat, străpuns; înjunghiat; sfâșiat. ♦ Prevăzut cu o tăietură, cu o despicătură. – V. spinteca.

spintecator
SPINTECĂTÓR, -OÁRE, spintecători, -oare, adj. Care spintecă. – Spinteca + suf. -ător.

spintecatura
SPINTECĂTÚRĂ, spintecături, s.f. Tăietură lungă și adâncă; crăpătură, despicătură; (concr.) loc unde s-a făcut o asemenea tăietură; despicătură. – Spinteca + suf. -ătură.

spinterometru
SPINTEROMÉTRU, spinterometre, s.n. Instrument cu care se măsoară valorile tensiunilor electrice înalte. – Din fr. spinthéromètre.

spinuta
SPINÚȚĂ, spinuțe, s.f. Plantă erbacee cu flori de culoare albastru-închis, rar albe, dispuse în capitule globuloase; bănică (Phyteuma orbiculare). – Spin^1 + suf. -uță.

spion
SPIÓN, -OÁNĂ, spioni, -oane, subst. I. S.m. și f. 1. Persoană însărcinată să culeagă clandestin informații secrete privitoare la un stat și să le transmită altui stat; iscoadă. 2. Persoană care pândește, observă pe alții (pentru a furniza cuiva informații). II. S.m. Lamă de oțel cu o grosime variabilă, folosită la

spiona
SPIONÁ, spionez, vb. I. 1. Intranz. A culege în mod clandestin informații secrete privitoare la un alt stat și a le transmite altui stat. 2. Tranz. și refl. recipr. A (se) iscodi, a (se) pândi în scopul de a raporta cuiva cele aflate. ♦ A (se) privi, a (se) urmări pe furiș. [Pr.: spi-o-] – Din germ. spionieren, it. spionare Cf. fr. e s p i o n n e r.

spionaj
SPIONÁJ s.n. Faptul de a spiona (1); îndeletnicirea spionului (I 1). ♦ Iscodire, pândă, urmărire. [Pr.: spi-o-] – După fr. espionnage. Cf. it. s p i o n a g g i o.

spionare
SPIONÁRE, spionări, s.f. Acțiunea de a spiona. [Pr.: spi-o-] – V. spiona.

spirai
SPIRÁI, spiraiuri, s.n. Capac cu geamuri construit în puntea unei nave (uneori înclinat și protejat cu grilaje), care servește la luminat și la aerisit. – Din it. spiraglio.

spiral
SPIRÁL, -Ă, spirali, -e, s.f., adj. 1. S.f. Curbă plană deschisă care se rotește (sau se înfășoară) în jurul unui punct fix; p. ext. obiect care are această formă. 2. Adj. Care are formă de spirală (1); spiralat. – Din fr. spiral.

spiralat
SPIRALÁT, -Ă, spiralați, -te, adj. În formă de spirală; spiral, spiroidal. – Din fr. spiralé.

spiralic
SPIRÁLIC, -Ă, spiralici, -ce, adj. Spiralat. – Spiral + suf. -ic.

spiralizare
SPIRALIZÁRE, spiralizări, s.f. Operație de deformare a unui material metalic, care capătă forma unei spirale sau a unei elice. – Din fr. spiralisation.

spirant
SPIRÁNT, -Ă, spirante, adj. (În sintagma) Sunet spirant sau consoană spirantă (și substantivat, f.) = consoană constrictivă. – Din fr. spirante.

spira
SPÍRĂ, spire, s.f. 1. Porțiune dintr-o spirală care corespunde unghiului de 360

spirea
SPIRÉA s.f. Arbust din familia rozaceelor, înalt până la 2 metri, cu ramurile arcuite și flori albe dispuse pe toată lungimea ramurilor, cultivat ca plantă ornamentală (Spiraea vanhouttei). – Din fr. spirée, lat. spiraea.

spiridus
SPIRIDÚȘ, spiriduși, s.m. (În basme și în superstiții) Drac mic (vioi și poznaș) care se întrupează în diferite vietăți și slujește pe vrăjitori și pe diavoli. ♦ Fig. Copil zburdalnic, vioi, neastâmpărat. [Var.: (rar) spiritúș s.m.] – Din lat. spiritus. Cf. pol. s p i r y t u š e k.

spirifer
SPIRIFÉR, spirifere, s.n. (La pl.) Gen fosil de brahiopode articulate caracterizate prin valve de forma unor aripi; (și la sg.) animal care face parte din acest gen. – Din fr. spirifer.

spiril
SPIRÍL, spirili, s.m. Nume generic dat bacteriilor în formă de fire în spirală cu unul sau mai mulți bacili la unul dintre capete. – Din fr. spirile.

spirit
SPÍRIT, spirite, s.n. I. 1. Factor ideal al existenței (opus materiei); conștiință, gândire; p. ext. minte, rațiune, intelect. ♦ Inteligență, deșteptăciune, istețime; capacitate de imaginație, fantezie. ♢ Expr. (Om) de (sau cu) spirit = (om) cu minte ageră, inteligent; (om) spiritual, cu umor. ♦ (În filozofia idealistă și în concepțiile mistico-religioase) Element considerat ca factor de bază al universului, opus materiei, identificat cu divinitatea sau cu spiritul (1). ♦ (În concepțiile religioase) Ființă imaterială, supranaturală, duh; (în superstiții) stafie, strigoi, fantomă. 2. Persoană considerată sub raportul capacității sale intelectuale sau din punctul de vedere al însușirilor morale, de caracter etc. ♢ Spirit universal (sau enciclopedic) = persoană care posedă cunoștințe (și se manifestă) în foarte multe domenii. 3. (La pl.) Societatea în întregul ei, oamenii considerați ca purtători ai unor idei, ai unor preocupări intelectuale; opinie publică. 4. Mod, fel de a gândi, de a se manifesta; părere, concepție împărtășită de un grup de oameni, de o colectivitate. ♢ Loc. prep. În spiritul... = în concordanță cu... 5. Caracter specific, trăsătură caracteristică a ceva. ♦ Sensul real a ceva. Spiritul legilor. 6. Înclinare, pornire, tendință care determină felul de a fi, de a gândi, de a se manifesta al cuiva. 7. Glumă, anecdotă, banc. II. Semn grafic în scrierea greacă, care, adăugat unui sunet, arată cum se pronunță sunetul respectiv din punctul de vedere al aspirației. – Din lat. spiritus, it. spirito.

spiritism
SPIRITÍSM s.n. Doctrină și practică bazate pe credința posibilității de comunicare cu spiritele celor morți (prin

spiritist
SPIRITÍST, -Ă, spiritiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține spiritismului, privitor la spiritism. 2. S.m. și f. Persoană care practică spiritismul. – Din fr. spiritiste.

spiritual
SPIRITUÁL^1, -Ă, spirituali, -e, adj. 1. Care aparține spiritului (I 1), privitor la spirit; ideal, imaterial; sufletesc; intelectual; p. ext. cultural. 2. Inteligent, deștept, ager; dotat cu umor. ♦ Care oglindește, exprimă, denotă inteligență, istețime, umor. 3. Care aparține religiei sau bisericii; bisericesc, religios; duhovnicesc. ♦ (Substantivat, m.) Duhovnic. [Pr.: -tu-al] – Din fr. spirituel.

SPIRITUAL^2 s.n. (Și în sintagma negro spiritual) Cântec religios al negrilor americani care a constituit una dintre sursele jazului. [Pr.: spírituăl] – Cuv. engl.

spiritualiceste
SPIRITUALICÉȘTE adv. Din punct de vedere spiritual. [Pr.: -tu-a-] – Spiritual + suf. -icește.

spiritualism
SPIRITUALÍSM s.n. Doctrină filozofică, opusă materialismului, care consideră că factorul de bază al Universului este spiritul (materia fiind un simplu produs al spiritului) sau că spiritul există independent de materie. V. idealism. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. spiritualisme.

spiritualist
SPIRITUALÍST, -Ă, spiritualiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Care aparține spiritualismului, privitor la spiritualism. 2. S.m. și f. Adept al spiritualismului. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. spiritualiste.

spiritualitate
SPIRITUALITÁTE s.f. Calitatea, caracterul a ceea ce este spiritual. ♦ (p. spec.) Ceea ce caracterizează o colectivitate umană din punctul de vedere al vieții sale spirituale, al specificului culturii sale. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. spiritualité.

spiritualiza
SPIRITUALIZÁ, spiritualizez, vb. I. Tranz. A încerca să dea sau a da fenomenelor, lucrurilor etc. un caracter sau un conținut spiritual, a încerca să le detașeze de materie. ♦ Refl. A căpăta o anumită adâncime spirituală. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. spiritualiser.

spiritualizare
SPIRITUALIZÁRE, spiritualizări, s.f. Faptul de a spiritualiza. [Pr.: -tu-a] – V. spiritualiza.

spiritualizat
SPIRITUALIZÁT, spiritualizați, -te, adj. Care a căpătat un caracter spiritual; imaterial. ♦ Care a căpătat o anumită adâncime, care și-a adâncit conținutul sufletesc, intelectual. [Pr.: -tu-a-] – V. spiritualiza.

spiritus
SPIRITÚȘ s.m. v. spiriduș.

spirochet
SPIROCHÉT, spirocheți, s.m. Nume dat mai multor bacterii în formă de filament subțire, spiralat, mobil, dintre care unele sunt patogene pentru om. – Din fr. spirochète.

spirochetoza
SPIROCHETÓZĂ, spirochetoze, s.f. Boală infecțioasă provocată de spirocheți. – Din fr. spirochétose.

spirograf
SPIROGRÁF, spirografe, s.n. Aparat care înregistrează mișcările respiratorii și efectuează măsurarea cantitativă a oxigenului inspirat și a bioxidului de carbon expirat. – Din fr. spirographe.

spirografie
SPIROGRAFÍE, spirografii, s.f. (Med.) Înregistrare grafică a ventilației pulmonare. – Din fr. spirographie.

spirograma
SPIROGRÁMĂ, spirograme, s.f. (Med.) Diagramă obținută la spirograf. – Din fr. spirogramme.

spiroidal
SPIROIDÁL, -Ă, spiroidali, -e, adj. Spiralat. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. spiroïdal.

spirometrie
SPIROMETRÍE, spirometrii, s.f. Stabilire a funcției și a capacității respiratorii pulmonare cu ajutorul spirometrelor sau al spirografelor. – Din fr. spirométrie.

spirometru
SPIROMÉTRU, spirometre, s.n. Aparat pentru măsurarea capacității de respirație a plămânilor. – Din fr. spiromètre.

spirt
SPIRT, s.n. (Pop.) Alcool etilic (care se vinde în comerț); p. ext. băutură alcoolică tare. ♢ Spirt de lemn = alcool metilic obținut la distilarea uscată a lemnului. Spirt medicinal = spirt folosit în medicină, mai ales ca dezinfectant extern, făcut impropriu pentru consumul alimentar prin adăugarea unei substanțe toxice. Spirt denaturat = alcool etilic denaturat. ♦ Fig. (Adjectival) Extrem de harnic, de iute la treabă, de prompt. – Din rus. spirt.

spirtiera
SPIRTIÉRĂ, spirtiere, s.f. Mică lampă de gătit care funcționează cu spirt. [Pr.: -ti-e-] – Spirt + suf. -ieră.

spirtos
SPIRTÓS, -OÁSĂ, spirtoși, -oase, adj. (Despre băuturi) Care conține spirt; alcoolic. ♢ Bomboane spirtoase = bomboane fabricate cu esență de mentă. ♦ (Substantivat, f. pl.) Băuturi alcoolice (tari). – Spirt + suf. -os.

spital
SPITÁL, spitale, s.n. Instituție medicală în care sunt internați bolnavii, accidentații sau răniții. [Pl. și: spitaluri] – Din germ. Spital.

spitalicesc
SPITALICÉSC, -EÁSCĂ, spitalicești, adj. Care aparține spitalului, privitor la spital, care se face în spital. – Spital + suf. -icesc.

spitaliza
SPITALIZÁ, spitalizéz, vb. I. Tranz. A interna pe cineva într-un spital pentru tratament medical. – Spital + suf. -iza.

spitalizare
SPITALIZÁRE, spitalizări, s.f. Acțiunea de a spitaliza și rezultatul ei; timp cât cineva este internat și îngrijit într-un spital. – V. spitaliza.

spita
SPÍȚĂ, spițe, s.f. 1. Fiecare dintre bucățile de lemn sau dintre barele subțiri de metal care leagă cercul sau obezile unei roți de butucul sau de centrul ei. ♦ Stinghie, spetează. 2. Fiecare dintre treptele unei scări; fuscel. 3. Fig. Grad de rudenie; neam; totalitatea persoanelor care descind din aceeași persoană; p. ext. origine. ♢ Spița neamului = arbore genealogic. 4. Unitate biologică formată din lanțuri de specii care au derivat una din alta în decursul istoriei lor. – Din bg., scr. spica.

spitarat
SPIȚĂRÁT, -Ă, spițărați, -te, adj. (Reg.) Împodobit cu dantele, cu horbote. – Spițuri + suf. -at.

spitelnic
SPIȚÉLNIC, spițelnice, s.n. Sfredel cu care se fac găuri în butucul și în obezile roții pentru a se monta spițele; sfredel lung și subțire (pentru găuri mici); butelnic. – Spiță + suf. -elnic.

spiter
SPIȚÉR, spițeri, s.m. (Pop.) Farmacist. – Din ngr. spets(i)éris.

spitereasa
SPIȚEREÁSĂ, spițerese, s.f. (Pop.) 1. Farmacistă. 2. Soție de spițer. – Spițer + suf. -easă.

spiterie
SPIȚERÍE, spițerii, s.f. (Pop.) 1. Farmacie. ♦ (La pl.) Medicamente. 2. Știința farmaciei; profesiunea farmacistului. – Din ngr. spetsaría.

spituri
SPÍȚURI s.n. pl. (Reg.) Dantelă sau colțișori de dantelă lucrați cu croșeta. – Cf. germ. S p i t z e n.

splai
SPLÁI, splaiuri, s.n. Mal înalt al unei ape; mal al unei ape înălțat, întărit și pietruit sau pavat; p. ext. stradă amenajată pe acest mal. – Cf. p l a i.

splanhnologie
SPLANHNOLOGÍE s.f. Parte a anatomiei care se ocupă cu studiul organelor interne. – Din fr. splanchnologie.

splau
SPLÁU, splauri, s.n. Extremitate a unei punți așezată pe piloți, care poate fi ridicată sau coborâtă după nivelul apei și pe care stă pescarul cu sacoviștea. – Et. nec.

splendid
SPLÉNDID, -Ă, splendizi, -de, adj. Foarte frumos, minunat; strălucitor, măreț. [Acc. și: splendíd] – Din fr. splendide, lat. splendidus.

splendoare
SPLENDOÁRE, splendori, s.f. Frumusețe fără seamăn (și plină de fast, de strălucire); strălucire, măreție. ♦ (Concr.) Obiect, ființă, fenomen etc. splendid. – Din fr. splendeur, lat. splendor.

splenic
SPLÉNIC, -Ă, splenici, -ce, adj. Care aparține splinei, privitor la splină. – Din engl. spleen.

splina
SPLÍNĂ, spline, s.f. 1. Organ anatomic intern, moale și spongios, de culoare roșie-violetă, situat în partea superioară stângă a cavității abdominale, care produce limfocite, anticorpi, depozitează sângele etc. ♢ Loc. adj. Fără splină = (despre animale) care este rezistent la fugă, care nu obosește; (despre oameni) care muncește intens fără să obosească. ♢ Expr. A i se pune cuiva splina =a simți dureri acute la splină, din cauza fugii, a mersului repede etc. 2. Plantă erbacee cu frunze în formă de splină (1) și cu flori galbene-aurii; splinuță (1) (Chrysosplenium altrenifolium). – Din ngr. splína.

splint
SPLINT, splinturi, s.n. (Tehn.) Cui de siguranță. – Din engl. splint.

splinuta
SPLINÚȚĂ, splinuțe, s.f. (bot.) 1. Splină (2). 2. Plantă erbacee meliferă din familia compozeelor, cu tulpină păroasă, cu flori galbene reunite în ciorchini (Solidago virgaurea). – Splină + suf. -uță.

spodumen
SPODÚMEN s.n. Silicat natural de litiu și de aluminiu, de culoare albă-cenușie, galbenă-verzuie sau violetă, cu luciu sidefiu. – Din fr. spodumène.

spoi
SPOÍ, spoiesc, vb. IV. Tranz. 1. A acoperi o suprafață cu un strat subțire de var; a vărui. 2. A acoperi un vas sau un obiect de metal cu un strat subțire dintr-un metal protector. ♦ Refl. Fig. A-și însuși în mod superficial maniere civilizate, noțiuni de cultură etc. a se ciopli. 3. A unge (pe deasupra). ♦ (Peior.) A (se) farda. – Din sl. supojiti.

spoiala
SPOIÁLĂ, spoieli, s.f. Faptul de a (se) spoi; spoit^1, văruială. ♦ (Concr.) Strat protector cu care se acoperă suprafața unui obiect. ♦ Fig. Însușire superficială a unor maniere civilizate, a unor noțiuni de cultură etc.; pospăială. ♦ (Peior.) Fard. [Pr.: spo-ia-] – Spoi + suf. -eală.

spoire
SPOÍRE, spoiri, s.f. Acțiunea de a (se) spoi și rezultatul ei. – V. spoi.

spoit
SPOÍT^1 s.n. Faptul de a (se) spoi. – V. spoi.

SPOÍT^2, -Ă, spoiți, -te, adj. 1. Acoperit cu un strat subțire de var; văruit. 2. (Despre obiecte, vase metalice) Acoperit cu un strat subțire de metal protector. 3. (Peior.) Fardat. – V. spoi.

spoitor
SPOITÓR, -OÁRE, spoitori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care se ocupă cu spoitul^1 (vaselor de bucătărie). 2. S.n. (Reg.) Bidinea. [Pr.: spo-i-] – Spoi + suf. -tor.

spoitorie
SPOITORÍE s.f. Meseria spoitorului. [Pr.: spo-i-] – Spoitor + suf. -ie.

spolia
SPOLIÁ, spoliéz, vb. I. Tranz. (Livr.) A lua cuiva (în mod abuziv sau prin înșelăciune) averea sau, p. ext., a lipsi pe cineva de drepturi, de libertăți etc.; a prăda, a jefui. [Pr.: -li-a] – Din fr. spolier.

spoliator
SPOLIATÓR, -OÁRE, spoliatori, -oare, s.m. și f. (Livr.) Persoană care spoliază; jefuitor. [Pr.: -li-a-] – Din fr. spoliateur.

spoliatie
SPOLIÁȚIE, spoliații, s.f. (Livr.) Spoliere. [Pr.: -li-a-] – Din fr. spoliation.

spoliere
SPOLIÉRE, spolieri, s.f. (Livr.) Acțiunea de a spolia și rezultatul ei; jefuire, prădare; înșelare; spoliație. [Pr.: -li-e-] – V. spolia.

spolocanie
SPOLOCÁNIE s.f. (Pop.; în religia creștină) Prima zi din postul Paștilor. – Din ucr. spolokanje.

sponca
SPÓNCĂ, sponci, s.f. 1. (Reg.) Copcă; agrafă; cataramă. 2. (Pop. și fam.; în loc. adv. și adj.) Pe sponci = (care este) în cantitate mică, puțin. – Din rus. sponka, ucr. špon'ka.

spondaic
SPONDÁIC, spondaice, adj. (În versificația greco-latină; în sintagma) Vers spondaic = hexametru în care al cincilea picior este format dintr-un spondeu. [Pr.: -da-ic] – Din fr. spondaïque.

spondeu
SPONDÉU, spondei, s.m. (În versificația greco-latină) Picior de vers compus din două silabe lungi. [Pl. și (n.) spondee] – Din lat. spondeus, fr. spondée.

spondil
SPONDÍL, spondili, s.m. (La pl.) Gen de lamelibranhiate cu cochilia formată din două valve inegale și cu două urechiușe; (și la sg.) animal care face parte din acest gen. – Din fr. spondyle.

spondilita
SPONDILÍTĂ, spondilite, s.f. Inflamație (de natură tuberculoasă, infecțioasă, traumatică etc.) a coloanei vertebrale. – Din fr. spondylite.

spondiloza
SPONDILÓZĂ, spondiloze, s.f. Boală localizată la coloana vertebrală (în totalitate sau la unele segmente ale ei), care se manifestă prin dureri și limitarea mobilității acesteia. – Din fr. spondylose.

spongie
SPÓNGIE, spongii, s.f. (Zool.) Burete. – Din lat. spongia.

spongier
SPONGIÉR, spongieri, s.m. (La plural) Încrengătură de animale nevertebrate cu corpul alcătuit dintr-o rețea compactă de fibre elastice și rezistente; (și la sg.) animal care face parte din această încrengătură. [Pr.: -gi-er] – Din fr. spongiaires.

spongios
SPONGIÓS, -OÁSĂ, spongioși, -oase, adj. Care este poros ca un burete; care are proprietatea de a suge lichidele. [Pr.: -gi-os] – Din fr. spongieux, lat. spongiosus.

spongiozitate
SPONGIOZITÁTE s.f. Calitatea de a fi spongios. [Pr.: -gi-o-] – Din fr. spon-giosité.

spongita
SPONGÍTĂ, spongite, s.f. Piatră plină de porozități care imită buretele. – Din fr. spongite.

spontan
SPONTÁN, -Ă, spontani, -e, adj. (Adesea adverbial) Care se face sau se produce de la sine, fără vreo cauză exterioară aparentă; care se face de bunăvoie, fără a fi silit de nimeni; care apare brusc, pe neașteptate. ♦ Care acționează cu promptitudine. ♦ Care nu este conștient. [Var.: spontanéu, -ée adj.] – Din fr. spontané, lat. spontaneus.

spontaneitate
SPONTANEITÁTE s.f. Însușire a ceea ce este spontan. ♦ Vioiciune, promptitudine, naturalețe promptă în atitudini, în comportări etc. [Pr.: -ne-i-] – Din fr. spontanéité.

spontaneu
SPONTANÉU, -ÉE adj. v. spontan.

spor
SPOR^1, spori, s.m. Organ microscopic al organismelor vegetale, care servește la înmulțire, la răspândire și, adesea, pentru supraviețuirea în condiții nefavorabile. ♦ (Zool.) Corpuscul reproducător la anumite protozoare. – Din fr. spore.

SPOR^2, (3) sporuri, s.n. 1. Faptul de a progresa ușor, de a avea randament în muncă; progres. ♢ Loc. adj. și adv. Cu spor = cu mare randament; spornic; repede. Fără spor = fără randament; puțin; încet. ♢ Expr. A avea spor = a realiza, a produce mult în timp (relativ) scurt. Spor la lucru! formulă de urare adresată cuiva care lucrează sau merge la lucru. 2. Abundență, belșug, prosperitate; folos, câștig. 3. Creștere, mărire, majorare; adaos, supliment; (concr.) ceea ce reprezintă o creștere, o mărire, un adaos. – Din sl. sporŭ, bg. spor.

sporadic
SPORÁDIC, -Ă, sporadici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Care apare, care se manifestă pe ici, pe colo sau din când în când; lipsit de continuitate; distanțat, rar; împrăștiat, dispersat, răzleț, izolat; întâmplător. – Din fr. sporadique.

sporadicitate
SPORADICITÁTE s.f. (Rar) Însușirea, calitatea de a fi sporadic. – Din fr. sporadicité.

sporange
SPORÁNGE, sporangi, s.m. Organ în formă de săculeț în care se dezvoltă sporii^1 la plantele criptogame. – Din fr. sporange.

spori
SPORÍ, sporésc, vb. IV. 1. Intranz., refl. și tranz. A crește sau a face să crească; a (se) mări, a (se) înmulți. 2. Intranz. A progresa, a înainta, a avea spor^2. 3. Intranz. (Înv.) A-și da silința, a se zori. ♦ Tranz. A împinge, a îmboldi. 4. Tranz. (Reg.) A povesti (exagerând); a flecări, a sporovăi. – Din spor^2. Pentru sensul 4, cf. bg. s p o r j a, scr. s p o r i t i „a discuta”.

sporifer
SPORIFÉR, -Ă, sporiferi, -e, adj. Care poartă sau produce spori^1. – Din fr. sporifère.

sporire
SPORÍRE, sporiri, s.f. Acțiunea de a (se) spori; creștere, înmulțire, mărire. – V. spori.

sporitor
SPORITÓR, -OÁRE, sporitori, -oare, adj. (Rar) Care are spor^2, care progresează. – Spori + suf. -tor.

spornic
SPÓRNIC, -Ă, spornici, -ce, adj. 1. Îmbelșugat, abundent, bogat, mult; productiv. ♦ (Despre alimente) Care ține mult, care nu se consumă repede; economic. ♦ Fig. (Pop.) Vorbăreț. Spornic la vorbă. 2. Care are spor^2 la treabă; harnic, vrednic. ♦ Care prilejuiește o acțiune cu spor^2, care se face cu spor^2; la care se lucrează cu spor^2. – Din sl. sporĩnŭ.

sporofila
SPOROFÍLĂ, sporofile, s.f. Frunză pe care se formează sporangele. – Din germ. Sporophyl.

sporofit
SPOROFÍT, sporofiți, s.m. Organism vegetal care poartă spori^1. – Din fr. sporophyte.

sporogen
SPOROGÉN, -Ă, sporogeni, -e, adj. (Biol.) Care produce spori. – Din fr. sporogène.

sporogeneza
SPOROGENÉZĂ, sporogeneze, s.f. (Biol.) Proces de formare a sporilor^1. – Din fr. sporogenèse.

sporogon
SPOROGÓN, sporogoni, s.m. Sporofit al mușchilor. – Din fr. sporogone.

sporovai
SPOROVĂÍ, sporovăiésc, vb. IV. Intranz. (Pop. și fam.) A vorbi mult și fără rost; a flecări, a trăncăni. [Var.: (reg.) sporovoí vb. IV] – Probabil contaminare între spori și ciorovăi.

sporovaiala
SPOROVĂIÁLĂ, sporovăieli, s.f. (Pop. și fam.) Faptul de a sporovăi; flecăreală, trăncăneală; taifas. – Sporovăi + suf. -eală.

sporovoi
SPOROVOÍ vb. IV v. sporovăi.

sporozoar
SPOROZOÁR, sporozoare, s.n. (La pl.) Clasă de protozoare caracterizată prin prezența stadiului de spor^1 în faza lor de dezvoltare, care trăiesc ca paraziți intracelulari, producând boli grave la oameni și la animale; (și la sg.) animal care aparține acestei clase. [Pr.: -zo-ar] – Din fr. sporozoaires.

sport
SPORT, sporturi, s.n. Complex de exerciții fizice și de jocuri practicate în mod metodic, cu scopul de a dezvolta, de a întări și de a educa voința, curajul, inițiativa și disciplina; fiecare dintre formele particulare, reglementate ale acestei activități. ♢ Loc. adj. De sport = sportiv. ♦ (Adjectival) Care este specific unui sportiv. Haină sport. – Din fr. sport.

sportiv
SPORTÍV, -Ă, sportivi, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de sport, privitor la sport; care servește la practicarea sporturilor; care este sau se comportă în conformitate cu regulile sporturilor. ♢ Întâlnire (sau întrecere) sportivă sau concurs sportiv = competiție sportivă la care participanții se întrec în vederea stabilirii unei ierarhii. ♦ Care demonstrează, denotă practicarea unui sport. Ținută sportivă. 2. S.m. și f., adj. (Persoană) care practică sportul. – Din fr. sportif.

sportivitate
SPORTIVITÁTE s.f. Însușirea de a fi sportiv; disciplină, conduită, atitudine cinstită, leală, plină de respect a unui sportiv față de partenerii și de adversarii săi. – Din fr. sportivité.

sportsman
SPÓRTSMAN, sportsmeni, s.m. (Livr.) Sportiv (2). – Din engl., fr. sportsman.

sporulat
SPORULÁT, -Ă, sporulați, -te, adj. (Despre plante) Care se înmulțește prin spori^1. – Din fr. sporulé.

sporulatie
SPORULÁȚIE s.f. (Bot.) Proces de formare a sporilor^1; mod de reproducere asexuată prin spori^1. – Din fr. sporulation.

spot
SPOT, spoturi, s.n. 1. (Fiz.) Urmă luminoasă lăsată pe o scară gradată sau pe un ecran de o rază de lumină reflectată pe oglinda unui instrument de măsură, care servește ca indicator. ♦ Fascicul concentrat de lumină folosit pentru luminarea scenei sau a unui actor; proiector care produce acest fascicul. 2. Scurt anunț sau reclamă comercială prezentată la radio și televiziune. – Din fr. spot.

spovedanie
SPOVEDÁNIE, spovedanii, s.f. Faptul de a (se) spovedi; mărturisire. ♦ Spec. Ceremonia mărturisirii păcatelor în fața preotului. – Din sl. ispovĕdanije.

spovedi
SPOVEDÍ, spovedésc, vb. IV. Refl. (În practicile Bisericii creștine) A mărturisi unui duhovnic greșelile făptuite spre a obține iertarea lor. ♦ Tranz. (Despre duhovnici) A asculta mărturisirea greșelilor făptuite de un credincios. ♦ Refl. și tranz. A mărturisi cuiva o taină; a (se) destăinui. [Var.: (înv.) ispovedí, ispoveduí, (reg.) spoveduí vb. IV] – Din sl. ispovĕdati.

spovedire
SPOVEDÍRE, spovediri, s.f. Acțiunea de a (se) spovedi; destăinuire, mărturisire. – V. spovedi.

sprafca
SPRÁFCĂ, sprafce, s.f. 1. (Înv.) Cercetare (judecătorească); anchetă. 2. (Fam.; în expr.) A face sprafca (sau sprafcă) din... (sau de...) = a jefui, a risipi, a distruge. – Din rus. spravka.

spray
SPRAY, sprayuri, s.n. Substanță (cosmetică, insecticidă etc.) pulverizată de un atomizor; p. ext. atomizor. [Pr.: spréi] – Din engl. spray.

spranceana
SPRÂNCEÁNĂ, sprâncene, s.f. 1. Fire de păr scurte și dese crescute în linie arcuită deasupra orbitei ochiului (pentru a împiedica scurgerea transpirației în ochi). ♢ Expr. A încreți (sau a încrunta) sprâncenele = a fi posomorât sau nemulțumit. A ridica sprâncenele (sau din sprâncene) = a privi mirat, a arăta surprindere, nedumerire sau nemulțumire. A se uita (sau a pândi) pe sub sprânccne = a se uita pe furiș. A alege pe (sau după) sprânceană = a alege ce e mai bun, mai prețios etc. A fi cu ochi și cu sprâncene = a fi prea exagerat, prea bătător la ochi, prea evident (pentru a putea fi tăgăduit). 2. Fig. Muchie, culme, creastă, coamă (de deal). 3. Fig. Margine, poală; fâșie (de lumină). [Var.: sprinceánă s.f.] – Probabil lat. *supercina (< supercilia + gena).

sprancenat
SPRÂNCENÁT, -Ă, sprâncenați, -te, adj. (Adesea substantivat) Cu sprâncene (1) mari și dese. ♢ Expr. (Ir.) Călătorie sprâncenată! urare care arată lipsa de regret la plecarea cuiva. ♦ Fig. Împodobit, decorat (cu un chenar). – Sprânceană + suf. -at.

sprancenuta
SPRÂNCENÚȚĂ, sprâncenuțe, s.f. (Rar) Diminutiv al lui sprânceană [Var.: sprincenúță s.f.] – Sprânceană + suf. -uță.

spre
SPRE prep. 1. (Cu sens local) În direcția..., înspre, către, la. Pornesc spre școală. ♦ (În numeralele de la 11 la 19, formate prin compunere) Adăugat la..., peste. Unsprezece. 2. (Cu sens temporal) În apropierea..., aproape de..., cam la vremea..., pe la... Spre iarnă. ♦ Către ziua de...; dintre ziua de...; și ziua de... Luni spre marți. ♦ (Arată o acțiune ulterioară celei exprimate de verbul precedent, având valoare copulativă) După aceea, și apoi. 3. (Introduce un complement circumstanțial de scop) În vederea..., pentru a..., ca să... Se duce spre a cerceta personal. ♢ Expr. Spre pildă = de pildă, de exemplu. 4. (Introduce un complement circumstanțial de mod) (În așa fel) încât (să producă, să cauzeze cuiva ceva). I-a dăruit o carte spre marea lui bucurie. 5. (Înv. și reg.; introduce un complement indirect) Echivalând cu..., drept, ca. Spre răsplată, cer două lucruri. – Lat. super.

sprijin
SPRÍJIN, sprijine, s.n. 1. Ceea ce servește să susțină, să sprijine (1), să prindă ceva (ca să nu cadă). 2. Fig. Ajutor, asistență, ocrotire. ♦ (Concr.) Susținător, ocrotitor, sprijinitor. – Din sl. sŭprenženŭ.

sprijini
SPRIJINÍ, spríjin, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) susține, a (se) rezema, a (se) propti (ca să nu cadă). ♦ Fig. A pune bază pe ceva sau a constitui temeiul a ceva; a (se) întemeia pe... 2. Tranz. Fig. A ajuta pe cineva sau ceva, a ocroti, a proteja; a-și da concursul la ceva. 3. Tranz. (Înv. și reg.) A ține piept unui atac; a rezista. – Din sprijin.

sprijinire
SPRIJINÍRE, sprijiniri, s.f. Acțiunea de a (se) sprijini; sprijin, reazem. ♦ Fig. Ajutor, ocrotire, concurs (material sau moral) acordat cuiva sau la ceva. – V. sprijini.

sprijinitor
SPRIJINITÓR, -OÁRE, sprijinitori, -oare, adj., subst. 1. Adj., s.f. (Element de construcție) Care servește să susțină, să proptească ceva. 2. Adj., s.m. și f. Fig. (Persoană) care ajută, susține, ocrotește pe cineva sau își dă concursul la ceva. – Sprijini + suf. -tor.

sprinceana
SPRINCEÁNĂ s.f. v. sprânceană.

sprincenuta
SPRINCENÚȚĂ s.f. v. sprâncenuță.

sprinkler
SPRÍNKLER, sprinklere, s.n. Instalație pentru stingerea incendiilor în hale industriale. – Din fr., engl. sprinkler.

sprint
SPRINT, sprinturi, s.n. Mărire a vitezei de către un concurent (de obicei în ultima fază a parcursului) la unele întreceri sportive. ♦ Categorie de probe sportive pe distanță scurtă, caracterizată prin viteză foarte mare. – Din fr., engl. sprint.

sprinta
SPRINTÁ, sprintéz, vb. I. Intranz. A-și mări viteza de deplasare în timpul unei probe sportive (de obicei în finalul ei); a se deplasa în fugă cu viteza maximă (într-o probă sportivă). – Din fr. sprinter.

sprinteior
SPRINTEIÓR, -OÁRĂ, sprinteiori, -oare, adj. (Pop.) Sprintenel. [Pr.: -te-ior] – Sprinten + suf. -ior.

sprinten
SPRÍNTEN, -Ă, sprinteni, -e, adj. (Despre ființe; adesea adverbial) Care se mișcă repede și cu ușurință; vioi, iute; (despre mișcări, acțiuni ale ființelor) care arată vioiciune, iuțeală. ♢ Expr. Sprinten la minte = inteligent, deștept. ♦ Fig. (Rar; despre lucruri) Înalt, subțire, suplu, elegant. – Cf. scr. s p r e t a n.

sprinteneala
SPRINTENEÁLĂ, sprinteneli, s.f. Însușirea de a fi sprinten; vioiciune, rapiditate și ușurință în mișcări. – Sprinten + suf. -eală.

sprintenel
SPRINTENÉL, -EÁ, -ÍCĂ, sprintenei, -ele, adj. Diminutiv al lui sprinten; sprinteior. – Sprinten + suf. -el.

sprinter
SPRÍNTER, -Ă, sprinteri, -e, s.m. și f. Atlet specializat în alergări pe distanțe scurte sau înzestrat cu capacitatea de a sprinta în finalul unei curse mai lungi. – Din fr., engl. sprinter.

sprintar
SPRINȚÁR, -Ă, sprințari, -e, adj. (Pop. și fam.) Plin de zburdălnicie; zglobiu, nebunatic. ♦ Sprinten, iute; jucăuș. ♦ Fig. Hoinar, nestatornic. ♦ (Despre oameni) Ușuratic. – Et. nec.

sprintaroi
SPRINȚĂRÓI, -OÁIE, sprințăroi, -oaie, adj. (Reg.) Augmentativ al lui sprințar; foarte sprințar. – Sprințar + suf. -oi.

spulber
SPÚLBER, spulbere, s.n. Spulberare; ninsoare spulberată; vânt puternic. ♦ Fig. Nimicire, prăpăd. – Din spulbera (derivat regresiv).

spulbera
SPULBERÁ, spúlber, vb. I. Tranz și refl. 1. A (se) ridica în vârtej și a (se) duce departe (împrăștiindu-se); a (se) risipi, a (se) împrăștia. 2. Fig. A (se) nimici, a (se) distruge. – Lat. *expulverare.

spulberare
SPULBERÁRE, spulberări, s.f. Acțiunea de a (se) spulbera și rezultatul ei; împrăștiere, risipire; fig. nimicire. – V. spulbera.

spulberat
SPULBERÁT, -Ă, spulberați, -te, adj. (Despre zăpadă, praf, frunze etc.) Risipit, împrăștiat de vânt; (despre locuri) de pe care zăpada a fost luată de vânt. ♦ Fig. (Despre oameni; adesea substantivat) Zăpăcit, neserios, distrat. ♦ Fig. (Despre oameni) Furios, mânios. – V. spulbera.

spulberatic
SPULBERÁTIC, -Ă, spulberatici, -ce, adj. (Despre oameni sau comportarea lor) Ușuratic, flușturatic, nestatornic. – Spulbera + suf. -atic.

spulberator
SPULBERĂTÓR, -OÁRE, spulberători, -oare, adj. (Rar) Care spulberă; care este spulberat. – Spulbera + suf. -ător.

spulberatura
SPULBERĂTÚRĂ, spulberături, s.f. (Rar) Zăpadă, praf, frunze etc. spulberate de vânt; p. ext. lucruri împrăștiate, răspândite în toate părțile. – Spulbera + suf. -ătură.

spuma
SPUMÁ, spumez, vb. I. (De obicei la pers. 3) 1. Intranz și refl. (Despre ape, valuri etc.) A face spumă (1); a spumega (1). 2. Intranz. (Despre animale, mai ales despre cai) A spumega (2). ♢ Expr. A spuma de furie (sau de ciudă) = a fi foarte mânios. – Din spumă.

spumant
SPUMÁNT, spumanți, s.m. (Adesea adjectival) Substanță care, dizolvată într-un lichid, formează în acesta o spumă stabilă. ♦ Soluție care conține o asemenea substanță. Spumant de baie. – Spumă + suf. -ant. Cf. it. s p u m a n t e.

spumare
SPUMÁRE, spumări, s.f. Acțiunea de a (se) spuma și rezultatul ei. – V. spuma.

spumat
SPUMÁT, -Ă, spumați, -te, adj. (Despre ape) Acoperit de spumă, spumos, care spumegă. ♦ (Despre animale, mai ales despre cai) Plin de spumă, acoperit cu clăbuci de sudoare. – V. spuma.

spuma
SPÚMĂ, spume, s.f. 1. (Adesea fig.) Strat albicios care se formează la suprafața unui lichid agitat; sistem dispers format într-un lichid în care sunt răspândite bule de gaz separate între ele de lichidul respectiv. ♦ Fig. Ceea ce este (sau se crede că este) mai bun, mai ales, mai de preț (din ceva). 2. Strat care se ridică deasupra unor alimente (lichide) în timpul fierberii sau al fermentației (și care trebuie îndepărtat). 3. Clăbuci de săpun, de sudoare, de salivă. ♢ Expr. A face spumă (sau spume) la gură = a se înfuria foarte tare, a face scandal mare. 4. Compus: spumă-de-mare = piatră ponce. – Lat. spuma.

spumega
SPUMEGÁ, spúmeg, vb. I. Intranz. 1. (Despre lichide; la pers. 3) A face spume (1) (în urma agitării, a unei reacții etc.); a fi plin de spumă; a spuma. 2. (Despre animale, mai ales despre cai; la pers. 3) A se acoperi de spumă (3), a face clăbuci la gură; a spuma. ♢ Expr. A spumega de furie (sau de mânie) = a fi foarte mâniat. 3. Fig. A fi exuberant, a clocoti de viață. – Din spumă (după fumega).

spumegai
SPUMEGÁI s.n. (Rar) Spumă murdară, urâtă. – Din spumă (după mucegai, putregai).

spumegare
SPUMEGÁRE, spumegări, s.f. Acțiunea de a spumega; (concr.) lichid care spumegă. – V. spumega.

spumegator
SPUMEGĂTÓR, -OÁRE, spumegători, -oare, adj., s.m. 1. Adj. (Rar) Care spumegă. 2. S.m. (Înv.; în sintagma) Spumegător de mare = pirat. – Spumega + suf. -ător.

spumegos
SPUMEGÓS, -OÁSĂ, spumegoși, -oase, adj. (Pop.; despre lichide) Care face spumă; spumos, înspumat. – Spumega + suf. -os.

spumiera
SPUMIÉRĂ, spumiere, s.f. Lingură plată, prevăzută cu găuri, cu care se ia spuma de pe mâncărurile care fierb. [Pr.: -mi-e-] – Spumă + suf. -ieră.

spumogen
SPUMOGÉN, spumogene, s.n. Substanță care produce o spumă specială, utilizată în stingătoarele de incendiu. – Din spumă (după fumigen).

spumos
SPUMÓS, -OÁSĂ, spumoși, -oase, adj. (Despre lichide) Cu spumă, înspumat, spumegos. ♦ (Despre vin) Care face spumă când este deschisă sticla și se toarnă în pahare, datorită fermentării incomplete sau unui procedeu special de fabricație. ♦ Fig. Ca spuma; vaporos, diafan. ♦ Fig. (Despre felul de a se exprima al cuiva) Plin de vervă; viu, colorat, plastic. – Spumă + suf. -os.

spumozitate
SPUMOZITÁTE, spumozități, s.f. Calitatea a ceea ce este spumos. – Din fr. spumosité.

spune
SPÚNE, spun, vb. III. Tranz. 1. A exprima prin viu grai un gând, o părere etc.; a rosti, a zice, a declara. ♢ Expr. Ce-ți spuneam eu! = ai văzut că a fost așa cum am afirmat? Nu mai spune! sau ce spui? formulă care exprimă mirarea, neîncrederea. ♦ Fig. A evoca, a provoca (sentimente, amintiri). Nu-ți spune nimic lucrul acesta? ♢ Expr. A-i spune cuiva inima = a avea o intuiție, a intui, a presimți. ♦ Fig. (Pop.) A exprima ceva prin cântec; a cânta. 2. A expune, a relata, a prezenta; a povesti, a istorisi, a nara. ♦ (Despre texte, scrieri) A cuprinde, a scrie, a consemna. Ce spun ziarele? ♦ A recita. 3. A destăinui, a mărturisi ceva cuiva. ♦ A pârî, a denunța pe cineva. 4. A explica cuiva un lucru, a lămuri pe cineva. 5. A numi; a porecli. ♦ Refl. impers. A se obișnui, a se zice într-un anumit fel. – Lat. exponere.

spunere
SPÚNERE, spuneri, s.f. (Rar) Faptul de a spune; ceea ce este spus; (pop.) zicală, proverb, sentință. – V. spune.

spurca
SPURCÁ, spurc, vb. I. (Pop.) 1. Tranz. și refl. A (se) murdări, a (se) mânji. ♦ Refl. A-și evacua excrementele sau urina. ♦ Tranz. Fig. A pângări, a profana, a necinsti. ♦ Tranz. Fig. A înjura. 2. Tranz. A atinge o mâncare sau un vas de gătit de ceva murdar, scârbos sau oprit de biserică. 3. Refl. (În practicile religioase creștine) A mânca de dulce în timpul postului. ♦ Fig. A se deprinde la ceva rău (sau prea bun), la ceva care nu este îngăduit; a se dedulci. – Lat. spurcare.

spurcaci
SPURCÁCI, spurcaci, s.m. Pasăre migratoare, înrudită cu dropia, de mărimea unei găini, brună pe spate și albicioasă pe pântece (Otis tetrax). [Var.: spârcáci s.m.] – Spurc (reg. „excremente” < lat.) + suf. -aci.

spurcare
SPURCÁRE s.f. Acțiunea de a (se) spurca; murdărire; fig. profanare, pângărire. – V. spurca.

spurcat
SPURCÁT^1 s.n. 1. Faptul de a (se) spurca. 2. (Reg.; concr.) Excremente. – V. spurca.

SPURCAT^2 -Ă, spurcați, -te, adj. 1. Murdar; respingător, scârbos, scârnav. ♦ Fig. (Despre vorbe) Trivial, vulgar. ♢ Expr. Spurcat la gură = care spune vorbe triviale, vulgare. 2. (Despre alimente) Care a venit în contact cu ceva scârbos, murdar și nu mai poate fi mâncat; (despre vase) în care (din același motiv) nu se pun alimente pentru oameni. ♦ Oprit, interzis de biserică (în posturi). 3. Fig. (Despre oameni și manifestările lor; adesea substantivat) Vrednic de dispreț; mârșav, ticălos. ♦ (Despre lucruri, fapte etc.) Odios, nesuferit; rău, nedrept. 4. Fig. (Adesea substantivat) Eretic, păgân. ♦ (Substantivat, m. art.) Dracul. – V. spurca.

spurcaciune
SPURCĂCIÚNE, spurcăciuni, s.f. 1. Lucru spurcat^2 (1), grețos; scârnăvie, murdărie. ♦ Fig. Faptă sau vorbă murdară; trivialitate. 2. Termen de dispreț pentru o ființă respingătoare; p. ext. monstru. – Spurca + suf. -ăciune.

spus
SPUS, -Ă, spuși, -se, adj., s.f. 1. Adj. Care a fost exprimat prin viu grai. 2. Adj. Care a fost relatat, povestit. 3. Adj. Care a fost menționat. 4. Care a fost destăinuit. 5. Adj. Care a fost explicat, lămuririt. 6. S.f. (Mai ales la pl.) Vorbă. – V. spune.

sputa
SPÚTĂ, spute, s.f. (Livr.) Mucozitate expectorată de cineva; flegmă. – Din lat. sputum, it. sputo.

sputnic
SPÚTNIC, sputnici, s.m. Satelit artificial al Pământului (lansat în Rusia). – Din rus. sputnik. Cf. fr. s p o u t n i k.

spuza
SPÚZĂ, (rar) spuze, s.f. 1. Cenușă fierbinte (amestecată cu jeratic). ♢ Expr. A trage spuza pe turta sa = a încerca să-și creeze un avantaj, să profite de ceva (pe seama altuia). 2. Fig. Număr foarte mare, mulțime, droaie, grămadă; spuzeală. – Lat. *spudia (= spodium).

spuzeala
SPUZEÁLĂ, spuzeli, s.f. 1. (Pop.) Erupție care apare pe piele. 2. Fig. Spuză (2). – Spuzi + suf. -eală.

spuzi
SPUZÍ, spuzesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) umple de bubulițe; p. gener. a (se) acoperi, a (se) umple de... 2. Intranz. Fig. A se produce, a se ivi, a apărea în număr mare. – Din spuză.

ss
SS interj. v. st.

sst
SST interj. v. st.

st
ST interj. Cuvânt prin care se cere cuiva să facă sau să păstreze liniște. [Var.: ss, sst interj.] – Formație onomatopeică.

sta
STA, stau, vb. I. Intranz. I. 1. (Despre oameni și animale) A se opri din mers, a rămâne pe loc; a se întrerupe dintr-o acțiune, dintr-o mișcare, dintr-o activitate etc.; (despre aparate, mecanisme, dispozitive) a se opri din funcționare, a nu mai merge; p. ext. a se defecta. ♢ Expr. Stai că trag, formulă prin care cineva este somat să rămână pe loc, să nu se apropie (altfel riscând să fie împușcat). A sta țintuit (sau nemișcat) (pe loc) = a nu face nici o mișcare. A nu-i mai sta (cuiva) gura = a vorbi întruna, a nu mai tăcea. ♦ (La imperativ, având și valoare de interj.) Oprește! așteaptă! ♢ Expr. Stai să-ți spun (sau să vezi) = lasă-mă să-ți spun, ai răbdare, așteaptă. Stai puțin (sau un pic, cu binișorul etc.) = ai (puțină) răbdare, nu te grăbi. ♦ (Despre ploaie, vânt) A conteni, a înceta, a se opri. 2. A rămâne nemișcat într-un loc, a nu pleca, a nu se îndepărta de undeva; (despre vehicule) a staționa. ♢ Expr. A nu (putea) sta locului (sau pe loc) = a alerga încoace și încolo, a nu avea astâmpăr. A sta pe loc = a nu progresa, a stagna. Stai binișor! = șezi liniștit! astâmpără-te! fii cuminte! Ce (mai) stai? = ce (mai) aștepți? ce (mai) dorești? Stă ce stă și... = așteaptă cât așteaptă și... A sta la (sau pe) locul său = a) a nu pleca, a nu-și părăsi locul; b) a păstra măsura, a fi modest, rezervat. 3. A rămâne într-un serviciu, într-o slujbă, într-o ocupație. 4. A rămâne, a petrece un timp undeva sau cu cineva; a poposi; a întârzia, a zăbovi. II. 1. A se afla, a se găsi, a fi într-un anumit loc. ♢ Expr. A sta înaintea cuiva sau a-i sta (cuiva) înainte (sau în față) = a) a se găsi la mică distanță în fața cuiva, privindu-l, vorbindu-i, așteptând porunci; b) a se împotrivi, a înfrunta pe cineva; c) a servi pe cineva cu ceva, a-i oferi cuiva ceva. A-i sta cuiva în cale (sau în drum) ori a sta în calea (sau în drumul) cuiva = a) a ieși înaintea cuiva (împiedicându-l să înainteze); b) a împiedica pe cineva să facă ceva, a stingheri. A sta la baza unui lucru = a constitui baza, temelia unui lucru. A sta de față = a asista. A sta în fața cuiva = (despre sarcini, greutăți etc.) a trebui, a urma să fie realizat, rezolvat de cineva. A sta în umbră = a) a pândi dintr-un loc ascuns; b) a fi modest, retras. A sta deoparte = a) a fi la oarecare distanță de...; b) a nu interveni, a se ține în rezervă. A-i sta (cuiva) în coaste (ori în coastă) sau ca un ghimpe în coaste (sau în inimă, în ochi) = a-l stingheri (pe cineva), a constitui o permanentă amenințare (pentru cineva). (Fam.) A-i sta (cuiva) sub nas = a fi la îndemâna cuiva, în imediata sa apropiere. A-i sta (cuiva) pe limbă, se zice când cineva este gata să spună un lucru pe care n-ar trebui să-l spună sau când nu găsește termenul căutat și are totuși impresia că e pe punctul de a și-l aminti. A-i sta (cuiva) pe inimă = (despre gânduri, preocupări) a-l preocupa pe cineva, a-i produce grijă, neliniște. A sta (piatră) pe capul cuiva sau a-i sta (cuiva) pe cap = a împovăra, a incomoda, a agasa (pe cineva). A-i sta (cuiva) capul unde-i stau picioarele (sau tălpile) = a fi decapitat. 2. A trăi, a viețui; a locui. 3. (Pop.) A fi, a exista, a se afla. ♦ (Înv.) A avea loc, a se petrece. 4. A continua să fie; a dăinui, a se menține. III. 1. A avea o anumită poziție sau atitudine, a se ține, a se așeza sau a fi așezat într-un anumit fel. ♢ Loc. vb. A sta grămadă (sau roi) = a se îngrămădi, a se înghesui, a se îmbulzi. ♢ Expr. A sta piatră (sau țeapăn, înfipt în pământ) = a se ține drept și nemișcat. A sta cu mâinile în sân (sau încrucișate, la brâu, cu brațele încrucișate) = a) a sta în inactivitate; b) a nu lua nici o măsură, a nu întreprinde nimic, a nu interveni. A sta cu dinții la stele = a răbda de foame. A sta cu ochii pe cineva = a supraveghea pe cineva. A sta în pat = a zăcea (de boală). A sta (ca) pe ace (sau spini, ghimpi, jar, foc etc.) = a fi neliniștit, agitat, nerăbdător. Stai jos! formulă prin care cineva este invitat să ia loc. A sta la masă = a lua masa, a mânca. A sta ca o găină (sau curcă) plouată = a arăta necăjit, fără vlagă, fără chef. A sta în picioare = a nu se da bătut, a rezista. ♦ Fig. (Înv.) A se ține tare pe poziție, a nu da înapoi. ♢ Loc. vb. A sta împotrivă (sau împotriva cuiva) sau a-i sta cuiva împotrivă = a se împotrivi cuiva, a înfrunta pe cineva. A sta pavăză = a apăra pe cineva sau ceva. 2. A se îndeletnici, a se ocupa cu...; a lucra la...; a avea grijă de... ♢ Expr. A sta (de cineva) să... = a nu lăsa (pe cineva) în pace până ce nu..., a-i bate (cuiva) capul să... 3. A fi fixat, prins în ceva sau de ceva, a atârna de ceva. ♢ Expr. A-i sta (cuiva ceva) în cap = a preocupa pe cineva. A-i sta (cuiva ceva) în minte = a fi clar pentru cineva (ceva). A sta (ceva) în firea (cuiva) = a ține de felul normal de a fi al cuiva. A-i sta (cuiva) în putință = a-i fi cuiva (ceva) posibil. ♦ Fig. A consta. ♦ (Înv.) A fi format din... ♦ A se limita, a se reduce la... 4. A pluti la suprafața unui lichid. IV. 1. (În expr.) A-i sta cuiva bine (sau rău) = a (nu) i se potrivi cuiva ceva, a (nu) fi așa cum se cuvine, a-i veni bine (sau rău). 2. (Despre situații, treburi etc.) A fi într-un anumit fel, a se prezenta, a merge (bine sau rău), a se desfășura. V. (În locuțiuni verbale sau în legătură cu alt verb, dă acestora un aspect de durată) Stau și-mi aduc aminte. ♢ Expr. și loc. vb. A sta de (sau, rar, la) vorbă (sau la taifas, taclale, povești etc.) (cu cineva) = a vorbi cu cineva; p. ext. a petrece un timp vorbind cu cineva despre diverse lucruri. A sta la sfat (sau la sfaturi) cu cineva = a se sfătui cu cineva; a sta de vorbă cu cineva. A sta (dus, pierdut) pe gânduri = a fi absorbit de gânduri, a fi preocupat de ceva. A sta pe gânduri = a șovăi, a ezita. A sta la îndoială (sau în cumpănă) = a) a ezita înainte de a lua o hotărâre, a șovăi; b) a se îndoi de ceva. A sta de pază (sau de strajă) sau a sta strajă = a păzi. A sta la (sau de) pândă = a pândi. A sta la tocmeală = a se tocmi, a se târgui. VI. (Urmat de o propoziție secundară construită cu conjunctivul) A fi pe punctul de a..., a fi gata să... Stă să înceapă ploaia. [Prez. ind. pers. 3 stă, imperf. stăteam (reg. steteam) și stam, perf. s. stătui (reg. stetei)] – Lat. stare.

stabil
STABÍL, -Ă, stabili, -e, adj. 1. Care este bine așezat sau fixat, care nu se răstoarnă, care nu se clatină; trainic, solid. 2. Care nu se schimbă, care nu fluctuează; statornic; ferm. ♦ (Despre substanțe) Care nu se descompune de la sine; care nu poate fi descompus (decât cu greu) într-o reacție. ♦ (Despre populații) Care locuiește permanent în același loc. – Din lat. stabilis.

stabili
STABILÍ, stabilesc, vb. IV. 1. Tranz. A determina, a fixa; a hotărî, decide, a preciza. 2. Tranz. A aduce dovezi, a demonstra; p. ext. a descoperi. 3. Tranz. A înfăptui, a realiza; a întemeia, a înființa, a institui. ♢ Expr. A stabili legătura (sau legături) cu cineva = a comunica cu cineva. 4. Tranz. și refl. A (se) așeza (definitiv) într-un loc; a (se) statornici, a (se) instala. – Din lat., it. stabilire.

stabiliment
STABILIMÉNT, stabilimente, s.n. (Ieșit din uz) Așezământ, instituție comercială, industrială etc.; p. ext. localul unui astfel de așezământ. – Din it. stabilimento.

stabilire
STABILÍRE s.f. Acțiunea de a (se) stabili; determinare, precizare, dovedire; descoperire; înfăptuire; așezare, instalare. – V. stabili.

stabilit
STABILÍT, -Ă, stabiliți, -te, adj. 1. Care a fost hotărât, precizat, fixat. 2. Care s-a statornicit într-un anumit loc. – V. stabili.

stabilitate
STABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi stabil, solid, trainic; soliditate, statornicie; fermitate. ♦ Durabilitate, trăinicie. ♦ Faptul de a-și păstra locul, de a nu fi mișcat din loc; fixitate. ♦ Spec. (Fiz.) Proprietate a unui corp de a-și menține poziția sau de a reveni în poziția inițială. ♦ Situație sigură, fermă. – Din fr. stabilité, lat. stabilitas, -atis.

stabilivolt
STABILIVÓLT, stabilivolți, s.m. Tub electronic cu descărcare electrică în gaze, utilizat ca stabilizator de tensiune electrică. [Var.: stabilovólt s.m.] – Din engl. stabilovolt (după stabiliza).

stabiliza
STABILIZÁ, stabilizez, vb. I. 1. Refl. și tranz. A deveni sau a face să fie stabil; a (se) consolida, a (se) întări; a (se) statornici. 2. Tranz. A fixa puterea de cumpărare a monedei naționale la un anumit curs. – Din fr. stabiliser.

stabilizant
STABILIZÁNT, stabilizanți, s.m. Stabilizator (6). – Stabiliza + suf. -ant.

stabilizare
STABILIZÁRE, stabilizări, s.f. Acțiunea de a (se) stabiliza și rezultatul ei; consolidare, întărire, statornicire. ♦ Fixare a valorii unei monede naționale la un anumit curs. – V. stabiliza. Cf. fr. s t a b i l i s a t i o n.

stabilizator
STABILIZATÓR, -OÁRE, stabilizatori, -oare, adj., subst. 1. Adj. Care face stabil, care dă stabilitate. 2. S.n. Organ dintr-un sistem tehnic care asigură stabilitatea sistemului. 3. S.n. Aparat sau dispozitiv pentru menținerea constantă a tensiunii surselor de alimentare cu energie electrică. 4. S.n. Partea fixă a ampenajului orizontal al unui avion. 5. S.n. Legătură elastică între capetele osiei unui autovehicul, care împiedică înclinările mari ale acestuia. 6. S.m. Substanță care se adaugă unei soluții pentru a-i mari stabilitatea sau pentru a o stabiliza; stabilizant. – Din fr. stabilisateur.

stabilovolt
STABILOVÓLT s.m. v. stabilivolt.

stabulatie
STABULÁȚIE s.f. Procedeu de întreținere și hrănire a animalelor prin menținerea lor în grajd pe perioada de iarnă sau pe întreaga perioadă de creștere, de îngrășare, de mulgere etc. – Din fr. stabulation.

stacan
STACÁN s.n. v. stacană.

stacana
STACÁNĂ, stacane, s.f. (Pop. și fam.) Cană de pământ, ceașcă sau pahar mare. ♦ Conținutul unui astfel de vas. [Var.: (reg.) stacán s.n.] – Din rus. stakan.

staccato
STACCÁTO adv. (Indică modul de executare a unei compoziții muzicale) Izolat prin pauze scurte de celelalte note; în mod sacadat. ♦ (Substantivat, n.) (Parte dintr-o) compoziție muzicală executată în mod sacadat. – Cuv. it.

stacoj
STACÓJ, stacoji, s.m. (Înv. și reg.) Homar; p. ext. rac. [Var.: (reg.) stacóș s.m.] – Din ngr. stakós.

stacojiu
STACOJÍU, -ÍE, stacojii, adj. De culoare roșu-aprins (ca a stacojului sau ca a racului fiert). [Var.: (reg.) stacoșíu, -íe adj.] – Stacoj + suf. -iu.

stacos
STACÓȘ s.m. v. stacoj.

stacosiu
STACOȘÍU, -ÍE adj. v. stacojiu.

stadial
STADIÁL, -Ă, stadiali, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care se dezvoltă în etape, în faze. 2. Adj. (Biol.) Care se referă la stadiile de dezvoltare a organismelor. 3. S.n. (Geol.) Interval de scurtă durată în timpul unei glaciații, când, datorită unei scăderi mai accentuate a temperaturii medii anuale, s-a manifestat o extindere maximă a ghețarilor. [Pr.: -di-al] – Din germ. stadial, lat. stadialis.

stadie
STÁDIE, stadii, s.f. Miră sau riglă gradată în centimetri, care servește în topografie la măsurarea indirectă a distanțelor terestre sau a cotelor relative ale punctelor de pe teren. – Din fr. stadia.

stadimetric
STADIMÉTRIC, -Ă, stadimetrici, -ce, adj. Care aparține stadimetriei, privitor la stadimetrie; care se folosește în stadimetrie. – Din fr. stadimétrique.

stadimetrie
STADIMETRÍE s.f. Operație topografică pentru întocmirea planurilor și a hărților, în care distanțele terestre se determină pe cale optică. – Din fr. stadimétrie.

stadimetru
STADIMÉTRU, stadimetre, s.n. Instrument topografic pentru măsurarea indirectă a distanțelor dintre două puncte terestre. – Din fr. stadimètre.

stadion
STADIÓN, stadioane, s.n. Teren amenajat pentru competiții sportive, cu tribune pentru spectatori. ♦ Spectatorii aflați în tribune, la o competiție sportivă. [Pr.: -di-on] – Din germ. Stadion.

stadiu
STÁDIU, stadii, s.n. 1. Fiecare dintre perioadele distincte în evoluția unui proces istoric, social, politic etc. sau a unui fenomen din natură; fază, etapă. 2. Veche unitate de măsură pentru lungime la greci, care varia între 147 și 192 de metri. – Din fr. stade, lat. stadium.

stafida
STAFÍDĂ, stafide, s.f. Boabă uscată și fără semințe a anumitor specii de struguri (folosită la prepararea unor mâncăruri și prăjituri). [Var.: strafídă s.f.] – Din ngr. stafídha.

stafidi
STAFIDÍ, stafidesc, vb. IV. Ref. (Despre boabele de struguri) A se usca; a deveni stafide. ♦ Fig. (Despre oameni și despre părți ale corpului lor) A se zbârci, a se încreți (ca o stafidă) din cauza slăbirii excesive, a bătrâneții etc. – Din stafidă.

stafidit
STAFIDÍT, -Ă, stafidiți, -te, adj. (Despre struguri) Uscat. ♦ Fig. (Despre oameni și despre părți ale corpului lor) Zbârcit. – V. stafidi.

stafie
STAFÍE, stafii, s.f. Ființă ireală pe care cred (sau pretind) că o văd unii oameni, și care ar reprezenta de obicei duhul unui mort legat de pământ; fantomă, nălucă, strigoi. ♦ Fig. (Fam.) Persoană urâtă (și slabă). [Acc. și: stáfie] – Cf. ngr. s t i h í o n.

stafilococ
STAFILOCÓC, stafilococi, s.m. Bacterie sferică ai cărei indivizi se grupează sub formă de ciorchini, care produce procese purulente locale (abcese) sau generalizate (septicemii). – Din fr. staphylocoque.

stafilococic
STAFILOCÓCIC, -Ă, stafilococici, -ce, adj. (Med.) Care este provocat de stafilococi; cu stafilococi. – Din fr. straphylococcique.

stafilococie
STAFILOCOCÍE, stafilococii, s.f. (Med.) Denumire generică pentru infecțiile cu stafilococi. – Din fr. staphylococcie.

stagflatie
STAGFLÁȚIE, stagflații, s.f. Fenomen economic care se manifestă prin coexistența stagnării economiei, inflației și șomajului. – Din engl., fr. stagflation.

stagiar
STAGIÁR, -Ă, stagiari, -e, adj. 1. (Despre oameni; adesea substantivat) Care își face stagiul (într-un domeniu de activitate). 2. Care ține de stagiu, privitor la stagiu. [Pr.: -gi-ar] – Din fr. stagiaire.

stagiatura
STAGIATÚRĂ, stagiaturi, s.f. Stagiu (1). [Pr.: -gi-a-] – Stagiu + suf. -tură.

stagiu
STÁGIU, stagii, s.n. 1. Perioadă de timp în cursul căreia un angajat începător lucrează pentru a dobândi experiență în profesiunea sau în specialitatea lui, pentru a-și dovedi aptitudinile profesionale și capacitatea de muncă. ♦ Vechimea în muncă a unui angajat (începător). 2. (În sintagma) Stagiu militar = perioadă de timp în care o persoană prestează serviciu activ în cadrele armatei, pentru a se iniția în problemele militare. 3. Perioadă de timp care constituie o etapă în desfășurarea unei acțiuni, a unui proces etc. – Din fr. stage. Cf. lat. s t a g i u m.

stagiune
STAGIÚNE, stagiuni, s.f. Perioadă de timp determinată în cadrul fiecărui an, în care teatrele susțin regulat reprezentații. [Pr.: -gi-u-] – Din it. stagione.

stagna
STAGNÁ, pers. 3 stagnează, vb. I. Intranz. (Despre fluide) A sta pe loc, a nu curge. ♦ Fig. (Despre abstracte) A nu realiza nici un progres; a nu se dezvolta, a nu progresa. – Din fr. stagner, lat. stagnare.

stagnant
STAGNÁNT, -Ă, stagnanți, -te, adj. (Despre fluide) Care stă pe loc, care nu curge; stătător. ♦ Fig. (Despre abstracte) Care nu evoluează, nu progresează, care lâncezește; inactiv. – Din fr. stagnant, lat. stagnans, -ntis.

stagnare
STAGNÁRE, stagnări, s.f. Faptul de a stagna; oprire, rămânere pe loc; fig. lipsă de activitate. – V. stagna.

stal
STAL, staluri, s.n. Scaun numerotat situat la parterul unei săli de spectacole, în spatele fotoliilor; p. ext. parte a sălii de spectacole unde se găsesc astfel de scaune. – Din fr. stalle.

stalactita
STALACTÍTĂ, stalactite, s.f. Depunere calcaroasă de formă conică fixată cu baza pe tavanul unor goluri subterane (peșteri, galerii), rezultată din depunerea, de-a lungul timpului, a calcitului din picăturile de apă. – Din fr. stalactite.

stalactitic
STALACTÍTIC, -Ă, stalactitici, -ce, adj. De stalalctită. – Stalactită + suf. -ic.

stalagmita
STALAGMÍTĂ, stalagmite, s.f. Depunere calcaroasă de formă conică fixată cu baza pe podeaua unor goluri subterane (peșteri, galerii), rezultată din depunerea, de-a lungul timpului, a calcitului din picăturile de apă care se scurg din vârful stalactitelor. – Din fr. stalagmite.

stalagmometru
STALAGMOMÉTRU, stalagmometre, s.n. Instrument folosit pentru determinarea tensiunii unei soluții sau a unui lichid prin determinarea numărului de picături din acea soluție sau din acel lichid care se scurg printr-un tub capilar. – Din fr. stalagmomètre.

stalinit
STALINÍT s.n. Aliaj dur de fier cu crom, carbon, mangan și siliciu. – Din fr. stalinite.

stamba
STÁMBĂ, (2) stămburi, s.f. 1. Țesătură de bumbac cu desene imprimate în culori, folosită la confecționarea îmbrăcămintei de vară pentru femei. 2. (La pl.) Varietăți de stambă (1). ♦ Obiecte de îmbrăcăminte confecționate din stambă (1). 3. (Înv.) Teasc de tipografie. ♢ Expr. (Fam.) A se da în stambă = a-și arăta fără să vrea proasta creștere (sau cusururile); a se face de râs. [Pl. și: stambe] – Din ngr. stámba, it. stampa.

stamboala
STAMBOÁLĂ, stamboale, s.f. (Reg.) Baniță; conținutul unei banițe. ♢ Loc. adv. Cu stamboala = din belșug, foarte mult. – Din tc. istambol[kileri].

stambol
STAMBÓL, stamboli, s.m. Monedă de aur turcească, care a circulat și în țările românești în sec. XVIII. – Din tc. Istambol „Constantinopol”.

staminal
STAMINÁL, -Ă, staminali, -e, adj. Privitor la stamine, cu stamine. – Din fr. staminal.

stamina
STAMÍNĂ, stamine, s.f. Organ bărbătesc de reproducere a florii, care conține polenul. – Din lat. stamen, -inis.

staminifer
STAMINIFÉR, -Ă, staminiferi, -e, adj. (Despre flori sau părți ale lor) Care este purtător de stamine. – Din fr. staminifère.

staminodiu
STAMINÓDIU, staminodii, s.n. Stamină sterilă, lipsită de anteră. – Din fr. staminode.

stampa
STAMPÁ, stampez, vb. I. Tranz. A imprima o imagine pe o piesă de metal, prin deformare plastică, cu ajutorul unui poanson și al unor matrițe speciale. – Din it. stampare.

stampare
STAMPÁRE, stampări, s.f. Acțiunea de a stampa și rezultatul ei. – V. stampa.

stampa
STÁMPĂ, stampe, s.f. Imagine imprimată după o placă gravată. – Din it. stampa.

stampila
STAMPILÁ vb. I v. ștampila.

stampilare
STAMPILÁRE s.f. v. ștampilare.

stampila
STAMPÍLĂ s.f. v. ștampilă.

stan
STAN s.n. v. stană.

stanat
STANÁT, stanați, s.m. Sare a acidului stanic. – Din fr. stannate.

stana
STÁNĂ, stane, s.f. Bloc, bolovan mare de piatră; p. ext. stâncă. ♢ Expr. A rămâne (sau a sta, a fi etc.) (ca o) stană (de piatră) = a rămâne (sau a sta, a fi etc.) încremenit, nemișcat. [Var.: (reg.) stan, stean s.n.]

stanca
STÁNCĂ, stănci, s.f. (

stand
STAND, standuri, s.n. 1. Spațiu amenajat cu vitrine, mese, panouri etc. pentru aranjarea, într-o expoziție, într-un magazin etc., a obiectelor care trebuie expuse. 2. Loc special utilat pentru controlul și încercarea mașinilor noi, ieșite de la montaj. 3. Loc de tragere special amenajat pentru întrecerile de tir. [Var.: ștand s.n.] – Din fr. stand, germ. Stand. Cf. engl. s t a n d.

standard
STÁNDARD, standarde, s.n. 1. Normă sau ansamblu de norme care reglementează calitatea,

standardiza
STANDARDIZÁ, standardizez, vb. I. Tranz. 1. A stabili și a aplica un standard (1). 2. A fabrica în serie, pe baza unui standard (1). – Din fr. standardiser.

standardizare
STANDARDIZÁRE, standardizări, s.f. Acțiunea de a standardiza și rezultatul ei. – V. standardiza.

standoala
STANDOÁLĂ, standoale, s.f. (Reg.) Hambar, coșar în care se păstrează grânele. – Din ucr. stodola.

stanic
STÁNIC, -Ă, stanici, -ce, adj. (Despre compuși ai staniului) Care conține staniu (tetravalent). ♢ Acid stanic = acid oxigenat al staniului. ♦ Privitor la staniu. – Din fr. stannique.

stanifer
STANIFÉR, -Ă, staniferi, -e, adj. (Despre roci, minereuri, terenuri) Care conține, care are staniu în compoziția sa; bogat în staniu. – Din fr. stannifère.

stanina
STANÍNĂ s.f. Sulfură naturală complexă de staniu, fier și cupru. – Din fr. stannine.

staniol
STANIÓL, stanioluri, s.n. Foaie subțire de staniu sau de plumb ori de aluminiu, folosită la împachetarea unor alimente sau produse industriale, în scopul unei bune conservări [Pr.: -ni-ol] – Din germ. Stanniol.

staniste
STÁNIȘTE, staniști, s.f. 1. (Reg.) Loc răcoros, umbros unde se odihnesc vitele vara, în timpul căldurilor de la amiază; zăcătoare. ♦ (

staniu
STÁNIU s.n. Element chimic metalic, alb-argintiu, foarte maleabil și ductil, care se folosește în diferite aliaje sau la acoperirea unor metale; cositor. – Din it. stagno, lat. stannum, stagnum.

stanos
STANÓS, -OÁSĂ, stanoși -oase, adj. (Despre compuși ai staniului) Care conține staniu (bivalent). – Din fr. stanneux.

stanpatitul
STAN-PĂȚÍTUL s.m. Persoană care a pățit multe în viață și care a tras învățăminte din cele ce a trăit. – Stan (n.pr) + pățit.

stanta
STANȚÁ vb. I v. ștanța.

stantare
STANȚÁRE s.f. v. ștanțare.

stantat
STANȚÁT, -Ă adj. v. ștanțat.

stanta
STÁNȚĂ^1, stanțe, s.f. Strofă cu înțeles deplin, alcătuită din opt versuri cu o anumită schemă de rimă și formând o unitate ritmică. ♦ (La pl.) Poezie scrisă cu tipul de strofă definit mai sus; p. gener. poezie. – Din fr. stance, it. stanza.

STÁNȚĂ^2 s.f. v. ștanță.

star
STAR^1, staruri, s.n. Ambarcație sportivă cu vele, cu lungimea de cca 7 m și cu echipajul format din două persoane. – Din engl. star.

STAR^2, staruri, s.n. 1. Vedetă de cinematograf. 2. P. gener. Personalitate marcantă mai ales în cinema, muzică, sport. – Din engl., fr. star.

stare
STÁRE, stări, s.f. 1. Situație în care se află cineva sau ceva; mod, fel, chip în care se prezintă cineva sau ceva. ♢ Expr. A fi în stare (să...) = a putea, a fi capabil să... (Rar) Faptul de a sta într-un anumit fel; poziție a corpului; postură. ♢ Expr. (Pop.) A nu avea stare sau a nu-l mai prinde starea = a nu avea astâmpăr, a nu avea odihnă. Spec. Situație a unui corp sau a unui sistem determinată de structura sa, de condițiile exterioare etc. și definită prin anumite mărimi sau parametri. 2. Fel în care se simte cineva (din punct de vedere fizic sau moral), dispoziție în care se află cineva. 3. Situație materială (bună); avere. ♢ Loc. adj. Cu stare = bogat, înstărit. 4. (Înv.) Categorie, grup sau pătură socială. ♦ Grad, ierarhie, treaptă socială. – V. sta.

staret
STÁREȚ, -Ă, stareți, -e, s.m. și f. Persoană (călugăr sau călugăriță) care conduce o mănăstire; egumen. [Var.: (reg.) stáriț, -ă s.m. și f.] – Din sl. starici.

starit
STÁRIȚ, -Ă s.m. și f. v. stareț.

starleta
STARLÉTĂ, starlete, s.f. Tânără actriță de cinematograf apreciată mai mult pentru farmecul decât pentru talentul ei. – Din fr. starlette.

staroste
STÁROSTE, starosti, s.m. 1. Conducător al unei corporații, al unei bresle din trecut; p. gener. conducător, șef, fruntaș. 2. Persoană care conducea în trecut (în Moldova) un ținut aflat la marginea țării. 3. (Reg.) Persoană trimisă oficial de un tânăr la părinții unei fete pentru a o cere în căsătorie; pețitor; p. ext. persoană care conduce ceremonia nunții. – Din sl. starosta.

start
START, starturi, s.n. Loc de plecare (marcat printr-o linie) într-o cursă sportivă. ♢ Expr. A se prezenta la start sau a lua startul = a lua parte la o întrecere sportivă. ♦ Momentul începerii unei curse sportive, indicat de starter. – Din engl. start.

starter
STÁRTER, (1) starteri, s.m., (2, 3) startere, s.n. 1. S.m. Persoană care dă semnalul de plecare într-o cursă sportivă. 2. S.n. Carburator auxiliar folosit la pornirea unui motor cu ardere internă. 3. S.n. Dispozitiv care servește la aprinderea lămpilor fluorescente. – Din fr., engl. starter.

stas
STAS, stasuri, s.n. (Ec. pol. ) Standard de stat. – Sta[ndard] + s[tat].

stat
STAT^2, state, s.n. 1. Listă, tabel. ♦ (În sintagma) Stat de plată = tabel, listă în care sunt înscrise drepturile bănești pe care le achită o întreprindere lucrătorilor ei. ♢ Stat de funcții = document (sub formă de tabel) în care sunt înscrise posturile, funcțiile, salariile etc. dintr-o întreprindere, instituție etc. 2. (În sintagma) Stat personal = dosar care cuprinde specificarea tuturor mutațiilor de serviciu ale unui angajat și starea lui civilă, socială etc. [Var.: ștat s.n.] – Din lat. status (cu sensurile fr. état). Cf. it. s t a t o.

STAT^1, state, s.n. 1. Teritoriul și populația asupra cărora își exercită autoritatea această organizație; țară. ♢ Loc. adj. De stat = a) care emană de la stat^1; b) care e condus și controlat de stat^1, care aparține statului^1; c) care angajează statul^1, care se referă la stat^1. ♦ Om (sau bărbat) de stat = persoană care are un rol important în conducerea treburilor țării. 2. (La pl., în evul mediu). Denumire a organelor reprezentative din anumite țări. 3. (Mil.; în sintagma) Stat major = organ de conducere a trupelor format din ofițeri, care funcționează pe lângă comandamentele marilor unități militare sau la nivelul întregii armate; sediul, localul acestui organ de conducere. – Din it. Stato, lat. status (cu unele sensuri după fr. état).

STAT^3, staturi, s.n. 1. Faptul de a sta. ♦ Ședere, rămânere, zăbovire. 2. Înălțime a corpului omenesc, statură; p. ext. înfățișare. ♢ Un stat de om = măsură pentru înălțimi (egală cu lungimea obișnuită a unui om). ♦ Trup, corp omenesc. – V. sta.

statal
STATÁL, -Ă, statali, -e, adj. Care aparține statului^1 (1), privitor la stat^1, de stat^1. – Din it. statale.

stater
STÁTER, stateri, s.m. Monedă de argint sau de aur la vechii greci și macedoneni. – Din lat. stater, fr. statère.

stathuder
STATHUDÉR, stathuderi, s.m. Guvernator al unei provincii și comandant militar în Țările de Jos (în timpul stăpânirii spaniole). – Din fr. stathouder.

static
STÁTIC, -Ă, statici, -ce, adj., s.f. I. Adj. 1. (Mec.) Care se referă la echilibrul forțelor, la starea de nemișcare a corpurilor. ♢ Electricitate statică = sarcină electrică invariabilă a unui corp în care nu se dezvoltă căldura, din cauza stării sale electrice. Încercare statică = încercare mecanică la care forța exterioară se aplică încet, progresiv, uniform și în același sens. Presiune statică = presiune interioară a unui fluid care curge, indicată de un instrument de măsură care se mișcă cu aceeași viteză ca și fluidul. 2. Care nu se mișcă, nu se schimbă, nu se dezvoltă; imuabil, fix; lipsit de dinamism. 3. (Fiziol.; în sintagma) Simț static = simț care orientează asupra poziției corpului și a părților lui în repaus, datorită impresiilor care vin de la mușchi, tendoane și articulații. II. S.f. Ramură a mecanicii care studiază sistemele de forțe pentru stabilirea condițiilor de echilibru ale unui corp aflat în stare de repaus sau de mișcare. ♢ Statica lichidelor = hidrostatică. Statica gazelor = aerostatică. Statica grafică = capitol al staticii care se ocupă de rezolvarea pe cale grafică a problemelor. Statica construcțiilor = disciplină care studiază metodele de calcul pentru determinarea eforturilor și a deformațiilor sistemelor de bare. – Din fr. statique.

statism
STATÍSM s.n. Însușirea de a fi static. – Din fr. statisme.

statistic
STATÍSTIC, -Ă, statistici, -ce, s.f., adj. I. S.f. 1. Evidență numerică, situație cifrică referitoare la diverse fenomene (izolate sau generale); numărătoare. 2. Culegere, prelucrare și valorificare a unor date legate de fenomene generale. 3. Știință care culege, sintetizează, descrie și interpretează date referitoare la fenomene generale. ♦ Statistică matematică = ramură a matematicii care elaborează noțiunile și metodele folosite în statistică (I) 4. Teorie fizică ce urmărește și descrie comportarea unui sistem format din numeroase particule. II. Adj. Care aparține statisticii (I), privitor la statistică, bazat pe statistică. – Din fr. statistique, germ. Statistik, statistisch.

statistician
STATISTICIÁN, -Ă, statisticieni, -e, s.m. și f. Specialist în statistică. [Pr.: ci-an] – Din fr. statisticien.

stativ
STATÍV, stative, s.n. Dispozitiv folosit la

statocist
STATOCÍST, statociste, s.n. Organ auditiv al nevertebratelor. – Din fr. statocyste.

statolit
STATOLÍT, statolite, s.n. 1. (Anat.) Concrețiune calcaroasă conținută de statocist. ♦ Otolit. 2. (Bot.) Incluziune intracelulară, solidă, de grăunciori de amidon, la plante. – Din fr., engl. statolithe.

stator
STATÓR, statoare, s.n. Parte a unei mașini de forță (generatoare sau motoare) care este imobilă în timpul funcționării mașinii, fiind solidarizată cu carcasa mașinii sau constituind însăși carcasa. – Din fr. stator, germ. Stator.

statoreactor
STATOREACTÓR, statoreactoare, s.n. Reactor cu flux continuu de gaze, care funcționează fără compresor și care este folosit pentru propulsia unor avioane supersonice. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. statoréacteur.

statornic
STATÓRNIC, -Ă, statornici, -ce, adj. 1. (Despre oameni și manifestările lor) Care se schimbă foarte greu (în opinii, convingeri, sentimente etc.); ferm, constant, hotărât; neclintit. ♦ P. gener. Care este mereu la fel, care nu se schimbă; invariabil; definitiv. ♦ Care nu încetează; durabil, permanent, continuu, neîntrerupt. 2. (Despre așezări omenești, despre populații etc.) Care nu-și schimbă locul; stabil, fix; temeinic, consolidat. – Din stat^3 (după datornic etc.).

statornici
STATORNICÍ, statornicesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) așeza, a (se) stabili într-un loc (pe timp mai îndelungat sau permanent). 2. Tranz. A fixa, a stabili ceva, a preciza, a decide, a hotărî. – Din statornic.

statornicie
STATORNICÍE s.f. Fermitate, constanță, neclintire (în păreri, în hotărâri etc.). ♦ Fidelitate, devotament. – Statornic + suf. -ie.

statornicire
STATORNICÍRE, statorniciri, s.f. Actiunea de a (se) statornici și rezultatul ei; stabilire, fixare. – V. statornici.

statoscop
STATOSCÓP, statoscoape, s.n. Instrument de măsură care indică micile schimbări de altitudine ale unui avion față de o anumită altitudine de zbor aleasă. – Din fr. statoscope.

statua
STATUÁ, statuez, vb. I. Tranz. (

statuar
STATUÁR, -Ă, statuari, -e, adj., s.f. 1. Adj. Privitor la statui, care ține de

statua
STÁTUĂ s.f. v. statuie.

statueta
STATUÉTĂ, statuete, s.f. Statuie mică. [Pr.: -tu-e-] – Din fr. statuette, it. statuetta.

statuie
STATÚIE, statui, s.f. Sculptură care reprezintă, în trei dimensiuni, imaginea integrală a unor ființe, a unor figuri alegorice etc., expusă de obicei într-un spațiu deschis. ♢ Expr. (

statuquo
STÁTU-QUÓ s.n. Stare care a existat mai înainte, care se menține și în momentul de față și în raport cu care se apreciază efectele unui tratat, ale unei convenții etc. – Loc. lat.

statura
STATÚRĂ, staturi, s.f. Înălțime a corpului omenesc; stat^3 (2). ♦ Înfățișare, conformație a corpului; talie, făptură, trup, siluetă. – Din fr. stature, lat. statura.

status
STÁTUS, statusuri, s.n. (În sociologie) Statut. – Din lat. status.

statut
STATÚT, statute, s.n. 1. Act sau ansamblu de dispoziții cu caracter oficial, prin care se reglementează scopul, structura și modul de funcționare al unei organizații, societăți, asociații etc.; p. gener. lege, regulament. ♢ (Jur.) Statut personal = totalitatea legilor care se aplică cetățenilor unui stat. Statut real = totalitatea legilor care se aplică bunurilor aflate pe teritoriul unui stat. 2. (În sociologie; și în sintagma statut social) Locul pe care îl ocupă un individ într-un sistem social dat și la un anumit moment; status. 3. Spec. (Înv.) Constituție. – Din fr. statut, lat. statutum.

statutar
STATUTÁR, -Ă, statutari, -e, adj. Conform unui statut, bazat pe un statut; prevăzut, înscris într-un statut. – Din fr. statutaire.

statie
STÁȚIE, stații, s.f. 1. 1. Punct de oprire (anume amenajat) pe traseul unor vehicule publice, destinat pentru urcarea și coborârea călătorilor, a mărfurilor etc. ♦ Stație interplanetară = stație-releu ipotetică pentru zborurile cosmice, pe care navele cosmice ar putea ateriza, în drumul către alte planete, păstrându-și viteza. 2. Loc (în oraș) unde staționează unele vehicule publice (taxiuri, autobuze etc.) pentru a aștepta călătorii. 3. (Înv.) Popas, oprire. ♦ (Reg.; în ritualul Bisericii ortodoxe) Popas făcut în drum spre cimitir, pentru a se citi prohodul. II. 1. (Mai ales în forma stațiune) Ansamblu de clădiri și de instalații care servesc la îndeplinirea unor observații, operații, cercetări etc. ♦ Așezare, centru special amenajat pentru cercetări experimentale sau pentru diverse operații tehnice. ♦ Stație cosmică (sau spațială) = vehicul cosmic ori satelit artificial plasat pe o orbită în jurul Pământului, folosit de obicei pentru cercetări. 2. (În forma stațiune) Localitate în care se găsesc condiții climaterice, ape minerale etc. prielnice sănătății. III. (În forma stațiune) Poziție caracteristică a corpului (la om și la animale). Omul are o stațiune bipedă și verticală. [Var.: stațiúne s.f.] – Din fr. station, lat. statio, -onis.

statiograf
STAȚIOGRÁF, stațiografe, s.n. (Nav.) Instrument pentru

stationa
STAȚIONÁ, staționez, vb. I. Intranz. (Despre vehicule, trenuri, nave etc.) A sta câtva timp într-un loc (de pe traseu), așteptând suirea și coborârea pasagerilor, încărcarea și descărcarea mărfurilor etc., p. ext. (despre oameni) a se opri câtva timp într-un loc. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. stationner.

stationar
STAȚIONÁR, -Ă, staționari, -e, adj., s.n. I. Adj. 1. Care nu variază câtva timp; constant. ♦ (Despre

stationare
STAȚIONÁRE, staționări, s.f. Faptul de a staționa; oprire. [Pr.: -ți-o-] – V. stationa.

stationat
STAȚIONÁT^1 s.n. Staționare. [Pr.: -ți-o-] – V. staționa.

STAȚIONÁT^2, -Ă, staționați, -te, adj. Care staționează. [Pr.: -ți-o-] – V. staționa.

statiune
STAȚIÚNE s.f. v. stație.

staul
STÁUL, staule, s.n. Grajd sau adăpost (pentru oi). – Lat. stab(u)lum.

stava
STÁVĂ, stave, s.f. (Reg.) Herghelie. ♦ Loc îngrădit în care se țin vara caii pentru a paște împreună. [Var.: steávă s.f.] – Cf. bg. s t a v a, alb. s t a v ë.

stavila
STÁVILĂ, stavile, s.f. Construcție mobilă sau parte mobilă a unei construcții, manevrată manual sau mecanic, servind pentru a regla nivelul apelor curgătoare sau pentru a îndrepta spre alt făgaș cursul unei ape; p. restr. fiecare dintre obloanele verticale mobile ale stăvilarului, care, coborându-se sau ridicându-se, opresc apa sau îi dau drumul, după necesitate. ♦ Îngrămădire de bușteni, de crengi, de pământ etc. aduse de ape (la cotitura unui râu) și care îi împiedică cursul. ♦ P. gener. Piedică (materială), barieră. ♢ Loc. adv. Fără stavilă = întruna, necontenit; în mare cantitate, mult. ♢ Expr. A pune stavilă gurii = a-și impune tăcere, a se reține de a spune ceva. ♦ Fig. Opoziție, împotrivire; greutate, dificultate. [Pl. și: stávili] – Din sl. stavilo.

stavrid
STAVRÍD, stavrizi, s.m. Mic pește răpitor de mare, cu corpul fusiform, acoperit cu solzi mărunți și având linia laterală cu o curbură la jumătatea ei (Trachurus ponticus). – Din ngr. stavrídhi.

stavrofor
STAVROFÓR, stavrofori, s.m. Preot sau arhimandrit (în Biserica ortodoxă) care poartă, ca distincție ecleziastică, o cruce (de aur) pe piept. – Din ngr. stavrofóros.

staza
STÁZĂ, staze, s.f. Oprire sau încetinire a circulației sângelui ori a secrețiilor interne, în unele părți ale organismului. – Din fr. stase.

stambar
STĂMBÁR, stămbari, s.m. (Rar) Persoană care face negoț cu stambă. – Stambă + suf. -ar.

stambarie
STĂMBĂRÍE^1, stămbării, s.f. Cantitate mare de stambă. ♦ Obiecte (de îmbrăcăminte) confecționate din stambă. – Stambă + suf. -arie.

STĂMBĂRÍE^2, stămbării, s.f. Magazin de stămburi. – Stămbar + suf. -ie.

stancuta
STĂNCÚȚĂ, stăncuțe, s.f. Pasăre de culoare neagră-cenușie, cu ciocul și picioarele negre, mai mică decât cioara; stancă, ceucă (Coloeus monedula). – Stancă + suf. -uță.

stanoaga
STĂNOÁGĂ, stănoage, s.f. (Tipogr.) Raft în formă de pupitru pe care se așază casetele de litere când se culege un text. – Refăcut din stănoage (pl. lui stănog).

stanog
STĂNÓG, stănoage, s.n. 1. Barieră de lemn sau de fier care desparte caii sau vitele în grajd. 2. Țăruș (cu care se priponește calul); pripon. – Din rus., ucr. stanok.

stapan
STĂPẤN, -Ă, stăpâni, -e, s.m. și f. 1. Persoană în a cărei proprietate se găsește un bun material, considerată în raport cu acesta; persoană în a cărei proprietate se găsea un sclav, considerată în raport cu acesta; proprietar. 2. Persoană în serviciul căreia se găsește angajat cineva, considerată în raport cu acesta; spec. patron. ♢ Expr. A intra la stăpân = a se angaja slugă (la cineva). (A fi) fără stăpân = a) (a fi) liber, de capul său; (a acționa) după bunul plac; b) (a fi) fără rost, fără căpătâi. 3. Persoană sub a cărei putere, autoritate, dominație se găsește cineva sau ceva, considerată în raport cu persoana sau cu lucrul respectiv; (în legătură cu țări, popoare etc.) suveran, domnitor. ♢ Expr. A fi stăpân pe situație = a domina o situație, a se simți tare, sigur într-o anumită împrejurare (grea). A fi stăpân pe sine = a avea tăria de a-și înfrâna pornirile și pasiunile; a nu-și pierde cumpătul, a se stăpâni. A fi stăpân pe soarta (sau pe viața etc.) sa = a dispune de sine, a-și făuri singur soarta. 4. Gazdă (în raport cu oaspeții ei). – Et. nec. Cf. sl. s t o p a n ŭ.

stapanesc
STĂPÂNÉSC, -EÁSCĂ, stăpânești, adj. (Înv.) Care aparține stăpânului; al stăpânului, de stăpân. – Stăpân + suf. -esc.

stapani
STĂPÂNÍ, stăpânesc, vb. IV. Tranz. A deține un bun în calitate de proprietar, a avea ceva în proprietate, a poseda. 2. Tranz. A cunoaște foarte bine un domeniu de activitate, o specialitate, o doctrină; a poseda cunoștințe temeinice (teoretice și practice) într-un anumit domeniu. ♢ Expr. A stăpâni o limbă (străină) = a vorbi corect și curent o limbă (străină). 3. Refl. Fig. (Despre oameni) A se reține (de la manifestarea unui sentiment, a unei porniri etc.); a se înfrâna, a se domina; a avea stăpânire de sine. ♦ Tranz. A potoli, a tempera, a înăbuși o pornire, un sentiment etc. ♦ Tranz. A opri, a împiedica pe cineva de la ceva; a ține în frâu, a struni. 4. Intranz. A domni într-o țară, a guverna, a conduce. 5. Tranz. Fig. (Despre propriile idei, sentimente etc.) A ține pe cineva sub influența sau stăpânirea sa; a domina. – Din stăpân.

stapanire
STĂPÂNÍRE, stăpâniri, s.f. Acțiunea de a (se) stăpâni și rezultatul ei. 1. Proprietate, posesiune. 2. Domnie, suveranitate; conducere, guvernare; dominație. ♢ Expr. A avea stăpânire asupra cuiva = a avea autoritate, ascendent moral asupra cuiva; a domina, a conduce. ♦ Putere, autoritate de stat; persoanele care reprezintă această autoritate. 3. Fig. Înfrânare, dominare a propriilor porniri, sentimente, etc. ♢ Expr. Stăpânire de sine = calm, sânge rece, cumpăt. – V. stăpâni.

stapanit
STĂPÂNÍT, -Ă, stăpâniți, -te, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Care are sau care denotă putere de stăpânire; cumpătat, reținut. – V. stăpâni.

stapanitor
STĂPÂNITÓR, -OÁRE, stăpânitori, -oare, adj., s.m. și f. I. Adj. Care stăpânește, care ține sub stăpânirea sa. ♦ Care domină; dominant, dominator. II. S.m. și f. 1. Persoană care domnește într-o țară; domnitor. 2. Proprietar, posesor, stăpân. – Stăpâni + suf. -tor.

stareti
STĂREȚÍ, stărețesc, vb.IV. Intranz. A conduce o mănăstire în calitate de stareț. – Din stareț.

staretie
STĂREȚÍE, stăreții, s.f. 1. Funcție, demnitate de stareț; timpul cât cineva exercită această funcție. 2. Locuința sau cancelaria starețului sau stareței unei mănăstiri. – Stareț + suf. -ie.

starosti
STĂROSTÍ, stărostesc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Pop). A peți o fată în numele altcuiva. ♦ A rosti orațiile de nuntă; a conduce ceremonia nunții. – Din staroste.

starostie
STĂROSTÍE, stărostii, s.f. 1. Calitate sau demnitate de staroste. 2. (Pop.) Pețire, pețit. – Staroste + suf. -ie.

starostit
STĂROSTÍT s.n. (Pop.) Faptul de a stărosti. – V. stărosti.

starui
STĂRUÍ, stắrui, vb. IV. Intranz. 1. A ruga insistent și în mod repetat pe cineva pentru a fi de acord cu ceva; a insista. 2. A rămâne statornic, neclintit (într-o acțiune, într-un sentiment, într-o hotărâre etc.); a persevera, a persista. ♦ A lucra cu perseverență la ceva. 3. A continua să fie, să existe; a se menține, a dăinui. [Prez. ind. și: stăruiesc] – Din bg. staraija se.

staruiala
STĂRUIÁLĂ, stăruieli, s.f. (Înv.) Stăruință. [Pr.: -ru-ia-] – Stărui + suf. -eală.

staruinta
STĂRUÍNȚĂ, stăruințe, s.f. 1. Faptul de a stărui (1); rugăminte, cerere repetată și insistentă; insistență, stăruire, stăruială. ♢ Loc. adv. Cu stăruință = în mod insistent. 2. Perseverență, tenacitate, (într-o acțiune, într-un sentiment etc.). ♦ Silință, străduință într-o acțiune. – Stărui + suf. -ință.

staruire
STĂRUÍRE, stăruiri, s.f. (Înv.) Stăruință. – V. stărui.

staruitor
STĂRUITÓR, -OÁRE, stăruitori, -oare, adj. 1. (Adesea adverbial) Care stăruie, care insistă; insistent. 2. Perseverent; neclintit, ferm, tenace. [Pr.: -ru-i-] – Stărui+ suf. -tor.

statator
STĂTĂTÓR, -OÁRE, stătători, -oare, adj. 1.Care stă pe loc, care nu se mișcă, imobil, fix; (în special despre ape) care nu curge. ♢ Piatră stătătoare (și substantivat, f.) = piatra fixă din sistemul celor două pietre ale morii. 2.(Înv.:despre oameni) Cu locuința statornică; stabil. 3. (În loc. adj.) De sine stătător = care poate exista și se poate menține prin propriile sale puteri sau însușiri, care nu depinde de nimeni sau de nimic; independent. – Sta + suf. -ător.

statulet
STĂTULÉȚ, stătulețe, s.n. Diminutiv al lui stat^1. – Stat^1 + suf. -uleț.

statut
STĂTÚT, -Ă, stătuți, -te, adj. 1. Care nu mai este proaspăt (și a căpătat un miros, un gust sau un aspect neplăcut caracteristic); clocit; (despre aer) închis, stricat, viciat. ♦ Fig. (Despre oameni, mai ales despre persoane necăsătorite) Înaintat în vârstă. 2. (Înv.) Istovit, vlăguit. – V. sta.

stavar
STĂVÁR, stăvari, s.m. (Reg.) Păzitor de cai la pășune [Var.: stevár s.m.] – Stavă + suf. -ar.

stavi
STĂVÍ, stăvesc. vb. IV. Refl. (Reg.; mai ales în construcții negative). 1. A se așeza, a se stabili într-un loc; a se aciua. 2. A se alege cu ceva, a putea realiza ceva. – Din sl. staviti.

stavilar
STĂVILÁR, stăvilare, s.n. 1. Construcție de lemn, de beton sau de fier înălțată transversal pe cursul unei ape curgătoare, servind la reglarea nivelului apelor din amonte cu ajutorul stavilelor; baraj, zăgaz, opust. 2. Fiecare dintre obloanele verticale mobile ale stăvilarului (1), acționate manual sau mecanic; stavilă. 3. Întăritură de protecție în apropierea unui pod. 4. Fig. (Rar) Obstacol, piedică; împotrivire. – Stavilă + suf. -ar.

stavili
STĂVILÍ, stăvilesc, vb. IV. Tranz. 1. A bara cursul unei ape cu ajutorul unui stăvilar; a zăgăzui. 2. Fig. A opri, a împiedica sau a face să înceteze ori să se atenueze ceva. – Din stavilă.

stavilire
STĂVILÍRE, stăviliri, s.f. Acțiunea de a stăvili și rezultatul ei; zăgăzuire; fig. împiedicare, oprire. – V. stăvili.

stavilit
STĂVILÍT, -Ă, stăviliți, -te, adj. Care a fost barat, zăgăzuit cu un stăvilar. ♦ (Fig.) Care a fost oprit, împiedicat în acțiune. – V. stăvili.

stalceala
STÂLCEÁLĂ, stâlceli, s.f. Faptul de a stâlci; bătaie strașnică. – Stâlci + suf. -eală.

stalci
STÂLCÍ, stâlcesc, vb. IV. Tranz. 1. A deforma, a strivi, a zdrobi, a schilodi pe cineva sau ceva prin lovire; p. ext. a bate tare pe cineva. ♦ Refl. A se lovi tare (izbindu-se de ceva, căzând etc.). 2. Fig. A pronunța prost un cuvânt, deformându-i sunetele; a vorbi prost o limbă; a executa deformat o melodie; a poci. – Din sl. sŭtlačiti.

stalcire
STÂLCÍRE, stâlciri, s.f. Faptul de a (se) stâlci. – V. stâlci.

stalcit
STÂLCÍT, -Ă, stâlciți, -te, adj. 1. Zdrobit, strivit, schilodit (prin lovire); p. ext. bătut tare, schingiuit. 2. Fig. (Despre pronunțare, vorbire, despre executarea unei melodii etc.) Prost, deformat, greșit, pocit. – V. stâlci.

stalcitura
STÂLCITÚRĂ, stâlcituri, s.f. Faptul de a (se) stâlci; (concr.) ceea ce este stâlcit. – Stâlci + suf. -tură.

stalp
STÂLP, stâlpi, s.m. 1. Lemn lung și gros, de obicei cioplit și fixat în pământ, care servește pentru a susține ceva; element masiv de construcție, cu lungimea mare în raport cu dimensiunile secțiunii, confecționat din lemn, din metal, din beton armat etc., care servește la susținerea unei clădiri, a unei instalații, a unui pod, a liniilor electrice aeriene, a antenelor etc. ♢ Expr. Stâlp de cafenea = persoană care își petrece timpul prin cafenele. ♦ Picior, coloană ornamentală la o mobilă (în special la pat). 2. Porțiune neexploatată dintr-un zăcământ, destinată susținerii tavanului unui abataj. 3. Fig. Persoană care constituie un sprijin, un reazem, un ajutor de bază pentru cineva. ♢ Stâlpul casei = capul familiei. – Din sl. stlŭpŭ.

stalpar
STÂLPÁR, stâlpari, s.m. Veche monedă de argint, pe care erau reprezentate două coloane; direclie. – Stâlp + suf. -ar.

stalpare
STÂLPÁRE, stâlpări, s.f. (Pop.) Ramură verde, crenguță înfrunzită; spec. ramură înfrunzită de salcie care se împarte ortodocșilor la biserică, în duminica Floriilor. – Probabil lat. *stirparia (< stirps, -is).

stalpisor
STÂLPIȘÓR, stâlpișori, s.m. Diminutiv al lui stâlp; stâlpuleț, stâlpușor. [Var.: (reg.) stâlpșór s.m.] – Stâlp + suf. -ișor.

stalpsor
STÂLPȘÓR s.m. v. stâlpișor.

stalpulet
STÂLPULÉȚ, stâlpuleți, s.m. Stâlpișor. – Stâlp + suf. – uleț.

stalpusor
STÂLPUȘÓR, stâlpușori, s.m. Stâlpișor. – Stâlp + suf. -ușor.

stampar
STẤMPĂR s.n. v. astâmpăr.

stampara
STÂMPĂRÁ vb. I v. astâmpăra.

stamparare
STÂMPĂRÁRE s.f. v. astâmpărare.

stamparat
STÂMPĂRÁT, -Ă adj.v. astâmpărat.

stampi
STÂMPÍ, stâmpésc, vb. IV, Intranz. (Reg.) A înceta, a conteni. – Et. nec.

stana
STẤNĂ, stâne, s.f. Așezare păstorească de vară, la munte sau în afara satului (cuprinzând locul și amenajările necesare), unde se adăpostesc oile și ciobanii și unde se prepară produsele din laptele oilor. ♢ Expr. A închide lupul în stână = a-și aduce dușmani în casă. A veni la spartul stânii = a veni prea târziu. – Et. nec.

stanca
STÂNCĂ, stânci, s.f. 1. Bloc mare de piatră (în munți), de obicei cu pereții drepți și colțuroși; stană. 2. Fig. Obstacol, dificultate mare. – Et. nec.

stancarie
STÂNCĂRÍE, stâncării, s.f. Îngrămădire, mulțime de stânci; regiune cu stânci – Stâncă + suf. -ărie.

stancos
STÂNCÓS, -OÁSĂ, stâncoși, -oase, adj. (Despre munți, locuri etc.) Format din stânci; plin de stânci, cu stânci. – Stâncă + suf. -os.

stang
STÂNG, -Ă, stângi, adj. 1. (Despre părți sau organe ale corpului) Așezat în partea corpului în care se află inima. ♦ (Substantivat) a) (La m. sg. art.) Piciorul stâng (1). b) (La f. sg. art.) Mâna stângă (1). 2. Care se află de partea sau în direcția mâinii stângi (1) (când cineva stă cu fața în direcția în care este orientat un lucru sau o ființă). ♦ (Substantivat, f. sg. art.) Partea sau direcția stângă. (2). ♢ Expr. A ține stânga = a merge pe partea stângă a unui drum. (Fam.) A trage (sau a da, a face) la stânga = a fura. 3. Care reprezintă gruparea radicală a unui partid, a unei adunări, a unei organizații politice; care se alătură unei astfel de grupări. ♦ (Substantivat, f. art.) Aripa radicală a unui partid, a unei școli filozofice etc. ♢ Loc. adj. De stânga = partizan al unei politici radicale. – Lat. *stancus (= stanticus) „obosit”.

stangaci
STÂNGÁCI, -CE, stângaci, -ce, adj. 1. (Despre oameni; adesea substantivat) Care lucrează, scrie etc. mai bine cu mâna stângă decât cu cea dreaptă. 2. Fig. Lipsit de îndemânare, de abilitate; lipsit de siguranță, de suplețe în mișcări, în exprimare, în gândire. ♦ (Despre manifestări ale oamenilor) Care arată, trădează stângăcie. – Stâng + suf. -aci.

stangacie
STÂNGĂCÍE, stângăcii, s.f. Lipsă de îndemânare, de ușurință în mișcări, în exprimare, în comportare etc. ♢ Loc. adv. Cu stângăcie = în mod stângaci, neîndemânatic. ♦ Faptă, purtare neîndemânatică. – Stângaci + suf. -ie.

stangen
STẤNGEN s.m. v. stânjen.

stangism
STÂNGÍSM, stângisme, s.n. Atitudine, manifestare etc. politică cu caracter sectar, exclusivist în aplicarea unor soluții extreme în interiorul unui partid de stânga. – Stâng + suf. -ism

stangist
STÂNGÍST, -Ă, stângiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al stângismului. 2. Adj. Care ține de stângism, caracteristic stângismului. – Stâng + suf. -ist

stanisoara
STÂNIȘOÁRĂ, stânișoare, s.f. Diminutiv al lui stână. – Stână + suf. -ișoară.

stanjen
STẤNJEN, stânjeni, s.m. I. Unitate de măsură pentru lungime, folosită înaintea introducerii sistemului metric, care a variat, după epocă și regiune, de la 1,96 m la 2,23 m; lungime sau cantitate de material corespunzătoare acestei unități de măsură. ♢ Stânjen pescăresc = măsură de lungime folosită de pescari, egală cu aproximativ 1,50 m. Stânjen marin = măsură de lungime egală cu 1,83 m. ♦ Unitate de măsură pentru volumul lemnelor așezate în stivă, egală cu opt steri. II. (Bot.) Stânjenel. [Var.: (reg.) stấngen s.m.] – Din bg. stă(n)žen.

stanjeneala
STÂNJENEÁLĂ, stânjeneli, s.f. Acțiunea de a (se) stânjeni; stinghereală. – Stânjeni + suf. -eală.

stanjeneasca
STÂNJENEÁSCĂ, stânjenești, adj. (Înv.; în sintagma) Prăjină stânjenească = măsură de lungime egală cu un stânjen. – Stânjen + suf. -ească.

stanjenel
STÂNJENÉL, stânjenei, s.m. Nume dat mai multor specii de plante erbacee perene, cu frunze lungi în formă de sabie și cu flori mari, violete, albastre, albe sau galbene; iris, stânjen (Iris). [Var.: (pop.) stânjinél s.m.] – Stânjen + suf. -el.

stanjeni
STÂNJENÍ, stânjenésc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. recipr. A (se) stingheri, a (se) deranja, a (se) jena, a (se) împiedica de la o îndeletnicire. 2. Refl. (Reg.) A se sfii, a se rușina; a ezita. [Var.: (pop.) stânjiní vb. IV] – Din sl. sŭtenženŭ (sŭtengnonti).

stanjenire
STÂNJENÍRE, stânjeniri, s.f. Faptul de a (se) stânjeni. ♦ Sfială, jenă, ezitare. [Var.: (pop.) stânjiníre s.f.] – V. stânjeni.

stanjenit
STÂNJENÍT, -Ă, stânjeniți, -te, adj. Stingherit, jenat; intimidat, încurcat. ♦ Care exprimă, trădează stinghereală, jenă, sfială, încurcătură. [Var.: (pop.) stânjinít, -ă adj.] – V. stânjeni.

stanjenitor
STÂNJENITÓR, -OÁRE, stânjenitori, -oare, adj. Care împiedică, care deranjează, care jenează; inoportun. – Stânjeni + suf. -tor.

stanjeniu
STÂNJENÍU, -ÍE, stânjenii, adj. (Rar) Liliachiu, violet-închis. [Var.: (pop.) stânjiníu, -íe, adj.] – Stânjen + suf. -iu.

stanjinel
STÂNJINÉL s.m. v. stânjenel.

stanjini
STÂNJINÍ vb. IV v. stânjeni.

stanjinire
STÂNJINÍRE s.f. v. stânjenire.

stanjinit
STÂNJINÍT, -Ă adj. v. stânjenit.

stanjiniu
STÂNJINÍU, -ÍE adj. v. stânjeniu.

starc
STÂRC, stârci, s.m. Nume dat mai multor specii de păsări de baltă cu ciocul, gâtul și picioarele lungi și de obicei cu un smoc de pene pe cap (care se hrănesc cu pește). ♢ Stârc cenușiu = bâtlan. – Din sl. strŭkŭ.

starci
STÂRCÍ, stârcésc, vb. IV. (Pop.) 1. Refl. A se strânge, a se ghemui (de frig). 2. Intranz. A amorți, a înțepeni stând, așteptând undeva. 3. Tranz. A strivi un fruct. ♢ Refl. Mărul s-a stârcit. – Din stârc.

starcit
STÂRCÍT, -Ă, stârciți, -te, adj. (Pop.) 1. Strâns, ghemuit. 2. (Despre plante și animale) Pipernicit, nedezvoltat. 3. (Despre fructe) Strivit. – V. stârci.

starculet
STÂRCULÉȚ, stârculeți, s.m. Diminutiv al lui stârc. – Stârc + suf. -uleț.

starni
STÂRNÍ, stârnesc, vb. IV. 1. Tranz. A face ca un animal (sălbatic), o pasăre etc. să iasă din culcuș, din ascunzătoare (pentru a le prinde, a le vâna); a scorni. 2. Tranz. A mișca, a urni ceva din loc; a face să se ridice în sus praful, frunzele etc. 3. Tranz. A provoca pe cineva la ceva; a îndemna, a ațâța. 4. Refl. (Despre războaie, conflicte, fenomene ale naturii) A se porni, a se isca, a se dezlănțui, a izbucni. ♦ tranz. A da naștere la ceva; a pricinui, a cauza, a provoca. 5. Tranz. (Reg.) A născoci, a scorni, a inventa. – Et. nec.

starnire
STÂRNÍRE, stârniri, s.f. Acțiunea de a (se) stârni și rezultatul ei. – V. stârni.

starnitor
STÂRNITÓR, -OÁRE, stârnitori, -oare, adj., s.f. 1. Adj. (Rar) Care stârnește (ceva). 2. S.f. Prăjină cu care se bate apa sau cu care se răscolește pe sub pietrele din apă pentru a speria peștele și a-l goni spre plase. – Stârni + suf. -tor.

starpi
STÂRPÍ, stârpesc, vb. IV. 1. Tranz. A face să dispară cu desăvârșire o specie de animale sau de plante (dăunătoare); a extermina. 2. Tranz. A face să dispară (pentru totdeauna) un rău, un flagel. 3. Intranz. și refl. (Pop; despre femelele animalelor, mai rar despre femei) A deveni sterp, steril; a-și pierde sarcina, a avorta. ♦ (Despre animale) A înceta de a mai produce lapte. – Din sterp.

starpiciune
STÂRPICIÚNE, (1, 2) stârpiciuni, s.f. l. (Pop.) Animal sterp. 2. (Pop.) Stârpitură (1). 3. (Înv.) Sterilitate. – Stârpi + suf. -ciune.

starpire
STÂRPÍRE s.f. Acțiunea de a (se) stârpi și rezultatul ei; stârpit. – V. stârpi.

starpit
STÂRPÍT s.n. Stârpire. – V. stârpi.

starpitura
STÂRPITÚRĂ, stârpituri, s.f. 1. Ființă nedezvoltată, pipernicită, pocită; pocitură, stârpiciune; avorton. 2. (Pop.) Femeie stearpă; animal sterp. – Stârpi + suf. -tură.

starv
STÂRV, stârvuri, s.n. Cadavru (de animal); leș, hoit, mortăciune. – Din sl. struvo.

stea
STEA, stele, s.f. I.1. Corp ceresc cu lumină proprie, format dintr-o masă de gaze aflată la o temperatură foarte ridicată; (sens curent) orice corp ceresc (cu excepția Lunii) care strălucește noaptea pe bolta cerească. ♢ Steaua dimineții = luceafărul de dimineață. Stea cu coadă = cometă. Stea căzătoare = meteor (2). ♢ Expr. A vedea stele verzi se spune când cineva primește o lovitură puternică. A crede în steaua sa = a crede într-o soartă mai bună, a fi optimist. A se naște sub o stea norocoasă (sau rea) = a avea (sau a nu avea) noroc. Vai de steaua mea (sau a ta, a lui etc.) = vai de mine (sau de tine, de el etc.). ♦ (Astron.; în singtamele) Stea hiperdensă = stea cu densitate infinit mai mare decât a celor considerate normale pe Pământ. Stea neutronică = stea de dimensiuni foarte mici, hiperdensă, al cărei nucleu este constituit dintr-un amestec de neutroni, protoni și alte particule grele. ♦ Stea călăuzitoare = idee, concepție de bază care îndrumează o acțiune, după care se orientează o activitate. ♦ Epitet dat femeii iubite. 2. Fig. Artistă celebră de cinematograf, de teatru, de operă etc.; vedetă. II. P. anal. 1. Obiect, desen etc. care are o formă asemănătoare cu aceea prin care este reprezentată în mod convențional o stea (I.1.). ♢ (Ieșit din uz) Steaua Republicii Socialiste România = ordin care se conferea persoanelor cu merite deosebite în domeniul social, politic, economic. ♦ Spec. Obiect simbolizând o stea (I.1.), alcătuit dintr-un disc făcut din lemn, carton etc., cu numeroase colțuri, fixat într-o coadă de lemn și frumos împodobit, cu care umblă colindătorii cu ocazia sărbătorilor Crăciunului. ♢ Cântec de stea = colind special pe care îl cântă copiii care umblă cu obiectul definit mai sus. ♦ (Tehn.) Steaua roții = parte a unei roți, între bandaj și fus. ♦ (Tipogr.) Asterisc, steluță. ♦ Pată albă de păr pe fruntea unui animal. ♢ Expr. A fi cu stea în frunte = (despre oameni) a fi (sau a se crede) mai grozav, mai deosebit decât alții. 2. Rotocol mic de grăsime care se vede plutind pe mâncare sau pe laptele fierbinte. III. Compuse: steaua-pamântului = ciupercă de pământ de culoare brună, având forma unei sfere înconjurată la bază de mai multe fâșii dispuse radial (Geaster hygrometricus); stea-de-mare = (la pl.) clasă de echinoderme marine cu corpul alcătuit dintr-un disc central, de la care pornesc cinci (sau mai multe) brațe în direcție radială (Asterias); (și la sg.) animal din această clasă; asterie. [Var.: (pop.) stéauă s.f.] – Lat. stella.

steag
STEÁG, steaguri, s.n. 1. Drapel; fanion. ♢ Steag de domnie = baston având la capătul de sus un glob de argint și o semilună, pe care, în perioada suzeranității turcești, îl primeau de la sultan, ca semn al domniei, domnii din țările românești. (Pop.) Steag de mire = obiect asemănător cu un steag (1), făcut din mai multe năframe de mătase și împodobit cu panglici și spice de grâu, pe care îl poartă un călăreț în fruntea alaiului care merge să aducă mireasa la casa mirelui. ♢ Expr. A duce steagul = a fi în fruntea unei acțiuni, a avea comanda, conducerea, inițiativa. A coborî steagul = a renunța la luptă; a capitula. A ține sus (sau a înălța) steagul... = a lupta cu dârzenie. A ridica (sau a scoate) steag alb = a cere pace; a se preda. 2. Fig. Doctrină, concepție, idee sau problemă importantă, care antrenează o colectivitate într-o acțiune de amploare; cauză în numele căreia luptă un grup social. 3. (Înv.) Unitate militară mai mică, având drapel propriu; trupă mică de oameni înarmați – Din rus. steag. Cf. sl. s t ĕ g ŭ.

steajar
STEÁJĂR, steajăre, s.n. (Pop.) Par înfipt în pământ în mijlocul unei arii de treierat cu cai, în jurul căruia se înfășoară funia în timpul treieratului. [Var.: steájer s.n.] – Din sl. stežerŭ.

steajer
STEÁJER s.n. v. steajăr.

stean
STEAN s.n. V. stană.

steapsina
STEAPSÍNĂ s.f. Enzimă secretată de pancreas, care acționează în intestinul subțire, continuând digestia grăsimilor alimentare. [Pr.: ste-ap-] – Din germ. Steapsin.

stearat
STEARÁT, stearați, s.m. Sare sau ester al acidului stearic. [Pr.: ste-a-] – Din fr. stéarate.

stearic
STEÁRIC, stearici, adj. (În sintagma) Acid stearic = acid solid, incolor, puțin solubil în apă, care se găsește combinat cu glicerina în grăsimile animale și vegetale și care se întrebuințează la fabricarea lumânărilor, în cosmetică etc. [Pr.: ste-a-] – Din fr. stéarique.

stearina
STEARÍNĂ s.f. 1. Amestec de acid stearic cu acid palmitic sau oleic, obținut din unele grăsimi solide și folosit la fabricarea lumânărilor, în industria textilă și în cea a cauciucului. 2. Ester al acidului stearic, care intră în componența grăsimilor animale și vegetale. [Pr.: ste-a-] – Din fr. stéarine.

steatit
STEATÍT s.n. Varietate de talc, de culoare albă, gălbuie sau cenușie, cu diferite întrebuințări în industrie, la fabricarea unor obiecte decorative etc. [Pr.: ste-a-] – Din fr. stéatite, germ. Steatit.

steatolitic
STEATOLÍTIC, -Ă, steatolitici, -ce, adj. (Farm.; despre substanțe) Care dizolvă grăsimile. [Pr.: ste-a-] – Din fr. stéatolytique.

steatoliza
STEATOLÍZĂ, steatolize, s.f. (Med.) Disoluție a grăsimilor în timpul digestiei intestinale. [Pr.: ste-a-] – Din fr. stéatolyse.

steatonecroza
STEATONECRÓZĂ, steatonecroze, s.f. (Med.) Necroză a țesutului gras. [Pr.: ste-a-] – Din fr. stéatonécrose.

steatoza
STEATÓZĂ, steatoze, s.f. Degenerare a unui țesut sau organ provocată de invadarea lui cu grăsimi. [Pr.: ste-a-] – Din fr. stéatose.

steaua
STEÁUĂ s.f. v. stea.

steava
STEÁVĂ s.f. v. stavă.

stebla
STÉBLĂ, steble, s.f. (Pop.) Tulpină; lujer; ramură. ♦ Mănunchi. – Din sl. stĩblĩ.

stebluta
STEBLÚȚĂ, stebluțe, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui steblă. – Steblă + suf. -uță.

stecla
STÉCLĂ s.f. v. sticlă.

stecli
STECLÍ vb. IV v. sticli.

steclit
STECLÍT, -Ă adj. v. sticlit.

stecluta
STECLÚȚĂ s.f. v. sticluță.

stefanit
STEFANÍT s.n. Sulfură dublă naturală de stibiu și argint. – Din fr. stéphanite.

stegar
STEGÁR, stegari, s.m. 1. Purtătorul steagului unei unități militare; portdrapel. 2. Cel care poartă steagul la nuntă, la jocul călușarilor etc. 3. Fig. Cel care se află în frunte luptătorilor pentru o cauză; p. gener. conducător, îndrumător. – Steag + suf. -ar.

stegocefal
STEGOCEFÁL, stegocefali, s.m. (La pl.) Ordin de amfibieni fosili cu craniul acoperit de plăci osoase, cu coloana vertebrală constituită din vertebre biconcave; (și la sg.) animal care aparține acestui ordin. – Din fr. stégocéphales.

stegozaur
STEGOZÁUR, stegozauri, s.m. (La pl.) Gen de reptile gigante fosile cu capul foarte mic, cu o creastă compusă din două serii de plăci verticale osoase pe spate și cu două serii de spini pe coadă (Stegosaurus); (și la sg.) reptilă din acest gen. – Din fr. stégosaure.

stegulet
STEGULÉȚ, stegulețe, s.n. Diminutiv al lui steag (1); steag mic, întrebuințat la pavoazări, la ceremonii etc. – Steag + suf. -uleț.

stei
STEI, steiuri, s.n. Colț (ascuțit) de stâncă. ♦ (Rar) Bolovan de piatră, de sare etc. – Cf. scr. s t e n j e.

stejar
STEJÁR, stejari, s.m. (La pl.) Gen de arbori înalți cu tulpina dreaptă, cu coroana largă, cu frunzele adânc crestate, cu florile dispuse în amenți, cu lemnul rezistent și dur, al căror fruct este ghinda (Quercus); (și la sg.) arbore din acest gen. ♦ Lemnul arborelui descris mai sus. – Cf. bg. s t e ž e r.

stejaras
STEJĂRÁȘ, stejărași, s.m. Stejărel. – Stejar + suf. -aș.

stejarel
STEJĂRÉL, stejărei, s.m. Diminutiv al lui stejar; stejăraș. [Var.: stejerél s.m.] – Stejar + suf. -el.

stejaris
STEJĂRÍȘ, stejărișuri, s.n. Pădurice sau desiș de stejari; stejăriște. [Var.: stejeríș s.n.] – Stejar + suf. -iș.

stejariste
STEJĂRÍȘTE s.f. (Pop.) Stejăriș. [Var.: stejeríște s.f.] – Stejar + suf. -iște.

stejerel
STEJERÉL s.m. v. stejărel.

stejeris
STEJERÍȘ s.n. v. stejăriș.

stejeriste
STEJERÍȘTE s.f. v. stejăriște.

stel
STEL, steluri, s.n. (Bot.) Cilindru (4) central. – Din germ. Stele.

stelaj
STELÁJ, stelaje, s.n. Mobilă formată din rafturi suprapuse, pe care se pot așeza cărți sau alte obiecte; etajeră. – Din germ. Stellage.

stelar
STELÁR^1, stelari, s.m. (Rar) Colindător cu steaua, copil care umblă cu steaua. – Stea + suf. -ar.

STELÁR^2, -Ă, stelari, -e, adj. Care aparține stelelor, privitor la stele. ♦ Hartă stelară = hartă care reprezintă constelațiile de pe bolta cerească. ♦ Care are formă de stea. ♦ (Rar) Plin de stele; înstelat. – Din fr. stellaire.

stelat
STELÁT, -Ă, stelați, -te, adj. Care are formă de stea, ca o stea; p. ext. care are formă regulată. – Stea + suf. -at (după fr. étoilé).

stela
STÉLĂ, stele, s.f. Mic monument cu caracter comemorativ, în formă de coloană sau de pilastru, alcătuit dintr-un singur bloc de piatră și purtând de obicei inscripții sau sculpturi, specific antichității. – Din fr. stèle.

stelisoara
STELIȘOÁRĂ, stelișoare, s.f. (Reg.) 1. Steluță (I). 2. (Bot.) Steliță. – Stea + suf. -ișoară.

stelit
STELÍT s.n. Aliaj de cobalt, crom, molibden, tungsten, fier etc., dur și inoxidabil, din care se fac instrumente chirurgicale sau piese cu care se lucrează la temperaturi înalte și în medii oxidante. – Din fr. stellite, germ. Stellit.

stelita
STELÍȚĂ, stelițe, s.f. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu tulpina și frunzele păroase, cu flori dispuse în capitule, cele marginale albastre, iar cele centrale galbene; stelișoară (Aster amellus). – Stea + suf. -iță.

stelnita
STÉLNIȚĂ, stelnițe, s.f. (Reg.) Ploșniță. – Din scr. stenica.

steluta
STELÚȚĂ, steluțe, s.f. I. Diminutiv al lui stea (I 1); stelișoară. ♦ Fig. Scânteie. II. P. anal. 1. Obiect, desen etc. în formă de stea (mică). ♦ Asterisc. 2. (La pl.) Pastă făinoasă tăiată în formă de stea (care se pune în supă). 3. Cusătură în formă de stea. 4. Pată de păr alb pe fruntea unor animale. 5. Fulg de zăpadă. 6. Stea (II 2) (mică). II. 1. Plantă erbacee cu frunze ovale și cu flori albe (Stellaria nemorum). 2. Compus: steluțe-de-munte = floare-de-colț. – Stea + suf. -uță.

stema
STÉMĂ, steme, s.f. 1. Semn convențional distinctiv, caracteristic și simbolic, al unei țări, al unui oraș, al unei dinastii etc.; emblemă, blazon. 2. Coroană, diademă. ♢ Expr. A fi cu stemă-n frunte = (despre oameni) a fi (sau a se crede) mai deosebit, mai grozav decât alții. 3. (Înv.) Piatră prețioasă. 4. Semn caracteristic, pată sau smoc de păr (de altă culoare) pe fruntea unor animale. – Din ngr. stémma.

sten
STEN, steni, s.m. Unitate de măsură a forței egală cu forța care imprimă o accelerație de un metru pătrat pe secundă unei

stenahorie
STENAHORÍE s.f. (Grecism înv.) 1. Greutate în respirație, năduf; astmă. ♦ Fig. Stare de neliniște, de plictiseală. 2. Încurcătură, strâmtoare, nevoie materială. – Din ngr. stenohoría (pop. stenahoría).

stenic
STÉNIC, -Ă, stenici, -ce, adj. (

stenobiont
STENOBIÓNT, -Ă, stenobionți, -te, adj. (Despre unele animale) Care suportă doar variații limitate ale factorilor de mediu. [Pr.: -bi-ont] – După fr. sténobiote.

stenodactilograf
STENODACTILOGRÁF, -Ă, stenodactilografi, -e, s.m. și f. Persoană care cunoaște și practică stenodactilografia. – Din fr. sténodactylographe.

stenodactilografia
STENODACTILOGRAFIÁ, stenodactilografiez, vb. I. Tranz. A înregistra vorbirea cuiva cu ajutorul stenodactilografiei. [Pr.: -fi-a] – Din stenodactilografie.

stenodactilografie
STENODACTILOGRAFÍE s.f. Stenografiere a vorbirii cuiva, urmată de

stenograf
STENOGRÁF, -Ă, stenografi, -e, s.m. și f. Persoană care cunoaște și profesează stenografia. – Din fr. sténographe.

stenografia
STENOGRAFIÁ, stenografiez, vb. I. Tranz. A înregistra vorbirea cuiva cu ajutorul stenografiei. [Pr.: -fi-a] – Din fr. sténographier.

stenografic
STENOGRÁFIC, -Ă, stenografici, -ce, adj. Care aparține stenografiei, privitor la stenografie; înregistrat cu ajutorul stenografiei. – Din fr. sténographique.

stenografie
STENOGRAFÍE s.f. Sistem de înregistrare rapidă a vorbirii cuiva cu ajutorul unor semne convenționale. – Din fr. sténographie.

stenografiere
STENOGRAFIÉRE, stenografieri, s.f. Acțiunea de a stenografia. [Pr.: -fi-e-] – V. stenografia.

stenograma
STENOGRÁMĂ, stenograme, s.f. Text înregistrat prin stenografie. – Din fr. sténogramme.

stenohalin
STENOHALÍN, -Ă, stenohalini, -e, adj., s.m. (Biol.) (Organism marin) care suportă doar variații limitate ale salinității mediului. – Din fr. sténohalin.

stenos
STÉNOS s.n. (Înv.) Astmă. – Din ngr. sténosis.

stenoterm
STENOTÉRM, -Ă, stenotermi, -e, adj., s.f. (Med.) (Organism) care suportă doar variații limitate ale temperaturii mediului înconjutăror. – Din fr. sténotherme.

stenotip
STENOTÍP, stenotipuri, s.n. Mașină de stenografiat. – Din fr. sténotype.

stenotipic
STENOTÍPIC, -Ă, stenotipici, -ce, adj. De stenotipie. – Din fr. sténotypique.

stenotipie
STENOTIPÍE s.f. Stenografiere mecanică cu ajutorul stenotipului. – Din fr. sténotypie.

stenotipist
STENOTIPÍST, -Ă, stenotipiști, -ste, s.m. și f. Persoană care cunoaște și practică stenotipia. – Din fr. sténotypiste.

stenoza
STENOZÁ, pers. 3 stenozează, vb. I. Refl. (Med.; despre canale, orificii ale organelor) A se îngusta, a face o stenoză. – Din fr. sténoser, engl. stenose.

stenoza
STENÓZĂ, stenoze, s.f. (Med.) Îngustare a unui canal sau a unui orificiu din organism în urma unei cicatrizări, a unei inflamații, a unei tumori etc. – Din fr. sténose.

stentor
STÉNTOR, stentori, s.m. (În sintagma) Voce de stentor = (cu aluzie la un personaj din Iliada) voce foarte puternică. – Din fr. stentor.

step
STEP, stepuri, s.n. Formă de execuție a unor dansuri de origine negro-americană, ale cărei tehnici se bazează pe bătăi ritmice sincopate ale vârfului și tocului pantofilor. – Din engl. step.

stepa
STEPÁ, stepez, vb. I. Intranz. (Rar) A executa un dans bătând stepul. – Din step.

stepa
STÉPĂ, stepe, s.f. Întindere de loc arid, de obicei șes, acoperit cu o vegetație compusă în special din plante graminee, plante cu rizomi, tufișuri și plante spinoase; formație vegetală care crește pe acest loc. – Din rus. step'.

stepena
STÉPENĂ, stepene, s.f. (Înv.) Treaptă, rang. – Din sl. stepenĩ.

ster
STER, steri, s.m. Unitate de măsură pentru volume egală cu un metru cub, întrebuințată la măsurarea lemnelor așezate în stive. – Din fr. stère.

steradian
STERADIÁN, steradieni, s.m. Unitate de măsură pentru unghiurile corpurilor solide. [Pr.: -di-an] – Din fr. stéradian.

stercoral
STERCORÁL, -Ă, stercorali, -e, adj. Privitor la excremente. – Din fr. stercoral.

stercoremie
STERCOREMÍE, stercoremii, s.f. Intoxicație provocată de o constipație prelungită. – Din fr. stercorémie.

stereo
STÉREO subst., adj. invar. 1. Subst. Stereofonie. 2. Adj. invar. Referitor la stereofonie; cu proprietăți stereofonice. [Pr.: -re-o] – Din fr. stéréo.

stereoacustica
STEREOACÚSTICĂ s.f. Ramură a acusticii care se cupă cu

stereobat
STEREOBÁT, stereobate, s.n. Masiv de zidărie, de obicei reprofilat sau în trepte, formând soclul unei construcții. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréobate.

stereocartograf
STEREOCARTOGRÁF, stereocartografe, s.n. Aparat folosit pentru obținerea automată a planului topografic al unei localități sau al unei regiuni, pe bază de stereograme. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréocartographe, germ. Stereokartograph.

stereocartografie
STEREOCARTOGRAFÍE s.f. Procedeu de întocmire a hărților cu ajutorul stereogramelor. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréocartographie.

stereochimic
STEREOCHÍMIC, -Ă, stereochimici, -ce, adj. Care aparține stereochimiei, privitor la stereochimie, de stereochimie. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréochimique.

stereochimie
STEREOCHIMÍE s.f. Ramură a chimiei care se ocupă cu studiul așezării în spațiu a atomilor unei molecule. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréochimie.

stereocinematografie
STEREOCINEMATOGRAFÍE s.f. Tehnică cinematografică în care se oferă spectatorului senzația unor imagini în relief. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréocinématographie.

stereocomparator
STEREOCOMPARATÓR, stereocomparatoare, s.n. Aparat pentru

stereocromic
STEREOCRÓMIC, -Ă, stereocromici, -ce, adj. Referitor la stereocromie, de stereocromie. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréochromique.

stereocromie
STEREOCROMÍE s.f. Tehnica de a efectua, pe pereții sau pe tavanele încăperilor, picturi sau zugrăveli în relief, folosind un strat de mortar special preparat. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréochromie.

stereodinamic
STEREODINÁMIC, -Ă, stereodinamici, -ce, s.f., adj. (Fiz.; rar) 1. S.f. Dinamica solidelor. 2. Adj. De stereodinamică (1). [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréodynamique.

stereofonic
STEREOFÓNIC, -Ă, stereofonici, -ce, adj. Care aparține stereofoniei, privitor la stereofonie, bazat pe stereofonie. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréophonique.

stereofonie
STEREOFONÍE s.f. Procedeu de reproducere a sunetelor (înregistrate) caracterizat printr-o reconstituire a repartiției spațiale a surselor sonore care dă ascultătorului senzația că se află chiar în apropierea sursei; stereo. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréophonie.

stereofotografie
STEREOFOTOGRAFÍE, stereofotografii, s.f. Ramură a tehnicii fotografice care se ocupă cu obținerea unei perechi de fotografii luate sub unghiuri puțin diferite. ♦ Dublă imagine constituită din două fotografii ale unui obiect, luate sub unghiuri diferite. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréophotographie.

stereofotograma
STEREOFOTOGRÁMĂ, stereofotograme, s.f. Stereogramă. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréophotogramme.

stereofotogrammetrie
STEREOFOTOGRAMMETRÍE s.f. Ramură a fotogrammetriei bazată pe procedeul fotografiilor duble, care dă posibilitatea să se obțină nu numai contururile diferitelor obiecte, ci și înălțimile lor. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréophotogrammétrie.

stereognostic
STEREOGNÓSTIC, -Ă, stereognostici, -ce, adj. (Med.) Referitor la stereognozie. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréognostique.

stereognozie
STEREOGNOZÍE s.f. (Med.) Facultatea de a identifica obiectele prin simțul tactil, pe baza reliefului acestora. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréognosie.

stereograf
STEREOGRÁF, -Ă, stereografi, -e, subst. 1. S.m. și f. Persoană care se ocupă cu stereografia. 2. S.n. Instrument cu ajutorul căruia se face în chip rapid planul unui teren. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréographe.

stereografic
STEREOGRÁFIC, -Ă, stereografici, -ce, adj. Care aparține stereografiei, privitor la stereografie, executat prin stereografie. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréographique.

stereografie
STEREOGRAFÍE s.f. Reprezentare a corpurilor solide prin

stereograma
STEREOGRÁMĂ, stereograme, s.f. Grup de două fotografii ale aceluiași obiect care, privite la un stereoscop, permit obținerea imaginii în spațiu a obiectului. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréogramme.

stereoizomer
STEREOIZOMÉR, stereoizomeri, s.m. Substanță care are în moleculă același număr de atomi din fiecare element ca și altă substanță, dar care diferă de aceasta prin modul de aranjare a atomilor în spațiu. [Pr.: -re-o-i-] – Din fr. stéréo-isomère.

stereoizomerie
STEREOIZOMERÍE s.f. Proprietate specifică stereoizomerilor. [Pr.: -re-o-i-] – Din fr. stéréo-isomérie.

stereomecanica
STEREOMECÁNICĂ s.f. Ramură a mecanicii care studiază echilibrul și mișcarea corpurilor solide rigide. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréomécanique.

stereometric
STEREOMÉTRIC, -Ă, stereometrici, -ce, adj. Care aparține stereometriei, privitor la stereometrie, de stereometrie. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréométrique.

stereometrie
STEREOMETRÍE s.f. Ramură a geometriei care se ocupă cu măsurarea volumului corpurilor solide. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréométrie.

stereometru
STEREOMÉTRU, stereometre, s.n. Instrument cu care se măsoară volumul corpurilor solide. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréomètre.

stereomicroscop
STEREOMICROSCÓP, stereomicroscoape, s.n. Microscop binocular la care imaginea este redată stereoscopic. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréomicroscope.

stereoplanigraf
STEREOPLANIGRÁF, stereoplanigrafe, s.n. Aparat care servește la întocmirea hărților și a planurilor topografice. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréoplanigraphe.

stereorama
STEREORÁMĂ, stereorame, s.f. Hartă topografică în relief. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréorama.

stereoscop
STEREOSCÓP, stereoscoape, s.n. Dispozitiv optic care servește la examinarea stereogramelor, făcând ca imaginile lor să apară în relief. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréoscope.

stereoscopic
STEREOSCÓPIC, -Ă, stereoscopici, -ce, adj. Care aparține stereoscopiei, privitor la stereoscopie; obținut sau funcționând prin stereoscopie, bazat pe stereoscopie. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréoscopique.

stereoscopie
STEREOSCOPÍE s.f. Ramură a opticii care se ocupă cu procedeele de înregistrare și de redare a imaginilor în relief și cu studiul proprietăților optico-mecanice ale instrumentelor folosite în acest scop. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréoscopie.

stereospecific
STEREOSPECÍFIC, -Ă, stereospecifici, -ce, adj. (Chim.) (Despre catalizatori de polimerizare) Care dirijează reacția de polimerizare pentru obținerea unor polimeri cu structură regulată în spațiu. ♦ (Despre enzime) Care dirijează reacția catalizată de enzime spre formarea numai a unuia dintre stereoizomerii posibili. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréospécifique, engl. stereospecific.

stereostatic
STEREOSTÁTIC, -Ă, stereostatici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a fizicii care studiază echilibrul corpurilor solide. 2. Adj. De stereostatică (l). [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréostatique.

stereotahigraf
STEREOTAHIGRÁF, stereotahigrafe, s.n. (Top.) Aparat tahimetric pentru măsurarea distanței de la punctul de stație la punctul dat de pe teren. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréotachygraphe.

stereotaxie
STEREOTAXÍE s.f. (Med.) Metodă de identificare radiologică a unor structuri nervoase. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréotaxie, engl. stereotaxis.

stereotip
STEREOTÍP, -Ă, (I) stereotipuri, s.n., (II) stereotipi, -e, adj. I. S.n. 1. Placă plană sau semicilindrică, turnată din metal, mulată în cauciuc sau în alt material plastic, reprezentând reproducerea unui text sau a unui clișeu și întrebuințată ca formă de tipar la tipărirea edițiilor unei lucrări de mare tiraj. 2. (În sintagma) Stereotip dinamic = sistem de reflexe condiționate care se formează datorită repetării în aceeași succesiune a condițiilor din mediul înconjurător. II. Adj. 1. Tipărit după un stereotip (11). 2. Fig. Care se repetă în aceleași condiții, care este mereu la fel, neschimbat, obișnuit, banal; stereotipic; banalizat prin repetare. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréotype.

stereotipa
STEREOTIPÁ, stereotipez, vb. I. Tranz. A pregăti stereotipul (I 1) pentru tipărirea unei lucrări de mare tiraj; p. ext. a tipări cu ajutorul unui stereotip. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréotyper.

stereotipar
STEREOTIPÁR, -Ă, stereotipari, -e, s.m. și f. (Rar) Stereotipist. [Pr.: -re-o-] – După fr. stéréotypeur.

stereotipare
STEREOTIPÁRE, stereotipări, s.f. Acțiunea de a stereotipa. [Pr.: -re-o-] – V. stereotipa.

stereotipat
STEREOTIPÁT, -Ă, stereotipați, -te, adj. Care este tipărit cu ajutorul unui stereotip. [Pr.: -re-o-] – V. stereotipa.

stereotipic
STEREOTÍPIC, -Ă, stereotipici, -ce, adj. (Rar) Stereotip (II 2). [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréotypique.

stereotipie
STEREOTIPÍE s.f. 1. (Instalație sau procedeu de) reproducere și multiplicare a unei forme tipografice, prin turnare într-un metal sau prin mulare în cauciuc ori în alt material plastic a unei copii după această formă. ♦ Formă de tipar obținută prin stereotipie (1). 2. Faptul de a se repeta ceva, de a fi mereu același. ♦ Simptom al unor boli mintale constând în repetarea automată de către bolnav a acelorași cuvinte sau a acelorași gesturi. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréotypie.

stereotipism
STEREOTIPÍSM s.n. Stereotipie. [Pr.: -re-o-] – Stereotip + suf. -ism.

stereotipist
STEREOTIPÍST, -Ă, stereotipiști, -ste, s.m. și f. Persoană specializată în stereotipie (1); stereotipar. [Pr.: -re-o-] – Stereotip[ie] + suf. -ist.

stereotomic
STEREOTÓMIC, -Ă, stereotomici, -ce, adj. Care aparține stereotomiei, privitor la stereotomie, de stereotomie. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréotomique.

stereotomie
STEREOTOMÍE s.f. Ramură a tehnicii care se ocupă cu metodele de tăiere, de fasonare și de îmbinare a elementelor unei construcții. [Pr.: -re-o-] – Din fr. stéréotomie.

steril
STERÍL, -Ă, sterili, -e, adj. 1. (Despre ființe) Care nu poate procrea; (despre plante) care nu face roade sau semințe; sterp. ♦ (Despre pământ) Care nu este productiv, roditor, pe care nu pot crește (în bune condiții) plante. ♢ Pământ steril (și substantivat, n.) = partea nefolositoare dintr-un zăcământ sau dintr-un produs minier. 2. Fig. Care nu produce nimic, care nu duce la nimic, care nu dă nici un rezultat; care este fără folos, zadarnic; infructuos, sterp. 3. (Care a fost) sterilizat sau dezinfectat. – Din fr. stérile, lat. sterilis.

sterilitate
STERILITÁTE s.f. Starea, însușirea a ceea ce este steril; incapacitatea de a procrea, de a face roade. ♦ Fig. Incapacitatea de a crea, de a produce ceva (din punct de vedere spiritual). ♦ Stare caracterizată prin absența germenilor microbieni. – Din fr. stérilité, lat. sterilitas, -atis.

steriliza
STERILIZÁ, sterilizez, vb. I. Tranz. 1. A distruge microbii dintr-un mediu sau de pe un obiect; a face să fie steril. 2. A face ca un om sau un animal să devină steril, incapabil de a procrea; a castra. – Din fr. stériliser.

sterilizare
STERILIZÁRE, sterilizări, s.f. Acțiunea de a steriliza și rezultatul ei. – V. steriliza.

sterilizat
STERILIZÁT, -Ă, sterilizați, -te, adj. 1. (Despre medii biologice, instrumente chirurgicale etc.) Care a devenit steril (3); dezinfectat. 2. (Despre ființe) Făcut steril (1), incapabil de a procrea; castrat. – V. steriliza.

sterilizator
STERILIZATÓR, -OÁRE, sterilizatori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană specializată în operațiile de sterilizare. 2. S.n. Aparat pentru sterilizarea, cu ajutorul căldurii, a instrumentelor chirurgicale, a pansamentelor etc. – Din fr. stérilisateur.

sterina
STERÍNĂ, sterine, s.f. (Chim.) Sterol. – Din germ. Sterine.

sterlina
STERLÍNĂ, sterline, adj. (În sintagma) Liră sterlină = monedă de aur sau de argint, constituind principala unitate monetară din Marea Britanie. – Din fr., engl. sterling.

stern
STERN, sternuri, s.n. Os lung și plat așezat în mijlocul părții anterioare a toracelui, de care sunt prinse coastele și cele două clavicule. – Din fr. sternum. Cf. lat. sternum.

sternal
STERNÁL, -Ă, sternali, -e, adj. Care aparține sternului, privitor la stern. – Din fr. sternal.

steroid
STEROÍD, steroizi, s.m. (Biochim.) Substanță organică naturală prezentă în mulți hormoni și în acizi biliari, cu rol biologic important. [Pr.: -ro-id] – Din fr. stéroïde.

sterol
STERÓL, steroli, s.m. (La pl.)

sterolic
STERÓLIC, -Ă, sterolici, -ce, adj. Care aparține sterolilor, privitor la steroli, care conține steroli. – Sterol + suf. -ic.

sterp
STERP, STEÁRPĂ, sterpi, -e, adj. 1: (Despre pământ, locuri etc.) Care nu rodește (suficient), care nu este productiv; neroditor. ♦ (Despre epoci, ani) În care pământul nu a rodit (suficient); sărac în produse ale pământului. ♦ Fig. (Despre priveliști) Fără viață, sărac, dezolant. 2. (Pop.: despre animale și plante) Steril (1). ♦ (Despre căsătorii) Din care nu au rezultat copii. 3. Fig. Care nu produce nimic, care nu dă nici un rezultat; infructuos, zadarnic, fără conținut; steril (2). – Et. nec.

sterpatura
STERPĂTÚRĂ, sterpături, s.f. (Pop.) Oaie stearpă (2). ♦ Femeie stearpă (2). – Sterp + suf. -ătură.

sterpezi
STERPEZÍ vb. IV v. strepezi.

sterpezit
STERPEZÍT, -Ă adj. v. strepezit.

stetograf
STETOGRÁF, stetografe, s.n. Aparat care înregistrează mișcările cavității toracice în timpul respirației. – Din fr. stéthographe.

stetografia
STETOGRAFIÁ, stetografiez, vb. I. Tranz. A înregistra cu ajutorul stetografului mișcările cavității toracice în timpul respirației. [Pr.: -fi-a] – Din stetograf.

stetometru
STETOMÉTRU, stetometre, s.n. (Med.) Aparat medical cu ajutorul căruia se efectuează măsurarea conturului toracic. – Din fr. stéthomètre.

stetoscop
STETOSCÓP, stetoscoape, s.n. Instrument medical cu ajutorul căruia sunt

stetoscopic
STETOSCÓPIC, -Ă, stetoscopici, -ce, adj. Referitor la stetoscopie. – Din fr. stéthoscopique.

stetoscopie
STETOSCOPÍE s.f. Examen medical al unor organe interne cu ajutorul stetoscopului. – Din fr. stéthoscopie.

stevar
STEVÁR s.m. v. stăvar.

steward
STEWARD, stewarzi, s.m. Bărbat din personalul unei (aero)nave care servește pasagerii sau echipajul. [Pr.: stíuard] – Din engl. steward.

stewardesa
STEWARDÉSĂ, stewardese, s.f. Femeie care face parte din personalul de bord al unui avion, având sarcina de a îndruma și de a servi călătorii. [Pr.: stiu-ar-] – Din engl. stewardess.

stibina
STIBÍNĂ, stibine, s.f. Sulfură naturală de stibiu, cristalizată în sistemul rombic. – Din fr. stibine, germ. Stibin.

stibiu
STÍBIU s.n. (Chim.) Antimoniu. – Din lat. stibium.

sticlar
STICLÁR, sticlari, s.m. Muncitor specializat în fabricarea sticlei. – Sticlă + suf. -ar.

sticla
STÍCLĂ, (II) sticle, s.f. I. Substanță solidă, amorfă, transparentă, translucidă sau opacă, dură, cu un luciu particular, lipsită de flexibilitate, casantă, rău conducătoare de căldură și de electricitate, formată dintr-un amestec de silicați și obținută prin topire. ♦ Material asemănător cu sticla (I). ♢ Sticlă de cuarț = substanță care are aspectul sticlei (I), obținută prin topirea cuarțului, rezistentă la variațiile de temperatură, la acizi și transparentă la razele ultraviolete, care se folosește la fabricarea lămpilor de cuarț. Sticlă optică = material sticlos cu proprietăți speciale în privința indicelui de refracție, de o mare omogenitate în compoziție, folosit la fabricarea lentilelor și a prismelor aparatelor optice. Sticlă vulcanică = rocă necristalizată provenită în urma răcirii bruște a lavei. II. Obiect sau piesă componentă a unui obiect, făcute din sticlă (I). ♢ Sticlă de lampă = glob de sticlă (I) cu gât lung, care protejează flacăra lămpii cu petrol. Sticlă de ochelari = lentilă. ♦ (La sg.; depr.) Monoclu. ♦ Spec. Vas înalt (de formă cilindrică), cu gât îngust, făcut din sticlă (I); care servește la păstrarea lichidelor; cantitatea de lichid conținută de acest vas. ♦ Placă subțire de sticlă (I) cu care se închide cadrul ferestrelor, al unor uși, cu care se acoperă tablourile etc.; geam. [Var.: (înv. și reg.) stéclă s.f.] – Din sl. stíklo.

sticlarie
STICLĂRÍE, sticlării, s.f. 1. Obiecte fabricate din sticlă (I); obiecte de sticlă adunate la un loc. 2. Fabrică sau atelier în care se fac obiecte de sticlă (I). ♦ Magazin sau secție într-un magazin unde se vând obiecte de sticlă (I). – Sticlă + suf. -ărie.

sticlarit
STICLĂRÍT s.n. (Rar) Operația de fabricare și de prelucrare a sticlei. – Sticlă + suf. -ărit.

sticlete
STICLÉTE, sticleți, s.m. 1. Mică pasăre cântătoare cu penele viu colorate cu roșu, negru, alb și galben (Carduelis carduelis). ♢ Expr. A fi cu (sau a avea) sticleți (în cap) sau a-i cânta (cuiva) sticleții (în cap) = a avea idei bizare, toane; a fi țicnit, nebun. A-i scoate (cuiva) sticleții din cap = a face pe cineva să renunțe la ideile extravagante, a-l lecui de toane, de capricii. 2. (Arg.) Epitet dat în trecut unui sergent de stradă, unui funcționar al poliției. [Var.: (pop.) stigléte, stigléț s.m.] – Din scr. steglic, bg. stiglic.

sticletel
STICLEȚÉL, sticleței, s.m. Diminutiv al lui sticlete. [Var.: (pop.) stiglețél s.m.] – Sticlete + suf. -el.

sticli
STICLÍ, sticlesc, vb. IV. Intranz. A luci (ca sticla), a sclipi, a scânteia. ♦ (Despre ochi, privire) A străluci, a scapără (de bucurie, de plăcere). ♢ Expr. A-i sticli cuiva ochii (pe undeva) = a fi, a se găsi, a trăi (undeva). ♦ Tranz. A aținti, a pironi, a fixa ochii. [Var.: (înv. și reg.) steclí vb. IV] – Din sticlă.

sticlire
STICLÍRE, sticliri, s.f. Lumină vie, scânteietoare; lucire, strălucire, sclipire. – V. sticli.

sticlisoara
STICLIȘOÁRĂ, sticlișoare, s.f. (Rar) Sticluță. – Sticlă + suf. -ișoară.

sticlit
STICLÍT, -Ă, sticliți, -te, adj. (Despre ochi) Cu privirea fixă (și strălucitoare); pironit, ațintit. [Var.: (înv. și reg.) steclít, -ă adj.] – V. sticli.

sticlitor
STICLITÓR, -OÁRE, sticlitori, -oare, adj. (Rar) Sclipitor, strălucitor. – Sticli + suf. -tor.

sticlos
STICLÓS, -OÁSĂ, sticloși, -oase, adj. Ca de sticlă, lucios (și neted) ca sticla; strălucitor. ♢ Fontă sticloasă = fontă albă, dură, care conține mangan. ♢ Umoare sticloasă = masă gelatinoasă transparentă care se găseșe între cristalin și fundul ochiului. ♦ (Despre ger) Care face să înghețe tare; lipsit de umezeală. ♦ (Despre ochi, privire) Pironit, ațintit, fixat asupra unui obiectiv. – Sticlă + suf. -os.

sticlozitate
STICLOZITÁTE, sticlozități, s.f. Însușirea de a fi sticlos. ♦ Spec. Aspect translucid pe care îl au în secțiune boabele de cereale bogate în substanțe proteice. – Sticlos + suf. -itate.

sticlulita
STICLULÍȚĂ, sticlulițe, s.f. (Rar) Sticluță. – Sticlă + suf. -uliță.

sticluta
STICLÚȚĂ, sticluțe, s.f. Diminutiv al lui sticlă (II); sticlișoară, sticluliță. [Var.: (reg.) steclúță s.f.] – Sticlă + suf. -uță.

stifos
STIFÓS, -OÁSĂ, stifoși, -oase, adj. (Înv.) Cu gust înțepător, astringent. – Din ngr. stifós.

stiglete
STIGLÉTE s.m. v. sticlete.

stiglet
STIGLÉȚ s.m. v. sticlete.

stigletel
STIGLEȚÉL s.m. v. sticlețel.

stigmat
STIGMÁT, stigmate, s.n. 1. Urmă lăsată de ceva; spec. urmă rușinoasă, semn dezonorant. ♦ Spec. (Înv.) Marcă, ștampilă, semn care se aplica (cu ajutorul unui fier roșu) pe corpul sclavilor sau al delincvenților. ♦ (Rar) Pată de murdărie. 2. (Bot.) Partea superioară a pistilului, pe care se prinde și încolțește polenul. 3. Fiecare dintre cele două deschizături ale

stigmatic
STIGMÁTIC, -Ă, stigmatici, -ce, adj. (Despre un sistem optic) Care prezintă stigmatism. – Din fr. stigmatique.

stigmatism
STIGMATÍSM s.n. Proprietate a unui sistem optic de a forma pentru fiecare punct al unui obiect o imagine care este tot un punct (și nu o imagine deformată). – Din fr. stigmatisme.

stigmatiza
STIGMATIZÁ, stigmatizez, vb. I. Tranz. 1. A arunca asupra cuiva sau a ceva disprețul public, a condamna cu toată severitatea; a înfiera, a dezonora. 2. (Înv.) A aplica (cu fierul roșu) stigmatul pe corpul sclavilor sau al delincvenților. – Din fr. stigmatiser.

stigmatizant
STIGMATIZÁNT, -Ă, stigmatizanți, -te, adj. Care stigmatizează. – Stigmatiza + suf. -ant.

stigmatizare
STIGMATIZÁRE, stigmatizări, s.f. Acțiunea de a stigmatiza; înfierare. – V. stigmatiza.

stigmatizat
STIGMATIZÁT, -Ă, stigmatizați, -te, adj. 1. Defăimat, înfierat, dezonorat. 2. (Înv.; despre sclavi sau delincvenți) Care purta pe corp un stigmat (I). – V. stigmatiza.

stigma
STÍGMĂ, stigme, sf. (Biol.) Organit fotosensibil al flagelatelor, în formă de pată roșie lângă corpusculul bazal, care servește la

stih
STIH, stihuri, s.n. 1. (Înv., pop. și poetic) Vers; p. ext. (la pl.) poezie. 2. Verset din psalmi sau dintr-o cântare bisericească. – Din sl. stihŭ.

stihar
STIHÁR^1, stihare, s.n. Veșmânt lung și larg pe care îl poartă preoții ortodocși în timpul serviciului religios. – Din ngr. stihárion.

STIHÁR^2, stihari, s.m. (Rar) Poet, versificator. – Stih + suf. -ar.

stihie
STIHÍE, stihii, s.f. 1. Fenomen al naturii care se manifestă cu o forță irezistibilă, distrugătoare. ♦ Fiecare dintre elementele considerate în concepțiile din trecut că ar sta la baza fenomenelor și corpurilor din natură. 2. (În superstiții) Duh rău personificând o forță oarbă a naturii. ♦ Fig. Himeră, nălucă. 3. (Poetic) Pustietate, singurătate, sălbăticie. – Din sl. stihija.

stihira
STIHÍRĂ, stihiri, s.f. Imn bisericesc ortodox cântat în cadrul slujbei de dimineață. – Din sl. stihirŭ, -ra.

stihoavna
STIHOÁVNĂ, stihoavne, s.f. Cântare bisericească ortodoxă în versuri, care se cântă la sfârșitul slujbei de vecernie. – Din sl. stihovĩna.

stihui
STIHUÍ, stihuiesc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Rar) A face, a compune versuri; a versifica. – Stih + suf. -ui.

stihuire
STIHUÍRE, stihuiri, s.f. (Rar) Faptul de a stihui; versificație; poezie. – V. stihui.

stihuitor
STIHUITÓR, stihuitori, s.m. Versificator, poet. [Pr.: -hu-i-] – Stihui + suf. -tor.

stil
STIL, stiluri, s.n. I. 1. Mod specific de exprimare într-un anumit domeniu al activității omenești, pentru anumite scopuri ale comunicării; fel propriu de a se exprima al unei persoane; spec. totalitatea mijloacelor lingvistice pe care le folosește un scriitor pentru a obține anumite efecte de ordin artistic. ♦ Greșeală de stil = greșeală de exprimare constând fie dintr-o abatere de la regulile sintaxei, fie dintr-o întrebuințare improprie a termenilor. ♦ Talentul, arta de a exprima ideile și sentimentele într-o formă aleasă, personală. ♦ Limbaj. ♦ (Rar) Construcția caracteristică a frazei într-o limbă. 2. Ansamblul particularităților de manifestare specifice unui popor, unei colectivități sau unui individ. ♢ Loc. adj. De stil = executat după moda unei anumite epoci din trecut. ♦ Mod, fel de a fi, de a acționa, de a se comporta. ♢ Loc. adj. și adv. În stil mare = (conceput sau realizat) cu mijloace deosebit de mari, cu amploare. 3. Fiecare dintre cele două principale sisteme de calculare a timpului calendaristic, între care există o diferență de 13 zile. ♢ Stil nou = metodă de socotire a timpului calendaristic după calendarul gregorian. Stil vechi = metodă de socotire a timpului calendaristic după calendarul iulian. II. Condei de metal sau de os, ascuțit la un capăt și turtit la celălalt, cu care se scria în antichitate pe tăblițele de ceară. III. (Bot.) Porțiune subțire și cilindrică a pistilului, care pornește de la ovar și se termină cu stigmatul. [Pl. și: (III) stile] – Din fr. style, lat. stilus.

stila
STILÁ, stilez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) forma, a (se) deprinde să se comporte conform regulilor de bună creștere, specifice oamenilor civilizați, culți. – Din fr. styler.

stilat
STILÁT, -Ă, stilați, -te, adj. (Despre oameni) Care are o comportare, o ținută aleasă, civilizată; manierat; (despre oameni de serviciu) format, instruit pentru un serviciu pretențios. – V. stila. Cf. fr. s t y l é.

stilb
STILB, stilbi, s.m. (Fiz.) Unitate (tolerată) de măsură a luminanței. – Din engl. stilb.

stilet
STILÉT, stilete, s.n. 1. Pumnal mic cu lama triunghiulară foarte fină și cu vârf ascuțit. 2. Mic cilindru de metal, fin și subțire, cu care se sondează o plagă, o cavitate. – Din fr. stylet.

stilism
STILÍSM s.n. Grijă (excesivă) pentru stil, pentru formă. – Din fr. stylisme.

stilist
STILÍST, -Ă, stiliști, -ste, s.m. și f. 1. Scriitor care se distinge prin calitatea stilului său; maestru al stilului. 2. Nume dat credincioșilor unor biserici ortodoxe care mai folosesc calendarul iulian. – Din fr. styliste. Pentru sensul 2, cf. s t i l.

stilistic
STILÍSTIC, -Ă, stilistici, -ce, adj., s.f. 1. Care ține de stil (I 1), privitor la stil; privitor la mijloacele de exprimare afectivă, la caracterul afectiv al expresiei. 2. S.f. Disciplină care studiază mijloacele de exprimare ale unei colectivități, ale unui domeniu de activitate, ale unui scriitor din punctul de vedere al conținutului lor afectiv, al expresivității sau din punctul de vedere al calităților și normelor lor. – Din fr. stylistique.

stilistician
STILISTICIÁN, -Ă, stilisticieni, -e, s.m. și f. Specialist în stilistică. [Pr.: -ci-an]

stiliza
STILIZÁ, stilizez, vb. I. Tranz. 1. A da unui text o formă mai corectă, mai îngrijită. 2. (În artele plastice) A reproduce un obiect din natură în linii simplificate, esențiale, în scop decorativ. ♦ A prelucra un motiv de coregrafie sau de muzică populară, păstrând elementele originare esențiale. – Din fr. styliser.

stilizare
STILIZÁRE, stilizări, s.f. Acțiunea de a stiliza și rezultatul ei. – V. stiliza.

stilizat
STILIZÁT, -Ă, stilizați, -te, adj. 1. (Despre texte) Care a fost supus unei revizii pentru a căpăta un aspect mai corect, mai îngrijit. 2. (Despre motive ornamentale, desene etc.) Realizat în linii simplificate după un model din natură; (despre obiecte) schematizat într-o formă adecvată, în vederea obținerii unui efect decorativ, ornamental. ♦ (Despre producții populare) Prelucrat într-o creație personală, prin păstrarea elementelor originare esențiale. – V. stiliza.

stilizator
STILIZATÓR, -OÁRE, stilizatori, -oare, s.m. și f. Persoană specializată în stilizarea textelor. – Stiliza + suf. -tor.

stilobat
STILOBÁT, stilobați, s.m. Suport de zidărie sau de piatră care susține un șir de coloane.

stilodozimetru
STILODOZIMÉTRU, stilodozimetre, s.n. Dozimetru de radiație de forma unui stilou destinat controlului individual. – Din fr. stylodosimètre.

stilograf
STILOGRÁF, stilografe, s.n. Instrument cu care se efectuează punctele care redau alfabetul orbilor. – Din fr. stylographe.

stilografic
STILOGRÁFIC, -Ă, stilografici, -ce, adj. Referitor la stilografie, de stilografie. – Din fr. stylographique.

stilografie
STILOGRAFÍE s.f. Procedeu tehnic prin care se obțin cu ajutorul electrolizei imitații de desene în peniță, de gravuri în acvaforte etc. – Din fr. stylographie.

stiloida
STILOÍDĂ, stiloide, s.f. (Anat.; în sintagma) Apofiza stiloidă = apofiza situată în partea mastoidiană a osului temporal, care servește ca punct de inserție pentru mușchi și pentru ligamente. [Pr.: -lo-i-] – Din fr. styloïde.

stilou
STILÓU, stilouri, s.n. Toc de scris prevăzut cu un rezervor din care cerneala sau pasta ajunge automat la vârful peniței, în timpul scrierii. – Din fr. stylo.

stima
STIMÁ, stimez, vb. I. Tranz. și refl. recipr. A avea stimă, considerație pentru cineva sau ceva; a (se) respecta, a (se) cinsti. – Din it. stimare. Cf. fr. e s t i m e r.

stimabil
STIMÁBIL, -Ă, stimabili, -e, adj., s.m. și f. (Azi

stimat
STIMÁT, -Ă, stimați, -te, adj. Care se bucură de stimă, de considerație; respectat. – V. stima.

stima
STÍMĂ, stime, s.f. Sentiment de prețuire (plină de respect) determinat de meritele sau de calitățile cuiva sau a ceva; considerație, respect, p. ext. atitudine respectuoasă. ♢ Expr. Cu toată stima sau cu stimă, formulă de politețe folosită, de obicei, la încheierea unei scrisori. – Din it. stima. Cf. fr. e s t i m e.

stimul
STÍMUL, (1) stimuluri, s.n., (2) stimuli, s.m. 1. S.n. (Rar) Stimulent, imbold. 2. S.m Factor care declanșează un proces fiziologic, care excită o activitate fiziologică; excitant. – Din lat., fr. stimulus.

stimula
STIMULÁ, stimulez, vb. I Tranz. A face să crească energia, randamentul; a da avânt, a îndemna, a incita, a încuraja. ♦ A mări activitatea unei funcții organice, a activa, a excita un organ, o funcție. – Din fr. stimuler, lat. stimulare.

stimulant
STIMULÁNT, -Ă, stimulanți, -te, adj. (Rar) Stimulator. – Din fr. stimulant.

stimulare
STIMULÁRE, stimulări, s.f. Acțiunea de a stimula; îndemn, însuflețire. – V. stimula.

stimulativ
STIMULATÍV, -Ă, stimulativi, -e, adj. Care stimulează. – Din fr. stimulatif, engl. stimulative.

stimulator
STIMULATÓR, -OÁRE, stimulatori, -oare, adj., s.m. (Substanță, agent, element) care stimulează; spec. (substanță organică) care, în cantități mici, accelerează creșterea plantelor. – Din fr. stimulateur.

stimulent
STIMULÉNT, stimulente, s.n. 1. Ceea ce stimulează; impuls, imbold, îndemn. 2. Spec. Medicament, substanță care excită activitatea unui organ ori sistem sau care se ia ca reconfortant împotriva oboselii. – Din stimula. Cf. fr. s t i m u l a n t.

stindard
STINDÁRD, stindarde, s.n. 1. Steag, drapel. ♢ Expr. A ridica stindardul revoltei (sau luptei etc.) = a porni, a declanșa o revoltă (sau o luptă etc.). 2. Fig. Tabără, front. ♦ Simbol de luptă, de înfrățire. – Din it. stendardo.

stingatoare
STINGĂTOÁRE s.f. v. stingător.

stingator
STINGĂTÓR, stingătoare, s.n. Dispozitiv, aparat etc. care servește la stingerea unei flăcări, a unor scântei, a unui foc; (în special) extinctor. ♢ Stingător de scântei = dispozitiv pentru stingerea scânteilor și arcurilor electrice de la contactele întrerupătoarelor electrice. [Var.: stingătoáre s.f.] – Stinge + suf. -ător.

stinge
STINGE, sting, vb. III. 1. Tranz. A face să nu mai ardă, a opri din ardere focul sau obiectele care ard. ♢ Expr. (Absol.) Bea de stinge = e foarte bețiv. ♦ Refl. (Despre foc sau obiecte care ard) A înceta de a arde; a se distruge, a se trece, a se consuma prin ardere. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) potoli; a (se) liniști, a (se) astâmpăra. ♦ Refl. Fig. A slăbi, a deveni lipsit de puteri, a se slei, a se topi. ♦ Refl. Fig. (Fam.) A sărăci cu totul, a se ruina. 2. Tranz și refl. A face să nu mai lumineze, să nu mai radieze etc. sau a înceta să lumineze, să radieze. ♦ Refl. (Despre aștri; adesea fig.) A-și pierde lumina și strălucirea, a se întuneca; (rar; despre culori) a deveni palid, șters. ♦ Tranz. Fig. A întuneca ochii, vederea; a orbi. ♦ Refl. A se voala, a nu se mai vedea (bine, clar). 3. Refl. și tranz. A slăbi în intensitate; a se auzi sau a face să se audă tot mai puțin sau deloc. 4. Refl. A înceta din viață; a muri. ♦ Tranz. A omorî, a ucide. ♦ A dispărea fără a lăsa urmași. ♦ Fig. A dispărea fără urmă; a pieri. 5. Tranz. A șterge de pe fața pământului; a distruge, a nimici. 6. Tranz. A pune capăt unei obligații, unei acțiuni penale, unui împrumut, unui privilegiu. 7. Tranz. A turna apă (sau alt lichid) peste anumite preparate culinare încinse (lăsând în continuare preparatul la foc). ♦ (Chim.) A amesteca două substanțe al căror contact produce o efervescență, cu dezvoltare de căldură, care încetează când soluția devine saturată. ♢ Expr. A stinge var = a turna apă peste piatra de var arsă, pentru ca, în urma reacției chimice produse, să se obțină var pentru construcții. – Lat. stinguere.

stingere
STÍNGERE, stingeri, s.f. Faptul de a (se) stinge; stins^1. ♦ Semnal prin care se anunță într-o unitate militară trecerea la odihna de noapte; timpul când se dă acest semnal. ♦ Moarte, deces. – V. stinge.

stingher
STINGHÉR, -Ă, stingheri, -e, adj. 1. Care este doar ici și colo; izolat, răzleț, singur. ♦ Care se simte undeva străin, dezorientat, stânjenit. 2. Care a rămas fără pereche; desperecheat. – Et. nec.

stinghereala
STINGHEREÁLĂ, stinghereli, s.f. 1. Faptul de a stingheri pe cineva; deranj, incomodare, stânjenire. 2. Faptul de a se simți stânjenit, incomodat; stânjeneală. – Stingheri + suf. -eală.

stingheri
STINGHERÍ, stingheresc, vb. IV. Tranz. A împiedica pe cineva să lucreze, să acționeze, să se manifeste sau să se odihnească în bune condiții; a stânjeni, încurca, a incomoda, a deranja. – Din stingher.

stingherire
STINGHERÍRE, stingheriri, s.f. (Rar) Acțiunea de a stingheri și rezultatul ei. – V. stingheri.

stingherit
STINGHERÍT, -Ă, stingheriți, -te, adj. 1. Care (din cauza timidității, a emoției, a împrejurărilor etc.) are o atitudine stângace, lipsită de siguranță, de degajare, care nu se simte în largul său; stânjenit. ♦ Rușinat, încurcat: descumpănit. 2. Incomodat, deranjat, împiedicat (să acționeze, să lucreze, să se odihnească în bune condiții). – V. stingheri.

stinghie
STÍNGHIE, stinghii, s.f. 1. Bucată de lemn lungă și îngustă care se fixează (

stinghiuta
STINGHIÚȚĂ, stinghiuțe, s.f. Diminutiv al lui stinghie. [Pr.: -ghi-u-] – Stinghie + suf. -uță.

stins
STINS^1 s.n. Stingere. – V. stinge.

STINS^2, -Ă, stinși, -se, adj. 1. Care nu mai arde. 2. (Despre ochi, privire etc.) Lipsit de strălucire, de vioiciune. 3. (Despre sunete, glas etc.) Lipsit de sonoritate, de intensitate; slab. 4. (Despre culori) Palid, șters. 5. Dispărut, mort. 6. (Jur.; despre obligații, acțiuni penale, privilegii etc.) Care a încetat, care nu mai are curs, care și-a pierdut puterea juridică. 7. (Despre reflexe condiționate) Care a dispărut treptat în urma faptului că excitantul condițional n-a mai fost însoțit de excitantul necondițional corespunzător. 8. (În sintagma) Var stins = pastă vâscoasă, albă, obținută prin reacția dintre piatra de var arsă și apă (cu numeroase folosiri în construcție). – V. stinge.

stipela
STIPÉLĂ, stipele, s.f. Fiecare dintre cele două frunzișoare situate la baza pețiolului sau a limbului frunzelor, care protejează mugurii axiali. – Din fr. stipelle.

stipendia
STIPENDIÁ, stipendiez, vb. I.Tranz. (Livr.) A subvenționa, a finanța, a avea în slujba sa (o persoană, un grup etc.) ♦ A ajuta pe cineva cu bani. [Pr.: -di-a] – Din fr. stipendier, lat. stipendiari.

stipendist
STIPENDÍST, -Ă, stipendiști, -ste, s.m. și f. (Înv.) Persoană care beneficia de un stipendiu. – Din germ. Stipendist.

stipendiu
STIPÉNDIU, stipendii, s.n. (Înv.) Ajutor în bani acordat unui elev sau unui student sărac, bursă; p. gener. subvenție. – Din germ. Stipendium, lat. stipendium.

stiplex
STÍPLEX s.n. (Chim.) Plexiglas. – Sti[clă] + plex[iglas].

stipula
STIPULÁ, stipulez, vb. I. Tranz. (Jur.) A introduce, a prevedea, a specifica o clauză într-un act, într-un contract. – Din fr. stipuler, lat. stipulare.

stipulatie
STIPULÁȚIE, stipulații, s.f. (Jur.) Prevedere, clauză menționată într-un act, sau într-un contract. – Din fr. stipulation, lat. stipulatio.

stirax
STÍRAX s.m. Gen de arbori din regiunile tropicale, cuprinzând mai multe specii, dintre care una (Styrax benzoin) dă rășina numită smirnă, iar alta (Styrax officinalis) dă storaxul; arbore din acest gen. – Din fr. styrax.

stiren
STIRÉN, stireni, s.m. Hidrocarbură aromatică nesaturată cu aspect de lichid incolor, transparent, cu gust dulce, folosită la fabricarea polistirenului, a cauciucului sintetic etc. – Din fr. styrène.

stirigoaie
STIRIGOÁIE, stirigoi, s.f. Nume dat la două plante erbacee otrăvitoare din familia liliaceelor, dintre care una cu flori albe (Veratrum album), iar cealaltă cu flori de culoare purpuriu-închis, dispuse în raceme (Veratrum nigrum). [Var.: știrigoáie s.f.] – Et. nec.

stirpe
STÍRPE, stirpe, s.f. (Livr.) Neam, familie; origine. – Din lat. stirp, -is, it. stirpe.

stiva
STIVÁ, stivez, vb. I. Tranz. (Rar) A stivui. – Din stivă.

stivaj
STIVÁJ, stivaje, s.n. (Mod de) așezare a mărfurilor (în stive) în magazia unei nave. – Din it. stivaggio.

stivare
STIVÁRE, stivări, s.f. (Rar) Acțiunea de a stiva și rezultatul ei; stivuire. – V. stiva.

stivator
STIVATÓR, stivatori, s.m. (Rar) Stivuitor. – Stiva + suf. -tor.

stiva
STÍVĂ, stive, s.f. Mulțime de obiecte de același fel (și cu aceleași dimensiuni), așezate ordonat unele peste altele, pentru a forma o grămadă; grămadă de obiecte astfel formată. – Din ngr. stivás.

stivui
STIVUÍ, stivuiésc, vb. IV. Tranz. A aranja în stive obiecte de același fel, a face stive; a stiva. – Stivă + suf. -ui.

stivuire
STIVUÍRE, stivuiri, s.f. Acțiunea de a stivui; stivare. – V. stivui.

stivuitor
STIVUITÓR, -OÁRE, stivuitori, -oare, s.m. și f. Muncitor care se ocupă cu stivuirea; stivator. [Pr.: -vu-i-] – Stivui + suf. -tor.

stoarce
STOÁRCE, storc, vb. III. Tranz. 1. A presa, a strânge un lucru pentru a scoate (o parte din) lichidul pe care îl conține; spec. a răsuci în sens contrar capetele unui material textil pentru a face să iasă o parte din lichidul cu care este îmbibat. ♢ Expr. A stoarce (pe cineva) de puteri (sau de vlagă) = a face (pe cineva) să-și epuizeze puterile; a slei, a secătui, a istovi de puteri. (Fam.) A-și stoarce creierii = a se gândi profund, a se frământa pentru a găsi o soluție. 2. A scoate, a extrage lichidul, sucul care îmbibă un lucru. ♢ Expr. A stoarce lacrimi = a face pe cineva să plângă. 3. Fig. A obține un profit, a lua un bun prin constrângere sau viclenie; a smulge. 4. Fig. A obține ceva cu mare efort. [Perf. s. storséi, part. stors] – Lat. extorquere.

stoarcere
STOÁRCERE, stoarceri, s.f. Acțiunea de a stoarce; stors^1. – V. stoarce.

stobor
STOBÓR, (1) stobori, s.m., (2) stoboruri, s.n. (Reg.) 1. S.m. Fiecare dintre parii sau dintre scândurile înguste (cu vârful ascuțit) din care se fac gardurile: ulucă. 2. S.n. Împrejmuire de uluci; gard, zăplaz. – Din bg., scr. stobor.

stoborat
STOBORẤT, -Ă, stoborâți, -te, adj. (Reg.) Împrejmuit cu gard. ♦ (Despre fântâni) Cu ghizduri. – V. stoborî.

stobori
STOBORÎ, stoborắsc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A împrejmui un loc cu gard. – Din stobor.

stoc
STOC, stocuri, s.n. Cantitate de bunuri (materii prime, materiale etc.) existente, la un moment dat, ca rezervă în depozitul unui magazin, al unei întreprinderi, într-o piață în vederea asigurării continuității producției sau a desfacerii. – Din fr., engl. stock.

stoca
STOCÁ, stochez, vb. I. Tranz. A depozita un bun în stoc, a crea un stoc. – Din fr. stocker.

stocaj
STOCÁJ, stocaje, s.n. Stocare. – Din fr. stockage.

stocare
STOCÁRE, stocări, s.f. Acțiunea de a stoca; depozitare de bunuri; stocaj. – V. stoca.

stocastic
STOCÁSTIC, -Ă, stocastici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. (Despre fenomene) Care se produce întâmplător, care este legat de hazard. 2. S.f. (Mat.) Aplicare a calcului probabilităților la rezultatele obținute prin statistică. [Var.: stohástic, -ă adj., s.f.] – Din fr. stochastique.

stocher
STÓCHER, stochere, s.n. (Tehn.) Dispozitiv de încărcare automată a combustibilului solid în focarul locomotivei cu aburi. – Din germ. Stoker.

stoci
STOCÍ, stocésc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) goli de lichidul pe care îl conține. – Din sl. istočiti.

stocit
STOCÍT, -Ă, stociți, -te, adj. (Reg.; despre organe ale corpului omenesc) Care s-a golit de lichidul pe care îl conține; fig. stors de vlagă, secătuit, sleit. – V. stoci.

stoechiometric
STOECHIOMÉTRIC, -Ă, stoechiometrici, -ce, adj. Care aparține stoechiometriei, privitor la stoechiometrie. [Pr.: -chi-o-. – Var.: stoichiométric, -ă adj.] – Din fr. stoechiométrique.

stoechiometrie
STOECHIOMETRÍE s.f. Ramură a chimiei care studiază raporturile cantitative dintre elemente, în combinații sau în reacții. [Pr.: -chi-o-. – Var.: stoichiometríe s.f.] – Din fr. stoechiométrie.

stofa
STÓFĂ, stofe, s.f. Țesătură de lână sau de fibre sintetice, mai groasă decât pânza, întrebuințată pentru confecționarea îmbrăcămintei, pentru tapisarea mobilei etc. ♦ Fig. (Cu determinări introduse prin prep. „de”) Predispoziție, aptitudine, talent. ♢ Expr. A avea stofă = a avea calități deosebite (într-un anumit domeniu). [Var.: ștófă s.f.] – Din germ. Stoff, it. stoffa.

stog
STOG, stoguri, s.n. Grămadă mare de fân, de snopi de grâu (sau de alte păioase), așezată în formă cilindrică și terminată printr-un vârf conic. – Din sl. stogŭ.

stogos
STÓGOȘ, -Ă, stogoși, -e, adj. (Despre oi) Care aparține unei varietăți rezultate din încrucișarea oilor țigaie și țurcană; (despre lână) care provine de la astfel de oi; cu firul lung, gros și drept. – Et. nec.

stogosat
STOGOȘÁT, -Ă, stogoșați, -te, adj. 1. (Despre oi sau despre lâna lor) Stogoș. 2. Fig. (Despre căciuli) De formă țuguiată și cu vârful răsfrânt. – Stogoș + suf. -at.

stogusor
STOGUȘÓR, stogușoare, s.n. Diminutiv al lui stog. – Stog + suf. -ușor.

stohastic
STOHÁSTIC, -Ă adj., s.f. v. stocastic.

stoic
STÓIC, -Ă, stoici, -ce, adj., s.m. și f. I. Adj. 1. Care aparține stoicismului (1), privitor la stoicism. 2. Ferm, curajos, neclintit (în fața vicisitudinilor vieții). II. S.m. și f. 1. Adept al stoicismului (1). 2. Om ferm, curajos, neclintit, plin de tărie sufletească (în fața vicisitudinilor vieții). [Pr.: -sto-ic] – Din fr. stoïque, lat. stoicus.

stoichiometric
STOICHIOMÉTRIC, -Ă adj. v. stoechiometric.

stoichiometrie
STOICHIOMETRÍE s.f. v. stoechiometrie.

stoicism
STOICÍSM s.n. 1. Curent filozofic în Grecia și Roma antică, care conținea elemente materialiste în ceea ce privește problema cunoașterii și care în domeniul eticii susținea că oamenii trebuie să trăiască potrivit rațiunii, să renunțe la pasiuni și la plăceri, să considere virtutea ca singurul bun adevărat și să se dovedescă neclintiți în fața vicisitudinilor vieții. 2. Tărie, fermitate morală în încercările vieții. [Pr.: stoj-] – Din fr. stoïcisme.

stokes
STOKES s.m. (Fiz.) Unitate de măsură a viscozității cinematice în sistemul CGS. [Pr.: stocs] – Din fr., engl. stokes.

stol
STOL, stoluri, s.n. 1. Grup (mare) de păsări zburătoare de același fel. 2. Grup (mare) de ființe omenești; pâlc, ceată. ♦ Spec. (Înv.) Coloană de soldați; grosul unei armate. ♦ (Rar) Mulțime, grămadă de lucruri de același fel. 3. (Reg.) Mănunchi, buchet. – Din ngr. stólos „flotă”.

stola
STÓLĂ, stole, s.f. 1. Rochie largă și lungă până în pământ, care se strângea pe corp cu două cordoane, unul pe sub sâni, altul deasupra șoldurilor, purtată de matroanele romane. 2. Un fel de orar^1 pe care îl poartă preoții catolici în timpul slujbei religioase. – Din it., fr., lat. stola.

stoler
STOLÉR, stoleri, s.m. (Reg.) Tâmplar, dulgher. – Din ucr. stoljar.

stolerie
STOLERÍE s.f. (Reg.) Tâmplărie, dulgherie. – Stoler + suf. -ie.

stolisor
STOLIȘÓR, stolișoare, s.n. Diminutiv al lui stol. – Stol + suf. -ișor.

stolna
STÓLNĂ, stolne, s.f. Excavație orizontală sau puțin înclinată într-o mină, având ieșire directă la suprafața solului. – Et. nec.

stolnic
STÓLNIC, stolnici, s.m. 1. (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Dregător care purta grija mesei domnești, fiind șeful bucătarilor, al pescarilor și al grădinarilor. ♦ Șef bucătar boieresc. 2. (Pop.) Persoană care conduce nunta și servește nuntașii la masă. – Din sl. stolĩnikŭ.

stolniceasa
STOLNICEÁSĂ, stolnicese, s.f. 1. Soție de stolnic (1). 2. (Pop.) Femeie care servește nuntașii la masă. – Stolnic + suf. -easă.

stolnicel
STOLNICÉL, stolnicei, s.m. (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Dregător domnesc, subaltern al stolnicului, care strângea dijma din pește. – Stolnic + suf. -el.

stolnicie
STOLNICÍE s.f. Slujba, funcția stolnicului (1), calitatea de stolnic; perioadă în care cineva deținea această slujbă. – Stolnic + suf. -ie.

stolon
STOLÓN, stoloni, s.m. Tulpină sau ramură târâtoare care, în contact cu pământul, formează rădăcini și dă naștere unei plante noi. – Din fr. stolon.

stolonifer
STOLONIFÉR, -Ă, stoloniferi, -e, adj. (Despre plante) Care are, produce stoloni, bogat în stoloni. – Din fr. stolonifère.

stomac
STOMÁC, stomacuri, s.n. Parte a aparatului digestiv, la om și la animalele superioare, în formă de pungă, situată între esofag și duoden, în care se face digestia alimentelor; foale. ♢ Expr. (Fam.) A nu avea (pe cineva) la stomac = a nu putea suferi (pe cineva). (Fam.) A-și pune stomacul la cale = a-și potoli foamea, a mânca. [Var.: (înv.) stomáh s.n.] – Din sl. stomahŭ.

stomacal
STOMACÁL, -Ă, stomacali, -e, adj. Care privește stomacul, care aparține stomacului, de stomac. – Din fr. stomacal.

stomah
STOMÁH s.n. v. stomac.

stomata
STOMÁTĂ, stomate, s.f. Formație epidermică vegetală alcătuită din două celule între care se află o deschidere, servind la schimbul de gaze dintre plantă și mediu și la eliminarea apei din plantă. – Din fr. stomate.

stomatita
STOMATÍTĂ, stomatite, s.f. Boală care constă în inflamația mucoasei cavității bucale. – Din fr. stomatite.

stomatolog
STOMATOLÓG, -Ă, stomatologi, -ge, s.m. și f. Medic specialist în stomatologie. ♢ (Adjectival) Medic stomatolog. – Din fr. stomatologue.

stomatologic
STOMATOLÓGIC, -Ă, stomatologici, -ce, adj. Care se referă la stomatologie, care aparține stomatologiei. – Din fr. stomatologique.

stomatologie
STOMATOLOGÍE s.f. Parte a medicinii care studiază anatomia, fiziologia și bolile cavității bucale și ale anexelor ei, mai ales ale dinților. – Din fr. stomatologie.

stomatoscop
STOMATOSCÓP, stomatoscoape, s.n. (Med.) Instrument pentru examinarea (mucoasei) cavității bucale. – Din fr. stomatoscope.

stomatoscopie
STOMATOSCOPÍE, stomatoscopii, s.f. (Med.) Examinare a mucoasei cavității bucale cu ajutorul stomatoscopului. – Din fr. stomatoscopie.

stop
STOP interj., (2, 3) stopuri s.n. 1. Interj. Stai! Oprește! ♦ (În telegrame, ca termen convențional pentru a marca sfârșitul unei fraze) Punct! 2. S.n. Oprire bruscă a mingii, a pucului la unele jocuri sportive. 3. S.n. Semafor care reglează circulația la întretăierea străzilor; lampa din spate a unui autovehicul, care se aprinde când autovehiculul frânează. 4. S.n. (Cin.; în compusele) Stop-cadru = efect folosit în cinematografie și televiziune, constând în oprirea mișcării și menținerea unei imagini staționare, după care se reia mișcarea, din faza la care a fost oprită. Stop-camera = procedeu de filmare combinată care constă în oprirea bruscă a aparatului de filmare și a personajelor din cadru, în efectuarea unor modificări scenice și reluarea filmării. – Din fr., engl. stop.

stopa
STOPÁ^1, stopéz, vb. I. Intranz. (Despre vehicule) A se opri. ♦ Tranz. A opri din mers un vehicul. – Din fr. stopper.

STOPÁ^2, stopéz, vb. I. Tranz. A repara o țesătură rărită sau ruptă, imitând modelul țesăturii, astfel încât să nu se mai distingă locul reparat. – Din fr. stopper.

stopaj
STOPÁJ, stopaje, s.n. Faptul de a stopa^2. – Din fr. stoppage.

stopare
STOPÁRE^1, stopări, s.f. Faptul de a stopa^1; stopat^1. – V. stopa^1.

STOPÁRE^2, stopări, s.f. Acțiunea de a stopa^2; stopat^2. – V. stopa^2.

stopat
STOPÁT^1 s.n. Faptul de a stopa^1; stopare^1. – V. stopa^1.

STOPÁT^2, -Ă, stopați, -te, adj. (Despre țesături rupte sau rărite) Reparat prin țesere fină. – V. stopa^2.

stoper
STÓPER, stoperi, s.m. Fundaș situat în centrul liniei de apărare a unei echipe de fotbal. – Din engl. stopper.

stor
STOR, storuri, s.n. Perdea de țesătură, de împletitură sau din scândurele subțiri, orizontale, paralele și mobile, care se poate lăsa și ridica cu ajutorul unui resort ori cu o sfoară trecută prin verigi, destinată să ferească interiorul unei încăperi de razele soarelui. – Din fr. store.

storax
STÓRAX, s.n. Rășină mirositoare extrasă din sucul stiraxului, întrebuințată in parfumerie și medicină. – Din fr., lat. storax.

storcatoare
STORCĂTOÁRE, storcători, s.f. Aparat de stors sau de tescuit. – Stoarce + suf. -ătoare.

storci
STORCÍ, storcesc, vb. IV. Tranz. 1. A stoarce (1). 2. A strivi. – Din stoarce.

storcit
STORCÍT, -Ă, storciți, -te, adj. 1. Stors^2. 2. Strivit. – V. storci.

storcitor
STORCITÓR, -OÁRE, storcitori, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care stoarce, care servește la stors. – Storci + suf. -tor.

storna
STORNÁ, stornez, vb. I. Tranz. A rectifica o înregistrare contabilă greșit făcută în cartea sau în jurnalul de contabilitate al unei întreprinderi, prin adăugarea sau scăderea unei sume echivalente cu cea greșită. – Din it. stornare.

stornare
STORNÁRE, stornări, s.f. Acțiunea de a storna și rezultatul ei; storno. – V. storna.

storno
STÓRNO s.n. Stornare; (concr.) sumă

stors
STORS^1 s.n. Stoarcere. ♦ Timpul când se stoarce mustul. – V. stoarce.

STORS^2, STOÁRSĂ, storși, stoarse, adj. Din care s-a scos lichidul prin strângere, presare etc.; storcit. ♦ Fig. Secătuit; epuizat, extrem de obosit. – V. stoarce.

stos
STOS, stosuri, s.n. Numele unui joc de cărți. – Din pol. sztos, germ. Stoss.

stosisor
STOSIȘÓR, stosișoare, s.n. Diminutiv al lui stos. – Stos + suf. ișor.

stovaina
STOVAÍNĂ s.f. Pulbere cristalină, albă, amară, utilizată ca anestezic local. – Din fr. stovaïne.

strabic
STRÁBIC, -Ă, strabici, -ce, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de strabism. – Din fr. strabique.

strabism
STRABÍSM s.n. Anomalie care constă în lipsa de paralelism a axelor vizuale, având drept urmare privirea crucișă. – Din fr. strabisme.

strabometru
STRABOMÉTRU, strabometre, s.n. Instrument cu care se măsoară gradul de deviație de la orientarea normală a ochilor atinși de strabism. – Din fr. strabomètre.

strabotomie
STRABOTOMÍE, strabotomii, s.f. Operație făcută la mușchiul ochiului pentru a corecta strabismul. – Din fr. strabotomie.

strachina
STRÁCHINĂ, străchini, s.f. Vas de lut ars, de ceramică etc., ușor adâncit, întrebuințat la țară în loc de farfurie; blid. ♦ Cantitate de mâncare cuprinsă într-un astfel de vas. – Din ngr. ostrákinos.

stradal
STRADÁL, -Ă, stradali, -e, adj. Care aparține străzii, privitor la stradă, la drumuri. – Din it. stradale.

strada
STRÁDĂ, străzi, s.f. 1. Drum (pavat sau asfaltat) în interiorul unei localități, de-a lungul căruia se înșiră, de o parte și de alta, trotuarele și casele. ♢ Expr. Omul de pe stradă = un anonim, o persoană oarecare (reprezentând opinia publică). A arunca (pe cineva) în stradă = a da (pe cineva) afară din casă; p. ext. a lua (cuiva) tot ce are, a sărăci. 2. Locuitorii unei străzi (1). [Pl. și: (înv.) strade] – Din ngr. stráta, it. strada.

stradivarius
STRADIVÁRIUS s.n. Vioară, violă sau violoncel fabricate de Antonio Stradivarius. [Pr.: -ri-us] – Din fr. stradivarius.

strafida
STRAFÍDĂ s.f. v. stafidă.

strai
STRAI^1, straie, s.n. (Pop.) Haină, îmbrăcăminte, veșmânt. – Et. nec.

STRAI^2, straiuri, s.n. Parâmă de oțel sau de cânepă cu care se leagă partea superioară a catargului de proră. – Din it. straglio.

straita
STRÁIȚĂ, straițe, s.f. (Reg.) Traistă. – Cf. alb. s t r a j c ë.

straja
STRÁJĂ, străji, s.f. 1. Pază, apărare, scut. ♢ Loc. vb. A face (sau a ține) strajă sau a fi (sau a sta, a se pune) de strajă = a străjui, a păzi. ♢ Expr. A-și pune strajă gurii (sau, rar, ochilor) = a-și înfrâna dorința de a vorbi (sau de a privi). ♦ Loc unde stă un paznic; post de veghe. ♦ Cetățuie (situată la oarecare înălțime) în care se adăposteau odinioară străjerii. ♦ (Înv.) Fiecare dintre cele patru unități de timp în care se împărțea noaptea (potrivit cu schimbarea străjerilor); interval de timp cât făcea de strajă un ostaș. 2. (Azi rar) Paznic, străjer, santinelă. ♦ Gardă, escortă. 3. (În sintagma) Foaie de strajă = prima foaie a unei cărți, înaintea paginii de titlu. 4. Fiecare din cei patru stâlpi de la colțurile unei case de bârne. 5. Apărătoare la mânerul unei săbii. 6. Vamă prin care, după mistica religioasă creștină, se presupune că trece sufletul mortului, înainte de a ajunge în fața judecății. 7. Sfoară sau funie folosită la diferite instrumente de prins pește. [Var.: (reg.) streájă s.f.] – Din sl. straža.

strama
STRÁMĂ, strame, s.f. (Reg.) Fir destrămat dintr-o țesătură; destrămătură, strămătură. – Et. nec. Cf. d e s t r ă m a.

strana
STRÁNĂ, strane, s.f. 1. Fiecare dintre scaunele așezate, în Biserica ortodoxă, la dreapta și la stânga iconostasului, de-a lungul pereților naosului, pe care stau în timpul slujbei credincioșii. 2. Parte destinată cântăreților într-o biserică, unde se află de obicei și un pupitru pentru cărți. – Din sl. strana.

strangalie
STRANGALÍE s.f. v. străgălie.

strangula
STRANGULÁ, strangulez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) omorî prin sugrumare; a (se) sugruma, a (se) gâtui. 2. Tranz. A înăbuși, a sufoca. 3. Tranz. A micșora lățimea secțiunii de curgere a unui fluid într-o conductă, pe cursul unei ape etc. [Var.: ștrangulá vb. I] – Din lat. strangulare.

strangulare
STRANGULÁRE, strangulări, s.f. Acțiunea de a (se) strangula și rezultatul ei; strangulație. ♦ (Med.; pop.) Ocluziune intestinală. [Var.: ștranguláre s.f.] – V. strangula.

strangulat
STRANGULÁT, -Ă, strangulați, -te, adj. Mort prin strangulare; gâtuit. ♢ Hernie strangulată = hernie provocată de ieșirea unei porțiuni de intestin prin orificiul său și de răsucirea ei. [Var.: ștrangulát, -ă adj.] – V. strangula.

strangulatie
STRANGULÁȚIE, strangulații, s.f. (Rar) Strangulare. – Din fr. strangulation, lat. strangulatio.

straniu
STRÁNIU, -IE, stranii, adj. (

strapat
STRAPÁȚ, strapațuri, s.n. (Reg.) Arșiță. – Cf. germ. S t r a p a z e „muncă grea, oboseală”.

strapazan
STRAPAZÁN, strapazane, s.n. (Reg.) Cui (de lemn) fixat pe marginea bărcii, de care se leagă vâsla cu ajutorul unei curelușe; ujbă. – Cf. tc. t r a b z a n.

strapontin
STRAPONTÍN s.n. v. strapontină.

strapontina
STRAPONTÍNĂ, strapontine, s.f. Scaun rabatabil fără spătar, fixat de un perete sau de un alt scaun alăturat, folosit într-o sală de spectacole, pe culoarul unui tren, în trăsură, în autobuz etc. [ Var.: strapontín s.n.] – Din fr. strapontin.

stras
STRAS, strasuri, s.n. Sticlă de diferite forme poliedrice, șlefuită pe fețe, care conține plumb, folosită ca imitație de pietre prețioase pentru podoabe; obiect de podoabă făcut din asemenea bucăți de sticlă. [Var.: ștras s.n.] – Din fr. strass, germ. Strass.

strasina
STRÁȘINĂ s.f. v. streașină.

strasnic
STRÁȘNIC, -Ă, strașnici, -ce, adj., adv., s.m. I. Adj. (Exprimă ideea de superlativ) 1. Foarte bun, minunat; foarte mare; foarte puternic; extraordinar, nemaipomenit. 2. Îngrozitor, înfiorător, înspăimântător; grozav, cumplit, teribil. ♦ Foarte sever, foarte aspru. II. Adv. 1. (Foarte) tare, (tare) mult, teribil. 2. (Legat de un adj. prin prep. „de”, exprimă raportul de superlativ) Foarte, extraordinar, nespus. III. S.m. Specie de ferigă din regiunea montană (Asplenium trichomanes). – Din sl. strašĩnŭ.

strat
STRAT, straturi, s.n. 1. Material, substanță repartizată relativ uniform pe o suprafață de altă natură (pentru a o acoperi) sau între alte două suprafețe de altă natură (pentru a le despărți). 2. Fâșie compactă dintr-o materie, aflată în interiorul unei mase de natură diferită. ♦ Depozit de roci sedimentare sau metamorfice cu o compoziție relativ omogenă, care se găsește, sub forma unei pânze, între alte depozite. 3. Influență externă exercitată asupra unei limbi date. 4. Fig. Parte dintr-o clasă socială; categorie, pătură socială. 5. Fâșie de pământ, cu cărări pe margini, pe care se seamănă legume sau flori; fâșie de pământ împreună cu vegetația respectivă. 6. (Pop.) Culcuș, așternut pentru animale. 7. (Pop.) Pat, așternut pentru oameni. 8. Nume dat părții de jos pe care se reazemă unele obiecte sau unelte; postament. 9. Patul puștii. [Pl. și : strate] – Lat. stratum.

stratagema
STRATAGÉMĂ, stratageme, s.f. 1. Procedeu întrebuințat în război pentru a înșela și a surprinde pe inamic. 2. Șiretlic, vicleșug, tertip. – Din fr. stratagème.

strateg
STRATÉG, strategi, s.m. 1. Comandant militar în unele cetăți ale Greciei antice; fiecare dintre cei zece magistrați supremi ai Atenei, aleși pe o durată de un an. 2. Comandant de oști, bun cunoscător al strategiei. – Din fr. stratège, lat. strategus.

strategic
STRATÉGIC, -Ă, strategici, -ce, adj. Care ține de strategie, privitor la strategie. ♢ Hartă strategică = hartă militară utilizată în conducerea războiului. ♦ (Despre locuri, drumuri, poziții) Care are însemnătate pentru acțiunile militare de război; care favorizează desfășurarea operațiilor militare. ♦ Foarte important, esențial din punctul de vedere al strategiei (2). ♦ Potrivit, oportun (într-o împrejurare dată). – Din fr. stratégique.

strategie
STRATEGÍE s.f. Parte componentă a artei militare, care se ocupă cu problemele pregătirii, planificării și ducerii războiului și operațiilor militare. – Din fr. stratégie.

stratifica
STRATIFICÁ, stratífic, vb. I. Refl. și tranz. A (se) așeza, a (se) depune în mai multe

stratificare
STRATIFICÁRE, stratificări, s.f. 1. Acțiunea de a (se) stratifica și rezultatul ei; stratificație. ♦ Formație geologică sedimentară alcătuită din mai multe

stratificat
STRATIFICÁT, -Ă, stratificați, -te, adj. Așezat în straturi, format din straturi. – V. stratifica.

stratificatie
STRATIFICÁȚIE, stratificații, s.f. Stratificare. – Din fr. stratification.

stratigrafic
STRATIGRÁFIC, -Ă, stratigrafici, -ce, adj. Care aparține stratigrafiei, privitor la stratigrafie. – Din fr. stratigraphique.

stratigrafie
STRATIGRAFÍE s.f. Ramură a geologiei care studiază formațiile geologice ale scoarței terestre, pentru a determina vârsta și succesiunea lor. – Din fr. stratigraphie.

stratocumulus
STRATOCÚMULUS s.m. Formație de nori situată la altitudini relativ joase, având aspectul unor valuri. – Din fr. strato-cumulus.

stratosfera
STRATOSFÉRĂ s.f. Stratul superior al atmosferei (situat deasupra troposferei), care începe la o înălțime de aproximativ 11 km de la suprafața Pământului. – Din fr. stratosphère.

stratosferic
STRATOSFÉRIC, -Ă, stratosferici, -ce, adj. Care aparține stratosferei, privitor la stratosferă. – Din fr. stratosphérique.

stratostat
STRATOSTÁT, stratostate, s.n. Aerostat cu o nacelă ermetic închisă și special utilată pentru zborurile în stratosferă. – Din fr. stratostat.

stratus
STRÁTUS s.m. Nori de forma unui strat orizontal, uniform și continuu, de culoare cenușie, asemănători cu ceața, situați la înălțimi joase și care produc burniță și zăpadă grăunțoasă. – Din fr., lat. stratus.

strata
STRÁȚĂ, strațe, s.f. Registru în care se înscriu toate operațiile economice ale unei întreprinderi, într-o formă nesistematizată din punct de vedere contabil. – Din germ. Strazze.

stra
STRĂ- Element de compunere care formează substantive sau adjective care arată vechimea, originea îndepărtată, depărtarea etc., verbe care arată intensificarea acțiunii exprimate de verbul de bază sau verbe care arată că acțiunea indică pătrunderea dintr-o parte în alta sau trecerea printr-un spațiu. – Lat. extra.

strabate
STRĂBÁTE, străbát, vb. III. 1. Tranz. și intranz. A trece printr-un corp, a pătrunde prin..., a traversa, a răzbi. 2. Tranz. A trece pe o suprafață în diferite sensuri, pe toată întinderea ei, de la un capăt la altul; a parcurge, a cutreiera, a traversa. 3. Intranz. A trece pe undeva cu greu, învingând obstacole; a răzbate. ♦ A ajunge la... ♦ Fig. A izbuti, a reuși. – Stră- + bate.

strabatere
STRĂBÁTERE, străbateri, s.f. Acțiunea de a străbate și rezultatul ei. – V. străbate.

strabatator
STRĂBĂTĂTÓR, -OÁRE, străbătători, -oare, adj. 1. Care străbate sau care pătrunde prin ceva. ♦ Fig. Care învinge cu ușurință piedicile; răzbătător. 2. Care cutreieră, care parcurge un loc, o suprafață. – Străbate + suf. -ător.

strabatut
STRĂBĂTÚT, -Ă, străbătuți, -te, adj. 1. Care a fost pătruns, prin care a trecut ceva. 2. Care a fost parcurs. – V. străbate.

strabun
STRĂBÚN, -Ă, străbuni, -e, adj. s.m. și f. 1. Adj. Strămoșesc; străvechi. 2. S.m. și f. Tatăl ori mama bunicului sau al bunicii, în raport cu strănepoții lor; străbunic (1), răzbunic, strămoș (2). 3. S.m. și f. Strămoș (1). – Stră- + bun.

strabunesc
STRĂBUNÉSC, -EÁSCĂ, străbunești, adj. (Rar) Strămoșesc; străvechi. – Străbun + suf. -esc.

strabunic
STRĂBUNÍC, -Ă, străbunici, -ce, s.m. și f. 1. Străbun (2). 2. Strămoș (1). – Stră- + bunic.

strachinar
STRĂCHINÁR, străchinari, s.m. Meseriaș care face străchini. – Strachină + suf. -ar.

strachinoaie
STRĂCHINOÁIE, străchinoaie, s.f. Augmentativ al lui strachină. [Pr.: -noa-ie] – Strachină + suf. -oaie.

strachinuta
STRĂCHINÚȚĂ, străchinuțe, s.f. Diminutiv al lui strachină; străchioară. – Strachină + suf. -uță.

strachioara
STRĂCHIOÁRĂ, străchioare, s.f. Străchinuță. [Pr. -chi-oa-] – Strachină + suf. -ioară.

stradalnic
STRĂDÁLNIC, -Ă, strădalnici, -ce, adj. (Înv. și reg.) Harnic, sârguincios. – Din scr. stradalnik.

stradanie
STRĂDÁNIE, strădanii, s.f. Silință, efort stăruitor depus de cineva pentru a realiza ceva; străduință, străduială. – Din sl. stradanije.

stradui
STRĂDUÍ, străduiesc, vb. IV. Refl. A depune multe eforturi ca să realizeze ceva; a se sili, a se căzni. – Din sl. stradati.

straduiala
STRĂDUIÁLĂ, străduieli, s.f. (Rar) Strădanie. – Strădui + suf. -eală.

straduinta
STRĂDUÍNȚĂ, străduințe, s.f. (Rar) Strădanie. – Strădui + suf. -ință.

straduire
STRĂDUÍRE, străduiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a se strădui și rezultatul ei. – V. strădui.

straduitor
STRĂDUITÓR, -OÁRE, străduitori, -oare, adj. Care se străduiește, care își dă toată osteneala să realizeze ceva; sârguincios, silitor, harnic. [Pr.: -du-i-] – Strădui + suf. -tor.

straduta
STRĂDÚȚĂ, străduțe, s.f. Diminutiv al lui stradă; stradelă. – Stradă + suf. -uță.

strafulgera
STRĂFULGERÁ, pers. 3 străfúlgeră, vb. I. 1. Intranz. A luci, a sclipi (ca un fulger). 2. Intranz. Fig. (Despre un gând, o idee) A-i veni cuiva pe neașteptate sau a-i trece deodată (ca un fulger) prin minte. 3. Tranz. A lovi pe cineva sau ceva pe neașteptate. 4. Tranz. Fig. A străbate cu mare iuțeală. – Stră- + fulgera.

strafulgerare
STRĂFULGERÁRE, străfulgerări, s.f. Faptul de a străfulgera. – V. străfulgera.

strafund
STRĂFÚND, străfunduri, s.n. Loc, punct situat la mare adâncime, în interior; adânc. – Stră- + fund.

stragalie
STRĂGĂLÍE, străgălii, s.f. 1. Disc de oțel găurit care se montează pe osia roții unui car, pentru a împiedica frecarea roții. 2. (La pl.) Podoabe, elemente decorative adăugate la hamuri. [Var.: strangalíe s.f.] – Din ngr. strangaliá.

strain
STRĂÍN, -Ă, străini, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care face parte din populația altei țări decât aceea în care se află sau trăiește; (om, ființă) care este originară din altă regiune, localitate etc. decât aceea în care se află sau locuiește, trăiește. ♦ (Persoană) care aparține unei naționalități ce nu formează, în cadrul unui stat, o minoritate națională. 2. Adj. (Despre țări, locuri) Care este altul decât cel de origine al cuiva. ♦ Care aparține sau este propriu altui popor decât cel al persoanei despre care este vorba. 3. Adj., s.m. și f. (Persoană) care nu se află în relații apropiate (de rudenie sau de prietenie) cu cineva; p. ext. (om) care este sau se simte stingher. ♢ Loc. adv. Prin (sau printre, în) străini = departe de casă, între oameni necunoscuți, neprietenoși. ♦ (Om) înstrăinat (sufletește), depărtat de... 4. Adj. Care este în afară de preocupările sau de interesele cuiva. ♦ Care nu are nici o legătură, nici o contingență cu ceva, care este departe de ceva. 5. Adj. (Despre obiecte) Care nu este proprietatea sa, care aparține altuia. 6. Adj. Care este de altă natură, are alte particularități decât mediul în care se află. 7. Adj. Neobișnuit; bizar. [Var.: (pop) streín, -ă adj., s.m. și f.] – Et. nec.

strainatate
STRĂINĂTATE, străinătăți, s.f. 1. Țară, regiune situată dincolo de granițele propriei patrii. 2. Mediu străin în care se află cineva, departe de familie și de cunoscuți. [Pr.: stră-i-. – Var.: (pop.) streinătáte s.f.] – Străin + suf. -ătate.

strainism
STRĂINÍSM, străinisme, s.n. (Rar) Element lexical de jargon. [Pr.: stră-i-] – Străin + suf. -ism.

strajac
STRĂJÁC, străjace, s.n. (Reg.) Saltea (de paie). – Din germ. Strohsack.

strajer
STRĂJÉR, -Ă, străjeri, -e, subst. 1. S.m. Persoană care avea obligația să păzească granițele (muntoase), în schimbul unor avantaje fiscale. ♦ P. gener. (Înv. și pop.) Paznic, strajă. 2. S.m. și f. Tânăr care aparținea străjeriei. 3. S.m. Construcție formată dintr-un grup de stâlpi de lemn, montată lângă piciorul unui pod de lemn, pentru a-l apăra de loviturile plutelor. [Var.: (înv.) strejár s.m.] – Strajă + suf. -ar.

strajerie
STRĂJERÍE s.f. Organizație pentru tineret creată de regele Carol al II-lea. – Străjer + suf. -ie.

strajui
STRĂJUÍ, străjuiesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz. A păzi, a apăra. 2. Intranz. (Adesea fig.) A sta de strajă, a veghea. 3. Tranz. Fig. A mărgini, a delimita ceva. [Var.: (reg.) strejuí vb. IV] – Strajă + suf. -ui.

strajuire
STRĂJUÍRE, străjuiri, s.f. Faptul de a străjui; păzire, pază, veghe. ♦ Pândă. – V. strajă.

strajuitor
STRĂJUITÓR, -OÁRE, străjuitori, -oare, adj. (Rar) Care străjuiește, păzește, veghează. ♦ (Substantivat) Paznic, păzitor, străjer. [Pr.: -ju-i-] – Străjui + suf. -tor.

stralimpede
STRĂLÍMPEDE, strălimpezi, adj. (Rar) Foarte limpede, deosebit de clar. – Stră- + limpede.

straluc
STRĂLÚC, străluci, s.m. Insectă din ordinul coleopterelor, de culoare verde sau roșcată, cu luciu metalic specific, cu aripile albastre-verzui, fin punctate (Aromia moschata). – Din străluci (derivat regresiv).

straluci
STRĂLUCÍ, strălucesc, vb. IV. Intranz. 1. A luci puternic, a răspândi, a emite, a reflecta o lumină vie. ♦ A scânteia, a sclipi. ♦ P. anal. A părea că răspândește lumină datorită albeții, curățeniei. 2. Fig. (Despre oameni) A se remarca, a se distinge în mod deosebit, a face o puternică impresie (prin calitățile sale). – Stră + luci.

stralucire
STRĂLUCÍRE, (rar) străluciri, s.f. 1. Acțiunea de a străluci și rezultatul ei; intensitatea unei lumini vii. ♦ Lumină vie reflectată; scânteiere, sclipire; spec. iluminare produsă de un astru. ♦ (Fiz.) Mărime care caracterizează un izvor de lumină, egală cu raportul dintre intensitatea luminoasă a izvorului și proiecția ariei sale pe direcția de observație. 2. Fig. Fast, splendoare, frumusețe. ♦ Mărire, glorie. – V. străluci.

stralucit
STRĂLUCÍT, -Ă, străluciți, -te, adj. 1. Care strălucește; strălucitor, lucitor, sclipitor. 2. Fig. (Despre oameni) Distins, remarcabil prin însușirile spirituale. ♦ (Despre abstracte) Plin de glorie, de onoare; glorios. ♦ Fastuos, bogat, splendid. – V. străluci.

stralucitor
STRĂLUCITÓR, -OÁRE, strălucitori, -oare, adj. 1. Care strălucește, care împrăștie lumină; strălucit, lucitor. 2. (Despre ochi, privire, față) Plin de strălucire, expresiv, luminos. ♦ (Despre culori) Viu, violent. 3. Fig. Fastuos, splendid. – Străluci + suf. -tor.

stralumina
STRĂLUMINÁ, străluminez, vb. I. Intranz. și tranz. (Rar) A lumina puternic. – Stră- + lumina.

straluminare
STRĂLUMINÁRE, străluminări, s.f. (Rar) Acțiunea de a strălumina; lumină puternică. – V. strălumina.

stramatura
STRĂMĂTÚRĂ, strămături, s.f. 1. Lână toarsă și vopsită în diferite culori, folosită la țară la țesut, la cusut și la brodat. 2. Destrămătură, stramă. – Cf. s t r a m ă,  d e s t r ă m ă t u r ă.

stramos
STRĂMÓȘ, -OÁȘĂ, strămoși, -oase, s.m. și f. 1. Persoană care a trăit cu câteva generații înaintea cuiva și care aparține aceleiași familii; (la m. pl.) generații anterioare, înaintași care au trăit într-o epocă îndepărtată; străbun (3), străbunic (2). 2. Străbun (2). – Stră- + moș.

stramosesc
STRĂMOȘÉSC, -EÁSCĂ, strămoșești, adj. Care aparține strămoșilor, privitor la strămoși; moștenit de la strămoși; ancestral, străvechi, străbun, străbunesc. – Strămoș + suf. -esc.

stramoseste
STRĂMOȘÉȘTE adv. Ca strămoșii, după obiceiul strămoșilor. – Strămoș + suf. -ește.

stramurare
STRĂMURÁRE, strămurări, s.f. (Pop.) Băț ascuțit, nuia sau prăjină cu vârf de fier, cu care se îndeamnă vitele la mers; strămurariță. ♦ P. gener. Nuia lungă, subțire și flexibilă. [Var.: (reg.) stremuráre s.f.] – Lat. *stimularia (< stimulus).

stramurarita
STRĂMURÁRIȚĂ, strămurarițe, s.f. (Pop.) Strămurare. – Strămurare + suf. -iță.

stramuta
STRĂMUTÁ, strămút, vb. I. 1. Refl. și tranz. A (se) muta în alt loc, în altă parte; a(-și) schimba locul, sediul, locuința. ♢ Expr. (Refl.) A se strămuta de aici (sau din viață) = a muri. (Tranz.; fam.) A strămuta (cuiva) fălcile (sau căpriorii) = a lovi (pe cineva) cu putere în obraz. A-și strămuta fălcile = a căsca mult, tare. 2. Tranz. (Înv.) A-și schimba gândurile, hotărârile, sentimentele; a reveni. 3. Tranz. (Pop.) A preface, a transforma. – Lat. *extramutare (= transmutare).

stramutare
STRĂMUTÁRE, strămutări, s.f. Acțiunea de a (se) strămuta și rezultatul ei. ♦ Trimitere a unui proces de la o instanță la alta de același grad sau de la un organ de urmărire penală la altul. – V. strămuta.

stramutat
STRĂMUTÁT, -Ă, strămutați, -te, adj. Stabilit în altă parte (cu locuința sau cu sediul). – V. strămuta.

stranepot
STRĂNEPÓT, -OÁTĂ, strănepoți, -oate, subst. 1. S.m. și f. Copil al nepotului sau al nepoatei de fiu sau de fiică, considerat în raport cu străbunii (2) lui; copil al nepotului de frate sau de soră, considerat în raport cu părinții unchilor și mătușilor lui. 2. S.m. pl. Urmași, descendenți. – Stră- + nepot.

stranut
STRĂNÚT, strănuturi, s.n. Strănutat. – Din strănuta (derivat regresiv).

stranuta
STRĂNUTÁ, strănút, vb. I. Intranz. (Despre oameni și unele animale) A elimina cu zgomot, pe nas sau pe gură, aerul din plămâni, printr-o mișcare bruscă și involuntară a mușchilor expiratori. ♢ Praf de strănutat = substanță medicamentoasă iritantă care provoacă strănutul. – Lat. sternutare.

stranutare
STRĂNUTÁRE, strănutări, s.f. Strănutat. – V. strănuta.

stranutat
STRĂNUTÁT s.n. Acțiunea de a strănuta și rezultatul ei; zgomot produs de cel care strănută; strănut, strănutare. – V. strănuta.

strapungator
STRĂPUNGĂTÓR, -OÁRE, străpungători, -oare, adj. Care străpunge sau dă impresia că străpunge, sfredelește; sfredelitor. – Străpunge + suf. -ător.

strapunge
STRĂPÚNGE, străpung, vb. III. Tranz. 1. A împunge cu un obiect cu vârf ascuțit, astfel încât vârful (sau întregul obiect) să răzbată în partea cealaltă; p. ext. a ucide sau a răni cu o armă ascuțită. ♦ A perfora, a găuri. 2. Fig. A străbate, a pătrunde, a trece prin ceva. ♢ Expr. A străpunge frontul = a distruge într-un anumit loc linia de apărare a inamicului și a pătrunde dincolo de această linie. 3. A realiza legătura dintre două lucrări miniere subterane. [Perf. s. străpunséi, part. străpuns] – Lat. *extrapungere (= transpungere).

strapungere
STRĂPÚNGERE, străpungeri, s.f. Acțiunea de a străpunge și rezultatul ei; perforare. – V. străpunge.

strapuns
STRĂPÚNS, -Ă, străpunși, -se, adj. Care a fost străbătut dintr-o parte în alta de un obiect ascuțit. – V. străpunge.

straromana
STRĂROMẤNĂ s.f. (Lingv.) Stadiu în evoluția limbii române anterior diferențierii dialectale; română comună, română primitivă. – Pref. stră- + română (după germ. urrumänisch).

strasinit
STRĂȘINÍT, -Ă adj. v. streșinit.

strasnici
STRĂȘNICÍ, strășnicesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A trata pe cineva cu asprime, cu severitate; a înfricoșa. – Din strașnic.

strasnicie
STRĂȘNICÍE s.f. 1. Atitudine, condiție etc. aspră, severă; asprime, severitate. 2. Putere, forță. 3. Grozăvie. – Strașnic + suf. -ie.

strataia
STRĂTĂIÁ, strătái, vb. I. Tranz. (Rar) A întretăia. [Pr.: -tă-ia] – Stră- + tăia.

stravechi
STRĂVÉCHI, -E, străvechi, adj. 1. Care datează de foarte multă vreme; foarte vechi. ♦ (Prin exagerare sau glumeț) Vechi, uzat. 2. Care datează din epocile vechi sau primitive ale omenirii, care aparține antichității sau preistoriei. – Stră- + vechi.

stravedea
STRĂVEDEÁ, străvắd, vb. II. Refl. A-și vedea (neclar) propria imagine (în oglindă, în apă) sau a lăsa să i se vadă imaginea (printr-un corp străveziu). ♦ Tranz. (Rar) A vedea ceva în mod neclar; a întrezări. ♢ Refl. pas. Luna se străvede printre nori. [Var.: (reg.) strevedeá vb. II] – Stră- + vedea.

stravezime
STRĂVEZÍME s.f. (Rar) Însușirea de a fi străveziu (1); transparență. – Străveziu + suf. -ime.

straveziu
STRĂVEZÍU, -ÍE, străvezii, adj. 1. Care permite razelor de lumină să străbată prin el; prin care se văd (clar) obiectele; transparent. ♦ Clar, limpede, luminos. ♦ Care permite razelor de lumină să-l străbată parțial; prin care se văd vag contururile obiectelor; translucid. 2. (Despre oameni) Cu pielea (obrajilor) subțire, fină, palidă. ♦ Foarte slab. 3. Fig. (Adesea adverbial) Al cărui sens ascuns, neexprimat direct, poate fi înțeles cu ușurință; evident. – Străvedea + suf. -iu.

stramb
STRÂMB, -Ă, strâmbi, -e, adj., adv. I. Adj. 1. (Despre lucruri) Care prezintă neregularități sau abateri de la forma normală, dreaptă; diform. ♦ (Despre drumuri) Lipsit de aliniere, cotit, întortocheat. 2. Lăsat sau căzut într-o parte; aplecat, înclinat. ♦ (Despre oameni sau părți ale corpului lor) Încovoiat, îndoit, gârbovit; adus de șale; p. ext. deformat, pocit. 3. Fig. Nedrept, injust, incorect. ♦ Făcut pentru a înșela. II. Adv. 1. Cu spatele încovoiat sau cu corpul aplecat într-o parte, sucit. ♢ Expr. A sta (sau a ședea) strâmb și a judeca drept = a recunoaște adevărul. 2. Într-o parte, pieziș; p. ext. în neorânduială, dezordonat. ♢ Expr. A râde (sau a surâde, a zâmbi) strâmb = a râde (sau a surâde, a zâmbi) în silă, forțat, nesincer. A privi (sau a se uita) strâmb = a privi, a se uita urât, dușmănos. A călca strâmb = a avea o comportare incorectă, imorală. 3. În mod fals, mincinos, neadevărat.

stramba
STRÂMBÁ, strâmb, vb. I. 1. Tranz. A face ca ceva să nu mai fie drept, a da o poziție strâmbă; a îndoi, a încovoia, a curba. 2. Tranz. A face să devieze de la poziția normală, a apleca într-o parte. ♢ Expr. (Fam.) A strâmba (cuiva) gâtul = a suci (cuiva) gâtul. A-și strâmba gâtul sau (refl.) a i se strâmba cuiva gâtul = a ține capul sau gâtul într-o poziție forțată, sucită, pentru a putea privi într-o anumită direcție. 3. Refl. și tranz. A (se) schimonosi, a (se) deforma (la față) în urma unei boli, a unui accident sau ca expresie a unui sentiment de durere, de dispreț, de nemulțumire etc. ♦ Expr. (Refl.) A se strâmba de râs = a râde cu mare poftă, a se prăpădi de râs.(Intranz.) A strâmba din nas = a-și arăta nemulțumirea, dezaprobarea sau disprețul printr-o mișcare caracteristică a feței. ♦ Tranz. A imita în batjocură fizionomia, mimica cuiva. ♦ Refl. Fig. A face mofturi, a se fandosi. – Din strâmb.

strambat
STRÂMBÁT, -Ă, strâmbați, -te, adj. 1. Deplasat din locul sau din poziția normală; lăsat sau căzut într-o parte. 2. Schimonosit, deformat, pocit. – V. strâmba.

strambatate
STRÂMBĂTÁTE, strâmbătăți, s.f. (Înv. și pop.) Nedreptate; p. ext. neadevăr, minciună. – Strâmb + suf. -ătate.

strambatura
STRÂMBĂTÚRĂ, strâmbături, s.f. 1. Faptul de a (se) strâmba; grimasă, schimonoseală, schimonositură a feței; strâmbet. ♦ Imitare (în batjocură) a gesturilor, mimicii cuiva. ♦ Fig. Fandoseală, sclifoseală. 2. (Concr.) Obiect strâmb, încovoiat. – Strâmba + suf. -ătură.

strambet
STRẤMBET, strâmbete, s.n. (Rar) Strâmbătură, grimasă. – Strâmba + suf. -et.

stramt
STRÂMT, -Ă, strâmți, -te, adj., s.n. I. Adj. 1. Care nu este (destul de) larg sau (de) lat; îngust. 2. Care nu este (suficient de) încăpător, în care nu încape mult. 3. Fig. Lipsit de măreție sau de amploare; mărginit, redus, meschin; lipsit de înțelegere, de toleranță, de generozitate; lipsit de orizont. II. S.n. (Pop.; în expr.) A fi la largul tău și la strâmtul altuia, se spune în ironie când cineva își ia libertăți excesive, stingherind pe altul. [Var.: strimt, -ă adj.] – Lat. *strinctus (= strictus).

stramta
STRÂMTÁ, strâmtéz, vb. I. Tranz. și refl. (Adesea fig.) A face sau a deveni (mai) strâmt, (mai) îngust, (mai) puțin încăpător; a (se) îngusta, a (se) strânge. – Din strâmt.

stramtare
STRÂMTÁRE, strâmtări, s.f. Acțiunea de a (se) strâmta și rezultatul ei. – V. strâmta.

stramticel
STRÂMTICÉL, -EÁ, -ÍCĂ, strâmticei, -ele, adj. Diminutiv al lui strâmt; strâmtuț. – Strâmt + suf. -icel.

stramtime
STRÂMTÍME, strâmtimi, s.f. (Rar) Faptul de a fi strâmt; loc strâmt. – Strâmt + suf. -ime.

stramtoare
STRÂMTOÁRE, strâmtori, s.f. 1. Loc strâmt, îngust, între munți sau între dealuri; defileu, trecătoare. ♦ P. gener. Loc îngust. 2. Fâșie îngustă de apă care leagă două mări sau oceane și se află între două porțiuni de uscat apropiate. 3. Faptul de a fi strâmt. 4. Fig. Situație grea, stânjenitoare (datorită lipsei de bani); încurcătură, jenă (financiară). – Strâmt + suf. -oare.

stramtora
STRÂMTORÁ, strâmtorez, vb. I. Tranz. A stingheri mișcările cuiva; a îngrămădi într-un loc strâmt, a băga la strâmtoare; a înghesui, a restrânge. ♦ A obliga, a sili, a constrânge. ♦ Refl. A se mulțumi (de nevoie) cu o viață mai modestă, a-și restrânge cheltuielile destinate comodităților traiului. [Var.: (înv.) strâmtorí vb. IV] – Din strâmtoare.

stramtorare
STRÂMTORÁRE, strâmtorări, s.f. Faptul de a (se) strâmtora; înghesuire, restrângere. [Var.: (înv.) strâmtoríre s.f.] – V. strâmtora.

stramtorat
STRÂMTORÁT, -Ă, strâmtorați, -te, adj. Care se află într-o situație dificilă, datorită lipsei de mijloace materiale. ♦ Stingherit, descumpănit, încurcat. [Var.: (înv.) strâmtorít, -ă adj.]. – V. strâmtora.

stramtori
STRÂMTORÍ vb. IV v. strâmtora.

stramtorire
STRÂMTORÍRE s.f. v. strâmtorare.

stramtorit
STRÂMTORÍT, -Ă adj. v. strâmtorat.

stramtut
STRÂMTÚȚ, -Ă, strâmtuți, -e, adj. Strâmticel. – Strâmt + suf. -uț.

strangator
STRÂNGĂTÓR, -OÁRE, strângători, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Om) care strânge, agonisește, (om) econom; p. ext. (om) zgârcit. 2. S.m. și f. (Înv.) Persoană care adună ceva. – Strânge + suf. -ător.

strange
STRẤNGE, strâng, vb. III. I. 1. Tranz. A trage tare de capetele unei sfori, ale unei curele etc. înnodate sau înfășurate în jurul cuiva sau a ceva, spre a lega ori a închide, a fixa etc. (mai) bine; a face ca o legătură să fie mai strâmtă. ♢ Expr. A strânge cureaua = a răbda (de foame); a fi obligat să-și restrângă (mult) cheltuielile de trai. (Refl.) A i se strânge funia la par = a ajunge într-o situație dificilă, când nu mai poate face cum vrea. ♦ A apropia mai mult de corp părțile unui veșmânt (pentru a se acoperi, pentru a se feri de frig etc.) ♦ Fig. A întări o prietenie, o alianță, o relație etc. 2. Tranz. A prinde, a apuca cu mâna, cu brațele, a ține, nelăsând să-i scape. ♢ Expr. A(-i) strânge (cuiva) mâna = a da mâna (cu cineva) la întâlnire, la despărțire, pentru a felicita etc. 3. Tranz. A presa, a apăsa din două părți sau din toate părțile pentru a apropia, a comprima etc. ♢ Expr. A strânge (pe cineva) cu ușa (sau în clește, în balamale, în pinteni) = a sili (pe cineva) să facă ceva; a obliga (pe cineva) să recunoască ceva. ♦ (Despre obiecte de îmbrăcăminte) A apăsa asupra (unei părți a) corpului, provocând o senzație de jenă sau de durere (deoarece este prea strâmt). ♢ Expr. A-l strânge (pe cineva) în spate (de frig sau de frică) = a provoca (cuiva) sau a simți o senzație neplăcută (de frig sau de frică). ♦ A fixa (mai bine) printr-o mișcare de învârtire o piesă filetată a unui mecanism; a înșuruba (mai tare). ♢ Expr. A strânge șurubul = a întrebuința mijloace (abuzive) de constrângere, a înăspri regimul (împotriva cuiva). ♦ A înghesui, a îngrămadi, a îndesa. ♦ Fig. A sili, a constrânge. 4. Tranz. A închide o parte a corpului prin apropierea părților componente. ♢ Expr. A-și strânge gura = a se reține; a tăcea din gură. A(-și) strânge buzele (pungă) sau (intranz.) a strânge din buze = a-și încleșta și a-și încreți buzele în semn de nemulțumire, de dispreț, de neîncredere etc. A-și strânge pumnii = a-și încleșta pumnii în semn de mânie (reținută). A-și strânge fruntea (sau sprâncenele) sau (intranz.) a strânge din sprâncene = a-și încreți fruntea (sau sprâncenele) din cauza îngândurării, nemulțumirii etc.; a se încrunta, a se posomorî. (Intranz.) A strânge din ochi = a împreuna cu putere pleoapele în semn de ciudă, de necaz etc. sau din cauza unei senzații de jenă fizică. Cât ai strânge din ochi = într-o clipă, imediat. A strânge din umeri = a ridica, a da din umeri în semn de dispreț, de nepăsare, de nedumerire, de neputință. 5. Tranz. A aduna laolaltă punând (simetric) una peste alta marginile, faldurile, părțile unui obiect de pânză, de hârtie etc.; a înfășura, a îndoi, a împături. ♦ Refl. (Despre materiale textile) A-și reduce volumul sau lungimea; a se strâmta, a intra (la apă). 6. Refl. și tranz. A (se) ghemui, a (se) zgârci, a (se) contracta. ♢ Expr. A i se strânge (sau a-i strânge cuiva) inima = a simți (sau a face pe cineva să simtă) o emoție puternică, o supărare, o întristare etc. (Refl.) A se strânge în sine = a deveni puțin comunicativ, a se închide în sine. ♦ Refl. (Despre lapte) A se închega, a se coagula. ♦ Refl. (Despre lichide sau despre corpuri care conțin lichide) A îngheța, a se solidifica. II. 1. Tranz. A aduna la un loc lucruri căzute, risipite; a face grămadă. ♦ Spec. A culege produse vegetale, recolta. ♦ A face provizii. 2. Tranz. A agonisi, a acumula, a economisi bunuri; a aduna. ♦ A colecta. ♦ A percepe, a încasa. 3. Refl. A se aduna undeva, la un loc, împrejurul cuiva etc.; a se întruni; p. ext. a sosi, a veni. ♢ Expr. A se strânge (acasă) de pe drumuri = a nu mai fi hoinar, a sta acasă. (Tranz.) A strânge pe cineva de pe drumuri = a determina pe cineva să nu mai hoinărească, să stea acasă. (Tranz.) A nu-și (mai) strânge picioarele (de pe drumuri) = a hoinări întruna. ♦ Spec. A se îmbulzi, a se îngrămădi. 4. Tranz. A lua și a pune la loc, a pune bine; a așeza în ordine. ♢ Expr. L-a strâns Dumnezeu sau moartea (la sine) = a murit. (Intranz.) A strânge prin casă (sau prin odaie etc.) = a deretica. [Perf. s. strânsei, part. strâns] – Lat. stringere.

strangere
STRẤNGERE, strângeri, s.f. Faptul de a (se) strânge; strâns^1, strânsătură. ♢ Expr. (Cu) strângere de inimă = (cu un) puternic sentiment de teamă, de durere, de regret etc. ♦ (Înv.) Recrutare. – V. strânge.

strans
STRÂNS^1 s.n. Strângere. ♦ Adunare a recoltei; cules. ♦ Vremea, timpul, momentul culesului recoltei. – V. strânge.

STRÂNS^2, -Ă, strânși, -se, adj., adv., s.f. I. Adj. 1. Legat, înfășurat bine. ♦ Întins, încordat. ♦ (Despre îmbrăcăminte) Strâmt; ajustat (pe talie). ♦ Fig. Îndârjit. ♦ Fig. (Despre relații între oameni) Trainic, puternic. ♦ Fig. (Despre felul de a gândi, de a se exprima) Coerent; concis, precis. 2. Prins, apucat, cuprins cu putere (în mâini). 3. Presat din mai multe părți; înghesuit. ♦ Rânduri strânse = rânduri dese. 4. (Despre părți ale corpului omenesc) închis sau încleștat. ♢ Expr. A fi strâns la mână sau a fi cu mâna strânsă = a fi zgârcit; a fi cumpătat la cheltuieli, econom. ♦ Apropiat tare, lipit. 5. (Despre pânză, hârtie etc.) Înfășurat, împăturit. 6. (Despre ființe sau părți ale lor) Ghemuit, zgârcit; contractat. ♢ Expr. Cu inima strânsă = stăpânit de o emoție puternică; cu teamă. II. Adj. 1. (Despre lucruri) Adunat la un loc; îngrămădit. 2. (Despre bani, avuții) Agonisit, economisit, acumulat. 3. Așezat la loc sigur, pus bine. ♦ Pus în ordine. III. Adv. 1. (Indică gradul cel mai înalt al unor acțiuni) a) Foarte tare, foarte puternic (ca să nu se mai poată desface). b) Foarte mult, cu toată puterea. 2. În mod strict, cu strictețe, întocmai. IV. S.f. (Pop.) Ceea ce agonisește, adună cineva; avere; provizie, recoltă. – V. strânge.

stransatura
STRÂNSĂTÚRĂ, strânsături, s.f. (Reg.) 1. Strângere. 2. Strânsură (I 1). – Strâns^2 + suf. -ătură.

stransoare
STRÂNSOÁRE, strânsori, s.f. I. 1. (Senzație de) apăsare, (de) presiune; încleștare. 2. Fig. Îngrădire, constrângere. ♦ (Înv.) Caznă, chin, suferință. 3. Loc îngust, strâmt; calitatea, caracterul unui loc îngust, strâmt; îngustime. II. 1. (Pop.) Recoltă. ♦ Bogăție, averi acumulate. 2. (Înv.) Colecție. – Strâns^2 + suf. -oare.

stransura
STRÂNSÚRĂ, strânsuri, s.f. I. 1. Adunare, grămadă, mulțime (strânsă la un loc); strânsătură. ♦ (

streaja
STREÁJĂ s.f. v. strajă.

streasina
STREÁȘINĂ, streșini, s.f. Prelungire a acoperișului unei construcții în afara zidurilor, care apără pereții și fundațiile de ploaie. ♢ Expr. A(-și) pune mâna (sau palma) streașină (la ochi sau, rar, ochilor, la frunte) sau a duce mâna streașină (la ochi), a se uita, a sta etc. cu mâna streașină (la sau pe ochi, deasupra ochilor) = a(-și) pune, a duce etc. palma la frunte, deasupra ochilor, pentru a se apăra de soare când privește sau pentru a vedea mai bine. ♦ Jgheab de scurgere a apelor de ploaie, montat la marginea acoperișului caselor. ♦ Acoperiș (de șindrilă) înclinat, cu care se acoperă la țară unele garduri sau porți. ♦ Partea ieșită mai în afară la o claie sau la o șiră, pe care se scurge apa de ploaie. ♦ Ramurile copacilor din marginea unei păduri; terenul din marginea unei păduri. ♦ Marginea de jos a caierului (din care se trage firul). [Var.: (reg.) stráșină, stréșina s.f.] – Cf. sl. s t r ĕ h a.

streche
STRÉCHE, streche, s.f. Nume dat mai multor specii de insecte foarte vătămătoare pentru animalele domestice: a) (și în sintagma strechea vitelor) insectă de mărimea unei albine, cu corpul păros, negru sclipitor, ale cărei larve trăiesc ca paraziți sub pielea vitelor cornute mari, hrănindu-se cu sângele lor (Hypoderma bovis); b) (și în sintagma strechea oilor) insectă mare de culoare brună-cenușie, păroasă, care își depune larvele în nările oilor, de unde ajung în sinusurile frunții, producând moartea animalelor (Oestrus ovis); c) (și în sintagma strechea cailor) insectă mare de culoare galbenă-brună, păroasă, care își depune ouăle pe corpul sau pe coama cailor, de unde larvele ajung în intestin (Gastrophilus equi); d) insectă cu abdomenul oval, cu picioarele păroase, care își depune ouăle pe părul căprioarelor și al cerbilor (Hypoderma diana și actaeon). ♦ Neliniște, spaimă provocată animalelor de insectele descrise mai sus. ♢ Expr. A da strechea în cineva ori a-l lovi (sau a-l apuca) pe cineva strechea = a) (despre animale) a fi atacat de streche; a da semne de neliniște; (în special) a fugi orbește, fără motiv aparent; b) (despre oameni) a se purta ciudat; (în special) a se agita fără motiv, a fi plin de neastâmpăr. ♦ Furie subită, acces de nebunie. – Din bg. străk.

strechea
STRECHEÁ, strechez, vb. I. Intranz. (Despre animale) A porni în goană, speriat (sau ca speriat) de streche; fig. (despre oameni) a se purta ciudat, a da semne de alienație; a înnebuni. – Din streche.

strecheat
STRECHEÁT, -Ă, strecheați, -te, adj. (Despre animale) Speriat, gonit de (sau ca de) streche; fig. (despre oameni) cu purtări ciudate, zăpăcit; nebun, țicnit. – V. strechea.

strecura
STRECURÁ, strecór, vb. I. 1. Tranz. A trece un lichid printr-o strecurătoare, printr-o sită, printr-o țesătură pentru a-l separa de părticelele solide sau de corpuri străine și pentru a-l limpezi, a-l face omogen. 2. Refl. (Despre lichide) A curge (câte puțin) printr-o crăpătură, printr-un loc îngust; a picura, a se prelinge. 3. Refl. și tranz. A pătrunde sau a face să pătrundă printr-un desiș, printr-un loc strâmt, greu accesibil. 4. Refl. A intra, a ieși sau a se deplasa, a trece pe furiș, fără să facă zgomot și fără să fie observat; a se furișa. ♦ Tranz. A așeza undeva un lucru ori a introduce undeva pe cineva sau ceva cu mișcări ușoare, pe nesimțite. ♦ Tranz. Fig. A spune cuiva ceva în mod discret sau în treacăt. 5. Refl. A se infiltra în mijlocul unui grup (omogen) de oameni, având grijă să nu fie observat. 6. Refl. A trece pe rând și pe nesimțite, a se perinda; fig. (despre unități de timp) a trece, a se scurge. – Probabil din s- + trece (după spânzura, vântura etc.).

strecurare
STRECURÁRE, strecurări, s.f. Acțiunea de a (se) strecura; strecurat^1. – V. strecura.

strecurat
STRECURÁT^1 s.n. Strecurare. – V. strecura.

STRECURÁT^2, -Ă, strecurați, -te, adj. Care s-a purificat, s-a limpezit, s-a omogenizat în urma trecerii printr-o strecurătoare. – V. strecura.

strecuratoare
STRECURĂTOÁRE, strecurători, s.f. Obiect de gospodărie pentru strecurat lichide, având fundul (de metal) cu găurele sau prevăzut cu o sită de sârmă. ♦ Bucată sau săculeț de pânză rară prin care se strecoară laptele sau în care se pune cașul să se scurgă de zer. – Strecura + suf. -ătoare.

strei
STREI s.n. Rasă de porci autohtonă, de culoare neagră, crescută pentru carne și grăsime. – Et. nec.

strein
STREÍN, -Ă adj., s.m. și f. v. străin.

streinatate
STREINĂTÁTE s.f. v. străinătate.

strejar
STREJÁR s.m. v. străjer.

strejui
STREJUÍ vb. IV v. străjui.

streler
STRÉLER, strelere, s.n. Dispozitiv care servește la operația de filetare. – Din germ. Strähler.

strelit
STRELÍȚ, streliți, s.m. Pedestraș dintr-un corp special de infanterie din vechea Rusie, recrutat dintre orășeni și având de obicei funcții polițienești. – Din rus. streleț.

stremtos
STREMȚÓS, -OÁSĂ adj. v. zdrențăros.

stremturos
STREMȚURÓS, -OÁSĂ adj. v. zdrențăros.

stremurare
STREMURÁRE s.f. v. strămurare.

strenturos
STRENȚURÓS, -OÁSĂ adj. v. zdrențăros.

strepezeala
STREPEZEÁLĂ, strepezeli, s.f. Senzație de iritație neplăcută a dinților și a mucoasei bucale, produsă când se mănâncă fructe sau alimente acre, astringente. – Strepezi + suf. -eală.

strepezi
STREPEZÍ, strepezesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) produce o senzație de iritare neplăcută în regiunea dinților și a mucoasei bucale, din cauza consumului de fructe sau alimente acre, astringente. [Var.: sterpezí, vb. IV] – Probabil lat. *extorpidire (< torpidus).

strepezit
STREPEZÍT, -Ă, strepeziți, -te, adj. (Despre dinți sau mucoasa bucală) Iritat în urma consumului de fructe sau alimente acre, astringente. [Var.: sterpezít, -ă adj.] – V. strepezi.

streptococ
STREPTOCÓC, streptococi, s.m. Bacterie de formă sferică sau ovală, care se găsește în grupuri dispuse ca niște lănțișoare, agent patogen al unor infecții grave. – Din fr. streptocoque.

streptococic
STREPTOCÓCIC, -Ă, streptococici, -ce, adj. Cu streptococi, provocat de streptococi. – Din fr. streptococcique.

streptococie
STREPTOCOCÍE, streptococii, s.f. Infecție cutanată produsă de streptococi. – Din fr. streptococcie.

streptomicina
STREPTOMICÍNĂ, streptomicine, s.f. Substanță antibiotică sub formă de pulbere albă, solubilă în apă, extrasă dintr-o specie de mucegai, folosită în tratamentul unor boli (infecțioase). – Din fr. streptomycine.

stres
STRES, stresuri, s.n. 1. (Med.) Nume dat oricărui factor (sau ansamblu de factori) de mediu care provoacă organismului uman o reacție anormală; p. ext. efect nefavorabil produs asupra organismului uman de un factor de mediu. 2. (Geol.) Presiune laterală tangențială care se produce în sinclinale și determină formarea cutelor muntoase. – Din engl., fr. stress.

stresant
STRESÁNT, -Ă, stresanți, -te, adj. Care provoacă stres (1). – Din fr. stressant.

stresina
STRÉȘINĂ s.f. v. streașină.

stresini
STREȘINÍ, streșinesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A face streașină (la garduri, la porți). – Din streașină.

stresinit
STREȘINÍT, -Ă, streșiniți, -te, adj. (Rar; despre garduri, porți) Acoperit cu streașină. [Var.: strășinít, -ă adj.] – V. streșini.

stretenie
STRETÉNIE s.f. (Pop.) Sărbătoare religioasă ortodoxă celebrată la 2 februarie. – Din sl. sŭrĕtenije, strĕtenije.

stretto
STRETTO adv. (Muz.; indică modul de execuție) în mod vioi, accelerat. [Pr.: stré-, var. (după alte surse) streto]. – Cuv. it.

strevedea
STREVEDEÁ vb. II v. străvedea.

stria
STRIÁ, striez, vb. I. Tranz. A produce striații pe suprafața unui obiect. [Pr.: stri-a] – Din fr. strier.

striat
STRIÁT, -Ă, striați, -te, adj. Care prezintă striații. ♦ Mușchi striați sau musculatură striată = mușchii scheletului, constituiți din fibre lungi până la 12 cm care, la microscop, prezintă dungi transversale (unele luminoase și altele întunecoase). [Pr.: stri-at] – V. stria. Cf. fr. s t r i é.

striatie
STRIÁȚIE, striații, s.f. Fiecare dintre dungile fine, paralele, care se observă pe anumite corpuri, scoase în relief, săpate în adâncime sau care se detașează pe un fond de culoare diferită; (cu sens colectiv) sistem format din astfel de dungi. [Pr.: stri-a-. – Var.: striațiúne s.f.] – Din fr. striation.

striatiune
STRIAȚIÚNE s.f. v. striație.

strica
STRICÁ, stric, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) transforma din bun în rău; a (se) deteriora, a (se) degrada; a (se) defecta. ♢ Expr. (Refl.) A se strica căruța în mijlocul drumului = a întâmpina piedici, a avea neplăceri când ești încă departe de țintă. ♦ Refl. Spec. (Despre vreme) A se schimba în rău, a deveni nefavorabil. 2. Tranz. (Pop.) A sfărâma învelișul tare al unui lucru (pentru a scoate și a folosi conținutul); a sparge. ♦ A sfărâma o ușă, o încuietoare, a deschide cu forța (pentru a intra). 3. Refl. (Despre materii organice) A se altera, a se descompune sub acțiunea agenților exteriori distructivi; (despre aer) a deveni greu respirabil din cauza unor substanțe sau mirosuri neplăcute, nocive. ♢ Tranz. Factor care strică aerul. 4. Tranz. și intranz. A pricinui stricăciuni, daune, lipsuri; a vătăma. ♦ Intranz. A fi nefolositor, nepotrivit, dăunător într-o anumită situație. ♢ Expr. Nu strică (sau n-ar strica) să... = nu-i rău să..., nu face rău cel care... ♦ Intranz. A fi vinovat, răspunzător. ♦ Tranz. A greși; a se face vinovat de ceva. ♢ Expr. Ce strică? = de ce ar fi rău, de ce (să) nu...? ♦ Tranz. A vătăma un organ sau o funcție organică, a dăuna sănătății. ♢ Expr. A-și strica gura degeaba = a vorbi în zadar. ♦ Tranz. Fig. (Pop.; despre stări sufletești) A mâhni; a doborî. 5. Tranz. A împiedica buna desfășurare a unei acțiuni, a unei stări; a se pune de-a curmezișul, a tulbura, a zădărnici. 6. Tranz. A influența pe cineva în rău; a corupe. ♦ Refl. A decădea din punct de vedere moral. 7. Tranz. A face ceva greșit, cum nu trebuie. 8. Tranz. și refl. A (se) dărâma, a (se) nărui, a (se) distruge (o construcție, o așezare etc. omenească). ♦ Tranz. (Înv.) A mutila; a ucide. ♢ Expr. (Refl.) Bea de se strică = bea mult, peste măsură. A se strica de râs = a râde foarte tare, cu hohote, a nu mai putea de râs. ♦ Tranz. A anula, a abroga, a călca convenții, învoieli, legi, obligații. ♦ Tranz. (În superstiții) A dezlega, a desface farmece, blesteme. 9. Refl. și tranz. A rupe sau a determina ruperea legăturilor de prietenie sau de dragoste cu cineva; a (se) certa. 10. Tranz. A utiliza, a consuma, a cheltui în mod inutil (fără a obține un folos sau un avantaj corespunzător). 11. Refl. (Despre adunări, petreceri etc.) A lua sfârșit (în mod nefiresc, prin împrăștierea participanților). – Lat. extricare.

stricare
STRICÁRE, stricări, s.f. Acțiunea de a (se) strica și rezultatul ei. – V. strica.

stricat
STRICÁT^1 s.n. Faptul de a (se) strica. – V. strica.

STRICÁT^2, -Ă, stricați, – te, adj. 1. (Despre obiecte, unelte, mecanisme) Care nu mai poate fi folosit, fiind defect, deteriorat. 2. (Despre materii organice, îndeosebi despre alimente) Alterat, descompus; (despre aer) greu respirabil, încărcat de substanțe sau mirosuri neplăcute, nocive. 3. (Despre înjghebări, construcții) Dărâmat, surpat, năruit. 4. (Pop.; despre oameni și părți ale corpului lor) Bolnav, vătămat; p. ext. becisnic. ♢ Stricat de vărsat = cu urme de vărsat pe obraz. 5. (Despre relații de prietenie, de dragoste etc.) Desfăcut, rupt. 6. (Despre oameni) Certat, mâniat, supărat (cu cineva). 7. (Despre oameni; adesea substantivat) Decăzut moralicește; corupt, desfrânat, depravat. – V. strica.

stricacios
STRICĂCIÓS, -OÁSĂ, stricăcioși, -oase, adj. Dăunător, vătămător. – Strica + suf. -ăcios.

stricaciune
STRICĂCIÚNE, stricăciuni, s.f. 1. Faptul de a (se) strica; (concr.) ceea ce este stricat, deteriorat; pagubă produsă de ceea ce s-a stricat, s-a deteriorat, s-a distrus. ♦ Vătămare. 2. Efect rău, păgubitor. 3. Depravare, corupție. – Strica + suf. -ăciune.

stricator
STRICĂTÓR, -OÁRE, stricători, -oare, adj. 1. Care provoacă sau poate să provoace stricăciuni; dăunător, vătămător, păgubitor. 2. Care corupe, pervertește. – Strica + suf. -ător.

stricatel
STRICĂȚEL, -EÁ, -ÍCĂ, stricăței, -ele, adj. Diminutiv al lui stricat (7); (cam) depravat, corupt. ♦ (Pop.) Cu obrazul acoperit de mici cicatrice (în urma vărsatului). – Strica + suf. -ățel.

stricnea
STRICNEÁ, stricnele, s.f. (Reg.) Cuțit cu o limbă specială, folosit pentru a lăsa sânge animalelor bolnave; p. restr. limba acestui cuțit. [Var.: stricneálă s.f.] – Stricni^1 + suf. -ea.

stricneala
STRICNEÁLĂ s.f. v. stricnea.

stricni
STRICNÍ^1, stricnesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A cresta, a înțepa cu stricneaua un animal bolnav, pentru a-i lua sânge. ♦ A plesni pe cineva cu biciul (până dă sângele). 2. A spinteca peștele pentru a-l curăța. – Din sl. strŭknonti.

STRICNÍ^2, stricnesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A striga, a răcni. – Et. nec.

stricnina
STRICNÍNĂ s.f. Substanță toxică care se extrage din semințele unei plante tropicale (Strychnos nux vomica), întrebuințată în medicină ca tonic cardiac și respirator, în agricultură pentru

strict
STRICT, -Ă, stricți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care are un caracter absolut, care trebuie respectat, executat, aplicat în chip riguros, fără abatere, fără excepție; p. ext. sever, aspru. ♢ Expr. (Adverbial) (A fi) strict necesar = (a fi) indispensabil. ♦ Precis, exact. – Din fr. strict, lat. strictus.

strictete
STRICTÉȚE s.f. Însușirea de a fi strict; rigurozitate, severitate, asprime. – Strict + suf. -ețe.

strictura
STRICTURÁ, stricturez, vb. I. Tranz. A micșora secțiunea transversală a unei conducte pe o anumită porțiune din lungimea ei. – Din strictură.

stricturare
STRICTURÁRE, stricturări, s.f. Acțiunea de a strictura. – V. strictura.

strictura
STRICTÚRĂ, stricturi, s.f. (Med.) Strâmtare a unor canale din organism (ca urmare a unor afecțiuni). – Din fr. stricture, lat. strictura.

strictiune
STRICȚIÚNE, stricțiuni, s.f. (Fiz.) Contracție. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. striction.

strident
STRIDÉNT, -Ă, stridenți, -te, adj. 1. (Despre sunete; adesea adverbial) Care este ascuțit și puternic, pătrunzător; lipsit de armonie, neplăcut la auz. ♦ P. gener. Neplăcut, supărător; șocant, izbitor. 2. (Despre culori) Care nu este în armonie cu culorile înconjurătoare; prea aprins, prea viu, bătător la ochi; țipător. – Din fr. strident, lat. stridens, -ntis.

stridenta
STRIDÉNȚĂ, (2) stridențe, s.f. 1. Însușirea de a fi strident. 2. Sunet, culoare, ton etc. strident. – Din fr. stridence.

stridie
STRÍDIE, stridii, s.f. Specie de moluscă lamelibranhiată comestibilă, cu valvele inegale, care trăiește fixată pe stânci în mările calde și temperate (Ostrea edulis). – Din ngr. strídhi.

stridor
STRIDÓR s.n. (Med.) Zgomot șuierător al respirației, specific în cazuri de spasm sau de obstrucție a laringelui. – Din lat., fr. stridor.

stridulant
STRIDULÁNT, -Ă, stridulanți, -te, adj. (Despre insecte sau organe ale acestora) Care produce un zgomot ascuțit, strident. – Din fr. stridulant.

strie
STRÍE, strii, s.f. (Anat.) 1. Grup de fibre nervoase cu traiect longitudinal, în encefal. 2. Leziune a pielii cu aspect liniar. – Din fr. strie.

striere
STRIÉRE, strieri, s.f. Acțiunea de a stria și rezultatul ei. [Pr.: stri-e-] – V. stria.

striga
STRIGÁ, strig, vb. I. I. Intranz. 1. A scoate sunete puternice, țipete; a răcni. ♦ A semnaliza ceva prin țipete; a cere ajutor prin țipete. 2. (Despre animale și păsări) A scoate sunete sau zgomote caracteristice speciei. II. 1. Tranz. A spune, a enunța ceva cu glas puternic; a-și exprima cu glas puternic voința. ♦ Intranz. A se văicări, a se jeli, a se plânge cu glas tare. ♦ A cere ceva cu glas tare, a reclama ceva impetuos; a pretinde, a porunci. 2. Intranz. A se răsti la cineva, a-i adresa cuiva vorbe aspre; a-i vorbi cuiva tare și cu dușmănie. 3. Tranz. A chema (pe cineva) cu glas tare să vină, să asculte etc. (spunându-i numele). ♢ Expr. A striga catalogul = a face apelul nominal al elevilor sau studenților. ♦ (Înv.) A chema la armată; a mobiliza. 4. Tranz. A face cunoscut ceva (anunțând, vestind cu glas tare). 5. Tranz. A se adresa cuiva cu un epitet, a denumi pe cineva; a porecli. ♦ Tranz. impers. A purta numele..., a se numi, a se chema... 6. Intranz. A spune strigături la joc; a conduce jocul prin strigăte și chiuituri. – Lat. *strigare (< strix, -gis „bufniță”).

strigare
STRIGÁRE, strigări, s.f. Acțiunea de a striga și rezultatul ei. I. Strigăt (1), răcnet, țipăt. II. 1. Exprimare în cuvinte a unui sentiment puternic. ♢ Loc. adv. (Rar) Cu strigări (înalte) = cu voce tare, cu accente puternice. ♦ Zgomot, larmă de voci; vociferare (de aclamație sau de amenințare). 2. Tânguire, văicăreală cu voce tare; vaiet. 3. Cerere, reclamație făcută cu voce puternică; protest. 4. Imputare, reproș, dojană. 5. Înștiințare cu voce tare, vestire. 6. Chemare (în ajutor, la luptă etc.). – V. striga.

strigat
STRIGÁT s.n. 1. Faptul de a striga. ♢ Strigatul catalogului = apelul nominal al elevilor, studenților etc. 2. Rostire de strigături la jocurile țărănești. – V. striga.

striga
STRÍGĂ, strigi, s.f. 1. (În superstiții) Ființă imaginară închipuită ca o femeie care chinuiește copiii mici, ia mana de la vaci etc. 2. Pasăre răpitoare de noapte, de culoare galbenă-roșcată, cu pete brun-închis, care se hrănește mai ales cu șoareci (Tyto alba guttata). 3. Fluture mare cu pete albe pe aripi, asemănătoare cu un cap de mort, care zboară numai în amurg și care, când este prins, scoate un zgomot ascuțit ca un strigăt; cap-de-mort (Acherontia atropos). – Lat. striga.

strigat
STRÍGĂT, strigăte, s.n. 1. Cuvânt, șir de sunete emise de cineva cu voce ridicată; țipăt, strigare. ♦ Invocare. 2. Anunțare, semnalizare (cu voce puternică); comandă. 3. Sunet, șir de sunete sau zgomot caracteristic scos de un animal sau de o pasăre. 4. Zgomot, larmă de voci; vociferare. ♦ Exclamație de protest. 5. Chemare cu voce tare (cu rostirea numelui celui chemat). 6. Strigătură. – Striga + suf. -ăt.

strigator
STRIGĂTÓR, -OÁRE, strigători, -oare, adj., s.m. 1. Adj. Care strigă; fig. care se remarcă, iese în evidență (mai ales prin aspecte sau efecte negative); izbitor; evident. ♢ Expr. Strigător la cer, se spune despre ceva de o gravitate deosebită, care revoltă, indignează sau despre ceva care trebuie luat neapărat în seamă, care este evident. 2. S.m. (Înv. și pop.) Crainic, vestitor. – Striga + suf. -ător.

strigatura
STRIGĂTÚRĂ, strigături, s.f. Exclamație onomatopeică; spec. specie a liricii populare, de obicei în versuri, cu caracter epigramatic, cu aluzii satirice sau glumețe ori cu conținut sentimental, care se strigă la țară, în timpul executării unor jocuri populare; chiuitură, strigăt. – Striga + suf. -ătură.

strigiforma
STRIGIFÓRMĂ, strigiforme, s.f. (La pl.) Ordin de păsări de pradă care vânează noaptea, cu capul mare, ochii mari, așezați în față, cu ciocul puternic; (și la sg.) pasăre din acest ordin. – Din fr. strigiformes.

strigoaica
STRIGOÁICĂ, strigoaice, s.f. Strigoaie. ♦ Epitet dat unei femei bătrâne și rele. ♦ Vrăjitoare. – Probabil din – strigoi + suf. -oaică. Cf. s t r i g ă.

strigoi
STRIGÓI, -OÁIE, strigoi, -oaie, s.m. și f. (În superstiții) Sufletul unui om (mort sau viu) care s-ar transforma în timpul nopții într-un animal sau într-o apariție fantomatică, pricinuind neajunsuri celor pe care îi întâlnește; p. ext. om născut într-o zodie nefavorabilă, care s-ar afla în legătură cu diavolul și s-ar ocupa cu vrăji și cu farmece. ♦ Epitet dat unui om rău, ursuz sau unui bătrân cu apucături demodate. – Strigă + suf. -oi.

strigoias
STRIGOIÁȘ, strigoiași, s.m. Nume generic dat mai multor fluturi mici de noapte care zboară în jurul lămpii sau flăcării unei lumânări. [Pr.: -go-iaș] – Strigoi + suf. -aș.

strigoime
STRIGOÍME s.f. (Rar) Mulțime de strigoi; totalitatea strigoilor. – Strigoi + suf. -ime.

strimt
STRIMT, -Ă adj. v. strâmt.

stringent
STRINGÉNT, -Ă, stringenți, -te, adj. (Livr.) Care trebuie să fie luat neapărat în seamă, care se impune în mod imperios, care nu suferă amânare. – Din it. stringente.

stringenta
STRINGÉNȚĂ s.f. (Livr.) Însușirea de a fi stringent. – Din it. stringenza.

stripa
STRIPÁ, stripez, vb. I. Tranz. A realiza operația de stripare. – Din engl. strip, fr. stripper.

stripaj
STRIPÁJ, stripaje, s.n. (Tehn.) Stripare. – Cf. germ. s t r i p p e n.

stripare
STRIPÁRE, stripări, s.f. (Tehn.) Operația de desprindere și scoatere a lingourilor din lingotieră după solidificare; stripaj. – V. stripa.

striper
STRÍPER, stripere, s.n. (Tehn.) Dispozitiv de strângere, cu cleștele, al macaralei de stripare. – Din germ. Stripper, engl. stripper.

striptease
STRIP-TEASE s.n. Număr de cabaret în care dansatoarele se dezbracă (complet) în fața spectatorilor, în cursul executării unui dans. [Pr.: stríp-tiz] – Din engl., fr. strip-tease.

striu
STRIU, striuri, s.n. Fiecare dintre șanțurile mici și paralele de pe suprafața unui obiect, a unei roci etc. – Din fr. strie.

strivi
STRIVÍ, strivésc, vb. IV. 1. Tranz. A turti, a zdrobi, a omorî prin presare, strângere. ♦ Fig. A nimici, a distruge. 2. Tranz. și refl. A (se) îngrămădi, a (se) înghesui, a (se) îmbulzi. ♦ Fig. A copleși sau a fi copleșit de griji, necazuri, probleme. – Din sl. sutryvati.

strivire
STRIVÍRE s.f. Acțiunea de a (se) strivi. – V. strivi.

strivit
STRIVÍT, -Ă, striviți, -te, adj. Zdrobit, sfărâmat, turtit sau omorât prin presare, strângere. – V. strivi.

strivitor
STRIVITÓR, -OÁRE, strivitori, -oare, adj. Care strivește sau poate strivi; fig. zdrobitor, nimicitor. ♦ Fig. Care apasă, copleșește, covârșește. – Strivi + suf. -tor.

strobil
STROBÍL, strobili, s.m. 1. (Zool.) Corpul inelat al teniei adulte. 2. (Bot.) Con compact la unele conifere. – Din fr. strobile.

stroboscop
STROBOSCÓP, stroboscoape, s.n. Aparat optic cu ajutorul căruia se pot observa, înregistra sau măsura corpurile aflate în mișcare periodică. – Din fr. stroboscope, germ. Stroboskop.

stroboscopic
STROBOSCÓPIC, -Ă, stroboscopici, -ce, adj. Referitor la stroboscopie, de stroboscopie. – Din fr. stroboscopique.

stroboscopie
STROBOSCOPÍE s.f. (Fiz.) Metodă de observare a corpurilor aflate în mișcare periodică. – Din fr. stroboscopie.

strofant
STROFÁNT, strofanți, s.m. Nume dat mai multor specii de plante tropicale din ale căror semințe se extrage strofantina (Strophanthus). – Din fr. strophante.

strofantina
STROFANTÍNĂ s.f. Substanță toxică extrasă din semințele de strofant, întrebuințată în medicină ca tonic cardiac. – Din fr. strophantine.

strofa
STRÓFĂ, strofe, s.f. Ansamblu unitar dintr-o poezie format din mai multe versuri legate înre ele prin elemente prozodice (măsură, ritm, rimă). ♦ (În tragedia greacă antică) Arie în versuri pe care o cânta o parte a corului, în timp ce evolua ritmic pe scenă. – Din fr. strophe, lat. stropha.

strofic
STRÓFIC, -Ă, strofici, -ce, adj. Care aparține strofei, privitor la strofă. – Din fr. strophique, germ. strophisch.

stroh
STROH s.n. (Reg.) 1. Rămășiță de fân (sfărâmat) cu care se fac (la țară) inhalații pentru bolnavii care suferă de astmă, bronșită etc. și baie pentru copii. 2. Strat de paie care servește de culcuș pentru animale. – Din germ. Stroh.

stroi
STRÓI s.n. (Înv. și reg.) 1. Rând, șir (de soldați). 2. (În expr.) A bate la stroi sau a purta în stroi = a aplica cuiva o pedeapsă disciplinară, constând în trecerea printre două rânduri de soldați care îl lovesc unul după altul cu vergi. – Din rus. stroj.

stroma
STRÓMĂ, strome, s.f. (Bot.) 1. Grup de lamele între care se găsește clorofila unor plante. 2. Organ de rezistență al unor ciuperci, în care se află elementele de înmulțire. – Din fr. stroma.

strongil
STRONGÍL, strongili, s.m. Nume dat mai multor specii de viermi paraziți care pătrund în aparatul digestiv, respirator sau circulator al unor animale și provoacă diferite tulburări (Strongylus). – Din lat. Strongylus (nume științific).

strongiloza
STRONGILÓZĂ, strongiloze, s.f. Boală a animalelor provocată de strongili, caracterizată prin inflamația organelor aparatului respirator și a celui digestiv. – Din fr. strongylose.

strontiana
STRONȚIÁNĂ s.f. Oxid sau hidroxid de stronțiu, folosit la rafinarea zahărului, la fabricarea sărurilor de stronțiu etc. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. strontiane.

strontianit
STRONȚIANÍT s.n. Carbonat natural de stronțiu, în formă de mici cristale rombice, incolore, gălbui sau verzui, din care, prin calcinare, se obține stronțiana. [Pr.: -ți-a-] – Din fr. strontianite.

strontiu
STRÓNȚIU s.n. Element chimic, metal alb-argintiu, maleabil și ductil, asemănător cu calciul, ale cărui săruri sunt întrebuințate în pirotehnie, în fizica nucleară și în medicină. – Din fr. strontium, germ. Strontium.

strop
STROP, stropi, s.m. 1. Particulă globulară dintr-un lichid; cantitate mică dintr-un lichid; spec. picătură de ploaie. ♢ Loc. adv. Strop cu (sau de) strop = picătură cu picătură; puțin câte puțin; încetul cu încetul. Până la un strop = până nu mai rămâne nimic. Nici un strop = nimic. ♦ Lacrimă. 2. Fig. Cantitate foarte mică dintr-o materie solidă; fărâmă. – Probabil din stropi (derivat regresiv).

stropeala
STROPEÁLĂ, stropeli, s.f. Faptul de a (se) stropi; (concr.) lichid cu care se stropește. ♦ Ploaie ușoară și de scurtă durată. ♦ (Fam.) Băutură. – Stropi + suf. -eală.

stropi
STROPÍ, stropesc, vb. IV. Tranz., intranz., refl. și refl. recipr. A (se) uda (ușor, superficial) prin împroșcare, a (se) umezi ușor, a (se) acoperi cu stropi (de apă sau de alt lichid). ♢ Expr. (Tranz.) A stropi (ceva) cu sudoare = a munci din greu. ♦ Refl. Fig. A se acoperi cu pete mici: a se păta. – Cf. sl. k r o p i t i.

stropire
STROPÍRE, stropiri, s.f. Acțiunea de a (se) stropi și rezultatul ei; stropit^1, stropitură. – V. stropi.

stropit
STROPÍT^1 s.n. Stropire; udare (a unui teren). – V. stropi.

STROPÍT^2, -Ă, stropiți, -te, adj. Acoperit, presărat, împroșcat cu stropi (1). ♦ Fig. (Despre pielea oamenilor, blana animalelor, penele păsărilor) Cu puncte sau cu pete mici de altă culoare. ♦ Împestrițat, înflorat. – V. stropi.

stropitoare
STROPITOÁRE, stropitori, s.f. 1. Vas de tablă, de material plastic etc., de mărimea unei găleți, cu toartă și cu o țeavă aplicată pe partea laterală a peretelui exterior, la care este adaptat un dispozitiv în formă de sită, care servește la stropitul culturilor din grădini. ♦ Recipient mare, de obicei cilindric, montat pe un cadru cu roți și prevăzut cu un dispozitiv de proiectat apa, care servește la stropitul străzilor; vehicul prevăzut cu un asemenea recipient. ♦ (Înv.) Pulverizator. 2. Pămătuf făcut din bucăți de cârpă, cu care fierarul stropește cu apă cărbunii prea înfierbântați din vatra fierăriei. – Stropi + suf. -toare.

stropitura
STROPITÚRĂ, stropituri, s.f. 1. Stropire. 2. (Concr.) Picătură, strop. – Stropi + suf. -tură.

stropoleala
STROPOLEÁLĂ, stropoleli, s.f. (Reg.) Faptul de a stropoli; roboteală. – Stropoli + suf. -eală.

stropoli
STROPOLÍ, stropolesc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Reg.; despre oameni) A efectua diverse treburi mărunte prin gospodărie; a trebălui, a roboti. – Din bg. tropolja, scr. štropotati.

stropseala
STROPȘEÁLĂ, stropșeli, s.f. (Pop. și fam.) Faptul de a (se) stropși. – Stropși + suf. -eală.

stropsi
STROPȘÍ, stropșesc, vb. IV. 1. Tranz. (Pop.) A zdrobi, a sfărâma călcând în picioare. ♦ A strivi, a zdreli. ♦ A prăpădi, a nimici. 2. Tranz. (Pop.) A stâlci pe cineva în bătaie. ♦ Fig. (Fam.) A poci, a deforma, a schimonosi, a stâlci cuvintele (în pronunțare sau în scris). 3. Refl. (Pop. și fam.) A se răsti la cineva (încruntându-se); a se burzului, a se oțărî. 4. Tranz. (Pop.; despre boli) A cuprinde, a lovi pe cineva pe neașteptate. – Cf. bg. s t r o š v a m.

stropsire
STROPȘÍRE, stropșiri, s.f. (Pop. și fam.) Acțiunea de a (se) stropși. – V. stropși.

stropsit
STROPȘÍT, -Ă, stropșiți, -te, adj. 1. (Pop.) Zdrobit, sfărâmat, strivit în picioare. ♦ Stricat, deformat. 2. Fig. (Reg.; despre oameni; adesea substantivat) Zăpăcit, smintit; năbădăios, îndrăcit. 3. Fig. (Pop. și fam.; despre cuvinte) Pocit, deformat, schimonosit, stâlcit. – V. stropși.

stropsitura
STROPȘITÚRĂ, stropșituri, s.f. (Pop. și fam.) Stropșire, poceală, schimonoseală, stâlceală; (concr.) ceea ce a fost stropșit. – Stropși + suf. -tură.

stropulet
STROPULÉȚ, stropuleți, s.m. Diminutiv al lui strop; stropușor. – Strop + suf. -uleț.

stropusor
STROPUȘÓR, stropușori, s.m. Stropuleț. – Strop + suf. -ușor.

structura
STRUCTURÁ, structurez, vb. I. Tranz. A organiza ceva, a da o anumită structură. – Din fr. structurer.

structural
STRUCTURÁL, -Ă, structurali, -e, adj. 1. (Adesea adverbial) Care aparține structurii, privitor la structură; care formează o structură. 2. (Chim.; în sintagma) Formulă structurală = formulă care reprezintă compoziția unei combinații și legătura atomilor ei în moleculă. – Din fr. structural.

structuralism
STRUCTURALÍSM s.n. Teorie lingvistică contemporană care susține că limba este un sistem autonom, că alcătuiește o structură în care diversele părți se află în relații și se condiționează reciproc. ♦ P. gener. Teorie și metodă aplicată în domeniul unor științe umaniste, care își propun să descopere și să descrie sistemele de relații din știința dată. – Din fr. structuralisme.

structuralist
STRUCTURALÍST, -Ă, structuraliști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține structuralismului, privitor la structuralism. 2. S.m. și f. Adept al structuralismului. – Din fr. structuraliste.

structurare
STRUCTURÁRE, structurări, s.f. Acțiunea de a structura și rezultatul ei. – V. structura.

structurat
STRUCTURÁT, -Ă, structurați, -te, adj. Care are o structură bine definită. – V. structura.

structura
STRUCTÚRĂ, structuri, s.f. I. 1. Mod de organizare internă, de alcătuire a unui corp, a unui sistem; mod de asociere a componenților unui corp sau a unui întreg organizat, caracterizat prin forma și dimensiunile fiecărui element component, cum și prin aranjarea lor unul față de celălalt. ♦ Spec. Dispoziție a atomilor în molecula unei substanțe. ♦ Spec. Mod de grupare a moleculelor într-un corp sau într-o substanță minerală. 2. Mod de așezare și asamblare a părților corpului omenesc, ale corpului anumalelor, ale plantelor sau ale țesuturilor lor. ♦ (Psih.) Factură, alcătuire, conformație. 3. Mod de construire a unui edificiu, a unui pod etc. 4. Mod de alcătuire a unei opere literare, muzicale etc. 5. Mod specific de organizare a elementelor constitutive ale unei limbi. II. Mod de organizare, de întocmire a societății din punct de vedere economic, social-politic și cultural; orânduire. ♦ Mod de organizare a unei ramuri de producție, a unui domeniu de activitate, a unei instituții, organizații etc. – Din fr. structure, lat. structura.

strugar
STRUGÁR s.m. v. strungar^1.

strugur
STRÚGUR s.m. v. strugure.

struguras
STRUGURÁȘ, strugurași, s.m. 1. Strugurel (1). 2. (Bot.; reg.; la pl.)

strugure
STRÚGURE, struguri, s.m. Fructul viței de vie, în formă de ciorchine; poamă. ♦ Compus: strugurii-ursului = plantă târâtoare cu frunze persistente, cu flori trandafirii sau albe, grupate în formă de ciorchine la vârful ramurilor, și cu fructul o bacă mică, roșie, comestibilă (Arctostaphylos uva ursi). [Var.: (pop.) strúgur s.m.] – Et. nec.

strugurel
STRUGURÉL, strugurei, s.m. 1. Diminutiv al lui strugure; struguraș. 2. (Bot.; reg.; la pl.) Coacăze.

strujan
STRUJÁN, strujeni, s.m. Tulpina porumbului cu frunze cu tot, după ce a fost tăiată de la pământ și s-au cules știuleții. – Struji + suf. -an.

struji
STRUJÍ, strujesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A curăța pene, ramuri, știuleți de porumb etc. de părțile nefolositoare, smulgându-le și îndepărtând aceste părți; a smulge anumite părți folositoare pentru a le utiliza. 2. A ciopli un material cu cuțitul, cu dalta, cu rindeaua; p. ext. a prelucra la strung, a strunji. – Din sl. stružiti.

strujire
STRUJÍRE, strujiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a struji; strujit. – V. struji.

strujit
STRUJÍT s.n. (Reg.) Strujire. – V. struji.

strujitura
STRUJITÚRĂ, strujituri, s.f. Fâșie, așchie de lemn sau de metal care cade în timpul prelucrării unui material la strung, cu rindeaua, cu barda etc. – Struji + suf. -tură.

struluibat
STRULUIBÁT, -Ă, adj. v. sturluibat.

struna
STRÚNĂ, strune, s.f. 1. Fir elastic confecționat din metal, din intestine de animale etc. care se întinde pe unele instrumente muzicale și produce, prin vibrare, sunete; coardă. ♢ Expr. A cânta (sau a bate) cuiva în strună (sau în struna cuiva) = a fi de aceeași părere cu cineva pentru a-i câștiga simpatia, favoarea; a linguși pe cineva. 2. Sfoară bine întinsă, făcută din fire elastice și răsucite, destinată să țină întinsă pânza ferăstrăului. ♢ Expr. (Adverbial) A merge strună = a merge foarte bine. ♦ Fir plastic sau metalic de care se leagă cârligul unei unelte de pescuit. 3. Parte a frâului care înconjură bărbia calului și se prinde de cele două capete ale zăbalei. ♢ Expr. A ține (pe cineva) în strună = a înfrâna, a ține din scurt (pe cineva). 4. Compus : struna-cocoșului = numele a două plante erbacee cu frunzele ovale și flori albe (Cerastium). – Din sl. struna.

strung
STRUNG, strunguri, s.n. Mașină-unealtă cu ajutorul căreia se execută operația de rotunjire, de filetare, de găurire, de zimțuire etc. prin așchiere a unei piese. – Din sl. strungŭ.

strungar
STRUNGÁR^1, strungari, s.m. Muncitor calificat în prelucrarea pieselor la strung. [Var.: (reg.) strugár s.m.] – Strung + suf. -ar.

STRUNGÁR^2, strungari, s.m. Cioban care mînă oile la strungă pentru a fi mulse. – Strungă + suf. -ar.

strunga
STRÚNGĂ, strungi, s.f. 1.

strungareata
STRUNGĂREÁȚĂ, strungărețe, s.f. 1. Spațiu mai mare între dinți, mai ales între incisivii maxilarului superior; strungă (2). 2. Găleată în care se mulg oile (la stână). – Strungă + suf. -ăreață.

strungari
STRUNGĂRÍ, strungăresc, vb. IV. Tranz. (Rar) A strunji. – Strungar^1 + suf. -ări.

strungarie
STRUNGĂRÍE^1, (2) strungării, s.f. 1. Meseria strungarului^1; strungărit. 2. Atelier unde își desfășoară activitatea strungarul^1. – Strungar^1 + suf. -ie.

STRUNGĂRÍE^2 s.f. Ocupația strungarului^2. – Strungar^2 + suf. -ie.

strungarit
STRUNGĂRÍT s.n. (Rar) Strungărie^1 (1). – V. strungări.

strungarita
STRUNGĂRÍȚĂ^1, strungărițe, s.f. Ciobăniță care mână oile la strungă pentru a fi mulse. – Strungar^2 + suf. -iță.

STRUNGĂRÍȚĂ^2, strungărițe, s.f. Muncitoare calificată în prelucrarea pieselor la strung. – Strungar^1 + suf. -iță.

strunghil
STRUNGHÍL, strunghili, s.m. (Iht.) Specie de guvid de culoare galbenă-brună (Gobius melanostomus). – Et. nec.

strungulita
STRUNGULÍȚĂ, strungulițe, s.f. Diminutiv al lui strungă; strunguță. – Strungă + suf. -uliță.

strunguta
STRUNGÚȚĂ, strunguțe, s.f. Strunguliță. – Strungă + suf. -uță.

struni
STRUNÍ, strunesc, vb. IV. Tranz. 1. A ține în frâu un cal, a conduce sau a stăpâni un cal cu ajutorul frâului. ♦ Fig. A ține din scurt pe cineva; a domina, a înfrâna. A lega ceva strâns, întinzând bine sfoara care leagă. – Din strună.

strunire
STRUNÍRE, struniri, s.f. Acțiunea de a struni și rezultatul ei. – V. struni.

strunji
STRUNJÍ, strunjesc, vb. IV. Tranz. A prelucra un material cu ajutorul strungului; a da la strung; a struji, a strungări. – Din strung.

strunjire
STRUNJÍRE, strunjiri, s.f. Acțiunea de a strunji și rezultatul ei. – V. strunji.

strup
STRUP, strupuri, s.n. Curea la ham, care se fixează în partea posterioară a calului, sub coadă. – Lat. struppus.

strut
STRUȚ^1, struți, s.m. Pasăre alergătoare mare de stepă, cu picioare lungi și puternice, cu gât lung și golaș, cu aripi mici, inapte pentru zbor, cu pene frumoase, moi, negre sau brune-cenușii, întrebuințate ca podoabă, care trăiește îndeosebi în regiunile tropicale ale Africii (Struthio camelus). ♢ Expr. (A avea) stomac de struț = (a avea) stomac mare, rezistent, care digeră bine. – Din it. struzzo.

STRUȚ^2, struțuri, s.n. (Reg.) Buchet de flori. – Din struț^1 (cu sensul după germ. Strauss „struț^1” și „buchet”).

strutisor
STRUȚIȘÓR, struțișoare, s.n. (Reg.) Diminutiv al lui struț^2; struțușor. – Struț^2 + suf. -ișor.

strutusor
STRUȚUȘÓR, struțușoare, s.n. (Reg.) Struțișor. – Struț^2 + suf. -ușor.

stuc
STUC s.n. 1. Material de construcție format din mortar și ipsos amestecat cu gelatină, clei și (uneori) cu coloranți minerali, care prin uscare și lustruire capătă aspectul marmurei. 2. Material, sub formă de pastă, folosit pentru decorații arhitectonice, care se prepară dintr-un amestec de var stins vechi, praf de marmură și praf de cretă. [Var.: (înv.) ștuc s.n.] – Din it. stucco, germ. Stuck, fr. stuc.

stucat
STUCÁT, -Ă, stucați, -te, adj. (Rar) Lucrat din stuc, împodobit cu stucaturi. [Var.: (înv.) ștucát, -ă adj.] – Din it. stuccato.

stucator
STUCATÓR, stucatori, s.m. Meseriaș care execută lucrări de stucatură. [Var.: (înv.) ștucatór s.m.] – Din it. stuccatore, fr. stucateur.

stucatura
STUCATÚRĂ, stucaturi, s.f. Ornament arhitectonic în relief (pentru interiorul clădirilor) executat din stuc sau din mortar simplu de ipsos. – Din it. stuccatura.

studenita
STÚDENIȚĂ, studenițe, s.f. 1. Plantă erbacee cu tulpina ramificată, cu frunze păroase, cu flori albe, cu fructul o capsulă (Arenaria serpylligfolia). 2. Plantă erbacee cu tulpina întinsă pe pământ, cu frunze liniare și flori verzui (Scleranthus uncinatus). – Din bg., scr. studenica.

student
STUDÉNT, -Ă, studenți, -te s.m. și f. Persoană care urmează cursurile unei universități sau ale unui institut de învățământ superior. – Din it. studente, germ. Student, lat. studens, -ntis.

studentesc
STUDENȚÉSC, -EÁSCĂ, studențești, adj. Care aparține studenților, privitor la studenți, specific studenților. – Student + suf. -esc.

studenteste
STUDENȚÉȘTE adv. Ca studenții, în felul studenților. – Student + suf. -ește.

studentie
STUDENȚÍE s.f. Stare, viață de student; timp în care cineva este student. – Student + suf. -ie.

studentime
STUDENȚÍME s.f. Totalitatea studenților; mulțime de studenți. – Student + suf. -ime.

studia
STUDIÁ, studiéz, vb. I. 1. Tranz. A depune o muncă intelectuală susținută, sistematică, pentru însușirea de cunoștințe temeinice într-un anumit domeniu; a învăța. 2. Tranz., refl. și refl. recipr. A (se) observa cu atenție, a (se) examina (din toate punctele de vedere); a (se) analiza, a (se) cerceta. 3. Refl. A-și impune o anumită atitudine, un anumit fel de a fi, mai ales atunci când se știe observat, examinat de cineva. [Pr.: -di-a] – Din it. studiare.

studiat
STUDIÁT, -Ă, studiați, -te, adj. 1. Cercetat, analizat, examinat. 2. Fig. Lipsit de naturalețe, de sinceritate; artificial, afectat, prefăcut. [Pr.: -di-at] – V. studia.

studiere
STUDIÉRE s.f. Acțiunea de a (se) studia și rezultatul ei. [Pr.: -di-e-] – V. studia.

studio
STUDIÓ, studiouri, s.n. I.1. Atelier special amenajat în care lucrează pictorii, sculptorii, fotografii etc. 2. Ansamblu de clădiri, de instalații și de amenajări speciale care servește în procesul de turnare a filmelor. 3. Încăpere special amenajată din punctul de vedere al acusticii (și iluminatului) și echipată cu utilajul necesar captării unor programe sonore sau de sunete și imagini, destinată transmisiunii sau înregistrării în vederea unei transmisiuni ulterioare la radio și televiziune. 4. Teatru de capacitate mică, de obicei dependent de un teatru mai mare, destinat prezentării de spectacole în scopul valorificării unor artiști (tineri) sau al prezentării unor spectacole experimentale. II. Divan prevăzut cu o ladă pentru păstrarea așternutului (și cu polițe sau rafturi pentru cărți). [Pr.: -di-o]

studios
STUDIÓS, -OÁSĂ, studioși, -oase, adj. Care învață mereu și stăruitor, căruia îi place să studieze; sârguitor la învățătură. [Pr.: -di-os] – Din fr. studieux.

studiu
STÚDIU, studii, s.n. 1. Acțiunea de a studia (1); muncă intelectuală susținută depusă în vederea însușirii de cunoștințe temeinice într-un anumit domeniu. ♦ Spec. Însușire de cunoștințe științifice; învățătură. ♢ Expr. A-și face studiile = a parcurge succesiv diverse grade de învățământ; a urma cursurile unei școli, instituții de învățământ. ♦ (Teatru; în expr.) A pune o piesă în studiu = a începe repetițiile la o piesă. 2. Materie de învățământ. 3. Lucrare, operă științifică. 4. (În artele plastice) Schiță parțială sau preliminară cu ajutorul căreia pictorul, sculptorul etc. compune și execută o operă definitivă. ♦ Compoziție muzicală cu caracter de virtuozitate, destinată mai ales unui scop pedagogic (de exercițiu). – Din lat. studium, it. studio.

stuf
STUF, stufuri, s.n. Plantă erbacee perenă din familia grarnineelor, cu tulpina înaltă și dreaptă, cu frunzele lanceolate și cu florile violete sau gălbui, dispuse în panicule terminale, folosită la acoperitul caselor, ca materie primă pentru obținerea celulozei, a hârtiei etc.; trestie (Phragmites communis). ♦ (Rar) Desiș; tufiș, boschet. [Var.: (reg.) stuh s.n.] – Lat. *styphus (= stypa + typhe).

stufat
STUFÁT, stufaturi, s.n. Mâncare scăzută, gătită din carne (de miel) și fire de ceapă și de usturoi verde. – Din ngr. stufáton.

stufaraie
STUFĂRÁIE s.n. Stufăriș. [Pr.: -ra-ie – Var.: (reg.) stuhăráie s.f.] – Stuf + suf. -ăraie.

stufarie
STUFĂRÍE, stufării, s.f. Stufăriș. [Var.: (reg.) stuhăríe s.f.] – Stuf + suf. -ărie.

stufaris
STUFĂRÍȘ, stufărișuri, s.n. 1. Loc pe care crește stuf mult și des; stuf care crește pe un asemenea loc; stufărie, stufăraie. 2. Desime, desiș, tufiș. [Var.: (reg.) stuhăríș s.n.] – Stuf + suf. -ăriș.

stuficol
STUFÍCOL, -Ă, stuficoli, -e, adj. De stuf; care ține de valorificarea stufului. – Stuf + suf. -icol.

stuficultura
STUFICULTÚRĂ s.f. Ansamblul lucrărilor de amenajare a terenurilor stuficole, de cultură și de exploatare a stufului. – Stuf + cultură.

stufis
STUFÍȘ, stufișuri, s.n. Tufiș, desiș. – Stuf + suf. -iș.

stufit
STUFÍT s.n. Material termoizolant confecționat din tulpini uscate de stuf așezate paralel, presate și legate sub formă de panouri. – Din stuf.

stufos
STUFÓS, -OÁSĂ, stufoși, -oase, adj. (Despre arbori) Cu frunze multe și dese; (despre păduri) care are arbori cu frunze multe și dese; (despre umbra arborilor) nepătruns, adânc. ♦ Fig. (Despre barbă, mustăți) Cu păr mult și des. – Stuf + suf. -os (cu unele sensuri după tufos).

stuh
STUH s.n. v. stuf.

stuharaie
STUHĂRÁIE s.f. v. stufăraie.

stuharie
STUHĂRÍE s.f. v. stufărie.

stuharis
STUHĂRÍȘ s.n. v. stufăriș.

stuhuit
STUHUÍT, -Ă, stuhuiți, -te, adj. (Reg.) Cu acoperiș de stuf. – Din stuh.

stup
STUP, stupi, s.m. 1. Adăpost natural sau special confecționat pentru albine, unde acestea trăiesc în familii, formează fagurii și depun mierea; p. ext. adăpostul împreună cu albinele și cu fagurii; știubei. ♢ Expr. A fi (bogat) ca un stup sau a fi (ori a se face) stup de bani = a fi (sau a deveni) foarte bogat, a aduna multă avere. 2. Totalitatea albinelor dintr-un stup (1); familie de albine. – Lat. *stypus.

stupar
STUPÁR, stupari, s.m. Apicultor, prisăcar. – Stup + suf. -ar.

stupa
STÚPĂ^1 s.f. Nume dat firelor de cânepă rămase între dinții daracului după scoaterea fuiorului. ♦ Câlți de cânepă sau de bumbac cu care se curăță uneltele, mașinile etc. ♦ Dop de câlți, de cârpe sau de hârtie care se pune în pușcă sau în cartuș deasupra pulberii ori alicelor; fuituială. – Lat. stuppa.

STÚPĂ^2, stupe, s.f. Monument religios indian destinat comemorării sau păstrării relicvelor unei căpetenii budiste. – Din fr. stupa.

stuparie
STUPĂRÍE, stupării, s.f. (Rar) Stupină. – Stup + suf. -ărie.

stuparit
STUPĂRÍT s.n. Apicultură. ♢ Stupărit pastoral = sistem de practicare a apiculturii în timpul sezonului activ, care constă în transportarea succesivă a stupilor în regiuni cu bază meliferă, pentru ca albinele să culeagă permanent nectar și polen. – Stup + suf. -ărit.

stupefactie
STUPEFÁCȚIE, stupefacții, s.f. (Livr.) Uimire, stupoare. – Din fr. stupéfaction.

stupefia
STUPEFIÁ, stupefiéz, vb. I. Tranz. (Livr.) A produce uimire; a ului, a năuci, a uimi. [Pr.: -fi-a] – Din fr. stupéfier.

stupefiant
STUPEFIÁNT, -Ă, stupefianți, -te, adj., s.n. (Substanță medicamentoasă) care inhibă centrii nervoși, provocând o stare de inerție fizică și psihică și care, folosită mult timp, duce la obișnuință și la necesitatea unor doze crescânde; p. gener. (substanță) care, prin folosire repetată, dă naștere fenomenului de obișnuință; drog. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. stupéfiant.

stupefiat
STUPEFIÁT, -Ă, stupefiați, -te, adj. (Livr.) Încremenit de mirare; uimit, uluit. [Pr.: -fi-at] – V. stupefia.

stupefiere
STUPEFIÉRE, stupefieri, s.f. (Livr.) Acțiunea de a stupefia și rezultatul ei; încremenire, uimire, uluire, năucire. [Pr.: -fi-e-] – V. stupefia.

stupi
STUPÍ, stupésc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Reg.) A scuipa. ♦ Tranz. Spec. A scuipa sau a se face că scuipă în semn de batjocorire, de înjosire a cuiva. ♦ Tranz. A elimina un obiect aflat sau introdus în gură. ♢ Expr. A-și stupi sufletul (cu cineva) = a se chinui mult cu un om nepriceput sau îndărătnic. ♦ (Despre pisici) A-și încorda corpul într-un gest de apărare sau de atac, însoțit de un pufăit specific. – Probabil lat. *stupire (< *scuppire + sputare).

stupid
STUPÍD, -Ă, stupizi, -de, adj. 1. (Adesea adverbial) Lipsit de sens, de rațiune, de conținut; absurd. 2. (Despre oameni) Lipsit de inteligență, greoi la minte; nătâng, mărginit; (despre manifestări ale oamenilor) care dovedește, trădează lipsă de inteligență. – Din fr. stupide, lat. stupidus.

stupiditate
STUPIDITÁTE, (2) stupidități, s.f. 1. Însușirea de a fi stupid, lipsă de rațiune; prostie. 2. Faptă sau vorbă de om stupid; frază lipsită de sens; inepție, stupizenie. – Din fr. stupidité, lat. stupiditas, -atis.

stupila
STUPÍLĂ, stupile, s.f. Amorsă specială întrebuințată la tunurile vechi pentru aprinderea încărcăturii de pulbere. – Cf. fr. é t o u p i l l e.

stupina
STUPÍNĂ, stupine, s.f. Loc unde se cresc albinele, unde sunt amplasați stupii și toate instalațiile anexe; albinărie, prisacă, stupărie. – Stup + suf. -ină.

stupinita
STUPINÍȚĂ, stupinițe, s.f. 1. Diminutiv al lui stupină. 2. Plantă erbacee din familia orhideelor, cu două frunze bazale opuse, cu flori albe cu miros puternic de garoafe (Platanthera bifolia). – Stupină + suf. -iță.

stupit
STUPÍT, stupíturi, s.n. (Reg.) Scuipat. ♢ Compus: stupitul-cucului = plantă erbacee din familia cruciferelor, cu frunze în formă de rozetă, cu flori liliachii, roz, albe (Cardamine pratensis). – V. stupi.

stupitura
STUPITÚRĂ, stupitúri, s.f. (Reg.) Scuipătură. – Stupi + suf. -tură.

stupizenie
STUPIZÉNIE, stupizenii, s.f. (Rar) Stupiditate (2). – Stupid + suf. -enie.

stupoare
STUPOÁRE s.f. 1. (Livr.), Stare de uluire provocată de o surpriză sau de o emoție puternică; uimire, stupefacție. 2. (Med.) Simptom care apare în unele psihoze, manifestat prin deprimare, amuțire, imobilitate și insensibilitate completă. – Din fr. stupeur, lat. stupor, -oris.

sturion
STURIÓN, sturioni, s.m. (La pl.) Ordin de pești răpitori marini de talie mare, cu scheletul cartilaginos-osos, cu corpul fără solzi, acoperit cu cinci șiruri longitudinale de discuri osoase, pescuiți pentru carnea, icrele negre și cleiul lor; (și la sg.) pește din acest ordin. [Pr.: -ri-on] – Cf. it. storione, engl. sturgeon.

sturionicultura
STURIONICULTÚRĂ s.f. Ramură a pisciculturii care se ocupă cu reproducerea dirijată și cu creșterea sturionilor. [Pr.: -ri-o-] – Sturion + cultură.

sturlubatec
STURLUBÁTEC, -Ă adj. v. sturlubatic.

sturlubatic
STURLUBÁTIC, -Ă, sturlubatici, -ce, adj. (Pop.) Nebunatic, neastâmpărat, zvăpăiat. [Var.: (reg.) sturluibátec, -ă, sturlubátec, -ă, sturluibátic, -ă adj.] – Sturluibat + suf. -ic.

sturluiba
STURLUIBÁ, sturluibez, vb. I. Intranz. (Reg.) A se zăpăci, a-și pierde capul, rațiunea. – Et. nec.

sturluibare
STURLUIBÁRE, sturluibări, s.f. (Reg.) Acțiunea de a sturluiba și rezultatul ei; zăpăcire. – V. sturluiba.

sturluibat
STURLUIBÁT, -Ă, sturluibați, -te, adj. (Reg.; adesea substantivat) Nebunatic, neastâmpărat, zvăpăiat. [Var.: struluibát, -ă adj.] – V. sturluiba.

sturluibatec
STURLUIBÁTEC, -Ă adj. v. sturlubatic.

sturluibatic
STURLUIBÁTIC, -Ă adj. v. sturlubatic.

sturz
STURZ, sturzi, s.m. Nume dat mai multor specii de păsări de pădure de talie mică, cu cioc conic și puternic, cu pene brune pe spate și albe-gălbui (cu pete brune) pe piept, care se hrănesc cu insecte, viermi, fructe etc. (Turdus). – Refăcut din pl. turdi (< lat. turdus, influențat probabil de lat. sturnus).

sturzisor
STURZIȘÓR, sturzișori, s.m. Diminutiv al lui sturz; sturzuleț. – Sturz + suf. -ișor.

sturzoaica
STURZOÁICĂ, sturzoaice, s.f. (Rar) Femela sturzului. – Sturz + suf. -oaică.

sturzulet
STURZULÉȚ, sturzuleți, s.m. Sturzișor. – Sturz + suf. -uleț.

styroflex
STYROFLÉX, s.n. Material izolant obținut din polistiren, folosit la izolarea cablurilor de înaltă frecvență și ca dielectric pentru condensatori cu stabilitate la temperatură. – Din fr. styroflex.

suav
SUÁV, -Ă, suavi, -e, adj. Care produce o impresie de gingășie, de finețe; delicat, grațios, fin. [Pr.: su-av] – Din fr. suave.

suavitate
SUAVITÁTE s.f. Însușirea a ceea ce este suav; delicatețe, gingășie, finețe. [Pr.: su-a-] – Din fr. suavité.

sub
SUB^1- Element de compunere care indică poziția inferioară a unui obiect față de altul sau o cantitate, o intensitate, o calitate, o ierarhie inferioară în raport cu alta de același tip, și care servește la formarea unor substantive, adjective și verbe. – Din fr. sub-, lat. sub.

SUB^2 prep. I. (Introduce un complement circumstanțial de loc) 1. (Arată poziția unei persoane sau a unui lucru care se găsește sau ajunge mai jos decât cineva sau ceva) Dedesubt. A căzut sub masă. ♢ Expr. A se afla (sau a fi, a se pomeni) sub soare = a exista; a trăi. A muri sub cuțit = a muri în timpul unei operații chirurgicale. ♦ (Împreună cu prep. „de”, indică punctul de plecare al unui fenomen) De sub pământ se aud zgomote. ♦ (Împreună cu prep. „pe”, arată în mod neprecis poziția sau mișcarea unui lucru care se află mai jos decât altul, dedesubtul altuia) Se plimba pe sub ferestre. 2. (Rar) În. 3. La marginea, la poalele, jos, lângă... Sub zidurile cetății. II. (Introduce un complement circumstanțial de timp) În timpul, pe vremea. Istoria românilor sub Mihai-Vodă Viteazul. ♢ (Pop.) Sub seară = pe înserate. Pe sub seară = cam pe seară, spre seară. Sub amiază (sau amiazăzi) = aproape de miezul zilei. III. (Introduce un complement circumstanțial de cauză) Iarbă ofilită sub arșița soarelui. IV. (Introduce un complement circumstanțial de mod) 1. (Exprimă un raport de supunere, de dependență față de cineva) Avea sub mână o armată de subalterni. 2. (În expr.) Sub ochii (cuiva) = în prezența (cuiva), fiind de față (cineva). A ține (sau a păstra) sub cheie = a ține (sau a păstra) închis, încuiat. A trece (ceva) sub tăcere = a tăinui (ceva). A fi (sau a se găsi) sub foc = a se găsi în prima linie de luptă. Sub pretext (sau cuvânt, motiv) că... = invocând un motiv (fals). Sub nici un cuvânt (sau chip) = cu nici un preț, nicidecum, niciodată. Sub semnătură = cu numele semnat (spre confirmare). Sub titlu de... = purtând numele sau titlul de... Sub lozinca... = cu cuvântul de ordine, cu deviza... 3. (Înaintea unui numeral sau a unui nume de cantitate, exprimă inferioritatea cantitativă) Mai puțin ca... Sub o mie de lei. V. (Introduce nume predicative și atribute) Un spectacol sub așteptări. VI. (Introduce un complement circumstanțial de relație; în expr.) Sub raportul (sau sub acest raport) = din punctul de vedere al... [Var.: (pop.) supt, subt prep.] – Lat. subtus.

subacvatic
SUBACVÁTIC, -Ă, subacvatici, -ce, adj. Care se află, se petrece sub apă; care se referă la mediul existent pe fundul apelor. – Sub^1- + acvatic.

subalimenta
SUBALIMENTÁ, subalimentéz, vb. I. Tranz. și refl. A (se) alimenta (sistematic) în mod insuficient din punct de vedere calitativ și cantitativ. – Sub^1- + alimenta (după fr. sous-alimenter).

subalimentare
SUBALIMENTÁRE s.f. Acțiunea de a (se) subalimenta și rezultatul ei; subalimentație, subnutriție (1). – V. subalimenta.

subalimentat
SUBALIMENTÁT, -Ă, subalimentați, -te, adj. Hrănit (sistematic) în mod insuficient; subnutrit. – V. subalimenta.

subalimentatie
SUBALIMENTÁȚIE s.f. Subalimentare. – Sub^1- + alimentație (după fr. sous-alimentation).

subalpin
SUBALPÍN, -Ă, subalpini, -e, adj. Care este situat în regiunea imediat inferioară celei alpine, la poalele unor munți înalți; caracteristic unei asemenea regiuni. ♢ Etaj subalpin = vegetație aflată deasupra limitei superioare a pădurilor, care constă în tufișuri de jneapăn, ienupăr, smirdar, pajiști etc. – Din fr. subalpin.

subaltern
SUBALTÉRN, -Ă, subalterni, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care este subordonată altei persoane (într-o slujbă, într-o muncă), care lucrează sub ordinele altuia mai mare în grad. – Din fr. subalterne.

subalternare
SUBALTERNÁRE, subalternări, s.f. (Log.) Raport între judecățile universale și judecățile particulare de aceeași calitate, caracterizat prin faptul că din adevărul judecății universale decurge cu necesitate adevărul judecății particulare, iar din falsitatea judecății particulare rezultă cu necesitate falsitatea judecății universale. – Sub^1- + alternare.

subansamblu
SUBANSÁMBLU, subansambluri, s.n. Grup de piese care alcătuiesc o parte componentă a unei mașini, a unui sistem tehnic etc., acționând în cadrul acestora ca o unitate funcțională distinctă. – Sub^1- + ansamblu (după fr. sous-ensemble).

subantreprenor
SUBANTREPRENÓR, subantreprenori, s.m. Ajutor de antreprenor. – Sub^1- + antreprenor (după fr. sous-entrepreneur).

subaprecia
SUBAPRECIÁ, subapreciéz, vb. I. Tranz. A prețui pe cineva sau ceva mai puțin decât merită, a aprecia sub valoarea reală, a micșora importanța unei persoane, a unui lucru, a unei situații; a subestima, a subevalua. ♢ Refl. X se subapreciază. [Pr.: -ci-a-] – Sub^1- + aprecia.

subapreciat
SUBAPRECIÁT, -Ă, subapreciați, -te, adj. Care este subestimat, subevaluat. [Pr.: -ci-at] – V. subraprecia.

subapreciere
SUBAPRECIÉRE, subaprecieri, s.f. Faptul de a (se) subaprecia; subestimare, subevaluare. [Pr.: -ci-e-] – V. subaprecia.

subarba
SUBÁRBĂ, subarbe, s.f. Frânghie, odgon care susține, fixează bompresul unei nave cu pânze. – Din fr. sous-barbe.

subarboret
SUBARBORÉT, subarboreturi, s.n. Fiecare dintre grupurile de arbuști care cresc într-un arboret. [Pl. și: (m.) subarboreți] – Sub^1- + arboret.

subarbust
SUBARBÚST, subarbuști, s.m. Arbust a cărui înălțime nu depășește un metru; plantă care face trecerea între arbuști și plantele erbacee. – Sub^1- + arbust.

subarenda
SUBARENDÁ, subarendéz, vb. I. Tranz. A da sau a lua în arendă exploatarea unui bun pe care persoana care îl arendează îl deține tot cu arendă de la proprietar. – Sub^1- + arenda.

subarendare
SUBARENDÁRE, subarendări, s.f. Acțiunea de a subarenda și rezultatul ei. – V. subarenda.

subarendas
SUBARENDÁȘ, subarendași, s.m. Persoană care ia în arendă exploatarea unui bun de la arendaș (și nu direct de la proprietar). – Sub^1- + arendaș.

subarmonica
SUBARMÓNICĂ, subarmonice, s.f. (Fiz.) Componentă a unei vibrații complexe, a cărei frecvență este un submultiplu al frecvenței armonicii principale. – După fr. sous-harmonique.

subasment
SUBASMÉNT, subasmente, s.n. (Arh.) Partea inferioară a unei construcții pe care se sprijină (aparent) toată clădirea; soclu. – Din fr. soubassement.

subatomic
SUBATÓMIC, -Ă, subatomici, -ce, adj. Mai mic decât atomul; care intră în componența atomului. – Din fr. subatomique.

subcapitol
SUBCAPÍTOL, subcapitole, s.n. Diviziune (unitară) a unui capitol. – Sub^1- + capitol.

subcarpatic
SUBCARPÁTIC, -Ă, subcarpatici, -ce, adj. Care este situat în regiunea imediat inferioară celei carpatice; caracteristic acestei regiuni. – Sub^1- + carpatic.

subcelular
SUBCELULÁR, -Ă, subcelulari, -e, adj. (Biol.) Care este mai mic decât celula; care intră în componența celulei. – Sub^1- + celular.

subchirias
SUBCHIRIÁȘ, -Ă, subchiriași, -e, s.m. și f. Persoană care închiriază un imobil sau o parte din el de la chiriașul titular, principal; sublocatar. [Pr.: -ri-aș] – Sub^1- + chiriaș.

subclasa
SUBCLÁSĂ, subclase, s.f. (Biol.) Subîmpărțire sistematică intermediară între clasă și ordin. – Sub^1- + clasă (după fr. sous-classe).

subclasificare
SUBCLASIFICÁRE, subclasificări, s.f. Clasificare secundară. – Sub^1- + clasificare (după fr. sous-clasification).

subclavicular
SUBCLAVICULÁR, -Ă, subclaviculari, -e, adj. Situat sub claviculă, privitor la regiunea de sub claviculă. – Sub^1- + clavicular (după fr. sous-claviculaire).

subcomisar
SUBCOMISÁR, subcomisari, s.m. Funcționar de poliție aflat în imediata subordonare a comisarului în vechea organizare a poliției; gradul acestui funcționar. – Sub^1- + comisar (după fr. sous-comissaire).

subcomitet
SUBCOMITÉT, subcomitete, s.n. Parte a unui comitet însărcinată cu examinarea unor lucrări preliminare. – Sub^1- + comitet (după fr. sous-comitet).

subconstient
SUBCONȘTIÉNT s.n. Sferă a fenomenelor psihice care se desfășoară în afara conștiinței și care au putut fi anterior conștiente sau ar putea deveni conștiente ulterior. [Pr.: -ști-ent] – Sub^1-+ conștient (după fr. subconscient).

subcontrarietate
SUBCONTRARIETÁTE, subcontrarietăți, s.f. (Log.) Raport între judecata particular-afirmativă și cea particular-negativă, caracterizat prin faptul că nu pot fi ambele false, dar pot fi ambele adevărate. [Pr.: -ri-e-] – Sub^1- + contrarietate.

subcortical
SUBCORTICÁL, -Ă, subcorticali, -e, adj. Care este situat sub scoarța cerebrală; privitor la această regiune. – Sub^1- + cortical (după fr. sous-cortical).

subcultura
SUBCULTÚRĂ, subculturi, s.f. 1. Tendință de manifestare subiacentă a unei culturi elementare. 2. Cultură a grupurilor și subgrupurilor sociale dintr-o comunitate etnică. – Din engl., fr. subculture.

subcutanat
SUBCUTANÁT, -Ă, subcutanați, -te, adj. Care se află sub piele; care pătrunde sub piele; care se face sub piele; subcutaneu. Injecție subcutanată. – Sub^1- + cutanat.

subcutaneu
SUBCUTANÉU, -ÉE, subcutanei, -ee, adj. (Livr.) Subcutanat. – Sub^1 + cutaneu (după fr. sous-cutané).

subdezvoltare
SUBDEZVOLTÁRE s.f. Fenomen social-economic specific unui mare grup de țări ale lumii contemporane, cu un potențial economic scăzut. – Sub^1- + dezvoltare.

subdezvoltat
SUBDEZVOLTÁT, -Ă, subdezvoltați, -te, adj. (Despre persoane) Insuficient dezvoltat psihic sau fizic; (despre țări) caracterizat prin subdezvoltare. -Sub^1- + dezvoltat (după fr. sous-dévéloppé).

subdialect
SUBDIALÉCT, subdialecte, s.n. Ramificație teritorială a unei limbi, subordonată dialectului și superioară graiului. [Pr.: -di-a-] – Sub^1- + dialect.

subdimensionat
SUBDIMENSIONÁT, -Ă, subdimensionați, -te, adj. Dimensionat (greșit) sub normele obișnuite. – Sub^1- + dimensionat.

subdirector
SUBDIRÉCTOR, -OÁRE, subdirectori, -oare, s.m. și f. Persoană care îndeplinește funcția de ajutor al unui director; director adjunct; titlu, grad purtat de această persoană. – Sub^1- + director (după fr. sous-directeur).

subdivide
SUBDIVÍDE, subdivíd, vb. III. Tranz. (Rar) A subîmpărți. – Sub^1- + divide (după fr. subdiviser).

subdiviza
SUBDIVIZÁ, subdivizéz, vb. I. Tranz. A subdivide, a subîmpărți. – Din fr. subdiviser.

subdivizare
SUBDIVIZÁRE, subdivizări, s.f. Acțiunea de a subdiviza și rezultatul ei; subîmpărțire. – V. subdiviza.

subdivizat
SUBDIVIZÁT, -Ă, subdivizați, -te, adj. Care a fost subîmpărțit. – V. subdiviza.

subdivizionar
SUBDIVIZIONÁR, -Ă, subdivizionari, -e, adj. Obținut printr-o subîmpărțire, care aparține unei subdiviziuni. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. subdivisionnaire.

subdiviziune
SUBDIVIZIÚNE, subdiviziuni, s.f. Parte obținută prin împărțirea unei părți dintr-un tot care a mai fost împărțit; subîmpărțire. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. subdivision.

subdominanta
SUBDOMINÁNTĂ, subdominante, s.f. (Muz.) Treapta a patra a modurilor major sau minor. ♦ Acord construit pe treapta a patra a modurilor major sau minor. – Sub^1- + dominantă (după fr. sous-dominante).

subecuatorial
SUBECUATORIÁL, -Ă, subecuatoriali, -e, adj. Care se află între ecuator și tropice; specific acestei regiuni. [Pr.: -cu-a-to-ri-al] – Din fr. subéquatorial.

suber
SÚBER s.n. (Bot.) Țesut de apărare care se formează la suprafața organelor plantelor (de obicei în scoarța tulpinilor, a rădăcinilor și a tuberculilor), unde epiderma e înlocuită cu celule a căror membrană se află impregnată cu suberină. – Din lat., fr. suber.

suberina
SUBERÍNĂ s.f. Substanță organică formată din acizi grași, care se găsește în membrana celulară a suberului. – Din fr. subérine.

subestima
SUBESTIMÁ, subestiméz, vb. I. Tranz. A atribui unei ființe, unui lucru, unei împrejurări o importanță sau o valoare mai mică decât cea reală; a subaprecia, a subevalua. ♢ Refl. X se subestimează. – Sub^1- + estima (după fr. sous-estimer).

subestimare
SUBESTIMÁRE s.f. Faptul de a (se) subestima; subapreciere, subevaluare. – V. subestima.

subetaj
SUBETÁJ, subetaje, s.n. Strat sau succesiune de straturi care se caracterizează prin individualitate petrografică și paleontologică, alcătuind o subdiviziune a unui etaj geologic. – Sub^1- + etaj (după fr. sous-étage).

subevalua
SUBEVALUÁ, subevaluéz, vb. I. Tranz. și refl. A (se) subestima. [Pr.: -lu-a] – Sub^1- + evalua (după fr. sous-évaluer).

subevaluare
SUBEVALUÁRE, subevaluări, s.f. Faptul de a (se) subevalua; subapreciere, subestimare. [Pr.: -lu-a-] – V. subevalua.

subexpunere
SUBEXPÚNERE s.f. Expunere la lumină a materialelor fotosensibile un timp mai scurt decât cel necesar pentru obținerea unei imagini clare. – Sub^1- + expunere. Cf. fr. s o u s - e x p o s e r.

subfebril
SUBFEBRÍL, -Ă, subfebrili, -e, adj. Care se referă la subfebrilitate, care are o stare de subfebrilitate. – Din fr. subfébrile.

subfebrilitate
SUBFEBRILITÁTE s.f. Stare a organismului care se caracterizează prin ridicarea moderată a temperaturii normale. – Sub^1- + febrilitate.

subfiliala
SUBFILIÁLĂ, subfiliale, s.f. Secție a unei întreprinderi sau instituții mai mică decât filiala. [Pr.: -li-a-] – Sub^1- + filială.

subgrinda
SUBGRÍNDĂ, subgrinzi, s.f. Grindă de lemn, de lungime relativ mică, așezată sub o grindă principală a unei construcții, în dreptul unui reazem, pentru a asigura construcției o rezistență mai mare. – Sub^1- + grindă.

subgrupa
SUBGRÚPĂ, subgrupe, s.f. Subdiviziune a grupei. – Sub^1- + grupă (după fr. sous-groupe).

subiacent
SUBIACÉNT, -Ă, subiacenți, -te, adj. Care este plasat dedesubt. [Pr.: -i-a-] – Din fr. subjacent, lat. subjacens, -entis.

subicter
SUBÍCTER, subictere, s.n. Simptom constând din culoarea ușor gălbuie a pielii și a mucoaselor, care constituie unul dintre semnele de început ale hepatitei. – Din fr. subictère.

subiect
SUBIÉCT, subiecte, s.n. 1. Totalitatea acțiunilor, evenimentelor (prezentate într-o anumită succesiune) care alcătuiesc conținutul unei opere literare, cinematografice etc. ♦ Chestiune, temă despre care vorbește sau scrie cineva. ♦ Cauză, pricină, motiv. 2. (Lingv.) Partea principală a propoziției care arată cine săvârșește acțiunea exprimată de predicatul verbal la diateza activă sau reflexivă, cine suferă acțiunea când predicatul verbal este la diateza pasivă sau cui i se atribuie o însușire ori o caracteristică exprimată de numele predicativ în cazul predicatului nominal. 3. Ființă aflată sub observație, supusă anchetei, experimentului etc.; individ care prezintă anumite caracteristici. 4. (În sintagmele) Subiect de drepturi = persoană care, în cadrul raporturilor juridice, are drepturi și obligații. Subiect impozabil = persoană fizică sau juridică obligată prin lege să plătească un anumit impozit către stat. 5. (Log.) Termen al unor judecăți, reprezentând noțiunea ce desemnează obiectul gândirii despre care se afirmă sau se neagă însușirea exprimată de predicat. – Din lat. subjectum (cu unele sensuri după fr. sujet).

subiectiv
SUBIECTÍV, -Ă, subiectivi, -e, adj. 1. (Fil.) Care consideră că baza a tot ce există este conștiința individuală; care neagă faptul că îndărătul senzațiilor se află obiectele reale, independente de om. Idealism subiectiv. 2. Care are un caracter personal, care se petrece în conștiința cuiva; care, într-o judecată, acțiune etc., ține seamă numai de sentimentele, de pornirile și de ideile sale; părtinitor. – Din fr. subiectif.

subiectiva
SUBIECTIVÁ, subiectivez, vb. I. Tranz. A prezenta, a înfățișa ceva în felul sau personal; a imprima un caracter personal unei acțiuni. – Din fr. subjectiver.

subiectivism
SUBIECTIVÍSM s.n. 1. Orientare, tendință în filozofie care neagă existența lumii exterioare, reducând realitatea la conștiința pe care subiectul o are despre aceasta. 2. (Rar) Subiectivitate. – Subiectiv + suf. -ism (după fr. subjectivisme).

subiectivist
SUBIECTIVÍST, -Ă, subiectiviști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține subiectivismului (1), privitor la subiectivism. 2. S.m. și f. Adept al subiectivismului (1). 3. Adj. Care are un caracter personal (neconform cu realitatea); bazat pe impresii personale. 4. S.m. și f. Persoană care manifestă subiectivitate. – Subiectiv + suf. -ist (după fr. subjectiviste).

subiectivitate
SUBIECTIVITÁTE s.f. Însușirea de a fi subiectiv (2); atitudine subiectivă, părtinitoare față de cineva sau de ceva; subiectivism (2). – Subiectiv + suf. -itate (după fr. subjectivité).

subintitula
SUBINTITULÁ, subintitulez, vb. I. Tranz. A da unei scrieri și un titlu secundar (în afară de cel principal). – Sub^1- + intitula.

subinvolutie
SUBINVOLÚȚIE, subinvoluții, s.f. (Med.) Regresiune. ♢ Subinvoluție uterină = regresiune a uterului în lăuzie, care se produce mai încet decât normal. – Din fr., engl. subinvolution.

subit
SUBÍT, -Ă, subiți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care se produce într-un timp foarte scurt și pe neașteptate; brusc, neprevăzut, neașteptat. – Din fr. subit.

subimparti
SUBÎMPĂRȚÍ, subîmpárt, vb. IV. Tranz. A împărți o parte dintr-un tot în părți mai mici; a subdivide. – Sub^1- + împărți.

subimpartire
SUBÎMPĂRȚÍRE, subîmpărțiri, s.f. Acțiunea de a subîmpărți și rezultatul ei; (concr.) parte care intră în componența unei părți mai mari care a fost împărțită; subdiviziune; grupă; subunitate. – V. subîmpărți.

subinchiria
SUBÎNCHIRIÁ, subînchiriez, vb. I. Tranz. A da cu chirie un imobil sau o parte dintr-un imobil închiriat pe seama sa. ♢ A lua cu chirie de la chiriașul principal o parte dintr-un imobil sau întregul imobil. [Pr.: -ri-a] – Sub^1- + închiria (după fr. sous-louer).

subinchiriere
SUBÎNCHIRIÉRE, subînchirieri, s.f. Acțiunea de a subînchiria și rezultatul ei. [Pr.: -ri-e-] – V. subînchiria.

subincrengatura
SUBÎNCRENGĂTÚRĂ, subîncrengături, s.f. Subdiviziune a unei încrengături.. – Sub^1- + încrengătură.

subintinde
SUBÎNTÍNDE, pers. 3 subîntinde, vb. III. Tranz. (Despre coarde și unghiuri) A delimita un arc de cerc. – Sub^1- + întinde.

subintindere
SUBÎNTÍNDERE, subîntinderi, s.f. Acțiunea de a subîntinde și rezultatul ei. – V. subîntinde.

subintins
SUBÎNTÍNS, -Ă, subîntinși, -se, adj. (Despre coarde și unghiuri) Care delimitează un arc de cerc. – V. subîntinde.

subintelege
SUBÎNȚELÉGE, subînțelég, vb. III. Refl. și tranz. A (se) înțelege (dintr-un context, dintr-o convorbire, dintr-o aluzie) ceva ce nu este exprimat direct. ♦ Refl. A fi de la sine înțeles, a rezulta, a reieși. – Sub^1- + înțelege (după fr. sous-entendre).

subinteles
SUBÎNȚELÉS^1, subînțelesuri, s.n. Ceea ce se înțelege în mod indirect dintr-o afirmație, dintr-un context etc.; aluzie. ♢ Expr. A vorbi cu subînțeles (sau subînțelesuri) = a face anumite aluzii, a nu-și exprima direct gândul. – V. subînțelege.

SUBÎNȚELÉS^2, -EÁSĂ, subînțeleși, -se, adj. Care reiese sau se înțelege de la sine, fără să fie exprimat. – V. subînțelege.

subjonctiv
SUBJONCTÍV, subjonctive, s.n. (Gram.) Conjunctiv. – Din fr. subjonctif.

subjuga
SUBJUGÁ, subjug, vb. I. Tranz. 1. A supune o țară, un popor (prin forța armelor); a robi, a cuceri. 2. A pune în dependență (economică, politică etc.) față de cineva, a răpi libertatea și independența cuiva; a domina, a înrobi, a exploata. 3. Fig. A exercita asupra cuiva o influență, o atracție covârșitoare; p. ext. a fermeca, a cuceri. – Din fr. subjuguer.

subjugare
SUBJUGÁRE, subjugări, s.f. Acțiunea de a subjuga și rezultatul ei. – V. subjuga.

subjugat
SUBJUGÁT, -Ă, subjugați, -te, adj. 1. Care a fost cucerit de o putere străină. 2. Care este în dependență economică sau politică. 3. Fig. Plin de încântare, de admirație; fermecat. – V. subjuga.

subjugator
SUBJUGĂTÓR, -OÁRE, subjugători, -oare, adj. (Rar) Care subjugă; fig. care cucerește prin însușiri deosebite, care farmecă. – Subjuga + suf. -ător.

sublim
SUBLÍM, -Ă, sublimi, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care se ridică sau se află la o mare înălțime în ierarhia valorilor (morale, estetice, intelectuale), la cel mai înalt grad de desăvârșire, de frumusețe; măreț, superb, înălțător, minunat. Sublima Poartă = guvernul sultanului în vechiul Imperiu Otoman; Poarta Otomană. 2. S.n. Forma cea mai înaltă a perfecțiunii (în estetică, artă); desăvârșire. – Din fr. sublime.

sublima
SUBLIMÁ, sublimez, vb. I. 1. Intranz. (Despre corpuri chimice) A trece (prin încălzire) din starea solidă direct în stare gazoasă, fără a mai trece prin starea lichidă. ♦ A trece dintr-o stare cristalină în stare de vapori și apoi din nou în stare de cristale, prin condensarea vaporilor. 2. Refl., tranz. și intranz. A (se) transpune pe un plan superior, în sentimente superioare. ♦ Fig. A (se) purifica, a (se) rafina. – Din fr. sublimer.

sublimare
SUBLIMÁRE, sublimări, s.f. Faptul de a sublima. – V. sublima.

sublimat
SUBLIMÁT, sublimați, s.m. Corp solid obținut prin sublimarea unei substanțe și prin readucerea vaporilor ei în stare solidă. ♢ Sublimat corosiv = clorură de mercur care se prezintă sub formă de pulbere albă, solubilă în apă, utilizată ca dezinfectant extern. – Din fr. sublimé.

subliminal
SUBLIMINÁL, -Ă, subliminali, -e, adj. (Psih.) Care este inferior pragului conștiinței, care nu devine conștient. – Din fr. subliminal.

sublimitate
SUBLIMITÁTE, sublimități, s.f. (Rar) însușire a ceea ce este sublim; perfecțiune, desăvârșire. – Din fr. sublimité.

sublingual
SUBLINGUÁL, -Ă, sublinguali, -e, adj. (Anat.) Care se află sub limbă. [Pr.: -gu-al] – Din fr. sublingual.

sublinia
SUBLINIÁ, subliniez, vb. I. Tranz. 1. A trage una sau mai multe linii sub un cuvânt sau un text scris, spre a-l scoate în evidență. 2. Fig. A pune în evidență, a accentua. ♦ A remarca ceva cu o insistență deosebită. [Pr.: -ni-a] – Sub^1- + linia (după fr. souligner).

subliniat
SUBLINIÁT^1 s.n. Faptul de a sublinia. [Pr.: -ni-at] – V. sublinia.

SUBLINIAT^2, -Ă, subliniați, -te, adj. 1. (Despre texte sau cuvinte scrise) Scos în evidență printr-una sau mai multe linii trase dedesubt. 2. Fig. (Despre fraze, cuvinte rostite) Pus în evidență printr-o accentuare specială, printr-un gest expresiv. [Pr.: -ni-at] – V. sublinia.

subliniere
SUBLINIÉRE, sublinieri, s.f. Acțiunea de a sublinia și rezultatul ei; (concr.), linie trasă sub un text sau un cuvânt scris. [Pr.: -ni-e-] – V. sublinia.

subliterar
SUBLITERÁR, -Ă, subliterari, -e, adj. Care se situează, valoric, sub nivelul unei literaturi adevărate. – După engl. subliterary.

subliteratura
SUBLITERATÚRĂ s.f. Literatură de calitate proastă. – Sub^1- + literatură (după engl. subliterature)

sublocatar
SUBLOCATÁR, -Ă, sublocatari, -e, s.m. și f. Subchiriaș. – Sub^1- + locatar (după fr. sous-locataire).

sublocotenent
SUBLOCOTENÉNT, sublocotenenți, s.m. Cel mai mic grad de ofițer în armată; persoană care are acest grad. – Sub^1- + locotenent (după fr. sous-lieutenant).

sublunar
SUBLUNÁR, -Ă, sublunari, -e, adj. Care este situat între Pământ și orbita Lunii. – Din fr. sublunaire.

subluxatie
SUBLUXÁȚIE, subluxații, s.f. (Med.) Luxație parțială, ușoară. – Din fr. subluxation.

submandibular
SUBMANDIBULÁR, -Ă, submandibulari, -e, adj. (Anat.; despre glande salivare și ganglioni) Care se află sub mandibulă. – Sub^1- + mandibular.

submarin
SUBMARÍN, -Ă, submarini, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care se găsește sau se produce sub suprafața mării sau oceanului, ori pe fundul lor; referitor la regiunea de sub suprafața mării sau oceanului. 2. S.n. Navă de luptă sau de cercetare care poate naviga atât la suprafață cât și sub suprafața unei ape; submersibil (2). – Sub^1- + marin (după fr. sous-marin).

submedianta
SUBMEDIÁNTĂ, submediante, s.f. Treapta a doua a unei game minore sau majore. [Pr.: -di-an-] – Sub^1- + mediantă.

submedie
SUBMÉDIE, submedii, s.f. Proporție de cifre mai mică decât media. – Sub^1- + medie.

submediocru
SUBMEDIÓCRU, -Ă, submediocri, -e, adj. (Despre lucruri) De calitate inferioară, îndoielnică. ♦ (Despre manifestări ale oamenilor) Care denotă lipsă de calități. – Sub^1- + mediocru.

submersibil
SUBMERSÍBIL, -Ă, submersibili, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care este adaptat pentru a se cufunda și a pluti sub apă. 2. S.n. Submarin (2). – Din fr. submersible.

submersiune
SUBMERSIÚNE, submersiuni, s.f. 1. Cufundare totală a unui corp sub suprafața unui lichid. ♦ Spec. (Geol.) Coborâre a unei regiuni sub nivelul mării. 2. Adâncime la care se află cufundat un corp sub nivelul suprafeței unui lichid. 3. Metodă de irigație (folosită mai ales în cultivarea orezului) care constă în acoperirea solului cu un strat de apă care stagnează un timp limitat. [Pr.: -si-u-] – Din fr. submersion.

submilimetric
SUBMILIMÉTRIC, -Ă, submilimetrici, -ce, adj. (Despre unde) Cu lungimi sub un milimetru. – Sub^1- + milimetric.

submina
SUBMINÁ, subminez, vb. I. Tranz. A ataca, a lovi (indirect, pe ascuns) pentru a slăbi, a compromite, a zădărnici sau a nimici o acțiune, o realizare (a unui adversar). – Sub^1- + mina.

subminare
SUBMINÁRE, subminări, s.f. Acțiunea de a submina și rezultatul ei. ♦ Acțiune conspirativă întreprinsă împotriva ordinii sociale și politice oficiale, în vederea instaurării unui nou regim politic; subversiune. – V. submina.

submultiplu
SUBMULTÍPLU, submultipli, s.m. (Mat.) Mărime care se cuprinde de un număr întreg de ori într-o mărime de aceeași natură. ♦ Unitate de măsură derivată care reprezintă o asemenea mărime. – Sub^1- + multiplu (după fr. sous-multiple).

submultime
SUBMULȚÍME, submulțimi, s.f. (Mat.) Mulțime de elemente care aparțin unei mulțimi date. – Sub^1- + mulțime.

subnormal
SUBNORMÁL, -Ă, subnormali, -e, adj. Insuficient dezvoltat din punct de vedere psihic sau fizic. – Sub^1- + normal.

subnuclear
SUBNUCLEÁR, -Ă, subnucleari, -e, adj. (Fiz.) Mai mic decât nucleul atomului; care intră în componența nucleului atomic. [Pr.: -cle-ar] – Din engl. subnuclear.

subnutrit
SUBNUTRÍT, -Ă, subnutriți, -te, adj. Subalimentat. – Sub^1- + nutrit.

subnutritie
SUBNUTRÍȚIE s.f. 1. Subalimentare. 2. Stare patologică cronică datorită reducerii rației alimentare, tulburărilor de absorbție intestinală sau creșterii cheltuielilor energetice ale organismului. – Sub^1- + nutriție.

subofiter
SUBOFIȚÉR, subofițeri, s.n. Nume dat fiecăruia dintre gradele superioare sergentului și inferioare sublocotenentului; persoană care poartă unul din aceste grade. – Sub^1- + ofițer (după fr. sous-officier).

suborbital
SUBORBITÁL, -Ă, suborbitali, -e, adj. Care se află sau are loc sub orbita cerească. – Sub^1- + orbital.

subordin
SUBÓRDIN, subordine, s.n. 1. Subdiviziune a unui ordin în sistematica științelor naturii. 2. (În loc. adj. și adv.) în subordine sau în subordinele cuiva = (aflat) într-un raport de subordonare față de cineva sau de ceva. – Sub^1- + ordin (după fr. sous-ordre).

subordona
SUBORDONÁ, subordonez, vb. I. Tranz. A face ca cineva sau ceva să depindă de altcineva sau de altceva, a stabili o ordine de dependență de la inferior la superior. – Din fr. subordonner.

subordonare
SUBORDONÁRE, subordonări, s.f. Acțiunea de a subordona și rezultatul ei; dependență. ♦ (Log.) Raport de concordanță între două noțiuni, de la noțiunea subordonată speciei la noțiunea gen. ♦ Raport sintactic între două elemente lingvistice (cuvinte, construcții, propoziții), dintre care unul depinde din punct de vedere gramatical de celălalt. ♦ Raport de ierarhie între organele puterii de stat sau între cele ale administrației de stat, ori între acestea și organele puterii care le-au ales, în temeiul căruia organul superior îndrumează și controlează activitatea organului inferior. – V. subordona.

subordonat
SUBORDONÁT, -Ă, subordonați, -te, adj. Dependent de cineva sau de ceva, aflat într-o relație de subordonare. ♦ Propoziție subordonată (și substantivat, f.) = propoziție care depinde din punct de vedere gramatical de altă propoziție, îndeplinind funcțiunea unei părți de propoziție a regentei; propoziție secundară. ♦ (Substantivat) Subaltern. – Din fr. subordonné.

subordonator
SUBORDONATÓR, -OÁRE, subordonatori, -oare, adj. Care subordonează, care are ceva sau pe cineva în subordine. Conjuncție subordonatoare = conjuncție care leagă propozițiile subordonate de propoziția regentă – Subordona + suf. -tor.

subpat
SUBPÁT s.n. v. supat.

subpamantean
SUBPĂMÂNTEÁN, -Ă, subpământeni, -e, adj. Care se află în pământ, sub nivelul solului; subteran. ♦ (Rar; despre vehicule) Care circulă pe sub pământ. – Sub^1- + pământean.

subpolar
SUBPOLÁR, -Ă, subpolari, -e, adj. (Despre regiuni geografice sau despre fauna, flora, clima lor) Care se găsește în zona unuia dntre cele două cercuri polare, în imediata apropiere a acestora; care este specific acestei zone. – Sub^1- + polar.

subponderal
SUBPONDERÁL, -Ă, subponderali, -e, adj. Care are o greutate mai mică decât greutatea normală. – Sub^1- + ponderal.

subpopulat
SUBPOPULÁT, -Ă, subpopulați, -te, adj. Care are puțină populație față de întinderea și de condițiile de viață ale teritoriului respectiv. – Sub^1- + populat.

subprefect
SUBPREFÉCT, subprefecți, s.m. Funcționar în vechea organizare administrativă însărcinat cu administrarea unei plăși sau a unui județ, ca ajutor al prefectului. – Sub^1- + prefect (după fr. sous-préfect).

subprefectura
SUBPREFECTÚRĂ, subprefecturi, s.f. 1. Funcția de subprefect. ♦ Local unde era instalat sediul subprefectului. 2. (În vechea organizare administrativă) Plasa administrată de un subprefect. ♦ Comună servind subprefectului ca reședință; sediu de plasă. – Sub^1- + prefectură (după fr. sous-préfecture).

subpresiune
SUBPRESIÚNE, subpresiuni, s.. Presiune mai joasă decât o presiune de referință. [Pr.: -si-u-] – Sub^1- + presiune (după germ. Unterdruck).

subproductie
SUBPRODÚCȚIE, subproducții, s.f. Producție care nu satisface nevoile consumatorilor. – Sub^1- + producție (după fr. sous-production).

subprodus
SUBPRODÚS, suproduse, s.n. Produs (de obicei deșeuri sau substanțe recuperabile) obținut din același proces de fabricație ca și produsul de bază; produs secundar. – Sub^1- + produs (după fr. sous-produit).

subramura
SUBRÁMURĂ, subramuri, s.f. Sector de activitate subordonat unei ramuri (2). – Sub^1- + ramură.

subrat
SUBRÁȚ, subrațe, s.n. 1. (Rar) Subsuoară (1). 2. Linie care marchează punctele de adâncime a răscroiturii mânecilor la subsuoara obiectelor de îmbrăcăminte. – Sub^1- + braț.

subrau
SUBRÁU, subrauri, s.n. Obiect de lenjerie confecționat din pânză (impermeabilă cauciucată sau din material plastic), care se coase la subsuoara hainelor, pentru a le feri de transpirație. [Var.: subráur s.n.] – Din fr. sous-bras.

subraur
SUBRÁUR s.n. v. subrau.

subracire
SUBRĂCÍRE, subrăciri, s.f. (Fiz.) Stare a unui corp care, în condiții determinate, își păstrează în continuare starea de agregare la o temperatură care ar fi trebuit să determine schimbarea acești stări. – Sub^1- + răcire. Cf. fr. s o u s - r e f r o i d i s s e m e n t.

subracit
SUBRĂCÍT, -Ă, subrăciți, -te, adj. (Fiz.; despre substanțe) Care se află în stare de subrăcire. – Sub^1- + răcire. Cf. fr. s o u s - r e f r o i d i.

subredactie
SUBREDÁCȚIE, subredacții, s.f. Redacție locală a unui ziar, a unei reviste etc. subordonată unei redacții principale (din Capitală). – Sub^1- + redacție.

subregn
SUBRÉGN, subregnuri, s.n. Subdiviziune principală a unui regn în sistematica științelor naturii. – Sub^1- + regn.

subreta
SUBRÉTĂ, subrete, s.f. Fată angajată într-o casă pentru diverse treburi de gospodărie, mai ales cu atribuții de cameristă. – Din fr. soubrette.

subroga
SUBROGÁ, subrog, vb. I. Tranz. (Jur.) A înlocui pe cineva în exercitarea anumitor drepturi sau obligații; a înlocui un bun cu altul în cadrul unui patrimoniu, al unor raporturi juridice; a substitui. – Din fr. subroger, lat. subrogare.

subrogare
SUBROGÁRE, subrogări, s.f. (Jur.) Faptul de a subroga; subrogație. – V. subroga.

subrogatoriu
SUBROGATÓRIU, -IE, subrogatorii, adj. Care substituie. – Din fr. subrogatoire.

subrogatie
SUBROGÁȚIE, subrogații, s.f. (Jur.) Subrogare. [Var.: subrogațiúne s.f.] – Din fr. subrogation.

subrogatiune
SUBROGAȚIÚNE s.f. v. subrogație.

subrutina
SUBRUTÍNĂ, subrutine, s.f. (Inform.) Secvență constituită ca o entitate de sine stătătoare care se repetă în diferite locuri ale unui program. – Din engl. subroutine.

subscrie
SUBSCRÍE, subscriu, vb. III. 1. Tranz. A-și pune semnătura sub un text scris sau pe un act, ca autor al lui sau ca unul care își însușește cele scrise; a subsemna. 2. Intranz. și tranz. A se angaja, printr-o semnătură, la o contribuție bănească pentru o operă de interes particular sau public. 3. Intranz. Fig. A aproba verbal părerea cuiva. – Sub^1- + scrie (după fr. souscrire, lat. subscribere).

subscriere
SUBSCRÍERE, subscrieri, s.f. 1. Acțiunea de a subscrie și rezultatul ei; semnare; semnătură. 2. (Rar) Subscripție. – V. subscriere.

subscriptie
SUBSCRÍPȚIE, subscripții, s.f. Faptul de a se angaja sau de a cere cuiva să se angajeze printr-o semnătură la o contribuție bănească pentru o operă de interes public sau particular; subscriere. ♢ Listă de subscripție = act, document pe care semnează cei care contribuie la adunarea unor fonduri pentru o operă de interes public sau particular. – Din lat. subscriptio, fr. souscription.

subscris
SUBSCRÍS, -Ă, subscriși -se, s.m. și f. (Rar) Subsemnat. – V. subscriere.

subsecretar
SUBSECRETÁR, subsecretari, s.m. (în sintagma) Subsecretar de stat = membru al guvernului în unele țări, având funcția de adjunct al ministrului. – Sub^1- + secretar (după fr. sous-secrétaire).

subsectie
SUBSÉCȚIE, subsecții, s.f. Subdiviziune a unei secții, într-o întreprindere. – Sub^1- + secție.

subsecvent
SUBSECVÉNT, -Ă, subsecvenți, -te, adj. (Rar) Care urmează după ceva; p. ext. care rezultă din ceva. – Din fr. subséquent, lat. subsequens, -ntis.

subsemna
SUBSEMNÁ, subsemnez, vb. I. Tranz. (Rar) A subscrie. – Sub^1- + semna (după fr. soussigner).

subsemnat
SUBSEMNÁT, -Ă, subsemnați, -te, s.m. și f. Semnatarul unei cereri care își indică numele în introducerea cererii sale; subscris. ♦ (Fam.; art.; cu valoare de pron. pers. în exprimări orale) Eu. – Sub^1- + semnat (după fr. soussigner).

subsidenta
SUBSIDÉNȚĂ, subsidențe, s.f. 1. Mișcare de coborâre a unei mase de aer în atmosferă, însoțită de încălzirea aerului. 2. (Geol.) Proces de coborâre treptată a scoarței terestre, care are loc în bazinele de sedimentare. – Din fr. subsidence.

subsidiar
SUBSIDIÁR, -Ă, subsidiari, -e, adj. Care se adaugă, ca element secundar, la argumentele pentru susținerea unui raționament, a unei teorii etc.; complementar, auxiliar, secundar. ♢ Loc. adv. În subsidiar = în al doilea rând, pe lângă aceasta, pe deasupra. [Pr.: -di-ar] – Din fr. subsidiare, lat. subsidiarius.

subsidiu
SUBSÍDIU, subsidii, s.n. Ajutor bănesc acordat (de stat) în unele țări unei persoane, unei instituții etc. – Din fr. subside, lat. subsidium.

subsioara
SUBSIOÁRĂ s.f. v. subsuoară.

subsistem
SUBSISTÉM, subsisteme, s.n. Component structural principal, subordonat unui sistem. – Sub^1- + sistem (după fr. sous-système).

subsol
SUBSÓL, subsoluri, s.n. 1. Partea de pământ aflată sub suprafața solului; totalitatea formațiilor geologice mai vechi decât pătura actuală de sol. 2. Totalitatea încăperilor dintr-o clădire situate, total sau parțial, sub nivelul solului. 3. Loc în partea de jos a paginilor unei cărți, a unui periodic, rezervat notelor explicative; p. ext. notă explicativă dată în acest spațiu. ♦ Partea de jos a unei pagini de ziar, de periodic, de obicei despărțită de restul paginii printr-o linie orizontală, unde se publică, adesea pe toată lungimea foii, recenzii, articole cu subiect literar, științific etc. – Sub^1- + sol (după fr. sous-sol).

subsolaj
SUBSOLÁJ, subsolaje, s.n. Lucrare agricolă executată în același timp cu aratul, prin care se afânează zona inferioară adâncimii la care pătrunde plugul. – După fr. sous-solage.

subsonic
SUBSÓNIC, -Ă, subsonici, -ce, adj. (Despre vehicule) Care se deplasează cu o viteză mare, dar inferioară vitezei sunetului; (despre viteza de deplasare a unor corpuri) care este inferioară vitezei sunetului. – Din fr. subsonique.

subspecie
SUBSPÉCIE, subspecii, s.f. Subdiviziune a unei specii în sistematica științelor naturii. – Sub^1- + specie (după fr. sous-espèce).

substantiv
SUBSTANTÍV, (1) substantive, s.n., (2) substantivi, adj. 1. S.n. Parte de vorbire care denumește lucruri, ființe sau noțiuni abstracte și care se modifică, în cele mai multe limbi, după număr și caz. 2. Adj. (În sintagma) Colorant substantiv = colorant care vopsește fibrele fără ajutorul mordanților; colorant direct. – Din fr. substantif, lat. substantivus.

substantival
SUBSTANTIVÁL, -Ă, substantivali, -e, adj. Care ține de substantiv, care este de natura substantivului. ♦ (Adverbial) Cu valoare de substantiv, ca substantiv. – Din fr. substantival.

substantivare
SUBSTANTIVÁRE, substantivări, s.f. Faptul de a substantiva; substantivizare. – V. substantiva.

substantiviza
SUBSTANTIVIZÁ, substantivizez, vb. I. Tranz. A substantiva. – Substantiv + suf. -iza.

substantivizare
SUBSTANTIVIZÁRE, substantivizări, s.f. Substantivare. – V. substantiviza.

substantivizat
SUBSTANTIVIZÁT, -Ă, substantivizați, -te, adj. Substantivat. – V. substantiviza.

substanta
SUBSTÁNȚĂ, substanțe, s.f. 1. Corp (omogen) alcătuit din atomi și din molecule (formate din aceleași elemente) și care posedă o anumită formă, culoare, miros, gust etc. ♢ Substanță de contrast = substanță chimică utilizată la examenele radiologice, opacă la razele Roentgen. 2. (Anat.; în sintagmele) Substanță albă = parte a sistemului nervos central formată din fibrele celulelor nervoase. Substanță cenușie = parte a sistemului nervos central formată din corpurile celulelor nervoase. 3. Categorie filozofică care desemnează fie esența comună și stabilă a tuturor lucrurilor, fie ceea ce există de sine stătător. 4. Parte esențială, principală, constitutivă a unui lucru. ♦ Fig. Conținutul, miezul unui discurs, al unei scrieri etc. ♢ Loc. adv. (Rar) În substanță = pe scurt, în rezumat; în fond. – Din fr. substance.

substantial
SUBSTANȚIÁL, -Ă, substanțiali, -e, adj. 1. Care ține de substanța (4) unui lucru; principal, esențial; p. ext. important, însemnat, mare. 2. (Despre alimente; adesea adverbial) Bogat în substanțe hrănitoare; consistent. [Pr.: -ți-al] – Din fr. substantiel, lat. substantialis.

substantialism
SUBSTANȚIALÍSM s.n. Denumire dată teoriilor filozofice care susțin existența substanței (3) ca factor permanent al fenomenelor [Pr.: -ți-a-] – Din fr. substantialisme.

substatie
SUBSTÁȚIE, substații, s.f. Stație auxiliară, intermediară (de pompare, de distribuție a electricității, de tracțiune etc.). – Sub^1- + stație (după fr. sous-station).

substitua
SUBSTITUÁ vb. V. substitui.

substituent
SUBSTITUÉNT, substituenți, s.m. Element care poate înlocui un alt element, cu care are proprietăți asemănătoare. [Pr.: -tu-ent] – Substitui + suf. -ent. Cf. it. s o s t i t u e n t e.

substitui
SUBSTITUÍ, substítui, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) situa în locul altuia; a (se) înlocui. ♦ (Jur.) A comite infracțiunea de substituire de persoană. [Prez. ind. și; substituiesc. – Var.: (înv.) substituá vb. I] – Din fr. substituer, lat. substituere.

substituibil
SUBSTITUÍBIL, -Ă, substituibili, -e, adj. Care poate fi substituit. – Substitui + suf. -bil. Cf. it. s o s t i t u i b i l e.

substituire
SUBSTITUÍRE, substituiri, s.f. Acțiunea de a (se) substitui și rezultatul ei; înlocuire, substituție. ♦ (Jur.) Substituire de persoană = infracțiune care constă în fapta unei persoane de a se prezenta sub o identitate falsă sau de a atribui o astfel de identitate unei alte persoane, spre a induce în eroare o autoritate publică sau un particular. – V. substitui.

substitut
SUBSTITÚT, substituți, s.m. Persoană care înlocuiește temporar pe titularul unei funcții. ♦ Substitut de procuror = primul grad în ierarhia judecătorească a parchetului; magistrat care avea acest grad. – Din fr. substitut, lat. substitutus.

substitutie
SUBSTITÚȚIE, substituții, s.f. Substituire, înlocuire. ♦ Spec. Fenomen prin care un atom sau un grup de atomi din molecula unui corp chimic compus este înlocuit prin alt atom sau grup de atomi, provenind de la un alt corp chimic. ♦ Spec. (Mat.) înlocuire, într-o expresie matematică, a unui element sau a mai multor elemente prin alte elemente. ♢ Metoda substituției = metodă de rezolvare a unui sistem de ecuații, care constă în a înlocui într-una din ele o necunoscută cu valoarea ei, dedusă din cealaltă ecuație a sistemului, și în a repeta aceeași operație până rămâne o singură ecuație cu o singură necunoscută. ♦ Spec. Dispoziție prin care un moștenitor este obligat să transmită, la moartea sa, bunurile moștenite unei persoane desemnate ca succesorul său obligatoriu; dispoziție prin care este numit un al doilea moștenitor pentru cazul când primul, dintr-un motiv oarecare, nu va intra sau nu va accepta să intre în drepturile sale. [Var.: (înv.) substituțiúne s.f.] – Din fr. substitution, lat. substitutio, -onis.

substitutiune
SUBSTITUȚIÚNE s.f. v. substituție.

substrat
SUBSTRÁT, substraturi, s.n. 1. (Fil.) Bază materială a diferitelor proprietăți ale unui obiect; bază materială unității, a omogenității diferitelor obiecte; p. ext. conținut. 2. Strat peste care s-a așezat alt strat. ♦ (Cu sens colectiv) Elemente pătrunse într-o limbă din limba populației autohtone care a adoptat-o, părăsindu-și limba proprie în urma unei cuceriri, a unei migrațiuni sau a unei colonizări. 3. Substanță chimică asupra căreia acționează un ferment. 4. Fig. Motiv, cauză adevărată (dar ascunsă) a unei acțiuni, a unei întâmplări, a unei porniri etc. – Din fr. substrat, lat. substratum.

substructura
SUBSTRUCTÚRĂ, substructuri, s.f. Subîmpărțire a unei structuri. – Din fr., engl. substructure.

subsuma
SUBSUMÁ, subsumez, vb. I. Tranz. A introduce o noțiune mai restrânsă în sfera alteia mai largi; a include, a încadra, a subordona. – Din fr. subsumer.

subsumare
SUBSUMÁRE, subsumări, s.f. Acțiunea de a subsuma și rezultatul ei; includere, încadrare, subordonare. – V. subsuma.

subsumat
SUBSUMÁT, -Ă, subsumați, -te, adj. Inclus, subordonat, încadrat. – V. subsuma.

subsuoara
SUBSUOÁRĂ, subsuori, s.f. 1. Partea de dedesubt a încheieturii brațului cu umărul; subraț. ♢ Loc. adv. La (sau sub, rar, pe) subsuoară = sub braț. Din tălpi până-n subsuori = în tot trupul. ♢ Expr. A (se) ține sau a (se) prinde de subsuoară (sau de subsuori) = a (se) ține de braț; a (se) îmbrățișa. ♦ (Adverbial) Sub braț. ♢ Expr. A sta (sau a ședea) cu mâinile subsuoară (sau subsuori) = a sta degeaba, a trândăvi; a sta cu mâinile în sân. 2. Unghi pe care îl formează o frunză cu lujerul sau o ramură cu axul purtător. [Var.: (pop.) subsioáră, subțioáră s.f.] – Sub^1- + *suoară („subsuoară” < lat.).

subsef
SUBȘÉF, subșefi, s.m. Persoană care, într-un serviciu, urmează, în linie ierarhică, după șef. – Sub^1- + șef (după fr. sous-chef).

subt
SUBT prep. v. sub^2.

subtangenta
SUBTANGÉNTĂ, subtangente, s.f. (Mat.) Segment determinat de proiecția ortogonală pe axa absciselor a unui punct de pe o curbă plană și intersecția tangentei la curbă în acel punct cu axa absciselor. – Sub^1- + tangentă (după fr. sous-tangente).

subtema
SUBTÉMĂ, subteme, s.f. Temă subordonată unei teme principale; diviziune a unei teme. – Sub^1- + temă.

subtensiune
SUBTENSIÚNE, subtensiuni, s.f. 1. Tensiune electrică dintr-un circuit mai joasă decât o anumită tensiune considerată normală. 2. (Med.) Hipostensiune. [Pr.: -si-u-] – Sub^1- + tensiune (după fr. sous-tension, germ. Unterspannung).

subtensiv
SUBTENSÍV, subtensivi, -e, adj. (Med.) Hipotensiv. – Din subtensiune (după hipotensiv).

subteran
SUBTERÁN, -Ă, subterani, -e, adj., subst. 1. Adj. Care se află la o adâncime oarecare sub suprafața pământului; de sub pământ, din pământ, din subsol. ♦ Care se execută sau are loc sub pământ. ♦ Fig. (Despre organizații politice) Ilegal. 2. S.f. Încăpere, galerie, construcție aflată în întregime (la adâncime mare) sub pământ. 3. S.n. Mină^1. – După fr. souterrain, (1) și lat. subterraneus.

subterfugiu
SUBTERFÚGIU, subterfugii, s.n. (Livr.) Mijloc șiret, abil de a ieși dintr-o situație dificilă; viclenie. – Din fr. subterfuge, și lat. subterfugium.

subtext
SUBTÉXT, subtexte, s.n. Substrat psihologic și de idei sugerat de un text. – Sub^1- + text.

subtil
SUBTÍL, -Ă, subtili, -e, adj. 1. (Despre oameni și despre însușirile, manifestările lor; adesea adverbial) Care sesizează, pătrunde cele mai mici amănunte, care poate face distincțiile cele mai fine; ager, pătrunzător, perspicace, fin. 2. Care se descoperă numai printr-o cercetare atentă, amănunțită; greu de distins, de recunoscut, de sesizat. ♦ Care tratează cu multă finețe, cu mult spirit analitic, cu ingeniozitate probleme grele, abstracte; care, pentru a fi înțeles, cere o mare ascuțime a minții. 3. (Rar) Foarte subțire; transparent, ușor. – Din fr. subtil, lat. subtilis.

subtilitate
SUBTILITÁTE, (2) subtilități, s.f. 1. Însușirea de a fi subtil. 2. Raționament, judecată, enunț subtil, greu de înțeles, care face distincții foarte fine și adesea excesive, inutile. – Din fr. subtilité, lat. subtilitas, -atis.

subtiliza
SUBTILIZÁ, subtilizez, vb. I. Tranz. (Rar) 1. A da subtilitate, rafinament, finețe gândirii, gustului etc.; a face să devină (prea) subtil (1). 2. (Fam.) A lua ceva pe furiș, cu dibăcie, pe nesimțite; a sustrage, a fura, a șterpeli. – Din fr. subtiliser.

subtilizare
SUBTILIZÁRE, subtilizări, s.f. Acțiunea de a subtiliza și rezultatul ei. – V. subtiliza.

subtitlu
SUBTÍTLU, subtitluri, s.n. 1. Al doilea titlu al unei lucrări, de obicei scris cu caractere mai mici și pus sub titlul principal, pe care îl completează. 2. Text imprimat pe o peliculă cinematografică, la baza imaginii, care cuprinde traducerea dialogurilor din filmele sonore. – Sub^1- + titlu (după fr. sous-titre).

subtitra
SUBTITRÁ, subtitrez, vb. I. Tranz. A realiza subtitlurile (2) unui film sonor. – După fr. sous-titrer.

subtitrare
SUBTITRÁRE, subtitrări, s.f. Acțiunea de a subtitra și rezultatul ei. – V. subtitra.

subton
SUBTÓN, subtonuri, s.n. (Muz.) Ton suplimentar, mai jos decât cel fundamental. – Sub^1- + ton.

subtraversa
SUBTRAVERSÁ, subtraversez, vb.I. Tranz. A traversa pe dedesubt. – Sub^1- + traversa.

subtropical
SUBTROPICÁL, -Ă, subtropicali, -e, adj. (Despre zone geografice) Care este învecinat cu unul dintre cele două tropice, caracterizându-se prin ierni blânde și o vegetație neîntreruptă în tot cursul anului; (despre climă, vegetație etc.) specific acestor zone. – Din fr. subtropical.

subtia
SUBȚIÁ, subțiez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni mai subțire (I 1). ♢ Expr. (Tranz.) A-și subția buzele (sau gura) = a-și strânge buzele, făcându-le să pară mai subțiri, mai mici; a vorbi din vârful buzelor. ♦ Tranz. (Despre îmbrăcăminte) A face ca cel care o poartă să pară mai zvelt, mai slab. 2. Tranz. A face ca un corp lichid sau gazos să fie mai puțin concentrat, mai puțin dens; a dilua. 3. Tranz. A face ca glasul să aibă un timbru mai subțire, mai înalt. 4. Refl. Fig. (Despre oameni și despre însușirile sau manifestările lor; (adesea ir.) A deveni mai rafinat, mai civilizat, mai fin; a se rafina, a se cultiva, a se stila. [Pr.: -ți-a] – Lat. subtiliare.

subtiat
SUBȚIÁT, -A subțiați, -te, adj. 1. Redus, micșorat în grosime, în lățime, în volum. 2. (Despre corpuri lichide și gazoase) Cu densitatea sau concentrația micșorată; diluat, subțire. 3. Fig. Rafinat, stilat; civilizat. [Pr.: -ți-at] – V. subția.

subtiere
SUBȚIÉRE, subțieri, s.f. Acțiunea de a (se) subția și rezultatul ei. ♦ Fig. Rafinare, cultivare a minții, a gustului. [Pr.: -ți-e-. – Var.: (reg.) supțiáre s.f.] – V. subția.

subtioara
SUBȚIOÁRĂ s.f. v. subsuoară.

subtiratic
SUBȚIRÁTIC, -Ă, subțiratici, -ce, adj. 1. (Cam) subțire (I 1). ♦ (Despre oameni) Zvelt; slab. 2. (Despre glas, voce) (Cam) subțire (I 5). – Subțire + suf. -atic.

subtire
SUBȚÍRE, subțiri, adj. I. 1. Care are grosime mică în raport cu celelalte dimensiuni. ♢ Expr. Subțire la (sau în) pungă = sărac, zgârcit. ♦ (Despre oameni) Slab, uscat; zvelt. ♦ (Despre părți ale corpului omenesc) De dimensiuni reduse în lățime ori grosime; îngust; p. ext. slab, fin, delicat. ♦ (Adverbial, în expr.) A zâmbi subțire = a zâmbi silit, șiret (cu buzele abia întredeschise). ♦ (Despre fire, corzi, tuburi etc.) Cu diametru mic; îngust. ♦ (Despre litere și despre scriere; adesea adverbial) Cu liniile înguste, fine. ♦ (Adverbial) Fin, delicat. 2. (Despre corpuri cu suprafața întinsă, despre straturi sau despre materii care se așază ca un strat peste ceva) Cu grosime mică; foarte puțin adânc. ♦ (Despre materii textile, hârtie, piele etc.) De grosime redusă; ușor. ♦ (Despre îmbrăcăminte) Făcut dintr-un material ușor, care nu ține cald. 3. (Despre corpuri lichide și gazoase) Cu concentrație sau densitate mică, puțin consistent; diluat, rar. ♦ (Despre ploaie) Cu stropi mărunți și deși. 4. Fig. (Despre vânt) Viu, tăios, pătrunzător. 5. (Despre glas, voce; adesea adverbial) Cu ton înalt; ascuțit. II. Fig. 1. (Despre oameni) Cu purtări și gusturi alese; distins, rafinat. ♦ Cu gusturi delicate; pretențios, dificil. 2. Ales, delicat, fin. 3. Subtil, rafinat; iscusit, șiret, viclean. ♢ Expr. Cu un plan subțire = pe ocolite, cu istețime, cu viclenie. – Lat. subtilis.

subtirel
SUBȚIRÉL, -EÁ, -ÍCĂ, subțirei, -ele, adj. Diminutiv al lui subțire. – Subțire + suf. -el.

subtirime
SUBȚIRÍME s.f. Însușirea de a fi subțire. – Subțire + suf. -ime.

subuman
SUBUMÁN, -Ă, subumani, -e, adj. Care se află în stadiu animalic; fig. pe treaptă evolutivă inferioară. – Sub^1- + uman (după engl. subhuman).

subunitar
SUBUNITÁR, -Ă, subunitari, -e, adj. (Despre numere reale sau despre fracții ordinare) Care are o valoare mai mică decât unitatea. – Sub^1- + unitar.

subunitate
SUBUNITÁTE, subunități, s.f. Subîmpărțire a unei unități militare, economice, administrative etc. – Sub^1- + unitate.

suburban
SUBURBÁN, -Ă, suburbani, -e, adj. Care ține de o suburbie, situat într-o suburbie, privitor la o suburbie. ♢ Comună suburbană = comună situată în imediata apropiere a unui oraș sau la marginea acestuia și depinzând administrativ de acesta. ♦ (Despre mijloace de transport) Care circulă în împrejurimile orașului, care face legătura între oraș și suburbii. ♦ Fig. (Rar; despre comportarea, limbajul etc. cuiva) Lipsit de politețe; vulgar. – Din fr. suburbain, lat. suburbanus.

suburbie
SUBURBÍE, suburbii, s.f. Cartier mărginaș al unui oraș (mare). ♦ Comună suburbană. [Acc. și: subúrbie] – Din lat. suburbium.

suburs
SUBÚRS, suburși, s.m. (Constr.) Grindă scurtă de lemn așezată pe babă, sub urșii unui pod de lemn. – Sub^1- + urs.

subventie
SUBVÉNȚIE, subvenții, s.f. Ajutor bănesc nerambursabil acordat (de stat, de o organizație etc.) unei persoane, unei instituții, unei ramuri economice sau întreprinderi etc. în scopul atenuării efectelor sociale ale modificărilor economice de structură. [Var.: subvențiúne s.f.] – Din fr. subvention, lat. subventio.

subventiona
SUBVENȚIONÁ, subvenționez, vb. I. Tranz. A ajuta, a susține cu subvenții; a da cuiva o subvenție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. subventionner.

subventionare
SUBVENȚIONÁRE, subvenționări, s.f. Acțiunea de a subvenționa. [Pr.: -ți-o-] – V. subvenționa.

subventiune
SUBVENȚIÚNE s.f. v. subvenție.

subversiune
SUBVERSIÚNE, subversiuni, s.f. Subminare. [Pr.: -si-u-] – Din fr. subversion, lat. subversio, -onis.

subversiv
SUBVERSÍV, -Ă, subversivi, -e, adj. Care periclitează, subminează ordinea internă a unui stat; p.ext. care este împotriva ideilor, a valorilor acceptate în general. – Din fr. subversif.

subvulcanic
SUBVULCÁNIC, -Ă, subvulcanici, -ce, adj. Care se află în zonele superficiale ale scoarței terestre. – Sub^1- + vulcanic.

subzidi
SUBZIDÍ, subzidesc, vb. IV. Tranz. A executa un element de construcție nou sub o zidărie veche, pentru a o consolida. – Sub^1- + zidi.

subzidire
SUBZIDÍRE, subzidiri, s.f. Acțiunea de a subzidi și rezultatul ei. – V. subzidi.

subzista
SUBZISTÁ, subzíst, vb. I. Intranz. (Livr.) 1. A rămâne în vigoare; a se menține, a dăinui, a dura. 2. A avea mijloace de existență; a se întreține, a trăi. – Din fr. subsister.

subzistent
SUBZISTÉNT, -Ă, subzistenți, -te, adj. (Livr.) Care subzistă, care se menține, care rămâne. – După fr. subsistant.

subzistenta
SUBZISTÉNȚĂ s.f. Faptul de a subzista; (concr.) cea ce servește la asigurarea existenței materiale; hrană. ♢ (Înv.) Serviciu de subzistență = serviciu care se îngrijea de aprovizionarea cu alimente și cu mijloace de întreținere a unei unități militare. – După fr. subsistance.

suc
SUC, sucuri, s.n. 1. Lichid conținut în substanțele vegetale, în special în fructe, de unde poate fi extras prin presare sau stoarcere; zeamă. ♦ Lichid care circulă prin tuburile capilare ale plantelor. ♦ Băutură răcoritoare special preparată din sucul (1) unor fructe sau din substanțe sintetice. 2. Lichid secretat sau conținut în corpurile animalelor și îndeplinind diverse funcții. ♢ Sucuri digestive = lichide de compoziție chimică diferită, secretate de tubul digestiv și anexele sale, sub influența cărora se face digestia alimentelor. 3. (Reg.) Usuc. – Din fr. suc, lat. sucus.

sucala
SUCÁLĂ, sucale, s.f. Unealtă cu ajutorul căreia se deapănă pe țevi firul pentru războiul de țesut manual. ♢ Loc. adv. (Reg.) În sucală = în cercuri, în spirală. ♢ Expr. (Reg.) A merge cum e sucala = a merge ușor, repede. – Din bg. scr. sukalo.

sucali
SUCĂLÍ, sucălesc, vb. IV. Tranz. 1. (Reg.) A cicăli. 2. (Fam.) A-și bate joc de o treabă, a lucra de mântuială. – Din sucală.

sucalire
SUCĂLÍRE, sucăliri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a sucăli și rezultatul ei. – V. sucăli.

succeda
SUCCEDÁ, succéd, vb. I. 1. Intranz. A urma imediat după altcineva sau după altceva (în spațiu, în timp). ♦ Refl. A urma unul după altul. 2. Intranz. și tranz. A prelua funcția sau bunurile cuiva prin succesiune; a moșteni. [Var.: (rar) succéde vb. III] – Din fr. succéder, lat. succedere.

succedaneu
SUCCEDANÉU, succedanee, s.n. Substanță, produs etc. care poate înlocui la nevoie o altă substanță, un alt produs etc. cu proprietăți asemănătoare. – Din fr. succédané, lat. succedaneus.

succedare
SUCCEDÁRE, succedări, s.f. Faptul de a (se) succeda. [Var.: (rar) succédere s.f.] – V. succeda.

succede
SUCCÉDE vb. III v. succeda.

succedere
SUCCÉDERE s.f. v. succedare.

succes
SUCCÉS, succese, s.n. Rezultat favorabil, pozitiv (al unei acțiuni); reușită, izbândă. ♢ Expr. A dori sau a ura (cuiva) succes = a-i dori (cuiva) noroc într-o întreprindere. ♦ Primire bună, favorabilă, cu răsunet, pe care o face publicul unei opere literare, unui spectacol etc. – Din fr. succès, lat. successus.

succesibil
SUCCESÍBIL, succesibile, adj. (În sintagma) Grad succesibil = grad de rudenie care dă drept la moștenire. – Din fr. successible.

succesibilitate
SUCCESIBILITÁTE s.f. Drept de a moșteni; ordine de succesiune. – Din fr. successibilité.

succesiune
SUCCESIÚNE, succesiuni, s.f. 1. Mod în care se succedă (1) ființe, obiecte etc.; (concr.) șir de persoane, de lucruri, de fapte care se succedă într-o anumită ordine; serie, rând, înșiruire. 2. Faptul de a prelua funcția sau bunurile cuiva prin moștenire; (concr.) funcție sau bun moștenit de cineva; moștenire. ♢ Expr. A (se) deschide o succesiune = a (se) începe formalitățile pentru atribuirea unei moșteniri. [Pr.: -si-u-] – Din fr. succession.

succesiv
SUCCESÍV, -Ă, succesivi, -e, adj. (Adesea adverbial) Care urmează unul după altul (fără întrerupere sau la intervale scurte și regulate). ♦ Care are loc, se petrece progresiv, treptat. – Din fr. succesif, lat. successivus.

succesor
SUCCESÓR, -OÁRE, succesori, -oare s.m. și f. 1. Persoană care urmează în locul alteia (într-o funcție, într-o demnitate). 2. (Jur.), Persoană care dobândește drepturi și obligații de la o altă persoană; moștenitor. – Din fr. succeseur, lat. successor.

succesoral
SUCCESORÁL, -Ă, succesorali, -e, adj. Care ține de succesiune (2), privitor la succesiune. – Din fr. successoral.

succin
SUCCÍN s.n. (Rar) Chihlimbar. – Din fr. succin, lat. succinum.

succinic
SUCCÍNIC adj. (În sintagma) Acid succinic = acid extrs din rășina de chihlimbar și folosit la prepararea unor medicamente, datorită proprietăților antidiuretice, antispasmodice și stimulente pe care le are. – Din fr. succinique.

succint
SUCCÍNT, -Ă, succinți, -te, adj. (Adesea adverbial) Exprimat sau care se exprimă pe scurt, în puține cuvinte; sumar, concis, laconic. – Din fr. succinct, lat. succinctus.

suceala
SUCEÁLĂ, suceli, s.f. Faptul de a (se) suci; (în special) faptul de a fi sucit^2 la minte sau lipsit de rațiune; fire, apucătură de om sucit^2; sminteală, aiureală, scrânteală. – Suci + suf. -eală.

sucevean
SUCEVEÁN, -Ă, suceveni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul sau în județul Suceava. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul sau județul Suceava. – Suceava (n. pr.) + suf. -ean.

suceveanca
SUCEVEÁNCĂ, sucevence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul sau județul Suceava. ♦ Locuitoare din municipiul sau județul Suceava. – Sucevean + suf. -că.

suci
SUCÍ, sucesc, vb. IV. 1. Tranz. A răsuci un fir, o fibră textilă etc., pentru a-i da o rezistență mai mare sau pentru a confecționa anumite obiecte. ♦ Tranz. și refl. A (se) înfășura, a (se) încolăci. 2. Tranz. A da unui obiect o mișcare de rotație; a întoarce, a învârti. Sucește butonul aparatului. ♦ A întoarce pe o parte și pe alta, pe toate părțile. ♦ Fig. A hărțui pe cineva cu întrebările, cu insistențele. ♦ Refl. Fig. A se agita, a se zbuciuma, a-și frământa mintea pentru a ieși dintr-o încurcătură, pentru a găsi o soluție. 3. Tranz. și refl. A face să-și schimbe sau a-și schimba (brusc) poziția corpului sau a unei părți a corpului; a (se) întoarce în altă direcție. ♦ Tranz. A-și scrânti, a-și luxa o parte a corpului. ♦ Tranz. A răsuci cu o mișcare violentă gâtul unei ființe, pentru a o ucide. 4. Refl. și tranz. A lua sau a da o poziție nefirească; a (se) strâmba. ♢ Expr. (Tranz.) A suci vorba sau a o suci = a da alt curs sau alt înțeles convorbirii, pentru a-și ascunde gândurile, a ocoli adevărul. – Din sl. sucon, sukati.

sucila
SUCÍLĂ s.m. (Fam.) Om sucit^2 (4). – Suci + suf. -ilă.

sucire
SUCÍRE, suciri, s.f. Acțiunea de a (se) suci și rezultatul ei; răsucire, învârtire, sucit^1. – V. suci.

sucit
SUCÍT^1 s.n. Sucire. – V. suci.

SUCÍT^2, -Ă, suciți, -te, adj. 1. Răsucit în jurul lui însuși sau în jurul a ceva printr-o mișcare continuă și în același sens. ♢ Expr. Că-i sucită, că-nvârtită, se spune când cineva caută să se eschiveze de la ceva. 2. Care are corpul sau o parte a corpului întoarsă într-o parte. ♦ Scrântit, luxat. 3. Strâmb, încovoiat. ♦ (Despre drumuri) Cu multe cotituri. ♦ (Rar) În formă de spirală. 4. Fig. (Despre oameni) Care nu este sau nu se poartă ca toată lumea; ciudat, aiurit; (despre manifestările oamenilor) care exprimă, trădează ciudățenie. ♦ Care se opune bunului-simț; nepotrivit, nefiresc. – V. suci.

sucitor
SUCITÓR, sucitoare, s.n. 1. Sul neted de lemn, cu care se întinde și se subțiază foaia de aluat pentru plăcintă, tăiței, etc.; vergea. 2. Dispozitiv de lemn sau de metal la ferăstrău, la războiul de țesut etc., care, prin învârtire, slăbește sau strânge o legătură. – Suci + suf. -tor.

sucitura
SUCITÚRĂ, sucituri, s.f. Faptul de a (se) suci. ♦ Cotitură (a unui drum). – Suci + suf. -tură.

sucman
SUCMÁN s.n. v. suman.

sucomba
SUCOMBÁ, sucómb, vb. I. Intranz. (Livr.) A muri, a deceda. – Din fr. succomber.

sucombare
SUCOMBÁRE, sucombări, s.f. (Livr.) Faptul de a sucomba; moarte, deces. – V. sucomba.

sucraza
SUCRÁZĂ, sucraze, s.f. (Chim.) Zaharoză – Din fr. sucrase.

suculent
SUCULÉNT, -Ă, suculenți, -te, adj. Cu mult suc, zemos, hrănitor; p. gener. bun, gustos, savuros. ♦ (Substantivat, f. pl.) Nutrețuri provenite din plante cu tuberculi și din rădăcinoase. ♦ Fig. Plin de conținut, de savoare, bogat în idei. – Din fr. succulent, lat. suculentus.

suculenta
SUCULÉNȚĂ, suculențe, s.f. (Adesea fig.) Însușirea de a fi suculent; savoare. – Din fr. succulence.

sucursala
SUCURSÁLĂ, sucursale, s.f. Întreprindere comercială sau bancară dependentă de alta de același fel. – Din fr. succursale.

sucusiune
SUCUSIÚNE, s.f. (Med.) Metodă de punere în evidență a unei cantități de lichid liber amestecat cu un gaz dintr-un organ cavitar prin clătinarea bolnavului. [Pr.: -si-u-] – Din fr. succusion.

sud
SUD s.n. 1. Punct cardinal opus nordului, aflat în direcția în care se îndreaptă Soarele la amiază în emisfera nordică; miazăzi, amiază. ♢ Loc. adj. De sud = sudic. 2. Parte a globului pământesc, a unui continent, a unei țări etc., așezată spre sud (1). ♦ Popoare, populații care locuiesc în sud (2). – Din fr. sud.

suda
SUDÁ, sudez, vb. I. Tranz. A îmbina două piese metalice realizând între ele, prin încălzire sau prin presare, în anumite condiții de temperatură și de presiune, o legătură metalică sau chimică. ♦ Fig. A se uni, a se închega, a se lega. ♦ (Despre oase, ligamente etc.) A se uni, a se lipi (după ce au fost rupte sau tăiate etc.). ♦ Refl. (Despre elemente ale vorbirii) A se uni formând un singur cuvânt; a se aglutina. – Din fr. souder.

sudabil
SUDÁBIL, -Ă, sudabili, -e, adj. Care poate fi sudat. – Din fr. soudable.

sudabilitate
SUDABILITÁTE s.f. Însușirea unui metal de a se îmbina prin sudare cu un alt metal de aceeași compoziție. – Din fr. soudabilité.

sudafrican
SUD-AFRICÁN, -Ă, sud-africani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din una dintre populațiile indigene ale Africii de Sud sau este originară de acolo; spec. persoană care face parte din populația de bază a Republicii Africa de Sud sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Africii de Sud, Republicii Africii de Sud sau sud-africanilor (1), privitor la Africa de Sud, la Republica Africii de Sud sau la sud-africani. – Din fr. sud-africain.

sudaj
SUDÁJ, sudaje, s.n. Sudare. – Din fr. soudage.

sudalma
SUDÁLMĂ, sudălmi, s.f. (Pop.) Înjurătură, ocară. – Din magh. szidalom (influențat, probabil, de sudui).

sudamerican
SUD-AMERICÁN, -Ă, sud-americani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din una dintre populațiile de bază ale țărilor din America de Sud sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Americii de Sud sau privitor la America de Sud sau la populația ei. – Din fr. sud-américan.

sudamina
SUDAMÍNĂ s.f. Erupție cutanată de vizicule mici pline cu lichid clar, care apare după transpirații abundente sau în cursul unor boli febrile. – Din fr. sudamina.

sudanez
SUDANÉZ, -Ă, sudanezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Sudanului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Sudanului sau sudanezilor (1), privitor la Sudan sau la Sudanezi. – Din fr. soudanais.

sudare
SUDÁRE, sudări, s.f. Acțiunea de a (se) suda și rezultatul ei; sudaj, sudat^1, sudură. – V. suda.

sudat
SUDÁT^1 s.n. Sudare. – V. suda.

SUDÁT^2, -Ă, sudați, -te, adj. Care a fost lipit, îmbinat prin sudare. – V. suda.

sudatie
SUDÁȚIE, sudații, s.f. 1. Provocare a unei transpirații excesive, prin mijloace terapeutice, în scopuri curative; p. gener. transpirație (abundentă). 2. Procedeu de separare a două sau mai multor substanțe dintr-un amestec, bazat pe diferența punctelor de topire. – Din fr. sudation, lat. sudatio.

sudcoreean
SUD-COREEÁN, -Ă, sud-coreeni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Coreii de Sud sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Coreii de Sud sau sud-coreenilor (1), privitor la Coreea de Sud sau la sud-coreeni. [Pr.: -re-an] – Din fr. sud-coréean.

suddunarean
SUD-DUNĂREÁN, -Ă, sud-dunăreni, -e, adj. Din sudul Dunării. – Sud + dunărean.

sudest
SUD-ÉST s.n. 1. Punct cardinal secundar, situat în direcția bisectoarei unghiului format de direcțiile sud și est. 2. Parte a globului pământesc, a unui continent, a unei țări etc, așezată între sud și est. – Din fr. sud-est.

sudestic
SUD-ÉSTIC, -Ă, sud-estici, -ce, adj. De la

sudist
SUDÍST, -Ă, sudiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. Adept al politicii statelor din sudul Statelor Unite ale Americii, în cursul Războiului de secesiune. 2. Adj. Care aparține sudiștilor (1), privitor la sudiști. – Din fr. sudiste.

sudit
SUDÍT, sudiți, s.m. Locuitor din țările românești aflat sub protecția unei puteri străine, având prin aceasta dreptul la o jurisdicție specială, la anumite privilegii fiscale etc., de care nu se bucurau pământenii. – Din it. suddito.

sudoare
SUDOÁRE, sudori, s.f. Secreție a glandelor sudoripare prin care se elimină o parte a substanțelor rezultate din metabolismul organismului; transpirație, nădușeală. ♢ Expr. Sudorile morții sau sudori de moarte = sudoare care acoperă corpul omului înaintea morții; p. ext. transpirație provocată de o emoție, de o spaimă sau de o oboseală foarte mare. ♦ Fig. Muncă, osteneală, trudă; chin. – Din lat. sudor, -oris.

sudor
SUDÓR, -OÁRE, sudori, -oare, s.m. și f. Muncitor specializat în operații de sudură. – Din fr. soudeur.

sudoral
SUDORÁL, -Ă, sudorali, -e, adj. (Rar) Sudorific. – Din fr. sudoral.

sudorific
SUDORÍFIC, -Ă, sudorifici, -ce, adj. Care secretează sudoare sau care stimulează secreția glandelor sudoripare; sudoral. – Din fr. sudorifique.

sudoripara
SUDORIPÁRĂ, sudoripare, adj. (În sintagma) Glandă sudoripară = glandă care secretează sudoarea. – Din fr. sudoripare.

sudorita
SUDORÍȚĂ, sudorițe, s.f. Muncitoare specializată în operații de sudură. – Sudor + suf. -iță.

sudui
SUDUÍ, súdui, vb. IV. Intranz. și tranz. (Pop.) A spune ocări la adresa cuiva; a înjura. ♦ Tranz. (Înv. și reg.) A certa, a mustra, a dojeni. – Din magh. szidni.

suduitura
SUDUITÚRĂ, suduituri, s.f. (Pop.) Înjurătură, ocară. [Pr.: -du-i-] – Sudui + suf. -tură.

sudura
SUDÚRĂ, suduri, s.f. 1. Operație de sudare; p. ext. locul îmbinării prin sudare a două sau mai multor piese. 2. Fig. Închegare, îmbinare, legătură, unire (strânsă). – Din fr. soudure.

sudvest
SUD-VÉST s.n. 1. Punct cardinal secundar, situat în direcția bisectoarei unghiului format de direcțiile sud și vest. 2. Parte a globului pământesc, a unui continent, a unei țări etc. așezată între sud și vest. – Din fr. sud-ouest, germ. Südwest.

sudvestic
SUD-VÉSTIC, -Ă, sud-vestici, -ce, adj. De la

suedez
SUEDÉZ, -Ă, suedezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Suediei sau care este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Suediei sau populației ei, privitor la Suedia sau la populația ei. ♦ (Substantivat, f.) Limbă germanică vorbită de suedezi. ♦ Gimnastică suedeză = sistem de exerciții fizice care constă din diferite mișcări ale corpului, pentru dezvoltarea musculaturii și a agilității. [Pr. : su-e-] – Suedia (n. pr.) + suf. -ez.

suferi
SUFERÍ, súfăr, vb. IV. 1. Intranz. A încerca, a simți, a îndura o durere fizică sau morală. ♦ A avea neplăceri, a suporta consecințele neplăcute ale unui fapt. 2. Tranz. și intranz. A îndura, a răbda, a suporta. ♦ Tranz. A fi supus unei pedepse, a fi condamnat. 3. Tranz. A îngădui, a admite, a permite, a consimți. – Lat. pop. sufferire (= sufferre).

suferind
SUFERÍND, -Ă, suferinzi, -de, adj. (Adesea substantivat) Care suferă de o boală; bolnav. – Din suferi (după fr. souffrant).

suferinta
SUFERÍNȚĂ, suferințe, s.f. Durere fizică sau morală; suferire; starea celui care suferă. ♢ Expr. A fi în suferință = a duce lipsă de ceva. – Suferi + suf. -ință (după fr. souffrance).

suferire
SUFERÍRE, suferiri, s.f. (Înv.) Faptul de a suferi; suferință. – V. suferi.

suferitor
SUFERITÓR, -OÁRE, suferitori, -oare, adj. (Rar) Care suferă o durere fizică sau morală; care exprimă suferință; suferind. – Suferi + suf. -tor.

sufertas
SUFERTÁȘ, sufertașe, s.n. Ansamblu alcătuit din câteva vase așezate unul peste altul și fixate pe un dispozitiv cu mâner, în care se transportă mâncarea (caldă). – Din tc. sefertas.

suficient
SUFICIÉNT, -Ă, suficienți, -te, adj. 1. (Adesea adverbial) Care este în cantitate satisfăcătoare, atât cât trebuie; destul, de ajuns, satisfăcător. ♦ (Substantivat, m.) Calificativ între „insuficient” și „bine”, cu care se notează uneori probele la examene. 2. (Despre oameni) Care are o părere foarte bună și nejustificată despre sine; plin de sine, înfumurat, îngâmfat, vanitos. [Pr.: -ci-ent] – Din lat. sufficiens, -ntis. Cf. it. s u f f i c i e n t e.

suficienta
SUFICIÉNȚĂ, suficiențe, s.f. 1. (Rar) Faptul de a fi suficient; îndestulare. 2. Încredere, mulțumire de sine exagerată; vanitate. [Pr.: -ci-en-] – Din it. sufficienza.

sufism
SUFÍSM s.n. Curent în mistica musulmană, apărut în sec. VIII și răspândit mai ales în Persia. – Din fr. soufisme.

sufit
SUFÍT, sufituri, s.n. Ornament de var și nisip, executat în special pe tavan; tavan ornamentat în acest mod. – După it. soffitto, fr. soffite.

sufita
SUFÍTĂ^1, sufite, s.f. Parte superioară a scenei, amenajată special pentru manevrarea dispozitivelor de iluminare, aerisire etc.; p. ext. element scenografic care acoperă sau decorează partea superioară a scenei. – Din it. soffitta, fr. soffite.

SUFITĂ^2 s.f. v. sofită.

sufix
SUFÍX, sufixe, s.n. Îmbinare de sunete sau un singur sunet care se adaugă după rădăcina sau după tema unui cuvânt pentru a crea cuvinte sau forme gramaticale noi. ♢ Sufix lexical = sufix care ajută la formarea cuvintelor noi, schimbând sensul sau categoria gramaticală a cuvântului de bază. Sufix gramatical (sau flexionar) = sufix cu ajutorul căruia se creează forme gramaticale. – Din fr. suffixe.

sufixa
SUFIXÁ, sufixez, vb. I. Tranz. A adăuga un sufix la o rădăcină sau la o temă. – Din sufix. Cf. fr. s u f f i x e r.

sufixare
SUFIXÁRE, sufixări, s.f. Acțiunea de a sufixa și rezultatul ei; sufixație. – V. sufixa.

sufixatie
SUFIXÁȚIE, sufixații, s.f. Faptul de a sufixa; sufixare. – Din fr. sufixation.

sufixoid
SUFIXOÍD, sufixoide, s.n. (Lingv.) Element de compunere sau cuvânt folosit ca sufix la formarea unor termeni științifici și tehnici. – Din fr. suffixoide.

sufla
SUFLÁ, súflu, vb. I. 1. Intranz. A elimina aer din gură sau din plămâni cu o anumită forță; a expira forțat aerul. ♢ Expr. A sufla în lumânare (sau în lampă) = a stinge lumânarea sau lampa expirând cu putere aerul asupra flăcării. A sufla în foc = a expira producând un curent de aer, pentru a înteți flacăra. Cine s-a fript cu ciorbă suflă și în iaurt = o experiență neplăcută te face mai prudent decât este necesar. A sufla cuiva ceva (sau pe cineva) de sub nas = a-și însuși cu îndrăzneală ceea ce se cuvine altuia; a fura a șterpeli. ♦ Tranz. A face ca ceva să se împrăștie sub acțiunea aerului expirat cu putere. ♦ Tranz. A elimina mucozitățile nazale expirând puternic. ♦ A introduce cu gura aer în deschizătura unor instrumente pentru a produce sunete; (despre unele instrumente) a suna, a cânta. Suflă în fluier. Suflă trâmbițele. ♦ A produce (mecanic) un curent de aer sub presiune. 2. Intranz. A respira greu, cu efort; a gâfâi. ♢ Expr. A nu (mai) sufla = a) a fi mort; b) a sta liniștit, nemișcat; fig. a nu mai protesta, a nu crâcni. 3. Tranz. A fabrica obiecte de sticlă folosind procedeul introducerii de aer într-o mică masă de sticlă topită. 4. Tranz. A acoperi (un obiect de metal) cu un strat subțire de metal prețios; a arginta, a auri. 5. Intranz. (Despre vânt) A bate. 6. Tranz. A vorbi încet (și în secret); a informa pe ascuns. ♢ Expr. A nu sufla un cuvânt = a nu spune nimic, a ține secret. ♦ A șopti actorilor rolul în timpul reprezentației. ♦ A șopti cuiva răspunsul pe care trebuie să-l dea la o întrebare. – Lat. sufflare.

suflai
SUFLÁI, suflaiuri, s.n. 1. Tub metalic subțire și îndoit, cu un orificiu strâmt de ieșire, prin care se suflă aer într-o flacară de gaz sau de alcool, pentru a se obține activarea arderii; suflător (4). 2. Instalație folosită la aerisirea puțurilor adânci de exploatare, formată din burlane prevăzute cu o pâlnie care se poate roti în direcția vântului. – Sufla + suf. -ai.

suflaj
SUFLÁJ, suflaje, s.n. 1. Dispozitiv montat la bordul unei nave, în scopul îmbunătățirii stablității. 2. Metodă de lucru folosită pentru corectarea deformațiilor unei linii de cale ferată. – Din fr. soufflage.

suflanta
SUFLÁNTĂ, suflante, s.f. Compresor de aer sau de alte gaze debitate în cantități mari, folosit în siderurgie la alimentarea furnalelor înalte și a convertizoarelor. – Din fr. soufflante.

suflare
SUFLÁRE, suflări, s.f. 1. Acțiunea de a sufla și rezultatul ei. ♦ Aerul respirat; Fig. faptul de a trăi, de a exista. ♢ Loc. adv. Într – o suflare = într-o clipă, foarte repede. ♢ Expr. Fără (de) suflare = a) cu respirația oprită (ca urmare a unei stări psihice sau fizice neobișnuite), foarte uimit, speriat etc.; b) fără viață, mort. A-și da suflarea (de pe urmă) = a muri. 2. Ființă, viețuitoare; p. ext. oameni, lume, popor. 3. Adiere de vânt. – V. sufla.

suflator
SUFLĂTÓR, (1, 2) suflători, s.m., (3, 4) suflătoare, s.n. 1. S.m. (La pl.) Instrumente muzicale de suflat. 2. S.m. Persoană care cântă la un instrument de suflat. 3. S.n. Țeavă prin care muncitorul sticlar suflă aer într-o masă de sticlă topită, pentru a-i da diverse forme. 4. S.n. Dispozitiv pentru suflarea unui curent de abur sau de aer în cutia de fum a unei locomotive. ♦ Suflai. – Sufla + suf. -ător.

sufleca
SUFLECÁ, suflec, súflec, vb. I. Tranz. A îndoi, a răsuci în sus marginile unui obiect de îmbrăcăminte, de obicei mânecile sau poalele (pentru a le feri de apă sau pentru a fi mai liber în mișcări); a sumete. ♢ Refl. Se suflecă la mâneci. – Din lat. *subfollicare.

suflecare
SUFLECÁRE, suflecări, s.f. Acțiunea de a (se) sufleca și rezultatul ei. – V. sufleca.

suflecat
SUFLECÁT, -Ă, suflecați, -te, adj. (Despre obiecte de îmbrăcăminte) Îndoit, răsfrânt în sus; sumes. – V. sufleca.

sufleor
SUFLEÓR, sufleori, s.m. Persoană care suflă actorilor, în timpul repetițiilor și al reprezentațiilor, replicile pe care urmează să le spună. – Din fr. souffleur.

suflerie
SUFLERÍE, suflerii, s.f. (În sintagma) Suflerie aerodinamică = instalație experimentală, în formă de tunel, pentru determinarea forțelor aerodinamice exercitate de un curent de aer asupra unor machete de avioane, în vederea stabilirii forțelor care se exercită asupra construcțiilor reale în condiții de exploatare. – Din fr. soufflerie.

suflet
SÚFLET, suflete, s.n. 1. Totalitatea proceselor afective, intelectuale și voliționale ale omului; psihic. ♢ Loc. adv. Din suflet sau din tot sufletul, din adâncul sufletului = cu pasiune, cu convingere; foarte mult. Cu (sau fără) suflet = cu (sau fără) însuflețire, cu (sau fără) elan. ♦ Trăsătură de caracter (bună sau rea); p. ext. caracter. ♦ Persoană considerată din punct de vedere al trăsăturilor de caracter. Era un suflet mare, care înțelegea lumea. ♦ Omenie, bunătate, milă. Om fără suflet. ♦ Curaj, temeritate, îndrăzneală. A prinde suflet. 2. Factor, element esențial al unui lucru, al unei acțiuni etc. 3. (În filozofia idealistă și în concepția religioasă) Substanță spirituală care dă omului viață și care este socotită de origine divină și cu esență veșnică. ♢ Expr. A-și încărca sufletul cu... = a comite o faptă rea. A avea (ceva) pe suflet = a fi preocupat, chinuit de ceva. (Fam.) A nu avea (pe cineva) la suflet = a nu iubi (pe cineva), a nu-l simpatiza. A(-i) scoate (cuiva) sufletul = a nu lăsa (pe cineva) în pace, a sâcâi, a enerva. A-i ieși (cuiva) sufletul = a) a muri; b) a munci din greu, a se chinui. Cu sufletul la gură = a) în agonie; b) respirând foarte greu de oboseală sau de emoție. A-și stupi sufletul = a munci din greu, a se chinui cu ceva. A-și căuta (sau vedea, griji) de suflet (sau de ale sufletului) = a se comporta în conformitate cu normele bisericești. A căuta de sufletul cuiva = a da ceva de pomană în amintirea unui mort. (Să) fie de sufletul cuiva! = fie ca Dumnezeu să-i ierte păcatele! A fi (sau a se face) trup și suflet cu cineva = a fi extrem de devotat cuiva. A-și vinde sufletul = a păcătui foarte tare. 4. Viață. A avea șapte suflete ♢ Expr. A (mai) prinde (sau a căpăta) suflet = a se întrema (după o boală). A lua (cuiva) sufletul = a omorî (pe cineva). A avea ceva pe (sau la) sufletul său = a avea ceva în posesiune. ♦ Inimă. ♢ Expr. A i se rupe sufletul (de mila cuiva) = a suferi foarte mult pentru nenorocirea cuiva. A(-i) merge (cuiva ceva) la suflet = a(-i) plăcea mult, a(-i) produce o mare satisfacție. 5. Persoană, ins, om; p. gener. orice ființă. ♦ Locuitor. Oraș de un milion de suflete. 6. (Pop.) Suflare, suflu, respirație. Pe nări el scoate suflet puternic. ♢ Loc. adv. Într-un suflet = foarte repede. ♢ Loc. vb. ♢ Loc. vb. A-și trage sufletul = a respira. ♢ Expr. A-și lua suflet = a respira adânc; a-și potoli respirația. A-i veni sufletul la loc = a-și potoli respirația; a se liniști. 7. (În sintagme și expr.) Copil (rar fiu) de suflet = copil adoptiv. A lua de suflet = a adopta un copil. A da de suflet = a-și ceda copilul unei persoane care îl adoptă. – Lat. *suflitus (< suflare).

sufletesc
SUFLETÉSC, -EÁSCĂ, sufletești, adj. Al sufletului; care ține de suflet, privitor la suflet; p. ext. moral, spiritual. – Suflet + suf. -esc.

sufleteste
SUFLETÉȘTE adv. Din punct de vedere sufletesc; moralmente. – Suflet + suf. -ește.

sufletism
SUFLETÍSM s.n. (Fam.) Atitudine plină de generozitate și de solicitudine. – Suflet + suf. -ism.

sufletist
SUFLETÍST, -Ă, sufletiști, -ste, s.m. și f., adj. (Persoană) plină de generozitate și de solicitudine. – Suflet + suf. -ist.

sufletel
SUFLEȚÉL, suflețele, s.n. Diminutiv al lui suflet. – Suflet + suf. -el.

sufleu
SUFLÉU, sufleuri, s.n. Preparat culinar asemănător cu o budincă, foarte pufos, făcut din legume, brânză sau fructe cu albuș bătut spumă. – Din fr. soufflé.

sufloi
SUFLÓI, sufloaie, s.n. (Reg.) 1. Țeavă de trestie sau de soc prin care se suflă în foc, pentru a-l aprinde. 2. Jucărie din scoarță de mesteacăn sau de salcie, cu care fluieră copiii. – Sufla + suf. -oi.

suflu
SÚFLU, sufluri, s.n. 1. Respirație. ♦ Nume generic dat sunetelor care se produc la nivelul pleurei, inimii sau vaselor în diferite boli, asemănătoare cu zgomotul făcut de o coloană de aer sau de lichid împinsă cu forța într-un canal îngust. ♦ Capacitate respiratorie mare; p. ext. rezistență fizică (mare). 2. Adiere, boare. 3. Masă de aer deplasată cu violență (de explozia unei bombe), care poate provoca avarii și distrugeri. 4. Fig. Avânt, elan, însuflețire. – Din fr. souffle.

suflura
SUFLÚRĂ, sufluri, s.f. Defect de turnare a lingourilor sau al pieselor metalice turnate, constând din mici goluri produse de gazele degajate din metal în urma unor reacții chimice. – Din fr. soufflure.

sufoca
SUFOCÁ, sufóc, vb. I. Refl. și tranz. (Adesea fig.) A nu mai putea sau a face pe cineva să nu mai poată respira; a (se) înăbuși (din lipsă de aer), a (se) asfixia. – Din fr. suffoquer, lat. suffocare.

sufocant
SUFOCÁNT, -Ă, sufocanți, -te, adj. (Adesea fig.) Care provoacă sufocarea, care sufocă; înăbușitor, asfixiant. – Din fr. suffocant.

sufocare
SUFOCÁRE, sufocări, s.f. Acțiunea de a (se) sufoca și rezultatul ei; înăbușire, sufocație, asfixiere. – V. sufoca.

sufocatie
SUFOCÁȚIE, sufocații, s.f. Sufocare. – Din fr. suffocation, lat. suffocatio.

sufoziune
SUFOZIÚNE s.f. v. sufuziune.

sufragerie
SUFRAGERÍE, sufragerii, s.f. Cameră special amenajată și mobilată în care se servește masa. ♦ Mobilierul pentru această cameră. [Var.: sofrageríe s.f.] – Sufragiu^1 + suf. -ărie.

sufrageta
SUFRAGÉTĂ, sufragete, s.f. Partizană a mișcării femeilor din Anglia de la începutul sec. XX, al cărei scop a fost obținerea drepturilor politice pentru femei. – Din fr. suffragette.

sufragiu
SUFRAGÍU^1, sufragii, s.m. (Înv.) Om de serviciu care servea la masă. [Var.: sovragíu s.m.] – Din tc. sofraci.

SUFRÁGIU^2, sufragii, s.n. 1. Declarație care exprimă voința sau părerea cuiva într-o alegere sau într-o adunare constituită; drept de vot. ♢ Sufragiu universal = drept de vot acordat tuturor cetățenilor majori ai unei țări. 2. Sistem de votare (după modalitatea exercitării dreptului de vot și extinderea lui). 3. Aprobare, asentiment. [Var.: sufráj s.n.] – Din fr. suffrage, lat. suffragium.

sufraj
SUFRÁJ s.n. v. sufragiu^2.

sufuziune
SUFUZIÚNE, sufuziuni, s.f. 1. Răspândire sub piele a unei umori. ♦ Sufuziune sangvină = hemoragie de proporții reduse care are loc între straturile componente ale unui organ sau ale unui țesut. 2. (Geol.) Proces de spălare și de transportare a particulelor fine din rocile afânate sub acțiunea circualției apelor subterane. [Var.: sufoziúne s.f.] – Din fr. suffusion.

sugaci
SUGÁCI, -CE, sugaci, -ce, adj. (Adesea substantivat) Care se hrănește sugând, care nu a depășit vârsta alimentării cu laptele mamei; sugar, sugător. – Suge + suf. -aci.

sugar
SUGÁR, -Ă, sugari, -e, adj. (Adesea substantivat) Sugaci. – Suge + suf. -ar.

sugativa
SUGATÍVĂ, sugative, adj. (În expr.) Hârtie sugativă (și substantivat, f.) = hârtie poroasă și groasă, special făcută pentru a suge cerneală; sugătoare. – Suge + suf. -ativă.

sugarel
SUGĂRÉL, -EÁ, sugărei, -ele, adj. (Pop.) Diminutiv al lui sugar. – Sugar + suf. -el.

sugator
SUGĂTÓR, -OÁRE, sugători, -oare, adj., s.f. 1. Adj. (Înv.) Sugaci. ♦ (Substantivat; fam.) Bețiv. 2. S.f. Hârtie sugativă. 3. S.f. Mică plantă din regiunea subalpină, lipsită de clorofilă, palid-gălbuie, brună sau roșie, cu frunze în formă de solzi și cu flori albe-gălbui (Monotropa hypopytis). – Suge + suf. -ător.

suge
SÚGE, sug, vb. III. Tranz. 1. A trage cu gura sau cu botul laptele din sân, din țâță. ♢ Expr. A suge (ceva) o dată (sau împreună) cu laptele mamei = a dobândi o deprindere din cea mai fragedă copilărie. A-și suge de sub unghii = A fi foarte zgârcit. ♦ A sorbi un lichid, un suc etc. Albina suge nectarul florilor. ♦ A dizolva ceva încet în gură și a mânca; a topi ceva puțin câte putin. Suge o bomboană. ♦ A trage în piept, a aspira. ♢ Intranz. A suge din țigară. 2. (Depr.) A goli conținutul unui vas; a bea. ♦ (Fam.) A fi bețiv. 3. (Despre un corp poros) A absorbi lichide. 4. Fig. A stoarce de avere, de putere, de vlagă; a secătui, a slei. ♢ Expr. A suge (pe cineva) până la măduvă = a-i lua (cuiva) tot ce are, a-l sărăci. A suge sângele cuiva (sau din cineva) = a exploata, a asupri, a chinui pe cineva. ♦ Refl. (Despre ființe) A fi tras la față, a slăbi. [Perf. s. supsei, part. supt] – Lat. sugere.

sugel
SUGÉL, sugei, s.m. 1. Mică plantă erbacee cu miros neplăcut, cu flori purpurii, trandafirii sau albe (Lamium purpureum). ♢ Sugel alb = plantă erbacee cu frunze pețiolate și flori albe (Lamium album). ♢ Compus: sugel-galben = plantă erbacee cu frunzele pețiolate și flori galbene-aurii (Galeobdolon luteum). 2. (Pop.) Panarițiu. – Lat. sigillum (după suge).

sugera
SUGERÁ, sugerez, vb. I. Tranz. A face să se nască în mintea cuiva (printr-o aluzie, o asociație de idei etc.) un gând, o idee, un sentiment. – Din fr. suggérer.

sugerare
SUGERÁRE, sugerări, s.f. Acțiunea de a sugera și rezultatul ei. – V. sugera.

sugere
SÚGERE, sugeri, s.f. 1. (Rar) Acțiunea de a suge și rezultatul ei; supt. 2. Atracție a unei nave spre mal sau spre o navă mai mare care trece prin apropiere, datorită variațiilor de presiune create la viteze mari în vecinătatea bordurilor. – V. suge.

sugestibil
SUGESTÍBIL, -Ă, sugestibili, -e, adj. (Despre o persoană) Receptiv, sensibil la sugestie. – Din fr. suggestible.

sugestibilitate
SUGESTIBILITÁTE s.f. Însușirea de a fi sugestibil; grad de reactivitate la sugestie. – Din fr. suggestibilité.

sugestie
SUGÉSTIE, sugestii, s.f. 1. Influență exercitată asupra voinței cuiva; înrâurire și dirijare a voinței cuiva. ♦ Spec. Influență exercitată asupra conștiinței și voinței cuiva (în stare de veghe sau de stare hipnotică), folosită în tratarea unor tulburări neuropsihice. 2. Ceea ce sugerează cuiva; sugerare, propunere, idee. [Var.: sugestiúne s.f.] – Din fr. suggestion, lat. suggestio, -onis.

sugestiona
SUGESTIONÁ, sugestionez, vb. I. Tranz. si refl. A face pe cineva să gândească sau să acționeze (sau a gândi și a acționa singur) prin intermediul sugestiei; a (se) influența. [Pr.: -ti-o-] – Din fr. suggestionner.

sugestiune
SUGESTIÚNE s.f. v. sugestie.

sugestiv
SUGESTÍV, -Ă, sugestivi, -e, adj. (Adesea adverbial) Care are puterea sau calitatea de a deștepta sugestii, care inspiră sau stârnește anumite reprezentări sau idei; care sugerează. – Din fr. suggestif.

sugestivitate
SUGESTIVITÁTE s.f. Calitatea de a fi sugestiv. – Din fr. sugestivité.

sughit
SUGHÍȚ, sughițuri, s.n. Contracție bruscă și convulsivă a diafragmei, însoțită de un zgomot nearticulat, cauzată de trecerea aerului prin glotă. ♦ Hohot de râs, de plâns. – Din sughița (derivat regresiv).

sughita
SUGHIȚÁ, sughíț, vb. I. Intranz. A scoate sughițuri. [Prez. ind. și: sughit] – Lat. pop. subgluttiare (= singultare).

sughitare
SUGHIȚÁRE, sughițări, s.f. Acțiunea de a sughița și rezultatul ei; sughițat. – V. sughița.

sughitat
SUGHIȚÁT s.n. Sughițare. – V. sughița.

sugiuc
SUGIÚC s.n. 1. Produs de cofetărie făcut din nuci muiate în must fiert cu făina. ♦ Bigi-bigi. 2. (Înv.) Un fel de cîrnat afumat preparat din carne de oaie, de capră sau de vită; ghiuden. – Din tc. sucuk.

sugruma
SUGRUMÁ, sugrúm, vb. I. 1. Tranz. A strânge pe cineva de gât (pentru a-l omorî prin sufocare); a gâtui, a strangula. ♦ Fig. (Despre haine) strânge prea tare corpul, împiedicând mișcările, respirația. 2. Tranz. Fig. A înăbuși, a sufoca. 3. Tranz. Fig. A înăbuși cu violență o acțiune, o manifestare; a reprima, a lichida. 4. Refl. (Despre ape, drumuri etc.) A se îngusta (brusc), a se gâtui. – Su(b) + gruma(z). Cf. s u g u ș a.

sugrumare
SUGRUMÁRE, sugrumări, s.f. Acțiunea de a (se) sugruma și rezultatul ei. – V. sugruma.

sugrumat
SUGRUMÁT, -Ă, sugrumați, -te, adj. 1. Strâns de gât, gâtuit; ucis prin sufocare. ♦ Fig. Incomodat de o îmbrăcăminte prea strâmtă. 2. Fig. Copleșit, chinuit, frământat de o stare sufletească. 3. Fig. (Despre voce, rostire) Care nu poate fi articulat (bine); înecat, înăbușit, alterat. – V. sugruma.

sugrumator
SUGRUMĂTÓR, -OÁRE, sugrumători, -oare, adj. Care sugrumă; care suprimă, care nimicește; fig. care apasă, care copleșește; sufocant. – Sugruma + suf. -ător.

sugrumatura
SUGRUMĂTURĂ, sugrumături, s.f. Parte îngustă sau subțiată a unui lucru; loc în care se produce o îngustare sau o subțiere; gâtuitură, gâtuire. – Sugruma + suf. -ătură.

sugusa
SUGUȘÁ, sugúș, vb. I. Tranz. (Înv.) A gâtui, a sugruma. – Su(b) + gușă.

suhat
SUHÁT, suhaturi, s.n. 1. Pășune (pe lângă ape sau pe lângă locuri mocirloase); izlaz, imaș, suhăție. 2. (Reg.) Apă puțin adâncă (unde se adapă vitele). – Cf. scr. s u v a t.

suhatie
SUHĂȚÍE, suhății, s.f. (Reg.) Suhat (1). – Suhat + suf. -ie.

sui
SUÍ, súi, vb. IV. 1. Refl. și intranz. A se îndrepta spre un loc mai ridicat, a merge în sus, la deal; a (se) urca. ♢ Tranz. Suim coasta muntelui. ♦ Fig. A înainta, a avansa, a ajunge până la... 2. Refl., tranz. și intranz. A (se) așeza pe ceva ridicat; a (se) urca, a (se) cățăra. ♢ Expr. A (se ) sui călare (pe cal sau în șa) = a încăleca. A (se) sui sau a (se) urca pe tron (sau în scaun) = (despre împărați, regi, domnitori) a ajunge sau a face pe cineva să ajungă la domnie, a prelua sau a da cuiva domnia. (Refl.) A (i) se sui (cuiva) în cap = a abuza de bunătatea cuiva, a pune stăpânire pe cineva. 3. Refl. A se înălța, a se ridica (în văzduh). ♢ Expr. A i se sui (cuiva) sângele în obraz = a se înroși la față (de mânie, de rușine), a se congestiona. A i se sui la cap = a fi plin de sine, a se îngâmfa. A i se sui (cuiva) vinul la (sau în cap) = a se ameți de băutură, a se îmbăta. A i se sui părul în vârful capului = a se speria, a se îngrozi, a se înspăimânta. 4. Refl. (Despre numere, prețuri, sume) A crește, a urca, a se mări, a se ridica. ♢ Expr. A se sui (până) la... = a ajunge (până) la... ♦ Tranz. A face să crească, să sporească. 5. Intranz. Fig. (Despre glas; p. ext. despre cântăreți) A intona note (din ce în ce mai) înalte; a ridica. – Lat. subire.

suicid
SUICÍD s.n. (Livr.) Sinucidere. [Pr.: su-i-] – Din fr. suicide.

suigeneris
SÚI-GÉNERIS adj. invar. Special, original, particular; unic în felul său. – Loc. lat.

suin
SUÍN, -Ă, suini, -e, s.m. și f. (La pl.) Subfamilie de paricopitate care cuprinde mai multe genuri și specii de porci sălbatici, precum și porcii domestici proveniți din aceștia; (și la sg.) animal care face parte din această subfamilie. – Din lat. suinus.

suire
SUÍRE, suiri, s.f. Acțiunea de a (se) sui și rezultatul ei; suit (1). ♢ Suire pe tron = preluare a domniei (de către un monarh). – V. sui.

suis
SUÍȘ, suișuri, s.n. 1. Suire, urcare, suit (1). 2. Loc pieziș care urcă; urcuș, povârniș, pantă, coastă. ♦ Porțiune dintr-un drum care urcă. – Sui + suf. -iș.

suit
SUÍT s.n. 1. Faptul de a (se) sui; urcare, suire, suiș (1). 2. Acțiunea de a transporta un obiect într-un loc ridicat; urcat. – V. sui.

suitar
SUITÁR s.m. v. soitar.

suita
SUÍTĂ, suite, s.f. 1. Grup de oameni care însoțește un demnitar, un suveran; alai, escortă. 2. Lucrare muzicală instrumentală alcătuită din mai multe părți scrise în aceeași tonalitate, dar contrastante prin caracter și prin mișcare. ♦ Fragmente selective extrase dintr-o lucrare mai amplă (operă, balet etc.). 3. Serie, șir de episoade, de idei etc. ♦ Continuitate, înlănțuire. – Din fr. suite.

suitor
SUITÓR, -OÁRE, suitori, -oare, adj., s.f., s.m. 1. Adj. Care suie, urcă, ascendent; spec. (despre plante) agățător. 2. Adj. (Despre ritmul versurilor) Cu intonație crescândă; ascendent. 3. S.f. Trecere verticală sau înclinată prin care se realizează legătura între două lucrări miniere situate la nivele diferite sau între un orizont subteran și suprafață și care nu este echipată cu mijloace de transport. 4. S.m. (Înv.) Rudă în linie ascendentă. [Pr.: su-i-] – Sui + suf. -tor.

sujet
SUJÉT, sujeturi, s.n. (Înv.) Temă (literară), subiect. ♦ Prilej, motiv. – Din fr. sujet.

sul
SUL, suluri, s.n. 1. Cilindru de lemn, de metal sau din alt material solid, care se poate roti în jurul axei sale, servind la conducerea, presarea sau fasonarea unui material. ♦ Spec. Cilindru metalic sau de lemn pe care se înfășoară urzeala sau țesătura. ♢ Expr. Cu (rar prin) un sul subțire = printr-un calcul fin, cu istețime, cu șiretenie. ♦ Bară folosită la gimnastică. 2. Pernă lungă, de formă cilindrică, care se pune ca ornament sau ca rezemătoare la capătul canapelei sau al patului. ♦ Un fel de pernă cilindrică ce se pune între geamurile ferestrelor, pentru a împiedica pătrunderea frigului în interiorul încăperii. 3. Bucată dintr-un material flexibil înfășurată în formă de cilindru. Sul de hârtie. ♦ Expr. A face (sau a strânge) sul = a înfășura în formă de cilindru. 4. Fig. Coloană de fum, de foc sau de praf; trombă. ♦ Val de frunze uscate, rostogolite de vânt. ♦ Mănunchi de lumină, de raze sau de văpăi. – Lat. pop. sub(u)lum (= insubulum).

sulatic
SULÁTIC, -Ă adj. v. suletic.

sula
SÚLĂ, sule, s.f. 1. Unealtă (folosită de cizmari și de cojocari) formată dintr-un ac lung și gros de oțel, drept sau curb, fixat într-un mâner, cu care se găurește pielea, talpa etc. spre a putea petrece acul sau ața prin ele. 2. (Reg.) Pește mic cu corpul foarte subțire și alungit (Syngnatus nigrolineatus). – Lat. subula.

sulcina
SULCÍNĂ s.f. v. sulfină.

suleget
SULÉGET, -Ă, sulegeți, -te, adj. (Rar; despre oameni sau despre părți ale corpului) Subțire, zvelt; delicat, gingaș, fin. – Lat. *sublicidus (< sublica).

sulemeneala
SULEMENEÁLĂ s.f. v. sulimeneală.

sulemeni
SULEMENÍ vb. IV v. sulimeni.

sulemenire
SULEMENÍRE s.f. v. sulimenire.

sulemenit
SULEMENÍT, -Ă adj. v. sulimenit.

suletic
SULÉTIC, -Ă, suletici, -ce, adj. (Reg.; despre ființe) Lung și subțire; zvelt, subțiratic. [Var.: sulátic, -ă adj.] – Sulă + suf. -etic.

sulf
SULF s.n. Metaloid de culoare gălbuie, cu miros neplăcut, care se găsește în natură în stare nativă sau în combinații, întrebuințat mai ales în tehnică și în medicină; pucioasă. ♢ Floare de sulf = sulf sub formă de pulbere fină. – Din lat. sulphur.

sulfamida
SULFAMÍDĂ, sulfamide, s.f. Medicament sub formă de pastile, injecții sau praf, întrebuințat pentru combaterea anumitor infecții. – Din fr. sulfamide, germ. Sulfamid.

sulfanilamida
SULFANILAMÍDĂ, sulfanilamide, s.f. (Farm.) Substanță organică, de culoare albă, folosită local în tratamentul plăgilor infectate. – Din fr. sulfanilamide.

sulfat
SULFÁT, sulfați, s.m. Sare a acidului sulfuric cu un metal sau cu un radical. ♢ Sulfat de cupru = sare de cupru a acidului sulfuric, de culoare albastră, cristalizată, solubilă în apă, întrebuințată în industrie și în agricultură pentru combaterea paraziților; piatră-vânătă. Sulfat de magneziu = sare de magneziu a acidului sulfuric, sub formă de praf alb, cristalizat, solubil în apă, care se întrebuințează în industrie și în medicină (ca purgativ); sare-amară. Sulfat feros = sare de fier a acidului sulfuric, de culoare verde deschisă, cristalizată, solubilă în apă, care se întrebuințează în industrie la fabricarea cernelii de scris etc.; calaican. Sulfat de sodiu = sare de sodiu a acidului sulfuric, întrebuințată în medicină ca purgativ. Sulfat de aluminiu și de potasiu = sare dublă de aluminiu și de potasiu a acidului sulfuric, de culoare albă, cristalizată, solubilă în apă, cu gust astringent, care se folosește în industrie, în medicină etc.; alaun, piatră-acră. – Din fr. sulfate.

sulfata
SULFATÁ, sulfatez, vb. I. 1. Refl. (Despre suprafața sau porii materialului activ al plăcilor unui acumulator electric) A se acoperi cu sulfat de plumb ca urmare a neglijenței în exploatare. 2. Tranz. A muia un material într-o baie de sulfat metalic pentru a-l conserva mai bine. 3. Tranz. A trata plantele sau semințele cu o soluție de sulfat de cupru pentru a combate paraziții. – Din fr. sulfater.

sulfataj
SULFATÁJ, sulfataje, s.n. Sulfatare. – Din fr. sulfatage.

sulfatare
SULFATÁRE, sulfatări, s.f. Acțiunea de a (se) sulfata și rezultatul ei. – V. sulfata.

sulfatat
SULFATÁT, -Ă, sulfatați, -te, adj. (Chim.; despre baze) Transformat în sulfat prin combinarea cu acidul sulfuric. – Din fr. sulfaté.

sulfataza
SULFATÁZĂ, sulfataze, s.f. Enzimă care se găsește în toate organele corpului animalelor, în special în rinichi. – Din fr. sulfatase.

sulfatiazol
SULFATIAZÓL s.n. Sulfamidă (lichidă) folosită în combaterea unor boli microbiene. [Pr.: -ti-a-] – Din germ. Sulphatiazol.

sulfina
SULFÍNĂ, sulfine, s.f. Numele a două plante erbacee, melifere și medicinale, cu flori plăcut mirositoare, galbene (Melilotus officinalis) sau albe (Melilotus albus). [Var.: sulcínă s.f.] – Lat. *sulfina (< sulphur).

sulfit
SULFÍT, sulfiți, s.m. Sare a acidului sulfuros. – Din fr. sulfite.

sulfita
SULFITÁ, sulfitez, vb. I. Tranz. 1. A trata cu bioxid de sulf unele produse alimentare sau anumite vase în scopul dezinfectării, al conservării, al decolorării etc. 2. A trata cu sulfit și bisulfit de sodiu unele extracte tanante pentru a solubiliza produsele insolubile. – Din sulfit. Cf. fr. s u l f i t e r.

sulfitare
SULFITÁRE, sulfitări, s.f. Acțiunea de a sulfita și rezultatul ei. – V. sulfita.

sulfitat
SULFITÁT, -Ă, sulfitați, -te, adj. Care a fost supus operației de sulfitare. – V. sulfita.

sulfitic
SULFÍTIC, -Ă, sulfitici, -ce, adj. (Chim.; în sintagma) Leșie sulfitică = reziduu lichid cu conținut de lignină, zaharide, acid sulfuros etc., folosit la fabricarea unor produse. – Din fr. sulfitique.

sulfiza
SULFIZÁ, sulfizez, vb. I.Tranz. A trata termochimic piesele de oțel sau de fontă pentru a îmbogăți cu sulf straturile lor superficiale și a le mări astfel rezistența la uzură. – Sulf + suf. -iza.

sulfizare
SULFIZÁRE, sulfizări, s.f. Acțiunea de a sulfiza și rezultatul ei. – V. sulfiza.

sulfizat
SULFIZÁT, -Ă, sulfizați, -te, adj. Care a suferit operația de sulfizare. – V. sulfiza.

sulfura
SULFURÁ, sulfurez, vb. I. Tranz. 1. A trata recoltele depozitate (mazăre, fasole etc.) cu sulfura de carbon pentru a distruge gărgărițele și moliile. ♦ A stropi plantele cu pulbere de sulf împotriva făinării. 2. A injecta în sol sulfură de carbon în scopul distrugerii larvelor și a insectelor vătămătoare pentru plante. – Din fr. sulfurer.

sulfuraj
SULFURÁJ, sulfuraje, s.n. Sulfurare. – Din fr. sulfurage.

sulfurare
SULFURÁRE, sulfurări, s.f. Acțiunea de a sulfura și rezultatul ei. – V. sulfura.

sulfurat
SULFURÁT, -Ă, sulfurați, -te, adj. Combinat cu sulf. ♢ Hidrogen sulfurat = gaz incolor, toxic, cu miros de ouă stricate, care se găsește în apele minerale sulfuroase sau se obține prin putrezirea substanțelor albuminoide și care se întrebuințează în chimie; acid sulfhidric. – V. sulfura.

sulfura
SULFÚRĂ, sulfuri, s.f. Compus al sulfului cu un metal, cu un metaloid sau cu un radical organic; sare sau ester al acidului sulfuric. ♢ Sulfură de carbon = combinație de carbon cu sulf, în formă de lichid incolor și toxic, cu miros neplăcut, folosită în industrie și în agricultură. – Din fr. sulfure.

sulfuric
SULFÚRIC, -Ă, sulfurici, -ce, adj. 1. Combinat sau compus cu sulf. ♢ Acid sulfuric = acid anorganic obținut prin combinarea trioxidului de sulf cu apa, în formă de lichid incolor, uleios, cu gust acrișor, fără miros și foarte corosiv, care se înrebuințează în industria chimică; vitriol. 2. Privitor la sulf. – Din sulfurique.

sulfuriza
SULFURIZÁ, sulfurizez, vb. I. Tranz. A supune unei sulfurizări. – Din fr. sulfuriser.

sulfurizare
SULFURIZÁRE, sulfurizări, s.f. Operație de dezinfectare, de dezinsecție sau de deratizare cu ajutorul bioxidului de sulf gazos. – V. sulfuriza.

sulfuros
SULFURÓS, -OÁSĂ, sulfuroși, -oase, adj. 1. Care aparține grupului compușilor oxigenați ai sulfului. ♢ Acid sulfuros = acid oxigenat al sulfului întrebuințat ca decolorant, conservant pentru fructe etc. 2. Care conține sulf dizolvat. – Din fr. sulfureaux.

sulger
SÚLGER s.m. v. sluger.

sulgiu
SÚLGIU, sulgiuri, s.n. Dare percepută în evul mediu, în țările române, pentru vitele sau oile tăiate ori pentru vacile cu lapte. – Et. nec.

sulicioara
SULICIOÁRĂ, sulicioare, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui suliță. – Suliță + suf. -ioară.

suliman
SULIMÁN, sulimanuri, s.n. 1. (Înv.) Fard; sulimeneală (2). 2. Plantă erbacee păroasă, cu frunze ovale, cu flori albastre, roz sau albe (Ajuga genevensis). – Din tc. sülümen.

sulimeneala
SULIMENEÁLĂ, sulimeneli, s.f. (Înv.) Sulimenire. 2. Suliman (1) [Var.: sulemeneálă s.f.] – Sulimeni + suf. -eală.

sulimeni
SULIMENÍ, sulimenesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Înv.) A(-și) da cu suliman pe față; a (se) farda. [Var.: sulemení vb. IV] – Din suliman.

sulimenire
SULIMENÍRE, sulimeniri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a (se) sulimeni; sulimeneală. [Var.: sulemeníre s.f.] – V. sulimeni.

sulimenit
SULIMENÍT, -Ă, sulimeniți, -te, adj. (Înv.) Fardat. [Var.: sulemenít, -ă adj.] – V. sulimeni.

sulitar
SULIȚÁR, sulițari, s.m. Sulițaș. – Suliță + suf. -ar.

sulitas
SULIȚÁȘ, sulițași, s.m. Ostaș, în vechea orgnizare a armatei, care purta suliță; sulițar, lăncier. – Suliță + suf. -aș.

sulita
SÚLIȚĂ, sulițe, s.f. 1. Armă de atac formată dintr-o prăjină de lemn terminată cu un vârf de fier ascuțit, folosită mai ales în antichitate și în evul mediu; lance. ♦ Fig. Înțepătură, ironie îndreptată împotriva cuiva. ♦ (Sport) Instrument folosit în probele de aruncări la atletism, de forma unei prăjini lungi din lemn sau din metal, cu un vârf metalic ascuțit și cu un manșon situat în jurul centrului de greutate; p. ext. probă sportivă practicată cu acest instrument. 2. Fig. (Pop.) Unitate de măsură a timpului, egală cu circa o oră și jumătate, calculată după spațiul străbătut de un astru pe cer, începând de la răsăritul lui. [Pl. și : súliți] – Din sl. sulica.

sulitica
SULIȚÍCĂ, sulițele, s.f. Plantă erbacee lemnoasă la bază, din familia leguminoaselor, cu tulpina ramificată, cu frunzele păroase pe partea inferioară și cu flori dispuse în capitule bogate (Dorycnium herbaceum). – Suliță + suf. -ică.

sulky
SULKY subst. Trăsură ușoară, pe două roți, utilizată în cursele de trap. [Pr.: sálchi]. – Cuv. engl.

sultan
SULTÁN, sultani, s.m. Titlu dat monarhului din Imperiul Otoman și din alte țări musulmane; persoană care poartă (sau purta) acest titlu. ♦ (Înv.) Sultan-mezat = licitație specială care avea loc în divanul țării. – Din tc. sultan.

sultanat
SULTANÁT, sultanate, s.n. Demnitate de sultan; stat monarhic condus de un sultan. – Din fr. sultanat.

sultana
SULTÁNĂ, sultane, s.f. Soție sau fiică de sultan. – Sultan + suf. -ă. Cf. fr. s u l t a n e.

sultanin
SULTANÍN, -Ă, sultanini, -e, adj., subst. 1. Adj. (Despre fructe, legume) De cea mai bună calitate, de soi. 2. S.f. Soi de viță de vie cultivat pentru producerea stafidelor. 3. S.m. Veche monedă turcească de aur. – Din tc. sültani, fr. sultanine.

sulta
SÚLTĂ, sulte, s.f. Sumă de bani reprezentând diferența de valoare dintre două lucruri care se schimbă între ele ori dintre valoarea părții ce i se cuvine unei persoane într-o moștenire și valoarea lucrurilor ce i se atribuie cu ocazia împărțelii. – Din fr. soulte.

sultanesc
SULTĂNÉSC, -EÁSCĂ, sultănești, adj. Care aparține sultanului, privitor la sultan. – Sultan + suf. -esc.

sulumina
SULUMÍNĂ, sulumine, s.f. (Bot.) Filimică. – Et. nec.

suma
SUMÁ, sumez, vb. I. Tranz. (Livr.) A efectua o operație de adunare sau a calcula serii convergente. – Din fr. sommer (după sumă).

sumabila
SUMÁBILĂ, sumabile, adj. (Mat.; despre o funcție) Integrabilă; (despre o serie) convergentă. – Din fr. sommable (după sumă).

sumac
SUMÁC s.m. Numele mai multor arbori sau arbuști mediteraneeni cu frunze compuse, bogate în substanțe tanante, dintre care unele specii sunt cultivate și folosite în industria pielăriei, în medicină etc. (Rhus). – Din fr. sumac.

suman
SUMÁN, sumane, s.n. 1. Haină țărănească lungă (până la genunchi), făcută din pănură, dimie, postav gros etc. (bogat ornamentată cu găitane); țundră, zeghe, dulamă (1). 2. Țesătură groasă de lână lucrată în casă, din care se fac sumane (1); pănură, aba, dimie. [Pl. și: (2, m.) sumani. = Var.: sucmán s.n.] – Din bg. sukmanŭ.

sumar
SUMÁR, -Ă, sumari, -e, adj., s.n. I. Adj. (Despre manifestări intelectuale, orale sau scrise; adesea adverbial) (Spus sau expus) în câteva cuvinte; pe scurt, succint. ♦ Făcut în pripă, foarte simplu; superficial, expeditiv. ♦ (Despre îmbrăcăminte) Care constă din (prea) puține articole; strict necesar. II. S.n. 1. Conținutul pe scurt al unei scrieri, al unor studii, al unor dezbateri etc.; rezumat. 2. Tablă de materii a unei cărți, a unei reviste etc.; cuprins. – Din lat. summarius, fr. sommaire.

sumare
SUMÁRE, sumări, s.f. (

sumator
SUMATÓR, sumatoare, s.n. Dispozitiv al calculatoarelor care poate efectua operațiile de adunare și de scădere. – Din fr. sommateur (după sumă).

sumatie
SUMÁȚIE, sumații, s.f. (Biol.) Adiție latentă. – Din fr. sommation (după sumă).

suma
SÚMĂ, sume, s.f. 1. Rezultatul operației de adunare a unor numere, a unor cantități sau a unor lucruri de același fel; total. ♢ Sumă aritmetică = rezultatul adunării unui șir de numere luate în valoare absolută. Sumă algebrică = rezultatul adunării unor cantități de același fel, ținând seama de semnul lor. ♦ Cantitate totală, totalitate. Cantitate de bani. ♢ Expr. A-și face suma = a agonisi atât cât crede că îi trebuie. Număr (mare); mulțime, sumedenie. – Din lat. summa, pol. suma.

sumaias
SUMĂIÁȘ s.n. v. sumăieș.

sumaies
SUMĂIÉȘ, sumăieșe, s.n. (Reg.) Diminutiv al lui suman; suman mai scurt și mai ușor; sumănel. [Pr.: -mă-ieș. – Var.: sumăiáș s.n.] – Suman + suf. -aș.

sumanar
SUMĂNÁR, sumănari, s.m. Persoană care face sau vinde sumane. – Suman + suf. -ar.

sumanarie
SUMĂNĂRÍE, (2) sumănării, s.f. 1. Meseria sumănarului. 2. Atelier sau prăvălie de sumane. – Sumănar + suf. -ie.

sumanel
SUMĂNÉL, sumănele, s.n. Sumăieș. – Suman + suf. -el.

sumbru
SÚMBRU, -Ă, sumbri, -e, adj. 1. Întunecat, posomorât, întunecos. 2. Fig. Lipsit de veselie, închis în sine; posomorât, trist, mâhnit. ♦ Chinuit de gânduri, îngândurat. – După fr. sombre.

sumeca
SUMECÁ, súmec, vb. I. Tranz. (Reg.) A sufleca, a sumete. – Contaminare între sumete și sufleca.

sumecat
SUMECÁT, -Ă, sumecați, -te, adj. (Reg.) Suflecat, sumes. – V. sumeca.

sumedenie
SUMEDÉNIE, sumedenii, s.f. Mulțime, cantitate mare; sumă; puzderie, grămadă. – Din sumă.

sumerian
SUMERIÁN, -Ă, sumerieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte din populația de bază a vechiului ținut din sudul Mesopotamiei, Sumer. 2. Adj. Care aparține Sumerului sau sumerienilor (1), privitor la Sumer sau la sumerieni. ♦ (Substantivat, f.) Limba sumeriană. [Pr.: -ri-an] – Din fr. sumérien.

sumes
SUMÉS, -EÁSĂ, sumeși, -se, adj. (Despre mâneci sau poalele îmbrăcămintei) îndoit, răsfrânt în sus; suflecat. – V. sumete.

sumete
SUMÉTE, sumét, vb. III. 1. Tranz. și refl. A(-și) îndoi în sus, a(-și) ridica mânecile sau poalele îmbrăcămintei; a (se) sufleca. 2. Tranz. A ridica, a trage în sus un obiect sau o parte a lui care atârnă sau care s-a lăsat în jos; a prinde; a fixa mai sus. – Lat. summittere.

sumet
SUMÉȚ, -EÁȚĂ adj. v. semeț.

sumeti
SUMEȚÍ vb. IV v. semeți.

sumetie
SUMEȚÍE s.f. v. semeție.

sumisiune
SUMISIÚNE, sumisiuni, s.f. (Livr.) Supunere; ascultare. [Pr.: -si-u-] – Din fr. soumission.

summum
SÚMMUM s.n. Gradul cel mai înalt, punct maxim, extremitate. – Cuv. lat.

sumulita
SUMULÍȚĂ, sumulițe, s.f. Diminutiv al lui sumă; sumușoară. – Sumă + suf. -uliță.

sumusoara
SUMUȘOÁRĂ, sumușoare, s.f. Sumuliță. – Sumă + suf. -ușoară.

sumuta
SUMUȚÁ, sumúț, vb. I. 1. Tranz. (Pop.) A ațâța, a îndemna pe cineva să pornească împotriva cuiva; a asmuți. ♦ Refl. (Reg.) A înfrunta pe cineva cu vorba; a se rățoi. 2. Intranz. (Reg.) A scoate sunete specifice țuguind buzele, pentru a îndemna caii să pornească sau să meargă mai repede etc. – Lat. *submotiare (< submotum).

sumutare
SUMUȚÁRE, sumuțări, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) sumuța și rezultatul ei. – V. sumuța.

sumutat
SUMUȚÁT, -Ă, sumuțați, -te, adj. (Pop.) Ațâțat, asmuțit. – V. sumuța.

suna
SUNÁ, sun, vb. I. 1. Intranz. A scoate, a produce, a emite anumite sunete. ♢ Expr. A suna a gol = a scoate sunete caracteristice unui vas care nu conține nimic. ♦ (Despre ceas) A marca timpul (prin bătăi mecanice). ♢ Expr. A-i suna (cuiva) ceasul (morții sau de veșnicie) = a-i sosi cuiva clipa morții. ♦ (Despre ape) A murmura, a susura. ♦ (Despre anumite obiecte, materiale etc.) A foșni; a trosni, a pocni. ♦ (Despre vânt) A șuiera, a vâjâi. ♦ Tranz. (Pop.) A scutura cu zgomot frâul (pentru a chema calul). 2. Intranz. (Despre cuvinte, cântece, glasuri) A se face auzit, a se auzi, a răsuna. ♢ Expr. A-i suna (cuiva) la (sau în) urechi (sau în auz) = a-și aminti obsesiv un fapt. A nu-i suna (cuiva) bine la ureche = a nu-i plăcea (cuiva) ceea ce aude. ♦ (Rar; despre urechi) A țiui. ♦ Fig. A-i stărui în minte. 3. Intranz. (Despre locurile unde se produc zgomote) A răsuna. 4. Intranz. (Despre oameni) A cânta dintr-un instrument muzical. 5. Intranz. A anunța, a vesti ceva prin sunete de clopot sau suflând într-un instrument. ♦ Tranz. A chema (pe cineva) prin sonerie, telefon etc. 6. Intranz. A fi formulat, exprimat; a glăsui. 7. Refl. impers. (Rar) A se zvoni, a se auzi vorbindu-se despre ceva. – Lat. sonare.

sunare
SUNÁRE, sunări, s.f. Acțiunea de a suna și rezultatul ei; sunat. – V. suna.

sunat
SUNÁT s.n. Sunare. – V. suna.

sunatoare
SUNĂTOÁRE s.f. Nume dat mai multor plante erbacee din familii diferite: a) plantă cu miros neplăcut din familia compozeelor, cu tulpina și frunzele acoperite cu peri moi, cu flori galbene și cu miros neplăcut (Crepis foetida); b) pojarniță; c) măselariță; d) sulițică. – Lat. [herba] *sanatoria (după sunător).

sunator
SUNĂTÓR, -OÁRE, sunători, -oare, adj. 1. (Despre obiecte de metal) Care produce sunete. ♢ Bani sunători = a) monede, bani de metal; b) bani numerar, bani gheață. Șarpe sunător = șarpe-cu-clopoței, crotal. ♦ Care foșnește, foșnitor. ♦ (Despre vânt) Care vâjâie; șuierător. 2. Fig. (Despre cuvinte, fraze etc.) Plin de emfază; bombastic, pretențios. 3. Care sună puternic și prelung, care are rezonanță puternică; răsunător. – Suna + suf. -ător.

sunduc
SUNDÚC, sunduce, s.n. (Reg.) Ladă, cufăr; casetă. – Din tc. sandik.

sunducel
SUNDUCÉL, sunducele, s.n. (Reg.) Diminutiv al lui sunduc. – Sunduc + suf. -el.

sunet
SÚNET, sunete, s.n. 1. Vibrație a particulelor unui mediu elastic care poate fi înregistrată de ureche. ♢ Sunet asociat = semnal de frecvență audio care însoțește imaginea de televiziune. Sunet complex = sunet compus din mai multe sunete pure. Sunet reverberat = sunet care persistă după ce o sursă sonoră încetează să emită, prelungind sunetul inițial un timp finit. Sunet vobulat = sunet a cărui frecvență variază periodic în jurul unei valori medii, folosit în măsurători electroacustice. 2. Vibrație muzicală. ♦ Anunțare, vestire (a unui eveniment); semnal. 3. Răsunet; ecou. ♦ Vâlvă, gălăgie. 4. (Lingv.) Element al vorbirii rezultat din modificarea curentului de aer expirat prin articulație. – Lat. sonitus.

sunna
SÚNNA s.f. Tradiție sfântă a islamismului ortodox, care explică și completează Coranul și care se compune din povestiri și aforisme atribuite profetului Mahomed. – Din fr. sunna.

sunnism
SUNNÍSM s.n. Curent ortodox al islamismului care se bazează pe recunoașterea obligatorie a sunnei ca întregire a Coranului. – Din fr. sunnisme.

sunnit
SUNNÍT, -Ă, suniți, -te, s.m. ș f. Adept al sunnismului. – Din fr. sunnite.

supa
SUPÁ, supez, vb. I. Intranz. A lua masa seara târziu (după un spectacol). – Din fr. souper.

supapa
SUPÁPĂ, supape, s.f. 1. Organ de mașină montat în dreptul unui orificiu și folosit pentru întreruperea sau restabilirea circuitului unui fluid care trece prin acest orificiu. ♢ Supapă electrică = redresor. 2. Valvă care se folosește ca organ de închidere a unei supape (1); ventil. 3. Dispozitiv pentru

supat
SUPÁT, supaturi, s.n. (Reg.) 1. Locul de sub pat, spațiul dintre pat și dușumea. 2. Gaură săpată într-un mal de pământ. [Var.: subpát s.n.] – Sub^2 + pat.

supa
SÚPĂ, supe, s.f. Fiertură de carne, de legume sau de carne cu legume, uneori cu adaos de tăiței, fidea etc. – Din fr. soupe.

supara
SUPĂRÁ, súpăr, vb. I. 1. Refl. și tranz. A avea sau a provoca cuiva o neplăcere; a (se) mâhni, a (se) necăji, a (se) amărî, a (se) întrista. 2. Tranz. A stingheri, a incomoda, a deranja, a stânjeni. ♦ A chinui, a provoca o durere (fizică ușoară); a jena. 3. Refl. și tranz. A (se) întărâta, a (se) mânia, a (se) irita. – Lat. superare „a întrece”, „a învinge”.

suparare
SUPĂRÁRE, supărări, s.f. Faptul de a (se) supăra. 1. Neplăcere, necaz, suferință; nevoie, neajuns, lipsă. ♢ Expr. Să nu-ți (sau să nu vă) fie cu supărare sau dacă (sau de) nu ți-ar (sau v-ar) fi cu supărare, formulă de politețe prin care se exprimă teama de a nu deranja sau ofensa pe cineva prin ceea ce faci. Fără supărare! formulă de politețe prin care cineva arată că nu se consideră jignit sau deranjat ori prin care se cere cuiva să nu se supere când i se spune un adevăr (neplăcut). ♦ Greutate, povară, piedică. ♦ (Pop.) Pagubă, stricăciune, deranj. 2. Întristare, amărăciune, tristețe. 3. Furie, iritare, mânie. – V. supăra.

suparat
SUPĂRÁT, -Ă, supărați, -te, adj. 1. Necăjit, amărât, mâhnit, trist. 2. Mânios, iritat, înfuriat. ♢ Expr. A fi supărat (foc) pe cineva = a fi foarte nemulțumit de cineva, a simți aversiune față de cineva. A fi supărat cu cineva = a nu mai avea relații (de prietenie) cu cineva, a nu mai sta de vorbă cu cineva. – V. supăra.

suparacios
SUPĂRĂCIÓS, -OÁSĂ, supărăcioși, -oase, adj. 1. Care se supără ușor, care nu știe de glumă; susceptibil; iritabil, irascibil. 2. (Rar) Care pricinuiește supărare; neplăcut. 3. (Rar) Întristat, amărât, necăjit. – Supăra + suf. -ăcios.

suparator
SUPĂRĂTÓR, -OÁRE, supărători, -oare, adj. (Și adverbial) Care supără, contrariază, deranjează; jenant, neplăcut. ♦ Plicticos, plictisitor. – Supăra + suf. -ător.

super
SUPER- Element de compunere care înseamnă „peste”, „deasupra”, „foarte” și care servește la formarea unor substantive, a unor adjective și a unor verbe. – Din fr. super-, lat. super.

superangular
SUPERANGULÁR, superangulare, adj. (În sintagma) Obiectiv superangular = obiectiv fotografic care se utilizează pentru peisaje vaste, pentru interioare etc. – Super- + angular.

superarbitru
SUPERARBÍTRU, superarbitri, s.m. Persoană

superb
SUPÉRB, -Ă, superbi, -e, adj. 1. Plin de grandoare, măreț, impunător; impresionant. 2. Foarte frumos, excepțional de frumos. ♦ (Rar) Foarte bun, foarte reușit. 3. (Rar) Mândru, semeț; orgolios, îngâmfat, trufaș. – Din fr. superbe, lat. superbus.

superbie
SUPERBÍE s.f. (

supercalculator
SUPERCALCULATÓR, supercalculatoare, s.n. Calculator de capacitate foarte mare și cu posibilitatea efectuării simultane a zeci de programe. – Super- + calculator.

supercampion
SUPERCAMPIÓN, supercampioni, s.m. Campion care atinge performanțe ieșite din comun. – Super- + campion (după fr. super-champion).

supercarburant
SUPERCARBURÁNT, supercarburanți, s.m. Carburant de calitate deosebită. – Din fr. supercarburant.

superciment
SUPERCIMÉNT, supercimenturi, s.n. Ciment care se întărește foarte repede după ce a fost amestecat cu apă. – Din fr. superciment.

superexpres
SUPEREXPRÉS, -Ă, superexpreși, -se, s.n., adj. (Tren) extrem de rapid. – Super- + expres.

superficial
SUPERFICIÁL, -Ă, superficiali, -e, adj. Care apare, se produce, rămâne la suprafața unui obiect, a unei ființe; fig. care apare, se produce, rămâne la suprafață, fără să atingă miezul, esența lucrurilor. ♦ Fig. (Despre oameni) Care tratează problemele fără să le adâncească, care trece ușor peste lucruri; lipsit de adâncime. ♦ Fig. (Adverbial) Fără a aprofunda; pe deasupra. [Pr.: -ci-al] – Din fr. superficiel.

superficialitate
SUPERFICIALITÁTE s.f. Caracterul a ceea ce este superficial; Fig. lipsă de adâncime, de profunzime; ușurătate. ♦ (Concr.) Lucru superficial. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. superficialité.

superficie
SUPERFÍCIE s.f. (În sintagma) Drept de superficie = drept de proprietate asupra clădirii construite sau plantației aflate pe terenul altei persoane și drept de folosință asupra acelui teren. – Din fr. superficie.

superfin
SUPERFÍN, -Ă, superfini, -e, adj. De cea mai bună calitate, foarte fin; superior. – Super- + fin. Cf. fr. s u p e r f i n.

superfinisa
SUPERFINISÁ, superfinisez, vb. I. Tranz. A netezi foarte fin asperitățile unor suprafețe. – Super- + finisa (după fr. superfinir).

superfinisare
SUPERFINISÁRE, superfinisări, s.f. Acțiunea de a superfinisa și rezultatul ei. – V. superfinisa.

superfinisat
SUPERFINISÁT, -Ă, superfinisați, -te, adj. Foarte neted, fără asperități. – V. superfinisa.

superfinitie
SUPERFINÍȚIE s.f. Operație de netezire foarte fină a suprafețelor unor obiecte metalice, efectuată prin mișcări încete, în linie dreaptă. – Din fr. superfinition.

superfluitate
SUPERFLUITÁTE s.f. (Rar) Însușire a ceea ce este superfluu; (concr.) lucru superfluu. [Pr.: -flu-i-] – Din fr. superfluité.

superfluu
SUPERFLÚU, -UĂ, superflui, -ue, adj. Care este de prisos, inutil. [Acc. și: supérfluu. – Pr.: -flu-u] – Din lat. superfluus, fr. superflu.

superfosfat
SUPERFOSFÁT, superfosfați, s.m. Îngrășământ chimic pe bază de fosfor, conținând mai ales fosfat și sulfat de calciu, folosit mult în agricultură. – Din fr. superphosphate.

superfulger
SUPERFÚLGER, superfulgere, s.n. (Fiz.) Fulger cu o putere de o mie de ori mai mare decât în mod obișnuit. – Super- + fulger.

supergalaxie
SUPERGALAXÍE s.f. Formație cosmică în care sunt grupate roiurile de galaxii. – Super- + galaxie.

supergreu
SUPERGRÉU, -GREÁ, supergrei, -ele, adj. (Fiz.) Neobișnuit de greu. – Super- + greu.

superheterodina
SUPERHETERODÍNĂ s.f. Procedeu de radiorecepție în care frecvența undei recepționate este schimbată cu ajutorul unui oscilator local, obținându-se, în scopul

superhormon
SUPERHORMÓN, superhormoni, s.m. (Biol.) Substanță hormonală deosebit de activă biologic. – Super- + hormon.

supericonoscop
SUPERICONOSCÓP, supericonoscoape, s.n. Tub electronic pentru televiziune de tipul iconoscopului, dar la care imaginea este captată mai întâi de un fotocatod. – Din fr. supericonoscope.

superinfectie
SUPERINFÉCȚIE, superinfecții, s.f. (Med.) Infecție contractată de cineva sau ceva deja infectat. – Super- + infecție (după fr. surinfection).

superintendent
SUPERINTENDÉNT, superintendenți, s.m. (În Biserica evanghelică) 1. Preot care supraveghează o eforie. 2. Episcop. – Din germ. Superintendent.

superior
SUPERIÓR, -OÁRĂ, superiori, -oare, adj. 1. Care ocupă un loc în spațiu deasupra altuia; de sus. ♦ (Muz.) Registru superior = registru care cuprinde sunetele cele mai înalte ale vocii sau ale unui instrument. ♦ (Despre cursul apelor curgătoare) Care se află mai aproape de izvor decât de vărsare. 2. Care are sau ocupă un rang sau o demnitate mai mare în raport cu altcineva. ♦ Ofițer superior = ofițer cu un grad înalt (de la maior în sus). Animal superior = animal care ocupă locul cel mai evoluat pe scara zoologică. Învățământ superior = treaptă a învățământului care urmează după învățământul liceal, cuprinzând universități și institute, în care se predau cunoștințe speciale, aprofundate, menite să formeze specialiști cu o înaltă calificare. (În vechea organizare a învățământului) Curs superior = ciclu de învățământ cuprinzând ultimele trei (sau patru) clase din cursul de șapte (sau de opt) ani ai liceului. ♦ (Substantivat) Calificativ atribuit unei persoane încadrate într-o ierarhie, în raport cu cei pe care îi are în subordine. 3. Care este de calitate mai bună; care se distinge de ceilalți prin merite deosebite. [Pr.: -ri-or] – Din lat. superior, fr. supérieur.

superioritate
SUPERIORITÁTE s.f. Stare a ceea ce este superior; faptul de a fi superior; atitudine (trufașă) a celui ce se crede sau este superior altora. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. supériorité.

superingust
SUPERÎNGÚST, -Ă, superînguști, -ste, adj. Exagerat de îngust. – Super- + îngust.

superlativ
SUPERLATÍV, -Ă, superlativi, -e, adj. (Despre calificative) Care exprimă o calitate în gradul cel mai înalt. ♢ Gradul superlativ (și substantivat, n.) = grad de comparație al adjectivelor și al adverbelor, care arată că însușirea exprimată este la un grad foarte înalt sau la gradul cel mai înalt ori cel mai scăzut în comparație cu altele de aceeași natură. – Din fr. superlatif, lat. superlativus.

superlong
SUPERLÓNG adj. invar. (Mai ales despre țigări) Extrem de lung. – Cuv. engl.

supermagazin
SUPERMAGAZÍN, supermagazine, s.n. Magazin (universal) foarte mare. – Super- + magazin (după engl. supermarket).

superman
SUPERMAN s.m. Persoană cu calități (fizice) ieșite din comun; supraom. [Pr.: supermén] – Cuv. engl.

supermaraton
SUPERMARATÓN, supermaratoane, s.n. (Sport) Maraton cu foarte mari dificultăți. – Super- + maraton.

supermicroscop
SUPERMICROSCÓP, supermicroscoape, s.n. (Rar) Ultramicroscop. – Super- + microscop (după fr. supermicroscope).

supernava
SUPERNÁVĂ, supernave, s.f. Navă de tonaj foarte mare. – Super- + navă.

supernova
SUPERNÓVĂ, supernove, s.f. Stea variabilă care ajunge egală în strălucire cu un întreg sistem stelar. – Din fr. supernova.

superorticon
SUPERORTICÓN, superorticoane, s.n. Tub analizor de imagine bazat pe efectul fotoelectric extern, utilizând

superpetrolier
SUPERPETROLIÉR, superpetroliere, s.n. Petrolier gigant. [Pr.: -li-er] – Super- + petrolier.

superpozabil
SUPERPOZÁBIL, -Ă, superpozabili, -e, adj. (Rar) Care se poate suprapune. – Din fr. superposable.

superproductie
SUPERPRODÚCȚIE, superproducții, s.f. Film realizat cu mijloace și efecte de mare spectaculozitate. – Din fr. superproduction.

superproteic
SUPERPROTÉIC, -Ă, superproteici, -ce, adj. (Despre alimente) Foarte bogat în proteine. [Pr.: -te-ic] – Super- + proteic.

superpune
SUPERPÚNE, superpún, vb. III. Tranz. (Înv.) A suprapune. – Super- + pune (după fr. superposer).

superpus
SUPERPÚS, -Ă, superpuși, -se, adj. (Înv.) Suprapus. – V. superpune.

superrefractar
SUPERREFRACTÁR, -Ă, superrefractari, -e, adj. (Despre materiale) Care rezistă la temperaturi foarte mari; suprarefractar. – Super- + refractar.

superrezistent
SUPERREZISTÉNT, -Ă, superrezistenți, -te, adj. (Despre materiale) Cu rezistență foarte mare. – Super- + rezistent.

supersistem
SUPERSISTÉM, supersisteme, s.n. (Lingv.) Diasistem. – Din fr. supersystème.

supersonic
SUPERSÓNIC, -Ă, supersonici, -ce, adj. Care are o viteză mai mare decât viteza sunetului. ♢ Avion supersonic = avion cu reacție construit pentru a efectua zboruri cu viteze mai mari decât viteza sunetului. – Din fr. supersonique.

superstar
SUPERSTÁR, superstaruri, s.n. Vedetă de cinema de primă mărime. – Din engl. superstar.

superstitie
SUPERSTÍȚIE, superstiții, s.f. Prejudecată care decurge din credința în spirite bune și rele, în farmece și vrăji, în semne prevestitoare, în numere fatidice sau în alte rămășițe ale animismului și ale magiei; p. ext. practică superstițioasă. – Din fr. superstition, lat. superstitio.

superstitios
SUPERSTIȚIÓS, -OÁSĂ, superstițioși, -oase, adj. (Despre oameni) Care crede în superstiții, care este stăpânit de superstiții; (despre manifestările oamenilor) izvorât din superstiții, bazat pe superstiții, plin de superstiții. [Pr.: -ți-os] – Din fr. superstitieux.

superstrat
SUPERSTRÁT, superstraturi, s.n. (Lingv.) Suprastrat. – Din fr. superstrat.

supertanc
SUPERTÁNC, supertancuri, s.n. Petrolier de mare capacitate. – Din engl. supertanker.

supertrauler
SUPERTRÁULER, supertraulere, s.n. Trauler de mare capacitate. – Super- + trauler.

supertrasnet
SUPERTRẮSNET, supertrăsnete, s.n. Trăsnet deosebit de violent, foarte rar întâlnit. – Super- + trăsnet.

supertren
SUPERTRÉN, supertrenuri, s.n. (Rar) Tren de mare viteză. – Super- + tren.

supertrust
SUPERTRÚST, supertrusturi, s.n. Trust care cuprinde întreprinderi ale unei ramuri de producție din mai multe țări. – Super- + trust.

superviza
SUPERVIZÁ, supervizez, vb. I. Tranz. A vedea un film, un spectacol, a citi un text etc. pentru a constata calitățile lor și pentru a dispune ori a recomanda achiziționarea, reprezentarea, publicarea lor etc. – Din fr. superviser.

supervizare
SUPERVIZÁRE, supervizări, s.f. Acțiunea de a superviza și rezultatul ei. – V. superviza.

supervizor
SUPERVIZÓR, supervizoare, s.n. (Tel.) Ansamblul de programe ale unui monitor^2 (2). – Din engl. supervisor, fr. superviseur.

supeu
SUPÉU, supeuri, s.n. Masă care se ia seara târziu (după spectacol). – Din fr. souper.

supie
SUPIÉ s.n. v. supieu.

supiera
SUPIÉRĂ, supiere, s.f. Castron (mare) din care se servește supa la masă. [Pr.: -pi-e-] – Din fr. soupière.

supieu
SUPIÉU, supieuri, s.n. (Rar) Baretă (de elastic) prinsă de partea de jos a pantalonilor și trecută pe sub talpă, pentru a ține pantalonii întinși. [Pr.: -pi-eu. – Var.: supié s.n.] – Din fr. sous-pied.

supin
SUPÍN, supine, s.n. Mod nepersonal al unui verb, precedat în mod obligatoriu de una dintre prepozițiile „de”, „la” etc., având aceeași formă ca participiul trecut, de care se deosebește prin aceea că nu este variabil. – Din lat. supinum, fr. supin.

supinatie
SUPINÁȚIE, supinații, s.f. Mișcare de rotație a antebrațului care apropie mâna de axul median al corpului. ♦ Poziție a antebrațului și a mâinii rezultând din mișcarea descrisă mai sus. – Din fr. supination.

suplea
SUPLEÁ, supleez, vb. I. Tranz. (Rar) A suplini. [Pr.: -ple-a] – Din fr. suppléer.

supleant
SUPLEÁNT, -Ă, supleanți, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Suplinitor. ♦ (În vechea organizare judecătorească) Judecător care ocupa prima treaptă în magistratură și care avea anumite atribuții secundare sau intra în compunerea completelor de judecată în cauze de importanță mai mică. 2. Adj. (Ieșit din uz; în sintagma) Membru supleant = membru ales sau numit într-un comitet, într-o comisie, într-un organ (de partid sau de stat) etc., care putea înlocui pe titular și care avea drept de vot consultativ. [Pr.: -ple-ant] – Din fr. suppléant.

supletiv
SUPLETÍV, -Ă, supletivi, -e, adj. 1. (Despre forme gramaticale) Care completează, care întregește ansamblul formelor flexionare ale unui cuvânt. 2. (Despre o normă legală) Care se aplică în măsura în care părțile nu stabilesc altfel prin actele juridice pe care le încheie; facultativ. – Din fr. supplétif.

supletivism
SUPLETIVÍSM s.n. (Gram.) Calitatea de a fi supletiv (1). – Din fr. supplétivisme.

suplete
SUPLÉȚE s.f. Însușirea de a fi suplu; mlădiere, flexibilitate, maleabilitate. ♦ Spec. Proprietate a unui corp solid de a putea suferi mari deformații nepermanente, prin încovoiere ori torsiune, sub acțiunea unor solicitări relativ mici; elasticitate. – Din fr. souplesse.

suplica
SUPLICÁ, suplíc, vb. I. Intranz. (Înv.) A se ruga de cineva cu stăruință și umilință. – Din lat., it. supplicare.

suplicant
SUPLICÁNT, -Ă, suplicanți, -te, s.m. și f. (Înv.) Persoană care suplică; persoană care adresează o suplică. – Din germ. Supplikant.

suplicatie
SUPLICÁȚIE, suplicații, s.f. (

suplica
SUPLÍCĂ, suplici, s.f. (Înv.) Cerere, jalbă, plângere. – Din fr. supplique, germ. Supplik, it. supplica.

supliciu
SUPLÍCIU, suplicii, s.n. Tortură, caznă, chin fizic. ♦ Fig. Suferință morală, durere sufletească mare. – Din lat. supplicium, fr. supplice.

supliment
SUPLIMÉNT, suplimente, s.n. 1. Ceea ce se adaugă la ceva pentru a-l completa sau pentru a suplini o lipsă. 2. Bilet de călătorie sau de spectacol, eliberat ca anexă la alt bilet, prin care se acordă drepturi sau avantaje în plus. 3. Ceea ce se adaugă la un unghi pentru a forma două unghiuri drepte (180

suplimenta
SUPLIMENTÁ, suplimentez, vb. I. Tranz. A adăuga la cantitatea inițială o cantitate suplimentară. – Din supliment.

suplimentar
SUPLIMENTÁR, -Ă, suplimentari, -e, adj. Care se adaugă pe deasupra, care completează ceva; care este în plus (peste ceea ce este normal); folosit ca supliment. ♢ Unghiuri sau arce suplimentare = unghiuri sau arce a căror sumă este egală cu două unghiuri drepte (180

suplimentare
SUPLIMENTÁRE, suplimentări, s.f. Acțiunea de a suplimenta. – V. suplimenta.

suplini
SUPLINÍ, suplinesc, vb. IV. Tranz. 1. A înlocui pe cineva (temporar) în funcții sau în obligații, a ține locul. ♦ A ține loc de ceva. 2. A adăuga ceva ce lipsește; a împlini, a completa o lipsă. – Din it. supplire (după plin).

suplinire
SUPLINÍRE, supliniri, s.f. Acțiunea de a suplini și rezultatul ei; înlocuire, completare; p. ext. loc, funcție de suplinitor (la o catedră). – V. suplini.

suplinitor
SUPLINITÓR, -OÁRE, suplinitori, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Adesea substantivat) Care suplinește (1) într-o funcție, într-o muncă. 2. S.m. și f. Cadru didactic care nu e titularizat. – Suplini + suf. -tor.

suplu
SÚPLU, -Ă, supli, -e, adj. 1. (Despre ființe) Cu mișcări grațioase; mlădios. ♦ (Despre lucruri) Flexibil, elastic. ♦ (Despre țesături) Moale, fin ♦ (Despre mers, mișcări) Ușor, vioi, elegant, grațios. 2. Fig. (Despre oameni) Care nu are o atitudine fermă, ușor adaptabil; acomodabil; servil. – Din fr. souple.

suport
SUPÓRT, suporturi, s.n. Ceea ce susține sau sprijină un obiect; piesă sau dispozitiv care servește la susținerea unei piese, a unui sistem tehnic etc. ♦ Fig. Ajutor, sprijin, reazem. – Din fr. support.

suporta
SUPORTÁ, supórt, vb. I. Tranz. 1. A îndura, a răbda, a suferi. ♦ A admite, a tolera, a îngădui. 2. A susține o greutate, o povară; a rezista la... ♦ A avea sau a lua în sarcina sa o obligație bănească. – Din fr. supporter.

suportabil
SUPORTÁBIL, -Ă, suportabili, -e, adj. Care poate fi suportat. – Din fr. supportable.

suporter
SUPÓRTER, suporteri, s.m. Susținător, simpatizant al unui sportiv sau al unei echipe sportive. – Din engl., fr. supporter.

supozitor
SUPOZITÓR, supozitoare, s.n. Preparat farmaceutic solid de formă conică, administrat pe cale anală. – Din fr. suppositoire.

supozitie
SUPOZÍȚIE, supoziții, s.f. Presupunere, ipoteză. ♦ (Log.) Enunț luat ca premisă (ipoteză) pentru

supra
SUPRA^1- Element de compunere care înseamnă „deasupra”, „peste” sau care indică un sens superlativ și care servește la formarea unor substantive, a unor adjective și a unor verbe. – Din lat. supra, fr. supra-.

SUPRA^2 adv. (În notația bibliografică) Deasupra, mai sus, înainte. [Pr.: sú-] – Cuv. lat.

supraabundent
SUPRAABUNDÉNT, -Ă, supraabundenți, -te, adj. Foarte abundent, deosebit de abundent. [Pr.: -pra-a-] – Supra- + abundent (după fr. surabondant).

supraabundenta
SUPRAABUNDÉNȚĂ, supraabundențe, s.f. Abundență foarte mare, neobișnuită; belșug mare. [Pr.: -pra-a-] – Supra- + abundență (după fr. surabondance).

supraadauga
SUPRAADĂUGÁ, supraadáug, vb. I. Tranz. A adăuga peste altceva. – Supra- + adăuga (după fr. surajouter).

supraadaugare
SUPRAADĂUGÁRE, supraadăugări, s.f. Acțiune de a supraadăuga și rezultatul ei. – V. supraadăuga.

supraadaugat
SUPRAADĂUGÁT, -Ă, supraadăugați, -te, adj. Adăugat peste altceva. – V. supraadăuga.

supraaglomera
SUPRAAGLOMERÁ, supraaglomerez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) încărca peste măsură. [Pr.: -pra-a-] – Supra- + aglomera.

supraaglomerare
SUPRAAGLOMERÁRE, supraaglomerări, s.f. Acțiunea de a (se) supraaglomera și rezultatul ei; aglomerare (prea) mare, supraaglomerație. [Pr.: -pra-a-] – V. supraaglomera.

supraaglomerat
SUPRAAGLOMERÁT, -Ă, supraaglomerați, -te, adj. Aglomerat peste măsură, foarte aglomerat. [Pr.: -pra-a-] – V. supraaglomera.

supraaglomeratie
SUPRAAGLOMERÁȚIE, supraaglomerații, s.f. Supraaglomerare. [Pr.: -pra-a-] – Supra- + aglomerație.

supraalbi
SUPRAALBÍ, supraalbesc, vb. IV. Tranz.

supraalimenta
SUPRAALIMENTÁ, supraalimentez, vb. I. Refl. și tranz. A consuma sau a face pe cineva să consume o cantitate de hrană mai mare și mai consistentă decât cea normală, a (se) supune unui regim de supraalimentație, a (se) hrăni mai substanțial. [Pr.: -pra-a-] – Supra- + alimenta (după fr. suralimenter).

supraalimentare
SUPRAALIMENTÁRE, supraalimentări, s.f. Faptul de a (se) supraalimenta; supraalimentație. ♦ (Tehn.) Alimentare cu o încărcătură suplimentară a unui motor cu ardere internă pentru asigurarea puterii necesare la funcționarea în aer rarefiat (la altitudine) sau când turațiile sunt foarte mari. [Pr.: -pra-a-] – V. supraalimenta.

supraalimentat
SUPRAALIMENTÁT, -Ă, supraalimentați, -te, adj. Căruia i s-a dat sau care a consumat o cantitate de hrană mai mare și mai consistentă decât cea normală; supranutrit. [Pr.: -pra-a-] – V. supraalimenta.

supraalimentatie
SUPRAALIMENTÁȚIE, supraalimentații, s.f. Alimentație mai bogată și mai consistentă decât cea normală, utilizată în tratamentul unor boli și contraindicată în alte boli; supraalimentare. [Pr.: -pra-a-] – Supra- + alimentație (după fr. suralimentation).

supraaprecia
SUPRAAPRECIÁ, supraapreciez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) aprecia mai mult decât prețuiește în realitate, a (se) considera peste valoarea reală; a (se) supraestima. [Pr.: pra-a-pre-ci-a] – Supra- + aprecia.

supraapreciere
SUPRAAPRECIÉRE, supraaprecieri, s.f. Faptul de a (se) supraaprecia; supraestimare. [Pr.: -pra-a-pre-ci-e-] – V. supraaprecia.

supraarbitru
SUPRAARBÍTRU, supraarbitri, s.m. Superarbitru. [Pr.: -pra-ar-] – Supra- + arbitru (după fr. surarbitre).

suprabugetar
SUPRABUGETÁR, -Ă, suprabugetari, -e, adj. Care nu este prevăzut în (sau plătit din) buget; extrabugetar. – Supra- + bugetar.

supraconductibilitate
SUPRACONDUCTIBILITÁTE s.f. (Fiz.) Stare a unor substanțe la temperaturi în apropiere de zero absolut și la intensități de câmp magnetic foarte mici, în care rezistivitatea lor electrică devine practic nulă; supraconducție. – Din fr. supraconductibilité.

supraconductiv
SUPRACONDUCTÍV, -Ă, supraconductivi, -e, adj. Care ține de supraconductibilitate, privitor la supraconductibilitate. – Supra- + conductiv.

supraconductor
SUPRACONDUCTÓR, -OÁRE, supraconductori, -oare, adj., s.m. (Material) care prezintă supraconductibilitate, care a fost adus în această stare. – Din fr. supraconducteur.

supraconductie
SUPRACONDÚCȚIE, supraconducții, s.f. (Fiz.) Supraconductibilitate. – Din fr. supraconduction.

supraconsum
SUPRACONSÚM, supraconsumuri, s.n. Consum exagerat (de medicamente). – Supra- + consum (după fr. surconsommation).

supracoperta
SUPRACOPÉRTĂ, supracoperte, s.f. Copertă suplimentară tipărită din hârtie mai groasă, din material plastic etc., care îmbracă coperta unei cărți, a unui album etc., în scopul protejării lor și al prezentării grafice mai atrăgătoare. – Supra- + copertă.

supracota
SUPRACÓTĂ, supracote, s.f. Cotă suplimentară (de bani, de produse etc.) care îi revine cuiva sau care este datorată de cineva. – Supra- + cotă.

supracurent
SUPRACURÉNT, supracurenți, s.m. Curent electric de intensitate mai mare decât cea normal prevăzută pentru un anumit circuit, a cărui apariție este dăunătoare pentru siguranța în funcționare a circuitului respectiv. – Supra- + curent.

supradevelopa
SUPRADEVELOPÁ, supradevelopez, vb. I. Tranz. A ține prea mult timp în developator un material fotografic. – Supra- + developa (după fr. surdévelopper).

supradevelopare
SUPRADEVELOPÁRE, supradevelopări, s.f. Acțiunea de a supradevelopa. – V. supradevelopa.

supradevelopat
SUPRADEVELOPÁT, -Ă, supradevelopați, -te, adj. (Despre materiale fotografice) Care a fost ținut prea mult timp în developator. – V. supradevelopa.

supradimensiona
SUPRADIMENSIONÁ, supradimensionez, vb. I. Tranz. A dimensiona peste cotele obișnuite. ♦ Fig. A prezenta în mod exagerat mărimea, importanța reală a lucrurilor. [Pr.: -si-o-] – Supra- + dimensiona.

supradimensionare
SUPRADIMENSIONÁRE, supradimensionări, s.f. Acțiunea de a supradimensiona și rezultatul ei. [Pr.: -si-o-] – V. supradimensiona.

supradimensionat
SUPRADIMENSIONÁT, -Ă, supradimensionați, -te, adj. Care are dimensiuni mai mari decât este normal. ♦ Fig. Care a fost prezentat ca mai important, mai valoros decât este. [Pr.: -si-o-] – V. supradimensiona.

supradominanta
SUPRADOMINÁNTĂ, supradominante, s.f. (Muz.) 1. Treapta a șasea a modului major și minor, situată la o sextă superioară față de tonică și la o secundă superioară față de dominantă. 2. Acord construit pe această treaptă. – Supra- + dominantă.

supradotat
SUPRADOTÁT, -Ă, supradotați, -te, adj. (Despre copii) Cu calități intelectuale ieșite din comun. – Supra- + dotat (după fr. surdoué).

supradozaj
SUPRADOZÁJ, supradozaje, s.n. Supradoză. – Supra- + dozaj (după fr. surdosage).

supradoza
SUPRADÓZĂ, supradoze, s.f. Doză exagerată (de droguri); supradozaj. – Supra- + doză (după fr. surdose).

supraestima
SUPRAESTIMÁ, supraestimez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) supraaprecia. [Pr.: -pra-es-] – Supra - + estima (după fr. surestimer).

supraestimare
SUPRAESTIMÁRE, supraestimări, s.f. Faptul de a (se) supraestima; supraapreciere. [Pr.: -pra-es-] – V. supraestima.

supraetaja
SUPRAETAJÁ, supraetajez, vb. I. Tranz. A adăuga unul sau mai multe etaje la o construcție mai veche. [Pr.: -pra-e-] – Supra- + etaja.

supraetajare
SUPRAETAJÁRE, supraetajări, s.f. Acțiunea de a supraetaja și rezultatul ei. [Pr.: -pra-e-] – V. supraetaja.

supraetajat
SUPRAETAJÁT, -Ă, supraetajați, -te, adj. (Despre construcții) Peste care s-a adăugat un etaj, ulterior construirii inițiale. [Pr.: -pra-e-] – V. supraetaja.

supraeu
SUPRAÉU, supraeuri, s.n. Parte a personalității considerată ca cenzor al întregului comportament social al individului. – Supra- + eu (după fr. sur-moi).

supraevalua
SUPRAEVALUÁ, supraevaluez, vb. I. Tranz. A evalua ceva peste valoarea reală; p. ext. a supraaprecia, a supraestima. [Pr.: -pra-e-va-lu-a] – Supra- + evalua (după fr. surévaluer).

supraevaluare
SUPRAEVALUÁRE, supraevaluări, s.f. Acțiunea de a supraevalua și rezultatul ei. [Pr.: -pra-e-va-lu-a-] – V. supraevalua.

supraexcita
SUPRAEXCITÁ, supraexcít, vb. I. Tranz. A excita (un organ, un țesut etc.) foarte tare. – Supra- + excita (după fr. surexciter).

supraexcitare
SUPRAEXCITÁRE, supraexcitări, s.f. Acțiunea de a supraexcita și rezultatul ei. – V. supraexcita.

supraexcitat
SUPRAEXCITÁT, -Ă, supraexcitați, -te, adj. Care a fost excitat foarte tare. – V. supraexcita.

supraexcitatie
SUPRAEXCITÁȚIE s.f. (Fiziol.) Creștere a procesului de excitație dintr-un țesut sau dintr-un organ care depășește ritmul funcțional normal, datorită acțiunii unui stimul puternic sau a reactivității mărite a țesutului sau organului respectiv; superexcitare. [Pr.: -pra-ex-] – Supra- + excitație (după fr. surexcitation).

supraexploatare
SUPRAEXPLOATÁRE, supraexploatări, s.f. Exploatare exagerat de mare. – Supra- + exploatare (după fr. surexploitation).

supraexpune
SUPRAEXPÚNE, supraexpún, vb. III. Tranz. A expune (4) prea mult un material fotografic. – Supra- + expune (după fr. surexposer).

supraexpunere
SUPRAEXPÚNERE, supraexpuneri, s.f. Expunere îndelungată la lumină a materialelor fotografice cu reducerea corespunzătoare a intensității iluminării, în scopul obținerii anumitor efecte artistice sau tehnice. [Pr.: -pra-ex-] – V. supraexpune.

supraexpus
SUPRAEXPÚS, -Ă, supraexpuși, -se, adj. (Despre materiale fotografice) Care a fost supus unei supraexpuneri. [Pr.: -pra-ex-] – V. supraexpune.

suprafata
SUPRAFAȚÁ, suprafațez, vb. I. Tranz. (Tehn.) 1. A acoperi suprafața unei piese, a unei construcții etc. cu un strat superficial în scop util sau decorativ. 2. A netezi și finisa o îmbrăcăminte rutieră. – Din suprafață (după fr. surfacer).

suprafatare
SUPRAFAȚÁRE, suprafațări, s.f. Acțiunea de a suprafața. – V. suprafața.

suprafatat
SUPRAFAȚÁT, -Ă, suprafațați, -te, adj. 1. (Tehn.; despre piese, construcții) Care a fost acoperit cu un strat superficial. 2. (Despre îmbrăcămintea rutieră) Care a fost netezit și finisat. – V. suprafața.

suprafata
SUPRAFÁȚĂ, suprafețe, s.f. 1. Partea exterioară sau de deasupra a unui corp; față. ♦ Fig. Exterior, aparență. ♢ Loc. adj. De suprafață = care nu are profunzime; superficial. ♢ Loc. adv. La suprafață = fără a pătrunde în esența lucrurilor, în mod superficial. 2. Întindere delimitată considerată sub raportul lungimii și lățimii. ♦ (Geom.) Arie limitată de o linie închisă (frântă sau curbă) măsurată în unități la pătrat. – Supra- + față (după fr. surface).

suprafin
SUPRAFÍN, -Ă, suprafini, -e, adj. Superfin. – Supra- + fin (după fr. surfin).

suprafiresc
SUPRAFIRÉSC, -EÁSCĂ, suprafirești, adj. (Rar) Supranatural. – Supra- + firesc.

suprafluid
SUPRAFLUÍD, suprafluizi, -de adj., (Fiz.; despre heliu) În stare de superfluiditate. [Pr.: -flu-id] – Supra- + fluid (după fr. surfluide).

suprafluiditate
SUPRAFLUIDITÁTE s.f. (Fiz.) Proprietate a heliului caracterizată prin viscozitate redusă la temperaturi foarte joase și la presiuni foarte mari. [Pr.: -flu-i-] – Supra- + fluiditate (după fr. surfluidité).

suprafortareata
SUPRAFORTĂREÁȚĂ, suprafortărețe, s.f. (În sintagma) Suprafortăreață zburătoare = avion de bombardament blindat, de mare tonaj, cu mai multe motoare și cu mijloace de autoapărare. – Supra- + fortăreață (după fr. superforteresse).

suprafuziune
SUPRAFUZIÚNE, suprafuziuni, s.f. Situație de răcire foarte joasă a unei substanțe lichide care a rămas în această stare de agregare, deși a fost adusă la o temperatură inferioară celei de solidificare. [Pr.: -zi-u-] – Supra- + fuziune (după fr. surfusion).

supragenerator
SUPRAGENERATÓR, suprageneratoare, s.n. Generator cu randament superior. – Supra- + generator (după fr. surgénérateur).

supraimpresionat
SUPRAIMPRESIONÁT, -Ă, supraimpresionați, -te, adj. Care este supus procedeului de supraimpresiune. [Pr.: -pra-im-pre-si-o-] – Supra- + impresionat.

supraimpresiune
SUPRAIMPRESIÚNE, supraimpresiuni, s.f. Procedeu cinematografic care constă din înregistrarea, pe aceeași peliculă, a două imagini suprapuse care au fost filmate separat. [Pr.: -pra-im-pre-si-u-] – Supra- + impresiune (după fr. surimpression).

supraimprima
SUPRAIMPRIMÁ, supraimprím, vb. I. Tranz. A imprima peste ceva deja imprimat. [Pr.: -pra-im-] – Supra- + imprima.

supraimprimare
SUPRAIMPRIMÁRE, supraimprimări, s.f. Acțiunea de a supraimprima. – V. supraimprima.

supraimpunere
SUPRAIMPÚNERE, supraimpuneri, s.f. Fenomen prin care un râu, după ce s-a adâncit încet în roci friabile, continuă să se adâncească în roci mai dure, păstrându-și direcția inițială. [Pr.: -pra-im-] – Supra- + impunere.

suprainfectie
SUPRAINFÉCȚIE, suprainfecții, s.f. Infecție secundară de natură bacteriană apărută în cursul unei afecțiuni virotice, ori infecție microbiană ivită după sau peste o infecție bacteriană; superinfecție. [Pr.: -pra-in-] – Supra- + infecție.

suprainaltare
SUPRAÎNĂLȚÁRE, supraînălțări, s.f. Amenajare a unei șosele sau a unei căi ferate astfel încât să se asigure în curbe stabilitatea vehiculelor prin compensarea forței centrifuge care se exercită asupra acestora. [Pr.: -pra-î-] – Supra- + înălțare.

supraincalzi
SUPRAÎNCĂLZÍ, supraîncălzesc, vb. IV. Tranz. A încălzi ceva peste măsură. ♦ Spec. (Fiz.) A încălzi un lichid sau vapori la o temperatură mai înaltă decât temperatura de fierbere a lichidului respectiv sau corespunzător; a încălzi un metal sau un aliaj la o temperatură la care se formează o structură cristalină nouă. [Pr.: -pra-în-] – Supra- + încălzi (după fr. surchauffer).

supraincalzire
SUPRAÎNCĂLZÍRE, supraîncălziri, s.f. Acțiunea de a supraîncălzi și rezultatul ei: [Pr.: -pra-în-] – V. supraîncălzi.

supraincalzit
SUPRAÎNCĂLZÍT, -Ă, supraîncălziți, -te, adj. Încălzit peste măsură. ♦ (Fiz.; despre lichide sau vapori) Încălzit la o temperatură mai înaltă decât temperatura de fierbere a lichidului respectiv sau corespunzător; (despre metale sau aliaje) încălzit la temperatura la care structura cristalină se modifică. [Pr.: -pra-în-] – V. supraîncălzi.

supraincalzitor
SUPRAÎNCĂLZITÓR, supraîncălzitoare, s.n. Dispozitiv al unui cazan de abur, în care vaporii produși sunt încălziți la o temperatură mai înaltă decât cea de saturație. [Pr.: -pra-în-] – Supraîncălzi + suf. -tor.

supraincarca
SUPRAÎNCĂRCÁ, supraîncárc, vb. I. Tranz. A încărca peste măsură; a împovăra pe cineva cu o muncă exagerată. [Pr.: -pra-în-] – Supra- + încărca (după fr. surcharger).

supraincarcare
SUPRAÎNCĂRCÁRE, supraîncărcări, s.f. Acțiunea de a supraîncărca și rezultatul ei. [Pr.: -pra-în-] – V. supraîncărca.

supraincarcat
SUPRAÎNCĂRCÁT, -Ă, supraîncărcați, -te, adj. Încărcat peste măsură; împovărat. [Pr.: -pra-în-] – V. supraîncărca.

suprainsamantare
SUPRAÎNSĂMÂNȚÁRE, supraînsămânțări, s.f. Însămânțare suplimentară. – Supra- + însămânțare (după fr. sursemer).

supralargire
SUPRALĂRGÍRE, supralărgiri, s.f. Lărgire a părții carosabile a unui drum (în porțiunea curbelor). – Supra- + lărgire.

supralicita
SUPRALICITÁ, supralicitez, vb. I. Intranz. A oferi la o licitație un preț mai mare decât prețul oferit de cineva anterior. ♦ Fig. A exagera în aprecierea unui fapt, în folosirea unui procedeu etc. – Supra- + licita (după fr. surenchérir).

supralicitare
SUPRALICITÁRE, supralicitări, s.f. Acțiunea de a supralicita. – V. supralicita.

supralicitator
SUPRALICITATÓR, -OÁRE, supralicitatori, -oare, s.m. și f. Persoană care supralicitează. – Supralicita + suf. -tor.

supralicitatie
SUPRALICITÁȚIE, supralicitații, s.f. Licitație publică suplimentară, prevăzută de lege, în vedera obținerii unui preț mai mare decât cel la care s-a adjudecat bunul cu ocazia licitației inițiale. – Supra- + licitație (după fr. surenchère).

supralumina
SUPRALUMÍNĂ, supralumini, s.f. (Rar) Oberliht. – Supra- + lumină.

supramaturatie
SUPRAMATURÁȚIE, supramaturații, s.f. Stadiu al semințelor și fructelor după ce au atins faza maturității fiziologice. – Supra- + maturație (după fr. surmaturation).

supramodulatie
SUPRAMODULÁȚIE, supramodulații, s.f. Modulație a unui semnal purtător cu un semnal modulator de amplitudine mai mare. – Supra- + modulație (după fr. surmodulation).

supramunca
SUPRAMÚNCĂ s.f. (Ec. pol. ) Munca prestată de muncitori peste munca necesară, prin care, după teoria marxistă, se creează plusprodusul. – Supra- + muncă (după fr. surtravail).

supranatural
SUPRANATURÁL, -Ă, supranaturali, -e, adj. Care pare mai presus de forțele și legile naturii sau în contradicție cu acestea; care pare în afara naturii, a lumii percepute prin simțuri; care este atribuit unor forțe miraculoase; miraculos, fantastic. ♦ (Substantivat, n.) Ceea ce se pretinde a fi mai presus de legile naturii. ♦ Fără seamăn, extraordinar, excepțional. – Supra- + natural (după fr. surnaturel).

supranaturalism
SUPRANATURALÍSM s.n. Credință în supranatural; concepție potrivit căreia ar exista fapte, forțe etc. supranaturale. – Supra- + naturalism (după fr. surnaturalisme).

supranormativ
SUPRANORMATÍV, -Ă, supranormativi, -e, adj. Care depășește din punct de vedere calitativ un normativ. – Supra- + normativ.

supranume
SUPRANÚME, supranume, s.n. Nume adăugat la numele propriu al unei persoane în semn de cinste sau pentru a o distinge printr-o caracteristică sau printr-o circumstanță de altă persoană cu același nume. ♦ Poreclă. – Supra- + nume (după fr. surnom).

supranumerar
SUPRANUMERÁR, -Ă, supranumerari, -e, adj. Care este peste numărul prevăzut, fixat sau necesar. – Supra- + numerar (după fr. surnuméraire).

supranumi
SUPRANUMÍ, supranumesc, vb. IV. Tranz. A da, a atribui cuiva un supranume. – Supra- + numi (după fr. surnommer).

supranumit
SUPRANUMÍT, -Ă, supranumiți, -te, adj. Care a primit un supranume. – V. supranumi.

supranutrit
SUPRANUTRÍT, -Ă, supranutriți, -te, adj. Supraalimentat. – Supra- + nutrit (după fr. surnourri).

supraoferta
SUPRAOFÉRTĂ, supraoferte, s.f. Ofertă mai avantajoasă, făcută după încheierea unei licitații. [Pr.: -pra-o-] – Supra- + ofertă (după fr. suroffre).

supraom
SUPRAÓM, supraoameni, s.m. Om înzestrat cu calități excepționale, care realizează lucruri ce par mai presus de puterile omenești. ♦ Tip de om superior, care, în concepția lui Fr. Nietzsche, ar trebui să apară și să se afle față de omul actual în același raport în care se află omul actual față de maimuță. – Supra- + om (după germ. Übermensch, fr. surhomme).

supraomenesc
SUPRAOMENÉSC, -EÁSCĂ, supraomenești, adj. Care întrece puterile omenești, care pare mai presus de firea omenească; suprauman. [Pr.: -pra-o-] – Supra- + omenesc (după fr. surhumain).

supraordinare
SUPRAORDINÁRE s.f. (Log.) Cuprinderea în sfera unei noțiuni a altor noțiuni cu sfera mai mică. [Pr.: -pra-or-] – Supra- + ordinare (rar).

supraordinat
SUPRAORDINÁT, -Ă, supraordinați, -te, adj. (Log.; despre noțiuni) În sfera căreia sunt cuprinse alte noțiuni cu sfera mai mică. [Pr.: -pra-or-] – Supra- + ordinat (rar).

supraordonat
SUPRAORDONÁT, -Ă, supraordonați, -te, adj. Care ocupă un loc superior într-o clasificare sau într-o ierarhie. ♢ Fracție supraordonată = fracție ordinară mai mare decât un întreg. Propoziție supraordonată = propoziție regentă. [Pr.: -pra-or-] – Supra- + ordonat (după subordonat).

suprapamantesc
SUPRAPĂMÂNTÉSC, -EÁSCĂ, suprapământești, adj. Care pare că depășește limitele a ceea ce este pământesc; (ca) din altă lume. – Supra- + pământesc.

suprapoluat
SUPRAPOLUÁT, -Ă, suprapoluați, -te, adj. (Despre orașe, regiuni etc.) Foarte poluat. [Pr.: -lu-at] – Supra- + poluat.

supraponderabilitate
SUPRAPONDERABILITÁTE s.f. (Fiz.) Stare a unui corp de a avea o greutate mai mare ca urmare a unei forțe gravitaționale sporite. – Supra- + ponderabilitate.

supraponderal
SUPRAPONDERÁL, -Ă, supraponderali, -e, adj. Cu greutate peste media normală. – Supra- + ponderal.

suprapopula
SUPRAPOPULÁ, suprapopulez, vb. I. Refl. (Despre orașe, țări etc.) A-și spori populația peste limitele normale. – Supra- + popula (după fr. surpeupler).

suprapopulare
SUPRAPOPULÁRE, suprapopulări, s.f. Faptul de a se suprapopula. – V. suprapopula.

suprapopulat
SUPRAPOPULÁT, -Ă, suprapopulați, -te, adj. (Despre orașe, țări etc.) Cu o populație excedentară. – V. suprapopula.

suprapopulatie
SUPRAPOPULÁȚIE, suprapopulații, s.f. Mare concentrare de populație într-un oraș, într-o țară etc. ♦ (Biol.) Stare a unui mediu unde populațiile de microorganisme, de plante și de animale depășesc posibilitățile de viețuire. – Supra- + populație (după fr. surpopulation).

supraprefixare
SUPRAPREFIXÁRE, supraprefixări, s.f. (Lingv.) Derivare cu prefixe multiple sau de la teme anterior prefixate. – Supra- + prefixare.

suprapresiune
SUPRAPRESIÚNE, suprapresiuni, s.f. (Tehn.) Diferența pozitivă dintre presiunea absolută a unui fluid și o presiune absolută de referință; presiune a cărei valoare depășește presiunea normală admisă sau o presiune de referință. [Pr.: -si-u-] – Supra- + presiune (după fr. surpression).

suprapret
SUPRAPRÉȚ, supraprețuri, s.n. Preț mai mare decât cel obișnuit; preț de speculă (mai mare decât prețul legal). – Supra- + preț.

supraproblema
SUPRAPROBLÉMĂ, supraprobleme, s.f. Acțiune principală care însoțește mesajul textului dramatic, către care converg ideile și acțiunile secundare; supratemă. – Supra- + problemă.

supraproductie
SUPRAPRODÚCȚIE, supraproducții, s.f. Producție de mărfuri care depășește necesitățile pieței. – Supra- + producție (după fr. surproduction).

supraprofit
SUPRAPROFÍT, supraprofituri, s.n. (În economia politică marxistă) Profit care reprezintă o depășire a profitului mijlociu. – Supra- + profit.

suprapune
SUPRAPÚNE, suprapún, vb. III. Tranz. A așeza, a pune un lucru deasupra altuia; a plasa, a așeza ceva peste altceva. ♦ (Geom.) A pune o figură deasupra alteia pentru a le verifica egalitatea. ♦ Refl. (Despre două suprafețe) A se afla așezat deasupra altuia; p. ext. a avea loc în același timp; a coincide. – Supra- + pune (după fr. superposer).

suprapunere
SUPRAPÚNERE, suprapuneri, s.f. Acțiunea de a (se) suprapune și rezultatul ei. – V. suprapune.

suprapus
SUPRAPÚS, -Ă, suprapuși, -se, adj. (Despre formații geologice, epoci de civilizație etc.) Care urmează după altul, care este așezat deasupra altuia. – V. suprapune.

suprarafinare
SUPRARAFINÁRE, suprarafinări, s.f. Rafinare defectuoasă a unui produs petrolier prin depășirea cantității de reactiv, a temperaturii etc. – Supra- + rafinare.

supraracire
SUPRARĂCÍRE, suprarăciri, s.f. (Fiz.) Subrăcire. – Supra- + răcire.

suprarasucit
SUPRARĂSUCÍT, -Ă, suprarăsuciți, -te, adj. Foarte răsucit. – Supra- + răsucit.

suprareal
SUPRAREÁL s.n. Ceea ce depășește realul, ceea ce este dincolo de real. [Pr.: -re-al] – Supra- + real (după fr. surréel).

suprarealism
SUPRAREALÍSM s.n. Curent literar și artistic apărut în prima jumătate a sec. XX, care pune accentul pe activitatea spontană a imaginației și pe exploatarea zonelor iraționalului în creația artistică. [Pr.: -re-a-] – Supra- + realism (după fr. surréalisme).

suprarealist
SUPRAREALÍST, -Ă, suprarealiști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de suprarealism, privitor la suprarealism. 2. S.m. și f. Adept al suprarealismului. [Pr.: -re-a-] – Supra- + realist (după fr. surréaliste).

suprarefractar
SUPRAREFRACTÁR, -Ă, suprarefractari, -e, adj. Superrefractar. – Supra- + refractar.

suprarenal
SUPRARENÁL, -Ă, suprarenali, -e, adj. Care se află deasupra rinichilor. ♢ Glandă suprarenală (și substantivat, f.) = fiecare dintre cele două glande endocrine care produc adrenalina, unii hormoni etc., situate deasupra rinichilor. ♦ Relativ la glandele suprarenale sau la secreția acestora. – Supra- + renal (după fr. surrénal).

suprarenina
SUPRARENÍNĂ s.f. (Biol.) Adrenalină. – Supra- + renină (rar).

suprarezistent
SUPRAREZISTÉNT, -Ă, suprarezistenți, -te, adj. Care depășește o rezistență normală. – Supra- + rezistent.

suprasarcina
SUPRASÁRCINĂ, suprasarcini, s.f. Sarcină suplimentară față de sarcina nominală pe care o are de suportat un sistem tehnic și care ar putea să pericliteze siguranța în funcționare a acestuia. – Supra- + sarcină (după fr. surcharge).

suprasaturat
SUPRASATURÁT, -Ă, suprasaturați, -te, adj. 1. (Despre soluții) Care conține mai multă substanță dizolvată decât cantitatea corespunzătoare coeficientului de solubilitate la temperatura ordinară; care se află într-o concentrație superioară aceleia corespunzătoare tensiunii maxime a vaporilor pentru temperatura respectivă. 2. Fig. (Fam.) Sătul peste măsură de ceva. – Supra- + saturat (după fr. sursaturé).

suprasaturatie
SUPRASATURÁȚIE s.f. 1. Stare instabilă a unei soluții în care concentrarea substanței dizolvate la o anumită temperatură este mai mare decât cea corespunzătoare saturației. 2. Fig. (Fam.) Starea celui prea sătul (de ceva). – Supra-+ saturație (după fr. sursaturation).

suprasensibil
SUPRASENSÍBIL, -Ă, suprasensibili, -e, adj. 1. (Despre sunete, unde, etc.) Care depășește posibilitatea de percepere a simțurilor, care nu poate fi perceput prin simțuri. 2. (Despre ființe) Excesiv de sensibil, foarte sensibil. – Din fr. suprasensible.

suprasenzorial
SUPRASENZORIÁL, -Ă, suprasenzoriali, -e, adj. Care poate fi cunoscut numai prin rațiune. [Pr.: -ri-al] – Supra- + senzorial.

suprasolicita
SUPRASOLICITÁ, suprasolícit, vb. I. Tranz. A solicita peste măsură. – Supra- + solicita.

suprasolicitare
SUPRASOLICITÁRE, suprasolicitări, s.f. Acțiunea de a suprasolicita și rezultatul ei. – V. suprasolicita.

suprastatal
SUPRASTATÁL, -Ă, suprastatali, -e, adj. (Despre un organism internațional) Care este învestit cu puteri plasate deasupra guvernului fiecărui stat, independent de acesta. – Supra- + statal.

suprastrat
SUPRASTRÁT, suprastraturi, s.n. (Lingv.) Influență exercitată de un idiom asupra altuia, în condițiile unui contact îndelungat, înainte ca acesta din urmă să se constituie ca idiom nou; superstrat. – Supra- + strat.

suprastructural
SUPRASTRUCTURÁL, -Ă, suprastructurali, -e, adj. Care ține de suprastructură, privitor la suprastructură. – Supra- + structural.

suprastructura
SUPRASTRUCTÚRĂ, suprastructuri, s.f. 1. Totalitatea concepțiilor și instituțiilor politice, juridice, religioase, artistice, filozofice etc. dintr-o anumită formațiune social-economică, generate de baza economică a acestei formațiuni. 2. Totalitatea elementelor care formează partea utilă a unei construcții. 3. Construcție metalică sau de lemn situată deasupra punții principale a unei nave , care cuprinde încăperile de locuit și de deservire. ♦ Ansamblu format din șasiul și caroseria sau platforma unui autovehicul. – Supra- + structură (după fr. superstructure).

supratara
SUPRATÁRĂ, supratare, s.f. Tara^1 (1) celui de-al doilea ambalaj al unei mărfi. – Supra- + tară.

suprataxa
SUPRATAXÁ, suprataxez, vb. I. Tranz. A adăuga sau a impune o suprataxă. – Din suprataxă (după fr. surtaxer).

suprataxa
SUPRATÁXĂ, suprataxe, s.f. Taxă suplimentară adăugată altei taxe fixate anterior. – Supra- + taxă (după fr. surtaxe).

supratema
SUPRATÉMĂ, suprateme, s.f. Supraproblemă. – Supra- + temă.

supratensiune
SUPRATENSIÚNE, supratensiuni, s.f. Tensiune electrică mai mare decât valoarea maximă a tensiunii de serviciu, care constituie un pericol pentru circuitele electrice, provocând deranjamente și avarii. [Pr.: -si-u-] – Supra- + tensiune (după fr. surtension).

supratipar
SUPRATIPÁR, supratipare, s.n. Desen sau text tipărit pe o marcă poștală ulterior emisiunii sale, în scopul de a-i schimba valoarea inițial tipărită sau de a marca un eveniment. – Supra- + tipar.

supratonica
SUPRATÓNICĂ s.f. (Muz.) Treapta a doua a modului major și minor; acordul acestei trepte. – Supra- + tonică (după fr. sur-tonique).

supratopire
SUPRATOPÍRE, supratopiri, s.f. (Fiz.) Subrăcire. – Supra- + topire.

suprauman
SUPRAUMÁN, -Ă, supraumani, -e, adj. (Rar) Supraomenesc. [Pr.: -pra-u-] – Supra- + uman (după fr. surhumain).

supraunitar
SUPRAUNITÁR, -Ă, supraunitari, -e, adj. (Mat.; despre numere reale) Care are valoarea absolută mai mare decât unitatea. [Pr.: -pra-u-] – Supra- + unitar.

supraveghea
SUPRAVEGHEÁ, supraveghez, vb. I. Tranz. A observa, a păzi cu grijă, cu atenție, cu autoritate; a avea sub control. – Supra- + veghea (după fr. surveiller).

supravegheat
SUPRAVEGHEÁT, -Ă, supravegheați, -te, adj. Care se află sub supraveghere, sub control. – V. supraveghea.

supraveghere
SUPRAVEGHÉRE, supravegheri, s.f. Acțiunea de a supraveghea și rezultatul ei; control; p. ext. pază. – V. supraveghea.

supraveghetor
SUPRAVEGHETÓR, -OÁRE, supraveghetori, -oare s.m. și f., s.n. 1. S.m. și f. Persoană însărcinată cu supravegherea cuiva sau a ceva. 2. S.n. (În sintagma) Supraveghetor de flacără = aparat electronic destinat supravegherii prezenței flăcării în timpul funcționării arzătoarelor, în scopul prevenirii unor incendii. – Supraveghea + suf. -tor.

supravietui
SUPRAVIEȚUÍ, supraviețuiesc, vb. IV. Intranz. A rămâne în viață după moartea cuiva sau după o catastrofă, un cataclism etc. – Supra- + viețui (după fr. survivre).

supravietuire
SUPRAVIEȚUÍRE, supraviețuiri, s.f. Faptul de a supraviețui. – V. supraviețui.

supravietuitor
SUPRAVIEȚUITÓR, -OÁRE, supraviețuitori, -oare, s.m. și f. Persoană care a scăpat cu viață dintr-un cataclism, dintr-o nenorocire; persoană care supraviețuiește alteia. [Pr.: -țu-i-] – Supraviețui + suf. -tor (după fr. survivant).

supravizita
SUPRAVÍZITĂ, supravizite, s.f. (Med.) Contravizită. – Supra- + vizită.

supravoltaj
SUPRAVOLTÁJ, supravoltaje, s.n. Mărire a potențialului voltajului unui curent electric. – Supra- + voltaj (după fr. survoltage).

supravoltor
SUPRAVOLTÓR, supravoltoare, s.n. Sursă de energie electrică legată în serie cu altă sursă de energie electrică, astfel încât tensiunile lor electrice să se adune. – Din fr. survolteur.

suprem
SUPRÉM, -Ă, supremi, -e, adj. Care există în cel mai înalt grad, care este cel mai bun, cel mai mare; mai presus de toate; p. ext. extrem, ultim. ♢ Moment suprem = moment decisiv pentru reușita unei acțiuni. Onoruri supreme = funeralii. ♦ Care are gradul, rangul cel mai înalt. – După fr. suprême, lat. supremus.

suprematism
SUPREMATÍSM s.n. Grupare artistică rusă care se încadrează în curentul abstracționismului geometrizant. – Din rus. suprematizm.

suprematie
SUPREMAȚÍE, supremații, s.f. Superioritate absolută unită cu autoritate și putere; poziție dominantă; preponderență. – Din fr. suprématie.

supresiune
SUPRESIÚNE, supresiuni, s.f. (Livr.) Suprimare. [Pr.: -si-u-] – Din fr. suppression, lat. suppressio, -onis.

supresor
SUPRESÓR, -OÁRE, supresori, -oare, adj. (Despre un element al unui aparat, despre un dispozitiv etc.) Care împiedică producerea unui fenomen, a unui efect etc. dăunător sau care reduce considerabil efectele acestora. – Din fr. suppresseur.

suprima
SUPRIMÁ, suprím, vb. I. Tranz. 1. A face să dispară; a înlătura, a elimina, a anula. ♦ A omorî, a extermina pe cineva. 2. A desființa un post, un loc etc. ♦ A scoate ceva din funcție; a opri, a întrerupe activitatea a ceva. 3. A înlătura ceva, a elimina din consumație, a renunța la ceva. – Din fr. supprimer.

suprimat
SUPRIMÁT, -Ă, suprimați, -te, adj. Care a încetat să mai fie, să mai existe; înlăturat, eliminat, șters, anulat. – V. suprima.

supt
SUPT^1, supturi, s.n. Faptul de a suge; mod de hrănire la sân sau artificială a copilului nou-născut; suptură. ♦ (Concr.) Laptele care se suge la o masă de către sugar. ♦ (Fam.) Darul suptului = deprinderea de a consuma băuturi alcoolice (în cantități mari). – V. suge.

SUPT^2 prep. v. sub.

SUPT^3, -Ă, supți, -te, adj. Slab, uscat; (despre față, obraji) scofâlcit. – V. suge.

suptura
SUPTÚRĂ, supturi, s.f. (Pop.) Supt^1. – Supt^1 + suf. -ură.

suptiare
SUPȚIÁRE s.f. v. subțiere.

supune
SUPÚNE, supún, vb. III. Tranz. 1. A lua, a aduce sub stăpânire sau în puterea sa (prin forță armată); a cuceri, a subjuga. ♦ Refl. A accepta stăpânirea cuiva; a da ascultare cuiva sau la ceva; a se închina cuiva. ♦ A aduce sub ascultarea, sub autoritatea sa, a subordona influenței sale. ♦ (Înv.) A îmblânzi animale. 2. A constrânge pe cineva să suporte un lucru, să accepte o situație. ♦ A face ca o substanță, un material etc. să fie expuse unei anumite acțiuni, unui anumit tratament (fizic, chimic etc.). ♦ Refl. A se expune de bunăvoie la ceva, a suporta de bunăvoie ceva. 3. A prezenta cuiva un lucru spre cunoștință, apreciere sau hotărâre. 4. (Înv. și reg.) A așeza, a pune dedesubt. ♦ A forța pe cineva să se aplece, să se încovoaie, să îngenuncheze. – Lat. supponere.

supunere
SUPÚNERE, supuneri, s.f. Acțiunea de a (se) supune și rezultatul ei. ♦ Respect. ♢ Loc. adv. Cu supunere = umil, smerit, cu respect. – V. supune.

supura
SUPURÁ, pers. 3 supurează, vb. I. Intranz. (Despre răni, țesuturi etc.) A produce și a elimina puroi. – Din fr. suppurer, lat. suppurare.

supurant
SUPURÁNT, -Ă, supuranți, -te, adj. (Despre răni, țesuturi etc.) Care elimină puroi, care supurează. – Din fr. suppurant.

supuratie
SUPURÁȚIE, supurații, s.f. Formare și eliminare de puroi în urma unui proces infecțios microbian. – Din fr. suppuration.

supus
SUPÚS, -Ă, supuși, -se, adj., s.m. și f. I. Adj. 1. Ascultător, plecat, smerit. ♦ Umilit, servil. 2. (Înv. și reg.) Așezat sub...; ascuns, pitit. II. S.m. și f. (Urmat de determinări care indică statul în discuție) Persoana care aparține, prin cetățenie, unui anumit stat; persoană aflată sub o protecție specială de ordin juridic a unui stat, fără a fi cetățean cu drepturi depline. ♦ (Înv.; la pl.) Locuitorii unei țări care depind de o autoritate centrală. – V. supune.

supusenie
SUPUȘÉNIE s.f. 1. Supunere, ascultare. 2. Faptul de a se bucura de cetățenia unei țări sau de protecția juridică specială a unei țări. – Supus + suf. -enie.

supusime
SUPUȘÍME s.f. (Rar) Totalitatea supușilor (II). – Supus + suf. -ime.

sur
SUR, -Ă, suri, -e, adj. 1. De o culoare intermediară între alb și negru sau care rezultă dintr-un amestec de alb și negru; cenușiu; (despre animale și păsări) care are părul, lâna, penele de culoare cenușie. ♦ (Substantivat, m.) Nume dat unui cal cu părul sur (1). ♦ Sură de stepă = rasă de taurine indigenă, de culoare cenușie sau vânătă, care prezintă o mare rezistență și pretenții reduse de hrană. 2. (Despre cer, nori, văzduh) Lipsit de lumină, de strălucire; încețoșat, tulbure; Fig. posomorât, mohorât. 3. (Despre părul oamenilor; p. ext. despre oameni) Cărunt. ♦ Fig. (Rar) Bătrân, străvechi; îndepărtat. – Din bg., scr. sur.

surata
SURÁTĂ, surate, s.f. (Pop.) Prietenă bună, apropiată. ♢ Expr. A se prinde surate = (despre femei) a lega între ele o prietenie trainică. ♦ Termen familiar, prietenesc, pus (la țară) înaintea numelui unei femei despre care se vorbește sau căreia i se adresează cineva; apelativ folosit de femeile de la țară în relațiile dintre ele. – Cf. s o r ă.

suratica
SURĂȚÍCĂ, surățele, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui surată. – Surată + suf. -ică.

suratie
SURĂȚÍE, surății, s.f. (Pop.) Legătură de prietenie între femei (similară frăției de cruce). – Surată + suf. -ie.

surade
SURẤDE, surấd, vb. III. Intranz. 1. A zâmbi. 2. Fig. (Despre abstracte) A corespunde dorințelor cuiva, a se prezenta într-o formă favorabilă; a-l atrage, a-l tenta, a-i conveni. [Perf. s. surâsei, part. surâs] – Din fr. sourire (după râde).

suras
SURẤS, surâsuri, s.n. Acțiunea de a surâde și rezultatul ei; zâmbet. – Din fr. sourire (după râs).

surazator
SURÂZĂTÓR, -OÁRE, surâzători, -oare, adj. Care surâde: zâmbitor, surâzând; p. ext. vesel, radios, amical, prietenos. ♦ Fig. Favorabil, convenabil. – Surâde + suf. -tor.

surazand
SURÂZẤND, -Ă, surâzânzi, -de, adj. Surâzător. – V. surâde.

surcea
SURCEÁ, -ÍCĂ, surcele, s.f. Așchie care sare când se cioplește sau când se taie un lemn, surcel; p. ext. vreasc, gătej, bețișor. – Refăcut din surcele (pl. lui surcel).

surcel
SURCÉL, surcele, s.n. (Înv. și pop.) Surcea. – Lat. surcellus.

surceluta
SURCELÚȚĂ, surceluțe, s.f. Diminutiv al lui surcea. – Surcea + suf. -eluță.

surchideala
SURCHIDEÁLĂ, surchideli, s.f. (Reg.) Faptul de a surchidi; sâcâială, hărțuială; muștruluială. ♦ Bătaie. – Surchidi + suf. -eală.

surchidi
SURCHIDÍ, surchidesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A sâcâi, a plictisi; a hărțui; a muștrului. ♦ A smuci, a trânti; p. ext. a chinui. – Din magh. szurkálodni.

surclasa
SURCLASÁ, surclasez, vb. I. Tranz. (Franțuzism) A depăși, a întrece (un adversar, mai ales la sport). – Din fr. surclasser.

surclasare
SURCLASÁRE, surclasări, s.f. Acțiunea de a surclasa. – V. surclasa.

surclasat
SURCLASÁT, -Ă, surclasați, -te, adj. Care a fost depășit, întrecut. – V. surclasa.

surd
SURD, -Ă, surzi, -de, adj. 1. (Adesea substantivat) Care nu aude (bine), lipsit (total sau parțial) de auz. ♦ Fig. Care nu vrea să audă, să înțeleagă; neînduplecat, nesimțitor, fără suflet. ♢ Loc. adv. (Substantivat) De(-a) surda = în zadar, degeaba. ♢ Expr. A rămâne surd la ceva = a nu da ascultare unei solicitări, a nu se impresiona de ceva, a rămâne rece, neînțelegător. 2. (Fon.; despre consoane; și substantivat, f.) Care se emite fără participarea coardelor vocale. 3. (Despre sunete, zgomote; adesea adverbial) Cu intensitate atenuată, lipsit de rezonanță; slab, înăbușit, înfundat, confuz. ♢ (În sintagma) Cameră surdă = încăpere cu absorbție acustică foarte ridicată, folosită pentru măsurători acustice speciale. ♦ Fig. (Despre sentimente, conflicte etc.) Mocnit, ascuns, tăinuit. ♦ Fig. (Despre senzații, dureri etc.) Înăbușit; nedefinit, vag. – Din lat. surdus.

surdina
SURDÍNĂ, surdine, s.f. Dispozitiv din metal sau din lemn, în formă de gheară la instrumentele cu coarde, sau în formă de dop la instrumentele de suflat, folosit pentru atenuarea intensității sonorității unor instrumente muzicale. ♢ Loc. adv. În surdină = a) cu surdina pusă, încet; b) fără zgomot, înăbușit; cu glas scăzut; în taină. – Din fr. sourdine.

surditate
SURDITÁTE, surdități, s.f. 1. Infirmitate congenitală sau dobândită, care constă în imposibilitatea (totală sau parțială) de a percepe sunetele; surzenie. ♢ Surditate psihică = imposibilitate de a recunoaște și a distinge cu simțul auzului sursa sonoră. Surditate verbală = boală caracterizată prin neînțelegerea sensurilor cuvintelor pe care le aude cineva. 2. Calitate a unei consoane de a fi rostită fără participarea coardelor vocale. – Din fr. surdité.

surdomut
SURDOMÚT, -Ă, surdomuți, -te, adj., s.m. și f. (Om) lipsit de auz și de grai; (persoană) surdă și mută în același timp. – Surd + mut (după fr. sourd-muet).

surdomutism
SURDOMUTÍSM s.n. Deficiență audio-verbală complexă datorată absenței congenitale sau pierderii timpurii a auzului; surdomutitate. – Surd + mutism.

surdomutitate
SURDOMUTITÁTE s.f. Surdomutism. – După fr. surdi-mutité.

surdopedagogie
SURDOPEDAGOGÍE s.f. Ramură a pedagogiei speciale care se ocupă de educarea și de instruirea persoanelor cu deficiențe de auz. – Surd + pedagogie.

surescita
SURESCITÁ, surescít, vb. I. Tranz. A excita peste măsură; a aduce într-o stare de iritație, de nervozitate extremă. [Var.: surexcitá vb. I] – Din fr. surexciter.

surescitabil
SURESCITÁBIL, -Ă, surescitabili, -e, adj. Care prezintă o stare de surescitare, care poate fi ușor surescitat; iritabil. [Var.: surexcitábil, -ă adj.] – Din fr. surexcitable.

surescitabilitate
SURESCITABILITÁTE s.f. Înclinare spre surescitare. [Var.: surexcitabilitáte s.f.] – Din fr. surexcitabilité.

surescitant
SURESCITÁNT, -Ă, surescitanți, -te, adj. Care provoacă surescitare. [Var.: surexcitánt, -ă adj.] – Din fr. surexcitant.

surescitare
SURESCITÁRE, surescitări, s.f. Acțiunea de a surescita și rezultatul ei; stare de iritație, de nervozitate bolnăvicioasă; surescitație. [Var.: surexcitáre s.f.] – V. surescita.

surescitat
SURESCITÁT, -Ă, surescitați, -te, adj. Iritat peste măsură, adus într-o stare de mare tensiune nervoasă. [Var.: surexcitát, -ă adj.] – V. surescita.

surescitatie
SURESCITÁȚIE, surescitații, s.f. Surescitare. [Var.: surexcitáție s.f.] – Din fr. surexcitation.

suret
SURÉT, sureturi, s.n. (În evul mediu, în țările românești) Copie sau traducere (a unui act, a unei scrisori). – Din tc. suret.

surexcita
SUREXCITÁ vb. I v. surescita.

surexcitabil
SUREXCITÁBIL, -Ă adj. v. surescitabil.

surexcitabilitate
SUREXCITABILITÁTE s.f. v. surescitabilitate.

surexcitant
SUREXCITÁNT, -Ă adj. v. surescitant.

surexcitare
SUREXCITÁRE s.f. v. surescitare.

surexcitat
SUREXCITÁT, -Ă adj. v. surescitat.

surexcitatie
SUREXCITÁȚIE s.f. v. surescitație.

surf
SURF s.n. Placă plutitoare de lemn sau de material plastic care servește la alunecarea pe suprafața apei a celui care practică surfingul. [Pr.: sărf] – Cuv. engl.

surfila
SURFILÁ, surfilez, vb. I. Tranz. A întări marginile unei țesături cu o cusătură rară, pentru a împiedica destrămarea firelor. – Din fr. surfiler.

surfilare
SURFILÁRE, surfilări, s.f. Acțiunea de a surfila și rezultatul ei. – V. surfila.

surfing
SURFING s.n. Sport practicat cu surful. [Pr.: sắrfing] – Cuv. engl.

surghiun
SURGHIÚN, (1) surghiunuri, s.n. (2) surghiuni, s.m. 1. S.n. Surghiunire, exil, deportare. ♦ Stare, situație de exilat, de proscris; fig. pribegie, înstrăinare. 2. (Înv.) S.m. Surghiunit. – Din tc. sürgün.

surghiuni
SURGHIUNÍ, surghiunesc, vb. IV. Tranz. A exila, a deporta, a proscrie. ♦ Fig. A izgoni, a alunga. – Din surghiun.

surghiunire
SURGHIUNÍRE, surghiuniri, s.f. Acțiunea de a surghiuni și rezultatul ei; exil, deportare, pribegie, surghiun. – V. surghiuni.

surghiunit
SURGHIUNÍT, -Ă, surghiuniți, -te, s.m. și f. Persoană exilată; proscris. – V. surghiuni.

surguci
SURGÚCI, (1) surguciuri, s.n., (2) surguci, s.m. 1. S.n. Panaș din pene (de struț) împodobit cu pene scumpe, purtat la turban sau la ișlic de sultani, de înalți demnitari turci sau de unii domni români. 2. S.m. Plantă erbacee cu frunzele divizate în numeroase segmente liniare și cu florile albăstrui-violete, roz, albe sau pestrițe, cultivată ca plantă ornamentală (Consolida ajacis). – Din tc. sorguç.

suri
SURÍ, suresc, vb. IV. Intranz. (Rar; despre păr; p. ext. despre oameni) A încărunți. ♦ Tranz. A face sur. – Din sur.

surioara
SURIOÁRĂ, surioare, s.f. 1. Diminutiv al lui soră. 2. Termen familiar, prietenesc, cu care te adresezi unei fete sau unei femei. [Pr.: -ri-oa-] –

suriu
SURÍU, -ÍE, surii, adj. (Pop.) Care bate în cenușiu-deschis. ♦ (Substantivat, n.) Culoare cenușiu-deschis. ♦ (Despre păr) Ușor încărunțit. – Sur + suf. -iu.

surlar
SURLÁR, surlari, s.m. Surlaș. – Surlă + suf. -ar.

surlas
SURLÁȘ, surlași, s.m. Cântăreț din surlă; surlar. – Surlă + suf. -aș.

surla
SÚRLĂ, surle, s.f. 1. Instrument muzical popular de suflat, în formă de fluier, cu mai multe orificii și cu ancie dublă, întrebuințat în trecut mai ales în armată. ♢ Loc. adv. Cu surle = cu zgomot mare, cu scandal. 2. (Reg.) Râtul porcului; p. ext. porc. 3. Colibă (în câmp), de obicei improvizată, de formă conică, construită din pari de lemn și acoperită cu stuf, paie, fân sau coceni. – Din scr. surla, bg. zurla.

surlisoara
SURLIȘOÁRĂ, surlișoare, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui surlă. – Surlă + suf. -ișoară.

surlita
SURLÍȚĂ, surlițe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui surlă (1). – Surlă + suf. -iță.

surmena
SURMENÁ, surmenez, vb. I. Refl. (Despre oameni) A se obosi peste măsură, a se extenua (în urma unui prelungit efort fizic sau intelectual); a se istovi. ♢ Tranz. Munca prelungită îl surmenează. – Din fr. surmener.

surmenaj
SURMENÁJ, surmenajuri, s.n. Stare de oboseală extremă a omului, caracterizată prin somnolență, dureri de cap, nervozitate, scădere a posibilității de concentrare etc., în urma unui efort fizic sau psihic excesiv și prelungit; surmenare. – Din fr. surmenage.

surmenare
SURMENÁRE, surmenări, s.f. Surmenaj. – V. surmena.

surmenat
SURMENÁT, -Ă, surmenați, -te, adj. (Despre oameni) Obosit peste măsură; istovit, extenuat. – V. surmena.

surnatural
SURNATURÁL, -Ă, surnaturali, -e, adj. (Franțuzism înv.) Supranatural. – Din fr. surnaturel.

surnumi
SURNUMÍ, surnumesc, vb. IV. Tranz. (Franțuzism înv.) A supranumi. – Din fr. surnommer.

surogat
SUROGÁT, surogate, s.n. Produs sau preparat care poate să înlocuiască un alt produs sau preparat cu care are unele proprietăți comune. ♦ Fig. Contrafacere, falsificare. – Din germ. Surrogat.

surora
SURÓRĂ s.f. v. soră.

surpa
SURPÁ, surp, vb. I. 1. Refl. (Despre maluri, povârnișuri etc.; la pers. 3) A se prăbuși prin măcinare; (despre ziduri, clădiri) a se dărâma, a se prăvăli, a se nărui. ♦ Tranz. A doborî la pământ; a nimici, ruina. 2. Tranz. Fig. A răsturna pe cineva dintr-o situație privilegiată; a submina, a săpa; p. ext. a desființa, a nimici, a lichida. 3. Refl. (Pop.) A se îmbolnăvi de hernie. – Lat. *subrupare (< rupes).

surpare
SURPÁRE, surpări, s.f. Acțiunea de a (se) surpa și rezultatul ei. – V. surpa.

surpat
SURPÁT, -Ă, surpați, -te, adj. 1. (Despre maluri, terenuri etc.) Mâncat, ros de ape; cu surpături, prăpăstios, râpos. ♦ (Despre ziduri, clădiri etc.) Dărâmat, năruit; ruinat, distrus, nimicit. 2. (Pop.) Bolnav de hernie. – V. surpa.

surpacios
SURPĂCIÓS, -OÁSĂ, surpăcioși, -oase, adj. Care se surpă ușor, expus la surpare. – Surpa + suf. -ăcios.

surpator
SURPĂTÓR, -OÁRE, surpători, -oare, adj. (Rar) Care surpă; p. ext. distrugător, nimicitor. – Surpa + suf. -ător.

surpatura
SURPĂTÚRĂ, surpături, s.f. 1. Faptul de a (se) surpa. 2. Loc prăpăstios în curs de surpare; loc de unde s-a rupt o porțiune de teren; p. ext. porțiunea dislocată. 3. Ruină, dărâmătură. 4. (Pop.) Hernie. – Surpa + suf. -ătură.

surplomba
SURPLÓMBĂ, surplombe, s.f. Parte a unei stânci suspendată deasupra unui gol; zid sau parte a unei construcții ieșită în afară, în raport cu baza. – Din fr. surplomb.

surplus
SURPLÚS, surplusuri, s.n. Ceea ce este în plus, ceea ce depășește necesarul; prisos, excedent. – Din fr. surplus.

surprinde
SURPRÍNDE, surprínd, vb. III. Tranz. 1. A prinde pe cineva pe neașteptate asupra unui fapt. ♦ A găsi pe cineva nepregătit, neprevenit, a da peste cineva, a-l lua prin surprindere. 2. A mira, a uimi, a ului. 3. A băga de seamă, a observa (pe furiș), a sesiza; a remarca; a descoperi în mod brusc. – Din fr. surprendre (după prinde).

surprindere
SURPRÍNDERE, surprinderi, s.f. 1. Faptul de a surprinde (sau de a fi surprins). ♢ Loc. adj. și adv. Prin surprindere = neașteptat, neprevăzut. 2. Sentiment, stare de uimire, de uluire; surpriză. 3. Observare, descoperire, sesizare (a unui aspect momentan). – V. surprinde.

surprins
SURPRÍNS, -Ă, surprinși, -se, adj. Mirat, uimit, uluit. – V. surprinde.

surprinzator
SURPRINZĂTÓR, -OÁRE, surprinzători, -oare, adj. Care surprinde, care provoacă uimire; nebănuit, neașteptat. ♦ Care impresionează puternic; impresionant, uimitor, extraordinar. – Surprinde + suf. -ător.

surpriza
SURPRÍZĂ, surprize, s.f. 1. Faptul de a lua pe cineva prin surprindere. 2. Tot ceea ce surprinde prin caracterul său neașteptat, neprevăzut. ♦ Ceea ce provoacă o bucurie neașteptată, o plăcere; (concr.) dar, cadou. – Din fr. surprise.

sursa
SÚRSĂ, surse, s.f. 1. Loc unde se produce, unde se poate găsi sau de unde se propagă ceva; sediul sau obârșia unui lucru. ♦ Corp, sistem etc. care emite sunete, lumină, radiații nucleare etc. ♢ Sursă de energie electrică (sau electromagnetică) = generator de energie electrică (sau electromagnetică). ♦ (Elt.) Electrod al unui tranzistor cu efect de câmp, care furnizează putătorii de sarcină majoritari. 2. Posibilitate de câstig. 3. Fig. Loc de unde emană o informație, o noutate. 4. Fig. Izvor, obârșie, origine. ♢ Sursă de inspirație = domeniu din care se inspiră un scriitor – Din fr. source.

surtuc
SURTÚC, surtuce, s.n. Haină bărbătească (din postav) care acoperă partea de sus a corpului și care se poartă (la țară) peste cămașă sau peste vestă. – Din ngr. surtúko, rus. siurtuk.

surtucar
SURTUCÁR, surtucari, s.m. (Depr.) Târgoveț, orășean; p. ext. intelectual. – Surtuc + suf. -ar.

surtucas
SURTUCÁȘ, surtucașe, s.n. Surtucel. – Surtuc + suf. -aș.

surtucel
SURTUCÉL, surtucele, s.n. Diminutiv al lui surtuc; surtucaș. – Surtuc + suf. -el.

surugiu
SURUGÍU, surugii, s.m. 1. Vizitiu care conducea (călare pe unul dintre cai) diligențele, poștalioanele sau trăsurile boierești. 2. (Pop.; art.) Numele unei constelații din emisfera boreală. – Din tc. sürücü.

surveni
SURVENÍ, pers. 3 survíne, vb. IV. Intranz. A avea loc (inopinat), a se produce, a se petrece, a se întâmpla (pe neașteptate sau pe negândite). – Din fr. survenir.

survenire
SURVENÍRE, surveniri, s.f. Faptul de a surveni. – V. surveni.

survol
SURVÓL, survoluri, s.n. Zbor cu avionul efectuat deasupra unui teritoriu determinat. – Din fr. survol.

survola
SURVOLÁ, survolez, vb. I. Tranz. A zbura cu avionul deasupra unui teritoriu determinat. – Din fr. survoler.

surzeala
SURZEÁLĂ, surzeli, s.f. Surditate (1). – Surzi + suf. -eală.

surzenie
SURZÉNIE, surzenii, s.f. Surditate (1). – Surzi + suf. -enie.

surzi
SURZÍ, surzesc, vb. IV. 1. Intranz. A-și pierde parțial sau total auzul; a deveni surd. 2. Tranz. A face ca cineva să își piardă auzul, a face pe cineva surd; p.ext. a ameți, a zăpăci. – Din surd.

surzila
SURZÍLĂ s.m. Nume dat unui om care nu aude (bine). – Surzi + suf. -ilă.

surzire
SURZÍRE s.f. Faptul de a surzi. – V. surzi.

sus
SUS adv. 1. Într-un loc mai ridicat sau mai înalt (decât altul); la înălțime; deasupra. ♢ Loc. adj. De sus = a) care este așezat în partea nordică sau în partea mai ridicată a unui teren; b) care vine sau pornește de la un organ de conducere; c) care face parte din clasele privilegiate; care aparține acestor clase. De din sus (de...) = care se află mai la deal (de...); ceva mai încolo, mai departe. ♢ Loc. adv. Pe sus = a) prin aer, prin văzduh; b) în zbor, zburând; c) cu un vehicul sau purtat (în cârcă, pe brațe etc.). (Pe) din sus de... = mai la deal de..., mai încolo, mai departe de... Mai sus de... = mai la nord de... ♢ Loc. prep. (Substantivat, n.) Din susul... = a) din partea de deasupra; b) dintr-o regiune superioară, mai la deal de... ♢ Expr. De sus în jos sau de jos în sus = în direcție verticală (ascendentă sau descendentă). De sus (și) până jos = în întregime, tot. În sus și în jos = încoace și încolo, de colo-colo. Cu fața în sus = (despre oameni) culcat pe spate. Cu gura în sus = (despre obiecte care au o deschizătură) cu deschizătura în partea de deasupra. Cu fundul în sus = întors pe dos, răvășit; în dezordine; fig. morocănos, furios. A duce (sau a lua, a aduce pe cineva) pe sus = a duce (sau a lua, a aduce pe cineva) cu forța, cu sila. A-i sta (cuiva) capul sus = a fi în viață, a trăi. A se ține (sau a fi, a umbla) cu nasul pe sus = a fi înfumurat, îngâmfat. (Substantivat, n.) A răsturna (sau a întoarce, a pune ceva) cu susul în jos = a pune (ceva) în dezordine; a răscoli, a răvăși. A privi (sau a măsura cu ochii) pe cineva de sus în (sau până) jos și de jos în (sau până) sus = a examina (pe cineva) cu atenție sau cu neîncredere. ♦ În camerele din partea superioară a unei case, la etaj. ♦ (În legătură cu poziția unui astru) Deasupra orizontului, pe cer. ♦ (Pop.) Departe (în înălțime). ♦ (În loc. adj.) Sus-pus = care este într-o situație socială înaltă. ♢ Expr. A lua (sau a privi pe cineva) de sus = a trata (pe cineva) ca pe un inferior, a privi (pe cineva) cu dispreț, cu aroganță. A vorbi (cuiva sau cu cineva) de sus = a vorbi (cu cineva) arogant, insolent, obraznic. 2. Înspre un loc sau un punct mai ridicat; în direcție verticală, în înălțime; în aer, în spațiu, în văzduh. ♢ Loc. adj. și adv. În sus = ridicat, drept, în poziție verticală. ♢ Loc. adv. În sus = a) spre înălțime, la deal; b) în aer, în văzduh, în direcția cerului; c) dincotro curge o apă, în direcția izvorului. ♢ Expr. A sări în sus = a tresări (de bucurie, de spaimă, de mânie etc.); a izbucni. ♦ (Substantivat, n.; în loc. prep.) În susul... = a) în partea superioară (a unui lucru); b) în sens contrar cursului unei ape; c) înspre partea mai ridicată a unei așezări sau înspre nord. Din susul... = a) din direcția izvorului unei ape; b) dinspre partea mai ridicată a unui teren; dinspre nord. ♦ (Cu valoare de interjecție) Strigăt de comandă echivalent cu „ridică-te!”, „ridicați-vă!”; p. ext. strigăt de încurajare, de aprobare, de simpatie. 3. (La comparativ, urmat de prep. „de”, indică o limită în raport cu o vârstă, o greutate, o valoare) Peste, mai mult de... ♢ Expr. Mai pe sus decât = mai presus decât, mai mult decât... 4. (La comparativ, indică o pagină, un capitol, un alineat într-un text) În cele precedente, în cele spuse sau arătate mai înainte, înapoi cu câteva pagini sau cu câteva rânduri. ♦ Sus-citat = citat mai înainte, pomenit în cele spuse sau scrise înainte. Sus-numit (și substantivat) = menționat, amintit, citat mai înainte. 5. În registrul acut, înalt, ridicat al vocii sau al unui instrument. ♢ Expr. Sus și tare = a) ferm, categoric, energic; b) în auzul tuturor, în gura mare. 6. (În mistica creștină) În cer, în rai. ♢ Loc. adv. De sus = de la Dumnezeu. – Lat. susum (= sursum).

susai
SUSÁI s.m. Gen de plante erbacee din familia compozeelor, cu frunze sesile, cu flori galbene, a căror tulpină conține un suc lăptos (Sonchus). – Din ucr. susaï.

susan
SUSÁN s.m. 1. Plantă erbacee din țările calde, păroasă, cu frunze mari, dantelate și cu flori galbene, cultivată pentru semințele sale oleaginoase, comestibile (Sesamum indicum). ♦ P. restr. Semințele acestei plante, care conțin un ulei comestibil, din care se prepară tahânul sau care se presară pe covrigi. 2. Preparat dulce făcut din zahăr, miere și semințe de susan (1). – Din tc. susam.

susceptibil
SUSCEPTÍBIL, -Ă, susceptibili, -e, adj. 1. (Despre oameni) Care se supără repede, supărăcios. 2. Capabil, în stare să... 3. (Despre lucruri) Care poate suferi modificări, care poate lua diferite forme, care poate fi lucrat în diferite feluri. – Din fr. susceptible.

susceptibilitate
SUSCEPTIBILITÁTE, susceptibilități, s.f. 1. Faptul de a fi susceptibil (1); creștere bolnăvicioasă a sensibilității psihice; caracter susceptibil. 2. Predispoziție deosebită a unor ființe de a reacționa la anumiți agenți externi. ♦ Dispoziție naturală de a contracta boli. 3. Capacitate a unui corp sau a unui sistem de a suferi anumite modificări sub influența agenților externi sau interni. – Din fr. susceptibilité.

suscita
SUSCITÁ, suscít, vb. I. Tranz. A provoca, a produce, a stârni, a dezlănțui. – Din fr. susciter, lat. suscitare.

suscitare
SUSCITÁRE, suscitări, s.f. Acțiunea de a suscita și rezultatul ei. – V. suscita.

susean
SUSEÁN, -Ă, suseni, -e, s.m. și f. (Reg.) Locuitor din partea de sus a unui sat sau a unui ținut. ♦ (Ist.) Locuitor al Țării de Sus (jumătatea nordică a Moldovei, după o veche împărțire administrativă). – Sus + suf. -ean.

susmentionat
SUSMENȚIONÁT, -Ă, susmenționați, -te, adj. (Adesea substantivat) Care a fost menționat, pomenit, amintit mai înainte. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. susmentionné.

suspans
SUSPÁNS, suspansuri, s.n. Moment dintr-un film, dintr-un spectacol sau dintr-o operă literară când acțiunea se întrerupe (temporar) într-un punct culminant, ținând pe spectator sau pe lector într-o stare de tensiune, în așteptarea deznodământului; stare de tensiune provocată de un astfel de moment. – Din fr., engl. suspense.

suspanta
SUSPÁNTĂ, suspante, s.f. Fiecare dintre corzile unei parașute, care leagă pânza de hamul prins de corpul parașutistului. [Var.: suspéntă s.f.] – Din fr. suspente.

suspect
SUSPÉCT, -Ă, suspecți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care este bănuit, care dă de bănuit; care inspiră neîncredere, de care trebuie să te ferești; dubios, îndoielnic. – Din fr. suspect, lat. suspectus.

suspecta
SUSPECTÁ, suspectez, vb. I. Tranz. A bănui pe cineva de ceva rău, a socoti drept suspect; a pune la îndoială ceva. – Din fr. suspecter.

suspectare
SUSPECTÁRE, suspectări, s.f. Acțiunea de a suspecta și rezultatul ei. – V. suspecta.

suspenda
SUSPENDÁ, suspénd, vb. I. Tranz. 1. A atârna. 2. Fig. A întrerupe, a amâna, a opri temporar o activitate. ♦ A face să înceteze temporar o acțiune judiciară; a interzice temporar exercitarea unor drepturi; a amâna fără termen executarea unei pedepse. ♦ A destitui provizoriu din funcție un salariat. 3. Fig. A interzice, a face să înceteze, a suprima o acțiune. – Din fr. suspendre, lat. suspendere.

suspendare
SUSPENDÁRE, suspendări, s.f. Acțiunea de a suspenda și rezultatul ei; întrerupere, suprimare (temporară). – V. suspenda.

suspendat
SUSPENDÁT, -Ă, suspendați, -te, adj. 1. Atârnat (în aer). ♢ Pod suspendat = pod la care calea este suspendată de elemente flexibile (cabluri, lanțuri etc.). Grădini (sau terase) suspendate = a) grădini construite în terasă; b) grădini cu solul sprijinit de stâlpi. 2. Fig. Întrerupt, oprit; interzis. – V. suspenda.

suspensie
SUSPÉNSIE, suspensii, s.f. 1. Întrerupere (intenționată) a șirului gândirii, a frazei. ♢ Loc. adj. și adv. În suspensie = amânat, oprit, suspendat (temporar). 2. (Chim.) Sistem dispers solid-fluid, în care faza solidă dispersă este în echilibru sau are un ritm de depunere neglijabil. 3. (Tehn.) Fel de susținere a părții mobile a unui instrument; ansamblul pieselor care susțin echipamentul mobil al unui instrument. 4. Legătură elastică sau flexibilă între un sistem tehnic și elementele pe care se sprijină. ♦ Spec. Legătură elastică dintre șasiul unui vehicul și osiile lui, care amortizează șocurile puternice și asigură mobilitatea și stabilitatea vehiculului. [Var.: suspensiúne s.f.] – Din fr. suspension.

suspensiune
SUSPENSIÚNE s.f. v. suspensie.

suspensiv
SUSPENSÍV, -Ă, suspensivi, -e, adj. (Jur.) Care suspendă, care oprește punerea în execuție a unei dispoziții, a unei prevederi etc. – Din fr. suspensif.

suspensoid
SUSPENSOÍD, suspensoizi, s.m. (Chim.) Dispersie coloidală a unui solid într-un lichid [Pl. și: (n.) suspensoide] – Din fr. suspensoïde.

suspensor
SUSPENSÓR^1, suspensoare, s.n. Bandaj, dispozitiv cu ajutorul căruia este susținută o hernie, un organ căzut etc. – Din fr. suspensoir.

SUSPENSÓR^2, -OÁRE, suspensori, -oare, adj., s.m. 1. Adj. (Anat.; despre ligamente, mușchi) Care susține. 2. S.m. Mușchi lung și subțire care reglează mișcarea înainte și înapoi a copitei calului. – Din fr. suspenseur.

suspenta
SUSPÉNTĂ s.f. v. suspantă.

suspicios
SUSPICIÓS, -OÁSĂ, suspicioși, -oase, adj. Bănuitor, neîncrezător. [Pr.: -ci-os] – Din lat. suspiciosus, fr. suspicieux.

suspiciune
SUSPICIÚNE, suspiciuni, s.f. Lipsă de încredere în cineva, îndoială în ceea ce privește corectitudinea, legalitatea faptelor sau onestitatea intențiilor cuiva; bănuială, neîncredere. [Pr.: -ci-u-] – Din fr. suspicion, lat. suspicio, -onis.

suspin
SUSPÍN, suspine, s.n. 1. Respirație sonoră, adâncă și prelungită, provocată mai ales de o durere psihică; oftat, suspinare. ♢ Expr. (Rar) A-și da ultimul suspin = a muri. 2. Respirație scurtă și întretăiată, care însoțește un plâns puternic; sughiț (de plâns), suspinare. 3. (Reg.) Astmă (la cai). [Pl. și: suspinuri] – Din suspina (derivat regresiv).

suspina
SUSPINÁ, suspín, vb. I. Intranz. 1. A scoate suspine (1); a ofta (adânc sau din greu). 2. A plânge cu suspine (2). 3. A dori foarte mult, a tânji după ceva. – Lat. suspirare.

suspinare
SUSPINÁRE, suspinări, s.f. Faptul de a suspina; suspin (1, 2), suspinat. – V. suspina.

suspinat
SUSPINÁT, suspinaturi, s.n. Suspinare. – V. suspina.

suspinator
SUSPINĂTÓR, -OÁRE, suspinători, -oare, adj. (Rar) Care suspină (des), care oftează (mereu). – Suspina + suf. -ător.

sustentatie
SUSTENTÁȚIE, sustentații, s.f. Proprietatea unui corp de a se menține la un anumit nivel în masa unui fluid prin mijloace adecvate. – Din fr. sustentation.

sustractiune
SUSTRACȚIÚNE, sustracțiuni, s.f. (Rar) Sustragere, furt. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. soustraction.

sustrage
SUSTRÁGE, sustrág, vb. III. 1. Tranz. A-și însuși, prin fraudă sau prin viclenie, un lucru care aparține altei persoane; a fura. 2. Tranz. A opri, a abate, a împiedica de la ceva. 3. Refl. A folosi șiretenia sau frauda pentru a nu presta un serviciu datorat legal; a se eschiva de la ceva; p. ext. a scăpa de ceva. [Perf. s. sustrăsei, part. sustras] – Din fr. soustraire (după trage).

sustragere
SUSTRÁGERE, sustrageri, s.f. Acțiunea de a (se) sustrage și rezultatul ei, sustracțiune. – V. sustrage.

sustinator
SUSȚINĂTÓR, -OÁRE, susținători, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care susține o povară, care sprijină o greutate. 2. S.m. și f. Fig. Persoană care ajută, care susține, care apără ceva sau pe cineva; apărător, sprijinitor. ♦ Spec. Persoană care întreține cu mijloace materiale altă persoană, o instituție etc. – Susține + suf. -ător (după fr. souteneur).

sustine
SUSȚÍNE, susțín, vb. III. 1. Tranz. A servi de suport (unui lucru); a sprijini. ♦ A ajuta, a sprijini pe cineva (ca să nu cadă). 2. Tranz. Fig. A lua o atitudine favorabilă față de o acțiune, de o cauză etc.; a sprijini; a apăra. 3. Tranz. Fig. A aduce argumente în sprijinul unui principiu, al unei teorii etc., a afirma cu tărie ceva, a proclama. ♦ A se prezenta la un examen sau la un concurs pentru a obține un titlu, un grad sau un post. 4. Tranz. Fig. A ajuta, a întreține cu mijloace materiale o instituție, o persoană etc. ♦ Refl. A-și câștiga existența; a se întreține singur. 5. Refl. A se ține în picioare. ♦ Fig. (Rar) A se menține pe poziție; a rezista. – Din lat. sustinere, fr. soutenir (după ține).

sustinere
SUSȚÍNERE, susțineri, s.f. Acțiunea de a (se) susține și rezultatul ei; sprijinire; apărare; întreținere cu mijloace materiale. – V. susține.

sustinut
SUSȚINÚT, -Ă, susținuți, -te, adj. (Despre modul, ritmul de desfășurare a unei activități, a unor manifestări) Constant, viu, activ; stăruitor, perseverent, neobosit, neîntrerupt. ♦ (Despre natura, stilul unor scrieri, unei compoziții muzicale etc.) Menținut la un nivel înalt. – V. susține.

susur
SÚSUR, susure, s.n. Zgomot continuu, monoton, lin, ușor și plăcut produs de curgerea unei ape, de frunzele mișcate de vânt etc.; murmur, susurare. – Din susura (derivat regresiv).

susura
SUSURÁ, pers. 3 súsură, vb. I. Intranz. (Despre ape curgătoare, frunze; p. ext. despre adierea vântului etc.) A produce un zgomot lin, ușor, monoton și continuu; a murmura. – Din fr. susurrer.

susurare
SUSURÁRE, susurări, s.f. (Rar) Faptul de a susura; susur. – V. susura.

susa
SÚȘĂ, sușe, s.f. (Livr.) Origine, sursă. ♦ (Med.) Proveniență a unei culturi de microbi; tulpină. – Din fr. souche.

sutana
SUTÁNĂ, sutane, s.f. Haină preoțească lungă până la pământ și încheiată cu nasturi de sus până jos. – Din fr. soutane.

sutar
SUTÁR, sutare, s.n. (Fam.) Bancnotă de o sută de lei. [Pl. și: (m.) sutari] – Sută + suf. -ar.

sutas
SUTÁȘ, sutași, s.m. 1. (În antichitate, mai ales la romani) Comandant peste o sută de ostași; centurion. 2. (În sec. XVII, în Țara Românească) Membru al unei bresle fiscale care plătea, singur sau împreună cu alții, o dare anuală de o sută de galbeni. – Sută + suf. -aș.

suta
SÚTĂ, sute, num. card., s.f. 1. Num. card. (Adesea cu valoare substantivală sau adjectivală) Numărul care în numărătoare are locul între nouăzeci și nouă și o sută unu și care se indică prin cifrele 100 și C. ♢ Loc. adj. La sută = (despre dobânzi, procente) corespunzător, proporțional unei sume de o sută de lei sau unei cantități de o sută de unități. ♢ Loc. adv. Sută la (sau în) sută = complet, în întregime, deplin; p. ext. sigur, fără îndoială. ♢ Expr. Sute și mii sau mii și sute sau o sută și-o mie sau sute (și sute) de... = număr mare, nedeterminat. ♢ (Cu valoare de num. ord.) Rândul o sută 2. S.f. Cifră care marchează numărul dintre nouăzeci și nouă și o sută unu. ♦ Bancnotă de o sută de lei. ♢ Expr. Unde s-a dus mia, ducă-se și suta = unde s-a făcut o cheltuială mare, poate să se facă și una mică. – Et. nec.

sutalea
SÚTĂLEA, SÚTA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; adesea adjectival) Care se află între al nouăzeci și nouălea și al o sută unulea. – Sută + le + a.

sutien
SUTIÉN, sutiene, s.n. Piesă de lenjerie feminină care susține sânii. [Pr.: -ti-en] – Din fr. soutien [-gorge].

sutime
SUTÍME, sutimi, s.f. A suta parte dintr-un întreg (împărțit în părți egale). – Sută + suf. -ime.

sutisoara
SUTIȘOÁRĂ, sutișoare, s.f. Diminutiv al lui sută. – Sută + suf. -ișoară.

sutura
SUTURÁ, suturez, vb. I. Tranz. (Med.) A face o sutură (2). – Din fr. suturer.

sutural
SUTURÁL, -Ă, suturali, -e, adj. Privitor la suturi (2), care aparține unei suturi. – Din fr. sutural.

sutura
SUTÚRĂ, suturi, s.f. 1. (Anat.) Tip de articulație în care oasele sunt fixe. 2. (Med.) Cusătură folosită în chirurgie pentru a reuni marginile unei plăgi, extremitățile unui tendon sau ale unui nerv tăiat, fragmentele unui os fracturat etc. – Din fr. suture.

suvac
SUVÁC, suvace, s.n. Sulă (1) lungă. [Pl. și: suvacuri] – Et. nec.

suvai
SUVÁI s.n. v. sevai.

suveica
SUVÉICĂ, suveici, s.f. 1. Piesă de lemn la războiul de țesut, de formă lunguiață, care servește la introducerea firului de bătătură în rostul urzelii; suvelniță. ♢ Expr. (Iute) ca o suveică sau ca suveica = foarte ager, sprinten; foarte harnic. 2. Piesă din mecanismul mașinii de cusut, în care se introduce un mosorel cu ață. – Din bg. sovalka.

suveicuta
SUVEICÚȚĂ, suveicuțe, s.f. Diminutiv al lui suveică. – Suveică + suf. -uță.

suvelnita
SUVÉLNIȚĂ, suvelnițe, s.f. (Pop.) Suveică (1). – Cf. s u v e i c ă.

suvenir
SUVENÍR, suvenire s.n. Amintire. ♦ (Concr.) Obiect, dar, semn care reprezintă sau evocă o amintire. [Pl. și suveniruri. – Var.: suveníre s.f.] – Din fr. souvenir.

suvenire
SUVENÍRE s.f. v. suvenir.

suveran
SUVERÁN, -Ă, suverani -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care este deasupra tuturor, cu o mare autoritate, care are autoritatea supremă. ♦ Fig. Absolut, fără margini; total, suprem. ♦ (Despre state, popoare) Care se bucură de suveranitate. 2. S.m. și f. Conducător al unui stat monarhic; monarh. ♦ Fig. Persoană sau colectivitate liberă să dispună de soarta sa, de actele sale. – Din fr. souverain.

suveranitate
SUVERANITÁTE s.f. Calitatea de a fi suveran, de a dispune liber de soarta sa; independență; putere supremă. * Suveranitate națională = independența unui stat față de alte state. Suveranitate de stat = supremație a puterii de stat în interiorul țării și independență față de puterea altor state. – Din fr. souveraineté.

suzeran
SUZERÁN, -Ă, suzerani, -e, s.m., adj. 1. S.m. (În evul mediu) Mare senior de care depindeau alți seniori, ca urmare a relațiilor de suzeranitate. 2. Adj. (Despre state) Care exercita autoritatea asupra unui stat mai slab, amestecându-se în politica internă a acestuia și impunându-i anumite obligații politice și financiare. – Din fr. suzerain.

suzeranitate
SUZERANITÁTE, suzeranități, s.f. Dreptul suzeranului asupra seniorilor vasali. ♦ Dreptul unui stat asupra altui stat care are guvern propriu, dar nu are autonomie completă. – Din fr. suzeraineté.

svada
SVÁDĂ s.f. v. sfadă.

svastica
SVÁSTICĂ, svastici, s.f. Obiect în formă de cruce cu brațe egale, îndoite la capăt în unghi drept, servind ca simbol religios la unele popoare orientale; cruce încârligată. ♦ Emblemă politică folosită de naziști. – Din germ. Swastika, fr. svastika.

svat
SVAT s.n. v. sfat.

sveter
SVÉTER, svetere, s.n. Flanelă tricotată (din lână) care se încheie cu nasturi în față; pulover. – Din engl., fr. sweater.

svetnic
SVÉTNIC s.m. v. sfetnic.

swing
SWING, swinguri, s.n. 1. Lovitură laterală dată la box cu brațul ușor arcuit. 2. Numele unui dans modern, cu ritm și mișcări rapide; melodie după care se execută acest dans. ♦ Manieră de execuție a muzicii de jaz, caracterizată printr-o mare suplețe, prin sincope, ritm legănat etc. [Pr. sŭing] – Din fr., engl. swing.

s
Ș^1 s.m. invar. A douăzeci și treia literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (consoană constrictivă prepalatală surdă (2)). [Pr.: șe].

Ș^2 interj. (De obicei prelungit) Cuvânt folosit pentru a-i cere cuiva să tacă, să păstreze tăcere. – Onomatopee.

sa
ȘA, șei, s.f. 1. Piesă de harnașament confecționată din piele sau din lemn, care se pune pe spinarea calului și pe care șade călărețul. ♢ Expr. A pune șaua (pe cineva) = a supune, a stapâni, a exploata (pe cineva), a constrânge pe cineva să facă ceva. A vorbi din șa = a vorbi de sus, cu siguranță de sine. 2. Parte a bicicletei, a motocicletei etc. formată dintr-un mic suport (triunghiular) din piele, din cauciuc sau din material plastic, pe care se stă în timpul deplasării vehiculului. 3. Os din spinarea găinii. ♢ Șaua turcească = scobitură in grosimea osului sfenoid, în care se află situată glanda hipofiză. 4. Formă de relief reprezentând o depresiune cuprinsă între două părți de teren mai ridicate, cu care alcătuiește un ansamblu; curmătură. Șaua dealului. [Var.: șea s.f.] – Lat. sella.

sabac
ȘABÁC s.n. v. șabacă.

sabaca
ȘABÁCĂ, șabace, s.f. (Reg.) Broderie în ajur făcută (cu ață albă) la cămăși, la fețe de masă, milieuri, etc. [Var.: șabác s.n.] – Cf. tc. ș e b e k e.

sabana
ȘABANÁ, șabanale, s.f. Haină lungă asemănătoare cu un anteriu, pe care o purtau aprozii, vornicii și pajii la curțile domnești. [Var.: șavaná s.f.] – Din tc. șebane.

sabar
ȘÁBĂR, șabăre, s.n. Răzuitor folosit pentru curățirea de parafină a interiorului țevilor de extracție ale sondelor. ♦ Creion de răzuit. – Din germ Schaber.

sablon
ȘABLÓN, șabloane, s.n. 1. Model în mărime naturală al unei piese, care servește la ghidarea unei unelte pentru prelucrarea prin așchiere ori prin deformare, pentru limitarea unor porțiuni de suprafață pe care se aplică o vopsea etc. ♦ Instrument cu care se controlează sau se măsoară dimensiunile sau unghiurile unei piese în curs de fabricație. 2. Fig. Formulă stereotipă; repetare mecanică, lipsită de interes și de originalitate a unui model oarecare; clișeu verbal. – Din germ. Schablone.

sablona
ȘABLONÁ, șablonez, vb. I. Tranz. (Rar) A trasa cu șablonul (1) contururile unei piese; a fasona ceva controlând cu șablonul (1). – Din șablon. Cf. germ. s c h a b l o n i e r e n.

sablonar
ȘABLONÁR, șablonari, s.m. (Rar) Lucrător care folosește șabloane (1). – Șablon + suf. -ar.

sablonard
ȘABLONÁRD, -Ă, șablonarzi, -de, adj. Lipsit de originalitate, de spirit inventiv, cu șabloane (2); stereotip. – Șablon + suf. -ard.

sablonare
ȘABLONÁRE, șablonări, s.f. Acțiunea de a șablona și rezultatul ei. – V. șablona.

sablonism
ȘABLONÍSM s.n. Atitudine manifestată prin conformarea la anumite șabloane (2), prin folosirea unor formule stereotipe. – Șablon + suf. -ism.

sabloniza
ȘABLONIZÁ, șablonizez, vb. I. Tranz. A aplica ceva în mod mecanic. – Șablon + suf. -iza.

sablonizare
ȘABLONIZÁRE, șablonizări, s.f. Faptul de a șabloniza. – V. șabloniza.

sablonizat
ȘABLONIZÁT, -Ă, șablonizați, -te, adj. Care a fost făcut, aplicat în mod mecanic. – V. șabloniza.

sabota
ȘABÓTĂ, șabote, s.f. Piesă grea de metal care susține nicovala la unele ciocane mecanizate, fiind așezată elastic pe fundația ciocanului. – Din germ. Schabotte.

sacal
ȘACÁL, șacali, s.m. 1. Mamifer carnivor sălbatic asemănător cu lupul, dar mai mic decât acesta, cu coada mai scurtă și cu botul ascuțit, care trăiește în nordul Africii, în sudul Asiei și în sudul Europei și se hrănește cu animale mici și cu hoituri (Canis aureus). 2. Epitet pentru o persoană rapace, hrăpăreață, josnică. – Din fr. chacal.

safar
ȘÁFAR, șafari, s.m. (Reg.) Mijlocitor, intermediar, samsar (necinstit). – Din ucr. šafer, pol. szafar, germ. Schaffer.

saga
ȘÁGĂ, șăgi, s.f. (Pop.) Glumă. ♢ Loc. adv. În șagă = fără seriozitate, într-o doară. Fără șagă = în mod serios. ♢ Loc. vb. A face șagă = a șugui; a glumi. ♢ Expr. Nu-i vreme de șagă = nu-i momentul potrivit pentru glumit. A se întrece cu șaga = a întrece măsura, a exagera. A se trece de șagă = a începe să devină lucru serios. A lăsa șaga (la o parte) sau a-i ajunge (cuiva) șaga (sau de șagă) = a termina cu gluma, a deveni serios. (În construcții negative sau interogative); A fi (sau a-i părea cuiva) (de) șagă (sau lucru de șagă) = a fi (sau a i se părea cuiva că este) lucru neînsemnat, fără importanță. – Din bg. šega.

sagrin
ȘAGRÍN, șagrinuri, s.n. Instrument cu un model în relief care se imprimă pe o piele și care imită altă piele sau reprezintă un desen special. ♦ Piele imprimată care imită modelul natural al altei piei. – Din fr. chagrin.

sagrina
ȘAGRINÁ, șagrinez, vb. I. Tranz. A prelucra și a finisa unele piei tăbăcite prin imprimarea, cu ajutorul șagrinului, a unui desen special, în scop decorativ sau pentru a masca unele defecte de suprafață. – Din. fr. chagriner.

sagrinare
ȘAGRINÁRE, șagrinări, s.f. Acțiunea de a șagrina și rezultatul ei. – V. șagrina.

sah
ȘAH, (1) șahi, s.m., (2) șahuri, s.n. 1. S.m. Titlu purtat de suveranii Iranului, corespunzător titlului de împărat; persoană care are acest titlu; șahinșah. 2. S.n. Joc de origine orientală care se dispută între două persoane, pe o tablă împărțită în 64 de pătrățele, alternativ albe și negre, cu 32 de piese, mișcate după anumite reguli, scopul final fiind câștigarea regelui adversarului; p. ext. tabla și piesele care servesc la joc; șatrange. ♦ Situație în cursul jocului mai sus definit, în care regele uneia dintre părți este atacat de o piesă a adversarului; (cu valoare de interjecție) cuvânt însoțind mișcarea care creează această situație. ♢ Expr. A da șah = a pune în pericol regele adversarului. A ține (pe cineva) în șah = a limita jocul adversarului la apărarea regelui; fig. a ține pe cineva în tensiune, a-l imobiliza. – Din tc. șah. Cf. germ. S c h a c h.

saharmahar
ȘÁHĂR-MÁHĂR, șahăr-mahăruri, s.n. (Arg.; în expr.) A face (sau a umbla cu) șahăr-mahăr (sau -mahăruri) = a înșela, a escroca pe cineva. – Din pol. szacher-macher, germ. Schacher Macher.

sahinsah
ȘAHINȘÁH, șahinșahi, s.m. Șah (1). – Din persanul šāhinšāh.

sahist
ȘAHÍST, -Ă, șahiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care cunoaște bine jocul de șah; jucător de șah. 2. Adj. Referitor la jocul de șah sau la cei care îl joacă; care aparține șahului (2) sau celor care îl joacă. – Șah + suf. -ist.

sahistic
ȘAHÍSTIC, -Ă, șahistici, -ce, adj. Șahist (2). – Șahist + suf. -ic.

sahzadea
ȘAHZADEÁ s.f. (Turcism înv.) Fiu de sultan sau de împărat. – Din tc. șah-zāde.

sai
ȘAI s.n. Un fel de postav alb, fin, din care se făceau veșminte boierești și din care se mai fac pantaloni în unele regiuni ale țării. – Din tc. șayi

saiba
ȘÁIBĂ, șaibe, s.f. 1. Disc de metal, de lemn etc. găurit, care se montează între un șurub și obiectul respectiv sau între șurub și piuliță, pentru a menține șurubul fix și pentru a îmbunătăți îmbinarea și a preveni deșurubarea. 2. Roată de metal sau de lemn, fixată pe un ax, peste care se petrece cureaua de transmisie. – Din germ. Scheibe.

saica
ȘÁICĂ, șăici, s.f. (Înv. și reg.) Ambarcație fluvială mică, cu pânze, cu fundul plat, servind la transportul mărfurilor și al persoanelor. ♦ Luntre făcută dintr-un trunchi de copac scobit, cu o singură vâslă, servind la pescuit. – Din bg., scr. šajka, tc. sayka.

saidaj
ȘAIDÁJ, șaidaje, s.n. Operație de alegere manuală a minereurilor, însoțită de spargerea acestora cu ciocanul de mână. [Pr.: șa-i-] – Din fr. scheidage.

saisprezece
ȘÁISPREZECE num. card. Număr care, în numărătoare, are locul între cincisprezece și șaptesprezece și care se indică prin cifra 16 sau XVI. ♢ (Adjectival) Are șaisprezece ani. ♢ (Substantivat) Scrie un șaisprezece pe tablă. ♢ (Cu valoare de num. ord.) Capitolul șaisprezece. ♢ (În componența numeralului adverbial corespunzător) Scrie de șaisprezece ori. ♢ (În componența numeralului multiplicativ corespunzător) De șaisprezece ori pe atâta. ♢ (În componența numeralului distributiv corespunzător) Câte șaisprezece lei. [Var.: (rar) șásesprezece num. card.] – Șase + spre + zece.

saisprezecelea
ȘÁISPREZECELEA, -ZECEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; adesea adjectival) Care se află între al cincisprezecelea si al șaptesprezecelea. – Șaisprezece + le + a.

saisprezecime
ȘAISPREZECÍME, șaisprezecimi, s.f. 1. A șaisprezecea parte dintr-un întreg împărțit în părți egale. 2. (Muz.) A șaisprezecea parte dintr-o notă întreagă. – Șaisprezece + suf. -ime.

saizeci
ȘAIZÉCI num. card. Număr având în numărătoare locul între cifra cincizeci și nouă și șaizeci și unu și care se indică prin cifra 60 sau LX. ♢ (Adjectival) Are șaizeci de ani. ♢ (Substantivat) Șaizeci este o cifră. ♢ (Cu valoare de num. ord.) Pagina șaizeci. ♢ (În componența numeralului adverbial corespunzător) Repetă de șaizeci de ori. ♢ (În componența numeralului multiplicativ corespunzător) De șaizeci de ori pe atâta. ♢ (În componența numeralului distributiv corespunzător) Câte șaizeci de lei. – Șase + zeci (refăcut după treizeci).

saizecilea
ȘAIZÉCILEA, -ZÉCEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; adesea adjectival) Care se află între al cincizeci și nouălea și al șaizeci și unulea. – Șaizeci + le + a.

sal
ȘAL, șaluri, s.n. 1. Țesătură din lână, mătase etc., de diverse forme și dimensiuni, împodobită cu desene, broderii sau franjuri, pe care femeile o poartă pe cap sau pe umeri. ♦ Fular. 2. (Înv.) Stofă fină de lână, fabricată în Orient. ♦ Fâșie lungă de șal (2) purtată de bărbați, după moda orientală, în jurul capului sau al mijlocului; cearșaf (2). – Din tc. șal.

saland
ȘALÁND, șalande, s.n. Navă de construcție specială, remorcată sau autopropulsată, folosită în lucrările hidrotehnice, fluviale sau maritime, pentru transportul unor materiale etc. [Var.: șalándă s.f.] – Din fr. chaland.

salander
ȘALÁNDER, șalandere, s.n. Remorcher sau șalupă cu motor de putere mică, folosite la remorcarea șalandelor. – Din fr. chalandeur.

salanger
ȘALÁNGER, șalangeri, s.m. Sportiv care, în urma unei întreceri preliminare, a obținut dreptul de a-și disputa un titlu de campion în meci direct cu deținătorul titlului. – Din engl., fr. challenger.

salanj
ȘALÁNJ s.n. Competiție sportivă periodică, dotată cu o cupă ce se transmite câștigătorului următor. – Din engl. challenge

salau
ȘALẮU^1, șalăi, s.m. Pește răpitor de apă dulce, lung de 30-70 cm și având greutatea de 1-3 kg, cu corpul fusiform, acoperit cu solzi mărunți de culoare cenușie și cu gura mare cu dinți ascuțiți (Stizostedion lucioperca). – Din magh. süllő.

ȘALĂU^2, șalăi, s.m. Veche monedă de aramă care a circulat în Moldova, având o valoare egală cu (aproximativ) a patra parte dintr-un ban vechi. – Cf. pol. s z a l a w a.

sale
ȘÁLE s.f. pl. 1. Partea spinării din jurul regiunii lombare a coloanei vertebrale, la om. 2. Partea din mijlocul spinării, la unele animale; locul unde stă șaua pe cal. – Lat. sella

salgau
ȘALGẮU, șalgăi, s.m. 1. (Înv.) Lucrător în ocnele de sare. 2. (Reg.) Condamnat la muncă în ocne; ocnaș. – Din magh. sóvágó.

saltar
ȘÁLTĂR, șaltăre, s.n. Întrerupător electric; comutator. – Din germ. Schalter.

salupar
ȘALUPÁR, șalupari, s.m. (Rar) Persoană care conduce o șalupă; șalupist. – Șalupă + suf. -ar.

salupa
ȘALÚPĂ, șalupe, s.f. Mică ambarcație cu motor, care servește la transportul persoanelor și al mărfurilor sau la diverse operații (de remorcare) în rada unui port. – Din fr. chaloupe.

salupist
ȘALUPÍST, șalupiști, s.m. (Rar) Șalupar. – Șalupă + suf. -ist.

salvaragiu
ȘALVARAGÍU, șalvaragii, s.m. Persoană care făcea sau vindea șalvari. – Șalvari + suf. -agiu.

salvari
ȘALVÁRI s.m. pl. Pantaloni lungi, foarte largi, cu răscroiala mică, strânși la gleznă, purtați mai ales în Orientul Mijlociu, atât de bărbați cât și de femei; p. gener. (depr.) pantaloni largi. – Din tc. șalvar.

salvir
ȘALVÍR, șalviri, s.m. (Reg.) Pungaș, șarlatan, escroc. – Din ucr. šal'vir.

sam
ȘAM s.n. (Înv.) Damasc. – Din tc. Șam.

saman
ȘAMÁN, șamani, s.m. Slujitor al șamanismului. ♦ Vrăjitor – Din fr. chaman.

samanesc
ȘAMANÉSC, -Ă, șamanești, adj. De șaman, al șamanului. – Șaman + suf. -esc.

samanism
ȘAMANÍSM s.n. Religie animistă, primitivă, care are la bază credința că slujitorii cultului pot influența spiritele bune sau rele printr-un ritual special, manifestat prin extaz religios, prin dansuri și prin formule magice, practicată de unele populații din nordul și centrul Asiei, de diverse triburi de eschimoși și de indieni din America de Nord, din America de Sud, din Indonezia și din Africa. – Din fr. chamanisme.

sambelan
ȘAMBELÁN, șambelani, s.m. Demnitar de rang superior în statele monarhice din apusul Europei, care are în grija sa camera suveranului. – Din fr. chambellan.

sambrana
ȘAMBRÁNĂ, șambrane, s.f. Cadru (sculptat) care mărginește o ușă sau o fereastră în chip decorativ. – Din fr. chambranle.

sambrat
ȘAMBRÁT, -Ă, șambrați, -te, adj. (Livr.; despre vinuri) Care se servește la temperatura camerei. – Din fr. chambré.

samiza
ȘAMIZÁ, șamizez, vb. I. Tranz. A tăbăci o piele cu untură de pește. – După fr. chamoiser.

samot
ȘAMÓT s.n. v. șamotă.

samota
ȘAMOTÁ, șamotez, vb. I. Tranz. A căptuși un cuptor cu șamotă. – Din germ. schamottieren. Cf. ș a m o t ă

samotar
ȘAMOTÁR, șamotari, s.m. Muncitor care se ocupă cu arderea cărămizilor refractare; lucrător care prepară șamota sau care căptușește cuptoarele cu șamotă; șamotier. – Șamotă + suf. -ar

samotare
ȘAMOTÁRE, șamotări, s.f. Acțiunea de a șamota și rezultatul ei. – V. șamota.

samota
ȘAMÓTĂ, șamote, s.f. Material refractar obținut din argilă arsă și măcinată, care se întrebuințează la prepararea cărămizilor și a altor materiale refractare; p. ext. cărămidă sau placă refractară preparată din astfel de argilă. [Var.: șamót s.n.] – Din germ. Schamotte, fr. chamotte.

samotier
ȘAMOTIÉR, șamotieri, s.m. Șamotar. [Pr.: -ti-er] – Șamotă + suf. -ier.

sampana
ȘAMPÁNĂ, șampane, s.f. Corabie cu pânze, cu o capacitate de cinci până la zece vagoane, întrebuințată în Extremul Orient. – Din fr. sampan.

sampanie
ȘAMPÁNIE s.f. Vin spumos, obținut prin refermentarea vinurilor de masă albe și roz în sticle închise ermetic. – Din fr. champagne.

sampaniza
ȘAMPANIZÁ, șampanizez, vb. I. Intranz. (Despre vinuri) A prezenta procesul de fermentație caracteristic șampaniei. ♦ Tranz. A prelucra vinul ca să devină șampanie, a supune vinul șampanizării. – Din fr. champagniser.

sampanizare
ȘAMPANIZÁRE, șampanizări, s.f. Acțiunea de a șampaniza și rezultatul ei; fază în procesul de fabricație al șampaniei, în cursul căreia au loc fermentarea vinului cu adaos de zahăr și de drojdii, extragerea drojdiei, dozarea zahărului, astuparea ermetică a sticlelor și ambalarea. – V. șampaniza.

sampon
ȘAMPÓN, șampoane, s.n. Produs cosmetic care se prezintă sub formă lichidă, de praf ori de cremă, care conține săpun sau detergenți, uleiuri, parfumuri, uneori și substanțe colorante, și care este întrebuințat la spălatul (sau la coloratul) părului. [Pl. și: șamponuri] – Din fr. shampooing. Cf. germ. S c h a m p u n.

san
ȘAN, șanuri, s.n. Calapod folosit pentru păstrarea formei încălțămintei în procesul de finisare sau după ce aceasta este gata. – Din magh. sám.

sanal
ȘANÁL s.n. v. șenal.

sancroid
ȘANCROÍD, șancroide, s.n. (Med.) Șancru de altă natură decât cea sifilitică. – Din fr. chancroïde

sancru
ȘÁNCRU, șancre, s.n. Ulcerație a mucoasei sau a pielii, apărută la locul de pătrundere în organism a unor germeni infecțioși. – Din fr. chancre.

sandrama
ȘANDRAMÁ, șandramale, s.f. 1. Construcție primitivă de scânduri; p. ext. clădire veche, dărăpănată, gata să se dărâme. 2. (Reg.) Încăpere de scânduri, făcută de obicei în spatele casei și care servește pentru păstrarea uneltelor, pentru adăpostirea vitelor etc., șopron. ♦ Acoperiș (de șindrilă). – Cf. tc. s u n d u r m a „prispă”.

sanfren
ȘANFRÉN, șanfrenuri, s.n. (Tehn.) Tăietură oblică a muchiilor unei piese metalice. – Din fr. chanfrein.

sanfrena
ȘANFRENÁ, șanfrenez, vb. I. Tranz. A executa, manual sau cu ajutorul unei mașini, o fațetă oblică la extremitatea unei găuri cilindrice sau la marginea unei suprafețe plane, a unei piese, pentru a înlătura muchiile ascuțite. ♦ A tăia oblic muchiile pieselor de metal pentru a fi sudate. – Din fr. chanfreiner.

sanfrenare
ȘANFRENÁRE, șanfrenări, s.f. Acțiunea de a șanfrena. – V. șanfrena.

sanjabil
ȘANJÁBIL, -Ă, șanjabili, -e, adj. (Rar) Care se poate schimba. – Din fr. changeable.

sanjant
ȘANJÁNT, -Ă, șanjanți, -te, adj. (Despre culori) A cărui nuanță se schimbă în funcție de lumină; p. ext. (despre țesături) care face ape. – Din fr. changeant.

sansa
ȘÁNSĂ, șanse, s.f. Circumstanță favorabilă, posibilitate de reușită, de succes; noroc. ♦ (La pl.) sorți. – Din fr. chance.

sansoneta
ȘANSONÉTĂ, șansonete, s.f. Scurtă compoziție muzicală pentru voce, proprie muzicii franceze, de origine populară, cu conținut liric sau glumeț (uneori frivol). – Din fr. chansonnette.

sansonetist
ȘANSONETÍST, -Ă, șansonetiști, -ste, s.m. și f. Persoană care compune sau interpretează șansonete. – Șansonetă + suf. -ist.

sansonier
ȘANSONIÉR, -Ă, șansonieri, -e, s.m. și f. (Franțuzism) Șansonetist. [Pr.: -ni-er] – Din fr. chansonnier.

santagist
ȘANTAGÍST, -Ă s.m. și f. v. șantajist.

santaj
ȘANTÁJ, șantaje, s.n. Constrângere exercitată asupra cuiva prin amenințarea cu divulgarea unui secret compromițător sau prin alte mijloace de intimidare, cu scopul de a dobândi în mod injust un folos pentru sine sau pentru altul; mijloc întrebuințat în acest scop. [Pl. și: șantajuri] – Din fr. chantage.

santaja
ȘANTAJÁ, șantájez, vb. I. Tranz. A face uz de șantaj pentru a obține ceva; a supune unui șantaj. – Din șantaj.

santajare
ȘANTAJÁRE, șantajări, s.f. Acțiunea de a șantaja și rezultatul ei. – V. șantaja.

santajist
ȘANTAJÍST, -Ă, șantajiști, -ste s.m. și f. Persoană care șantajează, care practică șantajul. [Var.: șantagíst, -ă s.m. și f.] – Șantaj + suf. -ist.

santan
ȘANTÁN, șantanuri, s.n. (Rar) Local de petrecere în care cântăreți și dansatori dau spectacole de varietăți pentru a distra publicul. [Pl. și: șantanuri] – Din fr. [café] chantant.

santeza
ȘANTÉZĂ, șanteze, s.f. (Rar) Cântăreață într-un local de petrecere. – Din fr. chanteuse.

santier
ȘANTIÉR, șantiere. s.n. Loc pe care se construiește (sau se repară) o clădire, un obiectiv industrial, un pod, un baraj, o șosea etc., împreună cu materialele și instalațiile necesare desfășurării acestei activități. ♢ Șantier naval = întreprindere industrială specializată în construirea și repararea navelor, situată pe malul unei ape navigabile. ♦ P. anal. Proces în plină desfășurare de creare a unei opere literare, artistice sau științifice. [Pr.: -ti-er] – Din fr. chantier.

santierist
ȘANTIERÍST, -Ă, șantieriști, -ste, s.m. si f. Muncitor care lucrează pe un șantier. [Pr.: -ti-e-] – Șantier + suf. -ist.

santung
ȘÁNTUNG s.n. Varietate de țesătură de in sau de mătase (naturală), din fire mai groase și neuniforme, care ies în relief pe suprafața țesăturii. – Din fr. chantoung.

sant
ȘANȚ, șanțuri, s.n. 1. Săpătură lungă și îngustă făcută pe ambele părți ale unui drum, pentru scurgerea apei; p. gener. orice săpătură în forma de mai sus, făcută pentru scurgerea apei, pentru îngroparea unei conducte, pentru marcarea hotarului între două suprafețe de pământ etc. ♢ Expr. (Rar) A se duce la șanț = a se risipi, a se prăpădi. 2. Tranșee. ♦ (În evul mediu) Fortificație de forma unui canal adânc și lat (uneori plin cu apă), care împrejmuia un castel sau o cetate. 3. Crestătură sau scobitură în formă de șanț (1), la diferite organe sau piese de mașini, în scoarța unor arbori, în pielea unor animale etc. – Din pol. szaniec, germ. Schanze

sapa
ȘÁPĂ, șape, s.f. Strat (de bitum, de asfalt etc.) care se așterne pe suprafața unui element de construcție pentru a-l impermeabiliza. – Din fr. chape.

sapcaliu
ȘAPCALÍU, șapcalii, s.m., adj. (Fam.) 1. S.m. Persoană care poartă șapcă. 2. Adj., s.m. (Om) prost. – Din tc. șapkalı.

sapca
ȘAPCĂ, șepci, s.f. Acoperământ de cap (pentru bărbați) confecționat din pânză, piele sau postav, cu o calotă rotundă sau plată și prevăzut cu cozoroc, purtat, în general, de militari, elevi, muncitori etc. și având uneori semnele distinctive corespunzătoare ocupației. – Din bg., rus. šapka „căciulă”.

sapirograf
ȘAPIROGRÁF, șapirografe, s.n. Aparat de multiplicat texte sau desene, format dintr-un cilindru acoperit cu o pastă specială, pe care se imprimă prin apăsare textul sau figura care trebuie să fie reproduse; hectograf. – Din germ. Schapirograph.

sapirografia
ȘAPIROGRAFIÁ, șapirografiez, vb. I. Tranz. A multiplica un text sau un desen la șapirograf. [Pr.: -fi-a] – Din șapirograf.

sapirografiere
ȘAPIROGRAFIÉRE, șapirografieri, s.f. Acțiunea de a șapirografia și rezultatul ei; operație de multiplicare a unui text sau a unor figuri cu ajutorul șapirografului. [Pr.: -fi-e-] – V. șapirografia.

sapte
ȘÁPTE num. card., s.m. 1. Număr având în numărătoare locul între șase și opt și care se indică prin cifra 7 sau VII. ♢ (Adjectival) Au trecut șapte ani de atunci. ♢ Expr. A lua șapte piei de pe om (sau de pe o vită) = a sili pe cineva să muncească peste puterile sale. A umbla pe șapte cărări = a fi beat. A (nu) avea cei șapte ani de acasă = a (nu) fi fost (bine) educat în copilărie. ♢ (Substantivat) Scrie un șapte. ♢ Expr. Bea (sau mănâncă) cât șapte = bea (sau mănâncă) foarte mult. A nu (se) da pe șapte = a (se) considera mai bun, mai capabil etc., decât mulți alții. ♢ (Cu valoare de num. ord.) Tomul șapte. ♢ (În componența numeralului multiplicativ corespunzător) De șapte ori pe atâta. (În componența numeralului distributiv corespunzător) Le dă câte șapte pâini. 2. S.m. Compus: (Bot.) șapte-degete = plantă erbacee cu tulpina târâtoare, cu frunze dințate și cu flori purpurii (Comarum palustre). [Var.: (reg.) șépte num. card.] – Lat. septem.

saptelea
ȘÁPTELEA, ȘÁPTEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; adesea adjectival) Care se află între al șaselea și al optulea. – Șapte + le + a.

saptesprezece
ȘÁPTESPREZECE num. card. Număr având în numărătoare locul între șaisprezece și optsprezece și care se indică prin cifra 17 sau XVII. ♢ (Adjectival) Șaptesprezece cărți. ♢ (Substantivat) Șaptesprezece este o cifră. ♢ (Cu valoare de num. ord.) Paragraful șaptesprezece. ♢ (In componența numeralului adverbial corespunzător) Scrie de șaptesprezece ori. ♢ (În componența numeralului multiplicativ corespunzător) De șaptesprezece ori pe atâta. ♢ (În componența numeralului distributiv corespunzător) Le împarte câte șaptesprezece lei. [Var.: (fam.) șápteșpe num. card.] – Șapte + spre + zece.

saptesprezecelea
ȘÁPTESPREZECELEA, -ZECEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; adesea adjectival) Care se află între al șaisprezecelea și al optsprezecelea. [Var.: șápteșpelea, -pea num. ord.] – Șaptesprezece + le + a.

saptespe
ȘÁPTEȘPE num. card. v. șaptesprezece.

saptespelea
ȘÁPTEȘPELEA, ȘÁPTEȘPEA num. ord. v. șaptesprezecelea.

saptezeci
ȘAPTEZÉCI num. card. Număr având în numărătoare locul între șaizeci și nouă și șaptezeci și unu și care se indică prin cifra 70 sau LXX. ♢ (Adjectival) Cartea are șaptezeci de pagini. ♢ (Substantivat) Pe caiet era scris un șaptezeci. ♢ (Cu valoare de num. ord.) Rândul șaptezeci. ♢ (În componența numeralului adverbial corespunzător) Merge de șaptezeci de ori. ♢ (În componența numeralului multiplicativ corespunzător) De șaptezeci de ori pe atâta. ♢ (În componența numeralului distributiv corespunzător) Le dă câte șaptezeci de lei. – Șapte + zeci.

saptezecilea
ȘAPTEZÉCILEA, -ZECEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; adesea adjectival) Care se află între al șaizeci și nouălea și al șaptezeci și unulea. – Șaptezeci + le + a.

sarabana
ȘARABÁNĂ, șarabane, s.f. (Reg.) Căruță mare. – Din ucr., rus. šaraban.

sarada
ȘARÁDĂ, șarade, s.f. Un fel de ghicitoare în versuri sau formată din cifre simbolice, desene, care propune aflarea unui cuvânt cu ajutorul părților sau silabelor lui, fiecare dintre acestea având o semnificație proprie. ♢ Expr. A vorbi în șarade = a vorbi cu aluzii, enigmatic, puțin inteligibil. ♦ Lucru greu de înțeles, neclar. – Din fr. charade.

sarampoi
ȘARAMPÓI, șarampoi, s.m. (Reg.) Par lung și gros, folosit pentru a face garduri, picioare de pod etc. – Din magh. sorompó.

saran
ȘARÁN, șarani, s.m. (Reg.) Crap mic. – Din scr., ucr. šaran. Cf. bg., rus. š a r a n.

sareta
ȘARÉTĂ, șarete, s.f. Trăsurică ușoară (cu două roți) trasă de un singur cal; cabrioletă. – Din fr. charrette.

sarg
ȘARG, -Ă, șargi, -ge, adj. (Despre cai, rar despre alte animale) Cu părul de pe corp galben deschis, iar cel din coamă, coadă și extremitățile picioarelor de culoare neagră. ♦ (Substantivat) Cal cu părul galben deschis. – Din magh. sárga.

sariaj
ȘARIÁJ, șariaje, s.n. Transportare la mari distanțe a pietrișului, a nisipului sau a pământului și suprapunerea lor peste alte roci, ca urmare a mișcărilor tectonice. [Pr.: -ri-aj] – Din fr. charriage.

sarja
ȘARJÁ, șarjez, vb. I. 1. Intranz. A înfățișa ceva într-o formă caricaturală; a exagera. 2. Tranz. (Despre trupe de cavalerie) A ataca cu violență (călare, cu sabia sau cu lancea); – Din fr. charger.

sarjabil
ȘARJÁBIL, -Ă, șarjabili, -e, adj. (Despre metale) Care se poate folosi la încărcarea unui furnal. – Din șarjă.

sarjare
ȘARJÁRE, șarjări, s.f. Acțiunea de a șarja și rezultatul ei. – V. șarja.

sarja
ȘÁRJĂ, șarje, s.f. I. Încărcătură normală a unui cuptor metalurgic, constituită din straturi alternative de minereu, fondant și combustibil. ♦ Cantitate de metal lichid obținută într-un cuptor metalurgic la o singură operație de elaborare. ♦ Proces de încărcare, prelucrare și scoatere a materialului din cuptorul metalurgic. II. 1. Atac violent, în goana cailor, al cavaleriei asupra inamicului, cu sabia sau cu lancea. 2. (Sport) Atac impetuos asupra adversarului. III. 1. Creație literară, în general de dimensiuni reduse, care prezintă trăsăturile negative, ridicule ale unei situații sau ale unui personaj într-o formă îngroșată, exagerată, caricaturală. 2. (Teatru) Interpretare voit exagerată, prin sublinieri îngroșate ale trăsăturilor unui personaj, folosită de obicei în comedia bufă. – Din fr. charge.

sarlatan
ȘARLATÁN, șarlatani, s.m. Persoană necinstită care profită de naivitatea sau de buna-credință a cuiva; înșelător, impostor, farsor; escroc. – Din fr. charlatan.

sarlatanesc
ȘARLATANÉSC, -EÁSCĂ, șarlatanești, adj. (Rar) De șarlatan, făcut cu scopul de a înșela. – Șarlatan + suf. -esc.

sarlatanie
ȘARLATANÍE, șarlatanii, s.f. Faptă de șarlatan; înșelătorie, escrocherie, șarlatanism. – Șarlatan + suf. -ie.

sarlatanism
ȘARLATANÍSM, șarlatanisme, s.n. (Rar) Șarlatanie. – Din fr. charlatanisme

sarla
ȘÁRLĂ, șarle, s.f. (Reg.) Javră, potaie. – Din engl. [King] Charles (numele unei rase de câini).

sarlota
ȘARLÓTĂ, șarlote, s.f. Cremă preparată din lapte, ouă, zahăr, frișcă și gelatină (cărora li se adaugă și fructe) și care se servește ca desert. – Din fr. charlotte.

sarm
ȘARM s.n. (Livr.) Farmec, grație. – Din fr. charme.

sarmant
ȘARMÁNT, -Ă, șarmanți, -te, adj. (Livr.) Fermecător, încântător. – Din fr. charmant.

sarniera
ȘARNIÉRĂ, șarniere, s.f. 1. Balama, țâțână. 2. Dispozitiv format din două piese care, așezate de o parte și de alta a unui corp cilindric și fixate cu buloane, permit suspendarea întregului ansamblu pe un reazem. 3. (Geol.) Locul de îmbinare între cele două flancuri ale unei cute anticlinale sau sinclinale. 4. Locul de îmbinare între cele două valve care formează cochilia unui lamelibranhiat. 5. Fâșie de hârtie gumată pe care o folosesc filateliștii pentru a lipi mărcile poștale în albume. [Pr.: -ni-e-] – Din fr. charnière.

sarpanta
ȘARPÁNTĂ, șarpante, s.f. Schelet format din piese de lemn, de metal sau de beton armat, care susține învelitoarea unui acoperiș (sau un alt element al unei construcții) și permite realizarea formei acestuia. – Din fr. charpente.

sarpe
ȘÁRPE, șerpi, s.m. (La pl.) Ordin de reptile (veninoase și neveninoase) lipsite de membre, cu corpul cilindric, adaptate la târâre prin mișcări ondulatorii; (și la sg.) reptilă din acest ordin. ♢ Șarpe de casă = specie de șarpe neveninos, lung de circa 1, 60 m, cu două pete galbene pe ceafă, care trăiește mai ales în regiunile inundabile, pe lângă casă (Natrix natrix). Șarpe de alun = șarpe neveninos, lung de circa 1 m, cu o bandă neagră pe laturile capului, care trăiește la noi prin pădurile de alun și prin locuri stâncoase (Coronella austriaca). Șarpe cu clopoței = specie de șarpe veninos din America de Nord, lung până la 2 metri, a cărui coadă este prevăzută cu solzi cornoși care produc un zgomot caracteristic (Crotalus horridus). Șarpe cu ochelari = cobră. ♢ Expr. (A țipa sau a striga, a urla) ca din (sau în) gură de șarpe = (a țipa, a striga, a urla) foarte tare. În gaură de șarpe = într-un loc ascuns, care poate fi aflat cu mare greutate. A sări ca mușcat de șarpe = a se înfuria, a-și ieși din fire. A încălzi (sau a crește) șarpele la (sau în) sân = a arăta dragoste și bunăvoință unui om nerecunoscător. A-l mușca pe cineva șarpele de inimă. se spune când cineva se simte ispitit să facă (sau să spună) ceea ce n-ar trebui. A-l mușca (pe cineva) șarpele invidiei (ori al vanității) = a fi cuprins de invidie, de vanitate. A călca șarpele pe coadă = a insulta, a supăra pe un om rău, iute la mânie. ♦ Fig. Persoană rea, vicleană, perfidă. [Var.: șérpe s.m.] – Lat.pop. serpes, -is (= serpens, -ntis).

sarpie
ȘÁRPIE s.f. Material întrebuințat odinioară la pansamente (în loc de vată), constând din scame destrămate din bucăți de pânză (uzată). – Din fr. charpie.

sart
ȘART^1 interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de o lovitură dată cu palma. – Onomatopee.

sase
ȘÁSE num. card. Număr având în numărătoare locul între cinci și șapte și care se indică prin cifra 6 sau VI. ♢ (Adjectival) Șase vagoane. ♢ (Substantivat) Scrie un șase. ♢ (Cu valoare de num. ord.) Etajul șase. (În componența numeralului adverbial corespunzător) Repetă de șase ori. ♢ (În componența numeralului multiplicativ corespunzător) De șase ori pe atâta. (În componența numeralului distributiv corespunzător) Le oferă câte șase cărți. [Var.: șése num. card.] – Lat. *sess (= sex).

saselea
ȘÁSELEA, ȘÁSEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; adesea adjectival) Care se află între al cincilea și al șaptelea. – Șase + le + a.

sasesprezece
ȘÁSESPREZECE num. card. v. șaisprezece.

sasiu
ȘASÍU, șasiuri, s.n. 1. Cadru rigid de rezistență care se montează pe osiile unui vehicul cu tracțiune mecanică și care susține caroseria. 2. Nume purtat de diferite tipuri de rame sau de cadre, întrebuințate în industrie, în legătoria de cărți, în tipografie etc. – Din fr. châssis.

sasla
ȘASLÁ s.f. 1. Nume dat mai multor soiuri de viță de vie care produc struguri pentru masă. Șasla napoleon, Șasla muscat. 2. Portaltoi hibrid pentru vița de vie, folosit pe solurile bogate în calciu. [Var.: ceaslá s.f.] – Din fr. chasselas.

sasiu
ȘAȘÍU, -ÍE adj. v. sașiu.

saslac
ȘAȘLÂC, șașlâcuri, s.n. (Rar) Friptură (din carne de berbec). – Din rus. șașlîk.

saten
ȘATÉN, -Ă, șateni, -e, adj. (Despre păr) Castaniu; (despre oameni) cu părul castaniu. – Din fr. châtain.

satrange
ȘATRÁNGE s.f. pl. (Înv.) Șah (2). ♢ Loc. adj. În șatrange = în carouri, cadrilat. – Din tc. șatranç.

satra
ȘÁTRĂ, șatre, s.f. 1. Cort în care se adăpostesc țiganii nomazi; p. ext. grup de corturi care alcătuiesc locuințele unei comunități țigănești nomade. ♢ Loc. adj. De șatră = țigănesc; nomad. ♢ Expr. (Fam.) A umbla (sau a se muta) cu șatra = a se muta deseori, pe neașteptate, cu toate lucrurile, din loc în loc. ♦ Comunitate de țigani nomazi. 2. (Înv.) Cort de tabără. 3. (Pop.) Construcție rudimentară care servește ca adăpost pentru vite, pentru uneltele gospodăriei etc. ♦ Baracă de scânduri, acoperită cu pânză, în care negustorii își vând mărfurile la târg. [Pl. și: șetre] – Din bg., scr. šatra, magh. sátor.

savana
ȘAVANÁ s.f. v. șabana.

sagalnic
ȘĂGÁLNIC, -Ă, șăgalnici, -ce, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Glumeț, hazliu; poznaș, șugubăț. – Șagă + suf. -alnic.

sagui
ȘĂGUÍ vb. IV v. șuguí.

salut
ȘĂLÚȚ, șăluțuri, s.n. Diminutiv al lui șal. – Șal + suf. -uț.

salvirie
ȘĂLVIRÍE, șălvirii, s.f. (Înv.) Înșelătorie, pungășie, escrocherie. – Șalvir + suf. -ie.

santisor
ȘĂNȚIȘÓR, șănțișoare, s.n. Șănțuleț. – Șanț + suf. -ișor.

santui
ȘĂNȚUÍ, șănțuiesc, vb. IV. 1. Tranz. A săpa un șanț; a înconjura (un loc) cu șanț. 2. Refl. A lua forma unui șanț. ♦ Tranz. și refl. P. anal. (Rar; despre piele, obraz etc.) A (se) zbârci, a (se) încreți. – Șanț + suf. -ui.

santuit
ȘĂNȚUÍT, -Ă, șănțuiți, -te, adj. Cu șanțuri. ♦ P. anal. (Despre obraz) Brăzdat, încrețit. – V. șănțui.

santulet
ȘĂNȚULÉȚ, șănțulețe, s.n. Diminutiv al lui șanț; șănțișor, șănțurel. – Șanț + suf. -uleț.

santurel
ȘĂNȚURÉL, șănțurele, s.n. Șănțuleț. – Sanț + suf. -urel.

satrar
ȘĂTRÁR, șătrari, s.m. 1. Țigan nomad. 2. (Reg.) Negustor ambulant care vinde în bâlciuri, la șatră (3). 3. Titlu dat boierului care avea în pază corturile unei tabere în timp de război; persoană care avea acest titlu. – Șatră + suf. -ar.

satrareasa
ȘĂTRĂREÁSĂ, șătrărese, s.f. Soția șătrarului (3). – Șătrar + suf. -easă.

satruta
ȘĂTRÚȚĂ, șătruțe, s.f. Diminutiv al lui șatră. [Var.: șetrúță s.f.] – Șatră + suf. -uță.

sasai
ȘÂȘÂÍ, șấșâi, vb. IV. Tranz. A repeta în mod prelungit și monoton sunetul „ș” pentru a liniști sau a adormi un copil mic. – Formație onomatopeică.

sasaire
ȘÂȘÂÍRE, șâșâiri, s.f. Acțiunea de a șâșâi și rezultatul ei. – V. șâșâi.

sasait
ȘÂȘÂÍT, șâșâituri, s.n. Faptul de a șâșâi. – V. șâșâi.

schiop
ȘCHIOP, -OÁPĂ, șchiopi, -oape, adj., s.f. 1. Adj. (Adesea substantivat) Care are un picior mai scurt decât celălalt (sau celelalte), căruia îi lipsește un picior; care șchiopătează când merge, infirm sau bolnav de un picior. ♦ P. anal. (Despre obiecte) Care nu se sprijină în egală măsură pe toate picioarele; care nu are stabilitate. ♦ Fig. (Despre versuri) Cu unitățile metrice incomplete; cu imperfecțiuni de ritm sau rimă; nereușit, slab. 2. S.f. Măsură populară de lungime, egală cu distanța de vârful degetului mare până la vârful degetului arătător, când cele două degete sunt îndepărtate la maximum unul de altul. ♢ Expr. De o (sau cât o) șchioapă = mult mai mic (sau mult mai mare) decât normal. – Din lat. *excloppus.

schiopa
ȘCHIOPÁ, șchiopez, vb. I. Intranz. 1. A deveni șchiop. 2. A șchiopăta (1). – Din lat. *excloppare sau din șchiop.

schiopata
ȘCHIOPĂTÁ, șchiopătez, vb. I. Intranz. 1. A umbla sprijinindu-se mai mult pe un picior decât pe celălalt (sau pe celelalte); a umbla ca un șchiop; a șchiopa. 2. Fig. (Fam.) A nu se desfășura în mod normal, a nu funcționa bine, a se poticni. – Lat. *excloppitare.

schiopatat
ȘCHIOPĂTÁT, – Ă, șchiopătați, -te, adj. (Rar) Care șchiopătează, șchiop (1). – V. șchiopăta.

schiopatura
ȘCHIOPĂTÚRĂ, șchiopături, s.f. Faptul de a șchiopăta. – Șchiopăta + suf. -ură.

schiopenie
ȘCHIOPÉNIE, șchiopenii, s.f. (Rar) Starea celui șchiop (1); mers caracteristic celui șchiop. – Șchiop + suf. -enie.

scoala
ȘCOÁLĂ, școli, s.f. 1. Instituție de învățământ public, unde se predau elementele de bază ale principalelor discipline; p. ext. activitate legată de această instituție; învățătură, învățământ. ♦ Localul, clădirea în care este instalată și funcționează instituția de mai sus. ♦ Totalitatea elevilor și a cadrelor didactice dintr-o asemenea instituție de învățământ. 2. Fig. Izvor, sursă de cunoștințe, de învățături; mijloc, sistem de instruire într-un anumit domeniu; p. ext. învățătură, experiență dobândită pe această cale. 3. Fig. Curent, mișcare științifică, literară, artistică etc. care grupează în jurul ei numeroși adepți; baza teoretică a acestei mișcări. ♢ Expr. A face școală = a avea un număr de adepți. – Din bg., scr., rus. škola, pol. skola.

scolar
ȘCOLÁR, -Ă, școlari, -e, s.m., adj. 1. S.m. Elev al unei școli (1). 2. Adj. Care ține de școală (1), privitor la școală sau la școlari (1). – Școală + suf. -ar.

scolaritate
ȘCOLARITÁTE s.f. 1. Timpul cât cineva este școlar sau are calitatea de școlar. 2. (Rar) Disciplină de școlar. – Din fr. scolarité (după școală și școlar).

scolariza
ȘCOLARIZÁ, școlarizez, vb. I. Tranz. A încadra, a atrage în activitatea de școlar, a înscrie la o școală (1). – Din fr. scolariser (după școală și școlar).

scolarizare
ȘCOLARIZARE, școlarizări, s.f. Acțiunea de a școlariza și rezultatul ei. – V. școlariza.

scolaresc
ȘCOLĂRÉSC, -EASCĂ, școlărești, adj. De școală (1) sau de școlar (1), caracteristic școlii sau școlarilor. ♦ Fig. (Cam) naiv, lipsit de maturitate, copilăresc. – Școlar + suf. -esc.

scolareste
ȘCOLĂRÉȘTE adv. Ca un școlar (1), în felul școlarilor. ♦ Fig. Naiv, lipsit de maturitate, copilărește. – Școlar + suf. -ește.

scolari
ȘCOLĂRÍ, școlăresc, vb. IV. Intranz. (Rar) A învăța, a studia într-o școală; a fi școlar (1) împreună sau în același timp cu altcineva. – Din școlar.

scolarime
ȘCOLĂRÍME s.f. Mulțime de școlari (1), totalitatea școlarilor. – Școlar + suf. -ime.

scolarita
ȘCOLĂRÍȚĂ, școlărițe, s.f. Elevă a unei școli (1). – Școlar + suf. -iță.

scoli
ȘCOLÍ, școlesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) instrui (temeinic) în școală. – V. școală.

scolire
ȘCOLÍRE, școliri, s.f. Acțiunea de a (se) școli, instruire. – V. școli.

scraba
ȘCRÁBĂ s.f. v. scroambă.

sea
ȘEA s.f. v. șa.

sedea
ȘEDEÁ, șed, vb. II. Intranz. 1. A se afla așezat pe ceva; a sta jos. ♢ Expr. A ședea (ca) pe ghimpi (sau pe foc, pe ace) = a fi nerăbdător și îngrijorat; a fi grăbit să plece. A ședea pe comoară = a fi foarte bogat și zgârcit. 2. A lua loc, a se așeza. ♦ A se opri din mers așezându-se; a poposi. ♦ (De obicei la imperativ sau în construcții negative) A avea astâmpăr, a fi liniștit. Șezi locului ! 3. A sta, a se găsi, a rămâne câtva timp într-un anumit loc, într-o anumită situație sau poziție; a nu se mișca din locul sau din poziția ocupată. ♢ Expr. A ședea la masă = a lua masa, a mânca. A(-i) ședea cuiva ceva la inimă = a fi preocupat, stăpânit de ceva, a dori ceva foarte mult. A ședea pe capul cuiva = a plictisi (pe cineva) cu prezența sa sau cu prea multe insistențe. A ședea cu mâinile în sân (sau încrucișate, la brâu, cu brațele încrucișate etc) = a nu face, a nu întreprinde nimic. A ședea strâmb și a judeca (sau a vorbi, a grăi) drept = a discuta cu franchețe; a recunoaște adevărul. 4. A petrece câtva timp undeva, a nu se deplasa (dintr-un anumit loc); a se afla, a rămâne, a zăbovi (într-un anumit loc). ♦ (Rar; despre obiecte) A se afla așezat sau depozitat într-un loc. 5. A avea locuința, domiciliul undeva; a locui, a domicilia. 6. (În expr.) A(-i) ședea (cuiva) bine (sau rău, frumos, mândru) = a (nu) i se potrivi; a (nu) fi așa cum se cuvine, cum trebuie, cum este indicat. 7. A se afla într-o anumită situație (în raport cu ceva sau cu cineva). 8. A nu face nimic, a nu avea nici o ocupație. Șade toată ziua. – Lat. sedere.

sedere
ȘEDÉRE, șederi, s.f. 1. Faptul de a ședea. ♦ Lipsă de activitate; lenevie, inactivitate. 2. Popas făcut într-un loc pentru a petrece un anumit timp; timp petrecut într-un loc. 3. (Înv.) Domiciliu, locuință. – V. ședea.

sedinta
ȘEDÍNȚĂ, ședințe, s.f. 1. Adunare organizată a membrilor unui corp constituit, a unui colectiv, a personalului unei întreprinderi, al unei instituții, pentru a discuta, pentru a dezbate și a hotărî ceva. ♦ Dezbatere a unei cauze în fața unei instanțe judecătorești. 2. Interval de timp în care se face o expunere, se execută o acțiune, se aplică un tratament medical etc. – Ședea + suf. -ință (după fr. séance).

sedintoman
ȘEDINȚOMÁN, -Ă, ședințomani, -e, s.m. și f. (Ir.) Persoană care are mania de a convoca multe ședințe (1), de a discuta mult în cadrul acestora. – Ședință + suf. -oman.

sedintomanie
ȘEDINȚOMANÍE s.f. (Ir.) Practică, obicei de a convoca multe ședințe (1), de a prelungi în mod excesiv discuțiile din cadrul acestora. – Ședință + manie.

sef
ȘEF, – Ă, șefi, -e, s.m. și f. 1. Persoană care conduce o organizație, o instituție etc.; conducător. ♦ Persoană superioară în grad sau în funcție altei persoane, considerată în raport cu aceasta; superior. ♢ Șef de orchestră = dirijor. ♦ (Fam.; la vocativ) Termen cu care cineva se adresează unei persoane (socotită egală sau inferioară). 2. (În sintagma) Șef de lucrări = grad didactic în învățământul superior științific și tehnic, intermediar între cel de asistent și cel de conferențiar; lector; persoană care are acest grad. – Din fr. chef.

sefie
ȘEFÍE, șefii, s.f. Demnitate, rang, funcție de șef (1); conducere, direcție; timpul cât cineva deține această funcție. – Șef + suf. -ie.

seiac
ȘEIÁC s.n. v. șiac.

seic
ȘEÍC^1, șeici, s.m. 1. (În țările arabe) Căpetenie a unui trib, a unei formații statale. 2. Șef al unei comunități religioase la musulmani. [Var.: șeíh s.m.] – Din tc. șeyh.

ȘEIC^2, șeicuri, s.n. Dans modern cu mișcări vioaie, săltate. – Din engl. shake.

seih
ȘEÍH s.m. v. șeic^1.

seitan
ȘEITÁN, șeitani, s.m. (Reg.) Unul dintre numele dracului. – Din tc. șeytān.

selac
ȘÉLAC s.n. 1. Rășină naturală (de origine animală) sau produsă sintetic, folosită la prepararea unor lacuri, a cerii roșii etc. 2. Lac preparat din șelac (1), folosit la lustruire, grunduire etc. [Var.: șérlac s.n.] – Din germ. Schellack.

selar
ȘELÁR, șelari, s.m. Persoană care confecționează (și vinde) șei sau alte obiecte de harnașament. – Șa + suf. -ar.

selarie
ȘELĂRÍE^1 s.f. Meseria șelarului. – Șelar + suf. -ie.

ȘELĂRÍE^2, șelării, s.f. Locul unde se confecționează sau se vând șei ori alte obiecte de harnașament. – Șa + suf. -ărie.

self
ȘELF, șelfuri, s.n. Regiune a fundului bazinelor oceanice, cuprinsă între linia de țărm și povârnișul continental, reprezentând zona marginală submersă a continentelor. – Din germ. Schelf.

seluta
ȘELÚȚĂ, șeluțe, s.f. Diminutiv al lui șa. – Șa + suf. -uță.

semineu
ȘEMINÉU, șemineuri, s.n. (Livr.) Cămin (pentru foc). – Din fr. cheminée.

semizare
ȘEMIZÁRE, șemizări, s.f. (Tehn.) Îmbrăcare într-un înveliș, într-o cămașă. – Cf. fr. c h e m i s e r.

semizeta
ȘEMIZÉTĂ, șemizete, s.f. (Rar) Bluză femeiască simplă, cu croială asemănătoare cu cea a cămășilor bărbătești. – Din fr. chemisette.

senal
ȘENÁL, șenale, s.n. Porțiune navigabilă în lungul unui râu, al unui canal sau al unui lac, destul de largă și de adâncă pentru a asigura navigația la intrarea într-un port. [Var.: șanál s.n.] – Din fr. chenal.

senilat
ȘENILÁT, -Ă, șenilați, -te, adj. (Despre autovehicule) Cu șenile. – Din fr. chenillé.

senila
ȘENÍLĂ, șenile, s.f. Bandă metalică continuă de rulare a unor vehicule, constituită din plăci metalice articulate între ele, înfășurată peste roțile vehiculului situate pe aceeași parte, pentru a se obține o suprafață mai largă de contact cu terenul și o tracțiune mai mare decât a roților obișnuite în timpul deplasării. – Din fr. chenille.

senileta
ȘENILÉTĂ, șenilete, s.f. Mic vehicul (militar-blindat) pe șenile. – Din fr. chenillette.

sepcar
ȘEPCÁR, șepcari, s.m. Persoană care confecționează (și vinde) șepci. – Șapcă + suf. -ar.

sepcuta
ȘEPCÚȚĂ, șepcuțe, s.f. Diminutiv al lui șapcă; șapcă mică. – Șapcă + suf. -uță.

seping
ȘÉPING, șepinguri, s.n. Mașină de rabotat la care mișcarea principală (cea a sculei așchietoare) este efectuată pe o direcție perpendiculară pe dimensiunea mai mare a piesei. – Din engl. shaping.

septar
ȘEPTÁR, șeptari, s.m. Carte de joc marcată cu numărul șapte, care are șapte puncte. – Șapte + suf. -ar.

septe
ȘÉPTE num. card. v. șapte.

septel
ȘEPTÉL, șepteluri, s.n. Totalitatea animalelor domestice crescute într-o gospodărie, într-o comună, într-o țară (pentru a obține un beneficiu economic). – Din fr. cheptel.

septic
ȘEPTÍC, șeptici, s.m. (Fam.) 1. Diminutiv al lui șapte. 2. Joc de cărți, în care cartea marcată cu numărul șapte are cea mai mare importanță. – Șapte + suf. -ic.

septime
ȘEPTÍME, șeptimi, s.f. A șaptea parte dintr-un întreg împărțit în părți egale. – Șapte + suf. -ime.

serardizare
ȘERARDIZÁRE, șerardizări, s.f. Tratament aplicat pieselor de oțel, prin care acestea sunt acoperite cu un strat protector de zinc, rezistent la coroziune. – Cf. fr. s h é r a r d i s a g e, germ. S c h e r a r d i s i e r u n g, rus. ș e r a r d i z a ț i i a.

serb
ȘERB, șerbi, s.m. 1. (În orânduirea feudală) Țăran legat de pământul moșierului, depinzând cu persoana și cu bunurile sale de acesta; iobag. 2. (Înv.) Sclav, rob. – Lat. servus.

serbet
ȘERBÉT, șerbeturi, s.n. Preparat alimentar făcut din sirop de zahăr bine legat și frecat, colorat și aromat cu diferite esențe sau sucuri de fructe. – Din tc. șerbet.

serbetelnita
ȘERBETÉLNIȚĂ, șerbetelnițe, s.f. Vas în care se fierbe șerbetul. – Șerbet + suf. -elniță.

serbetiera
ȘERBETIÉRĂ, șerbetiere, s.f. 1. Chisea pentru șerbet. 2. Vasul de tablă al mașinii în care se prepară înghețata. [Pr.: -ti-e-] – Șerbet + suf. -ieră.

serbi
ȘERBÍ, șerbesc, vb. IV Intranz. (Înv.) A servi ca șerb, a fi șerb. – Din șerb.

serbie
ȘERBÍE s.f. Instituție feudală caracterizată prin starea de dependență personală a țăranului față de stăpânul feudal; starea de șerb; iobăgie. – Șerb + suf. -ie.

serbire
ȘERBÍRE, șerbiri, s.f. (Înv.) 1. Faptul de a șerbi. 2. Servitute. ♦ Fig. Obligație, îndatorire, angajament. – V. șerbi.

serfui
ȘERFUÍ, șerfuiesc, vb. IV. Tranz. A subția marginea pieilor în timpul confecționării, pentru ca acestea să poată fi îndoite, suprapuse sau cusute. – Din germ. schärfen „a ascuți”.

serfuire
ȘERFUÍRE, șerfuiri, s.f. Acțiunea de a șerfui și rezultatul ei. – V. șerfui.

serif
ȘERÍF^1, șerifi, s.m. Prinț arab socotit urmaș al lui Mahomed. – Din tc. șerif, fr. chérif.

ȘERÍF^2, șerifi, s.m. Funcționar administrativ din Anglia sau din Statele Unite ale Americii, însărcinat cu menținerea ordinii într-un district sau comitat, având în anumite cazuri și puteri judecătorești. – Din engl. sheriff.

serlac
ȘÉRLAC s.n. v. șelac.

serlai
ȘERLÁI, șerlai, s.m. Plantă erbacee din familia labiatelor, cu tulpina și cu frunzele lânos-păroase și cu flori albe (Salvia aethiopis). [Pl. și: (n.) șerlaie] – Din germ. Scharlei.

serpar
ȘERPÁR (1) șerpare, s.n., (2) șerpari, s.m. 1. S.n. Brâu lat de piele (prevăzut cu buzunare) pe care îl poartă țăranii; chimir. 2. S.m. Pasăre răpitoare, asemănătoare cu acvila, cu spatele de culoare brună-cenușie și cu pântecele alburiu, care se hrănește mai ales cu șerpi, șopârle și broaște (Circaëtus gallicus). – Șarpe + suf. -ar.

serpas
ȘERPÁȘ, șerpași, s.m. Persoană aparținând unor triburi din Nepal, nordul Indiei, etc., care însoțește expedițiile din Himalaia și care cară poverile. – Din fr., engl. sherpa.

serparas
ȘERPĂRÁȘ, șerpărașe, s.n. Diminutiv al lui șerpar (1). – Șerpar + suf. -aș.

serparie
ȘERPĂRÍE, șerpării, s.f. Mulțime de șerpi; loc unde se găsesc șerpi în număr mare. – Șarpe + suf. -ărie.

serpe
ȘÉRPE s.m. v. șarpe.

serpesc
ȘERPÉSC, -EÁSCĂ, șerpești, adj. Care aparține șarpelui, referitor la șarpe, ca de șarpe, în formă de șarpe. ♦ Fig. (Despre ochi sau priviri) Ager, pătrunzător; p. ext. lipsit de sinceritate. ♦ Fig. Rău, perfid, viclean, înveninat. – Șarpe + suf. -esc.

serpeste
ȘERPÉȘTE adv. Ca șarpele, în felul șarpelui. – Șarpe + suf. -ește.

serpisor
ȘERPIȘÓR, șerpișori, s.m. Diminutiv al lui șarpe; șerpurel; fig. om zglobiu, neastâmpărat. – Șarpe + suf. -ișor.

serpiu
ȘERPÍU, -ÍE, șerpii, adj. (Rar) Șerpesc. – Șarpe + suf. -iu.

serpoaica
ȘERPOÁICĂ, șerpoaice, s.f. Femela șarpelui; șerpoaie. ♦ Epitet pentru o femeie vioaie, seducătoare sau perfidă, vicleană. – Șarpe + suf. -oaică.

serpoaie
ȘERPOÁIE, șerpoaie, s.f. (Rar) Șerpoaică. – Șarpe + suf. -oaie.

serpoi
ȘERPÓI, șerpoi, s.m. Augmentativ al lui șarpe. – Șarpe + suf. -oi.

serpui
ȘERPUÍ, șerpuiesc, vb. IV. Intranz. A avea sau a forma (în mișcare) o linie unduitoare, ca mersul șarpelui. – Șarpe + suf. -ui.

serpuiala
ȘERPUIÁLĂ, șerpuieli, s.f. (Rar) Șerpuire. [Pr.: -pu-ia-] – Șerpui + suf. -eală.

serpuind
ȘERPUÍND, -Ă, șerpuinzi, -de, adj. (Rar) Șerpuitor. – V. șerpui.

serpuire
ȘERPUÍRE, șerpuiri, s.f. Faptul de a șerpui; șerpuială; sinuozitate. – V. șerpui.

serpuit
ȘERPUÍT, -Ă, șerpuiți, -te, adj. Care face cotituri, care șerpuiește; șerpuitor, cotit. – V. șerpui.

serpuitor
ȘERPUITÓR, – OÁRE, șerpuitori, -oare, adj. Care șerpuiește; care descrie o linie ondulată; șerpuind; șerpuit; sinuos. [Pr.: -pu-i-] – Șerpui + suf. -tor.

serpuitura
ȘERPUITÚRĂ, șerpuituri, s.f. Fiecare dintre cotiturile unui drum, ale unui curs de apă etc.; sinuozitate, cotitură. [Pr.: -pu-i-] – Șerpui + suf. -tură.

serpurel
ȘERPURÉL, șerpurei, s.m. (Pop.) Șerpișor. – Șarpe + suf. -urel.

serpusor
ȘERPUȘÓR, șerpușori, s.m. Plantă erbacee cu ramuri drepte, cu tulpina târâtoare, cu frunze mici, înguste, păroase și ascuțite, dispuse în formă de evantai (Lycopodium complanatum). – Șarpe + suf. -ușor.

serui
ȘERUÍ, șeruiesc, vb. IV. Tranz. A curăța resturile de carne de pe o piele jupuită, înainte de a o pune la argăseală; a descărna. – Din germ. scharren.

seruire
ȘERUÍRE, șeruiri, s.f. Acțiunea de a șerui și rezultatul ei. – V. șerui.

seruitor
ȘERUITÓR, șeruitoare, s.n. Cuțit folosit în tăbăcărie la răzuirea resturilor de carne de pe pieile jupuite. [Pr.: -ru-i-] – Șerui + suf. -tor.

servet
ȘERVÉT, șervete, s.n. 1. Bucată pătrată sau dreptunghiulară de pânză de in, de bumbac etc. întrebuințată la masă pentru ștersul gurii. ♦ P. ext. Bucată dreptunghiulară de pânză de in, de bumbac etc. folosită în bucătărie pentru ștersul veselei, tacâmurilor etc. 2. (Pop.) Prosop, ștergar. – Cf. fr. s e r v i e t t e.

servetel
ȘERVEȚÉL, șervețele, s.n. Diminutiv al lui șervet. ♦ Bucată de pânză sau de hârtie subțire (ușor creponată), care servește la ștersul gurii. – Șervet + suf. -el.

ses
ȘES, ȘEÁSĂ, (1) șese, adj., (2, 3) șesuri, s.n. 1. Adj. (Despre pământuri, regiuni) Neted, întins; plan. 2. S.n. Întindere vastă de pământ, fără diferențe (mari) de nivel, situată la mică altitudine; câmpie; suprafață plană de pământ situată într-o depresiune. 3. S.n. Parte a corpului animalelor, cuprinsă între ultima coastă și osul șoldului. – Lat. sessus.

sese
ȘÉSE num. card. v. șase.

sesenal
ȘESENÁL, șesenale, adj., s.n. (Plan) de șase ani. – De la șase (după cincinal).

sesime
ȘESÍME, șesimi, s.f. A șasea parte dintr-un întreg împărțit în părți egale. – Șase + suf. -ime.

sest
ȘEST interj. (În loc. adv.) Pe șest = pe furiș; în mod fraudulos. – Din rus. șest'.

sestina
ȘESTÍNĂ, șestine, s.f. (Reg.) Loc neted pe vârful unui munte. – Șest (reg. „șes” < lat.) + suf. -ină.

setruta
ȘETRÚȚĂ s.f. v șătruță.

seulita
ȘEULÍȚĂ, șeulițe, s.f. (Pop.) Șeluță. [Pr.: șe-u-] – Șa + suf. -uliță.

sevalet
ȘEVALÉT, șevalete, s.n. Suport de lemn pe care pictorul fixează cartonul sau pânza când pictează. ♢ Pictură de șevalet = pictură pe panou mobil cu suport din pânză, lemn sau carton. [Pl. și: șevaleturi] – Din fr. chevalet.

sevaliera
ȘEVALIÉRĂ, șevaliere, s.f. Inel gros pe care sunt gravate embleme, inițiale etc. [Pr.: -li-e-] – Din fr. chevalière.

sever
ȘÉVER, șevere, s.n. Unealtă în formă de disc, cremalieră sau melc, confecționată din oțel aliat, folosită pentru șeveruire. – Din rus. șever, engl. shaver.

severui
ȘEVERUÍ, șeveruiesc, vb. IV. Tranz. A netezi flancurile dinților roților dințate necălite. – Șever + suf. -ui.

severuire
ȘEVERUÍRE, șeveruiri, s.f. Acțiunea de a șeverui și rezultatul ei. – V. șeverui.

severuit
ȘEVERUÍT, -Ă, șeveruiți, -te, adj. (Despre dinții roților dințate necălite) Cu flancurile netezite. – V. șeverui.

seviot
ȘEVIÓT s.n. 1. Rasă de oi originară din Anglia, cu lână albă fină și cu firul lung. ♦ Stofă țesută din lâna pură a acestor oi sau din amestec de lână cu fibre sintetice. [Pr.: -vi-ot] – Din fr. cheviot.

sevreta
ȘEVRÉTĂ, șevrete, s.f. Piele de ovine tăbăcită cu săruri minerale, caracterizată prin finețe, moliciune, elasticitate, netezime și prin rezistență relativ redusă, servind la confecționarea fețelor de încălțăminte pentru femei și copii. – Din fr. chevrette, germ. Chevrette.

sevro
ȘEVRÓ, șevrouri, s.n. Piele moale și subțire (prelucrată din piele de capră, de oaie etc.) din care se confecționează încălțăminte, mănuși, genți etc. [Var.: șevróu s.n.] – Din fr. chevreau.

sevrou
ȘEVRÓU s.n. v. șevro.

sezator
ȘEZĂTÓR, -OÁRE, șezători, -oare, adj., s.f. 1. Adj. (Înv.) Care are domiciliul într-un loc, care locuiește în... 2. S.f. Adunare restrânsă la sate în serile de iarnă, la care participanții lucrează și totodată petrec, spunând povești, glume, ghicitori. ♦ Reuniune literară. – Ședea + suf. -ător.

sezlong
ȘEZLÓNG, șezlonguri, s.n. Scaun pliabil pe al cărui schelet de lemn sau de metal este montată o pânză și al cărui spătar mobil se poate înclina după preferință. – Din fr. chaise-longue.

sezut
ȘEZÚT, (II) șezuturi, s.n. I. Faptul de a ședea; ședere. II. 1. Partea inferioară, dorsală a trunchiului omenesc, pe care se sprijină corpul în timpul șederii; dos, fund. ♦ P. restr. Anus. 2. (Înv.) Locuință, domiciliu. – V. ședea.

sfant
ȘFANȚ s.m. v. sfanț.

sfara
ȘFÁRĂ^1 s.f. v. sfară.

ȘFÁRĂ^2 s.f. v. sfoară.

sfaituire
ȘFĂIȚUÍRE, șfăițuiri, s.f. Procedeu de sudare în care piesele de sudat sunt încălzite în forjă sau în cuptor și apoi ciocănite sau presate. – După germ. Schweisserei.

sfarui
ȘFĂRUÍ, șfăruiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A lega cu sfoară. – Șfară^2 + suf. -ui.

sfei
ȘFEI, șfei, s.m. (Iht.) Boarță. – Et. nec.

sfert
ȘFERT s.n. v. sfert.

sfesnic
ȘFÉȘNIC s.n. v. sfeșnic.

sfichi
ȘFÍCHI, (I) interj., (II) șfichiuri, s.n. I. Interj. Cuvânt care imită șuieratul biciului. II. S.n. 1. Capătul subțire și neîmpletit al biciului; pleasnă. ♦ Lovitură dată cu vârful biciului. ♦ Fig. Vorbă răutăcioasă, răutate, împunsătură. ♢ Expr. A lua (pe cineva) în sfichi = a înțepa cu vorba; a ironiza. 2. Mănunchi, grup de fire de păr. – Onomatopee.

sfichiui
ȘFICHIUÍ, șfichiuiesc, vb. IV. Tranz. A atinge cu șfichiul (II 1), a lovi scurt; p. ext. a biciui, a plesni. ♦ Fig. A înțepa cu vorba, a ironiza, a persifla. [Pr.: -chiu-i] – Șfichi + suf. -ui.

sfichiuire
ȘFICHIUÍRE, șfichiuiri, s.f. Acțiunea de a șfichiui și rezultatul ei. – V. șfichiui.

sfichiuitor
ȘFICHIUITÓR, -OÁRE, șfichiuitori, -oare, adj. Care lovește cu șfichiul; fig. înțepător, mușcător, ironic; zeflemitor, caustic, sarcastic. [Pr.: -chiu-i-] – Șfichiui + suf. -tor.

sfichiuitura
ȘFICHIUITÚRĂ, șfichiuituri, s.f. Lovitură dată cu șfichiul (II 1); fig. înțepătură, zeflemea, ironie. [Pr.: -chiu-i-] – Șfichiui + suf. -tură.

sfoara
ȘFOÁRĂ s.f. v. sfoară.

si
ȘI adv., conj. A. Adv. (Stă înaintea părții de vorbire la care se referă; fiind vorba de verbe reflexive sau de forme verbale compuse, stă între auxiliar, pron. refl. etc. și verb) I. (Cu sens modal) 1. Chiar, în adevăr, cu adevărat. ♦ Întocmai, exact. Precum a zis, așa a și făcut. 2. Pe deasupra, în plus, încă. După ce că e urâtă o mai cheamă și Neacșa. 3. Chiar, încă, pe lângă acestea, de asemenea. Vezi să nu pățești și tu ca mine. ♦ (Pe lângă un adjectiv sau un adverb la gradul comparativ, intensifică gradația) O cameră și mai mare. ♢ Loc. adj. (Cu valoare de superlativ) Și mai și = mai grozav, mai strașnic. 4. (În propoziții negative) Nici. Însă și de voi nu mă îndur ca să vă părăsesc. II. (Cu sens temporal) 1. Imediat, îndată, pe loc. Cum îl zări, îi și spuse. 2. Deja. Masa se și pune în grădină. B. Conj. I. (Marcă a coordonării copulative) 1. (Leagă două părți de același fel ale unei propoziții) Este voinic și tânăr. 2. (Împreună cu prep. „cu” exprimă relația operației matematice a adunării) Plus. Doi și cu trei fac cinci. ♦ (Ajută la formarea prin adiție a numeralelor de la douăzeci și unu până la nouăzeci și nouă) Șaizeci și opt. ♦ (Ajută la formarea numeralelor care exprimă numere zecimale, legând partea zecimală de întreg) Trei și paisprezece. ♦ (Indică adăugarea unei cantități) Plus. Unu și jumătate. 3. (Leagă două substantive între care există o corespondență sau o echivalență) Binele și răul. 4. (Așezat înaintea fiecărui termen al unei enumerări, ajută la scoaterea lor în evidență) A adus și vin, și mâncare, și cărți. ♦ (În repetiții, ca procedeu stilistic) Ia cuvântul și vorbește și vorbește. 5. (Leagă două propoziții de același fel, indicând o completare, un adaos, o precizare nouă) Deschide ușa și intră. 6. (Accentuat, în corelație cu sine însuși) Atât..., cât...; nu numai..., ci și... Are în mână și pâinea, și cuțitul. 7. (În stilul epic și popular, mai ales în povestire, se așază la începutul frazei, indicând continuitatea desfășurării faptelor) Și a plecat fiul de împărat mai departe. ♦ (Întrebuințat înaintea unei propoziții interogative sau exclamative, subliniază legătura cu cele povestite anterior) Și ce vrei să faci acum? ♢ Expr. Ei și? = ce-mi pasă? ce importanță are? (Întrebuințat singur, în dialog, ca îndemn pentru continuarea unei povestiri) Se aude cineva bătând în ușă... – Și? – Mă duc să deschid. (Precedat de adv. „ca” are funcție comparativă) a) La fel ca, întocmai ca. Se pricepe la pescuit ca și la multe altele; b) aproape, aproximativ. Treaba este ca și sfârșită. II. (Marchează coordonarea adversativă) Ci, iar, dar. Aude vorbindu-se și nu pricepe nimic. 3. (Marcă a coordonării concluzive) Deci, prin urmare. E o glumă și nu o lua în serios. – Lat. sic.

siac
ȘIÁC, șiace, s.n. Postav aspru de lână de culoare închisă, țesut de obicei în casă, din care se fac haine țărănești și

siboi
ȘIBÓI s.m. (Bot.) Micșunea. – Din tc. șebboy.

sic
ȘIC^1 s.n. Eleganță, distincție, bun-gust (în îmbrăcăminte, în atitudini). ♢ (Adjectival) O femeie șic. ♢ (Adverbial) Se îmbracă șic. ♦ Lucru care amuză, care are haz. – Din fr. chic.

ȘIC^2, șicuri, s.n. Fiecare dintre micile foițe de metal lucios care se aplică drept podoabă pe unele haine femeiești; fluture, paietă. – Din scr. šik, magh. sik.

sicana
ȘICANÁ, șicanez, vb. I. Tranz. A sâcâi pe cineva pentru lucruri fără importanță, a căuta cuiva pricină, a face șicane; a agasa. – Din fr. chicaner.

sicanare
ȘICANÁRE, șicanări, s.f. Acțiunea de a șicana și rezultatul ei. – V. șicana.

sicanat
ȘICANÁT, -Ă, șicanați, -te, adj. (Rar) Căruia i se fac șicane; sâcâit, necăjit de cineva pentru lucruri fără importanță. – V. șicana.

sicanator
ȘICANATÓR, -OÁRE, șicanatori, -oare, adj. (Rar) Care șicanează, căruia îi place să sâcâie pe cineva pentru lucruri de nimic; sâcâitor. – Șicana + suf. -tor.

sicana
ȘICÁNĂ, șicane, s.f. 1. Acțiune prin care cineva sâcâie, agasează pe altcineva cu cereri și cu pretenții neîndreptățite; sâcâială fără motiv. ♦ Pricină neîntemeiată, subtilitate falsă; tertip, alibi. 2. Obstacol (de forme diferite) montat pe circuitul unui fluid pentru a-i micșora viteza, pentru a-i imprima un drum ocolit sau pentru a-i uniformiza debitul, dându-i astfel posibilitatea să se răcească, să depună suspensiile pe care le poartă etc. – Din fr. chicane.

sicui
ȘICUÍ, șicuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) împodobi cu șic^2. – Șic^2 + suf. -ui.

sicuire
ȘICUÍRE, șicuiri, s.f. Acțiunea de a (se) șicui și rezultatul ei. – V. șicui.

sicuit
ȘICUÍT, -Ă, șicuiți, -te, adj. Împodobit cu șic^2. – V. șicui.

sif
ȘIF, șifuri, s.n. (Tipogr.) Galion. – Din germ. Schiff.

sifon
ȘIFÓN, șifoane, s.n. Pânză de bumbac albă, cu fața netedă, ușor apretată, folosită pentru lenjerie. – Din fr. chiffon.

sifona
ȘIFONÁ, șifonez, vb. I. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde netezimea; a (se) mototoli, a (se) boți. ♦ Fig. (Fam.) A (se) supăra, a (se) bosumfla. – Din fr. chiffonner.

sifonabil
ȘIFONÁBIL, -Ă, șifonabili, -e, adj. (Despre țesături, hârtie, materiale plastice etc.) Care se șifonează ușor. ♦ Fig. (Fam.) Care se supără ușor, care nu știe de glumă; irascibil, țâfnos, susceptibil. – Din fr. chiffonnable.

sifonabilitate
ȘIFONABILITÁTE s.f. Proprietate a produselor textile, a hârtiei, a unor materiale plastice etc. de a se șifona. – Șifonabil + suf. -itate.

sifonare
ȘIFONÁRE, șifonări, s.f. Acțiunea de a (se) șifona și rezultatul ei. – V. șifona.

sifonat
ȘIFONÁT^2, -Ă, șifonați, -te, adj. (Despre țesături, hârtie, materiale plastice etc.) Cu netezimea deformată, cu încrețituri neregulate; mototolit, boțit. ♦ Fig. (Fam.) Supărat, bosumflat. – V. șifona.

ȘIFONÁT^1 s.n. Faptul de a (se) șifona. – V. șifona.

sifonier
ȘIFONIÉR, șifoniere, s.n. Dulap în care se păstrează hainele și lenjeria. [Pr.: -ni-er. – Var.: șifoniéră s.f.] – Din fr. chiffonnier.

sifoniera
ȘIFONIÉRĂ s.f. v. șifonier.

siism
ȘIÍSM s.n. Curent islamic care nu recunoaște întregirea și explicarea Coranului din secolul al IX-lea. – Din fr. chiisme.

siit
ȘIÍT, -Ă, șiiți, -te, adj., s.m. și f. (Adept) al șiismului. – Din fr. chiite, engl. Shiite.

sild
ȘILD, șilduri, s.n. Mică placă de metal sau de material plastic care se fixează în dreptul mânerelor și broaștelor la uși, ferestre, sertare etc. pentru a proteja gaura cheii. – Din germ. Schild.

siling
ȘÍLING, șilingi, s.m. 1. Monedă divizionară englezească, valorând a 20-a parte dintr-o liră sterlină. 2. Unitate monetară a statului austriac. – Din engl. shilling, germ. Schilling.

simi
ȘÍMI s.n. Numele unui dans modern asemănător cu foxtrotul; melodie după care se execută acest dans. – Din engl. shimmy.

sinar
ȘINÁR, șinare, s.n. Cui de fier cu care se fixează șina pe roțile unui vehicul. – Șină + suf. -ar.

sina
ȘÍNĂ, șine, s.f. 1. Fiecare dintre barele de oțel laminate după un anumit profil și folosite drept cale de rulare pentru un vehicul cu roți (tren, tramvai) sau de ghidare pentru anumite piese mobile dintr-o instalație tehnică. ♦ P. ext. Cale ferată. 2. Cerc de oțel care se montează pe roțile de lemn ale unui vehicul pentru a le feri de uzură. ♦ Bandă de metal care se fixează pe unele obiecte de lemn (uși, lăzi, butoaie etc.) pentru a le mări rezistența la uzură. – Din pol. szyna, germ. Schiene.

sindilar
ȘINDILÁR s.m. v. șindrilar.

sindila
ȘINDÍLĂ s.f. v. șindrilă.

sindili
ȘINDILÍ vb. IV v. șindrili.

sindilit
ȘINDILÍT^2, -Ă adj. v. șindrilit^2.

sindra
ȘÍNDRĂ, șindre, s.f. (Reg.) Șindrilă. – Din scr. šindra.

sindrilar
ȘINDRILÁR, șindrilari, s.m. Persoană care fabrică sau vinde șindrilă; meseriaș care bate șindrila pe acoperiș; șițar. [Var.: (reg.) șindilár s.m.] – Șindrilă + suf. -ar.

sindrila
ȘINDRÍLĂ, șindrile, s.f. (Adesea cu sens colectiv) Scândurică de brad, îngustă și subțire, care servește la acoperitul caselor; șiță, șindră. [Pl. și: șindrili. – Var.: (reg.) șindílă s.f.] – Din magh. zsindely, germ. Schindel.

sindrili
ȘINDRILÍ, șindrilesc, vb. IV. Tranz. A acoperi o clădire cu șindrilă; a șindrui. [Var.: (reg.) șindilí vb. IV] – Din șindrilă.

sindrilire
ȘINDRILÍRE, șindriliri, s.f. Acțiunea de a șindrili și rezultatul ei. – V. șindrili.

sindrilit
ȘINDRILÍT^1 s.n. Faptul de a șindrili. [Var.: (reg.) șindilít s.n.] – V. șindrili.

ȘINDRILÍT^2, -Ă, șindriliți, -te, adj. Cu acoperiș de șindrilă; șindruit. [Var.: (reg.) șindilít, -ă adj.] – V. șindrili.

sindrui
ȘINDRUÍ, șindruiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A șindrili. – Șindră + suf. -ui.

sindruire
ȘINDRUÍRE, șindruiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a șindrui și rezultatul ei. – V. șindrui.

sindruit
ȘINDRUÍT, -Ă, șindruiți, -te, adj. (Reg.) Șindrilit^2. – V. șindrui.

sinor
ȘINÓR, șinoare, s.n. (Reg.) Șnur, șiret; găitan. – Din magh. zsinór.

sinsila
ȘINȘÍLĂ, șinșile, s.f. Mamifer rozător din America de Sud, asemănător cu veverița, vânat pentru blana lui cenușie foarte prețioasă (Chinchilla lanigera). [Var.: cincíla s.f.] – Din fr. chinchilla.

sintoism
ȘINTOÍSM s.n. Religie națională a Japoniei, caracterizată prin animism, venerarea unor divinități ale naturii, cultul eroilor, al strămoșilor etc. – Din fr. shintoïsme.

sintoist
ȘINTOÍST, -Ă, șintoiști, -ste, adj., s.m. și f. (Adept) al șintoismului. – Din fr. shintoïste.

sinui
ȘINUÍ, șinuiesc, vb. IV. Tranz. A pune șine (la o roată de lemn, p. ext. la un vehicul), a fereca. – Șină + suf. -ui.

sinuire
ȘINUÍRE, șinuiri, s.f. Acțiunea de a șinui și rezultatul ei; șinuit^1. – V. șinui.

sinuit
ȘINUÍT^1 s.n. (Rar) Șinuire. – V. șinui.

ȘINUÍT^2, -Ă, șinuiți, -te, adj. Legat, ferecat cu șine. – V. șinui.

sip
ȘIP^1, șipi, s.m. Specie de pește din Marea Neagră, asemănător cu nisetrul, care își depune icrele în regiunea gurilor Dunării (Acipenser sturio). – Din rus. šip.

ȘIP^2, șipuri, s.n. (Reg.) Sticlă (pentru păstrat lichide); flacon. ♦ Conținutul unei sticle. – Din magh. síp „lulea”.

sipca
ȘÍPCĂ, șipci, s.f. Fiecare dintre bucățile de lemn subțiri și lungi (de formă paralelipipedică) folosite în lucrări de tâmplărie sau de dulgherie. – Din bg., scr. šipka.

sipculita
ȘIPCULÍȚĂ, șipculițe, s.f. Diminutiv al lui șipcă. – Șipcă + suf. -uliță.

sipot
ȘÍPOT, șipote, s.n. 1. Izvor a cărui apă țâșnește cu putere (și care este captată printr-un jgheab sau printr-o țeavă). ♦ Jgheab, țeavă prin care se captează apa unui izvor. ♦ Țeavă de scurgere; burlan. 2. (Reg.) Loc unde o apă curge repede; vârtej. – Cf. bg. š e p o t „murmur”.

sipotel
ȘIPOȚÉL, șipoțele, s.n. Diminutiv al lui șipot. – Șipot + suf. -el.

sipurel
ȘIPURÉL, șipurele, s.n. (Reg.) Șipușor. – Șip^2 + suf. -urel.

sipusor
ȘIPUȘÓR, șipușoare, s.n. (Reg.) Diminutiv al lui șip^2; șipurel. – Șip^2 + suf. -ușor.

sir
ȘIR, șiruri, s.n. 1. Grup, mulțime de ființe sau de lucruri dispuse în succesiune, desfășurate în linie (dreaptă); rând, șirag (1). ♢ Loc. adv. și adj. În șir = în rând unul după altul. ♦ Șirag (2). ♦ (Înv.) Rând scris sau tipărit. ♦ Lanț de munți; masiv muntos. ♦ Dâră formată de un lichid care se prelinge pe ceva. 2. Succesiune de fapte, evenimente, unități de timp etc. Șir de întâmplări. ♢ Loc. adj. și adv. În șir = pe rând, succesiv, neîntrerupt, necontenit. 3. Desfășurare continuă și regulată, înlănțuire logică a ideilor, a faptelor într-o expunere, într-o relatare; fir. ♢ Loc. adj. și adv. Fără șir = lipsit de legătură logică, incoerent. 4. (Mat.) Mulțime infinită, ordonată, ale cărei elemente pot fi puse în corespondență cu mulțimea numerelor naturale. – Refăcut după șire (pl. lui șiră).

sirag
ȘIRÁG, șiraguri, s.n. 1. Șir (1). ♢ Loc. adv. În șirag = unul după altul. ♦ Grup de soldați așezați în linie de bătaie. 2. Mulțime de mărgele înșirate pe un fir pentru a fi purtate ca podoabă la gât. ♦ Mulțime de obiecte de același fel, înșirate ca mărgelele pe un fir (de sfoară sau pe o sârmă). [Var.: șireág s.n.] – Din magh. sereg „mulțime, trupă” (cu unele sensuri după șir). Cf. pol. s z e r e g.

sira
ȘÍRĂ, șire, s.f. 1. Grămadă mare de paie, de snopi etc. clădită în formă de prismă și terminată la partea superioară cu o coamă (ascuțită); claie, stog. 2. (În sintagma) Șira spinării = coloana vertebrală. [Var.: șúră s.f.] – Din lat. *sira.

sireag
ȘIREÁG s.n. v. șirag.

siregla
ȘIRÉGLĂ, șiregle, s.f. (Reg.) Codârlă (la car sau la căruță). – Din magh. saraglya.

siret
ȘIRÉT^1, șireturi, s.n. 1. Bentiță îngustă de bumbac, țesută tubular sau în fâșie, care, petrecută prin butoniere speciale, servește pentru a lega sau a strânge încălțămintea sau diferite obiecte de îmbrăcăminte. ♦ Fâșie îngustă și groasă de țesătură sau de împletitură, folosită pentru întărirea unor cusături în croitorie sau pentru ornamentarea îmbrăcămintei. 2. Sfoară de bumbac (îmbrăcată în mătase colorată sau în fir) răsucită în două sau în trei și întrebuințată mai ales ca ornament la îmbrăcăminte; găitan, ceapraz, brandenburg; șnur. – Din tc. șerit.

ȘIRÉT^2, -EÁTĂ, șireți, -te, adj. Care știe să profite de naivitatea sau de buna-credință a celor din jur pentru a-și atinge scopurile pe căi ocolite; care dovedește un caracter viclean, perfid. ♦ Plin de subtilitate, de finețe; rafinat; descurcăreț, abil. ♦ Care denotă, trădează viclenie, prefăcătorie, perfidie; care denotă abilitate, subtilitate, umor. Privire șireată. – Din tc. șirret.

siretenie
ȘIRETÉNIE^1, șiretenii, s.f. Însușirea de a fi șiret^2; faptă sau vorbă șireată; viclenie, perfidie, șireție. – Șiret^2 + suf. -enie.

ȘIRETÉNIE^2, șiretenii, s.f. (Pop.) Desfășurare, curs (al unei întâmplări, al unei situații), istorisire cu multe peripeții; p. ext. relatare a unei întâmplări, a unei situații etc.; tărășenie. [Var.: șiriténie s.f.] – Cf. ș i r.

siretlic
ȘIRETLÍC, șiretlicuri, s.n. Procedeu, faptă de om șiret^2; truc folosit pentru a înșela buna-credință a cuiva; șmecherie, vicleșug. – Din tc. șirretlik.

siretel
ȘIREȚÉL, șirețele, s.n. Diminutiv al lui șiret^1. – Șiret^1 + suf. -el.

siretie
ȘIREȚÍE, șireții, s.f. (Rar) Șiretenie^1. – Șiret^2 + suf. -ie.

sirinca
ȘIRÍNCĂ, șirinci, s.f. (Reg.) Fâșie îngustă de pământ (arabil); hat, răzor. – Din ucr. šyrynka, rus. șirinka.

siritenie
ȘIRITÉNIE s.f. V. Șiretenie^2.

siroi
ȘIRÓI^1, șiroaie, s.n. 1. Șuviță (abundentă) de lichid care curge sau se prelinge de undeva. ♢ Expr. A curge șiroie (sau șiroi) = a curge din abundență. 2. Torent de apă care se scurge cu repeziciune și abundență pe locurile înclinate (în urma ploilor mari sau a topirii zăpezilor); șuvoi. – Et. nec.

ȘIROÍ^2, pers. 3 șiroiește, vb. IV. Intranz. 1. (Despre ape; p. ext. despre alte lichide) A curge sau a se prelinge în șiroaie. ♦ (Despre lucruri îmbibate sau care secretează un lichid) A lăsa să se scurgă sau să se prelingă un lichid în șiroaie. 2. (Despre ape curgătoare) A curge repede (și abundent). – Din șiroi^1.

siroire
ȘIROÍRE, șiroiri, s.f. 1. Acțiunea de a șiroi^2 și rezultatul ei. 2. (Geol.) Fenomen de eroziune superficială, provocat de firișoarele de apă care provin din precipitații atmosferice și care se scurg pe un teren în pantă; spălare. – V. șiroi^2.

sirulet
ȘIRULÉȚ, șirulețe, s.n. Diminutiv al lui șir. – Șir + suf. -uleț.

sist
ȘIST, șisturi, s.n. Rocă metamorfică sau sedimentară care are proprietatea de a se desface ușor în foi sau în plăci subțiri cu suprafețe paralele. ♢ Șist cristalin = rocă formată prin procesul de metamorfism al altor roci sub acțiunea presiunii. – Din fr. schiste.

sistar
ȘISTÁR s.n. v. șiștar.

sistificare
ȘISTIFICÁRE, șistificări, s.f. Răspândire prin pulverizare a unui material sub formă de pulbere în interiorul unei mine grizutoase cu scopul de a face ca amestecul de grizu și praf de cărbune să devină mai puțin sensibil la aprindere și la explozie. – Cf. fr. s c h i s t i f i c a t i o n.

sistos
ȘISTÓS, -OÁSĂ, șistoși, -oase, adj. (Despre roci sedimentare și metamorfice sau despre structura lor) Cu caracter de șist, alcătuit din șist. – Din fr. schisteux.

sistozitate
ȘISTOZITÁTE s.f. Proprietate a anumitor sedimente (argiloase) și a unor roci metamorfice de a se desface în plăci subțiri sau în foi cu suprafețe paralele. [Var.: șistuozitáte s.f.] – Din fr. schistosité.

sistuozitate
ȘISTUOZITÁTE s.f. v. șistozitate.

sis
ȘIȘ, șișuri, s.n. Pumnal cu lamă lungă și îngustă, ascunsă într-un baston care îi servește drept teacă; p. gener. orice fel de pumnal. ♦ (Rar) Hanger. – Din tc. șiș.

sisai
ȘIȘĂÍ, pers. 3 șíșăie, vb. IV. Intranz. A foșni ușor; a fâșâi. – Formație onomatopeică.

sisaire
ȘIȘĂÍRE, șișăiri, s.f. Acțiunea de a șișăi și rezultatul ei. – V. șișăi.

sisca
ȘÍȘCĂ s.f. (Reg.) Tocătură de paie sau de coceni folosită pentru hrana vitelor. – Din ucr. sička.

siscornita
ȘIȘCÓRNIȚĂ, șișcornițe, s.f. (Reg.) Mașină de tocat paie sau coceni. – Șișcă + suf. -orniță.

sisneab
ȘIȘNEÁB, s. Lipitoare. Păpăludă. [Dicționarul de sinonime al limbii române de Luiza Seche și Mircea Seche]

sistar
ȘIȘTÁR, șiștare, s.n. Vas de lemn sau de metal cu toartă, cu gura mai largă decât baza, folosit mai ales pentru muls laptele. [Var.: (reg.) șistár s.n.] – Din sl. šestarŭ.

sistav
ȘIȘTÁV, -Ă, șiștavi, -e, adj. (Pop.; despre boabele cerealelor) Nedezvoltat, sec, mărunt. ♦ (Despre oameni și animale) Plăpând. – Din bg. șiškav.

sistarel
ȘIȘTĂRÉL, șiștărele, s.n. Diminutiv al lui șiștar. – Șiștar + suf. -el.

sistavi
ȘIȘTĂVÍ, șiștăvesc, vb. IV. Refl. (Pop.; despre boabele de cereale) A se zbârci, a se pipernici. ♦ (Despre oameni) A se gălbeji, a deveni slăbănog. – Din șiștav.

sistavire
ȘIȘTĂVÍRE, șiștăviri, s.f. (Pop.) Faptul de a se șiștăvi. – V. șiștăvi.

sistavit
ȘIȘTĂVÍT, -Ă, șiștăviți, -te, adj. (Pop.; despre boabele de cereale) Zbârcit, pipernicit. ♦ (Despre oameni) Slăbănog, plăpând, gălbejit. – V. șiștăvi.

sistor
ȘIȘTÓR, șiștori, s.m. (Pop.) 1. Par ascuțit care se pune în vârful caselor țărănești. 2. Fiecare dintre drugii de lemn prinși la capete în târcoalele prâsnelului morii. – Et. nec.

sitar
ȘIȚÁR, șițari, s.m. Șindrilar. – Șiță + suf. -ar.

sita
ȘÍȚĂ, șițe, s.f. Bucată subțire de lemn asemănătoare cu șindrila, dar mai scurtă decât aceasta, folosită pentru căptușirea și acoperirea caselor țărănești, a cabanelor etc.; p. ext. șindrilă. – Din scr. štica.

situi
ȘIȚUÍ, șițuiesc, vb. IV. Tranz. A acoperi cu șiță o casă. – Șiță + suf. -ui.

situit
ȘIȚUÍT, -Ă, șițuiți, -te, adj. (Reg.) Cu acoperiș de șiță. – V. șițui.

sivoi
ȘIVÓI s.n. v. șuvoi.

slagar
ȘLÁGĂR, șlagăre, s.n. Melodie care se bucură la un moment dat de o mare popularitate; cântec la modă. – Din germ. Schlager.

slam
ȘLAM, s.n. Amestec de apă cu particule fine de substanțe minerale în suspensie, provenind din instalațiile de prelucrare mecanică pe cale umedă a minereurilor sau a cărbunilor. – Din germ. Schlamm.

slampat
ȘLÁMPĂT, -Ă, șlampeți, -te, adj. (Fam.; despre oameni, mai ales despre femei) Neglijent, dezordonat la îmbrăcăminte. [Var.: șleámpăt, -ă adj.] – Cf. germ. S c h l a m p e „femeie neîngrijită”.

slap
ȘLAP, șlapi, s.m. Papuc (1) pentru plajă, baie etc. fără toc și cu fețe din una sau mai multe bentițe. – Din germ. Schlappe.

sleah
ȘLEÁH s.n. v.

sleahta
ȘLEÁHTĂ, șlehte, s.f. 1. (Peior.) Clică, bandă; gloată, ceată. 2. Nume dat, în trecut, nobilimii poloneze; corp de armată alcătuit din nobili polonezi. – Din pol. szlachta.

sleahtic
ȘLEÁHTIC, șleahtici, s.m. Persoană care făcea parte dintr-o șleahtă (2). – Cf. pol. s z l a c h c i c.

sleampat
ȘLEÁMPĂT, -Ă adj. v. șlampăt.

sleapca
ȘLEÁPCĂ, șlepci, s.f. (Reg.) Pălărie în trei colțuri; tricorn; p. ext. șapcă. – Din rus. šleapka.

sleau
ȘLEAU^1, șleauri, s.n. Drum de țară natural, neamenajat, bătătorit de căruțe. ♢ Expr. A vorbi (sau a spune) pe șleau = a vorbi deschis, fără înconjur. ♦ (Rar) Firul unei ape curgătoare. [Var.: șleah s.n.] – Din pol. szlak, ucr. šljah.

ȘLEAU^2, șleauri, s.n. Fiecare dintre cele două curele groase, funii sau lanțuri care se prind de pieptul hamului și se leagă de crucea căruței sau a trăsurii trase de un animal; trăgătoare, ștreang. – Din ucr. šleja.

ȘLEAU^3, șleauri, s.n. Pădure cu arbori de specii diferite. – Cf. germ. S c h l e h e.

slefui
ȘLEFUÍ, șlefuiesc, vb. IV Tranz. 1. A prelucra o suprafață dură prin frecare, pilire, tăiere sau rindeluire, pentru a o netezi sau pentru a-i da o anumită formă; a lustrui. ♦ Fig. A cizela, a retușa, a perfecționa un text literar. ♦ Refl. Fig. (Despre oameni) A deveni rafinat, a se civiliza. 2. A tăia suprafața unei pietre (prețioase) în fațete fine (pentru a-i mări valoarea și strălucirea). – Din germ. schleifen.

slefuire
ȘLEFUÍRE, șlefuiri, s.f. Acțiunea de a șlefui și rezultatul ei; șlefuit^1. – V. șlefui.

slefuit
ȘLEFUÍT^1 s.n. Șlefuire. – V. șlefui.

ȘLEFUÍT^2, -Ă, șlefuiți, -te, adj. 1. Cizelat, lustruit. ♦ Fig. Manierat, rafinat. 2. (Despre pietre prețioase, cristale) Cu suprafața tăiată în fațele fine care se întretaie între ele. – V. șlefui.

slefuitor
ȘLEFUITÓR, -OÁRE, șlefuitori, -oare, s.m. și f. Persoană specializată în șlefuire. [Pr.: -fu-i-] – Șlefui + suf. -tor.

slem
ȘLEM s.n. (În sintagmele) Marele șlem = a) (la unele jocuri de cărți cu licitație) situație în care unul din cuplurile participate la joc câștigă toate cele treisprezece levate posibile; b) (la jocul de tenis) situație în care un tenisman câștigă, în cursul aceluiași an, cele patru mari concursuri internaționale de tenis. Micul șlem = (la unele jocuri de cărți cu licitație) situație în care unul dintre cuplurile participante la joc câștigă douăsprezece din cele treisprezece levate posibile. – Din fr. chelem, germ. Schlemm.

slep
ȘLEP, șlepuri, s.n. Navă (fără propulsie proprie) folosită pentru transportul mărfurilor pe fluvii, pe canale sau pe lacuri. – Din germ. Schlepp[kahn].

slepar
ȘLEPÁR, șlepari, s.m. Persoană care conduce un șlep. – Șlep + suf. -ar.

slibovita
ȘLÍBOVIȚĂ, șlibovițe, s.f. Sortiment de rachiu tare de prune. – Din pol. šliwowica, scr. šljiwowica.

slic
ȘLIC s.n. v. ișlic.

slif
ȘLIF, șlifuri, s.n. (Tehn.) Porțiunea șlefuită a unei piese, a unui aparat etc. ♦ Fig. Finețe, rafinament, subtilitate. – Din fr. Schliff.

slire
ȘLÍRE, șliri, s.f. Îngrămădire de minerale, de dimensiuni variabile, în masivele eruptive, care apare în timpul procesului de cristalizare magmatică. – Et. nec.

slit
ȘLIȚ, șlițuri, s.n. 1. Scobitură în formă de șanț, făcută într-o piesă sau intr-un element de construcție. 2. Deschizătură făcută la marginea inferioară sau la mânecile unor obiecte de îmbrăcăminte, având un rol practic sau decorativ. ♦ Deschizătura din față a pantalonilor; prohab. – Din germ. Schlitz.

sluc
ȘLUC, șlucuri, s.n. (Reg.) Înghițitură. – Din germ. Schluck.

slus
ȘLUS interj. (Reg.) Gata ! s-a terminat ! – Din germ. Schluss.

smag
ȘMAG s.n. (Reg.) Gust (rău) pe care îl capătă uneori mâncărurile sau băuturile; iz. – Din. germ. [Ge]schmack.

smal
ȘMAL, șmale, s.n. Literă tipografică subțire și îngustă. – Din germ. schmal „îngust”.

smecher
ȘMÉCHER, -Ă, șmecheri, -e, adj. (Adesea substantivat) Care știe să iasă din încurcături, pe care nu-l poți păcăli; abil; isteț, dezghețat; șiret, șarlatan. – Din germ. Schmecker „persoană cu gust rafinat”.

smecheresc
ȘMECHERÉSC, -EÁSCĂ, șmecherești, adj. De șmecher, care aparține șmecherilor, privitor la șmecheri, ca șmecherii. – Șmecher + suf. -esc.

smechereste
ȘMECHERÉȘTE adv. Ca șmecherii, în felul șmecherilor. – Șmecher + suf. -ește.

smecheri
ȘMECHERÍ, șmecheresc, vb. IV. 1. Tranz. A păcăli, a înșela (printr-o șmecherie). 2. Tranz. și refl. (Fam.) A face să devină sau a deveni șmecher, isteț. – Din șmecher.

smecherie
ȘMECHERÍE, șmecherii, s.f. Faptul de a fi șmecher. ♦ Abilitate de șmecher; vorbă sau faptă de șmecher; șiretlic, vicleșug; escrocherie, fraudă; șmecherlâc. – Șmecher + suf. -ie.

smecherire
ȘMECHERÍRE, șmecheriri, s.f. Acțiunea de a (se) șmecheri și rezultatul ei. – V. șmecheri.

smecherlac
ȘMECHERLẤC, șmecherlâcuri, s.n. (Rar) Șmecherie. – Șmecher + suf. – lâc.

smecheros
ȘMECHERÓS, -OÁSĂ, șmecheroși, -oase, adj. (Fam.) Șmecher. – Șmecher + suf. -os.

smirghel
ȘMÍRGHEL s.n. 1. Rocă metamorfică formată în cea mai mare parte dintr-o masă de granule (fine) de corindon, alternând cu magnetit; emeri. 2. Material abraziv în stare de pulbere, obținut din șmirghel (1) sau fabricat pe cale sintetică. ♦ Hârtie acoperită cu un astfel de material, folosită pentru a freca, a curăța sau a lustrui unele obiecte în industria lemnului, în lăcătușărie etc. – Din germ. Schmirgel.

smotri
ȘMOTRÍ, șmotresc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A mustra, a dojeni; a bate. – Din șmotru.

smotrire
ȘMOTRÍRE, șmotriri, s.f. (Fam.) Acțiunea de a șmotri și rezultatul ei. – V. șmotri.

smotru
ȘMÓTRU, șmotruri, s.n. (Înv.) Instrucție militară. ♦ P. ext. (Fam.) Instruire (severă); mustrare, dojană; bătaie. – Din rus. smotr.

snapan
ȘNAPÁN, șnapani, s.m. Șarlatan, pungaș, escroc, potlogar. – Din fr. chenapan.

snaps
ȘNAPS s.n. (Fam.) Rachiu (tare). – Din germ. Schnaps.

snec
ȘNEC, șnecuri, s.n. Transportor pentru materiale pulverulente sau în formă de pastă, format dintr-un arbore prevăzut cu o paletă elicoidală. – Din germ. Schnecke.

snit
ȘNIT, șnituri, s.n. 1. Suprafață formată de marginile tăiate ale unei cărți. 2. Marginea liberă a tălpii la încălțăminte. – Din germ. Schnitt.

snitel
ȘNÍȚEL, șnițele, s.n. Preparat culinar făcut dintr-o felie subțire de carne, bătută cu ciocanul de lemn, trecută succesiv prin făină, ou și pesmet și prăjită în grăsime. – Din germ. Schnitzel.

snur
ȘNUR, șnururi, s.n. 1. Sfoară (îmbrăcată în mătase colorată, în fir etc.), de obicei răsucită în două sau în trei, întrebuințată mai ales ca ornament la îmbrăcăminte; șiret^1 (2). 2. Ansamblu de fire electrice (foarte) flexibile, izolate între ele și strânse într-un înveliș protector, folosit pentru racordarea la rețea a lămpilor portative, a fiarelor de călcat, a aparatelor de radio etc. – Din germ. Schnur.

snurceramica
ȘNURCERÁMICĂ s.f. Procedeu de ornamentare a vaselor de lut, realizat prin imprimarea unui șnur de fibre vegetale în pasta încă moale. – Șnur + ceramică.

snurui
ȘNURUÍ, șnuruiesc, vb. IV. Tranz. A lega foile unui registru cu ajutorul unui șnur (1) petrecut prin fiecare foaie și sigilat la capete, pentru ca foile să nu poată fi sustrase sau înlocuite. – șnur + suf. -ui.

snuruire
ȘNURUÍRE, șnuruiri, s.f. Acțiunea de a șnurui și rezultatul ei; șnuruit^1. – V. șnurui.

snuruit
ȘNURUÍT^2, -Ă, șnuruiți, -te, adj. 1. (Despre registre, dosare etc.) Cu foile prinse (la o margine) cu șnur (1) pentru a nu putea fi sustrase sau înlocuite. 2. (Despre haine) Împodobit cu șnur (1). – V. șnurui.

ȘNURUÍT^1 s.n. Șnuruire. – V. șnurui.

snurulet
ȘNURULÉȚ, șnurulețe, s.n. Diminutiv al lui șnur. – Șnur + suf. -uleț.

so
ȘO interj. Strigăt cu care se asmut câinii. – Onomatopee.

soacat
ȘOÁCĂȚ, șoacăți, s.m. (Fam.) Calificativ injurios dat străinilor, în special nemților. – Din scr. šokac.

soalda
ȘOÁLDĂ, șoalde, s.f. 1. (În expr.) ♢ (A umbla) cu șoalda = (a umbla) cu șmecherii, cu vicleșug, cu minciuni. 2. Momeală artificială pentru pești folosită în apele repezi. – Cf. săs. s o l t „datorie bănească; vină”.

soaldina
ȘOÁLDINĂ, șoaldine, s.f. Mică plantă erbacee cu frunze cărnoase, ovale și cu flori galbene-aurii, dispuse în inflorescențe (Sedum acre). – Șold + suf. -ină.

soapta
ȘOÁPTĂ, șoapte, s.f. 1. Vorbire cu voce înceată, șoptire; p. ext. vorbă sau comunicare rostită pe șoptite. ♢ Loc. adj. și adv. În șoaptă = încet, în taină, abia auzit. ♦ Murmur de glasuri care șoptesc; fig. susur, freamăt, șopot. 2. (La pl.) Calomnii, bârfeli, clevetiri. – Din șopti (derivat regresiv).

soarec
ȘOÁREC s.m. v. șoarece.

soarece
ȘOÁRECE, șoareci, s.m. Animal mic din ordinul rozătoarelor, de culoare cenușiu-închis, cu botul ascuțit și cu coada lungă și subțire (Mus musculus). ♢ Șoarece de bibliotecă = se spune despre o persoană care își petrece cea mai mare parte a timpului prin biblioteci, citind și studiind. Șoarece de birou = birocrat. ♢ Expr. A trăi (sau a se iubi, a se avea) ca mâța (sau ca pisica) cu șoarecele, se spune despre două persoane care nu se pot suferi, care se ceartă întruna. I-au mas șoarecii în pântece (sau burtă), se spune despre un om foarte flămând. A se juca (cu cineva) ca mâța (sau ca pisica) cu șoarecele = a-și bate joc de cineva, ținându-l într-o situație incertă. În gaură (sau în bortă) de șoarece = în cea mai ferită, mai dosnică ascunzătoare, în gaură de șarpe. ♢ Compus: Șoarece de câmp = mic rozător de câmp care face mari stricăciuni în culturi (Apodemus agrarius); șoarece de pădure = animal rozător care trăiește în pădure (Apodemus sylvaticus). [Var.: șoárec s.m.] – Lat. sorex, -icis.

sobolan
ȘOBOLÁN, șobolani, s.m. Mamifer rozător omnivor din familia muridelor, mai mare decât șoarecele, cu coada lungă acoperită cu solzi în formă de inele, care trăiește în jurul locuințelor, hambarelor, depozitelor etc., provocând mari stricăciuni; guzgan (Rattus norvegicus). ♢ Șobolan negru (sau de casă) = șobolan care trăiește în cămări, în poduri etc., produce mari pagube și transmite diferite boli infecțioase (Rattus rattus). Șobolan de apă = șobolan de culoare roșcată, care trăiește pe malul apelor (Arvicola terrestris). Șobolan moscat = desman. – Sobol + suf. -an.

soc
ȘOC, șocuri, s.n. 1. Ciocnire, izbire bruscă și violentă între două corpuri. ♢ Loc. adj. De șoc = (despre unități militare) destinat să îndeplinească o misiune grea în lupta ofensivă. ♦ Șoc termic = procedeu tehnologic în procesul de fabricație a unor vase de laborator, a unor produse etc., care constă în răcirea bruscă a pieselor. 2. Tulburare generală, bruscă și violentă, a funcțiilor organismului (provocată de o cauză exterioară variată), care se manifestă printr-un dezechilibru fizic și psihic; ictus. ♦ Spec. Formă particulară de dezechilibru acut al unor funcții psihice, provocată de o emoție puternică. – Din fr. choc.

soca
ȘOCÁ, șochez, vb. I. Tranz. A contraria pe cineva, a produce cuiva o impresie neplăcută prin vorbe, gesturi, atitudini. – Din fr. choquer.

socant
ȘOCÁNT, -Ă, șocanți, -te, adj. Care impresionează în mod neplăcut, care contrariază. – Din fr. choquant.

socat
ȘOCÁT, -Ă, șocați, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care a suferit un șoc (2). 2. Adj. Impresionat în mod neplăcut, contrariat. – V. șoca.

socolata
ȘOCOLÁTĂ s.f. v. ciocolată.

sod
ȘOD, ȘOÁDĂ, șozi, șoade, adj. (Reg.) Curios, ciudat; bizar. ♦ Nostim, hazliu. – Din magh. sod.

sodo
ȘODÓ s.n. v. șodou.

sodou
ȘODÓU, șodouri, s.n. Băutură preparată din gălbenuș de ou crud, frecat cu zahăr, peste care se toarnă lapte fierbinte. [Var.: șodó s.n.] – Din fr. chaudeau.

sodron
ȘODRÓN s.n. v. șotron.

sofa
ȘOFÁ, șofez, vb. I. Intranz. A conduce un automobil. – Din șofer (derivat regresiv).

sofaj
ȘOFÁJ s.n. Acțiunea și tehnica de a șofa. – Din fr. chauffage.

sofat
ȘOFÁT s.n. Faptul de a șofa. – V. șofa.

sofer
ȘOFÉR, șoferi, s.m. Persoană care conduce un automobil sau un autobuz. – Din fr. chauffeur.

soferita
ȘOFERÍȚĂ, șoferițe, s.f. Femeie care conduce un automobil sau un autobuz. – Șofer + suf. -iță.

sofran
ȘOFRÁN, șofrani, s.m. 1. Plantă erbacee cu frunzele lungi și înguste și cu florile violete cu linii purpurii, din care se extrage o substanță aromatică de culoare galbenă, folosită în medicină, în bucătărie și în industrie (Crocus sativus). ♦ P. ext. Substanță colorantă extrasă din această plantă. 2. (Bot.) Șofrănel (1). – Din rus. șafran, pol. szafran.

sofranas
ȘOFRĂNÁȘ, șofrănași, s.m. Plantă oleaginoasă din familia compozeelor, cu flori galbene-portocalii, din care se extrage o substanță colorantă; șofrănel (2) (Carthamus tinctorius). – Șofran + suf. -aș.

sofranel
ȘOFRĂNÉL, șofrănei, s.m. 1. Plantă erbacee cu frunze liniare, cu florile albastre- liliachii; șofran (2) (Crocus banaticus). 2. (Bot.) Șofrănaș. – Șofran + suf. -el.

sofraniu
ȘOFRĂNÍU, -ÍE, șofrănii, adj. De culoare galbenă. – Șofran + suf. -iu.

sogor
ȘÓGOR, șogori, s.m. (Reg.) Cumnat; p. gener. rudă prin alianță. – Din magh. sógor.

soim
ȘOIM, șoimi, s.m. 1. Nume dat mai multor păsări răpitoare de zi, de mărime variată, agere și puternice, cu ciocul scurt și curbat și având câte o crestătură în formă de dinte, care se hrănesc cu pradă vie, mai ales cu păsări (Falco). 2. Epitet pentru un bărbat curajos, viteaz, mândru, semeț; șoiman (2). 3. (Pop.) Cal sprinten, aprig; șoiman (3). 4. Copil preșcolar sau în primele clase de școală care făcea parte din organizația Șoimilor Patriei până în decembrie 1989. – Din magh. sólyom.

soiman
ȘOIMÁN, -Ă, șoimani, -e, s.m., s.f. pl., adj. 1. S.m. (Ornit.) Șoim (1). 2. S.m. Persoană curajoasă, vitează, mândră, semeață; șoim (2). 3. S.m. (Pop.) Cal sprinten, aprig; șoim (3). 4. S.f. pl. art. (Mitol. pop.) Iele. 5. Adj. (Pop.) Strașnic, minunat, extraordinar. – Șoim + suf. -an.

soimar
ȘOIMÁR, șoimari, s.m. Crescător sau dresor de șoimi (1) pentru vânătoare; persoană care vânează cu ajutorul șoimilor. – Șoim + suf. -ar.

soimanesc
ȘOIMĂNÉSC, EÁSCĂ, șoimănești, adj. De șoim; fig. viteaz. – Șoiman + suf. -esc.

soimari
ȘOIMĂRÍ, șoimăresc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A desfigura, a poci. – Cf. ș o i m a n.

soimarit
ȘOIMĂRÍT s.n. Vânătoare cu ajutorul șoimilor (1). – Șoim + suf. -ărit.

soimeste
ȘOIMÉȘTE adv. Ca șoimul; ager, sprinten, iute. – Șoim + suf. -ește.

soimisor
ȘOIMIȘÓR, șoimișori, s.m. Șoimuleț. – Șoim + suf. -ișor.

soimulean
ȘOIMULEÁN, șoimuleni, s.m. Șoimuleț. – Șoim + suf. -ulean.

soimulet
ȘOIMULÉȚ, șoimuleți, s.m. Diminutiv al lui șoim; șoimișor, șoimulean, șoimușor. – Șoim + suf. -uleț.

soimusor
ȘOIMUȘÓR, șoimușori, s.m. Șoimuleț. – Șoim + suf. -ușor.

sold
ȘOLD, șolduri, s.n. Parte a corpului omenesc situată între mijloc și coapsă; regiune anatomică corespunzătoare articulației membrelor inferioare cu trunchiul. ♢ Loc. adj. și adv. Într-un șold = (aplecat) într-o parte, strâmb. ♢ Expr. Cu mâna (sau cu mâinile) în șold (sau în șolduri) = fără a întâmpina nici o greutate, fără nici o grijă, în voie. A sta cu mâinile în șolduri = a nu face nimic, a pierde vremea. (Fam.) A-și pune mâinile în șold (sau în șolduri) = a se certa, a face scandal. ♦ P. anal. Parte a corpului animalelor care corespunde articulației picioarelor cu trunchiul. ♦ Fig. Coastă, povârniș. – Cf. pol. s z o l d r a.

soldan
ȘOLDÁN, șoldani, s.m. Pui de iepure, până la un an. ♦ Fig. (Ir.) Epitet pentru un copil sau un tânăr; tinerel. – Cf. magh. s ü l d ö.

soldar
ȘOLDÁR, șoldari, s.m. Curea de ham care trece peste șoldul calului. – Șold + suf. -ar.

soldeala
ȘOLDEÁLĂ, șoldeli, s.f. (Pop.) Luxație sau fractură a șoldului. – Șoldi + suf. -eală.

soldi
ȘOLDÍ, șoldesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A vătăma un animal la șolduri, lovindu-l sau supunându-l unor eforturi prea mari. ♦ Refl. Fig. (Despre lucruri) A se lăsa într-o parte; a se strâmba. – Din Șold.

soldire
ȘOLDÍRE, șoldiri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) șoldi și rezultatul ei. – V. șoldi.

soldis
ȘOLDÍȘ adv. (Pop.) Cu un șold ieșit în afară, cu umblet greoi, șchiop. ♦ Fig. Oblic, pieziș, strâmb. – Șold + suf. -iș.

soldit
ȘOLDÍT, -Ă, șoldiți, -te, adj. (Pop.; despre animale) Cu șoldul vătămat, ieșit în afară, fracturat. ♦ Fig. (Despre lucruri) Lăsat într-o parte, strâmb. – V. șoldi.

soldiu
ȘOLDÍU, -ÍE, șoldii, adj. (Pop.) Șoldit. – Șold + suf. -iu.

solduros
ȘOLDURÓS, -OÁSĂ, șolduroși, -oase, adj. Cu șolduri mari. – Șold + suf. -uros.

solomanar
ȘOLOMĂNÁR s.m. v. solomonar.

solomonar
ȘOLOMONÁR s.m. v. solomonar.

soltic
ȘOLTÍC, -Ă, șoltici, -ce, adj. (Adesea substantivat) Care recurge la escrocherii, la viclenii, la tertipuri. ♦ Ștrengar, șmecher, ghiduș, poznaș. – Din săs. scholtig.

solticarie
ȘOLTICĂRÍE, șolticării, s.f. Escrocherie, vicleșug, tertip. ♦ Ștrengărie, șmecherie, ghidușie, poznă. – Șoltic + suf -ărie.

soltuz
ȘOLTÚZ, șoltuzi, s.m. Titlu dat în evul mediu în Moldova cârmuitorului unui oraș, care era ajutat în activitatea sa de un sfat format din 6-12 pârgari; persoană care avea acest titlu. – Din pol. szoltys.

soma
ȘOMÁ, șomez, vb. I. Intranz. A nu avea, a nu găsi de lucru; a fi șomer. – Din fr. chômer.

somaj
ȘOMÁJ s.n. Fenomen economic cauzat de crizele sau recesiunile economice, care constă în aceea că o parte dintre salariați rămân fără lucru, ca urmare a decalajului dintre cererea și oferta de forță de muncă; situația aceluia care nu se poate angaja din cauza imposibilității de a găsi un loc de muncă. – Din fr. chômage.

somer
ȘOMÉR, -Ă, șomeri, -e, s.m. și f. Persoană aptă de muncă dar fără un contract de muncă și care caută un loc de muncă. – Din fr. chômeur.

somoiog
ȘOMOIÓG, șomoioage, s.n. Mănunchi de fân, de paie, de câlți cu care se spală, se freacă sau se șterge un obiect, cu care se aprinde focul etc., șomoltoc, fumuiag. ♦ Smoc (de păr sau de lână). – Cf. magh. c s o m ó.

somoiogel
ȘOMOIOGÉL, șomoiogele, s.n. Diminutiv al lui șomoiog. [Pr.: -mo-io-] – Șomoiog + suf. -el.

somoltoc
ȘOMOLTÓC, șomoltoace, s.n. Șomoiog. – Contaminare între șomoiog și ghemotoc.

sont
ȘONT, ȘOÁNTĂ, șonți, șoante, adj. (Reg.; adesea substantivat) Șchiop, schilod. – Cf. c i o n t, magh. s á n t a.

sontac
ȘONTẤC interj. (Adesea repetat) Cuvânt care redă mersul șovăitor, greoi, șchiopătat al cuiva. – Din magh. sántika.

sontacai
ȘONTÂCĂÍ, șontâcăiesc, vb. IV. Intranz. A umbla greu, șchiopătând; a șchiopăta. – Șontâc + suf. -ăi.

sontacaire
ȘONTÂCĂÍRE, șontâcăiri, s.f. Acțiunea de a șontâcăi și rezultatul ei. – V. șontâcăi.

sontorog
ȘONTORÓG, -OÁGĂ, șontorogi, -oage, adj. Șchiop. ♦ (Substantivat) Epitet depreciativ dat unui om lipsit de putere, slăbănog. – Din șont. Cf. magh. dial. c z o m t o r a g.

sontorogeala
ȘONTOROGEÁLĂ, șontorogeli, s.f. Faptul de a (se) șontorogi; ologeală. – șontorogi + suf. -eală.

sontorogi
ȘONTOROGÍ, șontorogesc, vb. IV. Intranz. și refl. A (se) ologi. – Din șontorog.

sontorogire
ȘONTOROGÍRE, șontorogiri, s.f. Acțiunea de a (se) șontorogi și rezultatul ei. – V. șontorogi.

sontorogit
ȘONTOROGÍT, -Ă, șontorogiți, -te, adj. Ologit, olog. – V. șontorogi.

sopa
ȘÓPA interj. (Repetat) Cuvânt care redă zgomotul făcut când se vorbește în șoaptă. – Onomatopee.

sopai
ȘOPĂÍ, șopăiesc, vb. IV. Intranz. (Fam.) A vorbi cu cineva în șoaptă; a șopti, a șușoti. ♢ Loc. adv. Pe șopăite = în șoaptă. – Șopa + suf. -ăi.

sopaiala
ȘOPĂIÁLĂ, șopăieli, s.f. (Fam.) Faptul de a șopăi; șoaptă. [Pr.: -pă-ia-] – Șopăi + suf. -eală.

sopaire
ȘOPĂÍRE, șopăiri, s.f. (Fam.) Acțiunea de a șopăi și rezultatul ei. – V. șopăi.

soparlaita
ȘOPÂRLÁIȚĂ, șopârlaițe, s.f. 1. (Pop.) Anghină difterică. 2. Numele a două plante erbacee; a) plantă meliferă cu tulpina dreaptă, cu frunzele ovale sau ascuțite și cu florile albastre, rar roz, folosită în medicina populară (Veronica orchidea); b) mică plantă cu flori mari, albe, rar roșietice, și cu fructul o capsulă (Parnassia palustris). [Pr.: -la-i-] – Șopârlă + suf. -aiță.

soparla
ȘOPẤRLĂ, șopârle, s.f. Nume dat mai multor specii de reptile din ordinul saurienilor, cu pielea verde-cenușie sau pestriță, cu capul și abdomenul acoperite cu plăci cornoase, cu corpul aproape cilindric, sprijinit pe patru picioare scurte, îndreptate în afară, cu coada lungă, subțiată spre vârf, regenerabilă (Lacerta). – Cf. alb. s h a p i.

soparlita
ȘOPÂRLÍȚĂ, șopârlițe, s.f. 1. Diminutiv al lui șopârlă. 2. Numele mai multor plante erbacee cu flori azurii sau albastre dispuse în ciorchine, întrebuințate în medicină (Veronica). 3. (Bot.) Amăreală (2). – Șopârlă + suf. -iță.

sopot
ȘÓPOT, șopote, s.n. 1. Zgomot ușor produs de curgerea apei, de bătaia vântului, de frunze etc. 2. Zgomot de glasuri care șoptesc; p. ext. vorbire în șoaptă. ♢ Loc. adj. și adv. În șopot = în șoaptă, pe șoptite. – Din sl. šĩpŭtŭ.

sopoti
ȘOPOTÍ, șopotesc, vb. IV. 1. Intranz. (Despre apă, vânt, frunze; la pers. 3) A murmura, a susura. 2. Intranz. și tranz. A vorbi în șoaptă, a schimba vorbe în șoaptă; a șopti. – Din șopot.

sopotire
ȘOPOTÍRE, șopotiri, s.f. Acțiunea de a șopoti și rezultatul ei. – V. șopoti.

sopotitor
ȘOPOTITÓR, -OÁRE, șopotitori, -oare, adj. Care șopotește. – Șopoti + suf. -tor.

sopron
ȘOPRÓN, șoproane, s.n. Construcție (din scânduri) care servește drept adăpost pentru unelte agricole, nutreț și vite; șoproneață. [Var.: șópru s.n.] – Din germ. Schoppen.

soproneata
ȘOPRONEÁȚĂ, șopronețe, s.f. (Rar) Șopron. – Șopron + suf. -eață.

sopru
ȘÓPRU s.n. v. șopron.

soprut
ȘOPRÚȚ, șopruțuri, s.n. Diminutiv al lui șopru. [Pl. și: șopruțe] – Șopru + suf. -uț.

sopteala
ȘOPTEÁLĂ, șopteli, s.f. Faptul de a șopti; șușoteală. – Șopti + suf. -eală.

sopti
ȘOPTÍ, șoptesc, vb. IV. Tranz. și intranz. A vorbi încet, în taină, a spune ceva în șoaptă. ♢ Loc. adv. Pe șoptite = cu glas scăzut, foarte încet; în taină. ♦ Tranz. A comunica ceva vorbind încet (să nu audă alții); a sufla. ♦ Fig. A murmura, a susura, a fremăta. – Din sl. šĩpŭtati, bg. șeptja.

soptire
ȘOPTÍRE, șoptiri, s.f. Acțiunea de a șopti și rezultatul ei; șoptit^1. – V. șopti.

soptit
ȘOPTÍT^1 s.n. Șoptire. – V. șopti.

ȘOPTÍT^2, -Ă, șoptiți, -te, adj. (Despre cuvinte; adesea adverbial) (Rostit) în șoaptă, încet. – V. șopti.

soptitor
ȘOPTITÓR, -OÁRE, șoptitori, -oare, adj. (Despre oameni, adesea fig.) Care vorbește în șoaptă, care șoptește; (despre glasul, vorba cuiva) încet, șoptit^2. – Șopti + suf. -tor.

sorecar
ȘORECÁR s.m. v. șoricar.

sorecie
ȘORECÍE s.f. (Pop.) Șoricioaică (2). – Șoarece + suf. -ie.

soreciu
ȘORECÍU, -ÍE, șorecii, adj. (Pop.; despre părul cailor; p. ext. despre cai) (Cu părul) de culoarea șoarecelui; cenușiu. – Șoarece + suf. -iu.

sorecut
ȘORECÚȚ s.m. v. șoricuț.

soric
ȘORÍC s.n. v. șorici.

soricar
ȘORICÁR, șoricari, s.m. 1. Soi de câine care prinde șoareci. 2. Numele mai multor păsări răpitoare din familia acvilidelor care se hrănesc mai ales cu șoareci (Buteo). [Var.: șorecár s.m.] – Șoarec + suf. -ar.

soricari
ȘORICĂRÍ, șoricăresc, vb. IV. Intranz. (Despre unele animale) A vâna șoareci. – Din șoricar.

soricarie
ȘORICĂRÍE s.f. Mulțime de șoareci, totalitatea șoarecilor; șoricime, șoricărime. – Șoarec + suf. -ărie.

soricarime
ȘORICĂRÍME s.f. Șoricărie. – Șoarec + suf. -ărime.

soriceasa
ȘORICEÁSĂ s.f. (Pop.) Șoricioaică (2). – Șoarece + suf. -easă.

soricel
ȘORICÉL, șoricei, s.m. 1. Diminutiv al lui șoarece; șoricuț. 2. (Pop.) Boală a vitelor care se manifestă prin umflături mari sub piele. – Șoarece + suf. -el.

soricesc
ȘORICÉSC, -EÁSCĂ, șoricești, adj. (Rar) Care ține de șoareci, privitor la șoareci. – Șoarece + suf. -esc.

soriceste
ȘORICÉȘTE adv. Ca șoarecii, în felul șoarecilor; p. ext. pe furiș, tiptil. – Șoarece + suf. -ește.

sorici
ȘORÍCI s.n. Piele de porc pârlită sau opărită și curățată de păr pentru a deveni comestibilă. [Var.: șoríc s.n.] – Et. nec.

soricime
ȘORICÍME s.f. Șoricărie. – Șoarece + suf. -ime.

soricioaica
ȘORICIOÁICĂ, (1) șoricioaice, s.f. 1. Femela șoarecelui. 2. (Pop.) Substanță otrăvitoare, reprezentând un compus al arsenului, folosită mai ales contra șoarecilor; șorecie, șoriceasă. – Șoarece + suf. -oaică.

soricut
ȘORICÚȚ, șoricuți, s.m. Șoricel. [Var.: șorecúț s.m.] – Șoarec + suf. -uț.

sort
ȘORT, șorturi, s.n. Obiect de îmbrăcăminte (sportivă sau de plajă) în formă de pantaloni scurți. – Din fr., engl. short.

sort
ȘORȚ, șorțuri, s.n. 1. Obiect de îmbrăcăminte pe care îl poartă dinainte, peste haine, femeile, muncitorii etc. în timpul lucrului, pentru a-și proteja îmbrăcămintea. 2. Obiect de îmbrăcăminte (cu mâneci) care face parte din uniforma școlarilor și care se poartă peste haine. 3. (În portul popular femeiesc) Țesătură dreptunghiulară din lână sau din bumbac, de obicei împodobită cu broderii, care se poartă peste fustă. – Din germ. Schurz.

sortulet
ȘORȚULÉȚ, șorțulețe, s.n. Diminutiv al lui șorț. – Șorț + suf. -uleț.

sosea
ȘOSEÁ, șosele, s.f. Cale de comunicație interurbană, pietruită sau asfaltată; p. restr. stradă largă, frumos amenajată, la intrarea într-un oraș, care continuă căile de comunicație interurbane. ♢ Șosea națională = șosea care leagă între ele centrele importante ale țării și a cărei îngrijire se află în seama administrației centrale. Șosea comunală = șosea care leagă mai multe comune între ele, fiind îngrijită de comunele respective. ♦ (Înv.) Partea carosabilă a unei străzi, cuprinsă între trotuare. – Din fr. chaussée.

sosela
ȘOSELÁ, șoselez, vb. I. Tranz. (Rar) A șoselui. – Din șosea.

soselare
ȘOSELÁRE, șoselări, s.f. Șoseluire. – V. șosela.

soselat
ȘOSELÁT, -Ă, șoselați, -te, adj. Șoseluit. – V. șosela.

soselui
ȘOSELUÍ, șoseluiesc, vb. IV. Tranz. A transforma un drum în șosea prin pietruire, pavare; a șosela. ♦ A înzestra o regiune cu o rețea de șosele. – Șosea + suf. -ui.

soseluire
ȘOSELUÍRE, șoseluiri, s.f. Acțiunea de a șoselui și rezultatul ei; șoselare. – V. șoselui.

soseluit
ȘOSELUÍT, -Ă, șoseluiți, -te, adj. (Despre drumuri) Amenajat prin pietruire; pavat; șoselat. – V. șoselui.

soseluta
ȘOSELÚȚĂ, șoseluțe, s.f. Diminutiv al lui șosea. – Șosea + suf. -eluță.

soseta
ȘOSÉTĂ, șosete, s.f. Ciorap scurt, care acoperă piciorul până deasupra gleznei. – Din fr. chaussette.

sos
ȘOȘ, șoși, s.m. (Reg.) Stâlp, bârnă, grindă. – Din magh. sas[fa].

sosele
ȘOȘÉLE s.f. pl. (Fam.; în expr.) (a umbla) cu șoșele și (sau cu) momele = (a umbla) cu făgăduieli mincinoase, cu înșelătorii; a amăgi. – Din șoșo(șo) (după momele).

sosoi
ȘOȘOÍ, șóșoi, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A vorbi în șoaptă; a șopti. 2. Tranz. A spune, comunica ceva încet. – Formație onomatopeică.

sosoire
ȘOȘOÍRE, șoșoiri, s.f. Acțiunea de a șoșoi și rezultatul ei. – V. șoșoi.

sosoit
ȘOȘOÍT s.n. Faptul de a șoșoi. – V. șoșoi.

soson
ȘOȘÓN, șoșoni, s.m. Încălțăminte de iarnă (din pâslă, cauciuc etc.) care se poartă peste pantofi. – Din fr. chausson.

sososo
ȘOȘOȘÓ interj. Cuvânt care imită zgomotul făcut când se vorbește mult și în șoaptă. – Onomatopee.

sosoteala
ȘOȘOTEÁLĂ s.f. v. șușoteală.

sosoti
ȘOȘOTÍ vb. IV. V. șușoti.

sosotire
ȘOȘOTÍRE s.f. v. șușotire.

sosotit
ȘOȘOTÍT s.n. v. șușotit.

sot
ȘOT, șoturi, s.n. Lac sărat, în zonele de stepă și în semideșerturi, care seacă în perioadele de secetă, lăsând depozite de săruri. – Din fr. chott.

sotie
ȘÓTIE, șótii, s.f. 1. Poznă, năzbâtie, farsă, ghidușie; boroboață, bazaconie. 2. Șiretlic, vicleșug. – Cf. ucr. š u t k a.

sotron
ȘOTRÓN, șotroane, s.n. Joc de copii în care jucătorii lovesc cu piciorul o pietricică, făcând-o să treacă printr-o serie de pătrate desenate pe pământ. [Var.: șodrón s.n.] – Cf. fr. c h a u d r o n „căldare”.

sovar
ȘOVÁR s.m. 1. Nume dat mai multor plante: a) plantă acvatică cu frunze plutitoare și cu fructe în formă de măciucă (Sparganium ramosum); b) plantă erbacee din familia gramineelor, cu paiul subțire și aspru, cu flori mici, verzi (Poa trivialis); c) papură; d) rogoz. 2. Fân cu mult rogoz. [Var.: șuvár s.m.] – Din ucr. šuvar, scr. ševar.

sovai
ȘOVĂÍ, șóvăi, vb. IV. Intranz. 1. A merge cu pas nesigur, a se împletici, a se clătina. 2. Fig. A fi nehotărât, a sta la îndoială, a ezita, a se codi. ♦ A se eschiva, a căuta pretexte. 3. Fig. A oscila, a fluctua. [Prez. ind. și: șovăiesc] – Et. nec.

sovaiala
ȘOVĂIÁLĂ, șovăieli, s.f. Nesiguranță în mers, în mișcări; fig. lipsă de hotărâre, ezitare în acțiuni, în atitudini. ♢ Loc. adv. Fără (nici) o șovăială = hotărât, ferm, dârz, neclintit. – Șovăi + suf. -eală.

sovaielnic
ȘOVĂIÉLNIC, – Ă, șovăielnici, -ce, adj. 1. (Despre mișcări, mers etc.) Lipsit de fermitate; nesigur, șovăitor. 2. Fig. (Despre oameni) Lipsit de convingere, de hotărâre; nestatornic, schimbător. – Șovăi + suf. -elnic.

sovaind
ȘOVĂÍND, -Ă, șovăinzi, -de adj. (Rar) Șovăitor. – V. șovăi.

sovaire
ȘOVĂÍRE, șovăiri, s.f. Faptul de a șovăi. ♢ Loc. adv. Fără șovăire = cu fermitate, cu hotărâre; dârz, neclintit. – V. șovăi.

sovait
ȘOVĂÍT, -Ă, șovăiți, -te, adj. (Rar) 1. Plin de ezitări, nehotărât. 2. Cotit, sinuos, întortocheat. – V. șovăi.

sovaitor
ȘOVĂITÓR, -OÁRE, șovăitori, -oare, adj. 1. (Despre mișcări, mers etc.) Împleticit, nesigur, șovăielnic (1). 2. Fig. (Despre oameni) Care șovăie, care ezită; șovăielnic (2). [Pr.: -vă-i-] – Șovăi + suf. -tor.

sovalc
ȘOVẤLC interj. Cuvânt care imită mersul șovăitor, șchiopătat al cuiva; șontâc. – Onomatopee.

sovalcai
ȘOVÂLCĂÍ, șovấlcăi, vb. IV. Intranz. (Reg.) A șchiopăta. – Șovâlc + suf. -ăi.

sovalcaire
ȘOVÂLCĂÍRE, șovâlcăiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a șovâlcăi și rezultatul ei. – V. șovâlcăi.

sovarf
ȘOVẤRF s.m. v. sovârf.

sovin
ȘOVÍN, -Ă, șovini, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care se referă la șovinism; propriu șovinismului; șovinist. 2. S.m. și f. Partizan al șovinismului; șovinist. – Din fr. chauvin.

sovinism
ȘOVINÍSM s.n. Atitudine politică constând în afirmarea superiorității unei națiuni asupra altora, în manifestarea exclusivismului și intoleranței naționale; naționalism extremist. – Din fr. chauvinisme.

sovinist
ȘOVINÍST, -Ă, șoviniști, -ste, adj., s.m. și f. Șovin. – Din fr. chauviniste.

spaclu
ȘPÁCLU, șpacluri, s.n. Unealtă formată dintr-o lamă triunghiulară de oțel cu mâner de lemn, folosită la netezit sau la răzuit tencuiala, chitul etc. – Din germ. Spachtel.

spagat
ȘPAGÁT s.n. v. spagat.

spaga
ȘPÁGĂ^1 s.f. (Fam.) Bacșiș, mită, șperț. – Cf. rus. s p a g.

ȘPÁGĂ^2 s.f. v. spangă.

spais
ȘPAIS, șpaisuri, s.n. Produs rezultat din topirea unor minereuri neferoase, care conține combinații ale arsenului și ale antimoniului cu alte substanțe. – Din germ. Speise.

spalt
ȘPALT^2, șpalturi, s.n. Piele subțire, de calitate inferioară, obținută prin șpăltuire și folosită pentru căptușeli și fețe de încălțăminte. – Din germ. Spalt.

ȘPALT^1, șpalturi, s.n. (Tipogr.) 1. Zaț așezat în formă de coloană lungă, pe copia căruia se fac corecturile tipografice înainte de punerea în pagină. ♦ Probă de tipăritură luată de pe acest zaț. 2. P. ext. Planșetă folosită pentru strângerea, păstrarea și transportul materialului cules, înainte de a fi paginat. – Din germ. Spalte.

span
ȘPAN^1, șpani, s.m. 1. (În orânduirea feudală din Transilvania) Titlu dat nobilului care avea funcția corespunzătoare vicontelui sau contelui din Apus; nobil care deținea acest titlu; stăpânitor sau (mai târziu) șef administrativ al unui ținut. 2. (Înv. și reg.) Intendent, administrator. – Din magh. span.

ȘPAN^2, șpanuri, s.n. 1. Așchie provenită din prelucrarea la strung, la freză a metalelor, a lemnului etc. 2. Despicătură tăiată din butuci de brad, din care se fac șindrile sau doage. – Din germ. Span.

spanchiu
ȘPANCHÍU, -ÍE adj. v. zbanghiu.

spanga
ȘPÁNGĂ s.f. v. spangă.

sparli
ȘPARLÍ, sparlesc, vb. IV. Tranz. (Arg.) A șterpeli, a fura. ♢ Expr. A o șparli = a pleca pe neobservate, a o șterge. – Et. nec.

sparlire
ȘPARLÍRE, șparliri, s.f. (Arg.) Acțiunea de a șparli și rezultatul ei. – V. șparli.

sparlit
ȘPARLÍT, -Ă, șparliți, -te, adj. (Arg.) Șterpelit, furat. – V. șparli.

spaclui
ȘPĂCLUÍ, șpăcluiesc, vb. IV. Tranz. A aplica, a răzui, a netezi cu șpaclul un strat subțire de ipsos, de chit etc. – Șpaclu + suf. -ui.

spacluiala
ȘPĂCLUIÁLĂ, șpăcluieli, s.f. 1. Faptul de a șpăclui. 2. Strat subțire de ipsos sau de chit care se aplică pe tencuială sau pe lemnărie cu ajutorul șpaclului. [Pr.: -clu-ia-] – V. șpăclui.

spacluire
ȘPĂCLUÍRE, șpăcluiri, s.f. Acțiunea de a șpăclui și rezultatul ei. – V. șpăclui.

spacluit
ȘPĂCLUÍT, -Ă, șpăcluiți, -te, adj. Răzuit, netezit cu șpaclul. – V. șpăclui.

spaltui
ȘPĂLTUÍ, șpăltuiesc, vb. IV. Tranz. A despica în grosime pieile de tăbăcărie, în cursul procesului de prelucrare. – Din germ. spalten.

spaltuire
ȘPĂLTUÍRE, șpăltuiri, s.f. Acțiunea de a șpăltui și rezultatul ei; șpăltuit. – V. șpăltui.

spaltuit
ȘPĂLTUÍT s.n. Șpăltuire. – V. șpăltui.

spaltuita
ȘPĂLTUÍTĂ, șpăltuite, adj. (Despre piei) Care a fost supus șpăltuirii. – V. șpăltui.

speraclu
ȘPERÁCLU, șperacle, s.n. Instrument de metal (de forma unui cui cu vârful puțin întors) care servește la descuierea sau la încuierea unei uși, a unui lacăt. – Din germ. Sperrhaken.

sperla
ȘPÉRLĂ s.f. (Reg.) Cenușă încă fierbinte care acoperă cărbunii; spuză ♢ Expr. A da pe cineva prin șperlă = a se purta rău cu cineva, a-l maltrata; a pune pe cineva într-o situație penibilă. A o da prin șperlă = a o păți. – Et. nec.

spert
ȘPERȚ, șperțuri, s.n. 1. (De obicei construit cu verbe ca „a da”, „a lua”, „a primi”) Sumă de bani sau daruri primite de cineva sau oferite, incorect și ilegal, cuiva, pentru a-i câștiga bunăvoința, în special pentru a-l determina să-și îndeplinească (mai cu râvnă) sau să-și încalce obligațiile de serviciu; mită, mituială. 2. Șperțuială. – Din germ. Sperrzeug „mănunchi de șperacle”.

spertar
ȘPERȚÁR, -Ă, șperțari, -e, s.m. și f. Persoană care obișnuiește să primească sau să pretindă șperț. – Șperț + suf. -ar.

spertui
ȘPERȚUÍ, șperțuiesc, vb. IV. Tranz. A da șperț; a mitui. – Șperț + suf. -ui.

spertuiala
ȘPERȚUIÁLĂ, șperțuieli, s.f. Faptul de a da sau de a primi șperț; mituială. – Șperțui + suf. -eală.

spicher
ȘPÍCHER s.m. v. spicher.

spicherita
ȘPÍCHERIȚĂ s.f. v. spicheriță.

spighel
ȘPÍGHEL s.n. Fontă cu adaos de siliciu și mangan, folosită la fabricarea oțelurilor dure. – Din germ. Spiegel[eisen].

spil
ȘPIL, șpiluri, s.n. (Arg.) Aranjament (incorect), plan necinstit; șmecherie. – Din germ. Spiel.

spilhozen
ȘPÍLHOZEN, șpilhozeni, s.m. Pantalonași cu bretele pentru copii. – Din germ. Spielhose.

spis
ȘPIS, șpisuri, s.n. Pată neagră care apare uneori la tipar între cuvinte. – Din germ. Spiess.

spit
ȘPIȚ^1, șpiți, s.m. Numele unei rase de câini de talie mică, cu păr pufos, cu urechi drepte și bot ascuțit; câine din această rasă. – Din germ. Spitz.

ȘPIȚ^2, șpițuri, s.n. 1. (Tehn.) Unealtă formată dintr-o bară de oțel cu vârful ascuțit, folosită la găurirea pietrelor naturale și artificiale sau la prelucrarea suprafeței lor. 2. (Tipogr.) Linie simplă sau înflorată, care se pune ca ornament la sfârșitul articolelor sau al capitolelor. 3. Nume dat extremității ascuțite sau muchiei unor obiecte, construcții etc. 4. (Reg.) Țigaret scurt. – Din germ. Spitze.

splint
ȘPLINT, șplinturi, s.n. Piesă de metal de forma unui cui despicat în două brațe egale, care servește ca element de fixare a două piese ori ca element de blocare sau de siguranță a piulițelor împotriva autodeșurubării. – Din germ. Splint.

split
ȘPLIT s.n. Piatră dură spartă, folosită la confecționarea betoanelor de ciment și la pietruiri. – Din germ. Splitt.

spor
ȘPOR, șpori, s.m. (Reg.) Pinten (la cizmă). – Din germ. Sporn. Cf. rus. s p o r a.

sprait
ȘPRAIȚ, șpraițuri, s.n. Piesă de lemn cu care se execută o șpraițuire; proptea. – Din ger. Spreize.

spraitui
ȘPRAIȚUÍ, șpraițuiesc, vb. IV. Tranz. A sprijini temporar cu șpraițuri malurile unei săpături sau porțiuni dintr-o construcție. – Din germ. spreizen.

spraituire
ȘPRAIȚUÍRE, șpraițuiri, s.f. Acțiunea de a șpraițui și rezultatul ei. – V. șpraițui.

spring
ȘPRING, șpringuri, s.n. (Mar.) Parâmă folosită pentru a ancora o navă (1). – Var. (după alte surse) spring. – Din engl. spring.

springuire
ȘPRINGUÍRE, șpringuiri, s.f. Operație de curbare prin deformare la cald a foilor de arc pentru suspensii. – Cf. germ. s p r i n g e n.

sprit
ȘPRIȚ^1, șprițuri, s.n. Băutură obținută din vin cu sifon sau cu apă minerală; o anumită cantitate din această băutură. – Din germ. Spritzer.

ȘPRIȚ^2, șprițuri, s.n. Aparat folosit la ornarea prăjiturilor. – Din germ. Spritze.

spritui
ȘPRIȚUÍ^1, șprițuiesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A consuma șpriț^1 sau alte băuturi alcoolice; p. ext. a se ameți, a se îmbăta. – Șpriț^1 + suf. -ui.

ȘPRIȚUÍ^2, șprițuiesc, vb. IV. Tranz. A stropi cu un lichid. – Din germ. spritzen.

sprituire
ȘPRIȚUÍRE^1, șprițuiri, s.f. Acțiunea de a se șprițui^1 și rezultatul ei. – V. șprițui^1.

ȘPRIȚUÍRE^2, șprițuiri, s.f. Acțiunea de a șprițui^2 și rezultatul ei. – V. șprițui^2.

sprituitor
ȘPRIȚUITÓR, șprițuitoare, s.n. Aparat sau dispozitiv pentru aplicarea pe suprafața unor piese a vopselei sau a altor materiale adezive. [Pr.: -țu-i-] – Șprițui^2 + suf. -tor.

spul
ȘPUL, șpuluri, s.n. 1. Mosorel de metal aflat în suveica mașinii de cusut, pe care este înfășurată ața necesară cusăturii; p. ext. piesa împreună cu firele înfășurate pe ea. 2. P. gener. Mosor, bobină (pe care sunt înfășurate fire). – Din germ. Spule.

srapnel
ȘRAPNÉL, șrapnele, s.n. Proiectil de artilerie încărcat cu gloanțe, cu focos reglabil, care explodează într-un punct voit de pe traiectorie. – Din fr. shrapnell.

srot
ȘROT, șroturi, s.n. Primul produs obținut în cursul măcinării grâului. ♦ Material furajer provenit din resturile de semințe rămase după extragerea uleiului, cu conținut bogat în proteine și săruri minerale. – Din germ. Schrot.

srotuire
ȘROTUÍRE, șrotuiri, s.f. Operație care constă în zdrobirea și cernerea cerealelor prin site din ce în ce mai dese. – Din șrot.

st
ȘT interj. Cuvânt folosit pentru a cere cuiva să facă liniște. – Onomatopee.

stab
ȘTAB (1) ștaburi, s.n., (2, 3) ștabi, s.m. 1. S.n. (Înv.) Stat-major. 2. S.m. (Înv.) Ofițer care făcea parte dintr-un ștab (1); p. ext. ofițer superior. ♢ Ștab-ofițer = ofițer de stat-major. 3. S.m. (Fam.) Persoană de vază pe plan social; șef, conducător. – Din germ. Stab, rus. štab.

stacheta
ȘTACHÉTĂ, ștachete, s.f. 1. (Reg.) Ulucă, leaț. 2. Bară subțire, așezată transversal, confecționată din lemn, metal sau material plastic, peste care trebuie să sară sportivii la întreceri sau la exerciții de atletism, fără să o atingă. [Var.: stachétă s.f., ștachéte s.m.] – Din germ. Staket.

stachete
ȘTACHÉTE s.m. v. ștachetă.

stafetar
ȘTAFETÁR, ștafetari, s.m. (Înv.) Ștafetă (1). – Ștafetă + suf. -ar.

stafeta
ȘTAFÉTĂ, ștafete, s.f. 1. (Înv.) Curier special care ducea scrisori sau mesaje urgente; ștafetar. 2. Scrisoare, mesaj urgent dus de un curier special: p. ext. veste, știre. ♢ Expr. Fam. A umbla cu ștafeta sau a duce ștafeta = a purta vorba, a bârfi, a cleveti. 3. Concurs sportiv la alergări, schi, înot etc., care constă în parcurgerea unei distanțe regulamentare în patru părți egale, de către o echipă compusă din patru persoane, care străbat succesiv distanța repartizată, cu obligația de a transmite coechipierului următor un obiect convențional, care trebuie dus la punctul final. ♦ Obiect convențional care se transmite succesiv într-o astfel de competiție. ♦ Sportiv care participă la o ștafetă (3). – Din it. staffetta, germ. Stafette.

staier
ȘTÁIER, ștaiere, s.n. Numele unui dans la modă în secolul trecut; melodie după care se executa acest dans. [Pr.: sta-ier. – Var.: ștáir s.n.] – Din germ. Steier[walzer].

staif
ȘTAIF, ștaifuri, s.n. Întăritură de piele, de carton etc. care se pune în partea de la spate a încălțămintei, în jurul călcâiului, pentru păstrarea formei. ♦ Pânză specială care se pune în interiorul gulerelor, pentru a le menține forma. – Din germ. Steif[leder].

stair
ȘTÁIR s.n. v. ștaier.

stampila
ȘTAMPILÁ, ștampilez, vb. I. Tranz. A pune, a aplica o ștampilă (2). [Var.: stampilá vb. I] – Din ștampilă.

stampilare
ȘTAMPILÁRE, ștampilări, s.f. Acțiunea de a ștampila și rezultatul ei. [Var.: stampiláre s.f.] – V. ștampila.

stampilat
ȘTAMPILÁT, Ă, ștampilați, -te, adj. Care poartă o ștampilă (2). – V. ștampila.

stampila
ȘTAMPÍLĂ, ștampile, s.f. 1. Instrument format dintr-o placă de cauciuc, de lemn sau de metal fixată pe un mâner, pe care sunt gravate un semn, o inscripție sau o emblemă, cu care se ștampilează acte, mărfuri, obiecte etc. 2. Semn, inscripție sau emblemă care se aplică pe un document pentru a-i da valabilitate, pe mărfuri sau pe corpul animalelor, pentru a le arăta proveniența sau apartenența etc.; sigiliu. [Var.: stampílă s.f.] – Din fr. estampille. Cf. it. s t a m p i g l i a.

stand
ȘTAND s.n. v. stand.

stanga
ȘTÁNGĂ, ștăngi, s.f. (Pop.) Bară de fier; drug, rangă. – Din germ. Stange.

stanta
ȘTANȚÁ, ștanțez, vb. I. Tranz. 1. A fasona sau a tăia obiecte de metal sau de mase plastice, în curs de prelucrare, cu ajutorul unei ștanțe (1); a ștănțui. 2. A grava prin presiune un model, o cifră etc. cu ajutorul unei ștanțe (2). [Var.: stanțá vb. I] – Din germ. stanzen.

stantare
ȘTANȚÁRE, ștanțări, s.f. Acțiunea de a ștanța și rezultatul ei; ștănțuire. [Var.: stanțáre s.f.] – V. ștanța.

stantat
ȘTANȚÁT, -Ă, ștanțați, -te, adj. 1. Tăiat sau fasonat cu ștanța (1). 2. Gravat cu ștanța (2). [Var.: stanțat, -ă adj.] – V. ștanța.

stantator
ȘTANȚATÓR, -OÁRE, ștanțatori, -oare, s.m. și f. Muncitor care lucrează la ștanțe. – Ștanța + suf. -tor.

stanta
ȘTÁNȚĂ, ștanțe, s.f. 1. Unealtă-dispozitiv formată dintr-un poanson și o placă tăietoare, folosită pentru prelucrarea, prin deformare plastică și prin tăiere, a pieselor din tablă, mase plastice etc. 2. Unealtă folosită la gravarea prin presiune a unui model, a unei mărci, a unei cifre etc. pe suprafața unei piese. [Var.: stánță s.f.] – Din germ. Stanze.

stat
ȘTAT s.n. v. stat^2.

staufer
ȘTÁUFER, ștaufere, s.n. Gresor cu presiune. – Din germ. Stauffer[büchse].

stantar
ȘTĂNȚÁR, ștănțari, s.m. Muncitor care croiește talpa încălțămintei tăind-o cu ștanța (1). – Ștanță + suf. -ar.

stantui
ȘTĂNȚUÍ, ștănțuiesc, vb. IV. Tranz. A ștanța. – Ștanță + suf. -ui.

stantuire
ȘTĂNȚUÍRE, ștănțuiri, s.f. Ștanțare. – V. ștănțui.

steamp
ȘTEAMP, șteampuri, s.n. Mașină de lucru folosită în trecut pentru sfărâmarea minereurilor (aurifere). – Din germ. Stampf[mühle].

steand
ȘTEAND, șteanduri, s.n. (Reg.) Putină mică cu capac, în care se păstrează produse lactate. – Din săs. Stand.

steap
ȘTEAP, ștepi, s.m. (Reg.) 1. Cotor de plantă rămas după secerat sau cosit. ♦ Mărăcine ascuțit; țepușă, ghimpe. 2. Bucată de lemn, scurtătură. – Din scr. štap, germ. Stab.

steaza
ȘTEÁZĂ, șteze, s.f. (Reg.) 1. Piuă de bătut postav; p. ext. clădire în care se află instalată această piuă. 2. Instalație rudimentară, formată dintr-o împletitură de nuiele, amenajată sub o cădere de apă, în care se dau la piuă scoarțele, pănura și alte țesături. – Et. nec.

stecar
ȘTÉCĂR, ștecăre, s.n. Piesă la capătul unui șnur, care face contactul între un aparat electric și priza de curent; fișă de curent. [Var.: ștécher s.n.] – Din germ. Stecker.

stecher
ȘTÉCHER s.n. v. ștecăr.

stempar
ȘTEMPÁR, ștempari, s.m. (Reg.) Muncitor care lucrează la șteamp. – Șteamp + suf. -ar.

stempari
ȘTEMPĂRÍ, ștempăresc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A sfărâma cu șteampul minereul scos din mină. – Din ștempar.

stemparita
ȘTEMPĂRÍȚĂ, ștempărițe, s.f. (Reg.) Soția ștemparului. – Ștempar + suf. -iță.

stempel
ȘTÉMPEL, ștempele, s.n. 1. (Tipogr.) Vârf de oțel gravat cu care turnătorul de litere bate matrița în aramă. 2. (Reg.) Pecete, ștampilă. – Din germ. Stempel.

stemplui
ȘTEMPLUÍ, ștempluiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A pecetlui, a ștampila. – Din germ. stempeln.

stempluire
ȘTEMPLUÍRE, ștempluiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a ștemplui și rezultatul ei; ștampilare. – V. ștemplui.

stempluit
ȘTEMPLUÍT, -Ă, ștempluiți, -te, adj. (Reg.) Pecetluit, ștampilat. – V. ștemplui.

stemui
ȘTEMUÍ, ștemuiesc, vb. IV. Tranz. A lovi sau a presa marginea unei table nituite sau marginea capetelor de nit, pentru a asigura etanșeitatea îmbinării. – Din germ. stemmen.

stemuire
ȘTEMUÍRE, ștemuiri, s.f. Acțiunea de a ștemui și rezultatul ei. – V. ștemui.

stemuitor
ȘTEMUITÓR, -OÁRE, ștemuitori, -oare, subst. 1. S.n. Sculă în formă de daltă boantă cu care se efectuează ștemuirea. 2. S.m. și f. Muncitor care ștemuiește. [Pr.: -mu-i-] – Ștemui + suf. -tor.

stergar
ȘTERGÁR, ștergare, s.n. 1. Bucată dreptunghiulară de pânză, uneori cu broderii sau cu franjuri, care servește ca prosop sau ca podoabă în casele țărănești; ștergătoare (2), ștergură. 2. Maramă. – Șterge + suf. -ar.

stergarel
ȘTERGĂRÉL, ștergărele, s.n. Diminutiv al lui ștergar. – Ștergar + suf. -el.

stergator
ȘTERGĂTÓR, -OÁRE, ștergători, -oare, subst. 1. S.f. Bucată de covor sau împletitură de papură, de sfoară, de material plastic etc., pe care își șterge cineva picioarele la intrarea în casă. 2. S.f. (Reg.) Prosop. 3. S.n., s.f. Cârpă de șters. 4. S.n. Perie cilindrică cu care se curăță țeava tunului. 5. S.n. Aparat format dintr-una sau din două palete cu muchie de cauciuc care, acționate de un motor, șterg geamul de la parbrizul unui vehicul. 6. S.m. și f. (Rar) Persoană care se ocupă cu curățatul hainelor. – Șterge + suf. -ător.

sterge
ȘTÉRGE, șterg, vb. III. 1. Tranz. A freca suprafața unui obiect pentru a face să dispară un lichid sau o substanță străină care îl acoperă. ♢ Expr. (Fam.) A șterge putina sau a o șterge = a pleca repede și pe neobservate. (Refl.; fam.) A se șterge pe (sau la) bot (de ceva) = a fi nevoit să renunțe (la ceva), a-și lua gândul (de la ceva). 2. Tranz. A face să nu se mai cunoască, să nu se mai vadă un text scris, un desen, răzând cu o gumă, trăgând linii deasupra etc. ♢ Expr. A șterge cu buretele = a da uitării o greșeală a cuiva, a ierta. ♦ A scoate din evidență; a anula. 3. Refl. A-și pierde strălucirea, relieful, culoarea sub acțiunea unor cauze exterioare. ♦ A-și pierde conturul; a se estompa, a se întuneca. 4. Tranz. și refl. A face să nu mai existe sau a înceta să mai existe, a (se) pierde fără urmă, a face să dispară sau a dispărea din amintire, din minte. ♢ Expr. (Tranz.) A șterge de pe fața pământului = a omorî; a distruge. 5. Refl. și tranz. A trece foarte aproape de ceva sau de cineva, atingându-l ușor. ♦ Tranz. (Rar.) A lovi, a izbi. ♢ Expr. (Fam.) A șterge (cuiva) o palmă = a da (cuiva) o palmă. 6. Tranz. Fig. (Fam.) A fura, a șterpeli. [Perf. s. ștersei, part. șters] – Lat. extergere.

stergere
ȘTÉRGERE, ștergeri, s.f. Acțiunea de a (se) șterge și rezultatul ei. – V. șterge.

stergura
ȘTÉRGURĂ, șterguri, s.f. (Reg.) Ștergar (1). – Șterge + suf. -ură.

sterpeleala
ȘTERPELEÁLĂ s.f. (Fam.) Faptul de a șterpeli; furt. – Șterpeli + suf. -eală.

sterpeli
ȘTERPELÍ, șterpelesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) 1. A sustrage ceva (cu abilitate); a fura. 2. (În expr.) A o șterpeli = a pleca repede (și pe furiș). 3. (Rar) A atinge ceva ușor și în treacăt. – Et. nec.

sterpelire
ȘTERPELÍRE, șterpeliri, s.f. (Fam.) Acțiunea de a șterpeli și rezultatul ei. – V. șterpeli.

sters
ȘTERS^1 s.n. Faptul de a șterge. – V. șterge.

ȘTERS^2, ȘTEÁRSĂ, șterși, -se, adj. 1. (Despre cuvinte, fragmente dintr-un text etc.) Care nu se vede bine; care a fost ras, tăiat cu o linie, suprimat. 2. Lipsit de culoare, de strălucire; neclar, spălăcit, palid. ♦ Fig. (Despre oameni) Lipsit de expresivitate; neremarcabil; fără calități, mediocru. 3. Care și-a pierdut forma, aspectul; tocit. ♦ Estompat, vag. 4. Fig. (Despre sunete, glas) Lipsit de rezonanță; stins. – V. șterge.

stersatura
ȘTERSĂTÚRĂ, ștersături, s.f. Faptul de a șterge; loc într-un text scris din care s-a șters ceva; pasajul astfel suprimat; ștersură. – Șters^1 + suf. -ătură.

stersura
ȘTERSÚRĂ, ștersuri, s.f. Ștersătură. – Șters^1 + suf. -ură.

stert
ȘTERȚ, șterțuri, s.n. (Reg.) 1. Băț mai gros la un capăt cu care se amestecă zerul, laptele în care s-a pus cheag etc. 2. Fitil pentru opaiț făcut din cârpă; p. ext. opaiț. ♦ Lampă de mină portativă, asemănătoare cu un opaiț, folosită în trecut. – Din germ. Sterz.

stevie
ȘTÉVIE, ștevii, s.f. Plantă erbacee cu tulpină puternică, cu frunze ovale, comestibile, a cărei rădăcină este folosită în medicină pentru proprietățile ei astringente și depurative (Rumex patientia). ♢ Compus: ștevie-de-munte = plantă erbacee perenă, cu tulpina înaltă de 50-100 cm, cu frunze palmate, cu flori mici albe-roz în inflorescențe (Astrantia major). – Din sl. štavije, bg. štavel, scr. štavlije.

stezar
ȘTEZÁR, ștezari, s.m. (Reg.) Persoană care supraveghează funcționarea unei șteze. ♦ Meșteșugar care construiește steze. – Ștează + suf. -ar.

sti
ȘTI, știu, vb. IV. I. 1. Tranz și intranz. (Folosit și absol.) A avea cunoștință (de...), a fi informat (în legătură cu...), a cunoaște. ♢ Loc. adv. Pe știute = în cunoștință de cauză. Pe neștiute = a) fără să-și dea seama; b) în ascuns, pe furiș, tiptil. ♢ Expr. (Tranz., absol.) Nu știu, n-am văzut = sunt cu totul străin de ceva, nu am idee de nimic. Știu eu (sau știi tu etc.) ce știu (sau știi etc.) sau las' că știu eu, se spune pentru a arăta că cineva cunoaște bine o situație și că nu poate fi indus în eroare. Știi ce? sau știi ceva?, știi una? = fii atent la ce-ți spun, ascultă ceea ce am să-ți spun. (Numai) Dumnezeu știe sau știe Dumnezeu, se spune pentru a sprijini o afirmație sau o negație. Dumnezeu (mai) știe sau dracul (mai) știe, se spune pentru a exprima o nedumerire, neputința de a preciza sau de a explica ceva, o nesiguranță. (Intranz.) A-i ști (cuiva) de urmă = a ști unde se află cineva. Pe cât (sau după cât) știu = după informațiile pe care le am. 2. Tranz. A lua cunoștință de...; a afla, a auzi. 3. Tranz. A cunoaște pe cineva (din toate punctele de vedere). ♦ Refl. A se cunoaște pe sine, a avea cunoștință că este într-un anumit fel; a se vedea într-un anumit fel. ♦ Refl. recipr. A se cunoaște unul pe altul; a avea legături de prietenie. 4. Intranz. A ține seamă de ceva, a lua în considerație; a avea teamă sau respect de cineva. ♦ Tranz. A recunoaște pe cineva sau ceva drept... ♦ A avea parte de ceva, a se bucura de ceva. 5. Intranz. A se interesa de..., a se îngriji de... II. Tranz. 1. A poseda cunoștințe sistematice într-un domeniu, a stăpâni o știință, o artă etc. ♢ Expr. A ști carte = a ști să scrie și să citească; p. ext. a avea cunoștințe temeinice într-un domeniu, a fi învățat. A ști pe de rost (sau pe dinafară, ca pe apă, ca apa, ca pe Tatăl nostru) = a putea reproduce întocmai, din memorie, fără greșeală. ♦ A vorbi și a înțelege o anumită limbă. ♦ A se pricepe să facă ceea ce trebuie, a avea îndemânarea, abilitatea necesară într-o anumită împrejurare. ♢ Expr. A nu (mai) ști ce să (se) mai facă = a nu mai găsi nici o soluție pentru a ieși dintr-o încurcătură. A nu mai ști ce să facă de... = a fi copleșit de... A nu ști de unde s-o apuce = a nu se pricepe de unde să înceapă un lucru. (Absol.) Știu eu? exprimă o îndoială, o nesiguranță, o șovăire. 2. A putea, a fi în stare să facă ceva; a fi apt pentru ceva. ♦ A fi hotărât să facă ceva. ♢ Expr. A nu ști ce vrea = a nu putea lua o hotărâre, a fi nedecis; a șovăi. 3. A ține minte, a-și aminti. 4. A-și da seama, a înțelege, a pricepe. ♢ Expr. A nu (prea) ști multe = a riposta îndată (la provocarea cuiva). Mai știi sau mai știu (și) eu, mai știi păcatul, de unde știi!? = se prea poate, nu poți fi sigur că nu e așa. Nu știu cum = în mod inexplicabil. A fi nu știu cum = a fi ciudat, bizar. A-i fi (cuiva) nu știu cum să... = a-i fi (cuiva) greu sau penibil să... (Substantivat) Un nu știu cum sau un nu știu ce = ceva nelămurit; farmec deosebit, nedefinit. (Intranz.) A nu ști de glumă = a fi supărăcios. 5. A prevedea. ♦ A presupune, a bănui. 6. A avea certitudinea, a fi sigur de ceva. ♢ Expr. Să știu (bine) că... sau de-aș ști că... = chiar dacă... ♦ Refl. impers. A fi lucru bine cunoscut. – Lat. scire.

stift
ȘTIFT, știfturi, s.n. Cui mic (de lemn), fără cap, folosit în cizmărie pentru a fixa talpa încălțămintei. ♦ Tijă metalică cilindrică sau conică, folosită la îmbinarea a două piese de metal; spin^1. – Din germ. Stift.

stiftui
ȘTIFTUÍ, știftuiesc, vb. IV. Tranz. A pune știfturi. – Știft + suf. -ui.

stiftuire
ȘTIFTUÍRE, știftuiri, s.f. Acțiunea de a știftui și rezultatul ei. – V. știftui.

stiftuit
ȘTIFTUÍT, -Ă, știftuiți, -te, adj. Fixat cu știfturi. – V. știftui.

stiinta
ȘTIÍNȚĂ, științe, s.f. I.1. Faptul de a avea cunoștință (de ceva), de a fi informat; cunoaștere. ♢ Loc. adv. Cu (sau fără) știință = (ne)știind; (in)conștient; cu (sau fără) voie. Cu bună știință = conștient, având cunoștința deplină a faptelor. Cu (sau fără) știința cuiva = cu (sau fără) consimțământul ori aprobarea cuiva. Spre știință = ca să se știe. ♦ Veste, știre. 2. Conștiință. II.1. Pregătire intelectuală, instrucție; învățătură, erudiție. ♢ Știință de carte = cunoștințe de scriere și de citire. 2. Ansamblu sistematic de cunoștințe despre natură, societate și gândire; ansamblu de cunoștințe dintr-un anumit domeniu al cunoașterii. ♢ Om de știință = savant, învățat. [Pr.: ști-in-] – Ști + suf. -ință (cu unele sensuri după fr. science).

stiintific
ȘTIINȚÍFIC, -Ă, științifici, -ce, adj. Care aparține științei, privitor la știință; bazat pe principiile științei. [Pr.: ști-in-] – Din fr. scientifique (după știință).

stiintificeste
ȘTIINȚIFICÉȘTE adv. Din punct de vedere științific, în mod științific, potrivit principiilor și cerințelor științei. [Pr.: ști-in-] – Științific + suf. -ește.

stim
ȘTIM subst. (Pop.) Fire de lână (scurte și de proastă calitate) care rămân, după dărăcit, în colții daracului. – Din scr. štim.

stima
ȘTÍMĂ^1, știme, s.f. Personaj din mitologia populară, imaginat ca o femeie care protejează apele, pădurile, comorile etc. – Din ngr. shíma.

ȘTÍMĂ^2, știme, s.f. Partea care revine fiecăruia dintre interpreții unei bucăți muzicale și care se extrage, separat, din partitura generală. – Din germ. Stimme.

stioalfa
ȘTIOÁLFĂ, știoalfe, s.f. (Arg.) Calificativ injurios dat unei femei de moravuri ușoare. – Et. nec.

stioalna
ȘTIOÁLNĂ, știoalne, s.f. (Reg.) Bulboană. ♦ Baltă mocirloasă. – Din germ. Stollen, ucr. štol'na.

stiob
ȘTIOB, știoburi, s.n. (Reg.) Vas de lemn (de diferite forme și dimensiuni) în care se varsă lăturile. – Din ucr. štovb, štub.

stiobalc
ȘTIOBẤLC interj. (Reg.) Cuvânt care imită zgomotul produs de căderea unui corp (greu) în apă; bâldâbâc ! – Onomatopee.

stiobalcai
ȘTIOBÂLCĂÍ, știobâlcăiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) cufunda cu zgomot în apă; a (se) bălăci. – Știobâlc + suf. -ăi.

stir
ȘTIR s.m. Nume dat la trei plante erbacee, dintre care una cu tulpina ramificată, cu flori verzi dispuse în ghemulețe rotunde și cu frunze comestibile (Amaranthus angustifolius), alta cu tulpina dreaptă, solidă și păroasă, cu flori verzi, mărunte, reunite într-un spic ca un fel de pămătuf la vârful ramurilor, și care servește ca nutreț pentru porci (Amaranthus retroflexus), iar a treia cu frunzele roșii și florile purpurii, dispuse în ghemulețe rotunde la subsuoara frunzelor superioare sau în spice lungi și subțiri, folosită ca plantă ornamentală (Amaranthus paniculatus). – Din bg., scr. štir.

stirb
ȘTIRB, -Ă, știrbi, -e, adj. 1. Căruia îi lipsește unul sau mai mulți dinți. ♢ Compus: știrba-baba-cloanța s.f. = a) vrăjitoare bătrână din mitologia populară; poreclă dată unei femei bătrâne și rele; b) (pop.; uneori cu determinarea roade tărăboanța) se spune în glumă copiilor când le cad dinții de lapte. 2. (Despre vase) Care are marginea spartă, ciocnită; căruia îi lipsește o bucățică din margine; ciobit. ♦ (Despre instrumente de tăiat) Cu tăișul tocit; căruia îi lipsește o bucățică; p. ext. ciuntit, trunchiat. – Din sl. štrŭbŭ.

stirbenie
ȘTIRBÉNIE, știrbenii, s.f. (Rar) Știrbitură (1). – Știrb + suf. -enie.

stirbi
ȘTIRBÍ, știrbesc, vb. IV. 1. Intranz. A-și pierde dinții, a deveni știrb. 2. Refl. (Despre vase de gospodărie și alte obiecte) A pierde o părticică din margine; a se ciobi; (despre instrumente de tăiat) a avea lipsă o părticică (sau mai multe) din muchia tăișului; a se toci; p. ext. a se ciunti. ♢ Tranz. Am știrbit o farfurie. 3. Tranz. Fig. A diminua valoarea, prestigiul cuiva; a nesocoti, a încălca (o lege, un drept etc.); a aduce prejudicii cuiva. – Din știrb.

stirbire
ȘTIRBÍRE, știrbiri, s.f. Acțiunea de a (se) știrbi și rezultatul ei. – V. știrbi.

stirbit
ȘTIRBÍT, Ă, știrbiți, -te, adj. 1. Cu marginea știrbă; tocit; ciobit. ♦ Ciuntit, trunchiat. 2. Fig. Micșorat, diminuat ca însemnătate, ca valoare; (despre o lege, un drept etc.) încălcat, nesocotit. – V. știrbi.

stirbitura
ȘTIRBITÚRĂ, știrbituri, s.f. 1. Loc gol lăsat de căderea unuia sau a mai multor dinți; știrbenie. 2. Loc unde marginea unui obiect este ruptă, ciocnită; p. ext. ruptură, gaură. 3. Fig. Diminuare a valorii, a însemnătății etc. (cuiva sau a ceva); încălcare, nesocotire (a unei legi, a unui drept etc.). – Știrbi + suf. -tură.

stire
ȘTÍRE, știri, s.f. 1. Veste, informație; noutate. ♢ Expr. A ști de știrea (cuiva) sau a-i ști (cuiva de) știre = a avea vești despre cineva, a ști unde se află, ce face cineva. ♦ (Concr.) Document; sursă de informație. 2. Cunoaștere, cunoștință. ♢ Loc. adv. cu (sau fără) știrea cuiva = cu (sau fără) știința cuiva; p. ext. cu (sau fără) învoirea, încuviințarea cuiva. În știrea cuiva = în grija sau în paza cuiva. A da (cuiva) de știre = a vesti, a anunța. – V. ști.

stirici
ȘTIRICÍ, știricesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A căuta să afle ceva (cu șiretenie), a cerceta, a se informa, a iscodi. 2. A comunica, a da de știre. – Știre + suf. -ici.

stirigoaie
ȘTIRIGOÁIE s.f. v. stirigoaie.

stiubei
ȘTIUBÉI, știubeie, s.n. 1. Stup primitiv. 2. Vas făcut dintr-un trunchi scobit, întrebuințat pentru păstrarea unor obiecte casnice. 3. (Reg.) Trunchi scorburos care servește ca ghizd la o fântână mică; p. ext. fântână (mică). – Știob + suf. -ei.

stiubeias
ȘTIUBEIÁȘ, știubeiașe, s.n. Diminutiv al lui știubei. [Pr.: -be-iaș] – Știubei + suf. -aș.

stiuca
ȘTIÚCĂ, știuci, s.f. Pește răpitor de apă dulce, cu corpul lung, aproape cilindric, cu gura mare înarmată cu mulți dinți și cu botul turtit ca ciocul de rață; mârliță (Esox lucius). ♢ Compus: știucă-de-mare = pește de 50-80 cm, cu corpul asemănător cu al șarpelui, cu spinarea verzuie și pântecele alb, cu gura în forma unui cioc lung (Belone belone). – Din bg., scr. štuka.

stiuculita
ȘTIUCULÍȚĂ, știuculițe, s.f. Diminutiv al lui știucă. – Știucă + suf. -uliță.

stiulete
ȘTIULÉTE, știuleți, s.m. Fructul matur al porumbului, cu (sau fără) pănușele care îl învelesc. – Et. nec.

stiut
ȘTIÚT, -Ă, știuți, -te, adj. 1. Care este bine cunoscut; p. ext. vestit, renumit. 2. Care știe multe; învățat. – V. ști.

stiutor
ȘTIUTÓR, -OÁRE, știutori, -oare adj. Care știe, care cunoaște, care este informat; care posedă cunoștințe (într-un domeniu oarecare). ♢ (Substantivat) Știutor de carte = persoană care știe să citească și să scrie. [Pr.: ști-u-] – Ști + suf. -tor.

stofa
ȘTÓFĂ s.f. v. stofă.

stolui
ȘTOLUÍ, ștoluiesc, vb. IV. Tranz. A supune o piele operației de ștoluire. – Din germ. dial. stollen.

stoluire
ȘTOLUÍRE, ștoluiri, s.f. Operație aplicată pieilor fine, care constă în efectuarea mai multor întinderi în diferite direcții și care dă pieilor moliciune și suplețe. – V. ștolui.

straf
ȘTRAF, ștrafuri, s.n. (Înv.) Amendă. – Din germ. Strafe, rus. štraf.

straif
ȘTRAIF, ștraifuri, s.n. Bandă de carton sau material textil, folosită în legătorie. ♦ Linie, dungă. – Din germ. Streif.

strand
ȘTRAND, ștranduri, s.n. Teren (cu nisip) situat în apropierea unei ape sau prevăzut cu bazin cu apă, amenajat special pentru a putea fi folosit, în timpul verii, pentru plajă, baie sau pentru sporturi nautice. – Din germ. Strand.

strangula
ȘTRANGULÁ vb. I v. strangula.

strangulare
ȘTRANGULÁRE s.f. v. strangulare.

strangulat
ȘTRANGULAT, -Ă adj. v. strangulat.

stras
ȘTRAS s.n. v stras.

streang
ȘTREÁNG, ștreanguri, s.n. 1. Frânghie (din cânepă). ♦ Spec. Funie cu care sunt spânzurați cei osândiți la moarte; p. restr. lațul acestei frânghii. ♢ Expr. A-și pune ștreangul de gât = a se spânzura. A pune cuiva ștreangul de gât = a constrânge pe cineva să facă un lucru. 2. Șleau^2. – Din germ. Strang.

strecui
ȘTRECUÍ, ștrecuiesc, vb. IV. Tranz. (În industria tăbăcăriei) A scoate carnea, grăsimile și o parte din țesutul conjunctiv de pe pielea crudă în vederea operațiilor de prelucrare a pielii. – Din germ. strecken.

strecuire
ȘTRECUÍRE, ștrecuiri, s.f. Acțiunea de a ștrecui și rezultatul ei; ștrecuit. – ștrecui.

strecuit
ȘTRECUÍT s.n. Faptul de a ștrecui; ștrecuire. – V. ștrecui.

strengar
ȘTRENGÁR, ștrengari, s.m. (Adesea adjectival) Tânăr, copil zburdalnic, care se ține de pozne sau umblă hoinar. ♦ Bărbat ușuratic, afemeiat. – Ștreang + suf. -ar.

strengaresc
ȘTRENGĂRÉSC, -EÁSCĂ, ștrengărești, adj. De ștrengar, caracteristic ștrengarilor. – Ștrengar + suf. -esc.

strengareste
ȘTRENGĂRÉȘTE adv. Ca un ștrengar, în felul ștrengarilor. – Ștrengar + suf. -ește.

strengari
ȘTRENGĂRÍ, ștrengăresc, vb. IV. Intranz. A se ține de pozne, de ștrengării; a umbla haimana; a hoinări. – Din ștrengar.

strengarie
ȘTRENGĂRÍE, ștrengării, s.f. Faptă de ștrengar; poznă, șotie, năzbâtie. – Ștrengar + suf. -ie.

strengarita
ȘTRENGĂRÍȚĂ, ștrengărițe, s.f. Fată sau femeie tânără vioaie, zglobie, care se poartă ca un ștrengar. – Ștrengar + suf. -iță.

strudel
ȘTRÚDEL, ștrudele, s.n. Plăcintă făcută din foi subțiri umplute cu mere, brânză, nuci etc. și rulate în formă de sul. – Din germ. Strudel.

stuc
ȘTUC s.n. v. stuc.

stucat
ȘTUCÁT, -Ă adj. v. stucat.

stucator
ȘTUCATÓR s.m. v. stucator.

stupui
ȘTUPUÍ, ștupuiesc, vb. IV. Tranz. A ornamenta cu zimți partea superioară a ramei încălțămintei. – Et. nec.

sturt
ȘTURȚ, șturțuri, s.n. (Reg.) 1. Loc unde se depozitează minereul care urmează să fie prelucrat sau deșeurile; p. ext. materialul depozitat în acest loc. 2. Semifabricat plat care reprezintă un stadiu intermediar între placa-semifabricat și tabla subțire. – Din germ. Sturz.

stut
ȘTUȚ, ștuțuri, s.n. Bucată scurtă de țeavă, care face legătura între un recipient și o conductă. – Din germ. Stutzen.

stutui
ȘTUȚUÍ, ștuțuiesc, vb. IV. Tranz. A îndepărta partea de deșeu a pielii cu ajutorul foarfecelor sau al cuțitelor. – Din germ. stutzen.

stutuire
ȘTUȚUÍRE, ștuțuiri, s.f. Acțiunea de a ștuțui și rezultatul ei. – V. ștuțui.

su
ȘU interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită murmurul vorbelor șoptite sau foșnetul frunzelor. – Onomatopee.

suba
ȘÚBĂ, șube, s.f. Haină largă și lungă, cu guler mare, căptușită cu blană și purtată mai ales de bărbați. ♦ P. gener. Haină groasă căptușită cu blană. – Din scr. šuba, magh. suba.

subeica
ȘUBÉICĂ, șubeici, s.f. (Reg.) Șubă scurtă pe care o poartă femeile. – Șubă + suf. -eică.

suber
ȘÚBER, șubere, s.n. 1. (Tehn.) Dispozitiv cu care se reglează închiderea sau deschiderea unui orificiu de trecere pentru lichide sau gaze. 2. (Min.) Dispozitiv în formă de pâlnie, prevăzut cu un organ de reglare, montat la capătul inferior al unui rostogol, prin care alunecă materialul care se încarcă în vagonete. – Din germ. Schieber.

suberec
ȘÚBEREC, șuberece, s.n. (Reg.) Specialitate dobrogeană de plăcintă, asemănătoare cu scovarda, făcută din aluat nedospit umplut cu brânză sau cu carne bine condimentată și prăjită în grăsime. – Din tc. șebörek.

subita
ȘUBÍȚĂ, șubițe, s.f. Șubuliță. – Șubă + suf. -iță.

subler
ȘÚBLER, șublere, s.n. (Tech.) Instrument de măsurat lungimi sau grosimi mici, alcătuit dintr-o riglă gradată cu două brațe, între care se prinde piesa care trebuie măsurată. – Din germ. Schublehre.

subred
ȘÚBRED, -Ă, șubrezi, -de, adj. 1. (Despre oameni) Lipsit de vigoare, nerezistent la eforturi; firav, plăpând. ♦ (Despre lucruri) Lipsit de rezistență, de trăinicie, care este gata să se prăbușească; șubrezit. ♦ Fig. (Despre teorii, concepții, argumente etc.) Care nu rezistă unei analize mai serioase, unei critici mai severe; discutabil, neîntemeiat. 2. P. ext. Precar, nesigur. – Et. nec.

subrezenie
ȘUBREZÉNIE, șubrezenii, s.f. Stare a ceea ce este șubred; slăbiciune, debilitate. ♦ Lipsă de soliditate, de trăinicie (a unui obiect). ♦ (Concr.) Construcție sau element de construcție șubred, putred. – Șubred + suf. -enie.

subrezi
ȘUBREZÍ, șubrezesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Despre ființe) A face să devină sau a deveni șubred, a face să-și piardă sau a-și pierde forța fizică, rezistența, sănătatea; a slăbi. ♦ (Despre construcții sau obiecte) A face să-și piardă sau a-și pierde soliditatea, trăinicia; a face sau a fi gata să se prăbușească. – Din șubred.

subrezire
ȘUBREZÍRE, șubreziri, s.f. Faptul de a (se) șubrezi. – V. șubrezi.

subrezit
ȘUBREZÍT, -Ă, șubreziți, -te, adj. Care a devenit șubred (1). – V. șubrezi.

subulita
ȘUBULÍȚĂ, șubulițe, s.f. Diminutiv al lui șubă; șubiță. – Șubă + suf. -uliță.

suc
ȘUC, șucuri, s.n. (Reg.) Unitate de măsură a lungimii egală cu a șasea parte dintr-un stânjen. – Din germ. Schuh.

sucar
ȘUCÁR, -Ă, șucari, -e, adj., subst. (Arg.) 1. Adj. (Despre oameni) Frumos, bine. 2. S.n. (În forma șucăr) Gălăgie, scandal; supărare. 3. S.m. (În forma șucăr) Hoț. [Var.: șúcăr s.n., s.m.] – Din țig. șukar. – Pentru sensul 3., cf și germ. S c h a c h e r.

sucar
ȘÚCĂR s.n., s.m. v. șucar.

sucareala
ȘUCĂREÁLĂ, șucăreli, s.f. (Arg.) Supărare (3). – Șucări + suf. -eală.

sucari
ȘUCĂRÍ, șucăresc, vb. IV. Tranz. și refl. (Arg.) A (se) supăra (3). – Din șucar.

sucarit
ȘUCĂRÍT, -Ă, șucăriți, -te, adj. (Arg.) Supărat. – V. șucări.

sucheat
ȘUCHEÁT, -Ă, șucheați, -te, adj. (Reg.) Deșucheat. – Din magh. süket.

suco
ȘÚCO adj. invar. (În sintagma) Priză șuco = priză (1) cu contact la pământ pentru realizarea electro-securității. – Din germ. Schuko.

sueta
ȘUÉTĂ, șuete, s.f. Conversație ușoară, spirituală și distractivă între prieteni. [Pr.: șu-e-] – Et. nec. Cf. fr. c h o u e t t e.

sufan
ȘUFÁN, șufane, s.n. (Reg.) Fiecare dintre cei doi pari groși și lungi, ascuțiți la un capăt cu care se fixează năvodul la fundul apei ca să nu scape peștele pe sub el. – Et. nec.

sugar
ȘUGÁR, -Ă, șugari, -e, adj. (Reg.) Zvelt, suplu, subțire. – Din magh. sugár.

sugarel
ȘUGĂRÉL, șugărei, s.m. (Reg.) Numele mai multor plante erbacee din familia labiatelor, folosite în medicină (Teucrium). – Șugar + suf. -el.

sugubat
ȘUGUBẮȚ, -EÁȚĂ, șugubeți, -e, adj. 1. Glumeț, hazliu; poznaș. 2. (Înv.) Primejdios; înșelător, amăgitor. [Var.: șugubéț, -eáță adj.] – Din sl. dušegubĩcĩ.

sugubet
ȘUGUBÉȚ, -EÁȚĂ adj. v șugubăț.

sugubinar
ȘUGUBINÁR, șugubinari, s.m. (În vechea organizare administrativă a țărilor române) Persoană care cerceta și judeca faptele de omucidere, tâlhărie sau adulter și încasa de la vinovați amenzile la care aceștia erau supuși. – Șugubină + suf. -ar.

sugubina
ȘUGUBÍNĂ, șugubine, s.f. 1. (Înv.) Păcat grav; nelegiuire, crimă. 2. Amendă percepută în timpul evului mediu, în țările românești, pentru omucidere, tâlhărie sau adulter. 3. (Reg.) Necaz, nenorocire. ♢ Expr. A da (sau a fi) de șugubină = a da (sau a se face) de rușine, a (se) face de râs, de ocară. – Din sl. dušegubina.

sugui
ȘUGUÍ, șuguiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A glumi. ♦ Tranz. A duce cu vorba; a minți. [Var.: șăguí vb. IV] – Șagă + suf. -ui.

suguiala
ȘUGUIÁLĂ, șuguieli, s.f. (Reg.) Șuguire. [Pr.: -gu-ia-] – Șugui + suf. -eală.

suguire
ȘUGUÍRE, șuguiri, s.f. (Reg.) Faptul de a șugui; Șuguială. – V. șugui

suguitor
ȘUGUITÓR, -OÁRE, șuguitori, -oare, adj. (Reg.) Care șuguiește. [Pr.: -gu-i-] – Șugui + suf. -tor.

sui
ȘUI^1, ȘÚIE, șui, șuie, adj. (Reg.) Subțire; zvelt; mlădios. – Et. nec.

ȘUI^2, ȘÚIE, șui, șuie, adj. (Fam.) 1. Strâmb; diform. 2. Zănatic, țicnit; nătâng. – Din sl. šuj.

suier
ȘÚIER, șuiere, s.n. 1. Zgomot caracteristic, ascuțit și puternic, pe care îl fac vântul, furtuna, vijelia; șuierătură. 2. Zgomot ascuțit produs de anumite corpuri care se deplasează, se mișcă, se învârtesc sau spintecă aerul cu iuțeală; șuierătură. 3. Sunet ascuțit, strident și prelung produs cu ajutorul unui instrument special (signal, sirenă etc.) sau prin suflarea cu putere a aerului printre buze ori printre degete; șuierătură. 4. Sunet sau țipăt (ascuțit) scos de unele animale și păsări; șuierătură. [:Pr.: șu-ier] – Din șuiera (derivat regresiv).

suiera
ȘUIERÁ, șúier, vb. Intranz. 1. (Despre vânt, furtună, vijelie etc.; la pers. 3) A produce un zgomot ascuțit și puternic; a fluiera. 2. (Despre unele obiecte; la pers. 3) A produce un zgomot strident, scurt și intens, atunci când se deplasează, se mișcă, se învârtește sau spintecă aerul cu viteză. 3. (Despre oameni) A scoate un sunet ascuțit, strident și prelung, suflând cu putere aerul printre buzele întredeschise, printre degete sau cu ajutorul unui instrument special. ♦ Tranz. (Rar) A-și exprima nemulțumirea, dezaprobarea față de cineva sau de ceva prin fluierături stridente; a fluiera pe cineva; a huidui. ♦ Intranz. și tranz. A emite o succesiune melodică de sunete suflând printre buze, cu ajutorul unui fluier etc.; a intona o melodie fluierând. 4. (Despre unele animale, păsări, insecte; la pers. 3) A scoate un sunet sau un țipăt (ascuțit) specific. [Pr.: șu-ie] – Lat. sibilare.

suierare
ȘUIERÁRE, șuierări, s.f. (Rar) Acțiunea de a șuiera și rezultatul ei. [Pr.: șu-ie-] – V. șuiera.

suierat
ȘUIERÁT^1, șuierături, s.n. Faptul de a șuiera; zgomot specific făcut de cineva sau de ceva care șuieră. [Pr.: șu-ie-] – V. șuiera.

ȘUIERÁT^2, -Ă, șuierați, -te, adj. (Adesea adverbial) Cu un timbru strident, ascuțit [Pr.: șu-ie-] – V. șuiera.

suierator
ȘUIERĂTÓR, -OÁRE, șuierători, -oare, adj., s.f. 1. Adj. (Adesea adverbial) Cu un sunet strident, ascuțit; șuierat^2. ♢ Consoană șuierătoare (și substantivat f.) = consoană sibilantă. 2. Adj. (Despre unele animale, păsări) Care scoate un țipăt, un sunet (ascuțit) specific. 3. Adj. (Despre vânt) Care produce un zgomot puternic și vibrant. 4. S.f. (Reg.) Fluier [Pr.: șu-ie-] – Șuiera + suf. -ător.

suieratura
ȘUIERĂTÚRĂ, șuierături, s.f. Șuierat^1, șuier. [Pr.: șu-ie-] – Șuiera + suf. -ătură.

suiet
ȘÚIET, șuiete, s.n. (Pop.) Zgomot (slab, monoton) produs de foșnetul frunzelor, de curgerea apei, de bătaia vântului etc.; vuiet, freamăt. [Pr.: șu-iet] – Probabil contaminare între șuier și vuiet.

suiet
ȘUIÉȚ, -IÁȚĂ, șuieți, -e, adj. (Reg.) Subțire; zvelt. [Pr.: șu-iet] – Șui^1 + suf. -eț.

suita
ȘÚIȚĂ, șuițe, s.f. (Reg.) Mamifer rozător înrudit cu marmota (Spermophilus citellus). – Et. nec.

sular
ȘULÁR, șulare, s.n. Cusătură provizorie cu împunsături rare; însăilătură; ață cu care se face această cusătură. [Pl. și: șularuri] – Cf. sl. š i l o „sulă”.

suler
ȘÚLER, șuleri, s.m. (Reg.) Trișor; șarlatan. – Din rus. šuler.

sulerie
ȘULERÍE, șulerii, s.f. (Reg.) Înșelătorie la jocul de cărți; trișare. – Șuler + suf. -ie.

sumar
ȘUMÁR, șumari, s.m. (Reg.) Pădurar. – Din scr. šumar.

sumen
ȘÚMEN, Ă, șumeni, – e, adj. (Reg.) Amețit de băutură; cherchelit. – Din sl. šumĩnŭ.

sumeneala
ȘUMENEÁLĂ, șumeneli, s.f. (Reg.) Stare de amețeală din cauza băuturii; beție. – Șumeni + suf. -eală.

sumeni
ȘUMENÍ, șumenesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se ameți de băutură; a se chercheli. – Din șumen.

sumenit
ȘUMENÍT, -Ă, șumeniți, -e, adj. (Reg.) Amețit de băutură; cherchelit. – V. șumeni.

sunca
ȘÚNCĂ, șunci, s.f. Pulpă de porc preparată special (la sare și la fum) pentru a se putea conserva multă vreme; jambon. – Din magh. sonka, germ. dial. Schunke.

sunt
ȘUNT, șunturi, s.n. 1. Rezistor electric conectat între două puncte ale unui circuit electric pentru protejarea porțiunii de circuit cuprinse între aceste puncte. 2. Derivare a circuitului sanguin pe alte căi circulatorii decât cele normale. – Din engl. shunt.

supuri
ȘUPURÍ, șupuresc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se furișa, a se strecura. – Et. nec.

supurire
ȘUPURÍRE, șupuriri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a se șupuri și rezultatul ei. – V. șupuri.

sura
ȘÚRĂ^1, șure, s.f. Construcție anexă pe lângă o gospodărie rurală, în care se adăpostesc vitele și se păstrează diferite vehicule, unelte agricole etc. [Pl. și: șuri] – Din germ. dial. Schur.

ȘÚRĂ^2 s.f. v. șiră.

surub
ȘURÚB, șuruburi, s.n. 1. Tijă cilindrică de lemn sau de oțel, filetată, care servește la asamblarea a două ori a mai multor piese sau care transmite, transformă sau utilizează în diverse feluri mișcarea de rotație într-un mecanism. ♢ Loc. adv. În șurub = în formă de cerc sau de spirală. ♢ Expr. A-i face (cuiva) un șurub prin cap = a-i apuca (cuiva) șuvițe de păr din cap, răsucindu-le și trăgând de ele. A strânge șurubul = a întrebuința mijloace de constrângere față de cineva. 2. Nume dat unor unelte, dispozitive etc. care au ca parte componentă un șurub sau care se manevrează prin răsucire. ♦ Fig. Vârtej de apă. [Var.: șurúp s.n.] – Din germ. dial. Schrube.

surubar
ȘURUBÁR, șurubari, s.m. 1. (Reg.) Meseriaș care face canele. ♦ Persoană care supraveghează funcționarea alambicului. 2. Epitet pentru o persoană care folosește șiretlicuri, șmecherii; sforar. – Șurub + suf. -ar.

surubarie
ȘURUBĂRÍE^1, șurubării, s.f. Totalitatea șuruburilor unui mecanism; p. ext. totalitatea pieselor unui mecanism. – Șurub + suf. -ărie.

ȘURUBĂRÍE^2, șurubării, s.f. (Fam.) Șmecherie, șiretlic, chițibușărie, tertip. – Șurubar + suf. -ie.

surubel
ȘURUBÉL, șurubele, s.n. Diminutiv al lui șurub. – Șurub + suf. -el.

surubelnita
ȘURUBÉLNIȚĂ, șurubelnițe, s.f. Unealtă metalică alcătuită dintr-o tijă cu mâner, având vârful lățit ca un tăiș și servind la înșurubarea și deșurubarea șuruburilor. [Var.: șurupélniță s.f.] – Șurub + suf. -elniță.

surubui
ȘURUBUÍ, șurubuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A înșuruba. ♢ Expr. A o șurubui = a o suci, a o învârti; a umbla cu șiretlicuri. – Șurub + suf. -ui.

surubuire
ȘURUBUÍRE, șurubuiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a șurubui și rezultatul ei. – V. șurubui.

surup
ȘURÚP s.n. v. șurub.

surupelnita
ȘURUPÉLNIȚĂ s.f. v. șurubelniță.

susta
ȘÚSTĂ, șuste, s.f. (Arg.) Aranjament, învoială (necinstită) între două sau mai multe persoane. – Et. nec.

susanea
ȘUȘANEÁ^1, șușanele, s.f. (Înv.) Pușcă lungă arnăuțească. – Din tc. șișane, șeș-hane.

ȘUȘANEÁ^2, șușanele, s.f. Spectacol (de varietăți) cu numere improvizate, de calitate discutabilă, atât în privința programului cât și a interpretării. – Cf. tc. ș i ș ā n e.

susanita
ȘÚȘĂNIȚĂ, șușănițe, s.f. (Reg.) Fâșie, bucată lungă și îngustă de pământ, de piele, de hârtie etc. – Cf. s u š e n i c a „pastramă”.

suslete
ȘUȘLÉTE, șușleți, s.m. (Reg.) Codârlă (la căruță). – Et. nec.

susoteala
ȘUȘOTEÁLĂ, șușoteli, s.f. Faptul de a șușoti; zgomot produs de cineva sau de ceva care șușotește; șușotit. [Var.: șoșoteálă s.f.] – Șușoti + suf. -eală.

susoti
ȘUȘOTÍ, șușotesc, vb. IV. Intranz. 1. A vorbi încet, în șoaptă; a șopti (cuiva) la ureche; p. ext. a vorbi în taină. 2. (Despre ape, frunze etc.; la pers. 3) A produce un zgomot ușor și uniform; a șopti. [Var.: șoșotí vb. IV] – Formație onomatopeică. Cf. fr. c h u c h o t e r.

susotire
ȘUȘOTÍRE, șușotiri, s.f. Acțiunea de a șușoti și rezultatul ei. [Var.: șoșotíre s.f.] – V. șușoti.

susotit
ȘUȘOTÍT s.n. (Rar) Șușoteală. [Var.: șoșotít s.n.] – V. șușoti.

sustac
ȘUȘTÁC, șuștaci, s.m. Monedă poloneză (de argint) care a circulat în trecut și în țările române. – Din pol. szóstak.

sustar
ȘÚȘTĂR, șuștări, s.m. (Reg.) Cizmar. [Var.: șúșter s.m.] – Din germ. Schuster.

suster
ȘÚȘTER s.m. v. șuștăr.

susui
ȘUȘUÍ, șúșui, vb. IV. 1. Intranz. A produce un zgomot asemănător cu foșnetul frunzelor; a foșni. 2. Intranz. A liniști sau a adormi un copil prin repetarea prelungită și monotonă a sunetului „ș”. 3. Tranz. A spune ceva în șoaptă; a șopti. – Formație onomatopeică.

susuiala
ȘUȘUIÁLĂ, șușuieli, s.f. Șușuit. – Șușui + suf. -eală.

susuire
ȘUȘUÍRE, șușuiri, s.f. Acțiunea de a șușui și rezultatul ei. – V. șușui.

susuit
ȘUȘUÍT s.n. Faptul de a șușui; zgomot produs de cineva sau de ceva care șușuie; șușuială, șușuitură. – V. șușui.

susuitor
ȘUȘUITÓR, -OÁRE, șușuitori, -oare, adj. Care șușuie; foșnitor. [Pr.: -șu-i-] – Șușui + suf. -tor.

susuitura
ȘUȘUITÚRĂ, șușuituri, s.f. Șușuit. [Pr.: -șu-i-] – Șușui + suf. -tură.

sut
ȘUT^1, șuturi, s.n. Durata zilei de lucru a unei echipe de muncitori într-o mină; schimb; normă a unui miner în timpul unui schimb. – Din germ. Schicht.

ȘUT^2, șuturi, Lovitură (puternică) dată cu piciorul, cu mâna, cu capul sau cu un instrument special în minge, la anumite jocuri sportive. – Din fr., engl. shoot.

ȘUT^3, -Ă adj. v. ciut.

suta
ȘUTÁ, șutez, vb. I. Tranz. A lovi (puternic) mingea cu piciorul, cu mâna, cu capul sau cu un instrument (la unele jocuri sportive); a da, a trage un șut^2. – Din fr. shooter.

sutare
ȘUTÁRE, șutări, s.f. Acțiunea de a șuta și rezultatul ei.; șutat. – V. șuta.

sutat
ȘUTÁT s.n. Faptul de a șuta. – V. șuta.

suter
ȘUTÉR, șuteri, s.m. Sportiv care șutează. [Var.: șutór s.m.] – Din fr. shooteur.

suti
ȘUTÍ, șutesc, vb. IV. Tranz. (Arg.) A fura (1). – Din țig. șuto.

sutitor
ȘUTITÓR, -OÁRE, șutitori, -oare, s.m. și f. (Arg.) Hoț (1). – Șuti + suf. -tor..

sutor
ȘUTÓR s.m. v. șuter.

suvar
ȘUVÁR s.m. v. șovar.

suvita
ȘUVÍȚĂ, șuvițe, s.f. 1. Smoc de fire de păr, de lână etc. 2. Fâșie lungă și îngustă dintr-un material, dintr-un aliment, dintr-o suprafață. 3. Pârâiaș, fir de apă, de lichid. – Cf. bg. š e v i c a.

suvoi
ȘUVÓI, șuvoaie, s.n. Curent de apă care se scurge cu repeziciune pe locuri înclinate (în urma ploilor mari sau a topirii zăpezilor); p. ext. curs de apă (cu debit rapid). ♦ Ploaie abundentă și repede. ♦ Fig. Val, mulțime de oameni (în mișcare). ♦ Fig. Debit, flux verbal. [Var.: șivói s.n.] – Din magh. sió (după puvoi).

svab
ȘVAB^1, șvabi, s.m. Numele a două insecte din ordinul ortopterelor, care trăiesc în locuri întunecoase și se hrănesc cu resturi alimentare: a) insectă lată, moale, de culoare neagră-cafenie, care miroase urât; libarcă, gândac-de-bucătărie, gândac-negru (Blatta orientalis); b) insectă mică, de culoare galbenă-roșcată (Phyllodromia germanica). – Din ucr. švab, germ Schwabe.

ȘVAB^2, -Ă, șvabi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Nume generic dat coloniștilor germani, francezi, italieni, spanioli și bulgari așezați succesiv în unele regiuni din Banat și Transilvania, prin sec. XVIII; persoană care face parte dintre urmașii acestor coloniști. 2. Adj. Care aparține șvabilor^2 (1), privitor la șvabi^2. – Din germ. Schwabe.

svaiter
ȘVÁIȚER s.n. Varietata de brânză fină, asemănătoare cu cașcavalul, prezentând goluri mari în masa ei. – Din germ. Schweizer[käse].

svart
ȘVARȚ, șvarțuri, s.n. (Astăzi rar) Băutură fierbinte făcută din boabe de cafea prăjite și râșnite, trecută prin filtru și îndulcită; filtru. [Var.: șfarț s.n.] – Cf. germ. s c h w a r z „negru”.

svabesc
ȘVĂBÉSC, -EÁSCĂ, șvăbești, adj. Care aparține șvabilor^2; în dialectul șvăbesc. – Șvab^2 + suf. -esc.

svabeste
ȘVĂBÉȘTE adv. Ca șvabii^2 (1), în felul șvabilor^2 (2); în dialectul șvăbesc. – Șvab^2 + suf. -ește.

svaboaica
ȘVĂBOÁICĂ, șvăboaice, s.f. Femeie care face parte din populația compusă mai ales din germani, colonizați în mod succesiv în Banat și în Transilvania prin sec. XVIII. – Șvab^2 + suf. -oaică.

sved
ȘVED, -Ă, șvezi, -de, s.m. și f., adj. (Înv.) 1. S.m și f. Suedez (1). 2. Adj. Suedez (2). – Din pol. szwed. Cf. germ. S c h w e d e.

svemer
ȘVÉMER, șvemere, s.n. Bucată cilindrică de lemn, ancorată în poziție orizontală în apa unui fluviu, care servește ca indicator pentru zonele cu navigația interzisă. – Din germ. Schwemmer.

svezesc
ȘVEZÉSC, -EÁSCĂ, șvezești, adj. (Înv.) Suedez (2). – Șved + suf. -esc.

t
T s.m. invar. A douăzeci și patra literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (consoană oclusivă dentală surdă (2)). [Pr.: te].

ta
TA interj. (Repetat) Exclamație care imită vorbăria multă și inutilă a cuiva, exprimând în același timp nerăbdarea interlocutorului. – Onomatopee.

tabac
TABÁC^1, tabacuri, s.n. Tutun măcinat, care se aspiră pe nas. ♦ (Reg.) Tutun de fumat. ♦ (Bot.) Tutun (1). – Din germ. Tabak, rus., ucr. tabak.

TABÁC^2, tabaci, s.m. Tăbăcar. – Din tc. tabāk.

tabachera
TABACHÉRĂ, tabachere, s.f. 1. Cutiuță în care se păstrează tutunul sau țigările. 2. Fereastră mică, înclinată, executată în panta acoperișului unei construcții. [Var.: tabachére s.f.] – Din ngr. tabakéra, it. tabacchiera.

tabachere
TABACHÉRE s.f. v. tabacheră.

tabacioc
TABACIÓC s.n. (Reg.) Tutun. – Din ucr., rus. tabaciok.

tabagic
TABÁGIC, -Ă, tabagici, -ce, adj. Care aparține tabagismului, privitor la tabagism; caracteristicile fumătorului inveterat. ♦ (Și substantivat) Intoxicat cu nicotina din tutun. – Din fr. tabagique.

tabagism
TABAGÍSM s.n. Intoxicație cronică cu nicotina din tutun, specifică fumătorilor; nicotinism. – Din fr. tabagisme.

taban
TABÁN^1 s.n. (Înv.) Oțel de calitate superioară, întrebuințat la fabricarea săbiilor. – Din tc. taban.

TABÁN^2, tabanuri, s.n. 1. Căptușeală a tălpii la încălțăminte; branț. 2. (Reg.) Scândură subțire și lungă, întrebuințată la scheletul acoperișului. 3. Talpă a plugului; plaz. – Din tc. taban.

tabar
TABÁR, tabare, s.n. Haină largă care se purta în evul mediu, deasupra armurii. – Din fr. tabar.

tabara
TÁBĂRĂ, tabere, s.f. 1. Loc (întărit) unde staționează trupele un timp mai îndelungat în vederea efectuării de exerciții practice pe teren cu efective de mari unități; tabie (2). ♦ Popas; etapă. 2. Așezare vremelnică în corturi. ♦ Așezare (în aer liber) pentru adăpostirea copiilor, a elevilor, a muncitorilor etc. aflați la odihnă sau a sportivilor în timpul antrenamentelor. ♦ (Sport) Cantonament. 3. Grup de care în mers sau în popas; convoi. 4. (Înv.) Oaste; p. ext. mulțime, gloată. 5. Grup de oameni opus altui grup; grupare, asociație care luptă pentru o anumită cauză. – Din sl. taborŭ.

tabel
TABÉL, tabele, s.n. 1. Foaie cuprinzând nume, cifre și date, introduse în rubrici cu specificații amănunțite, pentru a servi unui anumit scop; tablă^1 (4), tablou (I 5). ♦ (Mat.; Tehn.) Serie de valori numerice obținute prin calcul, prin observații sau experiențe, aranjate într-o anumită ordine, în șiruri și coloane, pentru ușurarea unor calcule sau pentru obținerea unei clasificări. 2. (Înv.) Tablou (I 1); planșă; fig. priveliște. – Din lat. tabella, germ. Tabelle.

tabela
TABELÁ, tabelez, vb. I. Tranz. A realiza o tabelă. – Din tabelă.

tabelar
TABELÁR, -Ă, tabelari, -e, adj. În formă de tabel (1). ♢ Tipărire tabelară = sistem de tipărire (folosit înainte de descoperirea literelor mobile) cu ajutorul unor tăblițe de lemn pe care era gravat textul. – Din fr. tabellaire.

tabela
TABÉLĂ, tabele, s.f. 1. Ansamblu de termeni, numere și simboluri așezate în linii și coloane, executat în cadrul unei tipărituri; p. ext. tabel (1). ♢ Tabelă de logaritmi = tabelă matematică în care sunt cuprinse valorile funcțiilor exponențiale elementare. 2. (Reg.) Tablă^1 (3). – Din lat. tabella, germ. Tabelle.

tabernacul
TABERNÁCUL, tabernacule, s.n. 1. Cort portativ, susținut de coloane din lemn aurit, care servea ca sanctuar la vechii evrei. 2. Dulăpior sau cutie de argint (în formă de biserică), în care se păstrează cuminecătura, mirul sau alte obiecte de cult. – Din lat. tabernaculum, it. tabernacolo, fr. tabernacle.

tabes
TÁBES s.n. Boală cronică a sistemului nervos, de origine sifilitică, care se manifestă prin lipsa de coordonare a mișcărilor (în timpul mersului), dureri viscerale vii, tulburări de sensibilitate etc. – Din fr. tabès, lat. tabes.

tabetic
TABÉTIC, -Ă, tabetici, -ce, adj. Care se referă la tabes, care aparține tabesului. ♦ (Adesea substantivat) Care suferă de tabes. – Din fr. tabétique.

tabie
TÁBIE, tăbii, s.f. (Înv.) 1. Ridicătură de pământ construită în jurul unui loc întărit, spre a-l apăra. 2. Tabără (1); redută. [Pl. și: tabii] – Din tc. tabya.

tabiet
TABIÉT, tabieturi, s.n. Deprindere, gust pe care cineva și-l satisface cu regularitate, cu meticulozitate; obișnuință; p. ext. manie. ♢ Loc. adj. Cu tabieturi = cu deprinderi precise și fixe. ♢ Expr. A-și face tabietul = a-și satisface un gust care a devenit obicei zilnic. A strica (cuiva) tabietul = a strica cuiva cheful, dispoziția, pofta. ♦ Viață confortabilă, comoditate. Loc. adv. Cu tabiet = comod, confortabil. [Pr.: -bi-et] – Din tc. tabīat.

tabietliu
TABIETLÍU, -ÍE, tabietlii, adj. (Rar) Care are tabieturi; p. ext. maniac, pedant. [Pr.: -bi-e-] – Din tc. tabīatli.

tabinet
TABINÉT, tabinete, s.n. Numele unui joc de cărți; partidă dintr-un astfel de joc. – După fr. table nette.

tabla
TABLÁ, tablale, s.f. Tavă sau măsuță pe care își poartă marfa plăcintarii, rahagiii etc. ♦ (Reg.) Tavă de servit. – Din tc. tabla.

tablabasa
TABLÁ-BAȘÁ s.m. invar. (Înv.) Cal de paradă pe care sultanul îl dădea în dar unui domnitor român, la numirea acestuia. ♦ Fig. (Adverbial) Comod, confortabil. – Din tc. tabla bașı.

tablagiu
TABLAGÍU, tablagii, s.m. Jucător pasionat de table^2. – Tablă^2 + suf. -giu.

tablatura
TABLATÚRĂ s.f. Vechi sistem de notație muzicală, cu ajutorul literelor alfabetului, al cifrelor și al altor semne așezate pe linii paralele. – Din fr. tablature.

tabla
TÁBLĂ^1, table, s.f. 1. Placă metalică, de grosimi diferite, folosită la învelitul caselor, la fabricarea vaselor, a unor ambalaje și a altor obiecte. 2. Placă de lemn, de piatră sau de metal pe care se scriu, se gravează sau se zugrăvesc anumite indicații, firme, date; tăblie (1). ♢ Tablă cerată = placă de lemn acoperită cu un strat de ceară, pe care se scria în antichitate cu stilul (prin zgâriere). ♦ (Bis.) Tablele legii sau tablele lui Moise = cele două lespezi de piatră pe care erau săpate cele zece porunci primite de Moise de la Dumnezeu pe muntele Sinai. 3. Placă de lemn dreptunghiulară, vopsită în negru, pe care se scrie cu cretă, mai ales la școală și la universitate; tabelă (2). ♢ Expr. A scoate (sau a chema etc.) la tablă = a chema un elev la lecție (în fața tablei). 4. Tabel (1). ♢ Tabla lui Pitagora = tabla înmulțirii. Table trigonometrice = tabele care cuprind funcții trigonometrice. 5. (Reg.) Bucată de pământ semănată. ♦ Strat de legume. – Din sl. tabla (cu sensuri după fr. table).

TÁBLĂ^2, table, s.f. (Mai ales la pl.) Joc de noroc între două persoane, cu două zaruri și cu treizeci de puluri, care se mută de-a latul a douăzeci și patru de săgeți incrustate sau pictate pe fundul celor două compartimente ale unei cutii de lemn; partidă dintr-un astfel de joc. ♢ Expr. (Fam.) A face pe cineva o tablă = a juca cu cineva o partidă de table^2. – Din ngr. távli.

tableta
TABLETÁ, tabletez, vb. I. Tranz. A face tablete, drajeuri dintr-o substanță. – Din tabletă.

tabletare
TABLETÁRE, tabletări, s.f. Acțiunea de a tableta. – V. tableta.

tableta
TABLÉTĂ, tablete, s.f. 1. Preparat farmaceutic în formă de disc mic; pastilă, pilulă, bulin. ♦ Preparat alimentar dulce, solid, prezentat în mici plăcuțe în formă dreptunghiulară. 2. (Rar) Caiet de note, de însemnări. 3. Articol publicistic de mici dimensiuni, de obicei pe o temă de actualitate și adesea ca formă a pamfletului literar. – Din fr. tablette.

tablier
TABLIÉR, tabliere, s.n. Totalitatea grinzilor care formează sistemul de rezistență al unui pod metalic și care susține calea de circulație a acestuia. [Pr.: -bli-er] – Din fr. tablier.

tabloid
TABLOÍD, -Ă, tabloizi, -de, adj. (Despre publicații) Cu formatul de dimensiuni reduse față de cel obișnuit. – Din engl. tabloid, fr. tabloïde.

tablou
TABLÓU, tablouri, s.n. I. 1. Pictură, desen, gravură etc. executate pe o pânză, pe un carton etc.; p. ext. pictură, desen, gravură, fotografie etc. înrămate și așezate (în scop decorativ) pe pereții unei încăperi. ♢ Tablou viu (sau vivant) = grup de persoane care stau nemișcate într-o anumită poziție, pentru a înfățișa sau a evoca o scenă simbolică. ♢ Expr. (Fam.; adverbial) A rămâne tablou = a rămâne surprins, înlemnit. 2. Priveliște de ansamblu din natură, care evocă o reprezentare picturală și impresionează prin frumusețe și pitoresc. 3. Fig. Descriere sau evocare făcută prin cuvinte. 4. Diviziune a unei piese de teatru sau subdiviziune a unui act, care marchează schimbarea decorului, trecerea timpului etc. 5. Tabel (1). 6. Grafic compus dintr-o grupare de termeni, de simboluri, de numere (dispuse în șiruri și coloane). II. 1. Placă de marmură, de metal, de lemn pe care sunt montate diferite aparate folosite la acționarea unui sistem tehnic sau la controlul funcționării lui; placa împreună cu aparatura respectivă. ♢ Tablou de bord = tablou pe care sunt fixate aparatele și instrumentele necesare controlului și manevrării unui vehicul. 2. Placă prevăzută cu cârlige de care se agață fisele muncitorilor dintr-o întreprindere, cheile camerelor dintr-un hotel sau dintr-un sanatoriu etc. – Din fr. tableau.

tabs
TABS, tabsuri, s.n. Imagine sau inscripție care însoțește unele mărci poștale. – Din engl. tabs (pl. lui tab „contramarcă”).

tabu
TABÚ, tabuuri, s.n. Interdicție cu caracter religios, în anumite societăți primitive, aplicată la ceea ce este considerat sacru; interdicție rituală; fig. persoană, lucru despre care nu se discută de teamă, din pudoare etc. ♦ Fenomen de evitare a folosirii unui cuvânt și de înlocuire a lui cu un altul, din superstiție sau din pudoare; interdicție de limbaj. – Din fr. tabou.

tabuism
TABUÍSM s.n. Sistem de interdicții magice și mitologice bazat pe tabuuri. – Tabu + suf. -ism.

tabuistic
TABUÍSTIC, -Ă, tabuistici, -ce, adj. (Livr.) Care ține de tabu; care provine din tabu. – Tabu + suf. -istic.

tabuizare
TABUIZÁRE s.f. (Rar) Acțiunea de a transforma în tabu. [Pr.: -bu-i-] – După fr. tabouisation.

tabular
TABULÁR, -Ă, tabulari, -e, adj. 1. Care este înscris pe o listă, pe o tablă^1 sau în coloanele unui registru. ♢ (Mat.) Diferență tabulară = adaosul pe care îl primește logaritmul unui număr de patru cifre, când acest număr crește cu o unitate. 2. (Tehn.; despre un material) Care se prezintă sub formă de plăci. – Din fr. tabulaire.

tabulariu
TABULÁRIU, tabularii, s.n. Arhivă publică sau particulară în Roma antică. – Din lat. tabularium.

tabulator
TABULATÓR, tabulatoare, s.n. Dispozitiv al unei mașini de scris care permite ca, odată fixată lungimea unui rând, să poată fi automat menținută și pentru rândurile următoare. – Din fr. tabulateur.

tabulatura
TABULATÚRĂ, tabulaturi, s.f. Sistem de notație muzicală cu ajutorul cifrelor sau literelor, folosit în sec. XV-XVII pentru instrumentele polifonice (orgă, clavecin etc.). – Din germ. Tabulatur.

tabulhana
TABULHANÁ, tabulhanale, s.f. (Turcism înv.) Fanfară militară turcească, în care predominau tobele. – Din tc. tabılhane.

tabun
TABÚN, tabunuri, s.n. Sistem de creștere a cailor în libertate (pe pășune, în stepă); herghelie de cai aproape sălbatici, din stepă. ♦ Cireadă de vite; turmă de oi. ♦ (Reg.) Pășune, izlaz. – Din ucr. tabun.

taburet
TABURÉT, taburete, s.n. Scăunel rotund sau pătrat, fără spătar. ♦ Spec. Scăunel fără spătar, prevăzut cu un dispozitiv de înălțare și de coborâre, pe care stă cineva când cântă la pian. ♦ Spec. Scăunel foarte scund, pe care își poate ține picioarele o persoană care stă pe scaun. – Din fr. tabouret.

tac
TAC^1 interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită zgomotul produs prin lovirea unui obiect (de lemn). – Onomatopee.

TAC^2, tacuri, s.n. Baston special de lemn, cu care jucătorii izbesc bilele la biliard; achiu^2. – Din ngr. tákos.

tacam
TACẤM, tacâmuri, s.n. 1. 1. Serviciu de masă complet, care se așază în dreptul fiecărui mesean; p. restr. totalitatea obiectelor de metal de care se servește o persoană când mănâncă. 2. Ansamblu de obiecte sau de unelte necesare unei anumite operații sau specifice unei anumite îndeletniciri. ♦ Harnașament. 3. Acaret. 4. (La pl.) Aripi, gheare, gâturi de pasăre (2). II. 1. (Înv.) Cortegiu, alai. 2. Taraf (1). 3. Fig. Fel de om, soi; poamă. – Din tc. takim.

tachelaj
TACHELÁJ, tachelaje, s.n. Ansamblul parâmelor folosite la fixarea arborilor sau la manevrarea pânzelor și a vergilor pe o navă. – Din germ. Takelage, rus. takelaj.

tachet
TACHÉT, tacheți, s.m. Piesă metalică scurtă care se montează într-un motor cu ardere internă, pentru a împiedica uzura supapei de distribuție. ♦ Piesă de formă prismatică, folosită la îmbinările a două piese, pentru a mări suprafața de transmitere a forțelor de la o piesă la alta. – Din fr. taquet.

tachina
TACHINÁ, tachinez, vb. I. Tranz. A necăji în glumă și fără răutate, a contraria în lucruri mărunte. ♦ Fig. (Rar) A obseda, a neliniști. – Din fr. taquiner.

tachinare
TACHINÁRE, achinări, s.f. Acțiunea de a tachina și rezultatul ei. – V. tachina.

tachinarie
TACHINĂRÍE, tachinării, s.f. Faptul de a tachina; vorbă cu care cineva tachinează. – Din fr. taquinerie.

tacit
TACÍT, -Ă, taciți, -te, adj. (Despre un acord, o convenție, o înțelegere etc.) Care nu este exprimat formal, dar care este subînțeles și admis ca atare. – Din fr. tacite, lat. tacitus.

taciturn
TACITÚRN, -Ă, taciturni, -e, adj. Care vorbește puțin, tăcut din fire, închis în sine, posac. – Din fr. taciturne, lat. taciturnus.

taciturnitate
TACITURNITÁTE s.f. (Rar) Însușirea de a fi taciturn. – Din fr. taciturnité.

taclit
TACLÍT, taclituri, s.n. (Înv.) Bucată de stofă sau de mătase vărgată, cu care se legau boierii la cap sau peste mijloc, după moda turcească. – Din tc. taklit.

tacrir
TACRÍR, tacriruri, s.n. (Înv.) 1. Interogatoriu. 2. Proces-verbal. – Din tc. takrir.

tact
TACT^1, (2) tacturi, s.n. 1. Simț care se referă la senzațiile provocate de agenții exteriori asupra receptorilor pielii sau mucoaselor; pipăit. 2. Măsură, cadență, ritm în muzică. ♦ Ritm de mișcare în mers, în dans etc. 3. Facultate de a judeca o situație dificilă rapid și cu finețe, care determină o comportare corectă, delicată și adecvată. – Din germ. Takt, fr. tact.

TACT^2 s.n. v. taht.

tacta
TACTÁ, tactez, vb. I. Tranz. (Muz.) A indica diverși timpi ai măsurii, în procesul de execuție, prin gesturi ale mâinii, conform unei scheme speciale. – Din tact^1. Cf. germ. t a k t i e r e n.

tactare
TACTÁRE, tactări, s.f. (Muz.) Acțiunea de a tacta. – V. tacta.

tactic
TÁCTIC, -Ă, tactici, -ce s.f., adj. I. S.f. 1. Parte componentă a artei militare care se ocupă de studiul, organizarea, pregătirea și ducerea luptei pentru a îndeplini cu maximum de eficacitate scopurile fixate. 2. Știința de a determina, pentru o perioadă relativ scurtă, linia de conduită a unei mișcări sociale sau a unui partid politic, în funcție de împrejurările social-politice din acea perioadă și pentru realizarea unui obiectiv fundamental. ♦ P. gener. Totalitatea mijloacelor întrebuințate pentru a izbuti într-o acțiune. II. Adj. Care ține de tactică (I), privitor la tactică; conform cu o anumită tactică. – Din fr. tactique.

tactician
TACTICIÁN, -Ă, tacticieni, -e, s.m. și f. Specialist în probleme de tactică (I). [Pr.: -ci-an] – Din fr. tacticien.

tacticos
TACTICÓS, -OÁSĂ, tacticoși, -oase, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Cu măsură și socoteală, cumpănit, echilibrat; cu mișcări domoale. – Din ngr. taktikós.

tactil
TACTÍL, -Ă, tactili, -e, adj. Care ține de simțul pipăitului, privitor la simțul pipăitului; care se poate percepe prin pipăit. – Din fr. tactile, lat. tactilis.

tactism
TACTÍSM s.n. Deplasare a unui organism liber înspre o sursă de excitație sau în sens contrar acestei surse. – Din fr. tactisme.

tadjik
TADJÍK, -Ă, tadjici, -ce, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Tadjikistanului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Tadjikistanului sau populației lui, privitor la Tadjikistan sau la populația lui. – Din rus. tadjik.

taefet
TAEFÉT s.n. v. taifet.

taft
TAFT s.n. v. taht.

tafta
TAFTÁ, taftale, s.f. Țesătură de mătase lucioasă și netedă, care produce, în mișcare, un foșnet caracteristic. [Var.: (înv.) táftă s.f.] – Din tc. tafta. Cf. fr. t a f - f e t a s.

tafta
TÁFTĂ s.f. v. tafta.

taftur
TAFTÚR, tafturi, s.m. Chingă cu care se strânge șaua sau pătura pe cal, cu care se leagă scările la șa etc. – Din tc. tapkur [kolam].

taga
TÁGĂ s.f. (Înv.) Tăgăduială, tăgadă, negare; contestare. ♢ Loc. adv. Fără (de) tagă = fără îndoială, incontestabil. – Cf. t ă g a d ă.

tagma
TÁGMĂ, tagme, s.f. Totalitatea persoanelor care aparțin aceleiași categorii profesionale sau sociale; breaslă; ceată. ♦ (Peior.) Clică, gașcă. – Din ngr. tághma.

tahan
TAHẤN, tahânuri, s.n. Făină din semințe de susan, de floarea-soarelui, nuci, arahide, migdale dulci prăjite, din care se prepară halvaua. ♢ Făină din semințe de susan din care se prepară mâncăruri de post; mâncare preparată din această făină – Din tc. tahīn.

taheometrie
TAHEOMETRÍE s.f. Tahimetrie. [Pr.: -he-o-] – Din fr. tachéométrie.

taheometru
TAHEOMÉTRU, taheometre, s.n. Tahimetru. [Pr.: -he-o-. – Var.: (înv.) tahiométru s.n.] – Din fr. tachéomètre.

tahiaritmie
TAHIARITMÍE, tahiaritmii, s.f. (Med.) Aritmie cu frecvență cardiacă mare. [Pr.: -hi-a-] – Din fr. tachyarythmie.

tahicardie
TAHICARDÍE, tahicardii, s.f. Accelerare anormală a bătăilor inimii datorită unui efort fizic, unei emoții, unei afecțiuni cardiace etc. – Din fr. tachycardie.

tahifagie
TAHIFAGÍE s.f. Faptul de a mânca repede. – Din fr. tachyphagie.

tahifemie
TAHIFEMÍE, tahifemii, s.f. (Med.) Manifestare patologică constând în accelerarea exagerată a ritmului vorbirii. – Din fr. tachyphémie.

tahigraf
TAHIGRÁF^1, tahigrafe, s.n. Aparat folosit în topografie, cu care se întocmesc planuri cu ajutorul unui creion-trasor acționat de aparat în timpul observațiilor. – Din germ. Tachygraphe.

TAHIGRÁF^2, tahigrafi, s.m. (Înv.) Stenograf. – Din fr. tachygraphe.

tahigrafie
TAHIGRAFÍE, tahigrafii, s.f. (Înv.) Stenografie. – Din fr. tachygraphie.

tahilalic
TAHILÁLIC, -Ă, tahilalici, -ce, adj., s.m. și f. (Med.) (Persoană) care manifestă tahilalie. – Din fr. tachylalique.

tahilalie
TAHILALÍE, tahilalii, s.f. (Med.) Vorbire precipitată, cu debit mare de cuvinte, care conduce la articulare defectuoasă și incompletă. – Din fr. tachylalie.

tahimetric
TAHIMÉTRIC, -Ă, tahimetrici, -ce, adj. Privitor la tahimetrie, care aparține tahimetriei. – Din fr. tachymétrique.

tahimetrie
TAHIMETRÍE, tahimetrii, s.f. Metodă de măsurare a distanțelor și a diferențelor de nivel dintre anumite puncte de pe teren, cu ajutorul tahimetrului; taheometrie. – Din fr. tachymétrie.

tahimetru
TAHIMÉTRU, tahimetre, s.n. 1. Instrument topografic alcătuit dintr-un dispozitiv special, care permite determinarea pe cale optică a distanței până la un punct vizat, prin citire cu ajutorul unei mire așezate în acest punct. 2. Aparat folosit pentru măsurarea vitezei curentului cursurilor de apă. – Din fr. tachymètre.

tahiometru
TAHIOMÉTRU s.n. v. taheometru.

tahion
TAHIÓN, tahioni, s.m. (Fiz.) Particulă elementară ipotetică, a cărei viteză ar fi superioară celei a luminii. [Pr.: -hi-on] – Din engl., fr. tachyon.

tahipnee
TAHIPNÉE, tahipnee, s.f. Accelerare a ritmului de respirație datorită unor boli ale aparatului respirator, cardiac, în nevroze etc. – Din fr. tachypnée.

tahiscop
TAHISCÓP, tahiscoape, s.n. Aparat folosit pentru studierea pieselor în mișcare ale unui dispozitiv mecanic, cu ajutorul unor fotografii parțiale. – Din fr. tachyscope.

tahistoscop
TAHISTOSCÓP, tahistoscoape, s.n. Aparat cu ajutorul căruia se prezintă unei persoane, pentru un timp foarte scurt, diferite desene, cuvinte, litere etc., în vederea studierii atenției, percepției, a unor procese senzoriale etc. – Din fr. tachistoscope.

tahistoscopic
TAHISTOSCÓPIC, -Ă, tahistoscopici, -ce, adj. Referitor la tahistoscop sau la folosirea lui, de tahistoscop. – Din fr. tachistoscopique.

tahmin
TAHMIN, tahminuri, s.n. (Înv.) Socoteală, deviz aproximativ; p.ext. aproximație. – Din tc. tahmïn.

tahogenerator
TAHOGENERATÓR, tahogeneratoare, s.n. Tahometru electric. – Din fr. tachogénérateur.

tahograf
TAHOGRÁF, tahografe, s.n. 1. Tahometru înregistrator. 2. (Med.) Aparat pentru înregistrarea frecvenței pulsului, respirației etc. – După fr. tachéographe.

tahometru
TAHOMÉTRU, tahometre, s.n. Instrument de măsurat viteza unghiulară și turațiile unei piese rotitoare. ♢ Tahometru electric = tahometru alcătuit dintr-un mic generator electric și dintr-un voltmetru electric, a cărui scală e gradată în unități de viteză unghiulară sau de turație; tahogenerator. – Din germ. Tachometer.

taht
TAHT, tahturi, s.n. (Înv.) 1. Reședință a unei subprefecturi sau a altei administrații locale. 2. Stație de poștă; poștă. 3. Tron împărătesc; scaun domnesc. [Var.: tact, taft s.n.] – Din tc. taht.

taica
TÁICĂ s.m. (Pop.) 1. Tată. ♦ (La vocativ) Termen afectiv cu care se adresează cineva unui om mai în vârstă; termen afectiv cu care se adresează un părinte copilului său, un om mai în vârstă unuia mai tânăr etc. 2. (Determinat prin „părinte” sau „popă”) Nume (de adresare) dat preotului. – Din tată (după maică). Cf. scr. t a j k o.

taier
TÁIER, taiere, s.n. (Reg.) Taler, farfurie întinsă, blid. [Var.: tăiér s.n.] – Din magh. tányér.

taifas
TAIFÁS, taifasuri, s.n. Conversație familiară, intimă, pe teme minore; flecăreală, pălăvrăgeală plăcută; taifet. – Din ngr. taïfás.

taifet
TAIFÉT, taifeturi, s.n. (Înv.) Taifas. [Var.: taefét s.n.] – Et. nec.

taifun
TAIFÚN, taifunuri, s.n. Vânt foarte puternic, cu furtună și cu vârtejuri, care ia naștere în partea de apus a Oceanului Pacific și se manifestă mai ales în estul Asiei și în estul Americii de Nord; ciclon tropical. – Din germ. Taifun. Cf. rus. t a i f u n.

taiga
TAIGÁ, taigale, s.f. Pădure formată în special din conifere, care acoperă o regiune mlăștinoasă întinsă din Siberia și din partea europeană a Rusiei; p. ext. nume dat subzonei pădurilor de conifere din nordul zonei temperate a emisferei boreale. – Din rus. taiga. Cf. fr. t a ï g a.

taimaut
TAIM-ÁUT, taim-auturi, s.n. (Sport) Scurtă întrerupere a jocului (la baschet, volei etc.), acordată de arbitru, la cererea antrenorului sau a căpitanului de echipă. [Scris și: time-out] – Din engl. time-out.

tain
TAÍN, tainuri, s.n. 1. Porție de alimente sau de băutură care se dădea zilnic ienicerilor, ostașilor pământeni, subalternilor, de către domnitor sau boieri; p. gener. rație de alimente. ♦ Sumă de bani care se dădea zilnic servitorilor, echivalentă cu rația lor alimentară. ♦ Provizie. 2. Porție de nutreț care se dă animalelor într-o anumită perioadă de timp. 3. Parte care îi revine cuiva în urma unei repartizări, a unei împărțeli etc. – Din tc. tayin.

taina
TÁINĂ, taine, s.f. 1. Ceea ce este neînțeles, nedescoperit, nepătruns de mintea omenească; mister. ♦ Minune, miracol; poveste minunată. 2. Secret. ♢ Loc. adj. si adv. (Înv.) De taină = intim, particular. (În religia creștină) Cina cea de taină = masa luată de Hristos cu apostolii săi, în seara dinaintea răstignirii. (Expr.) A sta de taină = a întreține o conversație cu caracter intim. ♢ Loc. adv. În taină = pe ascuns, secret; discret. 3. Fig. Loc ascuns, tăinuit; ascunzătoare, tainiță. 4. (Bis.; în sintagma) Sfintele taine sau cele șapte taine = cele șapte ritualuri sau acte de cult din religia creștină (botezul, căsătoria, spovedania, mirul, împărtășania, hirotonia și maslul), prin care credincioșii consideră că li se transmite harul divin. – Din sl. tajna.

tainic
TÁINIC, -Ă, tainici, -ce, adj. 1. Plin de mister; misterios. 2. Neștiut, necunoscut, neînțeles de alții, secret. ♦ Intim. 3. (Despre locuri) Ascuns, ferit. ♦ (Despre oameni) Retras, singuratic, izolat. 4. Discret, tăcut, închis. – Din sl. tajnŭ, -nikŭ.

tainita
TÁINIȚĂ, tainițe, s.f. Groapă săpată în pământ; încăpere subterană; hrubă; p. ext. loc ascuns; ascunzătoare. – Taină + suf. -iță.

taior
TAIÓR, taioare, s.n. Costum femeiesc alcătuit dintr-o fustă și o jachetă (confecționate din același material). ♦ Jachetă de stofă. – Din fr. tailleur.

tal
TAL, taluri, s.n. Organ vegetativ lipsit de vase conducătoare, monocelular la bacterii și la unele alge, pluricelular la ciuperci, etc. – Din fr. thalle

talaba
TALÁBĂ, talabe, s.f. Grapă sau boroană cu dinții dispuși înainte; tăvălug cu colți de oțel, cu care se sfărâmă bulgării după grăpat. – Et. nec.

talaj
TALÁJ s.n. v. talaș.

talamic
TALÁMIC, -Ă, talamici, -ce, adj. (Anat.) Care ține de talamus, al talamusului. – Din fr. thalamique.

talamus
TALÁMUS, talamusuri, s.n. Formație anatomică nervoasă cenușie care constituie o parte a encefalului și care este situată la baza creierului, având rol principal în integrarea excitațiilor senzitive și senzoriale care merg la scoarța cerebrală. – Din fr. thalamus.

talan
TALÁN, talani, s.m. (Pop.) 1. (Med.) Dalac. 2. Termen depreciativ pentru un cal bătrân și slab; gloabă. – Din tc. talan.

talanca
TALÁNCĂ s.f. v. talangă.

talanga
TALÁNGĂ, tălăngi, s.f. Clopot care se atârnă la gâtul vitelor și al oilor; balangă; sunetul produs de un astfel de clopot. [Var.: taláncă s.f.] – Cf. b a l a n g ă.

talant
TALÁNT, talanți, s.m. 1. Unitate de măsură pentru greutăți, de mărime variabilă, folosită în Grecia antică. 2. Monedă de aur sau de argint, cu valoare variabilă, folosită în Grecia antică. – Din sl. talanŭtŭ.

talar
TALÁR, talare, s.n. (Înv.) Haină lungă, purtată în trecut ca uniformă de unele unități militare și de membrii unor asociații sau corpuri profesionale. – Din germ. Talar, lat. talaria.

talasemie
TALASEMÍE, talasemii, s.f. (Med.) Anemie ereditară (gravă) datorată persistenței hemoglobinei fetale în sânge. – Din fr. thalassémie.

talasocratie
TALASOCRAȚÍE s.f. Putere întemeiată pe supremație maritimă; stăpânire asupra mărilor. – Din fr. thalassocratie.

talasofobie
TALASOFOBÍE s.f. Stare patologică manifestată prin teamă de mare; fobie a mării. – Din fr. thalassophobie.

talasogeneza
TALASOGENÉZĂ s.f. Proces de formare a mărilor și oceanelor. – Din fr. thalassogenèse.

talasografie
TALASOGRAFÍE s.f. Studiu care se ocupă cu cercetarea mărilor. – Din fr. thalassographie.

talasoterapie
TALASOTERAPÍE s.f. Tratament terapeutic care constă în băi de mare asociate cu aer marin, folosit în boli ca reumatismul cronic, sinuzita etc. [Var.: talazoterapie s.f.] – Din fr. thalassothérapie.

talas
TALÁȘ s.n. (Colectiv) 1. Așchii lungi, subțiri și răsucite care se desprind la prelucrarea cu rindeaua sau cu unelte cu tăiș lat. 2. Totalitatea sculelor de care au nevoie unii meseriași (cizmari, dulgheri). [Var.: taláj s.n.] – Din tc. talaș.

talasca
TALÁȘCĂ, tălăști, s.f. (Reg.) Curea de încins mijlocul; cingătoare. – Et. nec.

talaz
TALÁZ, talazuri, s.n. Val mare stârnit de furtuni pe mări sau pe oceane; p. gener. val. – Din tc. talaz.

talazoterapie
TALAZOTERAPÍE s.f. v. talasoterapie.

tala
TÁLĂ, tale, s.f. (Reg.) Adunătură gălăgioasă de oameni; ceată, mulțime. ♦ Gălăgie, larmă. ♢ Expr. A sta de tală = a sta la taifas. ♦ (Adverbial; adesea repetat, în forma tala) Încet-încet, haide-hai. – Et. nec.

talam
TALẤM, talâmuri, s.n. (Înv.) 1. Plecăciune, reverență. 2. Apucătură, deprindere; gest. [Var.: talím s.n.] – Din tc. tālim.

talc
TALC s.n. Silicat natural hidratat de magneziu, de culoare albă-verzuie, unsuros și moale la pipăit, folosit în industria farmaceutică, textilă etc. – Din fr. talc. Cf. it. t a l c o, germ. T a l k.

talcioc
TALCIÓC, talciocuri, s.n. Piață de vechituri. – Din rus. tolciok.

talcoza
TALCÓZĂ, talcoze, s.f. (Med.) Silicoză datorită inhalării prelungite a pulberii de talc. – Din fr. talcose.

talcsist
TALCȘÍST, talcșisturi, s.n. (Înv.) Talc în stare naturală, dispus sub formă de straturi lamelare. – Din fr. talcschiste.

talent
TALÉNT, talente, s.n. Aptitudine, înclinare înnăscută într-un anumit domeniu; capacitate deosebită, înnăscută sau dobândită, într-o ramură de activitate, care favorizează o activitate creatoare. ♢ Loc. adj. De talent = talentat. ♦ Persoană înzestrată cu aptitudini remarcabile. – Din fr. talent, lat. talentum.

talentat
TALENTÁT, -Ă, talentați, -te, adj. Care are talent; înzestrat. – Talent + suf. -at.

taler
TÁLER^1, talere, s.n. 1. Vas plat de lemn, de pământ ars, de metal, din care se mănâncă; talger, farfurie. ♦ Tavă, tabla. 2. Fiecare dintre cele două discuri sau vase ale unei balanțe, în care se pun fie obiectele de cântărit, fie greutățile; tas. 3. Fiecare dintre cele două discuri de alamă ușor concave, folosite în fanfară sau în orchestre, care, prin lovirea unuia de celălalt, produc un sunet puternic și metalic marcând ritmul sau cadența; talger. 4. Piesă subțire de metal, de lemn etc., de formă plată și aproximativ rotundă, cu gura foarte largă și cu marginile drepte sau răsfrânte. 5. Disc de pământ ars sau de asfalt, care servește ca țintă mobilă în tirul sportiv. ♦ (La pl.) Probă sportivă din cadrul tirului care constă în trageri cu arme de vânătoare cu alice în talere^1 (5). – Cf. bg. t a l e r.

TÁLER^2, taleri, s.m. Monedă de argint (austriacă) care a circulat în trecut și în țările române. ♢ Expr. Taler cu două fețe = om prefăcut, ipocrit, fals. [Pl. și: (n.) talere] – Din germ. Taller.

talerist
TALERÍST, -Ă, taleriști, -ste, s.m. și f. Persoană care practică sportul cu talere^1. – Taler^1 + suf. -ist.

talger
TÁLGER, talgere, s.n. Taler^1. – Et. nec.

talgeras
TALGERÁȘ, talgerașe, s.n. Diminutiv al lui talger. = Talger + suf. -aș.

talhas
TALHẤȘ, talhâșuri, s.n. Raport prezentat de marele vizir sultanului, pentru numirea sau destituirea unui domn din țările vasale. ♦ Firman. – Din tc. telhâs.

talhasciu
TALHÂȘCÍU, talhâșcii, s.m. Demnitar la curtea otomană, care prezenta sultanului raportul marelui vizir și care transmitea firmanul împărătesc de numire a domnilor din țările vasale. – Din tc. telhisçi.

talian
TALIÁN, taliane, s.n. (Reg.) Năvod mare fixat cu ancore și cu piloți, folosit la prinderea în cantități mari a peștilor migratori. [Pr.: -li-an] – Din rus. dial. taliian, ngr. taliáni.

talie
TÁLIE, talii, s.f. 1. Partea de la mijloc, mai subțire, a corpului omenesc, situată deasupra șoldurilor; mijloc, brâu. ♦ Parte a unei rochii sau a unei haine care îmbracă mijocul; p. ext. corsaj. ♢ Loc. adj. și adv. În talie = îmbrăcat numai în haină sau în rochie (fără palton sau fără pardesiu). ♦ Parte a corpului omenesc cuprinsă între umeri și șolduri; trunchi. 2. Statură, înălțime, mărime. ♦ Mărime după care se confecționează obiectele de îmbrăcăminte. 3. Fig. Nivel, grad (de pricepere, de cunoștințe etc.). ♢ Loc. adj. De talie = de talent, de valoare. ♢ Expr. A fi de talia cuiva = a avea aceeași valoare, pricepere, iscusință, talent etc. ca și altcineva sau ca cineva anume. 4. Timpul cât durează împărțirea cărților de joc la o partidă de bacara. – Din rus. taliia. Cf. fr. t a i l l e.

talim
TALÍM s.n. v. talâm.

talion
TALIÓN s.n. Pedeapsă sau răzbunare (specifică orânduirii sclavagiste) care constă în tratarea vinovatului în același chip în care a procedat și el cu victima lui. ♢ Legea talionului = lege penală la unele popoare din vechime, prin care se aplică vinovatului o pedeapsă identică cu fapta de care se făcea culpabil. [Pr.: -li-on] – Din fr. talion.

talionic
TALIÓNIC, -Ă, talionici, -ce, adj. Potrivit legii talionului. [Pr.: -li-o-] – Talion + suf. -ic.

talisman
TALISMÁN, talismane, s.n. Mic obiect despre care se crede că aduce noroc; amuletă. – Din fr. talisman.

taliu
TÁLIU, s.n. Element chimic, metal rar, alb-albăstrui, asemănător cu plumbul. – Din fr. thallium.

talkiewalkie
TALKIE-WALKIE s.n. (Tehn.) Walkie-talkie. [Pr: tóki-uóki] – Din fr. talkie-walkie, după engl. walkie-talkie.

talmesbalmes
TÁLMEȘ-BÁLMEȘ s.n. (Fam.) Amestec confuz, îngrămădire dezordonată din care nu se mai poate înțelege sau alege nimic. – Et. nec.

talmud
TALMÚD, talmuduri, s.n. Carte religioasă la evrei, care conține un comentariu și o dezvoltare dogmatică a Vechiului testament sub raport religios, legislativ, literar și istoric. – Din fr. Talmud.

talmudic
TALMÚDIC, -Ă, talmudici, -ce, adj. Care ține de Talmud, privitor la Talmud, conform prescripțiilor acestuia. – Din fr. talmudique.

talmudism
TALMUDÍSM s.n. 1. Studiul Talmudului. 2. Fig. Tendință de a privi lucrurile și fenomenele în mod formal, static, rigid, dogmatic; interpretare speculativă, excesiv analitică și complicată, a unei probleme. – Din fr. talmudisme.

talmudist
TALMUDÍST, -Ă, talmudiști, -ste, s.m. și f. 1. Persoană care cunoaște, studiază și interpretează învățăturile Talmudului; adept al acestor învățături. 2. Fig. Persoană care privește lucrurile dogmatic, scolastic sau care face exces de subtilități și de exprimări artificiale. – Din fr. talmudiste.

talofita
TALOFÍTĂ, talofite, s.f. (La pl.) Încrengătură a regnului vegetal care cuprinde plante inferioare cu corpul vegetativ format dintr-un tal și care se înmulțesc prin spori, prin diviziune sau prin gameți (Thallophyta); (și la sg.) plantă care face parte din această încrengătură. – Din fr. thallophytes.

talon
TALÓN, taloane, s.n. 1. Parte a unei foi dintr-un registru, dintr-un chitanțier, dintr-un bonier etc. care rămâne la cotor după ce s-a rupt partea detașabilă. 2. Parte a ciorapului care acoperă călcâiul, marcată printr-o țesătură mai deasă. 3. Partidă la unele jocuri de cărți. 4. Fiecare dintre cele două margini îngroșate și întărite ale anvelopei unei roți. – Din fr. talon.

talona
TALONÁ, talonez, vb. I. Tranz. (La jocul de rugbi) A trage mingea cu piciorul din grămadă; (în diverse sporturi) a urmări pe adversar îndeaproape pentru a-l împiedica să-și continue acțiunea. – Din fr. talonner.

talonaj
TALONÁJ s.n. (La jocul de rugbi) Talonare. – Din fr. talonnage.

talonare
TALONÁRE, talonări, s.f. (Mai ales la jocul de rugbi) Acțiunea de a talona; talonaj. – V. talona.

taloner
TALONÉR, taloneri, s.m. Jucător de rugbi care se găsește în grămadă între cei doi pilieri, având sarcina de a talona mingea. – Din fr. talonneur.

talonet
TALONÉT s.n. v. talonetă.

taloneta
TALONÉTĂ, talonete, s.f. Bucată de carton fixată în dreptul călcâiului la un obiect de încălțăminte, pentru a asigura rezistența îmbinării. ♦ Branț. ♦ Bucată de stofă, cusută la manșetă sau la marginea de jos a pantalonilor pentru a evita uzura în acel loc. [Var.: talonét s.n.] – Din fr. talonnette.

talpa
TÁLPĂ, tălpi, s.f. 1. 1. Partea inferioară a labei piciorului; la om și la unele animale, de la degete până la călcâi, care vine în atingere cu pământul și pe care se sprijină corpul. ♢ Expr. A o apuca la talpă sau a-și lua tălpile la spinare = a pleca, a o șterge. Arde focul la tălpile picioarelor, se spune când cineva este amenințat de o primejdie. (Reg.) A fi sau a (se) scula, a (se) pune în tălpi = a (se) scula din pat; p. ext. a (se) pune în mișcare, în acțiune. ♦ Compuse; talpa-gâștei = a) încrețiturile de la coada ochiului (la persoanele în vârstă); b) scris neîngrijit; c) plantă erbacee meliferă și medicinală, cu tulpina puternică, cu frunze lungi, cu flori mici, roz (Leonurus cardiaca); talpa-ursului = plantă erbacee cu frunze mari, spinoase și cu flori albe sau trandafirii, grupate în formă de spic (Acanthus longifolius); talpa-stâncii = mică plantă erbacee cu tulpina târâtoare, ramificată, cu flori mici, albe (Coronopus procumbens); talpa-lupului = plantă erbacee cu flori mici roșietice, cu frunzele acoperite în partea inferioară de numeroase glandule, albe, având proprietăți antiscorbutice și diuretice (Chaiturus marrubiastrum). 2. Partea de dedesubt a încălțămintei sau a ciorapului, care protejază talpa (I 1). 3. Piele groasă tăbăcită special, din care se confecționează pingelele încălțămintei, flecurile tocurilor etc. ♢ Talpă artificială = material fabricat, prin aglomerare cu lianți, din fibre de piele (provenite din deșeuri), fibre de celuloză și fibre textile, folosit ca înlocuitor pentru talpă (I 3), la branțuri, ștaifuri, bombeuri. II. 1. Lemn gros, grindă care se așează la temelia unei construcții pentru a o sprijini; p. ext. temelie. ♢ Talpa casei = capul familiei, bărbatul. Talpa țării (sau a casei) = țărănimea (considerată în trecut ca temelie a țării, obligată să suporte tot greul îndatoririlor). Talpa iadului = a) (în basme) temelia iadului; mama căpeteniei dracilor; b) om foarte rău, păcătos; babă rea, vrăjitoare. ♦ Fig. Sprijin, bază, susținere. 2. Fiecare dintre cele două lemne groase, orizontale, care alcătuiesc scheletul războiului de țesut manual. 3. Fiecare dintre cele două suporturi laterale, de lemn sau de oțel, curbate în sus la capătul de dinainte, pe care alunecă sania. ♦ Lemnul din spatele cormanei, pe care se sprijină plugul și care îl face să alunece mai ușor pe brazdă. ♦ Partea de dedesubt a corăbiei. ♦ Parte care formează fundul unui scoc de moară, de joagăr etc. 4. Partea inferioară, lățită, a unei piese, a unui organ de mașină sau a unui element de construcție, prin care acesta se reazămă pe altă piesă, pe teren sau pe un suport. ♦ Spec. Partea de jos, lățită, a unei șine, prin care aceasta se reazămă pe traverse. ♦ Spec. Parte a rindelei care alunecă pe lemnul supus prelucrării. ♦ Spec. Extremitate a unui pat de pușcă pe care se sprijină arma când stă vertical. ♦ Spec. Partea de dedesubt, pe care se clădește o claie sau un stog. ♦ Spec. Bază a unei excavații miniere sau a unei găuri de sondă. ♦ Spec. Parte mai lățită (inferioară) a unei litere tipografice. – Cf. magh. t a l p.

talpina
TALPÍNĂ, talpine, s.f. Material obținut pe cale sintetică, folosit ca înlocuitor de talpă pentru încălțăminte. – Talpă + suf. -ină.

talus
TÁLUS, talusuri, s.n. (Anat.) Călcâi, astragal. – Din lat. talus.

taluz
TALÚZ, taluzuri, s.n. Suprafață înclinată care mărginește lateral un rambleu sau un debleu; teren în pantă. – Din fr. talus.

taluza
TALUZÁ, taluzez, vb. I. Tranz. (Rar) A da formă de taluz, de pantă, a ridica în taluz. – Din fr. taluser.

taluzare
TALUZÁRE, taluzări, s.f. Acțiunea de a taluza. – V. taluza.

taluzat
TALUZÁT, -Ă, taluzați, -te, adj. (Despre rambleuri și debleuri) Care are taluzuri, cu taluzuri. – V. taluza.

talveg
TALVÉG, talveguri, s.n. Linia care unește între ele punctele cele mai adânci ale albiei unei ape curgătoare sau ale unei văi uscate. – Din germ. Talweg, fr. thalweg.

taman
TAMÁN adv. (Pop.) 1. Tocmai, întocmai, chiar, exact. 2. În special, mai ales. 3. De-abia, într-un târziu, numai. – Din tc. tamam.

tamar
TAMÁR, tamare, s.n. Unealtă de care se servesc zidarii la căratul cărămizilor, formată dintr-o scândură cu un suport în partea de jos și care se poartă în spate, legată cu niște frânghii; targă (1). – Et. nec.

tamarin
TAMARÍN, tamarini, s.m. Arbore exotic din familia leguminoaselor, cu frunze compuse, alungite, cu flori galbene-roșietice, din ale cărui fructe se prepară o băutură răcoritoare, iar scoarța este utilizată în medicină (Tamarindus indica). – Din fr. tamarin.

tamarisca
TAMARÍSCĂ s.f. Nume dat mai multor specii de arbuști ornamentali cu frunze mărunte și dese și cu flori albe sau roz (Tamariscus). ♦ Cătină. [Var.: tamaríx s.m.] – Din fr. tamaris, lat. tamarix, -icis.

tamarix
TAMARÍX s.m. v. tamariscă.

tamazlac
TAMAZLẤC, tamazlâcuri, s.n. (Înv.) Totalitatea vitelor care aparțineau unui proprietar, unei gospodării; cireadă de vite. – Din tc. damizlık, bg. tamazlăk.

tamas
TAMẤȘ, tamâșuri, s.n. Proptea care se așază sub un butoi pentru a-l fixa și a-l împiedica să se rostogolească. – Din magh. támasz.

tambuchi
TAMBÚCHI, tambuchiuri, s.n. Deschizătură în puntea unei nave, prevăzută cu un capac sau cu o construcție asemănătoare cu o gheretă, care o protejează de intemperii și care permite accesul în încăperile de sub punte. – Din sp. tambucho.

tambur
TAMBÚR, (1, 2) tambure, s.n., (3) tamburi, s.m. 1. S.n. Piesă în formă de cilindru gol, fixă sau mobilă în jurul unui ax, făcută din metal, din lemn etc., cu diverse întrebuințări în tehnică; tobă. 2. S.n. Porțiune de prismă poligonală goală sau de cilindru gol, interpusă între o cupolă și arcurile sau zidurile care limitează un spațiu boltit. ♦ Spațiu amenajat la intrarea într-o clădire, cu o ușă pivotantă, pentru a proteja interiorul de aerul din exterior și a împiedica formarea curenților de aer în timpul deschiderii ușilor. 3. S.m. (Ieșit din uz) Toboșar. ♢ Compus: tambur-major = subofițer care conducea o fanfară militară; p. ext. plutonier (într-o fanfară militară). – Din fr. tambour.

tambura
TAMBÚRĂ, tambure, s.f. Vechi instrument muzical cu coarde de metal, asemănător cu mandolina, dar cu gâtul mai lung decât al acesteia. – Din tc. tambur.

tamburin
TAMBURÍN s.n. v. tamburină.

tamburina
TAMBURINÁ, tamburinez, vb. I. Tranz. (Livr.) A bate (cu degetele) ușor și ritmic ceva. – Din fr. tambouriner.

tamburinare
TAMBURINÁRE, tamburinări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a tamburina. – V. tamburina.

tamburina
TAMBURÍNĂ, tamburine, s.f. Instrument muzical popular, folosit pentru

tamizata
TAMIZÁTĂ, tamizate, adj. (Franțuzism; despre lumină) Care este

tamnesam
TAM-NESÁM adv. v.

tamnisam
TAM-NISÁM adv.

tampon
TAMPÓN, tampoane, s.n. 1. Piesă la vehiculele de cale ferată, constând dintr-un disc masiv de oțel și un resort puternic, care primește șocurile dintre vehicule în timpul mersului și care menține o anumită distanță între vagoanele cuplate. 2. Bucată de vată sau de tifon sterilizat, care se aplică pe o rană pentru a opri o hemoragie sau care se introduce într-o cavitate naturală a organismului în scopuri terapeutice. 3. Substanță întrebuințată pentru a împiedica un anumit proces chimic. 4. Accesoriu de birou, alcătuit dintr-o placă curbată acoperită cu hârtie sugativă, care servește la uscarea cernelii după scriere. – Din fr. tampon.

tampona
TAMPONÁ, tamponez, vb. I. 1. Refl. recipr. (Despre vehicule) A se ciocni, a se lovi. 2. Tranz. A atinge ușor și în repetate rânduri o parte a suprafeței corpului cu un tampon (2) sau cu alt obiect pentru a absorbi transpirația sau secrețiile unei răni. – Din fr. tamponner.

tamponament
TAMPONAMÉNT, tamponamente, s.n. Oprire a unei

tamponare
TAMPONÁRE, tamponări, s.f. Acțiunea de a (se) tampona și rezultatul ei. – V. tampona.

tamponat
TAMPONÁT, -Ă, tamponați, -te, adj. 1. (Despre vehicule) Ciocnit, lovit (prin izbire). 2. (Despre piele, răni) Atins repetat cu un tampon (2). – V. tampona.

tamtam
TAM-TÁM, tam-tamuri, s.n. 1. Instrument muzical de percuție alcătuit dintr-un disc concav de metal forjat, care, lovit cu un ciocănel de lemn căptușit cu postav, vibrează, producând sunete puternice; gong. 2. Instrument muzical african asemănător cu toba; muzică executată cu un astfel de instrument. ♦ Fig. Zgomot mare, zarvă. – Din fr. tam-tam.

tanagra
TANÁGRA s.f. Nume dat statuetelor de pământ ars care s-au găsit în necropolele de la Tanagra, în Grecia (iar mai târziu în toată lumea greco-romană). – Din fr. tanagra.

tanaj
TANÁJ, tanaje, s.n. (Rar) Tăbăcire. – Din fr. tannage.

tanana
TANANÁ s.f. (Reg.) Numele unui dans țigănesc; melodie după care se execută acest dans; tananica. – Din țig. tanana.

tanant
TANÁNT, tananți, s.m. Substanță chimică, anorganică sau organică, naturală sau sintetică, care are proprietatea de a tăbăci pieile crude; p. ext. materie primă naturală care conține o astfel de substanță. ♢ (Adjectival) Material tanant. – Din fr. tannant.

tanat
TANÁT, tanați, s.m. Sare sau ester al acidului tanic. – Din fr. tanate.

tanatic
TANÁTIC, -Ă, tanatici, -ce, adj. (Livr.) Referitor la moarte, de moarte. – Din fr. thanatique.

tanatofobie
TANATOFOBÍE, tanatofobii, s.f. Teamă morbidă de moarte. – Din fr. thanatophobie.

tanatogeneza
TANATOGENÉZĂ s.f. (Biol.) Studiu al cauzelor și mecanismelor care provoacă moartea. – Din fr. thanatogenèse.

tanatologic
TANATOLÓGIC, -Ă, tanatologici, -ce, adj. (Biol.) Referitor la tanatologie, de tanatologie. – Din fr. thanatologique.

tanatologie
TANATOLOGÍE s.f. Știință care se ocupă cu cercetarea semnelor, condițiilor, cauzelor și naturii morții. – Din fr. thanatologie.

tanat
TÁNĂT s.m. (Reg.) Grizu. – Et. nec.

tanc
TANC, tancuri, s.n. 1. Mașină de luptă blindată, înzestrată cu tunuri, mitraliere etc. instalate în turelă și în partea din față a vehiculului, cu roțile montate pe șenile, care poate străbate terenuri accidentate. 2. Rezervor din tablă sau din oțel folosit pentru depozitarea sau transportarea lichidelor; vehicul înzestrat cu un astfel de rezervor. ♢ Tanc petrolier = navă folosită la transportul petrolului sau al derivatelor lui. ♦ Vagonet metalic folosit în mine, cu capacitatea de o tonă. 3. (Fot.) Cutie de plastic de construcție specială, în care se developează filme fotografice. – Din fr. tank, germ. Tank.

tancheta
TANCHÉTĂ, tanchete, s.f. Tanc mic, ușor, cu blindaj subțire. – Din tanc.

tanchist
TANCHÍST, -Ă, tanchiști, -ste, s.m. și f. Militar care face parte dintr-o unitate de tancuri. – Din fr. tankiste, germ. Tankist.

tancodrom
TANCODRÓM, tancodromuri, s.n. Teren special amenajat pentru pregătirea și perfecționarea militarilor în conducerea tancurilor. – Din tanc (după aerodrom, cosmodrom).

tandalic
TANDALÍC, -Ă, tandalici, -ce, adj. (Reg.; adesea substantivat) Care umblă fără rost; zăpăcit. – Et. nec.

tandaluta
TANDALÚȚĂ, tandaluțe, s.f. Scândurică prevăzută la ambele capete cu câte un vârf de cui, cu care se fixează pânza la războiul de țesut ca să nu se strângă. – Et. nec.

tandem
TANDÉM, tandemuri, s.n. 1. Bicicletă pentru două persoane, cu două șei așezate una în spatele celeilalte, acționată de două perechi de pedale. 2. Cilindru compresor mecanic cu doi tăvălugi, egali ca mărime, ca formă și ca greutate. 3. Sistem tehnic acționat din două sau mai multe puncte situate pe direcția mișcării întregului sistem pe direcția mișcării elementului conducător al mecanismului motor. ♦ Mașină-unealtă cu mai multe posturi de lucru pentru operații succesive de prelucrare a aceleiași piese. 4. Fig. Grup de două persoane (nedespărțite). – Din fr. tandem.

tandreta
TANDRÉȚĂ s.f. v. tandrețe.

tandrete
TANDRÉȚE s.f. Afecțiune plină de duioșie, de delicatețe, de gingășie. [Var.: tandréță s.f.] – Din fr. tendresse.

tandru
TÁNDRU, -Ă, tandri, -e, adj. Care manifestă sau denotă tandrețe, plin de duioșie, de gingășie, de delicatețe, de sensibilitate; drăgăstos. – Din fr. tendre.

tandur
TANDÚR, (1) tandure, s.n. (Turcism înv.) 1. Masă pătrată, acoperită cu covoare, sub care se așeza un vas cu mangal pentru a încălzi pe cel ce ședea. 2. Fig. Lene. – Din tc. tandur (lit. tandır).

tanduriu
TANDURÍU, -ÍE, tandurii, adj. (Înv.) Leneș. – Tandur + suf. -iu.

tanea
TANEÁ, tanele, s.f. (Înv.) Bucată de blană sau de piele de animal. – Din tc. tāne.

tanga
TANGÁ, pers. 3 tanghează, vb. I. Intranz. (Despre nave, aeronave) A fi în tangaj. – Din fr. tanguer.

tangaj
TANGÁJ, tangaje, s.n. Mișcare oscilatorie de înclinare a unei nave, a unei aeronave sau a unui vehicul feroviar, efectuată în jurul unei axe transversale. – Din fr. tangage.

tangara
TANGARÁ, tangarale, s.f (Înv.) Instrument muzical turcesc cu coarde, asemănător cu țambalul. – Et. nec.

tangent
TANGÉNT, -Ă, tangenți, -te, adj., s.f. 1. Adj. (Despre drepte) Care atinge o curbă într-un singur punct. ♦ (Despre planuri) Care conține tangente (2) la toate curbele care trec printr-un punct al unei suprafețe, care atinge suprafața într-un singur punct. 2. S.f. Linie dreaptă care atinge o curbă într-un singur punct. ♢ Loc. adv. În (sau prin) tangentă = tangențial. ♢ Expr. A scăpa prin tangentă = a se eschiva de la un lucru prinzând momentul potrivit; a scăpa cu greu dintr-o situație dificilă. 3. S.f. Funcție trigonometrică egală cu câtul dintre funcția sinus și funcția cosinus. – Din fr. tangent.

tangenta
TANGÉNȚĂ, tangențe, s.f. Poziție, stare a două figuri geometrice tangente. ♦ Atingere, legătură, contact. ♦ Fig. Relație, legătură trecătoare, indirectă. – Din fr. tangence.

tangential
TANGENȚIÁL, -Ă, tangențiali, -e, adj. Privitor la tangentă; care este asemănător cu o tangentă. ♦ Fig. (Adesea adverbial) Atins în treacăt; p. ext. indirect, printre altele. [Pr.: -ți-al] – Din fr. tangentiel.

tanghir
TANGHÍR, tanghire, s.n. Placă transparentă de gelatină sau de masă plastică, având pe o față, în relief, puncte sau linii de diferite forme, folosită la obținerea umbrelor sau semitonurilor la tipărirea manuală. – Din germ. Tangier[manier].

tangibil
TANGÍBIL, -Ă, tangibili, -e, adj. Care se poate percepe prin atingere, care are un aspect concret; fig. real, evident. – Din fr. tangible.

tangon
TANGÓN, tangoane, s.n. (Mare) 1. Catarg orizontal mobil, cu funii și scară, folosit pe timp de furtună pentru coborârea și urcarea oamenilor în și din barcă. 2. Drug de lemn fixat la un capăt pe bordaj, întrebuințat la legarea bărcilor lansate pe apă. – Din fr. tangon.

tangou
TANGÓU, tangouri, s.n. Dans de salon, la origine vechi dans popular argentinian, cu ritmul lent în doi timpi, care se dansează în perechi; melodie după care se execută acest dans. – Din fr. tango.

tanic
TÁNIC adj. (În sintagma) Acid tanic = tanin. – Din fr. tannique.

tanin
TANÍN, taninuri, s.n. Produs vegetal cu gust astringent, solubil în apă, care are proprietatea de a tăbăci pielea, cu întrebuințări în industrie; acid tanic. – Din fr. tanin.

taninos
TANINÓS, -OÁSĂ, taninoși, -oase, adj. Care conține tanin, caracteristic taninului; de tanin. – Tanin + suf. -os.

taniza
TANIZÁ, tanizez, vb. I. Tranz. A adăuga tanin din sâmburii de struguri în vin, în scopul limpezirii sau

tanizare
TANIZÁRE, tanizări, s.f. Acțiunea de a taniza și rezultatul ei. – V. taniza.

tantal
TANTÁL s.n. Element chimic metalic rar, cenușiu, lucios, ductil și maleabil (folosit la confecționarea pieselor de laborator). – Din fr. tantale.

tantalit
TANTALÍT, tantalituri, s.n. Mineral compus din fier și mangan, care cristalizează în sistemul rombic, de culoare neagră sau roșu-închis, cu luciu semimetalic. – Din fr. tantalite.

tanti
TÁNTI s.f. invar. Mătușă. ♦ (Fam.) Termen de adresare, în mediul urban, față de o femeie mai în vârstă. – Din fr. tante.

tantiema
TANTIÉMĂ, tantieme, s.f. 1. Sumă de bani încasată de membrii unui consiliu de administrație sau de funcționari superiori ai unei societăți comerciale (din beneficiul net al acesteia) pentru participarea la conducerea ei. ♦ Comision procentual acordat mijlocitorilor de afaceri. 2. Onorariu procentual cuvenit (în trecut) unui autor dramatic, calculat în raport cu încasările realizate la reprezentațiile piesei sale. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. tantième.

tantrism
TANTRÍSM s.n. Denumire dată mai multor curente religioase din India din sec. IX până în sec. XIII, opuse brahmanismului. – Din fr. tantrisme.

tanzanian
TANZANIÁN, -Ă, tanzanieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Tanzaniei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Tanzaniei sau populației ei, privitor la Tanzania sau la populația ei. [Pr.: -ni-an] – Din fr. tanzanien.

taoism
TAOÍSM s.n. Curent în filozofia chineză veche bazat pe acțiunea de tao „drum, cale”, înțeleasă ca ordine universală, proprie fenomenelor naturii, vieții sociale și gândirii omenești; religie chineză care a existat până în sec. XVII și care a avut la bază această concepție. [Pr.: ta-o-ism. – Var.: daoísm s.n.] – Din fr. taoïsme.

taola
TAÓLĂ, taole, s.f. (Rar) Cot al unui râu. – Et. nec.

tapa
TAPÁ, tapez, vb. I. 1. Tranz. (Fam.) A obține de la cineva bani cu titlu de împrumut, dar fără intenția de a-i restitui. 2. Tranz. și refl. A (se) pieptăna în așa fel, încât să poată da părului o formă înaltă, înfoiată. – Din fr. taper.

tapaj
TAPÁJ s.n. Zgomot violent și confuz produs de lovituri sau de glasuri care răsună în același timp; protest zgomotos; larmă, gălăgie, scandal. – Din fr. tapage.

tapangea
TAPANGEÁ, tapangele, s.f. (Înv.) Lovitură dată cu palma; palmă, calcavură. – Din tc. tabanca „pistol”.

tapare
TAPÁRE, tapări, s.f. Acțiunea de a (se) tapa și rezultatul ei. – V. tapa.

tapat
TAPÁT, -Ă, tapate, adj. (Despre păr) Înfoiat prin pieptănare; (despre femei) cu părul înfoiat prin pieptănare. – V. tapa.

tapa
TÁPĂ, tape, s.f. Scobitură, tăietură care se face la capătul lemnelor de construcție pentru a le putea îmbina unele cu altele. ♦ Tăietură care rămâne în trunchiul unui copac când tăietorul lovește cu toporul o dată pieziș și altă dată orizontal. – Et. nec.

tapet
TAPÉT, tapete, s.n. 1. Hârtie, pânză, mătase etc. cu desene colorate, care se aplică pe pereții unor camere în loc de zugrăveală; p. ext. zugrăveală. 2. (Înv.) Covor mic. 3. (În expr.) A pune (sau a aduce, rar a veni) pe tapet = a aduce în discuție, a fi la ordinea zilei. [Pl. și: tapeturi] – Din it. tappeto, germ. Tapete.

tapeta
TAPETÁ, tapetez, vb. I. Tranz. 1. A acoperi cu tapete (1) pereții unei încăperi; a tapisa (2). 2. A pudra cu făină, pesmet etc. o tavă unsă cu grăsime, în care urmează să fie copt aluatul, budinca etc. – Din tapet.

tapetar
TAPETÁR, tapetari, s.m. Muncitor specializat în tapetare. – Tapeta + suf. -ar.

tapetare
TAPETÁRE, tapetări, s.f. Acțiunea de a tapeta și rezultatul ei. – V. tapeta.

tapeur
TAPEUR, -Ă, tapeuri, -e, s.m. și f. (Franțuzism) Persoană care cere adesea bani cu împrumut (fără intenția de a-i restitui). [Pr.: tapör] – Din fr. tapeur.

tapinos
TAPINÓS adv. (Înv.) Cu umilință. – Din ngr. tapinós.

tapioca
TAPIÓCĂ s.f. Substanță alimentară făinoasă, extrasă din tuberculele maniocului, folosită în alimentația copiilor. [Pr.: -pi-o-] – Din fr. tapioca.

tapir
TAPÍR, tapiri, s.m. Animal mamifer imparicopitat din zona tropicală, cu corpul masiv, pielea netedă, buzele și nasul prelungite într-un fel de trompetă scurtă (Tapirus americanus și indicus). – Din fr. tapir.

tapisa
TAPISÁ, tapisez, vb. I. Tranz. 1. A îmbrăca o mobilă cu stofă, cu pânză, mătase, vinilin, piele etc. peste materialul de umplutură, elementele elastice, pânza de rezistență; a capitona. 2. A tapeta. [Var.: tapițá vb. I] – Din fr. tapisser, germ. tapezieren.

tapisare
TAPISÁRE, tapisări, s.f. Acțiunea de a tapisa și rezultatul ei; capitonare. [Var.: tapițáre s.f.] – V. tapisa.

tapisat
TAPISÁT, -Ă, tapisați, -te, adj. (Despre pereți) Acoperit cu tapete (1); (despre mobile) îmbrăcat în stofă, pânză, mătase, vinilin, piele etc.; capitonat. [Var.: tapițát, -ă adj.] – V. tapisa.

tapiserie
TAPISERÍE, tapiserii, s.f. 1. Lucru de mână cusut pe o canava cu lână, cu mătase, cu fir. ♦ Țesătură din lână sau din mătase înfățișând subiecte diverse sau teme alegorice, lucrată manual sau la război și folosită mai ales la împodobirea pereților sau a unor mobile. 2. Partea tapisată a unei mobile. [Var.: tapițeríe s.f.] – Din fr. tapisserie.

tapita
TAPIȚÁ vb. I. v. tapisa.

tapitare
TAPIȚÁRE s.f. v. tapisare.

tapitat
TAPIȚÁT, -Ă adj. v. tapisat.

tapiter
TAPIȚÉR, tapițeri, s.m. Meseriaș specialist în tapisarea mobilelor. – Probabil din pol. tapicer, bg. tapițer. Cf. germ. T a p e z i e r.

tapiterie
TAPIȚERÍE^1, (2) tapițerii, s.f. 1. Meseria tapițerului. 2. Atelier, prăvălie în care se lucrează sau se vând obiecte făcute de tapițer. – Tapițer + suf. -ie.

TAPIȚERÍE^2 s.f. v. tapiserie.

taposnic
TAPÓȘNIC, tapoșnici, s.m. Plantă erbacee din familia labiatelor, cu flori purpurii, cu frunze înguste, ovale și cu tulpina ramificată și acoperită cu peri moi, îndreptați în jos (Galeopsis ladanum). – Et. nec.

tapota
TAPOTÁ, tapotez, vb. I. Tranz. A bate ușor țesuturile cu palma, pentru masaj. – Din fr. tapoter.

tapotare
TAPOTÁRE, tapotări, s.f. Acțiunea de a tapota și rezultatul ei. – V. tapota.

tapura
TAPÚRĂ, tapuri, s.f. Fisură, crăpătură în interiorul unei piese metalice, produsă în cursul fabricării acesteia. – Din fr. tapure.

tar
TAR, taruri, s.m. Veche unitate de măsură pentru greutăți, egală cu 125 de ocale. ♦ Sarcină, povară. – Din magh. tar.

tara
TARÁ s.f. v. tară^1.

tarabagiu
TARABAGÍU, tarabagii, s.m. Negustor ambulant (care vinde la o tarabă). – Tarabă + suf. -agiu.

taraba
TARÁBĂ, tarabe, s.f. 1. Un fel de masă pe care negustorii (ambulanți) își expun și își vând marfa la târguri, în piețe sau pe străzi. ♢ Loc. adj. (Depr.) De tarabă = de calitate proastă, p. ext. mahalagesc, trivial. 2. Tejghea (de cârciumă) la care stă negustorul. – Din tc. tarab.

tarabostes
TARABÓSTES s.m. pl. Denumire dată (de latini) aristocraților geto-daci; pileați. – Cuv.lat.

tarabulus
TARABULÚS, tarabuluse, s.n. (Înv.) Șal oriental care se înfășura în jurul capului sau se purta ca cingătoare. – Din tc. Tarabulus „Tripoli”.

tarac
TARÁC, taraci, s.m. Stâlp bătut în pământ, care servește ca element de susținere pentru un pod, un zăgaz, un gard etc. [Var.: taráș s.m.] – Ucr. taraš.

taracan
TARACÁN, taracani, s.m. (Reg.) Gândac. – Din rus. tarakan.

taraf
TARÁF, tarafuri, s.n. 1. Mică formație muzicală (de lăutari), care cântă muzică populară; tacâm (II 2). 2. (Înv.) Gașcă, clică. – Din tc. taraf.

taragot
TARAGÓT, taragoturi, s.n. Instrument muzical popular românesc de suflat, format dintr-un tub conic de metal cu ancie simplă. – Et. nec.

taragotist
TARAGOTÍST, taragotiști, s.m. Persoană care cântă la taragot. – Taragot + suf. -ist.

tarama
TARAMÁ s.f. Icre (de calitate inferioară) sărate și

taranca
TARÁNCĂ, tărănci, s.f. (Iht.; reg.) Ocheană. – Et. nec.

tarantela
TARANTÉLĂ^2 s.f. v. tarantulă.

TARANTÉLĂ^1, tarantele, s.f. Dans popular napolitan, executat într-un ritm viu; melodie după care se execută acest dans. – Din it. tarantella.

tarantula
TARANTÚLĂ, tarantule, s.f. Specie de păianjen mare (din țările meridionale), cu patru ochi mari și numeroși ochi mai mici, care își sapă galerii în pământ și a cărui înțepătură este veninoasă (Lycosa tarentula). [Var.: tarantélă s.f.] – Din fr. tarentule.

tarapana
TARAPANÁ, tarapanale, s.f. (În evul mediu, în Moldova și în Țara Românească) Monetărie. – Din tc. tarabhāne.

tarapangele
TARAPANGÉLE s.f. pl. (Reg.) Legume, zarzavaturi. – Et. nec.

tarapangiu
TARAPANGÍU, tarapangii, s.m. (În evul mediu, în Moldova și în Țara Românească) Meșter care lucra într-o tarapana. – Tarapana + suf. -giu.

tarar
TARÁR, tarare, s.n. Mașină folosită în industria morăritului pentru a curăța semințele de cereale de impurități prin cernere și prin antrenarea lor într-un curent de aer. – Din fr. tarare.

tarara
TARARÁ s.f. Melodie monotonă care pare că nu se mai sfârșește. – Formație onomatopeică.

taras
TARÁȘ s.m. v. tarac.

tarat
TARÁT, -Ă, tarați, -te, adj. (Rar) Plin de vicii, cu tare^2. – Din fr. taré.

tara
TÁRĂ^1, tare, s.f. 1. Dara. 2. Nume dat unor greutăți nemarcate formate din diferite bucăți de metal sau de sticlă, care se întrebuințează la diferite cântăriri de laborator. 3. (Mil.) Denumire pentru caracteristicile fizico-chimice de bază ale pulberii (3). [Var.: tará s.f.] – Din ngr. tára.

TÁRĂ^2, tare, s.f. Defect fizic sau moral (ereditar); meteahnă. – Din fr. tare.

tardigrad
TARDIGRÁD, -Ă, tardigrazi, -de, adj., s.n. 1. Adj. (Despre animale) Care merge încet. 2. S.n. (La pl.) Grup de animale nevertebrate, de talie foarte mică, care se deplasează greoi pe picioare (Tardigrada); (și la sg.) animal care face parte din acest grup. – Din fr. tardigrade.

tardiv
TARDÍV, -Ă, tardivi, -e, adj. (Adesea adverbial) Care apare, se întâmplă, se dezvoltă cu întârziere. – Din fr. tardif.

tardivitate
TARDIVITÁTE s.f. (Rar) Faptul de a fi tardiv, caracterul a ceea ce este tardiv; dezvoltare tardivă, înceată. – Tardiv + suf. -itate. Cf. fr. t a r d i v e t é.

tare
TÁRE, tari, adj., adv. I. Adj. 1. Care are o consistență solidă, care opune rezistență la apăsare și nu poate fi ușor pătruns, străbătut, desfăcut, despicat; lipsit de moliciune, solid; p. ext. trainic, durabil. ♦ Care este mai consistent decât în mod obișnuit; vârtos, des; (despre pâine) uscat; (despre ouă) răscopt. ♦ Fortificat, întărit. 2. Care este lipsit de elasticitate, care nu se îndoaie (decât cu greu), fără suplețe; (despre pânză sau obiecte de pânză) scrobit, apretat. ♢ Pânză tare = pânză (cu țesătură rară) foarte apretată, folosită în croitorie. 3. (Despre ființe sau părți ale corpului lor) Care are forță sau rezistență fizică, voinic, robust, viguros, puternic. ♢ Expr. (A fi) tare de(-o) ureche (sau de urechi) = (a fi) surd. 4. (Despre oameni și despre manifestările lor) Care este în stare să reziste, să facă față încercărilor, cu voință fermă, energic, dârz, neclintit. ♢ Expr. (A fi) tare de fire (sau de inimă) = (a fi) curajos, rezistent. ♦ (Despre colectivități) Plin de forță, puternic. ♦ Neînduplecat. 5. Care dispune de putere, de autoritate, care este stăpân pe o situație; atotputernic. ♦ Care posedă cunoștințe temeinice într-un domeniu; doct, priceput. 6. (Despre argumente) Convingător, concludent; clar, categoric. 7. (Despre fenomene ale naturii) Care se manifestă cu violență. ♦ Vorbe (sau cuvinte) tari = vorbe aspre, grele, jignitoare, insultătoare, injurioase. 8. (Despre sunete, zgomote) Care este emis cu putere, care răsună până departe, se aude bine. 9. (Despre aer) Răcoros, rece, tăios; p. ext. curat, ozonat. ♦ Care produce o impresie puternică asupra organelor de simț; pătrunzător, intens, ascuțit. 10. (Despre băuturi alcoolice) Care are o concentrație mare de alcool. ♦ (Despre unele substanțe alimentare, chimice sau medicamentoase) Care are o concentrație mare (și produce un efect puternic); p. restr. picant. 11. (Despre culori) Bătător la ochi; viu, puternic, intens, aprins. II. Adv. 1. Foarte, mult, extrem, teribil, grozav. ♢ (Pe lângă adjective sau adverbe, ajută la formarea superlativului) Îți voi rămâne tare recunoscător. 2. Cu forță, cu intensitate, cu putere. 3. (Pe lângă verbe ca „a vorbi”, „a spune”, „a cânta” etc.) Cu glas articulat, pentru a fi auzit de cei din jur; cu glas ridicat, pentru a se auzi bine sau departe. 4. Iute, repede. – Lat. talem.

targa
TÁRGĂ, tărgi, s.f. 1. Pat portativ cu care se transportă răniți și bolnavi; mică platformă portativă de scânduri, de nuiele etc., care servește la căratul diferitelor materiale. ♦ (Rar) Tamar. 2. (În expr.) A trage targa pe uscat = a fi strâmtorat bănește, a o scoate greu la capăt; a trage mâța de coadă. – Cf. bg. t a r g a.

tarhan
TARHÁN, tarhani, s.m. (Entom.; reg.) Șvab^1. – Din ucr. tarhan.

tarhon
TARHÓN s.m. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu tulpina dreaptă și ramificată, cu flori alburii, cu frunze lanceolate aromate întrebuințate drept condiment (Artemisia dracunculus). – Din tc. tarhun.

tarif
TARÍF, tarife, s.n. 1. Taxă oficială fixată pentru anumite prestații de serviciu, pentru vânzarea anumitor articole, transporturi de mărfuri și de persoane etc. ♦ Sumă de bani dată cuiva pentru o muncă depusă. 2. Tabel, listă cuprinzând prețurile unitare sau specifice pentru furnituri, servicii etc. (publice) și condițiile stabilite pentru aplicarea lor. 3. (În sintagma) Tarif vamal = tabel în care sunt înscrise taxele vamale la care sunt supuse mărfurile trecute peste granița unui stat. [Pl. și: tarifuri] – Din fr. tarif.

tarifa
TARIFÁ, tarifez, vb. I. Tranz. (Rar) A supune unui tarif, a taxa. – Din fr. tarifer.

tarifar
TARIFÁR, -Ă, tarifari, -e, adj. Privitor la tarif; (despre preț, taxă, salariu) fixat prin tarif, în conformitate cu un tarif. – Din fr. tarifaire.

tarifare
TARIFÁRE, tarifări, s.f. Acțiunea de a tarifa și rezultatul ei. – V. tarifa.

tarisfat
TARISFÁT, tarisfați, s.m. (Reg.) Bărbat (mai în vârstă) care are un rol conducător în ceremonialul nunții țărănești; staroste. – Din scr. stari svat.

tarla
TARLÁ, tarlale, s.f. 1. Suprafață de teren agricol mărginită de patru drumuri care se întretaie (făcând parte din teritoriul unei comune; solă; cultura de pe o astfel de suprafață. 2. (Rar) Drum sau teren îngust care desparte semănăturile; hotar. – Din tc. tarla.

tarlaliza
TARLALIZÁ, tarlalizez, vb. I. Tranz. A împărți o întindere de pământ sau o pășune în tarlale (1). – Tarla + suf. -iza.

tarlalizare
TARLALIZÁRE, tarlalizări, s.f. Acțiunea de a tarlaliza și rezultatul ei. – V. tarlaliza.

tarlatan
TARLATÁN s.n. (Înv.) Muselină de bumbac, foarte subțire, de culoare deschisă. – Din fr. tarlatane.

tarnita
TÁRNIȚĂ, tarnițe, s.f. 1. Șa (țărănească) de lemn sau (rar) de piele, folosită la călărit sau la transportul unei poveri. 2. Culme, coamă de munte sau de deal în formă de șa. 3. (Reg.) Drum de munte, bătut de oi sau de vite. – Din ucr. tarnyc'a.

taroc
TARÓC s.n. Numele unui joc de cărți la care se folosesc cărți speciale. – Din germ. Tarock.

tarod
TARÓD, tarozi, s.n. Burghiu de filetat. – Din fr. taraud.

taroda
TARODÁ, tarodez, vb. I. Tranz. A găuri în spirală o piesă în care urmează să intre un șurub. – Din fr. tarauder.

tarodare
TARODÁRE, tarodări, s.f. Acțiunea de a taroda și rezultatul ei. – V. taroda.

tarpan
TARPÁN, tarpani, s.m. Cal sălbatic din stepele sau podișurile Asiei, de culoare brună, cu capul scurt și gros, cu coama scurtă (Equus gmelini). – Din fr. tarpan.

tars
TARS, tarsuri, s.n. 1. Parte posterioară a scheletului labei piciorului, formată din șapte oase, articulate la un capăt cu oasele gambei, iar la celălalt cu oasele metatarsului. 2. Parte terminală a piciorului insectelor, formată din 1-5 segmente și terminată de obicei cu una sau două gheare. 3. Scheletul fibro-cartilaginos al pleoapelor. – Din fr. tarse.

tarsalgie
TARSALGÍE, tarsalgii, s.f. (Med.) Durere a articulației tarsului. – Din fr. tarsalgie.

tarsectomie
TARSECTOMÍE, tarsectomii, s.f. (Med.) Rezecție a oaselor tarsului. – Din fr. tarsectomie.

tarsian
TARSIÁN, -Ă, tarsieni, -e, adj. Care aparține tarsului, al tarsului, privitor la tars. [Pr.: -si-an] – Din fr. tarsien.

tarsioidee
TARSIOIDÉE, tarsioidee, s.f. (La pl.) Subordin de mamifere arboricole, nocturne, insectivore, de mărimea unor șobolani, cu ochii foarte mari, cu picioarele din spate foarte lungi din cauza alungirii tarsului și cu degetele terminate cu ventuze (Tarsioidea); (și la sg.) mamifer care face parte din acest subordin. [Pr.: -si-o-i-] – Din lat. Tarsioidea (numele științific al subordinului). Cf. fr. t a r s i e r.

tartaj
TARTÁJ, tartaje, s.n. 1. (Reg.) Fiecare dintre cele două coperte ale unei cărți; scoarță. 2. (Înv.) Carte scrisă de mână care se folosea ca abecedar. [Var.: trătáj s.n.] – Cf. ngr. t e t r á d h i o n.

tartan
TARTÁN, tartane, s.n. 1. Țesătură specială din lână sau din bumbac, cu carouri mari, divers colorate, folosită în Scoția. 2. Șal sau pled făcut din tartan (1). 3. Material special din mastic sintetic elastic, folosit pentru amenajarea pistelor atletice și a terenurilor sportive în vederea

tartana
TARTÁNĂ, tartane, s.f. Mică navă de transport și de pescuit, cu o singură pânză, triunghiulară, folosită mai ales în Marea Mediterană. – Din fr. tartane, it. tartana.

tartar
TARTÁR^1 adj. (În sintagma) Sos tartar = maioneză picantă preparată cu mult muștar (cu capere și castraveți acri). – Din fr. [sauce] tartare.

TARTÁR^2, tartaruri, s.n. (În mitologia antică) Loc așezat în fundul infernului, în care se presupune că erau chinuiți cei care păcătuiau față de zei; (în credința creștină) iad, infern. [Acc. și: tártar] – Din sl. tarŭtarŭ.

tarta
TÁRTĂ, tarte, s.f. Prăjitură făcută dintr-un strat subțire de aluat fraged, acoperit cu fructe și cu cremă. – Din fr. tarte.

tartina
TARTÍNĂ, tartine, s.f. Felie de pâine unsă cu unt pe care se pune brânză, șuncă, salam etc.; p. ext. sandviș. – Din fr. tartine.

tartor
TÁRTOR, tartori, s.m. Căpetenia dracilor; p. gener. drac. ♦ Fig. Conducătorul unei tagme, al unui grup, care conduce cu asprime, despotic. ♦ Fig. Om fără scrupule, care își impune voința, care terorizează, care comite fapte reprobabile. – Cf. t a r t a r 2.

tartorita
TÁRTORIȚĂ, tartorițe, s.f. Drăcoaică, diavoliță; fig. femeie rea, afurisită. – Tartor + suf. -iță.

tartraj
TARTRÁJ s.n. Operație de adăugare de acid tartric în mustul de struguri pentru a-i mări aciditatea. – Din fr. tartrage.

tartrat
TARTRÁT, tartrați, s.m. Sare sau ester al acidului tartric. – Din fr. tartrate.

tartric
TÁRTRIC adj. (În sintagma) Acid tartric = acid organic cristalizat, cu gust acru, solubil în apă, care se găsește în fructe, mai ales în mustul de struguri, și care se întrebuințează în industria alimentară, în vopsitoria textilă, în medicină etc.; sare de lămâie. – Din fr. tartrique.

tartru
TÁRTRU, tartruri, s.n. 1. Amestec sedimentar depus pe fundul vaselor în care se păstrează vinul și care conține tartrat de potasiu și alte substanțe; tirighie. 2. (Și în sintagma tartru dentar) Substanță calcaroasă de culoare gălbuie sau negricioasă, care se depune uneori pe coroana dinților; detritus. – Din fr. tartre.

tartufism
TARTUFÍSM s.n. (Rar) Ipocrizie, fariseism, fățărnicie. – Tartuffe (n. pr.) + suf. -ism. Cf. fr. t a r t u f e r i e.

tas
TAS, tasuri, s.n. (Înv.) 1. Vas plat (rotund); tipsie, taler^1; (astăzi) talerul^1 cântarului, pe care se pune marfa pentru a fi cântărită. ♢ Expr. A umbla cu tasul = a face chetă; a cerși. ♦ Lighenaș de care se servește bărbierul când bărbierește. 2. Cupă; ceașcă (de lut). 3. Fiecare dintre cele două talere^1 ale chimvalului. ♦ (Rar) Fiecare dintre cele două capace ale unui medalion. [Var.: teas s.n.] – Din tc. tas.

tasa
TASÁ, tasez, vb. I. Tranz. A reduce volumul unui obiect, al unui material, a comprima prin lovire, apăsare, strângere. ♦ Refl. (Despre terenuri, materiale pulverulente sau granulare) A se așeza în straturi mai compacte, a se îndesa (prin scufundare), a deveni mai puțin afânat. – Din fr. tasser.

tasare
TASÁRE, tasări, s.f. Faptul de a (se) tasa; îndesare, cufundare. – V. tasa.

taseu
TASÉU, taseuri, s.n. Nicovală mică, folosită de tinichigii pentru a îndrepta tabla. – Cf. fr. t a s s e a u.

tasichinezie
TASICHINEZÍE, tasichinezii, s.f. (Med.) Tendință irezistibilă de a merge, de a alerga, observată la psihopați. [Scris și: tasikinezie] – Din fr. tasikinésie.

tasma
TASMÁ, tasmale, s.f. (Reg.) Fir sau panglică de mătase, de ață de piele etc. – Din tc. tasma.

tason
TASÓN, tasoane, s.n. Punct de concentrare a materialului lemnos în exploatările forestiere, apropiat de căile de transport. – Et. nec.

tastatura
TASTATÚRĂ, tastaturi, s.f. (Tehn.) Claviatură. – Din germ. Tastatur.

tasta
TÁSTĂ, taste, s.f. (Tehn.) Clapă (1). – Din germ. Taste.

taster
TÁSTER, tastere, s.n. Dispozitiv mecanic al mașinii de cules monotip, prevăzut cu o claviatură, utilizat la înregistrarea textului pe o bandă de hârtie prin perforații diferit combinate. – Din germ. Taster.

tasterist
TASTERÍST, -Ă, tasteriști, -ste, s.m. și f. (Tipogr.) Linotipist. – Taster + suf. -ist.

tastiera
TASTIÉRĂ, tastiere, s.f. 1. Mecanism care declanșează sunetele unui tub de orgă sau coardele unor instrumente cu claviatură. 2. Plăcuță specială de lemn tare, fixată la instrumentele cu coarde, deasupra părții superioare a cutiei de rezonanță. [Pr.: -ti-e-] – Din it. tastiera.

tasca
TÁȘCĂ, tăști, s.f. Geantă de piele sau de pânză, în care se țin diferite obiecte. ♦ Pungă de piele în care se țin tutunul, banii etc.; tecșilă, tășulă. – Din ucr. taška, magh. táska.

tasist
TAȘÍST, -Ă, tașiști, -ste, adj. (Despre picturi) Care este realizat în pete de culoare. – Din fr. tachiste.

tataie
TATÁIE s.m. (Reg.) Apelativ familiar cu care copiii numesc pe tatăl lor; tată. ♦ Bunic. [Pr.: -ta-ie] – Tată + suf. -aie.

tata
TÁTĂ, tați, s.m. 1. Bărbat care are copii; nume pe care i-l dau acestui bărbat copiii săi când i se adresează sau când vorbesc despre el ori pe care și-l dă el însuși când vorbește cu copiii săi; taică, părinte, tătân, babacă. ♢ Tată de familie = bărbat care are copii pe care îi crește; cap de familie. Tată mare sau tata-moșu = bunic. Tată vitreg = al doilea soț al unei femei în raport cu copiii ei dintr-o căsătorie anterioară. Tată bun = tată adevărat. ♢ Loc. adj. Din tată în fiu = transmis de-a lungul generațiilor, prin descendență directă, din generație în generație. ♢ Expr. Calcă pe urmele lui taică-său, se spune despre cel care seamănă cu tatăl său în apucături și obiceiuri (rele). Bucățică ruptă tată-său sau tată-său în picioare, se spune despre un copil care seamănă perfect tatălui său. Se leapădă și de tată-său sau vinde și pe tată-său, se zice despre un om rău, lipsit de scrupule. Unde dă tata, crește carnea, se spune când părintele își pedepsește copiii pentru binele lor. Măi tată! exclamație de uimire sau de satisfacție. 2. (La vocativ) Termen cu care se adresează cineva unui copil (sau unei persoane tinere străine) pentru a marca un raport de familiaritate și de simpatie. 3. (Uneori determinat prin „socru”) Nume dat de ginere sau de noră socrului. 4. (Fam.) Nume dat unui bărbat (mai în vârstă) în semn de respect sau de afecțiune. ♦ (Pe lângă un nume de persoană) Nume dat unui neam etc. 5. (În credința creștină) Dumnezeu, creatorul lumii. ♢ Tatăl nostru = numele unei rugăciuni creștine. ♢ Expr. (A ști) ca (pe) Tatăl nostru = (a ști) foarte bine, pe de rost, fără greșeală. 6. Fig. (Fam.) Creator, făuritor, fondator. 7. (Glumeț) Cel care întrupează cele mai înalte calități, care este deasupra altora, îi covârșește pe toți. [Nom. sg. art.: tata și tatăl; gen.-dat. sg.: tatii și tatei] – Lat. tata.

tatona
TATONÁ, tatonez, vb. I. Tranz. A face încercări prudente în mai multe direcții pentru a cunoaște o situație, a găsi o soluție; a proceda cu nesiguranță, cu ezitare; a sonda. ♢ Expr. A tatona terenul = a cerceta posibilitățile de reușită înainte de începerea unei acțiuni. – Din fr. tâtonner.

tatonant
TATONÁNT, -Ă, tatonanți, -te, adj. (Livr.) Care tatonează. – Din fr. tâtonnant.

tatonare
TATONÁRE, tatonări, s.f. Acțiunea de a tatona și rezultatul ei. – V. tatona.

tatu
TATÚ, tatu, s.m. Nume dat mai multor genuri de mamifere nocturne fără dinți, cu corpul acoperit de plăci osoase și cornoase mobile, care trăiesc în America Centrală, de Sud și în Mexic; animal aparținând unuia dintre aceste genuri. – Din fr. tatou.

tatua
TATUÁ, tatuez, vb. I. Refl. și tranz. A(-și) imprima pe (ori sub) pielea corpului, pe mâini sau pe față diverse inscripții sau desene, cu ajutorul unor împunsături cu materii colorante care nu se pot șterge. [Pr.: -tu-a] – Din fr. tatouer.

tatuaj
TATUÁJ, tatuaje, s.n. 1. Tatuare; (concr.) desen care rămâne pe piele după tatuare. 2. Marcare a animalelor cu semne imprimate în piele pentru recunoaștere și identificare. [Pr.: -tu-aj] – Din fr. tatouage.

tatuare
TATUÁRE s.f. Acțiunea de a (se) tatua. [Pr.: -tu-a-] – V. tatua.

tatuat
TATUÁT, -Ă, tatuați, -te, adj. Care poartă urmele unui tatuaj. [Pr.: -tu-at] – V. tatua.

taula
TÁULĂ s.f. Numele mai multor arbuști din familia rozaceelor, cultivați ca plante decorative (Spiraea). [Pr.: ta-u-] – Din pol. tawula.

taumaturg
TAUMATÚRG, taumaturgi, s.m. Persoană care, în concepția unor religii, ar poseda însușirea de a face minuni; făcător de minuni. – Din fr. thaumaturge.

taumaturgie
TAUMATURGÍE s.f. Pretinsă putere de a face minuni; magie. – Din fr. thaumaturgie.

taur
TÁUR, tauri, s.m. 1. Mascul necastrat din specia taurinelor, cu capul mare, pielea groasă, părul de pe frunte lung și adesea creț; buhai (Bos taurus). ♢ Expr. A lua (sau a prinde) taurul de coarne = a înfrunta cu îndrăzneală o dificultate, a lua lucrurile pieptiș. 2. (

taurin
TAURÍN, -Ă, taurini, -e, adj. Care aparține taurului (1), privitor la taur, din specia taurului. ♦ (Substantivat, f. pl.) Specie de bovine care au ca reprezentant tipic boul; (și la sg.) animal din această specie. [Pr.: ta-u-] – Din it. taurino.

taurisci
TAURÍSCI s.m. pl. Numele unor triburi celtice dintre care unul, așezat în nord-vestul Daciei, s-a integrat ulterior în masa populației romanizate. – Din lat. taurisci, gr. tauríscos.

taurocefal
TAUROCEFÁL, taurocefali, s.m. Monstru mitic care avea cap de taur (1). [Pr.: ta-u-] – Din fr. taurocéphale.

tauromahie
TAUROMAHÍE s.f. Arta de a lupta cu taurii (1) în arenă. [Pr.: ta-u-] – Din fr. tauromachie.

tautofonie
TAUTOFONÍE, tautofonii, s.f. Repetiție supărătoare a acelorași sunete sau articulații. [Pr.: ta-u-] – Din fr. tautophonie.

tautologic
TAUTOLÓGIC, -Ă, tautologici, -ce, adj. Care are caracter de tautologie, privitor la tautologie. [Pr.: ta-u-] – Din fr. tautologique.

tautologie
TAUTOLOGÍE, tautologii, s.f. 1. Greșeală de limbă care constă în repetarea inutilă a aceleiași idei, formulată cu alte cuvinte; cerc vicios, pleonasm. 2. Fenomen sintactic care constă în repetarea unor cuvinte cu același sens, dar cu funcțiuni diferite, marcate de obicei prin deosebire de intonație sau de formă și care, exprimând identitatea celor doi termeni, are rolul de a sublinia o calitate sau o acțiune. 3. (Log.) Judecată în care subiectul și predicatul sunt exact aceeași noțiune. 4. Expresie din logica simbolică, care, în limitele unui sistem formal, este adevărată în orice interpretare. [Pr.: ta-u-] – Din fr. tautologie, lat. tautologia.

tautomer
TAUTOMÉR, -Ă, tautomeri, -e, adj. (Chim.; despre substanțe) Care prezintă tautomerie. [Pr.: ta-u-] – Din fr. tautomère.

tautomerie
TAUTOMERÍE s.f. Formă de izomerie care se caracterizează prin ușurința cu care izomerii trec unul în celălalt, datorită deplasării unei duble legături și a unui atom de hidrogen. [Pr.: ta-u-] – Din fr. tautomérie.

tava
TAVÁ s.f. v. tavă.

tavan
TAVÁN, tavane, s.n. 1. Suprafața interioară a planșeului superior dintr-o încăpere; plafon. ♢ Expr. A sta cu ochii în tavan = a sta degeaba; a lenevi. ♦ Partea superioară a unei excavații miniere. 2. (Reg.) Scândură de brad, lungă și subțire, folosită la construirea podului casei. 3. (Reg.) Fiecare dintre cele două extremități ale unei corăbii, unde dorm corăbierii. [Pl. și: tavanuri] – Din tc. tavan.

tava
TÁVĂ, tăvi, s.f. 1. Obiect plat de metal, de material plastic, de lemn, având forme și dimensiuni diferite și marginile puțin ridicate, pe care se aduc la masă cele necesare pentru servit; tabla, tablă^1 (5). ♦ Vas de tablă sau de fier smălțuit, cu marginile ridicate, în care se coc la cuptor anumite mâncăruri și prăjituri. 2. (Reg.; în expr.) A da pe cineva tavă (sau tava) = a tăbărî asupra cuiva. 3. (Reg.) Șervețel brodat care se așterne pe o tavă (1) sau ca ornament pe o mobilă. [Var.: (reg.) tavá s.f.] – Din tc. tava. Cf. bg. t a v a.

taverna
TAVÉRNĂ, taverne, s.f. Cârciumă sărăcăcioasă, murdară și întunecoasă (instalată de obicei la subsol). – Din fr. taverne.

taxa
TAXÁ, taxez, vb. I. Tranz. 1. A supune unei taxe, unei impuneri; a fixa o sumă determinată (ca taxă, impozit, preț). 2. A califica pe cineva drept..., a acuza de... – Din fr. taxer, lat. taxare.

taxacee
TAXACÉE, taxacee, s.f. (La pl.) Familie de plante gimnosperme lemnoase, cu frunze persistente în formă de ac, cu flori solitare la subsuoara frunzelor sau în spice și cu sămânța acoperită cu un înveliș cărnos (Taxaceae); (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. taxacées.

taxare
TAXÁRE, taxări, s.f. Acțiunea de a taxa și rezultatul ei. – V. taxa.

taxator
TAXATÓR, -OÁRE, taxatori, -oare, s.m. și f. Persoană care vinde bilete într-un vehicul de transport în comun; p. gener. încasator. – Taxa + suf. -tor.

taxatie
TAXÁȚIE, taxații, s.f. (În sintagma) Taxație forestieră = dendrometrie. – Din fr. taxation.

taxa
TÁXĂ, taxe, s.f. 1. Sumă de bani care se percepe la anumite mărfuri sub formă de impozit. ♢ Taxă pe valoarea adăugată = impozit general care se aplică pe fiecare stadiu al circuitului de producție al produsului final. 2. Plată efectuată în favoarea bugetului de stat de către diferite persoane fizice sau juridice în cazul când acestea se bucură de anumite servicii sau drepturi. ♦ Sumă de bani care se plătește unei instituții în schimbul unor servicii prestate sau al anumitor drepturi. – Din fr. taxe.

taxi
TAXÍ, taxiuri, s.n. Taximetru. – Din fr. taxi.

taxicamion
TAXICAMIÓN, taxicamioane, s.n. Autocamion care funcționează după sistemul taximetrelor. [Pr.: -mi-on] – Taxi + camion.

taxid
TAXÍD, taxiduri, s.n. (Înv.) Călătorie pe care o făceau negustorii (în străinătate) pentru a vinde sau a cumpăra marfă. ♦ (Concr.) Marfă adusă (din țări străine). – Din ngr. taxídhi.

taxidar
TAXIDÁR, taxidari, s.m. (Înv.) Persoană care strângea dările. – Din tc. tahsildar.

taxidarie
TAXIDĂRÍE s.f. (Înv.) Încasare a dărilor. – Taxidar + suf. -ie.

taxidermie
TAXIDERMÍE s.f. Arta

taxidermist
TAXIDERMÍST, taxidermiști, s.m. Specialist în taxidermie. – Din fr. taxidermiste.

taxifurgonet
TAXIFURGONÉT s.n. v. taxifurgonetă.

taxifurgoneta
TAXIFURGONÉTĂ, taxifurgonete, s.f. Autofurgonetă care funcționează după sistemul taximetrelor. [Var.: taxifurgonét s.n.] – Taxi + furgonetă.

taxim
TAXÍM, taximuri, s.n. (Înv. și reg.) Cântec popular care se execută din cobză sau din scripcă. – Din tc. taksim.

taximetrist
TAXIMETRÍST, -Ă, taximetriști, -ste, s.m. și f. Șofer de taximetru. – Taximetru + suf. -ist.

taximetru
TAXIMÉTRU, taximetre, s.n. Automobil care efectuează, contra plată, transporturi de persoane sau de mărfuri, în general în interiorul orașelor, de obicei prevăzut cu un aparat pentru înregistrarea distanței parcurse și a timpului, în vederea fixării sumei de plată; taxi. – Din fr. taximètre.

taxinomie
TAXINOMÍE s.f. v. taxonomie.

taxiologic
TAXIOLÓGIC, -Ă, taxiologici, -ce, adj. Referitor la taxiologie, de taxiologie. [Pr.: -xi-o-] – Din taxiologie.

taxiologie
TAXIOLOGÍE s.f. Disciplină orientată spre optimizarea acțiunilor umane prin aplicarea ciberneticii și a criteriilor rezultate din studiul stereotipului dinamic la om. [Pr.: -xi-o-] – Probabil din fr.

taxodiacee
TAXODIACÉE, taxodiacee, s.f. (La pl.) Familie de plante gimnosperme, lemnoase, rășinoase, cu frunze solzoase sau aciculare persistente, cu fructe sub formă de conuri cu solzi (Taxodiaceae); (și la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: -di-a-ce-e] – Din fr. taxodiacées.

taxonomic
TAXONÓMIC, -Ă, taxonomici, -ce, adj. Cu caracter de clasificare, de taxonomie; categorial. – Din fr. taxonomique.

taxonomie
TAXONOMÍE s.f. 1. Știința legilor de clasificare. 2. Studiul unei grupe de animale sau de plante din punctul de vedere al clasificării și descrierii speciilor. [Var.: taxinomíe s.f.] – Din fr. taxonomie, taxinomie.

taylorism
TAYLORÍSM s.n. Metodă de organizare a muncii în cadrul căreia normele de muncă se stabilesc la nivelul muncitorilor cu cel mai ridicat randament și pe baza unor îmbunătățiri aduse muncii prin eliminarea mișcărilor inutile, prin aplicarea unor metode mai eficiente, a evidenței și controlului, ducând astfel la creșterea randamentului muncii. [Scris și: tailorism. – Pr.: tei-] – Din fr. taylorisme.

tabacar
TĂBĂCÁR, tăbăcari, s.m. Muncitor specialist în tăbăcitul pieilor; tabac^2, timar, argăsitor. – Tabac^2 + suf. -ar.

tabacaresc
TĂBĂCĂRÉSC, -EÁSCĂ, tăbăcărești, adj., s.f. 1. Adj. Care aparține tăbăcarilor, privitor la tăbăcari. ♢ Lână tăbăcărească = lână care se smulge de pe pielea de oaie dată la tăbăcit. 2. S.f. Numele unui joc de cărți. – Tăbăcar + suf. -esc.

tabacarie
TĂBĂCĂRÍE, (2) tăbăcării, s.f. 1. Meseria tăbăcarului. 2. Atelierul tăbăcarului sau secție industrială în care se argăsesc pieile. – Tăbăcar + suf. -ie.

tabaceala
TĂBĂCEÁLĂ, tăbăceli, s.f. Tăbăcire. – Tăbăci + suf. -eală.

tabaci
TĂBĂCÍ, tăbăcesc, vb. IV. Tranz. A prelucra pielea brută cu ajutorul tananților, transformând-o într-un produs care nu putrezește, moale, suplu, impermeabil, elastic și rezistent; a argăsi. ♦ Fig. (Glumeț) A snopi în bătăi. – Din tabac^2.

tabacire
TĂBĂCÍRE, tăbăciri, s.f. Acțiunea de a tăbăci și rezultatul ei; tăbăceală, tăbăcit^1, argăsire, argăseală, argăsit, tanaj. – V. tăbăci.

tabacit
TĂBĂCÍT^1 s.n. Tăbăcire. – V. tăbăci.

TĂBĂCÍT^2, -Ă, tăbăciți, -te, adj. (Despre piele) Care a fost transformat, cu ajutorul tananților, într-un produs moale, suplu, impermeabil, elastic și rezistent la uzură. ♦ Fig. (Despre pielea sau trupul omului) Ars de soare și de vânt; bătătorit de muncă; bătucit, înăsprit. – V. tăbăci.

tabacitor
TĂBĂCITÓR, -OÁRE, tăbăcitori, -oare, adj. Care are proprietatea de a tăbăci; argăsitor. ♦ (Substantivat, n.) Butoi în care se ține argăseala. – Tăbăci + suf. -tor.

tabanas
TĂBĂNÁȘ, tăbănașe, s. n. (Reg.) Cireadă mică, cârd. – Cf. t a b u n.

tabaras
TĂBĂRÁȘ, tăbărași, s.m. Ostaș care face parte dintr-o tabără. – Tabără + suf. -aș.

tabari
TĂBĂRÎ, tábăr, vb. IV. Intranz. 1. A se repezi la cineva (cu violență, dușmănos), a da năvală asupra cuiva; a se năpusti. ♦ Fig. A se adresa cuiva în mod insistent; a apostrofa pe cineva brusc și nepoliticos; a sări cu gura la cineva. ♦ (Rar) A se repezi, a veni în grabă. 2. (Înv.) A-și așeza tabăra; a poposi. – Din tabără.

tabaltoc
TĂBÂLTÓC, (1) tăbâltoace, s.n., (2) tăbâltoci, s.m. 1. S.n. (Reg.) Săculeț. 2. S.m. Om scund și îndesat. [Var.: tăbultóc s.m.] – Cf. ucr. t a b o l e ć.

tabarca
TĂBÂRCĂ, tăbârce, s.f. (Reg.) 1. Par cu care se ridică greutăți; drug. 2. Sarcină, greutate. [Pl. și: tăbârci] – Et. nec.

tabarci
TĂBÂRCÍ, tăbârcesc, vb. IV. (Reg.) 1. Tranz. A purta (sau a ridica) o greutate în brațe, în mâini sau în spinare; a târî după sine ceva greu. 2. Refl. A se cățăra cu greutate, a se opinti (spre a se urca). ♦ A umbla greu ( din cauza unei sarcini pe care o poartă), a se târî. – Din tăbârcă.

tablaci
TĂBLĂCÍ, tăblăcesc, vb. IV. Tranz. A da flexibilitate și lustru pieii argăsite, întinzând-o în toate direcțiile. – Et. nec.

tablaluta
TĂBLĂLÚȚĂ, tăblăluțe, s. f. Diminutiv al lui tabla. – Tabla + suf. -uță.

tablie
TĂBLÍE, tăblii, s.f. 1. Tablă^1 (2). 2. Parte a unei lucrări de tâmplărie, fierărie sau arhitectură, formată dintr-un panou de lemn, de metal, de faianță, de material plastic etc. fixat pe scheletul unei mobile, al unei uși. – Din ngr. távli.

tablita
TĂBLÍȚĂ, tăblițe, s.f. Diminutiv a lui tablă^1. 1. Placă dreptunghiulară de ardezie, înrămată în lemn, pe care scriau cu condei de piatră școlarii începători. 2. (La romani) Placă mică acoperită cu un strat de ceară, pe care se scria cu un stilet. 3. (Înv.) Carnețel în care se notau diverse fapte,

tablui
TĂBLUÍ, tăbluiesc, vb. IV. Tranz. A acoperi o casă cu tablă^1. – Tablă^1 + suf. -ui.

tabluit
TĂBLUÍT, -Ă, tăbluiți, -te, adj. Acoperit cu tablă^1. – V. tăblui.

tabultoc
TĂBULTÓC s.m. v. tăbâltoc.

tacai
TĂCĂÍ, tăcăiesc, vb. IV. Intranz. A scoate la intervale regulate sunetul exprimat prin interjecția „tac”. ♦ A ciocăni, a țăcăni. ♦ (Despre inimă) A zvâcni, a bate (ritmic). [Var: tâcâí vb. IV] – Tac^1 + suf. -ăi.

tacaitoare
TĂCĂITOÁRE, tăcăitori, s.f. (

tacea
TĂCEÁ, tac, vb. II. Intranz. 1. A nu vorbi nimic, a se abține să vorbească. ♢ Loc. adv. Pe tăcute = în tăcere, în ascuns. ♢ Expr. A tăcea chitic (sau molcom, mâlc, ca peștele, ca pământul, ca melcul) = a nu spune nimic. A tăcea ca porcul în păpușoi (sau în cucuruz) = a tăcea spre a nu se da de gol. Tac mă cheamă = nu spun o vorbă. Tace și face, se spune despre cineva care acționează fără vorbă multă sau despre cineva care uneltește în ascuns ceva rău. Tace și coace, se zice despre cineva care plănuiește în ascuns o răzbunare. ♦ Fig. (Despre elementele naturii și despre lucruri personificate) A sta în nemișcare, a nu se face auzit. 2. A înceta să vorbească, să plângă, a se întrerupe din vorbă; a amuți. ♢ Expr. Ia (sau ian) taci! arată bucuria sau neîncrederea în cuvintele cuiva. Tacă-ți gura sau taci din gură! = nu mai vorbi! isprăvește! 3. A nu răspunde, a nu riposta. 4. A tăinui, a ascunde; a fi discret. ♦ A nu-și exprima fățiș părerea. – Lat. tacere.

tacere
TĂCÉRE, tăceri, s.f. Faptul de a tăcea; p. ext. liniște, calm, acalmie. ♢ Loc. adv. În (sau înv. întru) tăcere = fără a vorbi; fără a se destăinui. ♢ Expr. A trece (ceva) sub tăcere = a trece (ceva) cu vederea, a ascunde (ceva), a omite (în mod intenționat). ♦ Pauză, întrerupere mai lungă într-o discuție. ♦ Fig. Indiferență. ♦ Fig. Lipsă de afirmare, de manifestare; apatie, amorțire. – V. tăcea.

taciuna
TĂCIUNÁ, tăciunez, vb. I. 1. Tranz. A arde ceva până când se face tăciune (1). 2. Refl. (Despre unele cereale) A fi atacat de tăciune (2). – Din tăciune.

taciunas
TĂCIUNÁȘ, tăciunași, s.m. Diminutiv a lui tăciune. – Tăciune + suf. -aș.

taciunat
TĂCIUNÁT, -Ă, tăciunați, -te, adj. 1. (Despre oameni sau despre părul, ochii, tenul lor) Negru ca tăciunele (1). 2. (Despre unele cereale) Atacat de tăciune (2); tăciunos. – V. tăciuna.

taciune
TĂCIÚNE, tăciuni, s.m. 1. Rămășiță dintr-o bucată de lemn care a ars incomplet; cărbune sau lemn în faza de ardere fără flacără. ♢ Expr. A nu avea nici tăciune în vatră = a fi foarte sărac. Nu-i ard (nici) tăciunii în vatră, se spune despre un om (sărac) căruia îi merge prost în toate, care nu izbutește nimic. 2. Boală a plantelor (cerealiere) provocată de o ciupercă parazită care se manifestă prin distrugerea totală sau parțială a părților atacate și prin apariția în locul acestora a unei pulberi de culoare neagră; cărbune. – Din lat. *titio, -onis.

taciunos
TĂCIUNÓS, -OÁSĂ, tăciunoși, -oase, adj. (Despre unele cereale) Atacat de tăciune (2); tăciunat. – Tăciune + suf. -os.

tacut
TĂCÚT, -Ă, tăcuți, -te, adj. 1. Care tace, care nu vorbește; p. ext. care nu face zgomot; calm, liniștit. 2. Puțin comunicativ, taciturn; p. ext. discret, rezervat, timid. – V. tăcea.

tafalog
TĂFĂLÓG, -OÁGĂ, tăfălogi, -oage, adj. (Reg.) Cu mișcări încete, molâu. – Et. nec.

tafalca
TĂFẤLCĂ, tăfâlci, s.f. (Reg.) Traistă, săculeț. – Et. nec.

tagada
TĂGÁDĂ, tăgade, s.f. Tăgăduială. ♢ Loc. adv. fără (putință de) tăgadă = neîndoios, nedezmințit, sigur. – Din tăgădui (derivat regresiv).

tagadnic
TĂGÁDNIC, -Ă, tăgadnici, -ce, adj. (Înv.) Care tăgăduiește; mincinos. – Tăgadă + suf. -nic.

tagadui
TĂGĂDUÍ, tăgăduiesc, vb. IV. Tranz. A contesta o afirmație, a nu recunoaște ceva; a nega; a dezminți. ♦ (Rar) A refuza. – Din magh. tagadni.

tagaduiala
TĂGĂDUIÁLĂ, tăgăduieli, s.f. Faptul de a tăgădui; negare, contestare; tăgadă, tăgăduire, tăgăduință. [Pr.: -du-ia-] – Tăgădui + suf. -eală.

tagaduinta
TĂGĂDUÍNȚĂ, tăgăduințe, s.f. (Înv.) Tăgăduială. – Tăgădui + suf. -ință.

tagaduire
TĂGĂDUÍRE, tăgăduiri, s.f. Acțiunea de a tăgădui și rezultatul ei; tăgăduială. – V. tăgădui.

tagaduit
TĂGĂDUÍT, -Ă, tăgăduiți, -te, adj. Care poate fi pus la îndoială, contestat. – V. tăgădui.

tagarta
TĂGÂRȚÁ, tăgârțez, vb. I. Refl. (Reg.) A se agăța de cineva. – Din tăgârță.

tagarta
TĂGẤRȚĂ, tăgârțe, s.f. (Reg.) Traistă, sac. – Cf. ngr. t a g a r t z í k a.

taia
TĂIÁ, tai, vb. I. I. 1. Tranz. A despărți, a separa ceva în bucăți cu ajutorul unui obiect tăios sau prin diferite procedee fizice și chimice; a diviza, a scinda, a despica, a fragmenta, a îmbucătăți. ♢ Expr. A-și tăia (singur) craca (sau creanga) de sub picioare = a-și primejdui situația printr-o acțiune negândită. A tăia nodul gordian = a găsi soluția unei probleme grele, a rezolva, a clarifica o situație încurcată. Poți să tai lemne pe dânsul, se spune despre cineva care doarme adânc. ♦ Spec. A desprinde, a desface filele unei cărți necitite, unite la margini. 2. Tranz. A despica, a spinteca, a trece prin... ♢ Expr. A(-și) tăia drum (sau cale, cărare) = a-și face loc îndepărtând obstacolele ce îi stau în cale. 3. Tranz. A suprima (un text sau o parte din el). ♢ Expr. A tăia răul de la rădăcină = a lua măsuri energice pentru a stârpi radical un rău. 4. Tranz. A lăsa urme în profunzime, a brăzda; a executa (prin așchiere) adâncituri sau proeminențe pe suprafața unui obiect. ♦ A săpa, a sculpta. 5. Tranz. (Rar) A croi un obiect de îmbrăcăminte. 6. Tranz. (Înv.) A fabrica bani, a bate monedă. 7. Tranz. (Despre drumuri, râuri etc.) A străbate; a traversa. ♦ (Despre oameni, vehicule etc.) A merge pe drumul cel mai scurt; a scurta drumul. 8. Refl. recipr. A se întretăia. 9. Refl. (Despre țesături) A se destrăma, a se rupe în direcția firului țesut sau la îndoituri. 10. Refl. (Despre lapte) A se coagula, a se brânzi (fiind alterat); (despre anumite preparate culinare) a căpăta aspect de lapte brânzit din cauza alterării sau a unei greșeli de preparare. ♦ Tranz. A opri fermentarea mustului. II. Tranz. și refl. (recipr.) A (se) spinteca, a (se) omorî, a (se) ucide (cu un obiect tăios). ♢ Expr. (Absol.) A tăia și a spânzura = a se purta samavolnic, a proceda arbitrar și abuziv. ♦ A (se) răni cu un instrument tăios. ♦ Tranz. A provoca o durere fizică. ♦ Tranz. A înjunghia, a sacrifica un animal (în scopul valorificării). III. 1. Tranz. și refl. A (se) curma, a (se) opri, a (se) întrerupe. ♢ Expr. (Tranz.) A tăia drumul (sau calea) cuiva = a ieși înaintea cuiva spre a-l împiedica să înainteze, a-l opri din drum. (Refl.) A i se tăia cuiva drumurile (sau cărările) = a fi în încurcătură, a i se reduce posibilitatea de a-și aranja treburile. 2. Tranz. A face să slăbească sau să înceteze; a micșora, a slăbi, a modera, a atenua, a opri. ♢ Expr. A-i tăia (sau, refl., a i se tăia) cuiva (toată) pofta = a face să-și piardă sau a-și pierde cheful, curajul de a (mai) face ceva. A-i tăia (cuiva) cuvântul = a descuraja (pe cineva). (Refl.) A i se tăia cuiva (mâinile și) picioarele = a-i slăbi, a i se muia cuiva (mâinile și) picioarele. ♦ A distruge, a șterge efectul. 3. Tranz. A consfinți încheierea unei tranzacții (prin desfacerea cu palma deschisă a mâinilor unite ale negociatorilor); a pecetlui. ♦ (La jocurile de cărți) A despărți în două pachetul de cărți, punând jumătatea de dedesubt deasupra; a juca ținând banca împotriva tuturor celorlalți jucători. 4. Tranz. și intranz. (Fam.; în expr.) A tăia (la) piroane = a spune minciuni. 5. Tranz. (În expr.) A-l tăia pe cineva capul = a înțelege, a (se) pricepe să facă un lucru. (Fam.) A spune ce-l taie capul = a spune vrute și nevrute, a vorbi fără rost. 6. Tranz. (Fam.; în expr.) A tăia pe cineva = a întrece pe cineva, a i-o lua înainte, a-l învinge. [Pr.: tă-ia] – Lat. *taliare.

taiat
TĂIÁT^1 s.n. Faptul de a (se) tăia. – V. tăia.

TĂIÁT^2, -Ă, tăiați, -te, adj. I. 1. Care este despărțit, separat în bucăți cu ajutorul unui obiect tăios sau prin diferite procedee fizice și chimice; despicat. 2. (Despre filele unei cărți necitite) Desprins, desfăcut la margini. 3. (Despre texte, filme etc.) Din care s-a suprimat o parte. 4. (Despre țesături) Destrămat în direcția firului țesut sau la îndoituri. 5. (Despre anumite preparate culinare) Cu aspect de lapte brânzit, din cauza alterării sau a unei greșeli de preparare. II. Rănit cu un obiect tăios. ♦ (Despre păsări, animale) Care a fost sacrificat (în scopul valorificării). III. 1. (Despre răsuflare, respirație) Cu ritmul slăbit, oprit. 2. (Despre un pachet de cărți de joc) Despărțit în două punând jumătatea de dedesubt deasupra. [Pr.: tă-iat] – V. tăia.

taiculean
TĂICULEÁN, tăiculeni, s.m. (Pop.) Tăiculiță. – Taică + suf. -ulean.

taiculita
TĂICULÍȚĂ s.m. Diminutiv al lui taică; tăicușor, tăicuță, tăiculean. – Taică + suf. -uliță.

taicusor
TĂICUȘÓR, tăicușori, s.m. Tăiculiță. – Taică + suf. -ușor.

taicut
TĂICÚȚ s.m. v. tăicuță.

taicuta
TĂICÚȚĂ s.m. Tăiculiță. [Var.: tăicúț s.m.] – Taică + suf. -uță.

taier
TĂIÉR s.n. v. taier.

taiere
TĂIÉRE, tăieri, s.f Acțiunea de a (se) tăia și rezultatul ei. [Pr.: tă-ie-] – V. tăia.

taietor
TĂIETÓR, -OÁRE, tăietori, -oare, adj., subst. 1. Adj. Care taie; tăios; ascuțit. 2. S.f. Plantă erbacee cu frunze păroase de culoare verde închis și cu flori galbene, folosită în medicina populară pentru oblojirea tăieturilor (Inula hirta). 3. S.n. Buștean pe care se taie sau se despică lemnele de foc; tăiș (2); (în trecut) trunchi care servea călăului pentru decapitarea condamnaților la moarte. 4. S.m. Muncitor care se ocupă cu tăierea diferitelor materiale în industrie sau cu sacrificarea animalelor la abator. [Pr.: tă-ie-] – Tăia + suf. -ător.

taietura
TĂIETÚRĂ, tăieturi, s.f. 1. Acțiunea de a tăia; (concr.) locul unde s-a tăiat ceva; spec. rană provocată de un instrument tăios. ♦ Suprafața rezultată dintr-un corp după ce a fost tăiat. ♦ Fel, mod de a tăia. 2. Drum (adâncit) săpat de o apă în curgerea ei. ♦ Povârniș drept, prăpăstios; perete stâncos. 3. Croiala unei haine. ♦ Fig. Linie, trăsătură, contur. 4. Teren despădurit pe care se mai văd încă butucii. 5. Fig. (La pl.) Senzație de durere asemănătoare cu aceea provocată de o tăiere; junghiuri. 6. Ștersătură; fragment, text șters sau anulat. 7. Porțiune, articol decupat dintr-o tipăritură. [Pr.: tă-ie-] – Tăia + suf. -ătură.

taietei
TĂIEȚÉI s.m. pl. Aluat nedospit făcut din făină, apă, sare (și ouă) tăiat in șuvițe lungi si subțiri, care se fierb în supă sau se gătesc cu brânză, cu nuci etc. [Pr.: tă-i-. – Var.: tăițéi s.m. pl.] – Tăiați (pl. lui tăiat, part. lui tăia) + suf. -ei (după it. tagliatelli).

taifasui
TĂIFĂSUÍ, tăifăsuiesc, vb. IV. Intranz. A vorbi cu cineva mult și cu familiaritate despre lucruri minore; a sta la taifas, a pălăvrăgi, a sporovăi. – Taifas + suf. -ui.

taifasuiala
TĂIFĂSUIÁLĂ, tăifăsuieli, s.f. Faptul de a tăifăsui. – Tăifăsui + suf. -ială.

tainicie
TĂINICÍE, tăinicii, s.f. (Pop.) Taină, secret. – Tainic + suf. -ie.

tainui
TĂINUÍ, tăinuiesc, vb. IV. 1. Tranz. A păstra o taină, a ține secret, a nu lăsa să se știe, să se afle ceva; a ascunde, a acoperi. ♦ Refl. (Rar) A se ascunde. 2. Intranz. (Pop.) A sta de vorbă, a sta la taifas, a discuta (în intimitate). – Taină + suf. -ui.

tainuire
TĂINUÍRE, tăinuiri, s.f. Acțiunea de a tăinui și rezultatul ei; înțelegere ascunsă; sfat ținut în taină. ♦ Infracțiune care constă în primirea sau

tainuit
TĂINUÍT, -Ă, tăinuiți, -te, adj. 1. Ascuns, ferit, tainic. ♦ Discret. 2. Neștiut de alții, secret. – V. tăinui.

tainuitor
TĂINUITÓR, -OÁRE, tăinuitori, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care tăinuiește, care ascunde ceva. 2. S.m. și f. Persoană care tăinuiește fapta unui răufăcător, care adăpostește o persoană urmărită de justiție sau ascunde lucruri furate, mărfuri de contrabandă etc. [Pr.: -nu-i-] – Tăinui + suf. -tor.

taios
TĂIÓS, -OÁSĂ, tăioși, -oase, adj. I. (Despre obiecte) Care este ascuțit, dur și poate tăia; ascuțit. II. Fig. 1. (Despre vânt, ger etc.) Care biciuiește trupul sau fața, care îți dă senzația că te taie. 2. (Despre privire, glas etc.) Pătrunzător, aspru, ascuțit. 3. (Despre vorbe, stil etc.) Mușcător, caustic. – Tăia + suf. -os.

tais
TĂÍȘ, tăișuri, s.n. 1. Parte mai subțire, ascuțită, destinată să taie, a unui instrument, a unei unelte (de obicei a unui cuțit); ascuțiș; muchie tăietoare a unei unelte sau a unei ustensile. ♢ Expr. Cuțit cu două tăișuri = situație a cărei rezolvare într-un anumit sens poate avea efecte opuse celor dorite; procedeu care implică avantaje și dezavantaje la fel de importante. A trece sub tăișul săbiei = a ucide, a distruge complet. 2. (Rar) Tăietor (3). – Tăia + suf. -iș.

taitei
TĂIȚÉI s.m. pl. v. tăieței.

talanita
TĂLÁNIȚĂ, tălanițe, s.f. (Înv.) Femeie de moravuri ușoare. – Et. nec.

talalai
TĂLĂLĂÍ, tălălăiesc, vb. IV. Intranz. 1. A vorbi mult și fără rost; a pălăvrăgi, a flecări. 2. A merge încoace și încolo, pășind fără siguranță; a hoinări, a vagabonda. – Formație onomatopeică.

talalau
TĂLĂLẮU s.n. (Reg.) Zgomot, larmă, tărăboi. – Et. nec.

talancani
TĂLĂNCĂNÍ, pers. 3 tălăncănește, vb. IV. Intranz. (Reg., despre clopote, tălăngi) A suna, a bălăngăni. – Talancă + suf. -ăni.

talancuta
TĂLĂNCÚȚĂ, tălăncuțe, s.f. Diminutiv al lui talancă. – Talancă + suf. -uță.

talazui
TĂLĂZUÍ, pers. 3 tălăzuiește, vb. IV. Refl., Intranz. A se ridica în talazuri, a face valuri mari, tumultoase. ♦ Fig. A undui. – Talaz + suf. -ui.

talazuire
TĂLĂZUÍRE, tălăzuiri, s.f. Acțiunea de a (se) tălăzui și rezultatul ei. – V. tălăzui.

talazuit
TĂLĂZUÍT, -Ă, tălăzuiți, -te, adj. (Despre apa mării și a râurilor) Ridicat în talazuri. – V. tălăzui.

talamb
TĂLẤMB, -Ă, tălâmbi, -e, adj. (Reg.; despre oameni) Neîndemânatic; tembel. – Et. nec.

talgerel
TĂLGERÉL, tălgerele, s.n. (Rar) Diminutiv al lui talger; tălgior. – Talger + suf. -el.

talgior
TĂLGIÓR, tălgiori, s.m. (Pop.) Tălgerel. [Pr.: -gi-or] – Talger + suf. -ior.

talhar
TĂLHÁR s.m. v. tâlhar.

talharasug
TĂLHĂRĂȘÚG, tălhărășuguri, s.n. (Înv.) Tâlhărie. – Tâlhar + suf. -ășug.

talica
TĂLÍCĂ pron. pers. v. mătălică.

talmaci
TĂLMÁCI, -CE, tălmaci, -ce, s.m. și f. Traducător, interpret. ♦ Tâlcuitor, comentator. [Var.: tâlmáci, -ce s.m. și f.] – Din sl. tlumaci.

talmaci
TĂLMĂCÍ, tălmăcesc, vb. IV. Tranz. 1. A traduce un text dintr-o limbă în alta. 2. A interpreta, a tâlcui. 3. A explica, a lămuri; a dezlega, a desluși, a ghici o problemă, o întrebare etc. ♦ Refl. recipr. (Pop.) A-și da explicații, a se lămuri; a se sfătui, a se înțelege cu cineva. 4. A exprima, a exterioriza. – Din sl. tlŭmačĩ.

talmacire
TĂLMĂCÍRE, tălmăciri, s.f. Acțiunea de a (se) tălmăci și rezultatul ei; operă

talmacitor
TĂLMĂCITÓR, -OÁRE, tălmăcitori, -oare, s.m. și f. Traducător, interpret. ♦ Tâlcuitor, comentator. – Tălmăci + suf. -tor.

talmasag
TĂLMĂȘÁG, tălmășaguri, s.n. (Reg.) Glumă, vorbă hazlie. [Var.: tămășág s.n.] – Cf. scr. t a m a z a.

talpas
TĂLPÁȘ, tălpași, s.m. (Înv.) Pedestraș, infanterist. – Din magh. talpas.

talpalui
TĂLPĂLUÍ, tălpăluiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A tălpui. – Din magh. talpalni.

talpic
TĂLPÍC s.m. și. n. v. tălpig.

talpica
TĂLPÍCĂ s.f. v. tălpig.

talpig
TĂLPÍG, (1, 2) tălpige, s.n., (3, 4) tălpigi, s.m. 1. S.n. Fiecare dintre pedalele de la războiul de țesut cu ajutorul cărora se schimbă ițele. 2. S.n. Fiecare dintre cele două suporturi laterale curbate cu care sunt prevăzute unele scaune fără picioare. ♦ Fiecare dintre tălpile unei sănii. ♦ Bucată de lemn sau de piatră care se fixează sub stâlpii unei galerii de mină pentru a împiedica pătrunderea stâlpilor în talpa galeriei. 3. S.m. Încălțăminte rudimentară alcătuită dintr-o talpă de lemn și o baretă de piele petrecută pe deasupra labei piciorului. 4. S.m. Șosetă foarte scurtă de damă care acoperă numai laba piciorului. [Var.: tălpíc s.m. și n., tălpícă s.f.] – Talpă + suf. -ig.

talpita
TĂLPÍȚĂ, tălpițe, s.f. Diminutiv al lui talpă; tălpuță. – Talpă + suf. -iță.

talpoi
TĂLPÓI, tălpoaie, s.n. Augmentativ al lui talpă (II). 1. Grindă groasă care se pune ca temelie la unele construcții. 2. Fiecare dintre tălpile unei sănii de transport. – Talpă + suf. -oi.

talpos
TĂLPÓS, -OÁSĂ, tălpoși, -oase, adj. (Despre pământ) Argilos, clisos. – Talpă + suf. -os.

talpui
TĂLPUÍ, tălpuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A pune talpă la încălțăminte; a pingeli. ♦ A înlocui tălpile rupte de la ciorapi. 2. A pune o șină de fier la talpa plugului, la tălpile unei sănii etc. – Talpă + suf. -ui.

talpuire
TĂLPUÍRE, tălpuiri, s.f. Acțiunea de a tălpui și rezultatul ei. – V. tălpui.

talpuit
TĂLPUÍT s.n. Faptul de a tălpui. – V. tălpui.

talpuitor
TĂLPUITÓR, tălpuitori, s.m. Muncitor care lucrează la tălpuirea încălțămintei. [Pr.: -pu-i-] – Tălpui + suf. -tor.

talputa
TĂLPÚȚĂ, tălpuțe, s.f. Tălpiță. – Talpă + suf. -uță.

tamadui
TĂMĂDUÍ, tămăduiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) însănătoși, a (se) vindeca, a (se) lecui. [Prez. ind. și: tămắdui] – Din magh. támadni „a sprijini”, „a ajuta”.

tamaduiala
TĂMĂDUIÁLĂ, tămăduieli, s.f. (Pop.) Tămăduire. [Pr.: -du-ia-] – Tămădui + suf. -eală.

tamaduire
TĂMĂDUÍRE, tămăduiri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) tămădui și rezultatul ei; tămăduială. ♦ Izvorul tămăduirii = a) sărbătoare bisericească creștină ținută în prima vineri după Paști; b) loc cu ape de băut sau de scăldat, care au proprietatea de a vindeca anumite boli. – V. tămădui.

tamaduitor
TĂMĂDUITÓR, -OÁRE, tămăduitori, -oare, adj. (Pop.) Care tămăduiește; vindecător, lecuitor. [Pr.: -du-i-] – Tămădui + suf. -tor.

tamasag
TĂMĂȘÁG s.n. v. tălmășag.

tamaia
TĂMÂIÁ, tămâiez, vb. I. 1. Tranz. și intranz. (Bis.) A răspândi fum de tămâie, a afuma cu tămâie. 2. Tranz. Fig. A copleși cu laude excesive, a linguși. 3. Refl. (Rar) A se îmbăta, a se chercheli. – Din tămâie.

tamaiat
TĂMÂIÁT, -Ă, tămâiați, -te, adj. 1. Îmbălsămat, înmiresmat. 2. Fig. Beat, amețit de băutură, cherchelit. – V. tămâia.

tamaie
TĂMẤIE s.f. Substanță rășinoasă obținută prin crestare din scoarța unor arbuști exotici, solidificată sub forma unor boabe neregulate, de culoare roșiatică sau gălbuie, care, prin ardere, produc un fum cu miros aromat pătrunzător, folosită în ceremoniile religioase. ♢ Expr. A fugi (de ceva sau de cineva) ca dracul de tămâie = a se feri cu cea mai mare grijă de ceva, a ocoli de departe pe cineva pentru a evita situații neplăcute, penibile. – Probabil lat. *thymanea.

tamaier
TĂMÂIÉR, tămâiere, s.n. Tămâierniță. – Tămâie + suf. -er.

tamaiere
TĂMÂIÉRE, tămâieri, s.f. Acțiunea de a (se) tămâia și rezultatul ei. – V. tămâia.

tamaiernita
TĂMÂIÉRNIȚĂ, tămâiernițe, s.f. Vas pentru tămâiere; tămâier, tămâietoare. – Tămâie + suf. -erniță.

tamaietoare
TĂMÂIETOÁRE, tămâietori, s.f. Tămâierniță. – Tămâia + suf. -ătoare.

tamaioara
TĂMÂIOÁRĂ, tămâioare, s.f. Numele a două plante erbacee din familia violaceelor: a) plantă mică cu flori mari ale căror petale sunt împestrițate cu pete purpurii (Viola jooi); b) toporaș. – Tămâie + suf. -ioară.

tamaios
TĂMÂIÓS, -OÁSĂ, tămâioși, -oase, adj., s.f., s.n. 1. Adj. (Despre unele varietăți de fructe, în special de struguri) Care are un gust aromat, asemănător cu aroma de tămâie; muscat. 2. Adj., s.f. (Varietate de viță de vie) care produce struguri cu boabele sferice, cărnoase, dese și verzi sau violet-roșcate, puternic aromate. 3. S.f., s.n. Vin făcut din tămâioasă (2). – Tămâie + suf. -os.

tamaita
TĂMÂÍȚĂ, tămâițe, s.f. Nume dat mai multor plante; a) plantă erbacee cu miros aromatic puternic și cu flori verzui dispuse într-un ciorchine la vârful tulpinii (Chenopodium ambrosioides); b) plantă cu flori verzi-gălbui, cu miros pătrunzător (Chenopodium botrys). ♢ Compus: tămâiță-de-câmp = plantă erbacee păroasă, cu flori galbene (Ajuga chamaepytis). – Tămâie + suf. -iță.

tamanjer
TĂMÂNJÉR, tămânjere, s.n. (Reg.) Unealtă ciobănească în formă de lopățică sau de băț ramificat la un capăt, cu care se amestecă zerul în căldare când se fierbe pentru a se face urdă. – Et. nec.

tamanji
TĂMÂNJÍ, tămânjesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A mânji, a murdări. ♦ (

tambalau
TĂMBĂLẮU s.n. (Fam.) Zgomot, gălăgie; p. ext. petrecere zgomotoasă (cu muzică și dans). – Din magh. tombolo.

tapalaga
TĂPĂLÁGĂ, tăpălăgi, s.f. (Reg.) 1. Încălțăminte mare și grosolană. ♢ Picior, mare, deformat. 2. Legătură înfășurată de hoți la picioarele vitelor furate, pentru ca pașii să nu lase urme. – Cf. magh. t a l p a l l ó.

tapalagos
TĂPĂLĂGÓS, -OÁSĂ, tăpălăgoși, -oase, adj. (Reg.) 1. (Despre oameni și animale) Care are picioarele mari și un mers greoi; tăpălog, tăpănos. 2. (Despre plante) Cu frunze mari, late. – Tăpălagă + suf. -os.

tapalai
TĂPĂLĂÍ, tăpălăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A merge lovind greoi pământul cu talpa. – Cf. t a l p ă.

tapalog
TĂPĂLÓG, -OÁGĂ, tăpălogi, -oage, adj. (Reg.) Tăpălăgos (1). – Cf. t ă p ă l a g ă.

tapanos
TĂPĂNÓS, -OÁSĂ, tăpănoși, -oase, adj. (Reg.) Tăpălăgos (1). – Et. nec. Cf. t ă p ă l ă g o s.

tapsan
TĂPȘÁN, tăpșane, s.n. 1. Loc neted și ușor înclinat care apare la baza versantelor și povârnișurilor în regiunile de deal și de munte. ♦ Coastă a unui deal sau a unui munte; pantă, povârniș. 2. Loc viran mai ridicat, aflat de obicei în mijlocul unui sat sau în mijlocul unei curți. ♦ Loc mai ridicat, neted, necultivat. – Tăpși + suf. -an.

tapsi
TĂPȘÍ, tăpșesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A bătători. 2. Fig. A lovi ușor pe cineva pe obraz în semn de dragoste; a mângâia. – Cf. scr. t a p š a t i.

taraboanta
TĂRĂBOÁNȚĂ, tărăboanțe, s.f. (Pop.) Roabă. – Din magh. torbonca.

taraboi
TĂRĂBÓI s.n. Gălăgie mare, larmă; zarvă, hărmălaie, tămbălău. – Cf. alb. t ë r b o z, gr. t h ó r y b o s.

tarabuta
TĂRĂBÚȚĂ, tărăbuțe, s.f. (Reg.) Bagaj, catrafuse, calabalâc. – Tarabă + suf. – uță.

taragaia
TĂRĂGĂIÁ vb. I v. tărăgăna.

taragaiala
TĂRĂGĂIÁLĂ s.f. v. tărăgăneală.

taragana
TĂRĂGĂNÁ, tărăgănez, vb. I. 1. Tranz. A amâna de pe o zi pe alta rezolvarea unei probleme, începerea sau terminarea unei acțiuni etc.; a face să se prelungească, să se întârzie o acțiune, o soluționare. ♦ A merge încet, anevoie, târându-și picioarele. ♦ A vorbi rar, lungind silabele. 2. Refl. impers. (Despre vreme, timp) A dura, a se prelungi. 3. Intranz. (Reg.) A cânta alene, cu jale, a doini. ♦ (Despre vânt) A adia. [Var.: tarăgăiá, trăgăná vb.I, tărăgăní vb.IV] – Din trăgăna („a trage” <lat. pop.).

taraganare
TĂRĂGĂNÁRE, tărăgănări, s.f. Acțiunea de a (se) tărăgăna și rezultatul ei. [Var.: tărăgăníre s.f.] – V. tărăgăna.

taraganat
TĂRĂGĂNÁT, -Ă, tărăgănați, -te, adj. 1. (Despre o acțiune) Executat încet, cu multe amânări. ♦ (Despre voce, vorbire) Rar și prelungit; domol. ♦ (Despre o melodie) Cu note sau modulații prelungite. 2. (Reg.; despre un teren) în pantă lină. [Var.: trăgănát, -ă adj.] – V. tărăgăna.

taraganeala
TĂRĂGĂNEÁLĂ, tărăgăneli, s.f. Faptul de a (se) tărăgăna; amânare continuă, tărăgănare. [Var.: tărăgăiálă s.f.] – Tărăgăna + suf. -eală.

taragani
TĂRĂGĂNÍ vb. IV v. tărăgăna.

taraganire
TĂRĂGĂNÍRE s.f. v. tărăgănare.

tarasenie
TĂRĂȘÉNIE, tărășenii, s.f. (Fam. și pop.) Șir de întâmplări (neplăcute, complicate); pățanie, încurcătură. – Et. nec.

taram
TĂRẤM, tărâmuri, s.n. (Pop. și fam.) 1. Ținut, regiune, meleag. ♢ (În basme) Celălalt (sau alt) tărâm = regiune îndepărtată (subpământeană), dincolo de lumea reală, populată de ființe mitice. ♦ (Rar) Întindere de teren. 2. Domeniu, sferă de activitate. – Cf. tc. t a r i m „locuință”, magh. t e r e m „sală mare”.

taranc
TĂRẤNC, tărânci, s.m. (Reg.) Fiecare dintre cele două lanțuri sau frânghii cu care se leagă chilna de coșul căruței. – Et. nec.

tarata
TĂRÂȚÁ, pers. 3 tărâțează, vb. I. Refl. (Pop.) A se coji, a se jupui. – Din tărâțe.

taratare
TĂRÂȚÁRE, tărâțări, s.f. (Pop.) Acțiunea de a se tărâța și rezultatul ei; cojire, jupuire. – V. tărâța.

tarata
TĂRẤȚĂ, tărâțe, s.f. (Mai ales la pl.) 1. Înveliș al grăunțelor de grâu, de porumb etc. zdrobit prin măcinare și separat de făină la cernut. ♢ Expr. Scump la tărâțe și ieftin la făină, se spune despre cel care este zgârcit la cheltuieli mărunte, dar risipitor când nu trebuie. (Reg.) A face (pe cineva) tărâțe = a rupe în bucăți, a omorî (pe cineva). (Reg.) A se dedulci ca calul la tărâțe = a se deprinde cu binele. 2. Rumeguș (de lemn). 3. (Reg.) Mătreață (a pielii). – Din bg. trici, scr. trice.

taratos
TĂRÂȚÓS, -OÁSĂ, tărâțoși, -oase, adj. Care conține tărâțe (1) sau care are aspectul tărâței. – Tărâță + suf. os.

tarbaca
TĂRBÁCĂ s.f. (Fam.; în expr.) A da (sau a lua) în (sau la, prin) tărbacă = a) a bate zdravăn; b) fig. a batjocori, a ocărî; a-și bate joc de cineva, a da în tărbăceală. – Din tărbăci (derivat regresiv).

tarbaceala
TĂRBĂCEÁLĂ, tărbăceli, s.f. (Fam.) Faptul de a tărbăci. ♢ Expr. A da (sau a lua) în (sau la, prin) tărbăceală = a da în tărbacă. – Tărbăci + suf. -eală.

tarbaci
TĂRBĂCÍ, tărbăcesc, vb. IV. Tranz. 1. (Fam.) A bate tare pe cineva, a snopi în bătaie. ♦ Fig. A ocărî; a-și bate joc de cineva. 2. (Reg.) A frământa noroiul în timpul mersului. ♦ Refl. A se murdări (cu noroi). – Cf. t ă b ă c i.

tarbacire
TĂRBĂCÍRE, tărbăciri, s.f. (Fam. și reg.) Acțiunea de a (se) tărbăci. – V. tărbăci.

tarbacit
TĂRBĂCÍT, -Ă, tărbăciți, -te, adj. (Fam.) Snopit în bătaie. ♦ Fig. Ocărât, batjocorit. – V. tărbăci.

tarca
TĂRCÁ, tărchez, vb. I. Tranz. (Reg.) A vopsi în culori variate (și nearmonizate), a trage dungi colorate; a dunga; a vărga, a bălța. – Din tărcat (derivat regresiv).

tarcat
TĂRCÁT, -Ă, tărcați, -te, adj. (Reg.) Cu pete de diferite culori (nearmonizate), pestriț, bălțat; dungat, vărgat. – Cf. magh. t a r k a.

tarcatura
TĂRCĂTÚRĂ, tărcături, s.f. (Reg.) Combinație nereușită de culori; împestrițătură; (concr.) obiect tărcat. – Tărca + suf. -ătură.

tarhat
TĂRHÁT, tărhaturi, s.n. (Pop.) Sarcină, povară; bagaj, calabalâc. – Din magh. terhet (

taricel
TĂRICÉL, -EÁ, -ÍCĂ, tăricei, -ele, adj. Tărișor. – Tare + suf. -icel.

tarie
TĂRÍE, (rar) tării, s.f. 1. Forță fizică; putere, vigoare. 2. Capacitate de luptă, putere de afirmare, forță morală; fermitate. 3. Autoritate; stăpânire. 4. Soliditate, trăinicie; duritate. ♦ Fig. Valoare, valabilitate. 5. (Înv.; concr.) Fortificație. 6. Moment culminant. 7. Fig. Boltă cerească, firmament; văzduh. ♦ Altitudine, înălțime; (concr.) vârf, pisc. 8. Grad (mare) de concentrație de alcool, de aromă etc. 9. Intensitate auditivă a unui sunet. – Tare + suf. -ie.

tarisor
TĂRIȘÓR, -OÁRĂ, tărișori, -oare, adj. Diminutiv al lui tare; tăricel. ♢ (Adverbial) Repejor. – Tare + suf. -ișor.

tartacuta
TĂRTĂCÚȚĂ, tărtăcuțe, s.f. 1. Plantă târâtoare sau agățătoare din familia cucurbitaceelor, cu flori albe, cu frunze lunguiețe, roșii și cu fructe comestibile (Coccinia indica). ♦ P. restr. Fructul acestei plante. 2. Fig. (Glumeț) Cap. ♦ Ființă mică, bondoacă. – Tătarcă + suf. -uță.

tartanas
TĂRTĂNÁȘ, tărtănașe, s.n. Diminutiv al lui tartan; șal mic de lână. – Tartan + suf. -aș.

tartanet
TĂRTĂNÉȚ, -EÁȚĂ, tărtăneți, -e, adj. (Despre trup) Scurt și îndesat, gros; (despre cap) rotund. – Et. nec.

tasmaluta
TĂSMĂLÚȚĂ, tăsmăluțe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui tasma. – Tasma + suf. -ăluță.

tasculita
TĂȘCULÍȚĂ, tășculițe, s.f. Tășcuță. – Tașcă + suf. -uliță.

tascuta
TĂȘCÚȚĂ, tășcuțe, s.f. Diminutiv al lui tașcă; tășculiță. – Tașcă + suf. -uță.

tasula
TĂȘÚLĂ, tășule, s.f. (Reg.) Tașcă. – Et. nec.

tatar
TĂTÁR, -Ă, tătari, -e s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Republicii Tătare sau din grupurile etnice (înrudite ca limbă cu această populație) stabilite în cursul istoriei în diferite regiuni din Asia și Europa. ♦ Persoană care făcea parte din triburile de origine mongolă care în sec. XIII s-au întins din Asia până în Europa răsăriteană și centrală, constituind statul Hoardei de Aur (de unde au făcut dese incursiuni în țările vecine). ♢ Expr. Doar nu vin (sau dau) tătarii, se spune când cineva se grăbește sau fuge fără un motiv serios. Parcă-l alungă tătarii (din urmă), se spune despre cineva care se grăbește foarte tare. 2. Adj. Care aparține tătarilor (1), privitor la tătari; tătăresc. ♦ (Substantivat, f.) Limba tătară. – Din tc. tatar.

tatarca
TĂTÁRCĂ, tătarce, s.f. 1. Tătăroaică. 2. Iapă de soi tătăresc. 3. Haină lungă, îmblănită, purtată de tătari. 4. Specie de dovleac uscat, golit de miez, întrebuințat ca ploscă sau ca felinar. – Tătar + suf. -că.

tatarnica
TĂTÁRNICĂ, tătarnice, s.f. Plantă erbacee, spinoasă, din familia compozitelor (Echinops commutatus). – Probabil de la tătar.

tatais
TĂTĂÍȘ, tătăiși, s.m. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu frunze păroase și cu flori galbene-aurii (Pulicaria dysenterica). [Var.: tătăíșă s.f.] – Et. nec.

tataisa
TĂTĂÍȘĂ^1, tătăișe, s.f. (Reg.) 1. Cumnată. 2. Lele, leliță. – Et. nec.

TĂTĂÍȘĂ^2 s.f. v. tătăiș.

tatait
TĂTĂÍT, -Ă, tătăiți, -te, adj. (Reg.) Care vorbește peltic. – Formație onomatopeică.

tataneasa
TĂTĂNEÁSĂ, tătănese, s.f. Plantă erbacee cu tulpina ramificată, acoperită cu peri aspri, cu flori roșii-violacee, mai rar albe, dispuse în raceme (Symphytum officinale). – Et. nec.

tataras
TĂTĂRÁȘ, tătărași, s.m. Diminutiv al lui tătar (1). – Tătar + suf. -aș.

tataresc
TĂTĂRÉSC, -EÁSCĂ, tătărești, adj. 1. Tătar (2). 2. Fig. Strașnic, grozav (de rău). – Tătar + suf. -esc.

tatareste
TĂTĂRÉȘTE adv. Ca tătarii (1), în felul tătarilor; în limba tătară. – Tătar + suf. -ește.

tatarime
TĂTĂRÍME s.f. Neamul tătarilor (1); mulțime de tătari. – Tătar + suf. -ime.

tatarita
TĂTĂRÍȚĂ, tătărițe, s.f. (Rar) Tătăroaică. – Tătar + suf. -iță.

tatari
TĂTĂRÎ́, tătărăsc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A certa, a mustra; a blestema. – Din tătar.

tataroaica
TĂTĂROÁICĂ, tătăroaice, s.f. Femeie din neamul tătarilor (1); tătarcă (1), tătăriță. – Tătar + suf. -oaică.

tataroi
TĂTĂRÓI, tătăroi, s.m. Augmentativ al lui tătar (1). – Tătar + suf. -oi.

tatan
TĂTẤN, tătâni, s.m. (Pop.) Tată (1). [Forme gramaticale: gen.-dat. (urmat de adjectivul posesiv la sg.) tătâne-, tătâni-, tătână-] – Lat. tata, -anis.

tatic
TĂTÍC, tătici, s.m. Diminutiv al lui tată (1); tăticuț, tătișor, tătucă, tătuță. – Tată + suf. -ic.

taticut
TĂTICÚȚ, tăticuți, s.m. (Fam.) Tătic. – Tătic + suf. -uț.

tatisor
TĂTIȘÓR, tătișori, s.m. (Reg.) Tătic. – Tată + suf. -ișor.

tatita
TĂTÍȚĂ s.m. (Reg.) Tătic. – Tată + suf. -iță.

tatuca
TĂTÚCĂ s.m. (Pop.) Tătic. – Tată + suf. -ucă.

tatucuta
TĂTUCÚȚĂ s.m. (Pop.) Diminutiv al lui tătucă. – Tătucă + suf. -uță.

tatuta
TĂTÚȚĂ s.m. (Reg.) Tătic. – Tată + suf. -uță.

tau
TĂU^1, tắuri, s.n. 1. Apă stătătoare puțin adâncă; baltă. ♦ Lac (glaciar); iezer. 2. (Înv.) Prăpastie, abis. – Din magh. tó.

TĂU^2, TA, tăi, tale, pron. pos., adj. pos. I. Pron. pos. (Precedat de art. „al”, „a”, „ai”, „ale”) Înlocuiește numele obiectului posedat și numele celui căruia i se adresează vorbitorul. A ta e cartea. ♦ (La pl.) Preocupările, deprinderile, opiniile etc. persoanei căreia i se adresează vorbitorul. ♢ (În legătură cu verbe ca „a rămâne”, „a fi” etc.) Pe-a ta = așa cum vrei tu, cum dorești tu. ♦ (Pop.; la m. sau f.) Soțul sau soția persoanei căreia i se adresează vorbitorul. ♦ (La m. pl.) Familia de care ține persoana căreia i se adresează vorbitorul; rudele, prietenii, partizanii ei. Nu-ți dau voie ai tăi să vii. ♦ (La m. sau f. sg.) Lucrurile personale, proprietatea, avutul persoanei căreia i se adresează vorbitorul. II. Adj. pos. (Precedat de art. „al”, „a”, „ai”, „ale” când stă înaintea substantivului nearticulat sau când este separat de substantiv prin alt cuvânt). 1. Care este al celui căruia i se adresează vorbitorul, indicând posesiunea (casa ta), apartenența (țara ta), dependența în legătură cu termeni care denumesc persoane considerate în raportul lor față de persoana căreia i se adresează vorbitorul (frații tăi). 2. (Cu valoare subiectivă) Călătoria ta va fi grea. 3. (Cu valoare obiectivă) Grija ta n-o poartă nimeni. ♦ (Precedat de cuvinte cu valoare prepozițională) Împotriva ta. – Lat. tuus, tua.

taui
TĂUÍ, tăuiesc, vb. IV. Refl. (Reg.; despre ape curgătoare) A se opri din curs, a deveni apă stătătoare. [Pr.: tă-u-i] – Din tău^1.

taun
TĂÚN, tăuni, s.m. Nume generic dat unor insecte diptere asemănătoare cu muștele, de culoare brună, cu pete gălbui pe pântece, ale căror femele înțeapă vitele și omul pentru a se hrăni cu sângele lor, transmițând totodată boli virotice și bacteriene. ♦ Expr. A fugi ca tăunul cu paiul = a fugi foarte repede. [Var.: tăúne s.m.] – Lat. *tabo, -onis (= tabanus).

taune
TĂÚNE s.m. v. tăun.

tauras
TĂURÁȘ, tăurași, s.m. Diminutiv al lui taur; tăureanc. [Pr.: tă-u-] – Taur + suf. -aș.

taurean
TĂUREÁN, tăureni, s.m. Taur tânăr; bou voinic ca un taur. [Pr.: tă-u-] – Taur + suf. -ean.

taureanc
TĂUREÁNC, tăurenci, s.m. (Reg.) Tăuraș. [Pr.: tă-u-] – Taur + suf. -eanc.

tausi
TĂUȘÍ, tăușesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A ascunde, a tăinui. ♦ A mărturisi strâmb. [Pr.: tă-u-] -Et. nec.

tavala
TĂVÁLĂ, tăvale, s.f. (Reg.) Tăvălug. – Din tăvăli (derivat regresiv).

tavaleala
TĂVĂLEÁLĂ, tăvăleli, s.f. 1. Bătaie, trânteală; rostogolire. 2. Fig. (În expr.) A (o) duce (sau ține) la tăvăleală = a) (despre oameni) a fi rezistent la eforturi fizice; b) (despre lucruri) a nu se strica ușor. – Tăvăli + suf. -eală.

tavali
TĂVĂLÍ, tăvălesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A (se) rostogoli, a (se) suci pe o parte și pe alta pe pământ, în iarbă etc. ♢ Expr. (Refl.) A se tăvăli de râs = a râde cu mare poftă; a se prăpădi de râs. 2. Tranz. A bate pe cineva trântindu-l și târându-l pe jos. 3. Tranz. și refl. A (se) murdări, a (se) mânji. 4. Tranz. A culca la pământ iarba, cerealele, florile etc. – Cf. sl. v a l i t i.

tavalire
TĂVĂLÍRE, tăvăliri, s.f. Acțiunea de a (se) tăvăli și rezultatul ei. – V. tăvăli.

tavalitura
TĂVĂLITÚRĂ, tăvălituri, s.f. Loc cu iarba, florile sau cerealele culcate la pământ (unde s-a tăvălit un om sau un animal). – Tăvăli + suf. -tură.

tavaluc
TĂVĂLÚC s.m. v. tăvălug.

tavalug
TĂVĂLÚG, tăvălugi, s.m. 1. Unealtă agricolă compusă din unul sau din mai mulți cilindri, folosită la fărâmarea bulgărilor de pământ și la netezirea și tasarea solului înainte și după însămânțare; cilindru greu, folosit la anumite mașini pentru fărâmare, îndesare, nivelare etc. ♢ Expr. A se da sau a se duce (ori a da pe cineva) de-a tăvălugul (sau, adverbial, tăvălug) = a se duce (sau a face pe cineva să se ducă) de-a rostogolul. 2. Instrument rudimentar de treierat. [Pl. și: (n.) tăvăluguri. – Var. tăvălúc s.m.] – Tăvăli + suf. -ug.

tavalugi
TĂVĂLUGÍ, tăvălugesc, vb. IV. Tranz. A trece cu tăvălugul peste arătură sau peste pietrișul unui drum, a strivi bulgării unui drum sau a netezi și a îndesa pământul cu tăvălugul. – Din tăvălug.

tavalugire
TĂVĂLUGÍRE, tăvălugiri, s.f. Acțiunea de a tăvălugi și rezultatul ei. – V. tăvălugi.

tavita
TĂVÍȚĂ, tăvițe, s.f. Diminutiv al lui tavă. – Tavă + suf. -iță.

tacai
TÂCÂÍ vb. IV v. tăcăi.

talc
TÂLC, tâlcuri, s.n. (Pop.) 1. Înțeles^2, sens, rost, semnificație. ♢ Loc. adv. Cu tâlc = cu subînțeles; cu rost, cu socoteală. ♦ Interpretare, explicație. 2. Glumă alegorică, fabulă, pildă. ♢ Expr. A vorbi în tâlcuri = a vorbi figurat, alegoric. – Din sl. tlŭkŭ.

talcui
TÂLCUÍ, tâlcuiesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) 1. A explica, a interpreta tâlcul unor fapte, al unor vorbe etc., a tălmăci. 2. A traduce. [Prez. ind. și: tấlcui] – Din sl. tlŭkovati.

talcuire
TÂLCUÍRE, tâlcuiri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a tâlcui și rezultatul ei. – V. tâlcui.

talcuitor
TÂLCUITÓR, -OÁRE, tâlcuitori, -oare, s.m. și f. (Pop.) Persoană care explică, comentează sau interpretează tâlcul unor fapte, al unor vorbe, al unor scrieri etc.; tălmaci. ♦ Traducător. [Pr.: -cu-i-] – Tâlcui + suf. -tor.

talhar
TÂLHÁR, tâlhari, s.m. 1. Persoană care comite o tâlhărie; bandit. ♦ Epitet dat unui om ticălos, nemernic. 2. (Fam.) Ștrengar, hoțoman, șmecher. [Var.: (reg.) tălhár s.m.] – Et. nec.

talharea
TÂLHĂREÁ, tâlhărele, s.f. (Bot.) 1. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu flori galbene, adesea roșietice în exterior, dispuse în capitule (Lactuca sagittata). 2. Susai. 3. Salata-iepurelui. – Tâlhar + suf. -ea.

talharesc
TÂLHĂRÉSC, -EÁSCĂ, tâlhărești, adj. Care ține de tâlhari, privitor la tâlhari, comis de tâlhari; banditesc. – Tâlhar + suf. -esc.

talhareste
TÂLHĂRÉȘTE adv. În felul tâlharilor, ca tâlharii; banditește. – Tâlhar + suf. -ește.

talhari
TÂLHĂRÍ, tâlhăresc, vb. IV. Intranz. (Rar) A duce o viață de tâlhar, a comite fapte de tâlhar; a jefui, a prăda. – Din tâlhar.

talharie
TÂLHĂRÍE, tâlhării, s.f. Furt însoțit de amenințări sau violență; p. gener. furt, hoție. – Tâlhar + suf. -ie.

talharoaica
TÂLHĂROÁICĂ, tâlhăroaice, s.f. 1. Femeie care comite o tâlhărie. 2. (Fam.) Femeie șmecheră; ștrengăriță, hoțomancă. – Tâlhar + suf. -oaică.

talharoi
TÂLHĂRÓI, tâlhăroi, s.m. Augmentativ al lui tâlhar. – Tâlhar + suf. -oi.

talmaci
TÂLMÁCI, -CE s.m. și f. v. tălmaci.

talv
TÂLV, tâlvi, s.m. 1. (Bot.) Tigvă (2). 2. Fructul tigvei (2), întrebuințat de obicei la scoaterea, prin aspirare, a vinului dintr-un butoi; p. ext. unealtă de forma unei pâlnii, cu o țeavă lungă și subțire, care se folosește în același scop. – Et. nec.

tamp
TÂMP, -Ă, tâmpi, -e, adj. 1. (Înv. și pop.; adesea substantivat) Prost; tâmpit (1). 2. (Reg.; despre instrumente ascuțite) Cu vârful sau cu tăișul tocit, știrbit; tâmpit (2). – Din sl. tonpŭ. Cf. magh. t o m p a.

tampana
TẤMPĂNĂ s.f. v. tâmpină.

tampeala
TÂMPEÁLĂ, tâmpeli, s.f. Tâmpenie. – Tâmpi + suf. -eală.

tampenie
TÂMPÉNIE, tâmpenii, s.f. Starea omului cu inteligență mărginită sau lipsit de inteligență, tâmpeală; faptă sau vorbă prostească; idioțenie, prostie, neghiobie. – Tâmp + suf. -enie.

tampi
TÂMPÍ, tâmpesc, vb. IV. Refl. și tranz. 1. A-și pierde sau a face să-și piardă inteligența, a deveni sau a face să devină tâmpit; a (se) prosti. 2. (Reg.) A deveni sau a face să devină tâmp (2); a (se) toci, a (se) știrbi. – Din tâmp.

tampina
TẤMPINĂ, tâmpine, s.f. (Înv.) Dairea; (impr.) tobă, darabană. [Var.: tấmpănă s.f.] – Din sl. tompanŭ.

tampire
TÂMPÍRE, tâmpiri, s.f. Faptul de a (se) tâmpi; p. ext. tâmpenie; faptă prostească, prostie. – V. tâmpi.

tampit
TÂMPÍT, -Ă, tâmpiți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Prost, idiot; nerod, stupid, tâmp (1). ♦ Buimăcit, năucit, amețit, zăpăcit. 2. (Înv.) Tâmp (2). – V. tâmpi.

tamplar
TÂMPLÁR, tâmplari, s.m. Meseriaș, muncitor care face mobile și alte obiecte din lemn; stoler. – Tâmplă^2 + suf. -ar.

tampla
TẤMPLĂ^1, tâmple, s.f. Fiecare dintre cele două părți laterale ale capului, cuprinse între ochi, urechi, frunte și obraz. ♦ Părul care acoperă aceste părți. Tâmple cărunte. – Lat. *templa (= tempora, pl. lui tempus).

TẤMPLĂ^2, tâmple, s.f. Catapeteasmă. – Lat. templa (= templum).

tamplareasa
TÂMPLĂREÁSĂ, tâmplărese, s.f. Soția tâmplarului. – Tâmplar + suf. -easă.

tamplarie
TÂMPLĂRÍE, tâmplării, s.f. 1. Meseria tâmplarului. 2. Atelierul tâmplarului. 3. Obiecte lucrate de tâmplar. – Tâmplar + suf. -ie.

tanar
TẤNĂR, -Ă, tineri, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană, p. gener. ființă) care este, ca vârstă, între copilărie și maturitate, care nu este încă matură. ♢ Loc. adv. De tânăr = din fragedă vârstă, de timpuriu. 2. Adj. Care aparține sau este caracteristic unui om (sau unui animal) neajuns încă la maturitate. 3. Adj. Care a fost plantat sau a răsărit de puțină vreme, care n-a ajuns încă la maturitate; care este format din asemenea plante. Pădure tânără. – Lat. *tenerus (= tener).

tandala
TÂNDÁLĂ s.m. sing. Om care nu este bun de nici o treabă, care lucrează fără rost sau care își pierde vremea umblând de colo până colo. – Din tândăli (derivat regresiv).

tandali
TÂNDĂLÍ, tândălesc, vb. IV. Intranz. A-și pierde vremea umblând de colo până colo fără rost; a lucra încet, fără spor (și cu lene). – Din germ. tändelen „a glumi”.

tandalitura
TÂNDĂLITÚRĂ, tândălituri, s.f. Faptul de a tândăli; pierdere de vreme. – Tândăli + suf. -tură.

tangui
TÂNGUÍ, tânguiesc, vb. IV. 1. Refl. A vorbi plângându-se, jeluindu-se, văicărindu-se. ♦ Fig. A scoate sunete jalnice, plângătoare. 2. Tranz. A jeli, a deplânge, a compătimi pe cineva. 3. Refl. (Înv.) A se plânge de cineva; a reclama. [Prez. ind. și: tấngui] – Din sl. tongovati.

tanguiala
TÂNGUIÁLĂ, tânguieli, s.f. Faptul de a (se) tângui; sunete tânguitoare, glas tânguitor. [Pr.: -gu-ia-] – Tângui + suf. -eală.

tanguios
TÂNGUIÓS, -OÁSĂ, tânguioși, -oase, adj. (Adesea adverbial) Tânguitor. ♦ (Rar) Trist. [Pr.: -gu-ios] – Tângui + suf. -os.

tanguire
TÂNGUÍRE, tânguiri, s.f. 1. Acțiunea de a (se) tângui și rezultatul ei; tânguit. ♦ (Înv.) Necaz, jale, supărare, mâhnire. 2. Sunete tânguitoare, glas tânguitor. 3. (Înv.), Plângere împotriva cuiva; reclamație. – V. tângui.

tanguit
TÂNGUÍT s.n. Tânguire (1). – V. tângui.

tanguitor
TÂNGUITÓR, -OÁRE, tânguitori, -oare, adj. (Despre sunete, glasuri etc.) Care se tânguiește; plin de durere; plângător, jalnic, tânguios. ♦ Trist. [Pr.: -gu-i-] – Tângui + suf. -tor.

tanjala
TÂNJÁLĂ, tânjeli, s.f. Un fel de proțap care se folosește pentru a prinde a doua pereche de vite în jug, pentru a lega de jug uneltele agricole cu tracțiune animală sau pentru a transporta greutăți mari. ♢ Expr. A se lăsa pe tânjală = a) (despre animale de tracțiune) a trage foarte încet (sprijinindu-se pe tânjală); b) (despre oameni) a lucra încet, cu lene; a neglija sau a amâna lucrul. – Et. nec.

tanji
TÂNJÍ, tânjesc, vb. IV. Intranz. 1. A se afla într-o stare de slăbiciune fizică, a fi bolnăvicios; a lâncezi. ♦ (Despre plante; p. ext. despre locul unde cresc plante) A se veșteji, a se ofili. ♦ Fig. A stagna. 2. A suferi mult din punct de vedere moral, a se consuma, a se topi. ♦ A dori mult ceva. – Din sl. tonziti.

tanjire
TÂNJÍRE, tânjiri, s.f. Faptul de a tânji; lâncezire. – V. tânji.

tanjitor
TÂNJITÓR, -OÁRE, tânjitori, -oare, adj. (Rar) 1. Care tânjește (1); slab, bolnav. 2. Plin de dor, duios, galeș. ♦ Plin de jale, de tristețe; tânguitor. – Tânji + suf. -tor.

tant
TÂNT, -Ă adj. v. tont.

tarai
TÂRÂÍ, tấrâi, vb. IV. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) târî. ♢ Compus: (fam.) târâie-brâu s.m. = om care își pierde vremea degeaba, care nu face nimic; pierde-vară. – Cf. t â r î.

taraiala
TÂRÂIÁLĂ, târâieli, s.f. Faptul de a (se) târî. [Pr.: -râ-ia-] – Târâi + suf. -eală.

taraire
TÂRÂÍRE s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) târâi. = V. târâi.

taraitoare
TÂRÂITOÁRE, târâitori, s.f. (Reg.) Târșitoare. [Pr.: -râ-i-] – Târâi + suf. -toare.

tarare
TÂRẤRE, târâri, s.f. Acțiunea de a (se) târî; târâș, târât. – V. târî.

taras
TÂRẤȘ adv., târâșuri, s.n. 1. Adv. Târând pe jos, trăgând după sine. 2. Adv. Târându-se pe jos (ca să nu fie văzut); abia mișcând picioarele de oboseală, de slăbiciune etc. ♦ Fig. Cu greutate, cu dificultate. ♢ Expr. Târâș-grăpiș = cu mare greutate, anevoie. 3. S.n. Târâre. – Târî + suf. -iș.

tarat
TÂRẤT s.n. Târâre. – V. târî.

tarator
TÂRÂTÓR, -OÁRE, târâtori, -oare, adj. Care se târăște. ♦ Plantă târâtoare = plantă a cărei tulpină se întinde pe pământ. ♦ (Substantivat) Animal care se târăște. – Târî + suf. -tor.

taratura
TÂRÂTÚRĂ, târâturi, s.f. Om de nimic, fără caracter; femeie de moravuri ușoare, târfă. – Târî + suf. -tură.

tarboc
TÂRBÓC, târbocuri, s.n. Plasă de pescuit în formă de sac. ♦ Sac de pescuit scoici. [Pl. și: târboace] – Din scr. trbok, trbuk.

tarcol
TÂRCÓL, târcoale, s.n. (În expr.) A da târcoale (sau rar, un târcol) = a se învârti în preajma cuiva sau a ceva, a umbla de jur împrejur. – Din bg. tărkalo „cerc, roată”.

tarcoli
TÂRCOLÍ, târcolesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A da târcoale. – Din bg. tărkolĩa.

tarfa
TẤRFĂ, târfe, s.f. Femeie de moravuri ușoare; prostituată. – Et. nec.

targ
TÂRG, târguri, s.n. 1. Loc mai întins și special amenajat într-un oraș sau la marginea unui oraș, unde se vând și se cumpără (zilnic sau la anumite date) vite, cereale, alimente, zarzavaturi etc. ♢ Târgul de fete = serbare populară anuală, tradițională, care are loc pe Muntele Găina, în Țara Moților, și cu care prilej tinerii își aleg adesea miresele. 2. Operație de vânzare și cumpărare care are loc într-un târg (1); p. gener. operație de vânzare și cumpărare; tocmeală, târguiala. ♢ Loc. adv. La spartul târgului = la sfârșit de tot, târziu. ♢ Expr. A face (sau a încheia) târg(ul) cu cineva = a încheia cu cineva, o tranzacție comercială. A se ajunge (sau, rar, a ajunge pe cineva) cu târgul = a cădea de acord asupra prețului unei vânzâri sau cumpărări, a cădea la învoială, a se învoi din preț. ♦ (Pop.) Învoială, acord, înțelegere. 3. Așezare orășenească (mai mică). ♦ (Pop.) Centrul unui oraș; partea orașului unde se află centrul comercial. – Din sl. trŭgŭ.

targmuresean
TÂRGMUREȘEÁN, -Ă, târgmureșeni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul Târgu-Mureș. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Târgu-Mureș. – Târgu-Mureș (n. pr.) + suf. -ean.

targmureseanca
TÂRGMUREȘEÁNCĂ, târgmureșence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Târgu-Mureș. ♦ Locuitoare din municipiul Târgu-Mureș. – Târgmureșean + suf. -că.

targovet
TÂRGOVÉȚ, -EÁȚĂ, târgoveți, -e, s.m. și f. (Astăzi fam.) Persoană care locuiește într-un târg (3); orășean, citadin. – Din bg. tărgovec.

targovetime
TÂRGOVEȚÍME s.f. (Rar) Mulțime de târgoveți; totalitatea târgoveților; orășenime. – Târgoveț + suf. -ime.

targovistean
TÂRGOVIȘTEÁN, -Ă, târgovișteni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul Târgoviște. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Târgoviște, – Târgoviște (n. pr.) + suf. -ean.

targovisteanca
TÂRGOVIȘTEÁNCĂ, târgoviștence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Târgoviște. ♦ Locuitoare din municipiul Târgoviște. – Târgoviștean + suf. -că.

targui
TÂRGUÍ, târguiesc, vb. IV. 1. Tranz. A face cumpărături; a cumpăra. 2. Refl. recipr. A se tocmi (1); p. ext. a discuta în contradictoriu, a nu ajunge la o înțelegere. [Prez. ind. și: tấrgui] – Din sl. trŭgovati.

targuiala
TÂRGUIÁLĂ, târguieli, s.f. 1. Târguire; tocmeală; p. ext. dispută, ciorovăială. 2. (Concr.) Cumpărătură. – Târgui + suf. -eală.

targuire
TÂRGUÍRE s.f. Acțiunea de a (se) târgui. – V. târgui.

targulet
TÂRGULÉȚ, târgulețe, s.n. Târgușor. – Târg + suf. -uleț.

targusor
TÂRGUȘÓR, târgușoare, s.n. Diminutiv al lui târg (3); târguleț. – Târg + suf. -ușor.

tari
TÂRÎ́, târăsc, vb. IV. 1. Tranz. A mișca un lucru (greu) dintr-un loc în altul, trăgându-l pe jos; a trage după sine cu sila un om, un animal. ♢ Expr. A târî barca pe uscat = a trăi greu. ♦ A lua, a purta, a duce cu sine. ♦ Fig. A îndemna, a împinge spre ceva (reprobabil); a antrena. 2. Refl. A merge, a înainta cu greu atingând pământul cu genunchii, cu coatele, cu burta; (despre animale) a înainta prin mișcări specifice, cu trupul lipit de pământ. ♦ A merge încet, a înainta cu greu, abia mișcându-și picioarele. 3. Refl. (Despre obiecte care atârnă) A atinge pământul cu partea de jos, a se freca de pământ. – Din sl. trĕti.

tarlas
TÂRLÁȘ, târlași, s.m. Stăpânul sau îngrijitorul unei târle. – Târlă + suf. -aș.

tarla
TẤRLĂ, târle, s.f. 1. Loc neîmprejmuit și neacoperit unde se odihnesc vitele sau oile în timpul pășunatului; p. ext. stâna cu toate dependințele ei. 2. Turmă de oi. – Cf. scr. t r l o.

tarli
TÂRLÍ, târlesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A îngrașa pământul prin așezarea târlei (2) pe o porțiune de teren. – Din târlă.

tarlici
TÂRLÍCI s.m. pl. Papuci moi de casă, fără tocuri, confecționați din postav sau din lână. ♦ (Înv.) Un fel de pantofi căptușiți cu postav. [Var.: (pop.) târlígi s.m. pl.] – Din tc. terlik.

tarlie
TÂRLÍE, târlii, s.f. Sanie (mică) țărănească. – Din târî.

tarn
TÂRN^1, târnuri, s.n. 1. Mătură mare, făcută din mărăcini sau din nuiele, cu care se mătură curțile sau străzile. 2. (Bot.) Porumbar^1. – Din sl. trŭnŭ.

TÂRN^2 s.n. v. târnă.

tarnat
TÂRNÁȚ, târnațe, s.n. (Reg.) Prispă (închisă cu scânduri, ca un cerdac). – Din magh. tornác.

tarna
TẤRNĂ, târne, s.f. (Reg.) I. 1. Coș de nuiele, mai larg la gură decât la fund (prevăzut cu două toarte); coșarcă, târnog. ♦ Stup de albine făcut din nuiele împletite. 2. Unealtă de pescuit pești mici, făcută din nuiele împletite. 3. Vas mare cu care se transportă mâncarea lucrătorilor la câmp. II. Art. Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. [Var.: târn s.n.] – Cf. bg. t r ă v n a.

tarnacop
TÂRNĂCÓP, târnăcoape, s.n. Unealtă formată dintr-o bară masivă de oțel, ascuțită la un capăt și lată la celălalt, prinsă într-o coadă de lemn, folosită la săpat în pământuri tari, la spart pietre etc. [Pl. și: târnăcópuri] – Din bg. tărnokop, scr. trnokop.

tarnog
TÂRNÓG, târnoage, s.n. (Reg.) Târnă (I 1). – Târnă + suf. -og.

tarnomata
TÂRNOMÁTĂ s.f. (Reg.) Bucăți de paie, spice etc. rămase de la treierat și folosite ca așternut sau ca nutreț pentru vite; resturi de paie amestecate cu băligar care se scot din ocolul sau din grajdul vitelor. – Cf. scr. t r n o m e t „târn^1 de măturat aria”.

tarnoseala
TÂRNOSEÁLĂ, târnoseli, s.f. 1. Târnosire. 2. Tămâie sau altă substanță aromată folosită în ritualul bisericesc. – Târnosi + suf. -eală.

tarnosi
TÂRNOSÍ, târnosesc, vb. IV. Tranz. A îndeplini, cu ritualul prevăzut, slujba de inaugurare a unei biserici; a sfinți. – Din scr. tronosati.

tarnosire
TÂRNOSÍRE, târnosiri, s.f. Acțiunea de a târnosi și rezultatul ei; ritual de inaugurare, de sfințire a unei biserici; târnoseală (1). – V. târnosi.

tarnosit
TÂRNOSÍT, -Ă, târnosiți, -te, adj. (Despre biserici) Sfințit^2. – V. târnosi.

tarnui
TÂRNUÍ, târnuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A mătura cu târnul^1. 2. Fig. (Fam.) A târî pe jos pe cineva, trăgându-l de păr; a părui, a bate (zdravăn). [Prez. ind. și: tấrnui] – Târn^1 + suf. -ui.

tarnuiala
TÂRNUIÁLĂ, târnuieli, s.f. Târnuire. [Pr.: -nu-ia-] – Târnui + suf. -eală.

tarnuire
TÂRNUÍRE, târnuiri, s.f. Acțiunea de a târnui și rezultatul ei; târnuială, târnuit. – V. târnui.

tarnuit
TÂRNUÍT s.n. Târnuire. – V. târnui.

tarpan
TÂRPÁN, târpane, s.n. Unealtă asemănătoare cu coasa, folosită la tăiatul stufului și al cânepii. – Din tc. tırpan.

tarsa
TẤRSĂ, târse, s.f. (Bot.; reg.) Papură mică (Typha minima). – Din ucr. tirsa.

tarsana
TÂRSẤNĂ, târsâne, s.f. 1. Împletitură din păr negru de cal sau de capră, din care se fac băieri, frânghii, nojițe pentru opinci etc. 2. (Înv.) Țesătură aspră de păr de capră, purtată de asceți sau de călugări direct de piele. – Din bg. tărsina.

tarsoaga
TÂRSOÁGĂ, târsoage, s.f. (Reg.) Barbă mare și neîngrijită. – Et. nec.

tars
TÂRȘ, târși, s.m. 1. Copac pipernicit, nedezvoltat, uscat; p. ext. pădure cu astfel de copaci, crescuți printre rădăcini și cioturi. 2. Cracă pe care se clădesc căpițele de fân, din care se fac îngrădituri primitive etc. [Pl. și: (n.) târșuri] – Et. nec.

tarsait
TÂRȘĂÍT, -Ă adj. v. târșâit^2.

tarsai
TÂRȘÂÍ, tấrșâi, vb. IV. Tranz. A târî picioarele sau încălțămintea în mers, frecându-le de pământ și producând un zgomot specific. ♦ Refl. A se târî (2). ♦ A trage după sine, frecând de pământ, târând. [Var.: (reg.) târșí, târșií vb. IV] – Cf. t â r î.

tarsaiala
TÂRȘÂIÁLĂ, târșâieli, s.f. Târșâit^1. [Pr.: -șâ-ia-. – Var.: (reg.) târșiálă s.f.] – Târșâi + suf. -eală.

tarsait
TÂRȘÂÍT^1 s.n. Faptul de a (se) târșâi; zgomot produs de ceva care se târșâie sau este târșâit; târșâială, târșâitură. [Var.: (reg.) târșiít s.n.] – V. târșâi.

TÂRȘÂÍT^2, -Ă, târșâiți, -te, adj. (Despre picioare sau încălțăminte) Care se târșâie, care se freacă de pământ în mers, producând un zgomot specific; (despre mers) care produce un zgomot specific prin frecarea de pământ a tălpii. [Var.: (reg.) târșăít, -ă, târșít, -ă adj.] – V. târșâi.

tarsaitura
TÂRȘÂITÚRĂ, târșâituri, s.f. Târșâit^1. [Pr.: -șâ-i-. – Var.: (reg.) târșâitúră s.f.] – Târșâi + suf. -tură.

tarsi
TÂRȘÍ vb. IV v. târșâi.

tarsiala
TÂRȘIÁLĂ s.f. v. târșâială.

tarsii
TÂRȘIÍ, vb. IV v. târșâi.

tarsiit
TÂRȘIÍT s.n. v. târșâit^1.

tarsiitura
TÂRȘIITÚRĂ s.f. v. târșâitură.

tarsit
TÂRȘÍT, -Ă adj. v. târșâit^2.

tarsitoare
TÂRȘITOÁRE, târșitori, s.f. (Reg.) Grapă formată din mai multe bare paralele, legate între ele cu lanțuri; târâitoare. – Târși + suf. -toare.

tarsut
TÂRȘÚȚ, târșuți, s.m. Diminutiv al lui târș (1); spec. brad mic. – Târș + suf. -uț.

tartan
TÂRTÁN^1, târtani, s.m. (Depr.) Evreu. – Din germ. Untertan „supus [austriac]”.

TÂRTÁN^2, târtani, s.m. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu tulpina mare, foarte ramificată și cu flori albe (Crambe tartarica). – Et. nec.

tartita
TẤRTIȚĂ, târtițe, s.f. Partea posterioară a coloanei vertebrale la păsări (de unde cresc penele cozii). – Din bg. tărtica, scr. trtica.

tarzielnic
TÂRZIÉLNIC, -Ă, târzielnici, -ce, adj. (Și substantivat) Care întârzie; fig. greoi, încet, leneș. [Pr.: -zi-el-) – Târziu + suf. -elnic.

tarzior
TÂRZIÓR, -OÁRĂ, târziori, -oare, adj. (Adesea adverbial) Diminutiv al lui târziu. [Pr.: -zi-or] – Târziu + suf. -ior.

tarziu
TÂRZÍU, -ÍE, târzii, adj., adv. 1. Adj. Care este, se face, se întâmplă după trecerea unui (anumit) timp, după ce a trecut momentul potrivit sau timpul dinainte stabilit. ♢ Expr. (Înv. și pop.) Nu (după) târzie vreme = curând. Într-o târzie vreme sau (substantivat) într-un târziu = după mult timp, după multă așteptare. 2. Adj. (Despre anotimpuri sau alte unități de timp) Care s-a prelungit mai mult decât este normal, care se apropie de sfârșit. 3. Adj. (Despre plante) Care se seamănă sau ajunge la maturitate după termenul obișnuit. ♦ (Despre animale cu viață efemeră) Care și-a prelungit viața peste termenul obișnuit. Fluturi târzii. 4. Adj. Fig. (Despre oameni și mintea lor) Care pricepe greu, încet (la minte). 5. Adv. După ce a trecut ora sau timpul așteptat, hotărât sau prevăzut. ♢ Mai târziu = după câtva timp. ♢ Expr. Mai curând (ori mai devreme) sau mai târziu = la o dată neprecisă (dar neîndoielnică), odată și odată. Cel (mai) târziu = având ultimul termen. ♦ În momentul când un interval de timp este pe sfârșite. – Lat. tardivus.

tatoaie
TÂȚOÁIE, tâțoi, s.f. (Bot.; reg.) Smântânică (2) (Orobanche cumana). – Et. nec.

tea
TEA interj. (Fam.) Cuvânt care exprimă uimire, surprindere, supărare, necaz. – Et. nec.

teaca
TEÁCĂ, teci, s.f. 1. Înveliș, toc, apărătoare confecționată din metal, din lemn sau din piele, în care se păstrează obiecte tăioase lungi sau anumite instrumente; toc, apărătoare. ♢ Expr. (Reg.) A se face teacă de pământ = a se face nevăzut, a se ascunde, a dispărea. A asculta teacă de pământ = a asculta într-o tăcere desăvârșită. A rămâne teacă = a rămâne gol. (Ba) că(-i) teacă, (ba) că(-i) pungă, se spune când cineva se codește să facă un lucru, invocând pretexte neserioase. 2. Parte a unei unelte manuale în care intră și se fixează coada sau mânerul. ♦ (Rar) Pulpar. 3. Păstaie. – Din lat. theca.

teafar
TEÁFĂR, -Ă, teferi, -e, adj. Sănătos, întreg, nevătămat; zdravăn. ♦ Cu mintea întreagă, sănătos la minte. – Et. nec.

team
TEAM s.n. Echipă sportivă. [Pr.: tim] – Cuv. engl.

teama
TEÁMĂ s.f. Stare de neliniște și de tulburare provocată de un pericol care te amenință, de un rău care ți se poate întâmpla; frică, teamăt. – Din teme (derivat regresiv).

teamat
TEÁMĂT, teamăte, s.n. (Înv.) Teamă. – Teme + suf. -ăt.

teanc
TEÁNC, teancuri, s.n. Grămadă de obiecte (de același fel) așezate unele peste altele. – Din tc. denk.

teapa
TEÁPĂ s.f. 1. Soi, fel, fire, caracter. 2. Stare, treaptă, rang social, condiție socială. – Et. nec.

teara
TEÁRĂ, teri, s.f. (Reg.) 1. Natră. 2. Război de țesut. – Lat. tela.

tearfa
TEÁRFĂ, terfe, s.f. (Reg.) 1. Zdreanță, otreapă. 2. Zestrea miresei, compusă din obiecte casnice și de îmbrăcăminte. – Et. nec.

teas
TEÁS s.n. v. tas.

teasc
TEASC, teascuri, s.n. 1. Presă manuală cu ajutorul căreia se storc strugurii, semințele plantelor oleaginoase etc. pentru a se obține mustul, uleiul. 2. (Înv.) Mașină de imprimat; p. ext. tipar, tipărire. 3. (Reg.) Capcană pentru anumite animale. – Din sl. tĕskŭ.

teatral
TEATRÁL, -Ă, teatrali, -e, adj. 1. Care aparține teatrului, privitor la teatru. 2. Căutat, afectat, artificial, nesincer, emfatic. – Din fr. théâtral.

teatralism
TEATRALÍSM s.n. 1. Interpretare emfatică a unui rol (I 1). 2. Atitudine teatrală (2); teatralitate. ♦ Caracter teatral (2); teatralitate. 3. (Med.) Tendință către manifestări emotive spectaculare. – Din fr. théâtralisme.

teatralist
TEATRALÍST, -Ă, teatraliști, -ste, adj. 1. Care aparține teatrului, de teatru; teatral (1). 2. Căutat, afectat, artificial, nesincer, emfatic, teatral (2). – Teatral + suf. -ist.

teatralitate
TEATRALITÁTE s.f. Atitudine teatrală (2); teatralism (2). ♦ Caracter teatral (2); teatralism (2). – Din fr. théâtralité.

teatraliza
TEATRALIZÁ, teatralizez, vb. I. Tranz. (Rar) A face ceva în mod teatral (2); a da caracter teatral (2), emfatic. – Din fr. théâtraliser.

teatralizare
TEATRALIZÁRE, teatralizări, s.f. Acțiunea de a teatraliza și rezultatul ei. – V. teatraliza.

teatrolog
TEATROLÓG, -Ă, teatrologi, -ge, s.m. și f. Specialist în problemele teoretice ale teatrului. – Din teatrologie (derivat regresiv).

teatrologic
TEATROLÓGIC, -Ă, teatrologici, -ce, adj. Referitor la teatru; de teatrologie. – Din fr. théâtrologique.

teatrologie
TEATROLOGÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu istoria, teoria, estetica și critica spectacolului, cu literatura dramatică, precum și cu organizarea și conducerea teatrelor. – Din teatru.

teatru
TEÁTRU, teatre, s.n. I. 1. Clădire sau loc special amenajat în vederea reprezentării de spectacole; p. ext. instituție de cultură care organizează spectacole. 2. Spectacol, reprezentație dramatică. ♢ Loc. adj. De teatru = care se reprezintă la teatru (I 1), destinat a fi reprezentat pe scenă. ♢ Expr. A face (sau a juca) teatru = a se preface. ♦ (Fam.) Discuție aprinsă între mai mulți, ceartă care atrage pe curioși. 3. Arta de a prezenta în fața unui public un spectacol, o piesă. ♦ Profesiunea de actor, de regizor. 4. Literatură dramatică; culegere de piese. ♦ Ansamblul operelor dramatice care prezintă caractere comune sau au o origine comună. II. Loc unde se petrece un eveniment, unde are loc o acțiune. ♢ Teatru de operații (sau de război) = câmp de luptă; teritoriu, loc unde au loc acțiuni militare ample în timp de război. – Din fr. théâtre, lat. theatrum.

tebaina
TEBAÍNĂ s.f. Alcaloid foarte toxic, extras din opiu. – Din fr. thébaïne.

tebaism
TEBAÍSM s.n. (Med.) Intoxicație cu opiu. – Din fr. thébaïsme.

tebecist
TEBECÍST, -Ă, tebeciști, -ste, adj., s.m. și f. (Fam.) Tuberculos. – Tuberculoză cu B[acilul] K[och] + suf. -ist.

tec
TEC, teci, s.m. Arbore exotic originar din sudul Asiei, înalt, cu frunze opuse, întregi și cu flori albe, al cărui lemn dens și rezistent este folosit mai ales în construcții navale (Tectona grandis). – Din fr. teck.

tecalemit
TECALEMÍT, tecalemite, s.n. Pompă de mână specială, cu piston, folosită la ungerea motoarelor cu unsori consistente. [Pl. și: tecalemíturi] – Din fr. técalémite.

techermecher
TECHÉR-MECHÉR adv. (Turcism înv.) În mare grabă, imediat; pe sus, cu sila. [Acc. și: técher-mécher] – Din tc. teker meker.

technetiu
TECHNÉȚIU s.n. Element chimic radioactiv, obținut prin reacții nucleare. [Pr.: teh-] – Din fr. technétium.

tecnetron
TECNETRÓN, tecnetroane, s.n. Tranzistor de construcție specială folosit ca amplificator de tensiune la frecvență foarte înaltă. – Probabil din fr.

tecs
TECS, tecsuri, s.n. Cui mic de metal cu formă specială, folosit în cizmărie. – Din germ. Täcks.

tecsui
TECSUÍ vb. IV v. ticsi.

tecsila
TECȘÍLĂ, tecșile, s.f. (Reg.) Tașcă. – Cf. t a ș c ă.

tectita
TECTÍTĂ s.f. Meteorit sticlos, format în cea mai mare parte din bioxid de siliciu. – Din fr. tectite.

tectonic
TECTÓNIC, -Ă, tectonici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care se referă la tectonică (2), care aparține tectonicii, care este legat de mișcările scoarței Pământului. 2. S.f. Ramură a geologiei care studiază structura scoarței terestre și cauzele mișcărilor și deformărilor ei. ♦ Structură geologică. – Din fr. tectonique.

tectrice
TECTRÍCE s.f. pl. Pene care acoperă baza aripii. – Din fr. tectrice.

tecucean
TECUCEÁN, -Ă, tecuceni, -e, s.m. adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul Tecuci. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Tecuci. – Tecuci (n. pr.) + suf. -ean.

tecuceanca
TECUCEÁNCĂ, tecucence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Tecuci. ♦ Locuitoare din municipiul Tecuci. – Tecucean + suf. -că.

tedeum
TEDÉUM, tedeumuri, s.n. 1. Vechi imn latin în formă de psalm de preamărire a lui Dumnezeu. 2. Scurt serviciu religios (oficiat într-o împrejurare solemnă). [Scris și: Te Deum] – Din lat. Te Deum [laudamus].

tefelug
TEFELÚG, tefeluge, s.n. Tăvălug. – Et. nec. Cf. t ă v ă l u g.

teflon
TEFLÓN s.n. 1. Material plastic, rezistent la acțiunea agenților corosivi, la foc etc. 2. Vas de bucătărie confecționat din teflon (1). – Din fr. téflon, engl. teflon.

teflonat
TEFLONÁT, -Ă, teflonați, -te, adj. (Despre vase metalice) Care este acoperit cu teflon (1). – De la teflon.

teglici
TEGLÍCI, teglice, s.n. Unealtă folosită de cojocari și de cizmari pentru a întinde pielea în vederea prelucrării ei. – Din bg. teglič.

tegument
TEGUMÉNT, tegumente, s.n. 1. Țesut care constituie învelișul corpului la om și la animale. 2. (Bot.) Membrană care înconjură și protejează un organ. ♦ Înveliș al semințelor plantelor, care dă culoarea și aspectul exterior al seminței. – Din fr. tégument, lat. tegumentum.

tegumentar
TEGUMENTÁR, -Ă, tegumentari, -e, adj. Care ține de tegument, privitor la tegument. – Din fr. tégumentaire.

tehnic
TÉHNIC, -Ă, tehnici, -e, adj., s.f. I. Adj. Care aparține tehnicii (II), privitor la tehnică. ♢ Desen tehnic = desen care reprezintă la scară un obiect, cu înscrierea dimensiunilor lui, și care este folosit la construirea obiectului în spațiu. Termen tehnic = termen de specialitate, caracteristic unui domeniu de activitate. ♦ Care se ocupă de latura de strictă specialitate într-o meserie, într-o știință etc. II. S.f. 1. Totalitatea uneltelor și a practicilor producției dezvoltate în cursul istoriei, care permit omenirii să cerceteze și să transforme natura înconjurătoare cu scopul de a obține bunuri materiale. 2. Totalitatea procedeelor întrebuințate în practicarea unei meserii, a unei științe etc. 3. (Mil.; în sintagma) Tehnică de luptă = totalitatea mijloacelor de luptă și auxiliare cu care sunt înzestrate forțele armate. – Din fr. technique.

tehniceste
TEHNICÉȘTE adv. Conform tehnicii (II), după metoda tehnică. – Tehnic + suf. -ește.

tehnician
TEHNICIÁN, -Ă, tehnicieni, -e, s.m. și f. Specialist în domeniul tehnicii (II), având o pregătire medie. ♦ Persoană care dispune de o tehnică (II 2) înaltă într-o știință, într-o meserie etc. [Pr.: -ci-an] – Din fr. technicien.

tehnicism
TEHNICÍSM s.n. Tendința de a folosi în mod exagerat procedeele tehnice caracteristice unui domeniu de activitate, lăsând pe planul al doilea tezele teoretice care trebuie să conducă munca practică. – Tehnic + suf. -ism. Cf. rus. t e h n i ț i z m.

tehnicist
TEHNICÍST, -Ă, tehniciști, -ste, adj. Care se caracterizează prin tehnicism; de tehnicism. – Tehnic + suf. -ist

tehnicitate
TEHNICITÁTE s.f. Caracter, calitate a ceea ce este tehnic. ♦ Spor de tehnicitate = sumă adăugată la retribuția anumitor angajați care au o pregătire profesională specială sau care execută (temporar) o lucrare cu caracter tehnic. – Din fr. technicité.

tehniciza
TEHNICIZÁ, tehnicizez, vb. I. Tranz. A da caracter (exclusiv) tehnic. – Tehnic + suf. -iza.

tehnicizare
TEHNICIZÁRE, tehnicizări, s.f. Acțiunea de a tehniciza și rezultatul ei. – V. tehniciza.

tehnicolor
TEHNICOLÓR, -Ă, tehnicolori, -e, adj. (Despre filme; adesea substantivat, n.) Realizat printr-un procedeu tehnic special, care permite transpunerea pe peliculă a culorilor din natură. – Din fr. technicolor.

tehno
TEHNO- Element de compunere care înseamnă „tehnic”, „în legătură cu tehnica” și care servește la formarea unor substantive, a unor adjective și a unor verbe. – Din fr. techno-.

tehnocrat
TEHNOCRÁT, -Ă, tehnocrați, -te, s.m. și f. Adept al tehnocrației. – Din fr. technocrate.

tehnocratic
TEHNOCRÁTIC, -Ă, tehnocratici, -ce, adj. Care ține de tehnocrație, privitor la tehnocrație. – Din fr. technocratique.

tehnocratism
TEHNOCRATÍSM s.n. Orientare sociologică potrivit căreia, în societatea contemporană, rolul de conducere ar trebui să revină exclusiv specialiștilor din diverse domenii ale științei, tehnicii etc.; tehnocrație. ♦ Tendință tehnocratică. – Din fr. technocratisme.

tehnocratie
TEHNOCRAȚÍE s.f. 1. Orientare sociologică potrivit căreia, în societatea contemporană, rolul de conducere ar reveni specialiștilor din domeniul tehnicii. 2. Sistem de guvernare în care rolul de conducere ar reveni intelectualilor specialiști din domeniul tehnic. ♦ Intelectualitate tehnică (cu rol conducător). – Din fr. technocratie.

tehnofobie
TEHNOFOBÍE s.f. Fobie față de tehnică. – Tehno[logie] + fobie.

tehnografic
TEHNOGRÁFIC, -Ă, tehnografici, -ce, adj. Referitor la tehnografie, de tehnografie. – Din fr. tehnographique.

tehnografie
TEHNOGRAFÍE s.f. Descriere a diferitelor meserii și a metodelor de lucru. – Din fr. technographie.

tehnolog
TEHNOLÓG, -Ă, tehnologi, -ge, s.m. și f. Specialist în tehnologie. – Din fr. technologue.

tehnologic
TEHNOLÓGIC, -Ă, tehnologici, -ce, adj. Care se referă la tehnologie, care ține de tehnologie; de tehnologie. – Din fr. technologique.

tehnologie
TEHNOLOGÍE, tehnologii, s.f. 1. Știință a metodelor și a mijloacelor de prelucrare a materialelor. 2. Ansamblul proceselor, metodelor, operațiilor etc. utilizate în scopul obținerii unui anumit produs. – Din fr. technologie.

tehnologism
TEHNOLOGÍSM s.n. Orientare sociologică contemporană care subapreciază personalitatea umană, cunoașterea și creația de valori în domeniul umanistic, al artei etc., datorită excesului tehnologic. – Din fr. technologisme.

tehnologiza
TEHNOLOGIZÁ, tehnologizez, vb. I. Tranz. (

tehnopsihologic
TEHNOPSIHOLÓGIC, -Ă, tehnopsihologici, -ce, adj. Referitor la tehnopsihologie, de tehnopsihologie. – Din tehnopsihologie.

tehnopsihologie
TEHNOPSIHOLOGÍE, s.f. Ramură a psihologiei care se ocupă de mijloacele aplicării practice a psihologiei teoretice. – Tehno[logie] + psihologie.

tehnoredacta
TEHNOREDACTÁ, tehnoredactez, vb. I. Tranz. A pregăti din punct de vedere tehnic și grafic un manuscris înainte de trimiterea lui la tipar. – Tehno- + redacta.

tehnoredactare
TEHNOREDACTÁRE, tehnoredactări, s.f. Pregătirea tehnică și grafică a unui manuscris înainte de a începe operația de tipărire; tehnoredacție. – V. tehnoredacta.

tehnoredactor
TEHNOREDÁCTOR, tehnoredactori, s.m. Specialist în lucrări de tehnoredactare. – Tehno- + redactor.

tehnoredactie
TEHNOREDÁCȚIE, tehnoredacții, s.f. Tehnoredactare. ♦ Serviciu într-o editură care se ocupă cu tehnoredactarea manuscriselor. – Din germ. Technoredaktion.

tehnoredactional
TEHNOREDACȚIONÁL, -Ă, tehnoredacționali, -e, adj. Care ține de tehnoredactare, privitor la tehnoredactare. [Pr.: -ți-o-] – Tehno- + redacțional.

tehnosfera
TEHNOSFÉRĂ s.f. Domeniu al vieții umane care cuprinde cultura și civilizația. – Tehno[logie] + sferă.

tehnostructura
TEHNOSTRUCTÚRĂ s.f. Categorie socială alcătuită din tehnicieni specialiști în domeniul organizării și conducerii. – Din fr. technostructure.

tehui
TEHUÍ^1, tehuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) zăpăci, a (se) buimăci. – Din tehui^2.

TEHÚI^2, -IE, tehui, adj. (Reg.) Zăpăcit, năuc, buimăcit. – Cf. magh. t a h o n y a. „trândav”.

tei
TEI, (1) tei, s.m., (2, rar) teie, s.n. 1. S.m. Arbore cu frunze mari în formă de inimă, cu flori albe sau albe-gălbui, puternic parfumate, melifere, întrebuințate în farmacie, și cu fructe achene (Tilia platyphyllos). ♢ Tei alb = arbore cu lemnul alb-roșiatic, ușor (Tilia tomentosa). Tei pucios = arbore înalt până la 20 m, ale cărui flori se folosesc în farmacie (Tilia cordata). 2. S.n. Fibră din scoarța de tei (1), folosită la legat și la fabricat sfori, frânghii, rogojini. ♢ Expr. A lega două-n tei = a reuși să adune ceva avere. A găsi tei de curmei = a găsi pretexte. – Lat. *tilium (= tilia).

teica
TÉICĂ, teici, s.f. 1. Cutie mobilă (de lemn) în care cad grăunțele din coșul morii înainte de a trece între pietre. 2. Jgheab din care beau sau mănâncă vitele și păsările. 3. (Reg.) Mic vas de lemn legat de o prăjină, cu care se scoate apă dintr-un puț. [Var.: téucă s.f.] – Et. nec.

teicuta
TEICÚȚĂ, teicuțe, s.f. Diminutiv al lui teică. – Teică + suf. -uță.

teier
TEIÉR, teiere, s.n. Prăjină lungă de care sunt legate curmeie de tei, folosită pentru a speria peștii de pe fundul apei și a-i goni spre plasele de pescuit. – Tei + suf. -ar.

teina
TEÍNĂ s.f. Alcaloid cristalizat, strălucitor, cu gust amărui, asemănător cu cafeina, extras din frunzele de ceai, întrebuințat în medicină ca excitant al nervilor și al inimii sau pentru efectele sale diuretice. – Din fr. théine.

teios
TEIÓS, -OÁSĂ, teioși, -oase, adj. (Despre unele plante sau fructe comestibile) Tare și fibros; ațos. – Tei + suf. -os.

teism
TEÍSM^1 s.n. Doctrină filozofică bazată pe admiterea existenței lui Dumnezeu ca ființă absolută care a creat lumea și o îndrumează. – Din fr. théisme.

TEÍSM^2 s.n. (Med.) Ansamblul tulburărilor produse de consumul abuziv al ceaiului. – Din fr. théisme.

teist
TEÍST, -Ă, teiști, -ste, s.m. și f. Adept al teismului^1. – Din fr. théiste.

teisor
TEIȘÓR, teișori, s.m. 1. Diminutiv al lui tei; teiuleț. 2. Arbust din familia rozaceelor, cu flori mari, galbene-aurii, cultivat ca plantă ornamentală; trandafir galben (Kerria japonica). 3. (Bot.) Pristolnic. [Pr.: te-i-] – Tei + suf. -ișor.

teiulet
TEIULÉȚ, teiuleți, s.m. Teișor (1). – Tei + suf. -uleț.

tejghea
TEJGHEÁ, tejghele, s.f. 1. Masă sau suport lung și îngust pe care vânzătorul își expune marfa și servește pe cumpărători. 2. Masă de lucru a unui meseriaș. – Din tc. tezgah.

tejgheluta
TEJGHELÚȚĂ, tejgheluțe, s.f. Diminutiv al lui tejghea. – Tejghea + suf. -eluță.

tejghetar
TEJGHETÁR, tejghetari, s.m. Persoană care stă la tejghea ca vânzător sau casier. – Din tc. tezgâhtār.

tel
TEL, teluri, s.n. 1. Instrument de sârmă cu mâner folosit în bucătărie pentru a bate albușul de ou, frișca, crema etc. 2. Resort, arc de sârmă (de oțel) folosit la canapele, somiere, fotolii etc.; drot. ♦ (Rar) Sârmă care susține și întărește forma unui corset. 3. Coardă mică de metal la un instrument muzical. – Din tc. tel.

telal
TELÁL, telali, s.m. 1. Negustor ambulant (de haine vechi). 2. (Înv.) Persoană care făcea strigările la un mezat. – Din tc. tellal.

telalgie
TELALGÍE, telalgii, s.f. (Med.) Durere care aparține în altă parte, la distanță de locul leziunii. – Din fr. télalgie.

telangiectazie
TELANGIECTAZÍE, telangiectazii, s.f. (Med.) Dilatație a vaselor mici sau terminale, care apare de obicei pe nas și pe pomeții obrajilor. [Pr.: -gi-ec-] – Din fr. télangiectasie.

telalita
TELĂLÍȚĂ, telălițe, s.f. Femeie care face comerț ambulant (cu haine vechi). – Telal + suf. -iță.

tele
TELE- 1. Element de compunere care înseamnă „departe”, „la distanță”, „de departe” și care servește la formarea unor substantive, adjective sau verbe. 2. Formă abreviată pentru televiziune, care, izolându-se, a devenit element de compunere cu sensul „televiziune”, „televizor” și servește la formarea unor substantive, adjective și verbe. – Din fr. télé-.

teleaga
TELEÁGĂ, telegi, s.f. 1. Căruță mică (cu două roți) care servește la transportul persoanelor sau al unor poveri ușoare. 2. Cotigă (la plug). – Din sl. telĕga.

teleancheta
TELEANCHÉTĂ, teleanchete, s.f. Anchetă realizată de televiziune. [Pr.: -le-an-] – Tele- + anchetă.

teleap
TELEÁP interj. (Repetat) Cuvânt care imită zgomotul produs de târșâitul picioarelor. – Onomatopee.

teleast
TELEÁST, teleaști, s.m. 1. Telecineast. 2. Amator de programe de televiziune (de calitate). [Pr.: -le-ast] – Din fr. téléaste.

teleautograf
TELEAUTOGRÁF, teleautografe, s.n. Instalație cu ajutorul căreia mișcările unui creion condus cu mâna în punctul de emisiune se transmit fidel, prin mijloace de telecomunicație, unei unelte de scris aflate în punctul de recepție. [Pr.: -le-a-u-] – Din fr. téléautographe, germ. Teleautograph.

telebiometric
TELEBIOMÉTRIC, -Ă, telebiometrici, -ce, adj. (Biol.) Referitor la telebiometrie, de telebiometrie. [Pr.: -bi-o-] – Din telebiometrie.

telebiometrie
TELEBIOMETRÍE s.f. (Biol.) Studiu de la distanță al fenomenelor biologice. [Pr.: -bi-o-] – Tele- + biometrie.

telebusola
TELEBUSÓLĂ, telebusole, s.f. Busolă ale cărei indicații sunt transmise de la distanță unor instrumente indicatoare de pe bordul unui avion. – Tele- + busolă.

telecabina
TELECABÍNĂ, telecabine, s.f. 1. Teleferic amenajat cu cabine pentru transportul persoanelor. 2. Cabină suspendată prin bare fixate pe cablu la intervale fixe. – Din fr. télécabine, it. telecabina.

telecamera
TELECÁMERĂ, telecamere, s.f. Cameră de luat vederi pentru televiziune. – Din fr. télécaméra.

telechinezie
TELECHINEZÍE s.f. (Psih.) Capacitate a unor persoane de a deplasa obiecte fără să le atingă. [Scris și: telekinezie] – Din fr. télékinésie.

telecineast
TELECINEÁST, -Ă, telecineaști, -ste, s.m. și f. Specialist în realizarea filmelor pentru televiziune. ♦ Autor de scenarii pentru televiziune. [Pr.: -ne-ast] – Din fr. télécinéaste.

telecinema
TELECINEMÁ s.n. Telecinematograf. – Din fr. télécinéma.

telecinemateca
TELECINEMATÉCĂ s.f. 1. Arhivă de filme a televiziunii. 2. Emisiune de televiziune în care se prezintă filme artistice din telecinematecă (1). – Din fr. télécinémathèque.

telecinematograf
TELECINEMATOGRÁF, telecinematografe, s.n. Aparat care transmite un film cinematografic cu ajutorul televiziunii; telecinema. – Din fr. télécinématographe.

telecinematografic
TELECINEMATOGRÁFIC, -Ă, telecinematografici, -ce, adj. (Rar) De telecinematografie, din telecinematografie. – Din telecinematografie.

telecinematografie
TELECINEMATOGRAFÍE, telecinematografii, s.f. (Rar) Producție de filme pentru televiziune. – Tele- + cinematografie.

telecomanda
TELECOMANDÁ, telecománd, vb. I. Tranz. A transmite o comandă la distanță. – Din fr. télécommander.

telecomandabil
TELECOMANDÁBIL, -Ă, telecomandabili, -e, adj. (Despre mecanisme, instalații) Care poate fi telecomandat. – Telecomanda + suf. -bil.

telecomandare
TELECOMANDÁRE s.f. Acțiunea de a telecomanda. – V. telecomanda.

telecomandat
TELECOMANDÁT, -Ă, telecomandați, -te, adj. (Despre elemente de execuție) Care are calitatea de a transmite mesajele prin mijloace de telecomunicație. – V. telecomanda.

telecomanda
TELECOMÁNDĂ, telecomenzi, s.f. Transmiterea unei comenzi la distanță prin mijloace de telecomunicație; totalitatea mijloacelor tehnice care permit o astfel de transmitere. – Din fr. télécommande.

telecomunicatie
TELECOMUNICÁȚIE, telecomunicații, s.f. 1. Transmitere și recepție la distanță a unor sunete, semne sau imagini prin telefon, telegraf, televiziune, semnalizare optică etc. 2. Legătură între două puncte între care se realizează telecomunicația (1). ♢ Sistem de telecomunicații = totalitatea mijloacelor tehnice dintr-un serviciu de telecomunicații, care formează o unitate. – Din fr. télécommunication.

teleconcurs
TELECONCÚRS, teleconcursuri, s.n. Concurs transmis prin televiziune. – Tele- + concurs.

teleconferinta
TELECONFERÍNȚĂ, teleconferințe, s.f. Conferință organizată și transmisă prin diverse sisteme de telecomunicație. – Tele- + conferință.

telecontrol
TELECONTRÓL, telecontroale, s.n. Control de la distanță. – Din engl. telecontrol.

telecopter
TELECOPTÉR, telecoptere, s.n. Helicopter mic telecomandat. – Tele- + helicopter.

telecronicar
TELECRONICÁR, -Ă, telecronicari, -e, s.m. și f. Cronicar al emisiunilor de televiziune. – Tele- + cronicar.

telecronica
TELECRÓNICĂ, telecronici s.f. Cronică de televiziune (3). – Tele- + cronică.

teledetectie
TELEDETECȚÍE, teledetecții, s.f. Complex de tehnici utilizate pentru

teledialog
TELEDIALÓG, teledialoguri, s.n. Dialog realizat și transmis prin diverse sisteme de telecomunicație. [Pr.: -di-a-] – Tele- + dialog.

teledifuza
TELEDIFUZÁ, teledifuzez, vb. I. Tranz. A difuza prin intermediul televiziunii. – Tele- + difuza.

teledifuzare
TELEDIFUZÁRE s.f. Acțiunea de a teledifuza. – V. teledifuza.

teledifuzat
TELEDIFUZÁT, -Ă, teledifuzați, -te, adj. Care a fost difuzat prin intermediul televiziunii. – V. teledifuza.

teledinamic
TELEDINÁMIC, -Ă, teledinamici, -ce, adj. Referitor la teledinamică, de teledinamică. – Din fr. télédynamique.

teledinamica
TELEDINÁMICĂ s.f. Știință care se ocupă cu transmiterea prin pământ, cu ajutorul ultrasunetelor, a unor șocuri puternice, în scopul de a provoca acțiuni distrugătoare la mare distanță. – Din fr. télédynamique.

teledirija
TELEDIRIJÁ, teledirijez, vb. I. Tranz. A telecomanda. – Tele- + dirija.

teledirijare
TELEDIRIJÁRE, teledirijări, s.f. Acțiunea de a teledirija. – V. teledirija.

teledivertisment
TELEDIVERTISMÉNT, teledivertismente, s.n. Emisiune de divertisment la televiziune. – Tele- + divertisment.

teleecraniza
TELEECRANIZÁ, teleecranizez, vb. I. Tranz. A ecraniza o operă literară pentru televiziune. – Tele- + ecraniza.

teleecranizare
TELEECRANIZÁRE, teleecranizări, s.f. Acțiunea de a teleecraniza și rezultatul ei. – V. teleecraniza.

teleecranizat
TELEECRANIZÁT, -Ă, teleecranizați, -te, adj. (Despre opere literare) Ecranizat pentru televiziune. – V. teleecraniza.

teleeducatie
TELEEDUCÁȚIE s.f. Educație prin televizune. – Tele- + educație.

teleemisiune
TELEEMISIÚNE, teleemisiuni, s.f. Emisiune de televiziune. – Tele- + emisiune.

teleenciclopedie
TELEENCICLOPEDÍE s.f. Emisiune cu caracter enciclopedic prezentată de televiziune. – Tele- + enciclopedie.

telefagie
TELEFAGÍE s.f. Mania de a consacra prea mult timp emisiunilor de televiziune. – Tele- + antropofagie.

teleferic
TELEFÉRIC, teleferice, s.n. Funicular amenajat pentru transportul oamenilor. – Din fr. téléphérique.

telefica
TELEFICÁ, pers. 4 teleficăm, vb. I. Tranz. (Rar; folosit numai la pers. 4, 5, 6) A introduce televiziunea în diverse domenii de activitate. – Tele- + electrifica.

teleficare
TELEFICÁRE, teleficări, s.f. Acțiunea de a telefica și rezultatul ei. – V. telefica.

teleficat
TELEFICÁT, -Ă, teleficați, -te, adj. (Despre domenii de activitate, procese tehnologice etc.) în care s-a introdus televiziunea. – V. telefica.

telefilm
TELEFÍLM, telefilme, s.n. Film documentar, de desen animat sau artistic realizat pentru televiziune. – Din fr. téléfilm.

telefilmoteca
TELEFILMOTÉCĂ, telefilmoteci, s.f. Filmotecă a televiziunii. – Tele- + filmotecă.

telefoileton
TELEFOILETÓN, telefoiletoane, s.n. Foileton de televiziune. [Pr.: -fo-i-] – Tele- + foileton.

telefon
TELEFÓN, telefoane, s.n. 1. Telecomunicație în care se realizează convorbiri la distanță prin mijlocirea undelor electromagnetice propagate de-a lungul unor fire; ansamblul instalațiilor necesare pentru acest scop. 2. Aparat prevăzut cu un transmițător și un receptor și care, legat de o instalație telefonică centrală, permite convorbiri la distanță. ♦ Chemare telefonică. ♦ Numărul pe care îl poartă telefonul (2) unui abonat. – Din fr. téléphone.

telefona
TELEFONÁ, telefonez, vb. I. Intranz., Tranz. A comunica cu cineva prin intermediul telefonului. ♦ A da un telefon, a chema la telefon. – Din fr. téléphoner.

telefonare
TELEFONÁRE s.f. Acțiunea de a telefona. – V. telefona.

telefonat
TELEFONÁT s.n. Faptul de a telefona. – V. telefona.

telefonic
TELEFÓNIC, -Ă, telefonici, -ce, adj. Care aparține telefonului sau telefoniei, privitor la telefon sau la telefonie; (despre o convorbire) care se face prin telefon. ♢ Aviz telefonic = aviz prin care cineva este înștiințat că la o anumită oră va fi chemat la telefon (de obicei la o centrală telefonică) pentru o convorbire interurbană. – Din fr. téléphonique.

telefonie
TELEFONÍE s.f. Transmitere, de obicei bilaterală, la distanță a sunetelor (transformate în unde electromagnetice) cu ajutorul aparatelor de telefon, legate între ele prin cabluri conducătoare. – Din fr. téléphonie.

telefonist
TELEFONÍST, -Ă, telefoniști, -ste, s.m. și f. Persoană care face serviciu la o centrală telefonică neautomată, stabilind legăturile telefonice. – Din fr. téléphoniste.

telefonometrie
TELEFONOMETRÍE s.f. Operație de determinare a calităților aparatelor telefonice și a legăturilor telefonice, la emisiune și la recepție, prin comparare cu calitățile anumitor instalații de referință. – Din fr. téléphonométrie.

telefonometru
TELEFONOMÉTRU, telefonometre, s.n. Contor pentru înregistrarea numărului și duratei convorbirilor telefonice. – Din fr. téléphonomètre.

telefoto
TELEFÓTO s.n. Aparat care transmite electric la distanță o imagine luminoasă; imagine astfel obținută. – Din fr. téléphoto.

telefotografia
TELEFOTOGRAFIÁ, telefotografiez, vb. I. Tranz. A efectua o telefotografie. [Pr.: -fi-a] – Din telefotografie.

telefotografic
TELEFOTOGRÁFIC, -Ă, telefotografici, -ce, adj. Referitor la telefotografie, de telefotografie, din telefotografie. – Din fr. téléphotographique.

telefotografie
TELEFOTOGRAFÍE, telefotograf ii, s.f. Tehnica de a transmite pe cale electrică, la mare distanță, fotografii, desene, texte, etc.; fotografie, text, desen etc. transmise în asemenea condiții. – Din fr. téléphotographie.

telefotografiere
TELEFOTOGRAFIÉRE, telefotografieri, s.f. Faptul de a telefotografia. [Pr.: -fi-e-] – V. telefotografia.

telegar
TELEGÁR, telegari, s.m. Cal tânăr, voinic (folosit la trăsură). – Teleagă + suf. -ar.

telegea
TELEGEÁ, telegele, s.f. (Rar) Teleguță. – Teleagă + suf. -ea.

telegenic
TELEGÉNIC, -Ă, telegenici, -ce, adj. Care are expresivitate pe ecranul televizorului. – Din fr. télégénique.

telegenie
TELEGENÍE s.f. Calitatea de a fi telegenic. – Din fr. télégénie.

teleghida
TELEGHIDÁ, teleghidez, vb. I. Tranz. A dirija de la distanță mișcarea unui avion, a unui vas, a unui proiectil. – Din fr. téléguider.

teleghidaj
TELEGHIDÁJ, teleghidaje, s.n. Acțiunea de a teleghida; teleghidare. – Din fr. téléguidage.

teleghidare
TELEGHIDÁRE, teleghidări, s.f. Teleghidaj. – V. teleghida.

teleghidat
TELEGHIDÁT, -Ă, teleghidați, -te, adj. (Despre avioane, proiectile etc.) Care este sau poate dirijat de la distanță. – V. teleghida.

telegnozis
TELEGNÓZIS s.n. (Psih.) Cunoaștere prezumtivă a evenimentelor îndepărtate (ca loc sau timp) pe alte căi decât cele perceptive și intelectuale. – Din engl. telegnosis.

telegondola
TELEGONDÓLĂ, telegondole, s.f. Bancă cu două locuri, amenajate pentru transportul pe cablu al persoanelor. – Tele- + gondolă.

telegraf
TELEGRÁF, (1, 2) telegrafe, s.n., (3) telegrafi, s.m 1. S.n. Telecomunicație care transmite la distanță semnale (corespunzătoare literelor și cifrelor) cu ajutorul unor aparate electromagnetice; ansamblul instalațiilor necesare în acest scop. ♦ Aparat folosit pentru producerea, recepția și transformarea semnalelor telegrafice în scopul transmiterii telegramelor. 2. S.n. (Înv.) Aparat situat pe înălțimi sau în turnuri de semnalizare, pentru transmiterea la distanță a unor semnale optice. 3. S.m. Nume dat unor plante erbacee ornamentale cu flori albe, mirositoare și cu tulpina agățătoare ajungând până la 5-6 metri (Boussingaultia baselloides), sau cu florile mici, roz-purpurii și cu tulpina fragilă (Tradescantia virginica). – Din fr. télégraphe.

telegrafia
TELEGRAFIÁ, telegrafiez, vb. I. Intranz. și tranz. A transmite ceva prin telegraf; a trimite o telegramă. [Pr.: -fi-a] – Din fr. télégraphier.

telegrafic
TELEGRÁFIC, -Ă, telegrafici, -ce, adj. 1. Care aparține telegrafului sau telegrafiei, privitor la telegraf. ♦ Transmis prin telegraf. 2. Fig. Prescurtat, concis, laconic, scurt. – Din fr. télégraphique.

telegrafie
TELEGRAFÍE, telegrafii, s.f. Telecomunicație care constă în transmiterea mijlocită, prin semnale electromagnetice, optice etc., a unui text scris; telecomunicație realizată cu ajutorul telegrafului. ♢ Telegrafie fără fir = radiotelegrafie. – Din fr. télégraphie.

telegrafiere
TELEGRAFIÉRE, telegrafieri, s.f. Acțiunea de a telegrafia și rezultatul ei. [Pr.: -fi-e-] – V. telegrafia.

telegrafist
TELEGRAFÍST, -Ă, telegrafiști, -ste, s.m. și f. Persoană specializată în

telegram
TELEGRÁM s.n. v. telegramă.

telegrama
TELEGRÁMĂ, telegrame, s.f. Comunicare (scurtă) la distanță transmisă prin mijloacele cele mai rapide (telefon, telegraf); formularul pe care este scrisă această comunicare. [Var.: (înv.) telegrám s.n.] – Din fr. télégramme.

teleguta
TELEGÚȚĂ, teleguțe, s.f. Diminutiv al lui teleagă; telegea. – Teleagă + suf. -uță.

teleimprima
TELEIMPRIMÁ, teleimprím, vb. I. Tranz. A efectua o teleimprimare. [Pr.: -le-im-] – Tele- + imprima.

teleimprimare
TELEIMPRIMÁRE, teleimprimări, s.f. Transmitere la distanță a unui text, prin intermediul teleimprimatorului. [Pr.: -le-im-] – Tele- + imprimare.

teleimprimator
TELEIMPRIMATÓR, teleimprimatoare, s.n. Aparat telegrafic cu ajutorul căruia se transmit și se recepționează pe o bandă sau pe o coală de hârtie texte cu literele alfabetului; telescriptor. [Pr.: -le-im-] – Tele- + imprimator (după fr. téléimprimeur).

teleindicator
TELEINDICATÓR, teleindicatoare, s.n. Dispozitiv cu ajutorul căruia se măsoară și se transmite la distanță valoarea unei mărimi. [Pr.: -le-in-] – Din fr. téléindicateur.

teleinformatic
TELEINFORMÁTIC, -Ă, teleinformatici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a informaticii care prelucrează informația transmisă la distanță, în scopul asigurării accesului multiplu al beneficiarilor la un sistem de calcul cu performanțe ridicate. 2. Adj. De teleinformatică (1). – Din fr. téléinformatique.

teleinterviu
TELEINTERVÍU, teleinterviuri, s.n. Interviu transmis la televiziune. – Din fr. télé-interview, engl. tele-interview.

teleinregistrare
TELEÎNREGISTRÁRE, teleînregistrări, s.f. Înregistrare de la distanță. – Tele- + înregistrare.

telejurnal
TELEJURNÁL, telejurnale, s.n. Emisiune de televiziune în care se transmit știri curente, comentarii etc. – Tele- + jurnal.

telelectie
TELELÉCȚIE, telelecții, s.f. Emisiune școlară de televiziune concepută ca o lecție. – Tele- + lecție.

teleleica
TELELÉICĂ, teleleici, s.f. (Pop.) Femeie care umblă de colo până colo, flecărind și bârfind; femeie ușuratică, stricată, haimana. – Teleleu + suf. -eică.

teleleu
TELELÉU, -EÁ, telelei, -ele, s.m. și f. Om fără căpătâi, care își pierde vremea (umblând de colo până colo) fără nici o treabă. ♢ Expr. (Adverbial) A umbla teleleu (Tănase) = a umbla de colo până colo, fără rost. A fi teleleu Tănase = a fi zăpăcit, aiurit, năuc. – Din magh. telelö.

teleloaica
TELELOÁICĂ, teleloaice, s.f. (Înv.) Soția telalului; vânzătoare ambulantă (de haine vechi). – Telal + suf. -oaică.

telemagazin
TELEMAGAZÍN, telemagazine, s.n. Emisiune de televiziune concepută după modelul magazinului (2). – Tele- + magazin.

telematic
TELEMÁTIC, -Ă, telematici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Tehnică de transmitere și prelucrare automată a informației la mare distanță prin intermediul sateliților și al altor procedee moderne de comunicație. 2. Adj. Care folosește rețelele de telematică (1). – Din fr. télématique.

telemasura
TELEMĂSÚRĂ, telemăsuri, s.f. Transmitere la distanță a valorii unei mărimi măsurate, după

telemea
TELEMEÁ s.f. Brânză preparată din caș bine stors, tăiat în bucăți cu fețe de obicei dreptunghiulare, și conservată în saramură. – Din tc. teleme.

telemecanic
TELEMECÁNIC, -Ă, s.f., adj. 1. S.f. Tehnica

telemetric
TELEMÉTRIC, -Ă, telemetrici, -ce, adj. Care aparține telemetrului sau telemetriei, privitor la telemetru sau la telemetrie; făcut cu ajutorul telemetrului, bazat pe utilizarea telemetrului. – Din fr. télémétrique.

telemetrie
TELEMETRÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu măsurarea distanțelor cu ajutorul telemetrului. – Din fr. télémétrie.

telemetru
TELEMÉTRU, telemetre, s.n. 1. Instrument optic folosit pentru măsurarea distanței dintre locul unde este instalat instrumentul și un punct depărtat sau inaccesibil. 2. Dispozitiv auxiliar al unui aparat fotografic, care permite

telencefal
TELENCEFÁL, telencefale, s.n. Partea anterioară, terminală, a encefalului embrionar. – Din fr. télencéphale.

teleobiectiv
TELEOBIECTÍV, teleobiective, s.n. Obiectiv fotografic asemănător cu o lunetă, care se atașează camerelor de luat vederi sau aparatelor de fotografiat, folosit la fotografierea obiectivelor situate la depărtări mari. [Pr.: -le-o-] – Din fr. téléobjectif, germ. Teleobjektiv.

teleobserva
TELEOBSERVÁ, teleobsérv, vb. I. Tranz. A observa de la distanță cu mijloace speciale. [Pr.: -le-ob-] – Tele- + observa.

teleobservare
TELEOBSERVÁRE, teleobservări, s.f. Acțiunea de a teleobserva. [Pr.: -le-ob-] – V. teleobserva.

teleobservator
TELEOBSERVATÓR, teleobservatori, s.m. Persoană care teleobserva. [Pr.: -le-ob-] – Teleobserva + suf. -tor.

teleologic
TELEOLÓGIC, -Ă, teleologici, -ce, adj. Care aparține teleologiei, privitor la teleologie. [Pr.: -le-o-] – Din fr. téléologique.

teleologie
TELEOLOGÍE s.f. Doctrină filozofică potrivit căreia totul în natură ar fi organizat în conformitate cu un anumit scop, cu o anumită cauză finală. ♦ Studiul, cercetarea în funcție de scop; teoria finalității. [Pr.: -le-o-] – Din fr. téléologie.

teleonomie
TELEONOMÍE s.f. 1. (Fii.) Teleologie. 2. (Biol.) Determinare obiectivă a mecanismelor de reglare celulară. [Pr.: -le-o-] – Din fr. téléonomie.

teleoperator
TELEOPERATÓR, teleoperatori, s.m. Robot^1 controlat printr-un sistem de telecomunicații de către un operator uman. [Pr.: -le-o-] – Din engl. teleoperator, fr. téléoperateur.

teleormanean
TELEORMĂNEÁN, -Ă, teleormăneni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în județul Teleorman. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din județul Teleorman. [Pr.: -le-or-] – Teleorman (n. pr.) + suf. -ean.

teleormaneanca
TELEORMĂNEÁNCĂ, teleormănence, s.f. Femeie născută și crescută în județul Teleorman. ♦ Locuitoare din județul Teleorman. [Pr.: -le-or-] – Teleormănean + suf. -că.

teleostean
TELEOSTEÁN, teleosteeni, s.m. (La pl.) Grup de pești caracterizați prin coloana vertebrală și craniul complet osoase, corpul acoperit cu solzi osoși și coada împărțită în două părți egale; (și la sg.) pește care face parte din acest grup. ♢ (Adjectival) Pește teleostean. [Pr.: -le-os-te-an] – Din fr. téléostéen.

telepatic
TELEPÁTIC, -Ă telepatici, -ce adj. Care aparține telepatiei, privitor la telepatie. – Din fr. télépathique.

telepatie
TELEPATÍE s.f. Facultate psihologică (contestată de unii) atribuită unor oameni de a percepe fenomene care nu sunt în raza simțurilor, precum și de a transmite gândul la mare distanță, fără intermediul organelor de simț obișnuite; percepere a fenomenelor și a gândurilor de la distanță. – Din fr. télépathie.

telepublicitate
TELEPUBLICITÁTE s.f. Publicitate prin televiziune (2). – Tele- + publicitate.

teleradiografie
TELERADIOGRAFÍE s.f. Radiografie executată prin plasarea sursei de raze X la mare distanță de persoana supusă acestei operații. [Pr.: -di-o-] – Din fr. téléradiographie.

telereceptor
TELERECEPTÓR, telereceptori, s.m. (Biol.) Sistem exteroceptiv vizual, auditiv sau olfactiv care permite percepția stimulilor de la distanță. – Din fr. télérécepteur.

telerecital
TELERECITÁL, telerecitaluri, s.n. Recital susținut în cadrul unei emisiuni de televiziune. – Tele- + recital.

telerecording
TELERECÓRDING s.n. Aparat folosit pentru înregistrarea și redarea imaginilor, utilizând înregistrarea pe film a imaginilor de pe ecranul unui monitor^2 (2) de televizor. ♦ Peliculă pe care s-a făcut această înregistrare. – Din engl. telerecording.

teleredactor
TELEREDÁCTOR, -OÁRE, teleredactori, -oare, s.m. și f. Redactor al emisiunilor de televiziune. – Tele- + redactor.

teleredactie
TELEREDÁCȚIE, teleredacții, s.f. Redacție a emisiunilor de televiziune. – Tele- + redacție.

telereglaj
TELEREGLÁJ, telereglaje, s.n. Totalitatea mijloacelor tehnice pentru transmiterea la distanță, cu ajutorul unui semnal electromagnetic intermediar, a unor comenzi care să efectueze reglajul într-o anumită instalație; telereglare. – Din fr. téléréglage.

telereglare
TELEREGLÁRE, telereglări, s.f. Telereglaj. – Tele- + reglare.

telereportaj
TELEREPORTÁJ, telereportaje, s.n. Reportaj transmis la televiziune. – Din fr. téléreportage.

telereporter
TELEREPÓRTER, -Ă, telereporteri, -e, s.m. și f. Reporter al televiziunii. – Din fr. téléreporter.

telescaun
TELESCÁUN, telescaune, s.n. 1. Teleferic amenajat cu un fel de scaune pentru transportul persoanelor. 2. Scaun suspendat prin bare fixate pe cablu la intervale egale. – Tele- + scaun.

teleschi
TELESCHÍ, teleschiuri, s.n. Instalație de teleferic în care cablul poartă la urcuș persoanele pe schiuri. – Din fr. téléski.

telescop
TELESCÓP, telescoape, s.n. Instrument optic care utilizează fenomenul reflexiei luminii pe o oglindă concavă, folosit în astronomie pentru observarea aștrilor. – Din fr. téléscope.

telescopic
TELESCÓPIC, -Ă, telescopici, -ce, adj. 1. Care aparține telescopului, privitor la telescop; care se face sau se vede cu ajutorul telescopului, bazat pe utilizarea telescopului. 2. (Despre tuburi) Care pătrunde în golul altui tub, fără joc prea mare; (despre mecanisme) alcătuit din tuburi glisante care permit alungirea ori scurtarea. – Din fr. télescopique.

telescriptor
TELESCRIPTÓR, telescriptoare, s.n. Teleimprimator. – Din fr. téléscripteur.

telesemnaliza
TELESEMNALIZÁ, pers. 3 telesemnalizează, vb. I. Tranz. (Despre instalații, agregate etc.) A transmite la distanță informații de control referitoare la starea lor. – Tele- + semnaliza.

telesemnalizare
TELESEMNALIZÁRE, telesemnalizări, s.f. Acțiunea de a telesemnaliza. – V. telesemnaliza.

telespectator
TELESPECTATÓR, -OÁRE, telespectatori, -oare, s.m. și f. Persoană care urmărește o emisiune la televizor. – Din fr. téléspectateur.

telespicher
TELESPÍCHER, (1) telespicheri, s.m., (2) telespichere, s.n. 1. S.m. Crainic de televiziune. 2. S.n. Aparat pentru comunicații bilaterale la distanțe relativ mici. [Var.: teleșpícher s.m., s.n.] – Tele- + spicher.

telesport
TELESPÓRT s.n. Emisiune de televiziune cu caracter sportiv. – Tele- + sport.

telestereograf
TELESTEREOGRÁF, telestereografe, s.n. Aparat cu ajutorul căruia se pot transmite la distanță fotografii, desene, texte etc., imprimate în prealabil pe un film special. [Pr.: -re-o-] – Din fr. télésteréographe.

telescoala
TELEȘCOÁLĂ s.f. Emisiune de televiziune pentru elevi prezentată sub forma unei lecții. – Tele- + școală.

telespicher
TELEȘPÍCHER s.m., s.n. v. telespicher.

teletax
TELETÁX s.n. Contor care stabilește costul unei convorbiri telefonice în funcție de durata acesteia. – Tele- +

teletermometru
TELETERMOMÉTRU, teletermometre, s.n. Termometru a cărui citire se face de la distanță, partea instrumentului care măsoară temperatura fiind în contact cu corpul respectiv. – Din fr. téléthermomètre.

teletex
TELETÉX, teletexuri, s.n. Sistem de transmitere rapidă a documentelor în forma originală, cu ajutorul unui telex perfecționat. – Din fr. télétex.

teletin
TELETÍN, teletinuri, s.n. (Reg.) Piele (de bou sau de cal) tăbăcită cu materii vegetale. – Din scr. teletin.

teletip
TELETÍP, teletipuri, s.n. Aparat telegrafic la care

teletipseter
TELETIPSÉTER, teletipsetere, s.n. Instalație pentru

teletop
TELETÓP, teletopuri, s.n. Instrument topografic compus dintr-o busolă și un telemetru cu bază variabilă, folosită la ridicări geologice, geografice sau forestiere. – Din fr. télétope.

teletransport
TELETRANSPÓRT s.n. Transport cu telefericul. – Tele[feric] + transport.

televiza
TELEVIZÁ, televizez, vb. I. Tranz. A transmite imagini prin televiziune. – Din fr. téléviser.

televizare
TELEVIZÁRE, televizări, s.f. Acțiunea de a televiza. – V. televiza.

televiziune
TELEVIZIÚNE s.f. 1. Tehnică a transmiterii la distanță a imaginilor unor obiecte (în mișcare) pe calea undelor vizuale. 2. Instituție care asigură elaborarea și difuzarea emisiunilor prin televiziune (1). [Pr.: -zi-u-] – Din fr. télévision.

televizor
TELEVIZÓR, televizoare, s.n. Aparat care recepționează imagini transmise prin televiziune. – Din fr. téléviseur.

televizorist
TELEVIZORÍST, televizoriști, s.m. Depanator de televizoare. – Televizor + suf. -ist.

televizual
TELEVIZUÁL, -Ă, televizuali, -e, adj. Referitor la emisiuni de televiziune; de televiziune. [Pr.: -zu-al] – Din fr. télévisuel.

televorbitor
TELEVORBITÓR, televorbitoare, s.n. Instalație de telefonie care permite ca vocea care vorbește să fie auzită simultan de mai multe posturi. – Tele- + vorbitor.

telex
TÉLEX, telexuri, s.n. Sistem mixt de telefonie și telegrafie în teleimprimator, care folosește prin comutare același circuit de transmisiune. ♦ Serviciu de dactilografiere la distanță cu ajutorul teleimprimatorului. – Din fr. télex.

telmatologic
TELMATOLÓGIC, -Ă, telmatologici, -ce. adj. Referitor la telmatologie, de telmatologie. – Din telmatologie.

telmatologie
TELMATOLOGÍE s.f. Ramură a hidrologiei care studiază mlaștinile. – Din engl. telmatology.

telofaza
TELOFÁZĂ s.f. (Biol.) A patra fază în diviziunea celulei prin mitoză, când fosta celulă unică se împarte în două celule distincte. – Din fr. télophase.

telpiz
TELPÍZ, -Ă, telpizi, -e, adj. (Turcism înv.) Viclean, prefăcut, șiret. – Din tc. telbis.

telson
TELSÓN, telsoane, s.n. 1. Ultimul segment abdominal la raci, care formează, împreună cu apendicele segmentului anterior, înotătoarea codală. 2. Segmentul terminal al cozii scorpionilor, care poartă acul veninos. – Din fr. telson.

telur
TELÚR s.n. Element chimic cu caracter nemetalic, de culoare albă-albăstruie, având proprietăți asemănătoare cu cele ale sulfului. – Din fr. tellure.

teluric
TELÚRIC, -Ă, telurici, -ce, adj. (Livr.) Care aparține Pământului, privitor la pământ; pământesc. ♢ Curent teluric = curent electric care circulă prin sol. – Din fr. tellurique.

telurometru
TELUROMÉTRU, telurometre, s.n. Instrument electronic pentru măsurarea distanțelor cu ajutorul undelor electromagnetice din spectrul invizibil. – Din fr. telluromètre.

telurura
TELURÚRĂ, telururi, s.f. (Chim.) Sare a hidrogenului telurat. – Din fr. tellurure.

tematic
TEMÁTIC, -Ă, tematici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. Care ține de o temă, privitor la o temă, făcut pe anumite teme. 2. Adj. (În sintagma) Vocală tematică = vocală care nu poate fi considerată nici sufix, nici desinență, și care, adăugată la rădăcina unui cuvânt, formează împreună cu aceasta o temă. 3. S.f. Totalitatea temelor sau tema esențială a unei lucrări literare, artistice, științifice, a unui curent literar, a unei epoci etc. – Din (1, 2) fr. thématique, (3) germ. Thematik.

tematologic
TEMATOLÓGIC, -Ă, tematologici, -ce, adj. Referitor la tematologie, de tematologie. – Din fr. thématologique.

tematologie
TEMATOLOGÍE s.f. (Rar) Ramură a literaturii comparate care studiază circulația temelor (1). – Din fr. thématologie.

tema
TÉMĂ, teme, s.f. 1. Idee principală care este dezvoltată într-o operă, într-o expunere; subiect; aspect al realității care se reflectă într-o operă artistică. ♢ Loc. prep. Pe tema... = în jurul problemei..., despre problema... 2. Motiv melodic dintr-o piesă muzicală. ♢ Temă cu variațiuni = compoziție muzicală care constă în

temator
TEMĂTÓR, -OÁRE, temători, -oare, adj. Care se teme sau care inspiră teamă. – Teme + suf. -ător.

tembel
TEMBÉL, -Ă, tembeli, -e, adj. Nepăsător, indiferent; indolent, lăsător; tâmpit, idiot. – Din tc. tembel.

tembelism
TEMBELÍSM, tembelisme, s.n. Nepăsare, indiferență; indolență, delăsare. – Tembel + suf. -ism.

tembeliza
TEMBELIZÁ, tembelizez, vb. I. Tranz. și refl. (Fam.) A (se) face nepăsător, indolent. – Tembel + suf. -iza.

tembelizant
TEMBELIZÁNT, -Ă, tembelizanți, -te, adj. (Fam.) Care tembelizează. – De la tembeliza.

teme
TÉME, tem, vb. III. 1. Refl. A simți teamă, a fi cuprins de frică. ♢ Expr. Cine e mușcat de șarpe se teme și de șopârlă = cel pățit e fricos, prevăzător. Mă tem că... = mi se pare că..., socotesc că..., am sentimentul (neplăcut) că... ♦ A fi îngrijorat, a-și face griji. 2. Tranz. (Pop.) A bănui, a suspecta pe cineva de infidelitate; a fi gelos. – Lat. timere.

temei
TEMÉI, temeiuri, s.n. 1. Lucrul sau partea cea mai importantă din ceva; temelie, fundament, bază. ♢ Loc. adj. De temei = de bază, solid, serios; însemnat, important. Fără (sau lipsit de) temei = fără bază reală, neîntemeiat, fictiv. ♢ Loc. adj. și adv. Cu temei = a) întemeiat; solid; b) (care este) de-a binelea, temeinic. 2. Motiv, pricină, cauză; prilej. 3. (Pop.) Toi, miez, mijloc (al unei acțiuni, al unui interval de timp). Temeiul nopții. 4. (Înv.) Grosul unei armate. – Din sl. temelĩ.

temeinic
TEMÉINIC, -Ă, temeinici, -ce, adj. (Adesea adverbial) Solid, serios; cu temeinicie. ♦ Adânc, profund, intens. [Var.: (înv.) temélnic, -ă adj.] – Temei + suf. -nic.

temeinici
TEMEINICÍ, temeinicesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A face să devină temeinic. – Din temeinic.

temeinicie
TEMEINICÍE s.f. 1. Însușire a ceea ce este temeinic; soliditate, tărie, trăinicie; statornicie. ♢ Loc. adv. Cu temeinicie = temeinic, serios. 2. Însușire a hotărârii unui organ de jurisdicție de a reflecta realitatea obiectivă a faptelor care concură pentru

temelie
TEMELÍE, temelii, s.f. Partea inferioară a unei construcții, coloane, statui etc., prin care acestea se sprijină pe pământ; fundație, fundament, bază. ♢ Loc. adv. Din (sau până în) temelii (sau temelie) = de la (sau până la) bază; cu totul, cu desăvârșire, radical. ♢ Expr. A pune temelie = a pune bazele, a funda, a întemeia. – Din sl. temelije.

temelnic
TEMÉLNIC, -Ă adj. v. temeinic.

temenea
TEMENEÁ, temenele, s.f. Salut făcut după obiceiul musulman, printr-o plecăciune; ploconeală, închinăciune. ♢ Expr. A face temenele = a fi exagerat de politicos, a fi slugarnic, a se ploconi. – Din tc. temenna(h).

temeni
TEMENÍ, temenesc, vb. IV. Refl. (Rar) A se pleca în fața cuiva în semn de salut; a se închina. – Din temenea.

temerar
TEMERÁR, -Ă, temerari, -e, adj. Îndrăzneț (peste măsură), cutezător. – Din fr. téméraire, lat. temerarius.

temere
TÉMERE, temeri, s.f. Faptul de a (se) teme; frică, teamă, temut^1 (1). ♦ (Înv.) Gelozie. – V. teme.

temeritate
TEMERITÁTE, temerități, s.f. Îndrăzneală mare, cutezanță. – Din fr. témérité, lat. temeritas, -atis.

temeteu
TEMETÉU, temeteie, s.n. (Reg.) Cimitir. – Din magh. temetö.

temnic
TÉMNIC, temnicuri, s.n. (Reg.) 1. Adăpost în pământ, în care se țin stupii iarna. 2. Adăpost săpat în pământ pentru ocrotirea ostașilor (în timp de război). 3. (Înv.) Închisoare. – Din ucr. temnyk.

temnicer
TEMNICÉR, temniceri, s.m. Paznic, supraveghetor, gardian la o închisoare. – Temniță + suf. -ar.

temnicioara
TEMNICIOÁRĂ, temnicioare, s.f. Diminutiv al lui temniță. – Temniță + suf. -ioară.

temnita
TÉMNIȚĂ, temnițe, s.f. Închisoare, pușcărie. ♦ (Jur.) Temniță grea = pedeapsă privativă de libertate, care se aplica pentru unele infracțiuni calificate crime și care se executa în penitenciare cu regim sever. [Pl. și: temniți] – Din sl. tĩmĩnica.

tempera
TÉMPERA^1 s.f. 1. Vopsea obținută prin amestecarea ei cu lianți pe bază de substanțe albuminoide sau gelatinoase. 2. Procedeu în tehnica picturii în care se întrebuințează culori tempera^1 (1). ♦ Pictură realizată prin acest procedeu. – Din it. tempera.

TEMPERÁ^2, temperez, vb. I Tranz. A potoli, a modera, a domoli (un sentiment, o acțiune, o dorință etc.) ♢ Refl. Vântul s-a mai temperat. – Din fr. tempérer, lat. temperare.

temperament
TEMPERAMÉNT, temperamente, s.n. Ansamblul trăsăturilor fiziologice și nervoase ale unei persoane, care determină diferențieri psihice și de comportament între indivizi; fire. ♦ Energie vitală, avânt, elan, impetuozitate; vioiciune. – Din fr. tempérament, lat. temperamentum.

temperamental
TEMPERAMENTÁL, -Ă, temperamentali, -e, adj. Care aparține temperamentului, privitor la temperament, de temperament. ♦ Plin de energie, de elan, de pasiune. – Temperament + suf. -al.

temperamentos
TEMPERAMENTÓS, -OÁSĂ, temperamentoși, -oase, adj. Cu temperament energic, impetuos; plin de temperament. – Temperament + suf. -os.

temperanta
TEMPERÁNȚĂ s.f. (Rar) Cumpătare, moderație, sobrietate (în special în privința consumului de băuturi alcoolice). – Din fr. tempérance, lat. temperantia.

temperare
TEMPERÁRE s.f. Acțiunea de a tempera^2. – V. tempera^2.

temperat
TEMPERÁT, -Ă, temperați, -te, adj. 1. (Despre oameni și despre manifestările lor) Moderat, cumpătat, potolit. ♦ Climă temperată = climă caracterizată prin existența a patru anotimpuri, cu veri potrivit de călduroase și cu ierni nu prea reci. Zonă temperată = fiecare dintre cele două zone de pe suprafața Pământului cuprinse între tropice și cercurile polare. 2. (Muz.; în sintagma) Sistem temperat = sistemul împărțirii intervalelor de tonuri în câte două semitonuri egale. – V. tempera. Cf. fr. t e m p é r é.

temperatura
TEMPERATÚRĂ, temperaturi, s.f. Gradul, starea de căldură a unui mediu, a unui corp etc. ♢ Temperatură absolută = temperatură care se măsoară pornind de la zero absolut. ♦ Stare fiziologică constantă a corpului animal, reprezentând echilibrul dintre căldura produsă și cea pierdută. ♦ Gradul de căldură ridicată a corpului omenesc, reprezentând un simptom patologic; fierbințeală, febră. – Din fr. température, lat. temperatura.

tempesta
TEMPÉSTĂ, tempeste, s.f. (

tempestuos
TEMPESTUÓS, -OÁSĂ, tempestuoși, -oase, adj. (

templier
TEMPLIÉR, templieri, s.m. (La pl.) Ordin de călugări militari din evul mediu (care au participat la cruciade); (și la sg.) călugăr care făcea parte din acest ordin. [Pr.: -pli-er) – Din fr. templier.

templu
TÉMPLU, temple, s.n. Edificiu special amenajat pentru practicarea unui cult religios (mozaic, budist etc.). – Din lat. templum, fr. temple.

tempo
TÉMPO s.n. 1. Viteză, iuțeală cu care se execută o piesă muzicală, conform conținutului și caracterului ei. ♦ Ritm, cadență. 2. (Lingv.) Viteză de succesiune a silabelor cuvintelor în cursul vorbirii; ritm al vorbirii. – Din it., fr. tempo.

tempofon
TEMPOFÓN, tempofoane, s.n. Aparat folosit pentru modificarea duratei unei înregistrări cu sau fără schimbarea frecvenței. – Din fr. tempophone.

temporal
TEMPORÁL^1, temporale, s.n. Os pereche așezat de o parte și de alta a cutiei craniene, în regiunea tâmplelor, fiind cuprins între occipital, parietal și sfenoid, de forma unei scoici rotunjite, cu trei prelungiri pe care sunt inserați mușchii gâtului. ♦ (Adjectival) Os temporal. ♦ (Adjectival) Care aparține regiunii tâmplelor, privitor la această regiune. – Din fr. temporal.

TEMPORÁL^2, -Ă, temporali, -e, adj. Care indică timpul, privitor la timp; care depinde de timp. ♦ Propoziție (circumstanțială) temporală (și substantivat, f.) = propoziție care arată timpul în care se petrece acțiunea din propoziția regentă, având funcțiunea unui complement circumstanțial de timp. Conjuncție temporală = conjuncție care introduce o propoziție temporală. – Din fr. temporel.

temporar
TEMPORÁR, -Ă, temporari, -e, adj. Care e de scurtă durată, care nu durează decât un anumit timp; vremelnic, trecător, provizoriu. ♢ Care exercită o activitate un timp limitat. – Din fr. temporaire, lat. temporarius.

temporiza
TEMPORIZÁ, temporizez, vb. I. Tranz. (

temporizare
TEMPORIZÁRE, temporizări, s.f. Acțiunea de a temporiza și rezultatul ei; amânare, tărăgănare, tergiversare. – V. temporiza.

temporizator
TEMPORIZATÓR, -OÁRE, temporizatori, -oare, adj. Care tărăgănează. – Din fr. temporisateur.

temut
TEMÚT^1 s.n. 1. (Rar) Temere. 2. (Înv.) Gelozie. – V. teme.

TEMÚT^2, -Ă, temuți, -te, adj. Care inspiră teamă, de care te temi. – V. teme.

ten
TEN, tenuri, s.n. Culoarea și însușirile pielii obrazului; p. ext. pielea obrazului. ♢ Fond de ten = produs de cosmetică de consistență păstoasă sau lichidă, gras, de culoarea pudrei, folosit ca fard. – Din fr. teint.

tenace
TENÁCE, tenaci, -ce, adj. 1. Stăruitor, perseverent; persistent, dârz. 2. (Despre corpuri dure) Care prezintă tenacitate (2), care este dur; rezistent, tare. – Din fr. tenace, lat. tenax, -acis.

tenacitate
TENACITÁTE s.f. 1. Însușirea de a fi tenace (1); stăruință, perseverență, dârzenie. 2. Proprietate a unui material de a se deforma relativ mult, sub acțiunea unor solicitări exterioare, înainte de a se rupe. ♦ Mărime caracteristică unui material solid, egală cu deformația lui specifică la rupere. – Din fr. ténacité, lat. tenacitas, -atis.

tenalgie
TENALGÍE, tenalgii, s.f. Durere în tendoanele mușchilor. – Din fr. ténalgie.

tencui
TENCUÍ, tencuiesc, vb. IV. Tranz. A acoperi un zid sau un tavan cu tencuială. – Din ucr. tyn'kuvaty.

tencuiala
TENCUIÁLĂ, tencuieli, s.f. Strat de mortar care se așterne pe ziduri și pe tavane pentru a le proteja și pentru a obține suprafețe netede, cu aspect plăcut. ♦ Tencuire, tencuit^1. [Pr.: -cu-ia-] – Tencui + suf. -eală.

tencuire
TENCUÍRE, tencuiri, s.f. Tencuit^1. – V. tencui.

tencuit
TENCUÍT^1 s.n. Acțiunea de a tencui și rezultatul ei; tencuire. – V. tencui.

TENCUÍT^2, -Ă, tencuiți, -te, adj. Acoperit cu tencuială. – V. tencui.

tencuitor
TENCUITÓR, tencuitori, s.m. Meseriaș care tencuiește. [Pr.: -cu-i-] – Tencui + suf. -tor.

tenculet
TENCULÉȚ, tenculețe, s.n. Diminutiv al lui teanc. – Teanc + suf. -uleț.

tendalet
TENDALÉT, tendalete, s.n. (Mar.) Tendă mică. [Var.: tendalétă s.f.] – Din fr. tendelet.

tendaleta
TENDALÉTĂ s.f. v. tendalet.

tendar
TENDÁR, tendare, s.n. 1. Bară folosită la susținerea tendei. 2. Grindă folosită la susținerea capetelor bărcilor de serviciu sau de salvare de pe o navă. – Tendă + suf. -ar.

tenda
TÉNDĂ, tende, s.f. Apărătoare de soare sau de ploaie, în formă de acoperiș, făcută din pânză (la o luntre, la o corabie, pe o terasă, etc.). – Din ngr. ténta, it. tenda.

tendentionism
TENDENȚIONÍSM s.n. (Rar) Tendențiozitate. [Pr.: -ți-o-] – Din tendențios.

tendentios
TENDENȚIÓS, -OÁSĂ, tendențioși, -oase, adj. Care urmărește un anumit scop, care trădează o tendință ascunsă; care vrea să insinueze ceva; lipsit de obiectivitate, părtinitor. [Pr.: -ți-os] – Din fr. tendancieux.

tendentiozitate
TENDENȚIOZITÁTE s.f. Însușirea de a fi tendențios; tendenționism. [Pr.: -ți-o-] – Tendențios + suf. -itate.

tender
TÉNDER, tendere, s.n. Vehicul de cale ferată, cuplat direct cu o locomotivă cu abur sau făcând corp comun cu aceasta, care servește la depozitarea și la transportul combustibilului și apei necesare funcționării locomotivei. – Din fr. tender.

tendinita
TENDINÍTĂ, tendinite, s.f. (Med.) Inflamație a tendoanelor. – Din fr. tendinite.

tendinos
TENDINÓS, -OÁSĂ, tendinoși, -oase, adj. Care ține de tendon, privitor la tendon; care conține multe tendoane. – Din fr. tendineux.

tendinta
TENDÍNȚĂ, tendințe, s.f. 1. Dispoziție firească pentru ceva, înclinare, năzuință; pornire, acțiune conștientă spre un scop determinat. ♦ Orientare comună a unei categorii de persoane; direcție. ♦ Evoluție a cuiva într-un anumit sens. 2. Forță care face ca un corp să se miște într-o anumită direcție; direcția pe care o are un corp în mișcare. – Din fr. tendance.

tendon
TENDÓN, tendoane, s.n. (Anat.) Fascicul subțire, fibros, de culoare albă, format din țesut conjunctiv foarte rezistent, cu ajutorul căruia mușchii se fixează pe oase. – Din fr. tendon.

tendor
TENDÓR, tendoare, s.n. Dispozitiv pentru întinderea unor cabluri de ancorare, alcătuit din două tije filetate în sens invers și un manșon. – Din fr. tendeur.

tenebra
TENÉBRĂ, tenebre, s.f. (

tenebros
TENEBRÓS, -OÁSĂ, tenebroși, -oase, adj. (Livr.) Întunecos, sumbru, obscur. ♦ (Substantivat, m.; la pl.) Grup de pictori italieni din sec. XVII, a căror pictură este caracterizată prin atmosferă întunecată și prin treceri bruște de la lumină la umbră, cu puternice efecte de clarobscur. ♦ Fig. (Despre oameni) Posomorât, închis. ♦ Fig. Ascuns și perfid. – Din fr. ténébreux, lat. tenebrosus.

tenesme
TENÉSME s.f. pl. Simptom care apare în unele boli, caracterizat prin necesitatea ineficientă și uneori dureroasă de a urina sau de a defeca. – Din fr. ténesme.

teniaza
TENIÁZĂ, teniaze, s.f. Boală parazitară determinată de prezența în intestinul omului a viermilor paraziți din genul Taenia. [Pr.: -ni-a-] – Din fr. téniasis.

tenicid
TENICÍD, -Ă, tenicizi, -de, adj., s.n. (Substanță) care distruge viermii plați; tenifug. – Din engl. t(a)eniacide.

tenie
TÉNIE, tenii, s.f. Vierme parazit din genul Taenia, care trăiește mai ales în intestinul subțire al omului și al animalelor carnivore; panglică. – Din fr. ténia, lat. taenia.

tenifug
TENIFÚG, -Ă, tenifuge, adj., s.n. (Substanță) care distruge viermii plați; tenicid. – Din fr. ténifuge.

tenis
TÉNIS (1) s.n., (2) teniși, s.m. 1. S.n. (Și în sintagma tenis de câmp) Joc sportiv care se practică cu mingi mici, lovite cu rachete de către doi sportivi sau două perechi, pe un teren special amenajat, despărțit în două printr-o plasă joasă; sportul alb. ♢ Tenis de masă = joc sportiv practicat cu mingi mici de celuloid și cu palete, pe o masă specială de formă dreptunghiulară, despărțită în două părți egale de un fileu, care se desfășoară între doi jucători sau între două perechi; ping-pong. 2. S.m. (Mai ales la pl.) încălțăminte pentru tenis. Pereche de teniși. – Din engl., fr. tennis.

tenisistic
TENISÍSTIC, -Ă, tenisistici, -ce, adj. Care ține de tenis, referitor la tenis. – Tenis + suf. -istic.

tenisman
TÉNISMAN, -Ă, tenismeni, -e, s.m. și f. Jucător de tenis. [Var.: ténismen, -ă, s.m. și f.] – Din fr. tenisman.

tenismen
TÉNISMEN, -Ă s.m. și f. v. tenisman.

tenor
TENÓR, tenori, s.m. 1. Cea mai înaltă voce bărbătească; cântăreț care are o astfel de voce. ♢ Tenor dramatic = voce de tenor cu un timbru asemănător baritonului; cântăreț cu o astfel de voce. 2. Categorie de instrumente de suflat cu registrul cel mai înalt. – Din fr. ténor, it. tenore.

tenorino
TENORÍNO s.m. Tenor care cântă în falset. – Din it. tenorino.

tenosinovita
TENOSINOVÍTĂ, tenosinovite, s.f. Inflamație a tecilor conjunctive care învelesc tendoanele. – Din fr. ténosynovite.

tenotomie
TENOTOMÍE, tenotomii, s.f. Operație care constă în tăierea unui tendon. – Din fr. ténotomie.

tensioactiv
TENSIOACTÍV, -Ă, tensioactivi, -e, adj. (Chim.; despre unele substanțe) Care poate modifica tensiunea superficială a unui lichid. [Pr.: -si-o-] – Din fr. ténsio-actif, engl. tensioactive.

tensioactivitate
TENSIOACTIVITÁTE s.f. (Chim.) Proprietate a unei substanțe dintr-o soluție de a modifica tensiunea superficială a solventului. [Pr.: -si-o-] – Din fr. tensi-o-activité.

tensiometru
TENSIOMÉTRU, tensiometre, s.n. 1. Aparat de măsurat tensiunea superficială a unui lichid. 2. Aparat cu ajutorul căruia se înregistrează tensiunea arterială. [Pr.: -si-o-] – Din fr. tensiomètre.

tensiona
TENSIONÁ, tensionez, vb. I. Tranz. A întinde fibre, coarde elastice. ♦ Fig. A produce încordare psihică. [Pr.: -si-o-] – Din fr. tensionner.

tensional
TENSIONÁL, -Ă, tensionali, -e, adj. 1. (Med.) Referitor la presiunea lichidelor organice. ♦ Care ține de tensiune (4). 2. De încordare psihică. [Pr.: -si-o-] – Din fr. tensionnel.

tensionare
TENSIONÁRE, tensionări, s.f. Acțiunea de a tensiona și rezultatul ei. [Pr.: -si-o-] – V. tensiona.

tensionat
TENSIONÁT, -Ă, tensionați, -te, adj. (Despre fibre, coarde elastice) Care a fost bine întins. ♦ (Fig.) Care este încordat psihic. [Pr.: -si-o-] – V. tensiona.

tensiune
TENSIÚNE, tensiuni, s.f. 1. Stare a ceea ce este întins; încordare. ♦ Fig. Situație încordată; zbucium sufletesc, nervozitate. ♦ Forță interioară care ia naștere într-un corp supus unor forțe exterioare. 2. Diferență de potențial între două puncte ale unui câmp electric. 3. Presiunea vaporilor produși de un lichid într-un spațiu închis. 4. (Fiziol.; în sintagmele) Tensiune arterială = presiune cu care circulă sângele în artere, echivalentă cu presiunea pe care sângele o exercită asupra pereților arteriali; presiune mai mare decât cea normală, constituind o stare patologică. Tensiune oculară = tensiune a arterelor oculare. [Pr.: -si-u-] – Din fr. tension, lat. tensio, -onis.

tensometrie
TENSOMETRÍE s.f. Ansamblul metodelor experimentale utilizate pentru determinarea tensiunilor din piesele finite supuse la solicitări, prin măsurarea deformațiilor în câteva puncte de pe suprafața piesei. – Din fr. tensométrie.

tensometru
TENSOMÉTRU, tensometre, s.n. Dispozitiv mecanic, pneumatic sau electric, care se fixează pe piesa a cărei deformație se studiază prin metodele tensometriei. – Din germ. Tensometer.

tensor
TENSÓR, tensori, s.m. Obiect matematic definit în cadrul algebrei și geometriei, frecvent utilizat în fizică, reprezentând o generalizare a noțiunii de vector. – Din fr. tenseur, germ. Tensor.

tensorial
TENSORIÁL, -Ă, tensoriali, -e, adj. Care se referă la tensori, care aparține tensorilor. [Pr.: -ri-al] – Din fr. tensoriel.

tenta
TENTÁ, tentez, vb. I. Tranz. A ispiti, a ademeni, a momi. – Din fr. tenter.

tentacul
TENTÁCUL, tentacule, s.n. Fiecare dintre apendicele mobile, nearticulate, musculoase și sensibile ale unor animale (acvatice), care servește la pipăit, la apucat prada și uneori la deplasare. – Din fr. tentacule, lat. tentaculum.

tentacular
TENTACULÁR, -Ă, tentaculari, -e, adj. Cu tentacule, de natura tentaculelor; ca un tentacul. – Din fr. tentaculaire.

tentaculat
TENTACULÁT, tentaculate, s.n. (La pl.) Încrengătură de animale acvatice nevertebrate care se caracterizează printr-un aparat tentacular dispus în jurul gurii; (și la sg.) animal care face parte din această încrengătură. – Din tentacul.

tentant
TENTÁNT, -Ă, tentanți, -te, adj. Care tentează, atrage; ispititor, ademenitor. – Din fr. tentant.

tentativa
TENTATÍVĂ, tentative, s.f. Acțiune întreprinsă în scopul de a realiza ceva, fără siguranța izbânzii; încercare (neizbutită). ♦ (Jur.) Încercare de a săvârși o infracțiune. – Din fr. tentative.

tentatie
TENTÁȚIE, tentații, s.f. Ispită, ademenire, dorință. [Var.: tentațiúne s.f.] – Din fr. tentation.

tentatiune
TENTAȚIÚNE s.f. v. tentație.

tenta
TÉNTĂ, tente, s.f. Amestec de tuș (sau de culoare) cu apă, terebentină etc., folosit pentru a reda nuanța de culoare dorită; nuanță a unei culori. – Din fr. teinte.

tenuto
TENÚTO adv. (Muz.; indică modul de execuție) Respectând valoarea exactă a notelor. – Cuv. it.

teobromina
TEOBROMÍNĂ, teobromine, s.f. Alcaloid extras din semințele arborelui de cacao, care se prezintă sub formă de pulbere cristalină, albă, fără miros, puțin solubilă în apă, având o acțiune puternic diuretică și fiind un stimulent cardiac. [Pr.: te-o-] – Din fr. théobromine.

teocrat
TEOCRÁT, teocrați, s.m. (Rar) Persoană care exercită o putere teocratică. [Pr.: te-o-] – Din fr. théocrate.

teocratic
TEOCRÁTIC, -Ă, teocratici, -ce, adj. Care aparține teocrației, privitor la teocrație; de natură teocratică. [Pr.: te-o-] – Din fr. théocratique.

teocratie
TEOCRAȚÍE, teocrații, s.f. Formă de guvernământ caracteristică lumii antice, în care autoritatea, considerată ca emanând de la divinitate, este exercitată de preoți; stat cu o astfel de formă de guvernământ. [Pr.: te-o-] – Din fr. théocratie.

teodicee
TEODICÉE s.f. Doctrină filozofică-religioasă care încearcă să demonstreze că existența răului, a nedreptății în lume nu infirmă bunătatea divină. [Pr.: te-o-di-ce-e] – Din fr. théodicée.

teodolit
TEODOLÍT, teodolite, s.n. Instrument optic pentru măsurarea unghiurilor orizontale și verticale, alcătuit dintr-o lunetă mobilă, care se poate roti în fața unui cadran împărțit în grade, și folosit în lucrările geodezice și topografice. [Pr.: te-o-] – Din fr. théodolite.

teofanie
TEOFANÍE s.f. (

teofilina
TEOFILÍNĂ s.f. Substanță alcaloidă extrasă din frunzele de ceai, cu acțiune diuretică, vasodilatatoare, care stimulează mușchiul cardiac și acționează asupra centrilor respiratori. [Pr.: te-o-] – Din fr. théophylline.

teogonic
TEOGÓNIC, -Ă, teogonici, -ce, adj. Care aparține teogoniei, privitor la teogonie. [Pr.: te-o-] – Din fr. théogonique.

teogonie
TEOGONÍE, teogonii, s.f. Totalitatea miturilor privind originea zeilor și genealogia lor; totalitatea zeilor care, având aceeași origine, alcătuiesc mitologia unor popoare vechi. [Pr.: te-o-] – Din fr. théogonie.

teolog
TEOLÓG, teologi, s.m. Persoană care se ocupă cu probleme de teologie; specialist în teologie. [Pr.: te-o-] – Din germ. Theolog, it. teologa.

teologal
TEOLOGÁL, -Ă, teologali, -e, adj. (Rar) Teologic. [Pr.: te-o-] – Din fr. théologal.

teologic
TEOLÓGIC, -Ă, teologici, -ce, adj. Care ține de teologie, privitor la teologie; de teolog; teologal. [Pr.: te-o-] – Din fr. théologique.

teologie
TEOLOGÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu expunerea și fundamentarea teoretică a izvoarelor și dogmelor unei religii. [Pr.: te-o-] – Din fr. théologie.

teologiza
TEOLOGIZÁ, teologizez, vb. I. Tranz. (Rar) A da caracter teologic. [Pr.: te-o-] – Din fr. théologiser.

teomahie
TEOMAHÍE s.f. (

teomantie
TEOMANȚÍE s.f. Artă de prevestire în care se crede că ghicitorul ar fi inspirat de divinitate. [Pr.: te-o-] – Din ngr. theomantía.

teorba
TEÓRBĂ, teorbe, s.f. Instrument muzical mai mare decât lăuta, care are coarde speciale pentru sunetele grave. [Pr.: te-or-] – Din fr. théorbe.

teorema
TEORÉMĂ, teoreme, s.f. (Mat.) Afirmație al cărei adevăr se stabilește prin demonstrație. [Pr.: te-o-] – Din fr. théorème.

teoretic
TEORÉTIC, -Ă, teoretici, -ce, adj. Privitor la teorie; bazat pe teorie (nu pe experiment); referitor la conținutul de idei. ♦ Care este de natura teoriei, care nu afectează activitatea practică. ♦ Abstract, noțional, conceptual; speculativ. [Pr.: te-o-] – Din germ. theoretisch, lat. theoreticus.

teoreticeste
TEORETICÉȘTE adv. (Rar) Din punct de vedere teoretic. [Pr.: te-o-] – Teoretic + suf. -ește.

teoretician
TEORETICIÁN, -Ă, teoreticieni, -e, s.m. și f. Persoană care se ocupă cu problemele teoretice dintr-un domeniu al științei sau al artei. [Pr.: te-o-re-ti-ci-an] – Din fr. théoricien (după teoretic).

teoretiza
TEORETIZÁ, teoretizez, vb. I. Tranz. A extrage și a sistematiza ideile generale din

teoretizare
TEORETIZÁRE, teoretizări, s.f. Acțiunea de a teoretiza și rezultatul ei. [Pr.: te-o-] – V. teoretiza.

teorie
TEORÍE, teorii, s.f. 1. Formă superioară a cunoașterii științifice care mijlocește reflectarea realității. 2. Ansamblu sistematic de idei, de ipoteze, de legi și concepte care descriu și explică fapte sau evenimente privind anumite domenii sau categorii de fenomene. ♢ Loc. adv. În teorie = în mod abstract, speculativ. 3. (În sintagme) Teoria informației = teorie matematică a proprietăților generale ale surselor de informație, ale posibilităților de păstrare și de transmitere a informațiilor etc. Teoria literaturii = ramură a științei literaturii care studiază trăsaturile generale ale creației literare, curentele și metodele artistice etc. Teoria relativității = teorie a relațiilor dintre spațiu, timp și mișcare a materiei, în care legile fundamentale ale fenomenelor fizice sunt enunțate într-o formă valabilă atât pentru viteze relative mici ale corpurilor, cât și pentru viteze relative foarte mari, apropiate de viteza luminii. 4. Partea teoretică a instrucției militare. [Pr.:te-o-] – Din fr. théorie, lat. theoria.

teozof
TEOZÓF, teozofi, s.m. Adept al teozofiei. [Pr.: te-o-] – Din fr. théosophe.

teozofic
TEOZÓFIC, -Ă, teozofici, -ce, adj. Care aparține teozofiei, privitor la teozofie. [Pr.: te-o-] – Din fr. théosophique.

teozofie
TEOZOFÍE s.f. Doctrină filozofică-religioasă de origine orientală, care susține teoria cunoașterii nemijlocite a esenței divinității. [Pr.: te-o-] – Din fr. théosophie.

teptil
TEPTÍL adv. v. tiptil.

teracot
TERACÓT adj. invar., s.n. (Livr.) 1. Adj. invar. Care este de culoarea argilei arse; roșiatic. 2. S.n. Culoare teracot (1). – Din teracotă (derivat regresiv).

teracota
TERACÓTĂ, teracote, s.f. 1. Produs ceramic (obținut din argilă prin ardere în cuptoare la o temperatură joasă și prin smălțuire), din care se fac plăci pentru sobe, obiecte ornamentale etc. 2. Sobă de teracotă. 3. Sculptură realizată în tehnica obținerii teracotei (1). – Din it. terracotta.

teracotist
TERACOTÍST, teracotiști, s.m. Lucrător specializat în aplicarea teracotelor pe suprafața sobelor. – Teracotă + suf. -ist.

terapeut
TERAPEÚT, terapeuți, s.m. Medic specialist în terapeutică. [Pr.: -pe-ut] – Din fr. thérapeute.

terapeutic
TERAPEÚTIC, -Ă, terapeutici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a medicinii care studiază mijloacele și metodele de tratament, precum și modul de întrebuințare a medicamentelor; știința vindecării bolilor; terapie. 2. Adj. Care ține de terapeutică (1), privitor la terapeutică. [Pr.: -pe-u-] – Din fr. thérapeutique.

terapie
TERAPÍE, terapii, s.f. Terapeutică (1). ♢ Terapie tisulară = histoterapie. Terapie intensivă = terapie prin care bolnavii imediat operați sau în stare foarte gravă sunt permanent asistați de personal medical în saloane speciale; reanimare. – Din fr. thérapie.

terariu
TERÁRIU, terarii, s.n. 1. (Rar) Stâncărie. 2. Spațiu amenajat pentru creșterea și observarea șerpilor, broaștelor țestoase etc. – Din lat., fr., engl. terrarium, germ. Terrarium.

teras
TERÁS s.m. v. teraz.

terasa
TERASÁ, terasez, vb. I. Tranz. A amenaja terasamente pe un teren. – Din fr. terrasser.

terasament
TERASAMÉNT, terasamente, s.n. 1. Lucrare constând din săpături în pământ, umpluturi etc., care se execută în vederea realizării unei căi ferate, a unui dig, a unui canal etc. ♦ Lucrare executată în scopul realizării unei construcții sau al

terasa
TERÁSĂ^1, terase, s.f. 1. Construcție deschisă, anexă a unei clădiri, așezată la nivelul parterului, al unui etaj sau pe acoperiș (servind ca loc de odihnă sau de agrement). ♦ Suprafață plană amenajată pe o ridicătură de teren, în parcuri sau în grădini. ♦ Porțiuni de trotuar în fața unei cafenele sau a unui restaurant, unde sunt așezate mese pentru consumatori. 2. Formă de relief cu aspect de treaptă, provenită din ridicarea scoarței pământului sau ca rezultat al eroziunii apelor în lungul unei ape curgătoare. – Din fr. terrasse.

TERÁSĂ^2 s.f. v. teraz.

terasier
TERASIÉR, -Ă, terasieri, -e, adj., s.m. 1. Adj. (Care ține) de terasament. 2. S.m. Lucrător la terasament. [Pr.: -si-er] – Din fr. terrassier.

teratogen
TERATOGÉN, -Ă, teratogeni, -e, adj. (Med.) Care produce malformații, anomalii etc. – Din fr. tératogène.

teratologic
TERATOLÓGIC, -Ă, teratologici, -ce, adj. Care ține de teratologie, privitor la teratologie. – Din fr. tératologique.

teratologie
TERATOLOGÍE s.f. Disciplină care studiază malformațiile, viciile de conformație și anomaliile de structură ale viețuitoarelor și cauzele lor. – Din fr. tératologie.

teratom
TERATÓM, teratomuri, s.n. Tumoare benignă congenitală complexă, de natură embrionară, formată din diferite țesuturi, care nu are nici o legătură cu organele sau cu regiunea unde s-a format. – Din fr. tératome.

teratron
TERATRÓN s.n. Emițător de unde a căror lungime depășește lungimile de undă ale luminii, dar este mai mică decât a celor folosite în radiolocație. – Din fr. tératron.

teraz
TERÁZ s.n. Varietate de struguri de calitate inferioară, cu boabe mici și negre; vin făcut din astfel de struguri. [Var.: terás s.n., terásă s.f.] – Et. nec.

terbentina
TERBENTÍNĂ s.f. v. terebentină.

terbiu
TÉRBIU s.n. Element chimic din familia lantanidelor. – Din fr. terbium.

tercheaberchea
TÉRCHEA-BÉRCHEA s.m. invar. Calificativ dat unui om neserios, care nu e bun de nimic. – Cf. magh. t a r k a  b a r k a.

terci
TÉRCI, terciuri, s.n. Mâncare gătită din mălai fiert în apă; mămăligă foarte moale. ♢ Expr. A face pe cineva (sau ceva) terci = a nimici pe cineva (sau ceva); a distruge. – Et. nec.

terciui
TERCIUÍ, terciuiesc, vb. IV. Tranz. A transforma într-o pastă moale; a face terci; a strivi, a zdrobi; fig. a nimici. – Terci + suf. -ui.

terciuiala
TERCIUIÁLĂ, terciuieli, s.f. Terciuire. [Pr.: -ciu-ia-] – Terciui + suf. -eală.

terciuire
TERCIUÍRE, terciuiri, s.f. Acțiunea de a terciui și rezultatul ei; terciuială. – V. terciui.

terciuit
TERCIUÍT, -Ă, terciuiți, -te, adj. Care este făcut terci; p. ext. strivit, zdrobit. – V. terciui.

tercot
TERCÓT, tercoturi, s.n. Material textil din amestec de fibre sintetice și naturale. –

terebentina
TEREBENTÍNĂ, terebentine, s.f. Lichid incolor, cu miros pătrunzător, obținut prin

terebint
TEREBÍNT, terebinți, s.m. Arbore rășinos, răspândit pe coastele Mediteranei, din care se extrag terebentina și alți tananți (Pistacia terebinthus). – Din fr. térébinthe, it. terebinto, lat. terebinthus.

teren
TERÉN, terenuri, s.n. 1. Întindere de pământ delimitată (considerată după relieful sau după situarea sa în spațiu). ♢ Expr. A sonda (sau a pipăi, a tatona) terenul = a observa cu atenție situația, împrejurările, înainte de a întreprinde ceva; a se informa. A câștiga teren = a progresa puțin într-o acțiune; a-și consolida poziția. A părăsi terenul = a se da bătut, a ceda. A pierde teren = a pierde șansele de succes. ♦ Solul privit din punct de vedere geologic, geografic etc. Terenuri paleozoice. ♦ Loc, regiune. 2. Fig. Domeniu de activitate, de preocupări. ♢ Loc. adv. Pe teren = la fața locului; la locul de producție. 3. (Urmat de determinări care arată destinația) Spațiu special amenajat într-un anumit scop. Teren de sport. – Din fr. terrain.

terestru
TERÉSTRU, -Ă, tereștri, -stre, adj. Care aparține Pământului, privitor la Pământ, de (pe) Pământ; pământesc. – Din fr. terrestre.

terezie
TEREZÍE, terezii, s.f. Instrument de cântărit format dintr-o pârghie mobilă cu două brațe egale, la capetele cărora atârnă câte un taler (pentru obiecte și greutăți); p.restr. taler de balanță. – Din tc. terazi.

terfeli
TERFELÍ, terfelesc, vb. IV. Tranz. 1. A murdări, a mânji, a păta. 2. Fig. A înjosi, a insulta, a dezonora, a batjocori; a compromite. – Din tearfă.

terfelire
TERFELÍRE, terfeliri, s.f. Acțiunea de a terfeli și rezultatul ei. – V. terfeli.

terfelit
TERFELÍT, -Ă, terfeliți, -te, adj. 1. Murdărit, mânjit. 2. Fig. Batjocorit, insultat; compromis. – V. terfeli.

terfeloaga
TERFELOÁGĂ s.f. v. terfelog.

terfelog
TERFELÓG, terfeloage, s.n. Registru, catastif, carte (veche, ruptă, zdrențuită și murdară). [Var.: terfeloágă s.f.] – Terfeli + suf. -og.

terfelogit
TERFELOGÍT, -Ă, terfelogiți, -te, adj. (Despre dosare, registre, hârtii) Vechi, zdrențuit, murdar. – Terfelog + suf. -it.

tergal
TERGÁL s.n. Fibră textilă obținută prin procedee chimice din rășini sintetice poliesterice; p. ext. țesătură făcută din astfel de fibre. – Din fr. tergal.

tergiman
TERGIMÁN, tergimani, s.m. (Turcism înv.) Interpret, traducător, translator. [Var.: terzimán s.m.] – Din tc. tercüman.

tergiversa
TERGIVERSÁ, tergiversez, vb. I. Tranz. A amâna rezolvarea unei chestiuni, luarea unei decizii; a tărăgăna. – Din fr. tergiverser, lat. tergiversari.

tergiversare
TERGIVERSÁRE, tergiversări, s.f. Acțiunea de a tergiversa și rezultatul ei; amânare, tărăgăneală, trenare; tergiversațiune. – V. tergiversa.

tergiversatiune
TERGIVERSAȚIÚNE, tergiversațiuni, s.f. (Înv.) Tergiversare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. tergiversation, lat. tergiversatio, -onis.

teriac
TERIÁC, teriacuri, s.n. (Rar) Remediu împotriva otrăvurilor. [Pr.: -ri-ac] – Din fr. thériaque.

teribil
TERÍBIL, -Ă, teribili, -e, adj. 1. Care inspiră groază; îngrozitor. 2. (Fam.) Extraordinar, formidabil, grozav. ♢ (Adverbial, legat de un adjectiv prin prep. „de”, cu valoare de superlativ) Foarte, extrem de... – Din fr. terrible, lat. terribilis.

teribilism
TERIBILÍSM, teribilisme, s.n. 1. Vorbă sau faptă care vrea să pară teribilă, grozavă, formidabilă. 2. Atitudine, comportare, manifestare bizară, neobișnuită; extravaganță, excentricitate; țicneală. – Teribil + suf. -ism.

teribilist
TERIBILÍST, -Ă, teribiliști, -ste, adj., s.m. și f. (Persoană) care vrea să pară extraordinară, teribilă, grozavă; (om) excentric, extravagant. – Teribil + suf. -ist.

teribilitate
TERIBILITÁTE, teribilități, s.f. Însușirea de a fi teribil; (la pl.) vorbe sau fapte teribile, teribilisme. – Teribil + suf. -itate. Cf. it. t e r r i b i l i t à.

tericol
TERÍCOL, -Ă, tericoli, -e, adj. (Rar; despre animale) Care trăiește pe pământ. – Din fr. terricole.

terier
TERIÉR, terieri, s.m. Numele unor

terifiant
TERIFIÁNT, -Ă, terifianți, -te, adj. (Livr., rar) Înspăimântător, îngrozitor. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. terrifiant.

terigen
TERIGÉN, -Ă, terigeni, -e, adj. (Despre unele depozite marine) Care s-a format din materiale aduse de fluvii de pe uscat. – Din fr. terrigène.

terilen
TERILÉN s.n. v. terilenă.

terilena
TERILÉNĂ s.f. Fibră textilă poliesterică obținută din polimer sintetic. [Var.: terilén s.n.] – Din fr. térylène.

terina
TERÍNĂ, terine, s.f. (Livr.) Vas de pământ smălțuit folosit în bucătărie pentru fierberea, coptul sau păstrarea alimentelor. – Din fr. terrine.

terist
TERÍST, teriști, s.m. Soldat care beneficiază de reducerea termenului de serviciu militar. – Din pronunțarea inițialelor t[ermen] r[edus] + suf. -ist.

teritorial
TERITORIÁL, -Ă, teritoriali, -e, adj. Care aparține unui teritoriu, privitor la un teritoriu. ♢ Ape teritoriale = porțiune de mare sau de ocean, de-a lungul coastelor, care face parte din teritoriul unei țări. (În vechea organizare militară) Armată teritorială = armată formată din soldați rezerviști vârstnici, destinată apărării interne a teritoriului. [Pr.: -ri-al] – Din fr. territorial.

teritorialitate
TERITORIALITÁTE s.f. (În sintagma) Teritorialitatea legilor = principiu potrivit căruia legile unui stat se aplică, cu unele excepții, tuturor persoanelor aflate pe teritoriul sau sau infracțiunilor săvârșite pe acest teritoriu. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. territorialité.

teritoriu
TERITÓRIU, teritorii, s.n. Întindere de pământ delimitată prin granițele unui stat sau ale unei unități administrative și supusă suveranității statului respectiv. – Din lat. territorium, fr. territoire.

termal
TERMÁL, -Ă, termali, -e, adj. (Despre izvoare minerale) Care izvorăște cald din pământ, având, de obicei, proprietăți terapeutice; (despre o stațiune) care are izvoare calde de ape minerale. ♢ Apă termală = apă subterană cu temperatura mai ridicată decât cea medie din luna cea mai călduroasă a unei regiuni. – Din fr. thermal.

terme
TÉRME s.f. p. Băi publice la romani. – Din lat. thermae.

termen
TÉRMEN, (1, 2, 3) termene, s.n., (4, 5, 6, 7, 8) termeni, s.m. 1. S.n. Dată fixă la care, potrivit unei învoieli, unei decizii sau unei dispoziții prealabile, se execută o obligație (bănească) sau se realizează ceva; soroc. ♢ Loc. adv. În (sau la) termen = la data fixată, prevăzută. ♦ Condiție, clauză într-un tratat, într-un acord. 2. S.n. Interval de timp, stabilit dinainte, în limita căruia trebuie să se înfăptuiască sau să se întâmple ceva. ♢ Loc. adv. În termen de... = în timp de... 3. S.n. (Înv.) Limită, hotar, sfârșit. 4. S.m. (În loc. și expr.) În termen = care își face serviciul militar în condițiile prevăzute de legi. A fi în termen = a-și face stagiul militar. 5. S.m. Cuvânt; expresie. 6. S.m. Fig. (În expr.) A fi în termeni buni (sau răi) cu cineva = a fi în relații bune (sau rele) cu cineva. 7. S.m. (Mat.) Fiecare dintre monoamele unui polinom; fiecare dintre numerele care alcătuiesc o progresie sau un raport. 8. S.m. Fiecare dintre cuvintele care au o accepție specifică unui anumit domeniu de activitate. – Din lat. termen, -inis (cu unele sensuri după fr. terme).

termenvox
TERMENVÓX, termenvoxuri, s.n. Aparat muzical electronic la care execuția se face prin mișcarea mâinii în apropierea unei antene. – Din engl. termenvox.

termic
TÉRMIC, -Ă, termici, -ce, adj. De căldură, privitor la căldură, care produce (sau se produce prin) căldură. ♢ Centrală termică = totalitatea clădirilor, instalațiilor și aparatelor în care se produce căldura, centralizat, pentru clădirile situate la o distanță relativ mică. Agent termic = substanță (apă caldă, abur etc.) care produce sau transferă căldură într-o instalație termică. – Din fr. thermique.

termician
TERMICIÁN, termicieni, s.m. Specialist în folosirea energiei termice. [Pr.: -ci-an] – Din fr. thermicien.

termidor
TERMIDÓR s.n. A unsprezecea lună a calendarului republican francez (20 iulie -18 august). – Din fr. thermidor.

termidorian
TERMIDORIÁN, -Ă, termidorieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. (La pl.) Nume dat participanților la lovitura de stat din Franța de la 9 termidor, anul II (27 iulie 1794). 2. Adj. – Din 9 termidor, anul II. [Pr.: -ri-an] – Din fr. thermidorien.

termie
TERMÍE, termii, s.f. (Fiz.) Unitate de măsură a cantității de căldură, egală cu căldura produsă prin transformarea în energie termică a unei unități de lucru mecanic. – Din fr. thermie, germ. Thermie.

termifica
TERMIFICÁ, termífic, vb. I. Tranz. A alimenta o clădire sau o localitate cu căldură produsă într-o instalație specială și distribuită printr-o rețea de conducte. [Var.: termoficá vb. I] – Din term(o)- (după modelul unor cuvinte ca electrifica, radiofica).

termificare
TERMIFICÁRE, termificări, s.f. Sistem de alimentare centralizată cu căldură a unor clădiri, întreprinderi industriale sau a unui oraș printr-o rețea de distribuție specială de la un centru în care se produc concomitent energia electrică și cea termică. [Var.: termoficáre s.f.] – V. termifica.

termina
TERMINÁ, términ, vb. I. 1. Tranz. A duce o acțiune până la capăt; a isprăvi, a sfârși. ♢ Loc. adv. Pe terminate = aproape de a se termina, pe sfârșite. 2. Refl. A lua sfârșit, a se încheia. ♦ A avea o terminație, a se sfârși în... Cuvântul „masă” se termină cu o vocală. ♢ Expr. (Fam.) A se termina cu cineva, se spune când cineva nu mai are nici o șansă de scăpare. [Prez. ind. acc. și: termín] – Din fr. terminer, lat. terminare.

terminal
TERMINÁL, -Ă, terminali, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care se află la extremitate, la capăt, la vârf. 2. S.n. Stație de radioreleu, componentă a unei rețele de radiorelee. 3. S.n. Dispozitiv de intrare sau ieșire cuplat cu calculatorul (2); display video, imprimator. 4. S.n. Element de conectare al componentelor electronice. – Din fr. terminal, lat. terminalis.

terminare
TERMINÁRE, terminări, s.f. 1. Faptul de a (se) termina; sfârșire, isprăvire. 2. (Înv.) Terminație (2). – V. termina.

terminat
TERMINÁT^1 s.n. Terminare (1). – V. termina.

TERMINÁT^2, -Ă, terminați, -te, adj. 1. (Despre acțiuni) Care a fost dus până la capăt; sfârșit. 2. (Fam.; despre oameni) Pentru care nu mai există șanse de revenire la situația mai bună de dinainte; sfârșit din punct de vedere material, fizic sau moral. – V. termina.

terminatie
TERMINÁȚIE, terminații, s.f. 1. Parte terminală a unui lucru. 2. Sunet sau grup de sunete care se află la sfârșitul unui cuvânt; terminare (2). ♦ (Rar) Desinență. – Din lat. terminatio.

terminologic
TERMINOLÓGIC, -Ă, terminologici, -ce, adj. De terminologie, privitor la terminologie. – Din fr. terminologique.

terminologie
TERMINOLOGÍE, terminologii, s.f. Totalitatea termenilor de specialitate folosiți într-o disciplină sau într-o ramură de activitate. – Din fr. terminologie.

terminus
TÉRMINUS s.n. invar. Ultimul punct, capătul unei linii ferate, al unei linii de tramvai, de autobuz etc. – Cuv. lat.

termion
TERMIÓN, termioni, s.m. (Fiz.) Ion emis de un corp aflat la temperatură (foarte) înaltă. [Pr.: -mi-on] – Din engl. thermion.

termionica
TERMIÓNICĂ s.f. Capitol al fizicii care studiază emisia electronilor sau a ionilor de către substanțe încălzite la temperaturi (foarte) înalte. [Pr.: -mi-o-] – Din fr. thermionique, engl. thermionics.

termist
TERMÍST, termiști, s.m. Specialist în repararea și întreținerea centralelor termice. – Din fr. thermiste.

termistor
TERMISTÓR, termistori, s.m. Semiconductor a cărui rezistență variază puternic cu temperatura. – Din engl. thermistor.

termit
TERMÍT, termituri, s.n. Amestec de pulbere de aluminiu cu un oxid al unui metal, întrebuințat în sudură, în metalurgie etc. – Din fr. thermite.

termita
TERMÍTĂ, termite, s.f. (La pl.) Gen de insecte tropicale care seamănă cu furnica, trăiesc în colonii (Reticulitermes) și sunt foarte dăunătoare, atacând mai ales lemnul; (și la sg.) insectă care face parte din acest gen. – Din fr. termite.

termo
TERMO- Element de compunere care înseamnă „căldură” și care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. thermo-.

termoacustic
TERMOACÚSTIC,-Ă, termoacustici, -ce, adj., s.f. 1. S.f. Parte a acusticii care se ocupă cu transformarea căldurii în energie sonoră. 2. Adj. Referitor la termoacustică, de termoacustică. [Pr.: -mo-a-] – Din fr. thenno-acoustique.

termoanalgezie
TERMOANALGEZÍE s.f. (Med.) Insensibilitate la excitanți termici care în mod normal produc durere. [Pr.: -mo-a-] – Din fr. thermo-analgésie.

termoanemometru
TERMOANEMOMÉTRU, termoanemometre, s.n. Aparat pentru determinarea vitezei vântului prin măsurarea rezistenței electrice a unui filament încălzit. [Pr.: -mo-a-] – Din fr. thermo-anémomètre.

termoaprindere
TERMOAPRÍNDERE s.f. Aprindere a combustibilului datorită unei zone calde a cilindrului motor cu cap de aprindere. [Pr.: -mo-a-] – Termo- + aprindere.

termobarograf
TERMOBAROGRÁF, termobarografe, s.n. Instrument folosit pentru măsurarea temperaturii și presiunii. – Din germ. Thermobarograph.

termobarometru
TERMOBAROMÉTRU, termobarometre, s.n. Instrument pentru măsurarea temperaturii și presiunii atmosferice. – Din fr. thermo-baromètre.

termocarst
TERMOCÁRST, termocarsturi, s.n. Fenomen care dă naștere la forme de relief negative prin topirea zăpezii în zonele înghețului veșnic. – Termo- + carst.

termocauter
TERMOCAUTÉR, termocautere, s.n. Cauter care acționează cu ajutorul căldurii. [Pr.: -ca-u-] – Din fr. thermocautère.

termoceas
TERMOCEÁS, termoceasuri, s.n. Ceas a cărui funcționare este asigurată prin conversia căldurii corpului uman în energie electrică. – Termo- + ceas.

termocentrala
TERMOCENTRÁLĂ, termocentrale, s.f. Centrală electrică în care se folosește energia termică a cărbunilor, a păcurii sau a altor carburanți și combustibili. – Termo- + centrală.

termochimic
TERMOCHÍMIC, -Ă, termochimici, -ce, adj. Care aparține termochimiei, de termochimie, privitor la termochimie. – Din fr. thermochimique.

termochimie
TERMOCHIMÍE s.f. Ramură a chimiei fizice care se ocupă cu studiul efectelor termice ce însoțesc reacțiile chimice și unele procese fizico-chimice. – Din fr. thermochimie.

termocinetica
TERMOCINÉTICĂ s.f. Ramură a fizicii moleculare care studiază transferul de căldură. – Termo- + cinetică.

termocoagulare
TERMOCOAGULÁRE, termocoagulări, s.f. Metodă de tratament chirurgical prin care, cu ajutorul termocauterului, este oprită o hemoragie. [Pr.: -co-a-] – Termo- + coagulare.

termocolare
TERMOCOLÁRE, termocolări, s.f. Lipire (a stofei) cu ajutorul căldurii. – După fr. thermocollage.

termocompresor
TERMOCOMPRESÓR, termocompresoare, s.f. Instalație compusă dintr-un schimbător de căldură și un compresor, folosită pentru valorificarea căldurii de condensare a vaporilor în procesele de distilare, concentrare etc. – Din fr. thermocompresseur.

termoconductibilitate
TERMOCONDUCTIBILITÁTE s.f. Proprietate a unor corpuri de a fi bune conducătoare de căldură. – Din fr. thermoconductibilité.

termoconductie
TERMOCONDÚCȚIE, termoconducții, s.f. (Fiz.) Conducție termică. – Termo- + conducție.

termocontractabil
TERMOCONTRACTÁBIL, -Ă, termocontractabili, -e, adj. (Despre materiale plastice) Care se contractă la căldură. – Termo- + contractabil.

termoconvectie
TERMOCONVÉCȚIE, termoconvecții, s.f. Mișcare de ansamblu a particulelor unui fluid datorită unei diferențe de temperatură din regiunile acestuia. – Din fr. thermoconvection.

termocopiere
TERMOCOPIÉRE, termocopieri, s.f. Reproducere a unor acte și documente, folosind o hârtie acoperită cu un strat subțire de substanță sensibilă la acțiunea căldurii. [Pr.: -pi-e-] – Termo- + copiere.

termocuplu
TERMOCÚPLU, termocupluri, s.n. Dispozitiv alcătuit din două conductoare diferite având capetele sudate și dintr-un instrument electric de măsură intercalat în circuit, folosit pentru măsurarea căldurii. – Din fr. thermocouple.

termodifuzie
TERMODIFÚZIE, termodifuzii, s.f. Răspândire a moleculelor unei substanțe între două regiuni cu temperaturi diferite, trecerea făcându-se dinspre regiunea mai caldă către cea mai rece. [Var.: termodifuziúne s.f.] – Din fr. thermodiffusion.

termodifuziune
TERMODIFUZIÚNE s.f. v. termodifuzie.

termodinamic
TERMODINÁMIC, -Ă, termodinamici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Parte a fizicii al cărei obiect de studiu îl constituie stările de echilibru ale sistemelor fizice și proprietățile generale ale proceselor care conduc spre astfel de stări, procese în care pot interveni și fenomene termice; studiul relațiilor dintre fenomenele mecanice și cele calorice. 2. Adj. Care aparține termodinamicii (1), privitor la termodinamică, de termodinamică. – Din fr. thermodynamique.

termodispersie
TERMODISPÉRSIE s.f. (Biol.) Termoliză. – Termo- + dispersie.

termoelasticitate
TERMOELASTICITÁTE s.f. Capitol al mecanicii corpurilor solide, care se ocupă cu studierea stărilor de tensiune și a deformațiilor produse sub acțiunea unui câmp termic. – Termo- + elasticitate.

termoelectric
TERMOELÉCTRIC, -Ă, termoelectrici, -ce, adj. De termoelectricitate, privitor la termoelectricitate. ♢ Centrală termoelectrică = centrală electrică în care se folosesc generatoare electrice antrenate de turbine cu aburi sau cu gaz. – Din fr. thermo-électrique.

termoelectricitate
TERMOELECTRICITÁTE s.f. Parte a fizicii care studiază efectele apărute în conductoare sau în semiconductoare și care constau în interacțiuni între efectele termice și cele electrice. – Din fr. thermo-électricité.

termoelement
TERMOELEMÉNT, termoelemente, s.n. (Tehn.) Termocuplu. – Din engl. thermoelement.

termoenergetic
TERMOENERGÉTIC, -Ă, termoenergetici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Ramură a energeticii care se ocupă cu producerea și folosirea energiei termice. 2. Adj. Referitor la termoenergetică (1). – Din fr. thermo-énergétique.

termoenergetician
TERMOENERGETICIÁN, -Ă, termoenergeticieni, -e, s.m. și f. Specialist în termoenergetică (1). [Pr.: -ci-an] – Din fr. thermo-énergéticien.

termoestezie
TERMOESTEZÍE s.f. Sensibilitate la variațiile de temperatură, importantă în unele boli nervoase. [Pr.: -mo-es-] – Din fr. thermo-esthésie.

termofica
TERMOFICÁ vb. I v. termifica.

termoficare
TERMOFICÁRE s.f. v. termificare.

termofil
TERMOFÍL, -Ă, termofili, -e, adj. 1. (Despre microbi) Care este prezent în apele termale. 2. (Despre plante) Iubitor de căldură. – Din fr. thermophile.

termofixare
TERMOFIXÁRE, termofixări, s.f. Procedeu de stabilizare a dimensiunilor, formei și culorilor unor produse textile prin încălzire în mediu uscat. – Termo- + fixare.

termofor
TERMOFÓR, termofoare, s.n. Recipient plat de cauciuc sau de metal în care se pune apă caldă, ori o perniță încălzită electric, care se aplică pe o parte bolnavă a corpului, ca mijloc terapeutic. – Din germ. Termophor, fr. thermophore.

termofosfat
TERMOFOSFÁT, termofosfați, s.m. Îngrășământ chimic obținut prin încălzirea puternică a fosfaților naturali. – Din fr. thermophosphate, rus. termofosfat.

termogen
TERMOGÉN, -Ă, termogeni, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care produce căldură. 2. S.n. Substanță care se aplică pe piele pentru a produce o reacție terapeutică locală de natură termică. – Din fr. thermogène.

termogeneza
TERMOGENÉZĂ s.f. Funcție a organismului animal de a produce căldură. – Din fr. thermogenèse.

termograf
TERMOGRÁF, termografe, s.n. Termometru prevăzut cu un mecanism care înregistrează grafic variațiile de temperatură. – Din fr. thermographe.

termografic
TERMOGRÁFIC, -Ă, termografici, -ce, adj. Referitor la termografie, de termografie. – Din fr. thermographique.

termografie
TERMOGRAFÍE s.f. (Med.) Metodă de diagnosticare (a cancerului) bazată pe identificarea unor zone ale corpului uman în care temperatura diferă de cea normală, semnalând prezența tumorilor. – Din fr. thermographie.

termograma
TERMOGRÁMĂ, termograme, s.f. Diagramă a temperaturii obținută pe termograf. – Din fr. thermogramme, engl. thermogram, germ. Thermogramm.

termoizola
TERMOIZOLÁ, termoizolez, vb. I. Tranz. A izola (2) termic. [Pr.: -mo-i-] – Din fr. thermoisoler.

termoizolant
TERMOIZOLÁNT, -Ă, termoizolanți, -te, adj. (Despre materiale) Care împiedică transmiterea căldurii, care izolează căldura; izolant termic, termoizolator. [Pr.: -mo-i-] – Termo- + izolant.

termoizolare
TERMOIZOLÁRE, termoizolări, s.f. Izolare termică. [Pr.: -mo-i-] – Termo- + izolare.

termoizolat
TERMOIZOLÁT, -Ă, termoizolați, -te, adj. Care a fost izolat termic. [Pr.: -mo-i-] – V. termoizola.

termoizolator
TERMOIZOLATÓR, -OÁRE, termoizolatori, -oare, adj. Termoizolant. [Pr.: -mo-i-] – Termo- + izolator.

termoizolatie
TERMOIZOLÁȚIE, termoizolații, s.f. Termoizolare. [Pr.: -mo-i-] – Termo- + izolație.

termolabil
TERMOLABÍL, -Ă, termolabili, -e, adj. (Despre substanțe, materiale etc.) Care este sensibil la acțiunea căldurii, care își modifică însușirile în urma variației de temperatură. – Din fr. thermolabile.

termoliza
TERMOLÍZĂ s.f. (Biol.) Complex proces fiziologic prin care organismul pierde surplusul de căldură; termodispersie. – Din fr. thermolyse.

termologie
TERMOLOGÍE s.f. Parte a fizicii care studiază căldura. – Din fr. thermologie.

termoluminescent
TERMOLUMINESCÉNT, -Ă, termoluminescenți, -te, adj. Cu termoluminescență. [Var.: termoluminiscént, -ă adj.] – Din fr. thermoluminescent.

termoluminescenta
TERMOLUMINESCÉNȚĂ s.f. Emisiune de radiații luminoase datorită încălzirii moderate a unui corp la o temperatură inferioară celei de incandescență. [Var.: termoluminiscénță s.f.] – Din fr. thermoluminescence.

termoluminiscent
TERMOLUMINISCÉNT, -Ă adj. v. termoluminescent.

termoluminiscenta
TERMOLUMINISCÉNȚĂ s.f. v. termoluminescență.

termometric
TERMOMÉTRIC, -Ă, termometrici, -ce, adj. De termometru, privitor la termometru. – Din fr. thermométrique.

termometrie
TERMOMETRÍE s.f. Parte a fizicii care se ocupă cu măsurarea temperaturilor. – Din fr. thermométrie, germ. Thermometrie, engl. thermometry.

termometru
TERMOMÉTRU, termometre, s.n. Instrument folosit la măsurarea temperaturilor, format dintr-un tub de sticlă gradat terminat cu un rezervor care conține un lichid dilatabil (mercur, alcool etc.). – Din fr. thermomètre.

termomineral
TERMOMINERÁL, -Ă, termominerali, -e, adj. (Despre izvoare, apă) Termal și cu săruri minerale. – Termo- + mineral.

termonastie
TERMONASTÍE, termonastii, s.f. Mișcare provocată de variații de temperatură la unele flori, care se închid la frig și se deschid la căldură. – Din fr. thermonastie.

termonuclear
TERMONUCLEÁR, -Ă, termonucleari, -e, adj. (Despre energia nucleară) Obținut prin fuziunea nucleelor de atomi ușori. ♢ Reacție termonucleară = reacție de fuziune a nucleelor elementelor ușoare, produsă sau amorsată pe cale termică prin realizarea unor temperaturi extraordinar de mari, fapt care face să se obțină cantități uriașe de energie greu de stăpânit și de dirijat. ♦ Care se bazează sau se referă la reacția termonucleară. Armă termonucleară = bombă cu hidrogen. [Pr.: -cle-ar] – Din fr. thermonucléaire.

termopauza
TERMOPÁUZĂ s.f. Strat al atmosferei înalte care separă termosfera de exosferă și în care temperatura rămâne constantă. [Pr.: -pa-u-] – Termo- + pauză.

termopila
TERMOPÍLĂ, termopile, s.f. Pilă termoelectrică. – Din engl. thermopile.

termoplast
TERMOPLÁST, termoplaste, s.n. Masă plastică ce se înmoaie prin încălzire. – Din fr. thermoplaste.

termoplastic
TERMOPLÁSTIC, -Ă, termoplastici, -ce, adj. (Despre materiale solide) Care nu-și modifică structura când este încălzit până la înmuiere și apoi răcit. – Din fr. thermoplastique.

termopropulsare
TERMOPROPULSÁRE, termopropulsări, s.f. Propulsare prin energie termică. – După fr. thermopropulsion.

termoprotector
TERMOPROTECTÓR, -OÁRE, termoprotectori, -oare, adj. Care asigură termoprotecția. – Termo- + protector.

termoprotectie
TERMOPROTÉCȚIE, termoprotecții, s.f. Ansamblu de operații și mijloace tehnice care protejează de efectele încălzirii excesive. – Termo- + protecție.

termoradiant
TERMORADIÁNT, -Ă, termoradianți, -te, adj. (Fiz.; despre corpuri) Care radiază căldură. [Pr.: -di-ant] – Termo- + radiant.

termoreceptor
TERMORECEPTÓR, termoreceptori, s.m. Organ de simț situat în dermă, care recepționează variațiile de temperatură din mediul înconjurător. – Termo- + receptor.

termoregla
TERMOREGLÁ, termoreglez, vb. I. Tranz. A produce fenomenul de termoreglare. – Din fr. thermorégler.

termoreglare
TERMOREGLÁRE, termoreglări, s.f. Mecanism fiziologic prin care temperatura animalelor cu sânge cald este menținută constantă, indiferent de variațiile temperaturii mediului ambiant. – Termo- + reglare.

termoregulator
TERMOREGULATÓR, termoregulatoare, s.n. Termostat (1). – Din fr. thermorégulateur.

termoreleu
TERMORELÉU, termorelee, s.n. Releu a cărui funcționare este comandată fie de modificarea temperaturii mediului înconjurător, fie de căldura produsă în urma trecerii curentului electric prin elementul sensibil. – Din fr. thermorelais.

termorezistent
TERMOREZISTÉNT, -Ă, termorezistenți, -te, adj. (Despre unele materiale) Rezistent la căldură. – Din fr. thermorésistant.

termorezistenta
TERMOREZISTÉNȚĂ, termorezistențe, s.f. Proprietate a unor materiale de a păstra o anumită rezistență mecanică la creșterea temperaturii. – Termo- + rezistență (după fr. thermorésistivité).

termorigid
TERMORIGÍD, -Ă, termorigizi, -de, adj. (Despre materiale solide) Care își modifică proprietățile când este încălzit până la înmuiere și apoi răcit, suferind modificări structurale ireversibile în urma acestui proces. – Termo- + rigid.

termos
TÉRMOS, termosuri, s.. Vas de sticlă cu pereți dubli, argintați, între care s-a făcut vid, pus într-o cutie metalică, folosit, datorită însușirilor de izolator termic, pentru păstrarea unui lichid la temperatură constantă. – Din germ. Thermos[flas-che].

termoscop
TERMOSCÓP, termoscoape, s.n. Instrument folosit pentru punerea în evidență a unor diferențe de temperatură. – Din fr. thermoscope.

termoscopie
TERMOSCOPÍE s.f. Măsurare a temperaturii. – Termoscop + suf. -ie.

termosensibil
TERMOSENSÍBIL, -Ă, termosensibili, -e, adj. Sensibil la căldură. – Din fr. thermosensible.

termosensibilitate
TERMOSENSIBILITÁTE, termosensibilități, s.f. Sensibilitate la căldură. – Din fr. thermosensibilité.

termosfera
TERMOSFÉRĂ s.f. Ionosferă. – Termo- + sferă.

termosifon
TERMOSIFÓN, termosifoane, s.n. Aparat folosit în instalațiile de încălzire centrală, în care circulația fluidului se face în circuit închis, datorită diferenței dintre greutatea specifică a fluidului cald care se ridică prin conducta de plecare și greutatea specifică a fluidului care vine pe conducta de întoarcere la sursa de căldură. – Din fr. thermosiphon.

termosolubil
TERMOSOLÚBIL, -Ă, termosolubili, -e, adj. Solubil la cald. – Termo- + solubil.

termostabil
TERMOSTABÍL, -Ă, termostabili, -e, adj. (Despre substanțe, materiale etc.) Care nu este influențat sensibil de acțiunea căldurii. – Din fr. thermostable.

termostabilitate
TERMOSTABILITÁTE s.f. Calitatea de a fi termostabil. – Din fr. thermo-stabilité.

termostat
TERMOSTÁT, termostate, s.n. 1. Aparat automat sau instalație care servește pentru reglarea și menținerea unei temperaturi constante într-o incintă sau într-un circuit; termoregulator. ♦ Regulator automat al temperaturii unui motor cu ardere internă, instalat în circuitul apei de răcire. 2. Incintă în care se menține o temperatură constantă în vederea efectuării unor operații tehnologice, a desfășurării în anumite condiții de temperatură a unor procese chimice sau biologice etc. – Din fr. thermostat.

termostatare
TERMOSTATÁRE s.f. Operație de menținere a temperaturii constante într-o incintă, într-un recipient. – Din termostat.

termostatic
TERMOSTÁTIC, -Ă, termostatici, -ce, adj. Referitor la termostat, de termostat. ♦ Care menține o anumită temperatură (stabilă și echilibrată). – Din fr. thermostatique.

termosterilizare
TERMOSTERILIZÁRE, termosterilizări, s.f. Sterilizare efectuată prin încălzire. – Termo- + sterilizare.

termosudabil
TERMOSUDÁBIL, -Ă, termosudabili, -e, adj. Care poate fi sudat prin căldură. – Termo- + sudabil.

termotactism
TERMOTACTÍSM s.n. (Biol.) Reacție a microorganismelor la variațiile de temperatură. – Din fr. thermotactisme.

termotehnica
TERMOTÉHNICĂ s.f. 1. Ramură a tehnicii care studiază utilizarea căldurii în scopuri industriale sau casnice. 2. Ramură a fizicii care cuprinde problemele de căldură și termodinamică. – Din fr. thermotechnique, germ. Thermotechnik.

termoterapie
TERMOTERAPÍE s.f. Tratament al unei boli făcut cu ajutorul căldurii. – Din fr. thermothérapie.

termotropism
TERMOTROPÍSM s.n. Calitate a unor organe vegetale de a realiza o mișcare de curbare spre o sursă de căldură. – Din fr. thermotropisme.

termovizor
TERMOVIZÓR, termovizoare, s.n. (Med.) Aparat folosit pentru diagnosticarea bolilor vaselor sangvine. – Din rus. termovizor.

tern
TERN, -Ă, terni, -e, adj. (Livr.) Fără luciu, șters, spălăcit; fig. fără relief, fără culoare; mohorât, monoton. – Din fr. terne.

ternar
TERNÁR, -Ă, ternari, -e, adj. 1. Care este compus din trei unități sau din trei elemente. ♦ De ordinul al treilea. 2. (Despre versuri) Alcătuit din trei picioare metrice, având fiecare câte o silabă accentuată. 3. (Muz.; despre o succesiune ritmică, o măsură sau formă muzicală) Care se divizează în trei. – Din fr. ternaire, lat. ternarius.

ternat
TERNÁT, -Ă, ternați, -te, adj. (Despre frunze) Care sunt reunite câte trei, pornind de pe tulpină, din același loc. – După fr. terné.

ternion
TERNIÓN, ternioane, s.n. Dulap metalic de construcție specială, cu despărțituri mici, în care sunt așezate biletele de tren. [Pr.: -ni-on] – Din germ. Ternion.

teroare
TEROÁRE, terori, s.f. Groază, spaimă, frică provocată intenționat prin amenințări sau prin alte mijloace de intimidare sau de timorare. ♦ Asuprire bazată pe intimidare, timorare, amenințare. – Din fr. terreur, lat. terror, -oris.

terofita
TEROFÍTĂ, terofite, s.f. Plantă erbacee anuală lipsită de capacitatea de a-și forma organe de iernare (muguri, rizomi) și care se înmulțește numai prin semințe. ♢ (Adjectival) Plantă terofită. – Din fr. thérophytés.

terorism
TERORÍSM s.n. 1. Totalitatea actelor de violență comise de un grup sau de o organizație pentru a crea un climat de insecuritate sau pentru a schimba forma de guvernământ a unui stat. 2. Atitudine, manifestare teroristă. – Din fr. terrorisme.

terorist
TERORÍST, -Ă, teroriști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care se referă la terorism, de teroare. 2. S.m. și f. Persoană care terorizează; partizan, adept al terorismului. – Din fr. terroriste.

teroriza
TERORIZÁ, terorizez, vb. I. Tranz. A inspira cuiva groază prin amenințări sau prin alte mijloace de intimidare; a face să trăiască într-o continuă stare de frică, de groază; a îngrozi, a înfricoșa, a înspăimânta. – Din fr. terroriser.

terorizare
TERORIZÁRE, terorizări, s.f. Acțiunea de a teroriza și rezultatul ei. – V. teroriza.

terosona
TEROSONÁ, terosonez, vb. I. Tranz. A supune un autoturism unei operații de întreținere preventivă constând în aplicarea unui strat protector anticoroziv pe suprafața inferioară a caroseriei. – Din germ. Terosson [Werke].

terosonare
TEROSONÁRE, terosonări, s.f. Acțiunea de a terosona. – V. terosona.

terosonat
TEROSONÁT, -Ă, terosonați, -te, adj. (Despre autoturisme) Care a fost supus terosonării. – V. terosona.

terotehnic
TEROTÉHNIC, -Ă, terotehnici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Domeniu interdisciplinar cu implicații în proiectarea, construirea, exploatarea, întreținerea și repararea pieselor și organelor de mașini în scopul rentabilizării lor optime. 2. Adj. Referitor la terotehnică (1), de terotehnică (1). – Din engl. terotechnics.

terpena
TERPÉNĂ, terpene, s.f. (La pl.) Clasă de hidrocarburi naturale, nesaturate, care se izolează din uleiuri eterice; (și la sg.) hidrocarbură care face parte din această clasă. – Din fr. terpène.

terpentina
TERPENTÍNĂ s.f. v. terebentină.

terpin
TERPÍN s.n. Substanță chimică obținută prin hidratarea esenței de terebentină. ♢ Hidrat de terpin = substanță chimică utilizată ca medicament expectorant. [Var.: terpínă s.f] – Din fr. terpine.

terpina
TERPÍNĂ s.f. v. terpin.

terpinol
TERPINÓL s.n. Substanță chimică întrebuințată în parfumerie. – Din fr. terpinol.

terraforming
TERRAFORMING s.n. Preocupare care vizează remodelarea condițiilor existente pe o planetă, făcându-le asemănătoare celor de pe Pământ. [Pr.: -fór-] – Cuv. engl.

tertel
TERTÉL, terteluri, s.n. (Înv.) Șnur sau ciucure din fire de mătase sau de aur. – Din tc. tirtil.

tertip
TERTÍP, tertipuri, s.n. Șiretlic, stratagemă, truc, viclenie. – Din tc. tertib.

tert
TERȚ, -Ă, terți, -e, adj., s.m. 1. Adj. Care vine în rândul al treilea; al treilea. 2. S.m. (Jur.) Persoană care nu figurează ca parte în acte, în litigii sau în convenții nici direct, nici prin reprezentare și față de care actul juridic ori hotărârea pronunțată în cauză nu produce efecte. 3. S.m. (Log.; în sintagma) Terțul exclus = principiu fundamental al gândirii, conform căruia un enunț nu poate fi decât adevărat sau fals în același timp și sub același raport, o a treia posibilitate fiind exclusă. – Din lat. tertius, it. terzo.

tertarolare
TERȚAROLÁRE, terțarolări, s.f. Reducere a suprafeței unei vele când vântul depășește o anumită forță. – Din terțarolă.

tertarola
TERȚARÓLĂ, terțarole, s.f. Porțiune dintr-o velă care poate fi strânsă prin înfășurare pentru a reduce suprafața pânzei expusă vântului când acesta depășește o anumită forță. – Din it. terzaruola.

terta
TÉRȚĂ, terțe, s.f. (Muz.) Intervalul dintre două sunete ale gamei, la distanța de trei trepte. – Din it. terza.

tertet
TERȚÉT, terțete, s.n. 1. Ansamblu compus din trei voci sau din trei instrumente care execută împreună o bucată muzicală scrisă pentru un astfel de ansamblu; trio. 2. Terțină. – Din it. terzetto.

tertia
TÉRȚIA s.f. Literă de tipar cu un corp de 16 puncte tipografice. [Pr.: -ți-a] – Din germ. Tertia.

tertiar
TERȚIÁR, -Ă, terțiari, -e, adj. 1. Care reprezintă stadiul al treilea sau faza a treia în dezvoltarea unui lucru. 2. (În sintagma) Eră terțiară (și substantivat, n.) = perioadă geologică caracterizată prin mari prăbușiri ale scoarței terestre, care au dat naștere mărilor de azi și au făcut să apară lanțuri întregi de munți. [Pr.: -ți-ar] – Din fr. tertiaire, lat. tertiarius.

tertina
TERȚÍNĂ, terține, s.f. Poezie în formă fixă, alcătuită din strofe de trei versuri, dintre care al doilea rimează cu primul și cu al treilea din strofa următoare; terțet (2). ♦ Strofă dintr-o astfel de poezie. – Din it. terzina.

terziman
TERZIMÁN s.m. v. tergiman.

tesac
TESÁC, tesace, s.n. Sabie scurtă și lată purtată în trecut de infanteriști și de sergenții de stradă; p. restr. teacă de sabie. – Din rus. tesak.

tesalic
TESÁLIC, -Ă, tesalici, -ce, adj. Din Tesalia, privitor la Tesalia. – Tesalia (n. pr.) + suf. -ic.

tescovina
TESCOVÍNĂ, (rar) tescovine, s.f. Ceea ce rămâne după stoarcerea fructelor, mai ales a strugurilor sau a sfeclei de zahar; boștină. ♢ Băutură alcoolică obținută prin fermentarea și distilarea resturilor rămase după stoarcerea mustului din struguri. – Cf. sl. t ĕ s k ŭ.

tescui
TESCUÍ, tescuiesc, vb. IV. Tranz. A presa struguri, fructe, pentru a stoarce mustul; a pune la teasc. ♦ Fig. A strânge, a apăsa, a îndesa; a ticsi. – Din sl. tĕskovati.

tescuire
TESCUÍRE, tescuiri, s.f. Acțiunea de a tescui și rezultatul ei. – V. tescui.

tescuit
TESCUÍT, -Ă, tescuiți, -te, adj. Presat, stors în teasc. ♦ Fig. Îndesat, ticsit. – V. tescui.

tesla
TÉSLA s.f. (Fiz.) Unitate de măsură a inducției magnetice. – Din fr. tesla.

teslar
TESLÁR, teslari, s.m. 1. (Reg.) Dulgher. 2. (La pl.) Subalterni ai căpitanului de poduri care, în evul mediu, în țările române, aveau obligația de a le repara. – Teslă + suf. -ar.

tesla
TESLĂ, tesle, s.f. Unealtă cu coada scurtă, cu tăiș metalic lat și curbat, folosită de dulgheri, rotari și dogari. – Din sl. tesla.

teslarie
TESLĂRÍE, teslării, s.f. (Reg.) Meseria de teslar; dulgherie. – Teslar + suf. -ie.

test
TEST^1, teste, s.n. Probă prin care se examinează, în psihologia experimentală, unele aptitudini psihice și fizice ale unei persoane; p. ext. materialul (fișe, tablouri, scheme etc.) cu care se face această probă. – Din fr., engl. test..

TEST^2, teste, s.n. Înveliș calcaros sau chitinos care protejează corpul unor moluște, crustacee etc. – Din fr. test.

testa
TESTÁ^1, testez, vb. I. Tranz. A da dispoziții prin testament cu privire la transmiterea unor bunuri materiale; a lăsa ceva prin testament. – Din fr. tester, lat. testari.

TESTÁ^2, testez, vb. I. Tranz. A supune pe cineva unui test^1; a face un test^1. – Din fr. tester.

testaceu
TESTACÉU, testacee, s.n. (La pl.) Subordin de moluște al căror corp are un înveliș calcaros; (și la sg.) moluscă aparținând acestui subordin. – Din fr. testacé, lat. testaceus.

testament
TESTAMÉNT, testamente, s.n. 1. Act juridic unilateral, revocabil cât timp testatorul este în viață, prin care cineva își exprimă dorințele ce urmează a-i fi împlinite după moarte, mai cu seamă în legătură cu transmiterea averii sale. ♢ Testament olograf = testament scris în întregime, datat și semnat de testator. Testament autentic = testament întocmit de către un funcționar de stat, cu formalitățile cerute de lege. 2. (În sintagmele) Vechiul Testament = parte a Bibliei cuprinzând textele referitoare la credințele religioase și la viața poporului evreu (până la nașterea lui Cristos). Noul Testament = parte a Bibliei cuprinzând Evangheliile și alte scrieri religioase (de după nașterea lui Cristos). – Din lat. testamentum, fr. testament.

testamentar
TESTAMENTÁR, -Ă, testamentari, -e, adj. Privitor la un testament, care este prevăzut într-un testament sau rezultă dintr-un testament. – Din fr. testamentaire, lat. testamentarius.

testare
TESTÁRE, testări, s.f. Acțiunea de a testa^2 și rezultatul ei. – V. testa^2.

testator
TESTATÓR, -OÁRE, testatori, -oare, s.m. și f. Persoană care a făcut un testament, care a testat^1. – Din fr. testateur, lat. testator, -oris.

testea
TESTEÁ, testele, s.f. Pachet cuprinzând un număr fix (de obicei 10, 12 sau 24) de obiecte de același fel (azi, mai ales ace) legate sau ambalate împreună pentru a forma un tot. ♦ Ambalaj al acestor obiecte. – Din tc. teste, deste.

testemel
TESTEMÉL, testemele, s.n. (Pop.) Basma, tulpan, năframă. – Din tc. testmal, destmal, bg. testemel.

tester
TESTÉR, testere, s.n. 1. Aparat care, introdus în gaura de sondă cu ajutorul garniturii de prăjini de foraj, permite recoltarea unor probe de fluid din straturi posibil saturate cu hidrocarburi, în vederea unor analize. 2. (P. gener.) Orice aparat, dispozitiv care servește testărilor. – Din fr., engl. tester.

testicul
TESTÍCUL, testicule, s.n. Glandă genitală masculină, pereche, care produce spermatozoizii și hormonii masculini. – Din fr. testicule, lat. testiculus.

testicular
TESTICULÁR, -Ă, testiculari, -e, adj. Care aparține testiculului, care se referă la testicule. – Din fr. testiculaire.

testimonial
TESTIMONIÁL, -Ă, testimoniali, -e, adj. (Rar) Care se face prin martori, care se bazează pe o mărturie. [Pr.: -ni-al] – Din fr. testimonial, lat. testimonialis.

testimoniu
TESTIMÓNIU, testimonii, s.n. (Latinism înv.) Mărturie, dovadă; (concr.) act, document doveditor; certificat, adeverință. – Din lat. testimonium.

testosteron
TESTOSTERÓN, testosteroni, s.m. Hormon sexual masculin care menține caracterele sexuale secundare masculine, folosit și în terapeutică. [Var.: testosterónă s.f] – Din fr. testostérone.

testosterona
TESTOSTERÓNĂ s.f. v. testosteron.

tescherea
TEȘCHEREÁ, teșcherele, s.f. 1. (Fam.) Pungă cu bani; bani. 2. (Înv.) Adeverință, certificat, chitanță. 3. (Înv.) Permis de călătorie; pașaport. – Din tc. tezkere.

tesi
TEȘÍ, teșesc, vb. IV. Tranz. A tăia sau a reteza oblic un lemn, un trunchi. ♦ A netezi, a rotunji, a nivela muchia sau vârful unui obiect ascuțit. ♦ A turti (cu o lovitură) strâmbând sau aplecând pe o parte. – Din sl. tešon, tesati.

tesire
TEȘÍRE, teșiri, s.f. Acțiunea de a teși și rezultatul ei. ♦ (Tehn.) Operație de formare a unei fețe oblice la muchia unui obiect, având de obicei lățimea mică față de lungime. ♦ (Tehn.) Operație de formare a unei porțiuni tronconice la extremitatea unei găuri cilindrice. – V. teși.

tesit
TEȘÍT, -Ă, teșiți, -te, adj. Cu colțurile sau muchiile retezate sau rotunjite. ♦ Turtit. – V. teși.

tesitor
TEȘITÓR, teșitoare, s.n. Unealtă construită dintr-o tijă de oțel cu una sau cu ambele extremități tronconice, folosită la ieșirea găurilor cilindrice. – Teși + suf. -tor.

tesitura
TEȘITÚRĂ, teșituri, s.f. 1. Tăietură piezișă făcută într-un copac (pentru a-l doborî ). ♦ Suprafață teșită a unui obiect (neted). ♦ (Tehn.) Suprafață conică obținută prin operația de teșire. 2. Ciot, buturugă. – Teși + suf. -tură.

tesmeni
TEȘMENÍ, teșmenesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) buimăci, a (se) încurca, a (se) zăpăci. – Et. nec.

tesmenire
TEȘMENÍRE, teșmeniri, s.f. (Reg.) Faptul de a (se) teșmeni. – V. teșmeni.

tesmenit
TEȘMENÍT, -Ă, teșmeniți, -te, adj. (Reg.; adesea substantivat) Buimăcit, încurcat, zăpăcit. ♦ Dezmățat; netrebnic. – V. teșmeni.

teta
TÉTA s.m. invar. A opta literă a alfabetului grecesc. – Din ngr. théta.

tetanic
TETÁNIC, -Ă, tetanici, -ce, adj. 1. Care se referă la tetanos, care provoacă tetanosul sau care este provocat de tetanos. 2. Care se referă la tetanie. – Din fr. tétanique.

tetanie
TETANÍE, tetanii, s.f. Sindrom caracterizat prin contracția mușchilor și înțepenirea membrelor, ca urmare a anumitor boli sau a unor stări fizice excepționale. – Din fr. tétanie.

tetanism
TETANÍSM s.n. (Med.; impr.) Tetanie. – Din fr. tétanisme.

tetaniza
TETANIZÁ, tetanizez, vb. I. tranz. A provoca contracții musculare asemănătoare cu cele cauzate de tetanos; a îmbolnăvi de tetanos. – Din fr. tétaniser.

tetanos
TETÁNOS s.n. Boală infecțioasă gravă, caracterizată printr-o contracție permanentă și foarte dureroasă a mușchilor; fălcariță. – Din fr. tétanos.

teta
TÉTĂ, tete, s.f. (Fam.) Îngrijitoare de copii mici; guvernantă. – Formație onomatopeică.

tetea
TÉTEA s.m. art. (Pop.) Termen pentru tată, bunic sau străbunic; nume pe care și-l dau aceștia vorbind cu copiii, nepoții etc. lor, uneori și cu persoane străine. – Cf. rus. t e a t e a.

teterist
TETERÍST, teteriști, s.m. Soldat în termen care, în baza absolvirii unei școli civile prevăzute de lege, beneficiază de reducerea serviciului militar. – T.T.R. (tânăr cu termen redus) + suf. -ist.

tetiera
TETIÉRĂ, tetiere, s.f. Piesă accesorie a unui fotoliu sau scaun pe care se sprijină capul. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. têtière.

tetina
TETÍNĂ, tetine, s.f. Biberon. – Din fr. tétine.

tetra
TETRA^1- Element de compunere care înseamnă, „format din patru”, „patru”, „de patru ori” și care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr. tétra-.

TÉTRA^2 s.n. Țesătură textilă cu aspect de tricot în care două ochiuri pe față alternează cu două ochiuri pe dos; p. ext. produs confecționat din acest material. ♢ (Adjectival) Maiou tetra. – Denumire comercială.

tetrachena
TETRACHÉNĂ, tetrachene, s.f. Fruct format din patru achene, care se desfac numai la maturitate. – Din fr. tetrakène.

tetraciclina
TETRACICLÍNĂ s.f. Antibiotic utilizat în tratamentul infecțiilor cu colibacili, virusuri etc. – Din fr. tétracycline.

tetraclormetan
TETRACLORMETÁN s.n. (Chim.) Tetraclorură de carbon. – Din fr. tétrachlorméthane, engl. tetrachlormethane.

tetraclorura
TETRACLORÚRĂ, tetracloruri, s.f. Combinație a clorului cu un corp simplu tetravalent. ♢ Tetraclorură de carbon = lichid greu, incolor, cu miros plăcut care se folosește ca solvent pentru grăsimi, lacuri etc., la fabricarea insecticidelor și la umplerea unor stingătoare de incendii. – Din fr. tétrachlorure.

tetracord
TETRACÓRD, tetracorduri, s.n. 1. Liră antică cu patru coarde. 2. Șir de patru sunete dintr-o scară muzicală. – Din fr. tétracorde.

tetracromatic
TETRACROMÁTIC, -Ă, tetracromatici, -ce, adj. În patru culori. – Din engl. tetrachromatic.

tetradactil
TETRADACTÍL, -Ă, tetradactili, -e, adj. (Biol.) Care are câte patru degete la fiecare membru. – Din fr. tétradactyle.

tetradrahma
TETRADRÁHMĂ, tetradrahme, s.f. Monedă de argint în Grecia antică, cu o valoare de patru drahme. – Din fr. tétradrachme.

tetraedric
TETRAÉDRIC, -Ă, tetraedrici, -ce, adj. Privitor la tetraedru, ca tetraedrul; în formă de tetraedru. – Din fr. tétraédrique.

tetraedrit
TETRAEDRÍT s.n. Minereu de cupru și argint. – Din fr. tétraédrite.

tetraedru
TETRAÉDRU, tetraedre, s.n. Poliedru cu patru fețe triunghiulare, patru vârfuri și șase muchii. – Din fr. tétraèdre.

tetraevanghel
TETRAEVÁNGHEL, tetraevanghele, s.n. Carte care cuprinde cele patru Evanghelii; evangheliar. [Var.: tetrávanghel s.n.] – Din ngr. tetraevanghélion.

tetrafonic
TETRAFÓNIC, -Ă, tetrafonici, -ce, adj. (Rar) Cuadrofonic. – Din fr. tétraphonique.

tetrafonie
TETRAFONÍE s.f. (Rar) Cuadrofonie. – Din fr. tétraphonie.

tetragon
TETRAGÓN, tetragoane, s.n. (Rar) Patrulater. – Din fr. tétragone.

tetragonal
TETRAGONÁL, -Ă, tetragonali, -e, adj. Care are formă de tetragon. – Din fr. tétragonale.

tetragrama
TETRAGRÁMĂ, tetragrame, s.f. (Livr.) Nume format din patru litere; p. ext. grup de patru litere. – Din fr. tétragramme.

tetrahidrobenzen
TETRAHIDROBENZÉN s.m. (Chim.) Cicloalchenă cu șase atomi de carbon în moleculă. – Din fr. tétrahydrobenzène, engl. tetrahydrobenzene.

tetrahidronaftalina
TETRAHIDRONAFTALÍNĂ s.f. (Chim.) Tetralină. – Din fr. tétrahydronaphtalène (după naftalină).

tetralina
TETRALÍNĂ s.f. Lichid incolor, insolubil în apă, solubil în alcool, eter etc., obținut din naftalină și servind ca dizolvant în industria casnică; tetrahidronaftalină. – Din fr. tétraline.

tetralogie
TETRALOGÍE, tetralogii, s.f. Serie de patru piese de teatru (trei tragedii și o dramă satirică) pe care poeții greci o prezentau la concursuri. ♦ P. ext. Serie de patru opere literare sau muzicale unite printr-o idee comună. – Din fr. tétralogie.

tetrametru
TETRAMÉTRU, tetrametri, s.m. Vers grec compus din patru grupe a câte două picioare (patru metri). – Din fr. tétramètre.

tetraonida
TETRAONÍDĂ, tetraonide, s.f. (La pl.) Familie de păsări galinacee reprezentată prin ieruncă; (și la sg.) pasăre din această familie. – Din fr. tétraonidés.

tetrapod
TETRAPÓD^1, tetrapoduri, s.n. Piedestal cu patru picioare, pe care se așază evanghelia sau diferite obiecte de cult. – Din ngr. tetrápodos.

TETRAPÓD^2, -Ă, tetrapozi, -de, adj. (Despre animale; adesea substantivat) Care are patru picioare; patruped. – Din fr. tétrapode.

tetrapodie
TETRAPODÍE, tetrapodii, s.f. (Lit.) Metru (3) antic compus din patru picioare (9). – Din fr. tétrapodie, engl. tetrapody.

tetrarh
TETRÁRH, tetrarhi, s.m. 1. Guvernatorul unei tetrarhii. 2. Titlu dat de romani anumitor principi tributari de la frontierele răsăritene ale imperiului. – Din lat. tetrarches, ngr. tetrárchis, fr. tétrarque.

tetrarhat
TETRARHÁT, tetrarhate, s.n. (Ist.) Demnitate de tetrarh. ♦ Tetrarhie. – Din fr. tétrar(c)hat.

tetrarhie
TETRARHÍE, tetrarhii, s.f. Sistem politic (instituit de Dioclețian) potrivit căruia administrarea Imperiului Roman era împărțită în patru părți, cu patru conducători. ♦ Timpul cât guverna un tetrarh. – Din fr. tétrarchie.

tetrasilab
TETRASILÁB, tetrasilabe, s.n. Cuvânt sau (mai rar) vers format din patru silabe. – Din fr. tétrasyllabe.

tetrasilabic
TETRASILÁBIC, -Ă, tetrasilabici, -ce, adj. (Despre cuvinte sau versuri) Care este format din patru silabe. – Din fr. tétrasyllabique.

tetratlon
TETRATLÓN, tetratloane, s.n. Probă sportivă combinată la care se face însumarea punctelor realizate de concurent în patru probe reunite, alese de organizatorii concursurilor. – Din fr. tétrathlon.

tetratlonist
TETRATLONÍST, -Ă, tetratloniști, -ste, s.m. și f. Sportiv specializat în tetratlon. – Tetratlon + suf. -ist.

tetravalent
TETRAVALÉNT, -Ă, tetravalenți, -te, adj. (Despre elemente chimice) Care are patru valențe. – Din fr. tétravalent.

tetravanghel
TETRAVÁNGHEL s.n. v. tetraevanghel.

tetrea
TETREÁ, tetrele, s.f. (Înv.) Dulceață (de chitră). – Din tc. tetre.

tetroda
TETRÓDĂ, tetrode, s.f. Tub electronic cu patru electrozi situați într-un balon cu vid. – Din fr. tétrode.

teu
TEU, teuri, s.n. 1. Riglă de desen prevăzută la un capăt cu o riglă mai mică, perpendiculară pe prima. 2. Dispozitiv indicator în formă de T, folosit pe un aeroport pentru a arăta direcția și sensul vântului. 3. Nume dat unor obiecte care au forma literei T. – Din fr. té.

teuca
TÉUCĂ s.f. v. teică.

teuga
TEÚGĂ, teuge, s.f. Construcție situată deasupra punții superioare la prora unei nave, în interiorul căreia sunt amenajate magazii și, mai rar, locuințe pentru echipaj. – Din fr. teugue.

teurgie
TEURGÍE s.f. (Livr.) Magie albă. [Pr.: te-ur-] – Din fr. théurgie, lat. theurgia.

teuton
TEUTÓN, -Ă, teutoni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte dintr-un ordin monaho-cavaleresc german. 2. Adj. Care aparține teutonilor (1), privitor la teutoni; p. gener. (depr.) german, nemțesc; teutonic. [Pr.: te-u-] – Din fr. teuton.

teutonic
TEUTÓNIC, -Ă, teutonici, -ce, adj. Teuton (2). [Pr.: te-u-] – Din fr. teutonique.

tevatura
TEVATÚRĂ s.f. Zarvă, gălăgie, scandal. ♦ Bucluc, neplăcere. ♦ Tulburare, încăierare, răscoală, răzmeriță. – Din tc. tevatür.

tex
TEX, texuri, s.n. Sistem de măsurare a fineții firelor textile. – Din fr. tex.

texoprint
TEXOPRÍNT s.n. Procedeu de obținere a unui dispozitiv prin fotografierea directă a formei de tipar înalt. – Din germ. Texoprint.

text
TEXT, texte, s.n. 1. Ceea ce este exprimat în scris; cuprinsul unei opere literare sau științifice, al unui discurs, al unei legi etc. ♦ Fragment, parte dintr-o scriere. 2. Cuvintele unei compoziții muzicale. 3. Literă de tipar cu un corp de 20 de puncte tipografice. – Din fr. texte, lat. textus.

textier
TEXTIÉR, textieri, s.m. Autor de texte pentru muzică ușoară. [Pr.: -ti-er] – Text + suf. -ier.

textil
TEXTÍL, -Ă, textili, -e, adj. 1. (Despre fibre, mașini etc.) Care servește la țesut sau la tricotat; care poate fi folosit în țesătorie. ♦ (Despre plante) Din care se obțin fibre textile (1). ♦ Țesut, lucrat din fibre sau din fire. 2. Care se referă la țesătorie sau la țesături. Industrie textilă. ♦ (Substantivat, f. pl.) Stofe, pânzeturi; p. ext. obiecte confecționate din stofe sau din pânzeturi. – Din fr. textile, lat. textilis.

textilist
TEXTILÍST, -Ă, textiliști, -ste, adj. (Adesea substantivat) Care se ocupă cu țesătoria, specializat în industria textilă. – Textil + suf. -ist

textolit
TEXTOLÍT, textolite, s.n. Material în formă de plăci, constituit din straturi de țesături impregnate cu rășini sintetice de tipul bachelitei, prelucrabil prin așchiere, utilizat ca material electroizolant în electrotehnică și radiotehnică, în construcția de mașini (la fabricarea unor roți dințate). – Din fr. textolite.

textolog
TEXTOLÓG, -Ă, textologi, -ge, s.m. și f. Specialist în textologie. – Din textologie (derivat regresiv).

textologic
TEXTOLÓGIC, -Ă, textologici, -ce, adj. Referitor la textologie, de textologie. – Din textologie.

textologie
TEXTOLOGÍE s.f. Disciplină filologică aplicată la studiul comparat al textelor unor opere literare sau de altă natură, pentru stabilirea versiunii definitive corecte, autentice, în vederea republicării operelor în ediții postume. – Din rus. tekstologhia.

textual
TEXTUÁL, -Ă, textuali, -e, adj. Care este reprodus cuvânt cu cuvânt, fără nici o modificare a textului original. [Pr.: -tu-al] – Din fr. textuel.

textura
TEXTURÁ, texturez, vb. I. Tranz. A face să crească volumul fibrelor sintetice textile în vederea îmbunătățirii calității termoizolante, extensibile etc. – Din engl. texture.

textura
TEXTÚRĂ, texturi, s.f. 1. Constituția unei roci sau a unui aliaj din punctul de vedere al orientării în spațiu a părților componente. 2. Țesătură, urzeală. 3. Imprimat de dimensiuni mici, sub formă de fâșie, care se lipește într-o lucrare tipărită, acoperind pasajele care trebuie rectificate. – Din fr. texture, lat. textura.

tezaur
TEZÁUR, tezaure, s.n. 1. Cantitate mare de bani, bijuterii, pietre scumpe sau alte obiecte de preț, strânse și păstrate în loc sigur; p. ext. avere, bogăție. ♦ Loc unde se păstrează obiectele de preț. ♦ Bani sau obiecte prețioase ascunse de multă vreme în pământ și care au fost descoperite întâmplător; comoară. 2. Totalitatea aurului și a altor metale prețioase, efecte etc. care se găsesc în depozitul unei bănci de emisie, constituind acoperirea biletelor de bancă sau a bancnotelor emise. ♦ Totalitatea bunurilor de care dispune statul la un moment dat. ♦ Locul unde se păstrează depozitele de metale prețioase, bani sau efecte ale statului sau ale unei bănci; visterie. 3. Fig. Ceea ce este foarte iubit și prețuit; odor. ♦ Patrimoniu spiritual al unei societăți, al unei epoci. [Pr.: -za-ur] – Din lat. thesaurus.

tezaurar
TEZAURÁR, tezaurari, s.m. (Înv.) Custodele unui tezaur; funcționar care primea și distribuia banii statului; casier, vistiernic. [Pr.: -za-u-] – Tezaur + suf. -ar.

tezauriza
TEZAURIZÁ, tezaurizez, vb. I. Tranz. A sustrage din circuitul economic normal mijloacele bănești aflate sub formă de bani sau de valută; p. gener. a strânge, a acumula bani sau obiecte de valoare. [Pr.: -za-u-] – Din fr. thésauriser, lat. thesaurizare.

tezaurizare
TEZAURIZÁRE, tezaurizări, s.f. Acțiunea de a tezauriza și rezultatul ei. [Pr.: -za-u-] – V. tezauriza.

tezaurizator
TEZAURIZATÓR, tezaurizatori, s.m. (Rar) Persoană care tezaurizează. [Pr.: -za-u-] – Tezauriza + suf. -tor.

teza
TÉZĂ, teze, s.f. 1. Afirmație expusă și susținută într-o discuție; idee principală dezvoltată și demonstrată într-o operă, într-o cuvântare etc. ♢ Loc. adv. (Înv.) În teză generală = în general. ♦ (Fil.) Idee, propoziție care formează primul termen al unei antonimii (în filozofiile raționaliste de tip kantian) sau al unei contradicții de tip dialectic (în filozofiile hegeliană și marxistă). 2. Lucrare scrisă, făcută de elevi în clasă sub supravegherea profesorului, la sfârșitul unei perioade de studiu sau la un examen. ♢ Teză de licență (sau doctorat) = lucrare științifică prezentată de un candidat pentru obținerea titlului de licențiat (sau de doctor în științe). – Din fr. thèse, lat. thesis.

tezism
TEZÍSM s.n. Susținere, propagare a anumitor teze. ♦ Caracter al unei scrieri care se limitează la ilustrarea sau demonstrarea unor teze prestabilite; p. ext. didacticism. – Teză + suf. -ism.

tezist
TEZÍST, -Ă, teziști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care enunță, susține, ilustrează o anumită teză în artă, în literatură etc. 2. S.m. și f. Persoană care practică tezismul. – Teză + suf. -ist.

thailandez
THAILANDÉZ, -Ă, thailandezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Thailandei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Thailandei sau populației ei, privitor la Thailanda sau la populația ei. – Din fr. thailandais.

thalidomida
THALIDOMÍDĂ s.f. (Farm.) Tranchilizant și antivomitiv cu acțiune nocivă asupra fătului când este administrat femeilor gravide. – Din engl., fr. thalidomide.

thriller
THRÍLLER s.n. Roman, piesă de teatru sau film de groază. [Pr.: trílăr] – Cuv. engl.

ti
TI interj. (Cu «i» prelungit) Exclamație care exprimă diverse stări sufletești (mirare, admirație, mânie, ciudă, necaz). – Onomatopee.

tiamina
TIAMÍNĂ s.f. (Farm.) Vitamina B_1 [Pr: ti-a-] – Din fr. thiamine.

tiara
TIÁRĂ, tiare, s.f. 1. Coroană purtată de către regii vechilor perși și de către conducătorii altor popoare orientale. 2. Mitră papală formată din trei coroane suprapuse, decorate cu flori de crin stilizate. [Pr.: ti-a-] – Din fr. tiare, lat. tiara.

tibet
TIBÉT s.n. (Înv.) Numele unei țesături de lână. – Din germ. Tibet, fr. tibet.

tibetan
TIBETÁN, -Ă, tibetani, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) din Tibet. – Din fr. tibétain.

tibia
TÍBIA, tibii, s.f. Os lung și gros al piciorului, situat între genunchi și gleznă, lângă peroneu, cu care formează scheletul gambei. [Pr.: -bi-a] – Din fr., lat. tibia.

tibial
TIBIÁL, -Ă, tibiali, -e, adj. Care se referă la tibia, care aparține tibiei. [Pr.: -bi-al] – Din fr. tibial.

tibisir
TIBIȘÍR, tibișire, s.n. (Înv. și reg.) Cretă (pentru scris pe tablă). – Din tc. tebeșir.

tic
TIC^1 interj. (De obicei repetat) Cuvânt care imită sunetul ritmic al ceasornicului, bătăile inimii etc., tic-tac. – Onomatopee.

TIC^2, ticuri, s.n. Mișcare convulsivă, bruscă, spasmodică și repetată, rezultată din contractarea involuntară a unuia sau mai multor mușchi. ♦ Deprindere (neplăcută, ridiculă etc.) pe care o capătă cineva în mod inconștient. – Din fr. tic.

ticai
TICĂÍ^1, pers. 3 ticăire, vb. IV. Intranz. 1. (Despre ceasornice) A emite un sunet ritmic caracteristic în timpul funcționării; a face tic-tac. 2. (Despre inimă) A bate tare (sub efectul unei emoții puternice); a zvâcni, a palpita. – Tic^1 + suf. -ăi.

TICĂÍ^2, ticăiesc, vb. IV. Refl. și intranz. (Rar) A lucra încet, fără spor; a se mocăi. – Et. nec.

ticaiala
TICĂIÁLĂ s.f. (Rar) Muncă fără spor; mocăială. – Ticăi^2 + suf. -eală.

ticait
TICĂÍT^1, ticăituri, s.n. Faptul de a ticăi^1; bătaie, sunet ritmic al ceasornicului; zvâcnire, palpitare a inimii. – V. ticăi^1.

TICĂÍT^2, -Ă, ticăiți, -te, adj. (Despre oameni) 1. Care lucrează încet, fără spor; mocăit. 2. (Pop.) Nenorocit, necăjit; sărman, năpăstuit. – V. ticăi^2.

ticalos
TICĂLÓS, -OÁSĂ, ticăloși, -oase, adj., s.m. și f. 1. (Persoană) care comite fapte reprobabile; nemernic. 2. (Înv.) (Persoană) care se găsește într-o stare jalnică; (om) vrednic de milă, sărman, nenorocit. – Ticală (înv. „mizerie”, et. nec.) + suf. -os.

ticalosenie
TICĂLOȘENÍE, ticăloșenii, s.f. (Rar) Ticăloșie (1). – Ticălos + suf. -enie.

ticaloseste
TICĂLOȘEȘTE adv. (Rar) În mod josnic, mârșav. – Ticălos + suf. -ește.

ticalosi
TICĂLOȘÍ, ticăloșesc, vb. IV. Refl. și tranz. A decădea sau a face să decadă din punct de vedere moral sau material. – Din ticălos.

ticalosie
TICĂLOȘÍE, ticăloșii, s.f. 1. Stare de decădere morală; p. ext. faptă comisă de un om ticălos (1), faptă josnică; nemernicie, mârșăvie, ticăloșenie, josnicie. 2. (Înv.) Mizerie, sărăcie; nefericire, nenorocire. – Ticălos + suf. -ie.

tichet
TICHÉT, tichete, s.n. Bucată de hârtie sau de carton imprimat, care asigură posesorului anumite drepturi. – Din fr., engl. ticket.

tichie
TICHÍE, tichii, s.f. Obiect de îmbrăcăminte din stofă sau din pânză, de forma unei calote sferice, care acoperă numai creștetul capului. ♢ Expr. Ce-i lipsește chelului? Tichie de mărgăritar, se spune, ironic, despre cel care, lipsit de lucruri de primă necesitate, dorește să aibă altele, mai puțin utile sau inutile. ♦ Bonetă, scufiță. ♦ (Pop.) Membrană care învelește capul unor copii nou-născuți; căiță. ♢ Expr. (În superstiții) A se naște cu tichia în (sau pe) cap = a fi norocos. [Var.: (reg.) chitíe s.f.] – Din tc. takke.

tichiuta
TICHIÚȚĂ, tichiuțe, s.f. Diminutiv al lui tichie. ♢ (În basme) Tichiuța dracului = pălărioară înzestrată cu puterea de a-l face nevăzut pe cel care o poartă. [Pr.: -chi-u] – Tichie + suf. -uță.

ticlui
TICLUÍ, ticluiesc, vb. IV. Tranz. (Pop. și fam.) A aranja, a așeza; a înjgheba, a întocmi. ♦ Fig. A pune la cale (potrivind, inventând, născocind). ♢ Expr. A o ticlui (bine) = a da unei afirmații mincinoase aparența de adevăr. 2. A compune, a redacta (repede, ușor). – Et. nec.

ticluire
TICLUÍRE, ticluiri, s.f. Acțiunea de a ticlui și rezultatul ei. – V. ticlui.

ticna
TÍCNĂ s.f. v. tihnă.

ticneala
TICNEÁLĂ s.f. v. tihneală.

ticni
TICNÍ vb. IV v. tihni.

ticnire
TICNÍRE s.f. v. tihnire.

ticnit
TICNÍT, -Ă adj. v. tihnit.

ticsi
TICSÍ, ticsesc, vb. IV. 1. Tranz. A umple până la refuz un spațiu (îngrămădind, înghesuind ceva); a înțesa; p. ext. a îmbâcsi. 2. Tranz. și refl. (Înv.) A (se) înghesui. [Var.: (reg.) tecsuí vb. IV] – Et. nec.

ticsire
TICSÍRE, ticsiri, s.f. Acțiunea de a ticsi și rezultatul ei; îngrămădire, înghesuire. – V. ticsi.

ticsit
TICSÍT, -Ă, ticsiți, -te, adj. (Despre spații, recipiente) Plin până la refuz. ♦ (Despre obiecte sau ființe) Înghesuit peste măsură (într-un spațiu). ♦ (Despre locuri, terenuri) Acoperit în întregime, înțesat. – V. ticsi.

tifan
TIFÁN, tifane, s.n. Năvod mic folosit pentru pescuit în bălți, iazuri, canale. – Et. nec.

tifdruc
TÍFDRUC, tifdrucuri, s.n. 1. Metodă de tipărire cu forme de tipar la care imaginea este realizată prin scobituri gravate. 2. Mașină de tipar cu care se imprimă după tifdruc (1). – Din germ. Tiefdruck.

tific
TÍFIC, -Ă, tifici, -ce adj., s.m. și f. 1. Adj. Care ține de tifos, privitor la tifos; care provoacă tifosul. 2. S.m. și f. (Persoană) care este bolnavă de tifos. – Din fr. typhique.

tifla
TÍFLĂ, tifle, s.f. Gest batjocoritor făcut cu palma întinsă, cu degetul mare apropiat de vârful nasului și cu celelalte degete desfăcute și agitate; bleandă^2. ♢ Expr. A da (cuiva) cu tifla ori a da (sau a arunca cuiva) o tiflă = a) a face gestul descris mai sus; b) a disprețui, a desconsidera, a sfida; a renunța cu dispreț la ceva. – Din ngr. tifla.

tiflita
TIFLÍTĂ, tiflite, s.f. Inflamație acută sau cronică a cecului^2, care se manifestă prin dureri abdominale. – Din fr. typhlite.

tiflocolita
TIFLOCOLÍTĂ, tiflocolite, s.f. (Med.) Colită localizată în cec^2. – Din fr. typhlocolite.

tiflograf
TIFLOGRÁF, tiflografe, s.n. Instrument cu ajutorul căruia scriu nevăzătorii. – Din fr. typhlographe.

tiflografic
TIFLOGRÁFIC, -Ă, tiflografici, -ce, adj. Referitor la tiflografie, de tiflografie. – Din fr. typhlographique.

tiflografie
TIFLOGRAFÍE s.f. Sistem de scriere în relief pentru nevăzători. – Din fr. typhlographie.

tiflologie
TIFLOLOGÍE s.f. Ramură a defectologiei care studiază multidisciplinar orbirea și ambliopia, compensarea acestora prin tiflotehnică, educarea, instruirea și calificarea nevăzătorilor. – Din fr. typhlologie.

tiflomegalie
TIFLOMEGALÍE s.f. (Med.) Hipertrofie a cecului^2 ca urmare a unei alimentații vegetale abundente. – Din fr. typhlomégalie.

tifobaciloza
TIFOBACILÓZĂ s.f. (Med.) Granulie. – Din fr. typho-bacillose.

tifoida
TIFOÍDĂ adj. (În sintagma) Febră tifoidă = boală infecțioasă, contagioasă și epidemică, provocată de un bacil specific, manifestată prin febră mare, tulburări intestinale, stare de toropeală și care se transmite prin apa de băut, prin fructe și prin legume nespălate etc.; tifos, lingoare, boală lungă. – Din fr. typhoïde.

tifoidic
TIFOÍDIC, -Ă, tifoidici, -ce, adj. (Med.) De febră tifoidă, referitor la febra tifoidă. – Din fr. typhoïdique.

tifon
TIFÓN, tifoane, s.n. Pânză subțire de bumbac, cu țesătură foarte rară; spec. fâșie din această pânză, întrebuințată la pansamente. – Cf. engl. t i f f a n y.

tifos
TÍFOS, tifosuri, s.n. Nume dat mai multor boli febrile, infecțioase și epidemice; a) febră tifoidă; b) tifos exantematic, v. exantematic; c) pestă bovină. – Din ngr. tifos, fr. typhus.

tifoza
TIFÓZĂ s.f. (Med. vet.; în sintagma) Tifoză aviară = boală a puilor de găină produsă de un virus din grupul bacteriilor paratifice. – Din fr. typhose.

tigaie
TIGÁIE, tigăi, s.f. 1. Vas de bucătărie de formă rotundă, cu marginea joasă și cu o coadă lungă, întrebuințat la prăjit. ♦ (Reg.) Cratiță cu două toarte în care se fierbe mâncarea. 2. Mic recipient la vechile arme de foc, în care se punea praful de pușcă. – Din bg. tigan, scr. tiganj.

tigaita
TIGĂÍȚĂ, tigăițe, s.f. 1. Diminutiv al lui tigaie (1). 2. (Reg.) Vas special, în formă de farfurie cu fundul lat și cu mâner, în care se fixează lumânarea aprinsă. – Tigaie + suf. -iță.

tighel
TIGHÉL, tigheluri, s.n. Cusătură vizibilă, foarte măruntă și regulată, făcută cu mașina sau cu mâna, în care fiecare împunsătură începe de la locul ultimei împunsături precedente. ♢ Expr. (Pop. și fam.) A trage (cuiva) un tighel = a mustra, a dojeni (pe cineva). [Pl. și: tighele] – Din tc. tegel.

tigheli
TIGHELÍ, tighelesc, vb. IV. Tranz. A coase un material cu tighel, a face un tighel. ♦ A tivi o fâșie dintr-un alt material (colorat). – Din tighel.

tighelire
TIGHELÍRE, tigheliri, s.f. Acțiunea de a tigheli și rezultatul ei; tighelit^1. – V. tigheli.

tighelit
TIGHELÍT^1 s.n. Tighelire. – V. tigheli.

TIGHELÍT^2, -Ă, tigheliți, -te, adj. Cusut, prevăzut cu tighel. – V. tigheli.

tignafes
TIGNAFÉS, tignafesuri, s.n. (Pop.) Emfizem pulmonar (la animale). – Din tc. teknefes.

tigoare
TIGOÁRE, tigori, s.f. (Pop.) Om de nimic, ticălos; ființă leneșă, puturoasă sau slabă, prăpădită. – Et. nec.

tigrat
TIGRÁT, -Ă, tigrați, -te, adj. Cu dungi mai închise (ca ale tigrului). – Din fr. tigré.

tigresa
TIGRÉSĂ, tigrese, s.f. (Rar) Tigroaică. – Din fr. tigresse.

tigroaica
TIGROÁICĂ, tigroaice, s.f. Femela tigrului; tigresă. ♦ Epitet dat unei femei energice, impulsive, crude. – Tigru + suf. -oaică.

tigru
TÍGRU, tigri, s.m. Specie de mamifer carnivor din familia felidelor, de talie mare, cu blana de culoare galbenă-roșcată cu dungi negre, transversale, care trăiește în Asia și în insulele Australiei (Felis tigris). ♦ Epitet dat unui om energic, impulsiv, crud. – Din fr. tigre, lat. tigris.

tigva
TÍGVĂ, tigve, s.f. 1. (Pop.) Craniu, țeastă; (depr.) cap; p. ext. ins, individ. 2. Plantă erbacee agățătoare sau târâtoare din familia cucurbitaceelor, cu flori mari, albe, cu fructe mari de forme variate, de obicei bombate, care la maturitate devin lemnoase și gălbui; tâlv (Lagenaria vulgaris); p. restr. fructul acestei plante. ♦ Vas făcut din fructul uscat de tigvă (2). ♢ Expr. Cap de tigvă = om prost. [Var.: (reg.) tívgă s.f.] – Din bg., scr. tikva.

tiharaie
TIHĂRÁIE, tihărăi, s.f. (Pop.) Povârniș pe coasta unui munte; râpă abruptă; loc râpos, sălbatic, acoperit cu vegetație deasă; tihărie. – Et. nec.

tiharie
TIHĂRÍE, tihării, s.f. (Pop.) Tihăraie. – Et. nec. Cf. t i h ă r a i e.

tihna
TÍHNĂ, tihne, s.f. Liniște deplină, pace, tihnire; viață liniștită, lipsită de griji; odihnă, repaus. ♦ (Înv.) Mulțumire, satisfacție. [Var.: (pop.) tícnă s.f.] – Din tihni (derivat regresiv).

tihneala
TIHNEÁLĂ, tihneli, s.f. (Înv.) Faptul de a-i tihni, de a avea tihnă. [Var.: ticneálă s.f.] – Tihni + suf. -eală.

tihni
TIHNÍ, pers. 3 tihnește, vb. IV. Intranz. A se bucura (în liniște) de ceva; a-i cădea bine, a-i prii ceva. [Var.: (pop.) ticní vb. IV] – Din sl. tihnonti.

tihnire
TIHNÍRE, tihniri, s.f. (Înv.) Tihnă. [Var.: ticníre s.f.] – V. tihni.

tihnit
TIHNÍT, -Ă, tihniți, -te, adj. (Despre viața cuiva; adesea adverbial) Liniștit, lipsit de griji. ♦ Pașnic, odihnitor. [Var.: (pop.) ticnít, -ă adj.] – V. tihni.

tij
TIJ adv. (Înv.) De asemenea. – Cf. ucr. t e ž, pol. t e ž.

tija
TÍJĂ, tije, s.f. 1. Tulpină aeriană a plantelor erbacee. 2. Bară de metal (cilindrică) făcând parte dintr-un sistem tehnic, ca element de legătură sau de ghidare. – Din fr. tige.

tilda
TÍLDĂ, tilde, s.f. 1. Semn grafic de forma unui „s” de tipar culcat, folosit în unele opere pentru înlocuirea unui cuvânt care se repetă. 2. Semn diacritic de forma unui „s” de tipar culcat, care se pune deasupra unei litere pentru a conferi pronunțării sunetului pe care îl reprezintă un caracter palatal, nazal etc. – Din fr. tilde, germ. Tilde.

tiliaceu
TILIACÉU, tiliacee, s.n. (La pl.) Familie de plante lemnoase sau (rar) erbacee, al căror tip este teiul (Tilia); (și la sg.) plantă care face parte din această familie. ♢ (Adjectival) Plantă tiliacee. [Pr.: -li-a-] – Din fr. tiliacées.

tilinc
TILÍNC interj. (Repetat) Cuvânt care imită sunetul unui clopoțel. – Onomatopee.

tilinca
TILÍNCĂ, tilinci, s.f. Vechi instrument muzical popular de suflat, asemănător cu fluierul, dar fără găuri laterale, făcut din scoarță de paltin, răchită, tei etc. [Var.: tilíngă s.f] – Cf. t i l i n c.

tilincuta
TILINCÚȚĂ, tilincuțe, s.f. Diminutiv al lui tilincă. – Tilincă + suf. -uță.

tilinga
TILÍNGĂ s.f. v. tilincă.

tilisca
TILÍȘCĂ, tiliști, s.f. Plantă erbacee cu rizomul târâtor, cu tulpina acoperită de peri moi, cu flori trandafirii dispuse în ciorchine (Circaea lutetiana). – Et. nec.

timar
TIMÁR^1, timari, s.m. (Reg.) Tăbăcar. – Din magh. timár.

TIMÁR^2, timaruri, s.n. (Mai ales la pl.) Denumire dată, în evul mediu, în Imperiul Otoman, loturilor de pământ conferite, temporar, oștenilor, în schimbul obligației de a presta serviciul militar. – Din fr. timares.

timariot
TIMARIÓT, timarioți, s.m. (Înv.) Militar turc împroprietărit, dator să se întoarcă sub arme la prima chemare, împreună cu mai mulți mercenari întreținuți de el. [Pr.: -ri-ot] – Din fr. timariot.

timbra
TIMBRÁ, timbrez, vb I. Tranz. 1. A aplica timbrul legal pe o scrisoare, pe un act oficial etc.; p. ext. a plăti o taxă de timbru. 2. (Despre cântăreți) A-și exersa vocea în vederea obținerii unui timbru plăcut și bine marcat. – Din fr. timbrer.

timbral
TIMBRÁL, -Ă, timbrali, -e, adj. (Muz.) Caracteristic timbrului (2). – Timbru + suf. -al.

timbrare
TIMBRÁRE, timbrări, s.f. Acțiunea de a timbra și rezultatul ei. – V. timbra.

timbrat
TIMBRÁT, -Ă, timbrați, -te, adj. 1. (Despre scrisori, acte etc.) Pe care s-a aplicat timbrul legal. 2. (Despre voce) Cu timbru (2) plăcut și bine marcat. – V. timbra.

timbrologie
TIMBROLOGÍE s.f. (Rar) Filatelie. – Din fr. timbrologie.

timbru
TÍMBRU, (1) timbre, (2, 3) timbruri, s.n. 1. Imprimat de dimensiuni mici, emis de stat sau de o instituție special autorizată, care se lipește pe acte oficiale sau pe scrisori și care reprezintă un impozit sau o taxă; taxă reprezentând valoarea unui timbru (1) și care este plătită direct unei administrații publice. ♢ Timbru sec = imagine imprimată în relief pe hârtie, cu ajutorul unui dispozitiv special de metal, care întărește valoarea unui act. Timbru comemorativ = timbru tipărit ocazional și folosit în locul timbrelor obișnuite, pentru

timf
TIMF, timfi, s.m. Veche monedă poloneză sau rusească care a circulat și în Moldova. – Din pol. tynf.

timid
TIMÍD, -Ă, timizi, -de, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Lipsit de îndrăzneală, de încredere în sine; sfios, rușinos; (despre însușirile sau acțiunile oamenilor) care dovedește, trădează o astfel de fire. – Din fr. timide, lat. timidus.

timiditate
TIMIDITÁTE, timidități, s.f. Însușirea de a fi timid; lipsă de îndrăzneală; sfială, sfiiciune. – Din fr. timidité, lat. timiditas, -atis.

timie
TIMÍE s.f. (Psih.) Stare afectivă obișnuită a unui individ. – Din lat., engl. thymia.

timisean
TIMIȘEÁN, -Ă, timișeni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în județul Timiș. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din județul Timiș. – Timiș (n. pr.) + suf. -ean.

timiseanca
TIMIȘEÁNCĂ, timișence, s.f. Femeie născută și crescută în județul Timiș. ♦ Locuitoare din județul Timiș. – Timișean + suf. -că.

timisorean
TIMIȘOREÁN, -Ă, timișoreni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul Timișoara. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Timișoara. – Timișoara (n. pr.) + suf. -ean.

timisoreanca
TIMIȘOREÁNCĂ, timișorence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Timișoara. ♦ Locuitoare din municipiul Timișoara. – Timișorean + suf. -că.

timleac
TIMLEÁC, timleacuri, s.n. Unealtă de pescuit formată dintr-o varga groasă de fier prevăzută la unul din capete cu un cârlig ascuțit, care servește la prinderea peștilor mari. – Din rus. temleak.

timoftica
TIMOFTÍCĂ, timoftici, s.f. Plantă erbacee din familia gramineelor, cultivată ca plantă furajeră (Phleum pratense). – Timofte (n. pr.) + suf. -ică.

timol
TIMÓL, (2) timoluri, s.n. 1. Compus organic din clasa fenolilor, care se găsește în unele uleiuri eterice sau se prepară pe cale sintetică, fiind folosit în special ca medicament. 2. (Med.) Probă de laborator pentru verificarea funcțiilor ficatului. – Din fr. thymol.

timona
TIMÓNĂ, timone, s.f. Roată de lemn sau de metal cu ajutorul căreia se manevrează cârma unei nave. – Din ngr. timóni.

timonerie
TIMONERÍE, timonerii, s.f. 1. Loc cu vizibilitate bună de pe bordul unei nave, unde se găsește timona și unde își face serviciul timonierul. 2. (În sintagma) Timonerie de frână = ansamblu de piese (pârghii, bare și tije) care acționează frâna unui automobil, a unei locomotive etc. – Din fr. timonerie, it. timoneria.

timonier
TIMONIÉR, timonieri, s.m. Marinar însărcinat cu manevrarea timonei și care transmite semnalele de legătură cu interiorul navei, cu alte nave sau cu coasta. [Pr.: -ni-er] – Din fr. timonier.

timora
TIMORÁ, timorez, vb. I. Tranz. (Livr.) A speria; a intimida. – Din timorat (derivat regresiv).

timorare
TIMORÁRE, timorări, s.f. Acțiunea de a timora și rezultatul ei; intimidare. – V. timora.

timorat
TIMORÁT, -Ă, timorați, -te, adj. (Livr.) Stăpânit de frică sau de emoție; temător, intimidat, speriat. – Din fr. timoré, lat. timoratus.

timp
TIMP, (II, V, rar IV) timpuri, s.n., (IV, înv. și II) timpi, s.m. I. S.n. Dimensiune a Universului după care se ordonează succesiunea ireversibilă a fenomenelor. II. S.n. și (înv.) m. 1. Durată, perioadă, măsurată în ore, zile etc., care corespunde desfășurării unei acțiuni, unui fenomen, unui eveniment; scurgere succesivă de momente; interval, răstimp, răgaz. ♢ Loc. conj. Cât timp... = în toată perioada în care... ♢ Loc. adv. De la un timp sau (rar) dintr-un timp = începând de la un moment dat. Cu timpul = cu încetul, treptat, pe măsură ce trece vremea. La (sau din) timp = la momentul potrivit; până nu este prea târziu. Din timp în timp = la intervale (mai mari sau mai mici) de timp; din când în când, uneori, câteodată. (În) tot timpul = mereu, întruna. În același timp = simultan; de asemenea. ♢ Expr. E timpul (să...) = a venit momentul (să...). (Toate) la timpul lor = (toate) la momentul potrivit. A fi (sau a sosi) timpul cuiva = a sosi pentru cineva momentul potrivit (și așteptat). ♦ (Înv.) Anotimp. 2. Perioadă determinată istoric; epocă. ♢ Expr. Pe timpuri = demult, odinioară. ♦ (La pl.) Împrejurări. III. S.n. Stare a atmosferei într-o regiune, pe o perioadă dată, determinată de ansamblul factorilor meteorologici. IV. S.m. și (rar) n. Fiecare dintre fazele sau momentele unei mișcări, ale unei operații, ale unui fenomen, ale unei acțiuni etc. ♦ Fiecare dintre fazele ciclului termodinamic al unei mașini termice cu piston, care corespunde unei curse complete a acestuia. Motor în patru timpi. ♦ (Muz.) Fiecare dintre fazele egale care alcătuiesc o măsură; bătaie. V. S.n. Categorie gramaticală specifică verbului, cu ajutorul căreia se exprimă raportul dintre momentul vorbirii, un moment de referință și momentul în care se petrece acțiunea sau în care este adevărată o anumită stare de lucruri. ♦ Fiecare dintre formele flexionare ale verbului, prin care se exprimă categoria gramaticală a timpului (V). – Lat. tempus, -oris.

timpan
TIMPÁN, timpane, s.n. 1. (Anat.) Membrană elastică care desparte partea externă a urechii de cea mijlocie, transmițând prin vibrații undele sonore la urechea internă. 2. Instrument muzical de percuție, asemănător cu toba, dar care poate fi acordat; paucă. 3. (Arhit.) Suprafață de zidărie netedă sau ornamentată cu sculpturi, situată între o grindă orizontală și un arc de deasupra golului unei uși sau al unei ferestre. – Din (1, 3) fr. tympan, (2) it. timpano.

timpanism
TIMPANÍSM s.n. Boală care se manifestă prin balonarea abdomenului, din cauza gazelor aflate în intestine; timpanită. – Din fr. tympanisme.

timpanist
TIMPANÍST, -Ă, timpaniști, -ste, s.m. și f. Membru al unei orchestre care bate timpanul (2). – Din it. timpanista.

timpanita
TIMPANÍTĂ, timpanite, s.f. (Med.) Timpanism. – Din fr. tympanite.

timpanon
TIMPANÓN, timpanoane, s.n. Instrument muzical folosit în sec. XVI-XVIII, alcătuit dintr-o cutie de rezonanță în formă de trapez, deasupra căreia erau întinse coarde de metal puse în vibrație cu două ciocănele. – Din fr. tympanon.

timpanoplastie
TIMPANOPLASTÍE, timpanoplastii, s.f. (Med.) Operație prin care se încearcă refacerea timpanului perforat. – Din fr. tympanoplastie.

timpanotomie
TIMPANOTOMÍE, timpanotomii, s.f. (Med.) Paracenteză a timpanului. – Din fr. tympanotomie.

timpuriu
TIMPURÍU, -ÍE, timpurii, adj. 1. Care se întâmplă, apare sau se face înainte de data sau timpul obișnuit sau prevăzut. ♢ Loc. adv. De timpuriu = înainte de data sau de timpul obișnuit sau prevăzut, din vreme; devreme. 2. (Despre varietăți de fructe sau de legume) Care se coace sau devine bun de mâncat înainte de vremea obișnuită; (despre flori) care se dezvoltă mai devreme; (despre copaci) care înflorește sau înverzește mai devreme decât timpul obișnuit. – Din lat. *temporivus.

timus
TÍMUS s.n. Glandă cu secreție internă, așezată în partea superioară a toracelui, care influențează creșterea organismului în primii ani ai copilăriei și se atrofiază mai târziu. – Din fr. thymus.

tina
TÍNĂ s.f. (Reg.) Noroi. ♦ Pământ, lut. – Din sl. tina.

tinctorial
TINCTORIÁL, -Ă, tinctoriali, -e, adj. (Despre plante sau produse chimice) Care conține substanțe colorante; (despre substanțe) care este obținut din plante și folosit la colorarea produselor textile sau a pieilor. [Pr.: -ri-al] – Din fr. tinctorial.

tinctura
TINCTÚRĂ, tincturi, s.f. Medicament obținut prin dizolvarea în alcool sau în eter a elementelor active dintr-o plantă, dintr-un produs chimic etc. – Din lat. tinctura. Cf. fr. t e i n t u r e.

tindalizare
TINDALIZÁRE, tindalizări, s.f. Procedeu de sterilizare prin încălziri la temperaturi între 60^0-80^0C și răciri succesive. – După fr. tyndallisation.

tinda
TÍNDĂ, tinde, s.f. Încăpere mică situată la intrarea caselor țărănești. ♢ Expr. A face o treabă până în tindă = a începe un lucru fără a-l termina. ♦ (Înv.) Coridor, galerie. ♦ Pronaos. ♦ Prispă, pridvor, cerdac. [Pl. și: tinzi] – Lat. *tenda (< tendere).

tinde
TÍNDE, tind, vb. III. Intranz. 1. A-și îndrepta năzuințele sau activitatea spre atingerea unui obiectiv, spre câștigarea unui lucru dorit; a aspira, a năzui. 2. (Despre obiecte) A avea tendința să..., a evolua într-o anumită direcție și de o anumită manieră. – Din fr. tendre, lat. tendere (după întinde).

tindeche
TINDÉCHE, tindechi, s.f. Bucată îngustă de lemn sau de oțel, cu dinți la ambele capete, cu ajutorul căreia se ține întinsă pânza la război când se țese manual. ♦ Mecanism bazat pe o serie de rotițe, cu care se întinde pânza în lățime la războaiele mecanice. – Lat. tendicula.

tinduta
TINDÚȚĂ, tinduțe, s.f. Diminutiv al lui tindă. – Tindă + suf. -uță.

tinerel
TINERÉL, -EÁ, -ÍCĂ, tinerei, -ele, adj., s.m. și f. Diminutiv ai lui tânăr. – Tânăr + suf. -el.

tineresc
TINERÉSC, -EÁSCĂ, tinerești, adj. Care aparține tinereții sau persoanelor tinere, privitor la tinerețe sau la persoanele tinere; caracteristic tinereții sau persoanelor tinere. – Tânăr + suf. -esc.

tinereste
TINEREȘTE adv. În felul tinerilor, ca tinerii. – Tânăr + suf. -ește.

tineret
TINERÉT s.n. Mulțime de tineri, totalitatea tinerilor; tinerime, tinerețe (3). ♦ Totalitatea animalelor tinere de aceeași specie dintr-o gospodărie. – Tânăr + suf. -et.

tinerete
TINERÉȚE, tinereți, s.f. 1. Perioadă din viața omului între copilărie și maturitate. ♦ Perioada de început a existenței unui animal sau a unui copac. 2. Stare a omului tânăr (caracterizată prin vigoare, prospețime, avânt). 3. Oameni tineri; tineret. – Tânăr + suf. -ețe.

tinerime
TINERÍME s.f. Tineret. – Tânăr + suf. -ime.

tineta
TINÉTĂ, tinete, s.f. Putină mică, hârdău care servește, în anumite locuri, la colectarea și transportul materiilor fecale. – Din fr. tinette.

ting
TING interj. (Repetat) Cuvânt care imită sunetul clopoțeilor sau al talăngii. – Onomatopee.

tingire
TINGÍRE, tingiri, s.f. Vas adânc (de aramă sau de fontă) în care se gătește mâncarea. – Din tc. tencere.

tinichea
TINICHEÁ, tinichele, s.f. 1. Placă sau foaie subțire de tablă de oțel având diverse întrebuințări. ♦ (Depr.) Metal de calitate inferioară. ♢ Expr. A fi (sau a rămâne, a ajunge ori a lăsa pe cineva) tinichea = a fi (sau a rămâne, a ajunge ori a lăsa pe cineva) lipsit de ori ce bun material. 2. Cutie, vas, recipient făcut din tablă. 3. (Depr.) Decorație, medalie. 4. (Reg.) Scândură subțire (de brad). – Din tc. teneke.

tinicheluta
TINICHELÚȚĂ, tinicheluțe, s.f. Diminutiv al lui tinichea. – Tinichea + suf. -eluță.

tinichigerie
TINICHIGERÍE, tinichigerii, s.f. 1. Meseria tinichigiului. 2. Atelierul sau prăvălia tinichigiului. – Tinichigiu + suf. -erie.

tinichigiu
TINICHIGÍU, tinichigii, s.m. Meseriaș, muncitor care lucrează sau repară obiecte de tinichea, sârmă, bare metalice etc. – Din tc. tenekeci.

tinos
TINÓS, TINOÁSĂ, tinoși, -oase, adj. (Reg.) Plin de tină, murdărit cu tină; noroios. – Tină + suf. -os.

tintometru
TINTOMÉTRU, tintometre, s.n. Tip de colorimetru în care culoarea (concentrația) unei soluții se determină prin compararea ei cu sticle colorate. – Din germ. Tintometer.

tio
TIO interj. (Pop.) Strigăt cu care se gonește un animal. – Onomatopee.

tiocol
TIOCÓL, tiocoli, s.m. (Chim.) Produs sintetic asemănător prin unele proprietăți cu cauciucul. [Pr.: ti-o-] – Din fr. thiokol, germ. Tiokol.

tiol
TIÓL, tioli, s.m. Mercaptan. [Pr.: ti-ol] – Din fr. thiol.

tiouree
TIOURÉE s.f. Substanță organică, incoloră, solubilă în apă, întrebuințată la fabricarea unor medicamente sau a unor materiale plastice. [Pr.: ti-o-u-re-e] – Din fr. thio-urée.

tip
TIP, (1, 2, 3) tipuri, (4) tipi, s.m. 1. S.n. Obiect care reprezintă modelul pe baza căruia se produc alte obiecte de același fel; prototip. 2. S.n. Individ, exemplar, obiect, fenomen care întrunește anumite trăsături reprezentative, esențiale pentru un grup întreg de indivizi, de exemplare, de obiecte etc. de același fel. ♦ Spec. Personaj din literatură sau din artă care întrunește, în modul cel mai expresiv, trăsăturile, caracterele esențiale ale indivizilor din categoria (socială sau psihologică) pe care o reprezintă. ♦ Totalitatea caracterelor distinctive fundamentale ale unui grup, ale unei familii, ale unei rase etc. ♦ Caracter distinctiv; particularitate. 3. S.n. Soi^3, fel, gen, categorie. 4. S.m. (Fam.) Individ, ins. – Din fr. type, lat. typus.

tipa
TÍPA interj. (Repetat) Cuvânt care imită zgomotul produs de cineva care umblă desculț sau pășește foarte ușor. – Onomatopee.

tipar
TIPÁR, tipare, s.n. 1. Ansamblul operațiilor de tipărire a unui text; tehnica, meșteșugul de a tipări; ansamblul mijloacelor tehnice prin care se imprimă un text. ♢ Tipar adânc = calcografie (1). Tipar înalt = metodă de tipărire cu forme de tipar în relief. ♢ Expr. A da (ceva) la tipar = a preda (o lucrare) spre publicare. (A fi sau a se afla) sub tipar = (a fi sau a se afla) în pregătire la tipografie pentru a apărea, (a fi sau a se afla) în curs de tipărire. 2. Model, prototip după care se confecționează sau se toarnă diferite obiecte. ♦ Fig. Clișeu, șablon. ♦ Ștanță pentru

tiparnita
TIPÁRNIȚĂ, tiparnițe, s.f. (Înv.) Tipografie (rudimentară). – Tiparnă (înv. „tipografie” < sl.) + suf. -iță.

tiparoasa
TIPAROÁSĂ, tiparoase, s.f. (Bot.; rar) Chiparoasă. – Cf. c h i p a r o a s ă.

tipari
TIPĂRÍ, tipăresc, vb. IV. Tranz. 1. A reproduce pe un material texte, imagini, desene etc. cu ajutorul unei mașini speciale; p. ext. a publica, a edita. 2. (Înv.), A lăsa o urmă; a întipări. 3. (Pop.) A apăsa, a îndesa, a frământa ceva cu mâna sau cu un obiect pentru a da o anumită formă. – Din tipar.

tiparire
TIPĂRÍRE, tipăriri, s.f. Acțiunea de a tipări și rezultatul ei; imprimare; p. ext. editare, publicare; tipărit. – V. tipări.

tiparit
TIPĂRÍT s.n. Tipărire. – V. tipări.

tiparitor
TIPĂRITÓR, tipăritori, s.m. (Înv.) Muncitor care lucrează tipare (2). – Tipări + suf. -tor.

tiparitura
TIPĂRITÚRĂ, tipărituri, s.f. Lucrare, carte tipărită. – Tipări + suf. -tură.

tipesa
TIPÉSĂ, tipese, s.f. (Fam. și peior.) Persoană de sex feminin (cu relații și comportări dubioase). – Din fr. typesse.

tipic
TIPÍC^1, tipicuri, s.n. 1. Formulă obișnuită, stereotipă; obicei, tradiție, normă, regulă. 2. Carte care cuprinde ansamblul regulilor după care se oficiază slujbele religioase; normă, regulă pentru oficierea serviciului divin. – Din sl. tipikŭ.

TÍPIC^2, -Ă, tipici, -ce, adj. Care distinge, caracterizează o persoană, un obiect, un fenomen etc.; caracteristic, specific. ♦ (Substantivat, n.) Caracterul a ceea ce este specific; p. restr. totalitatea caracterelor unui fenomen artistic, ale unui personaj literar etc., care exprimă în artă esența realității. – Din fr. typique, lat. typicus.

tipicar
TIPICÁR, -Ă, tipicari, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care dă prea multă importanță lucrurilor mărunte, oprindu-se la forme și aspecte exterioare, fără a pătrunde în miezul lucrurilor; (persoană) care manifestă o scrupulozitate exagerată, inutilă; (om) formalist, pedant. ♦ Spec. (Persoană) care se ține strict de tipicul^1 bisericesc. – Tipic^1 + suf. -ar.

tipicitate
TIPICITÁTE s.f. Caracterul a ceea ce este tipic^2. – Tipic^2 + suf. -itate.

tipie
TIPÍE, tipii, s.f. (Reg.) Colină cu vârful teșit, de forma unui trunchi de con. – Et. nec.

tipiza
TIPIZÁ, tipizez, vb. I. Tranz. A realiza o tipizare. – Tip + suf. -iza.

tipizare
TIPIZÁRE, tipizări, s.f. 1. Reducere a unor tipuri de produse din aceeași categorie și destinate aceluiași scop, la cele recunoscute ca fiind mai folositoare și mai corespunzătoare scopului, care sunt reproduse pe scară largă; standardizare. 2. Proces complex de generalizare artistică a realității, în urma căruia esența relațiilor sociale, psihologice, a evenimentelor istorice se dezvăluie în forma unor imagini concrete semnificative, în caractere vii, veridice. – V. tipiza.

tipizat
TIPIZÁT, -Ă, tipizați, -te, adj. Cu particularități proprii unui tip (2). – V. tipiza.

tipo
TÍPO s.n. (Fam.) Tipografic. – Din fr. typo.

tipodimensiune
TIPODIMENSIÚNE, tipodimensiuni, s.f. Dimensiune standardizată. [Pr.: -si-u-] – Tip + dimensiune.

tipograf
TIPOGRÁF, -Ă, tipografi, -e, subst. 1. S.m. și f. Muncitor specializat în lucrările de tipar. 2. S.n. Mașină de cules și de turnat litere sub formă de rânduri întregi. – Din ngr. tipoghráfos.

tipografic
TIPOGRÁFIC, -Ă, tipografici, -ce, adj. Care ține de tipografie, privitor la tipografie. – Din ngr. tipoghrafikós.

tipografie
TIPOGRAFÍE, tipografii, s.f. 1. Întreprindere sau atelier în care se execută tipărirea de cărți, de ziare etc.; imprimerie, tiparniță, tipo. 2. Artă, meșteșug, procedeu de a tipări un text, o lucrare etc. – Din ngr. tipoghrafĩa.

tipolitografie
TIPOLITOGRAFÍE, tipolitografii, s.f. Procedeu de imprimare a unor texte culese cu litere mobile, mai întâi pe hârtie de transport și apoi pe forme de tipar plan (placă litografică sau metal). – Din fr. typolithographie.

tipologic
TIPOLÓGIC, -Ă, tipologici, -ce, adj. Care ține de tipologie, privitor la tipologie. – Din fr. typologique.

tipologie
TIPOLOGÍE, tipologii, s.f. Studiu științific al trăsăturilor tipice sau al relațiilor reciproce dintre diversele tipuri ale unor obiecte sau fenomene. ♦ Ramură a psihologiei care se ocupă cu studiul trăsăturilor psihice caracteristice ale oamenilor. ♦ Studiere a caracteristicilor structurale sincronice ale uneia sau mai multor limbi. – Din fr. typologie.

tipometrie
TIPOMETRÍE s.f. Procedeu mai vechi de reproducere a hărților și figurilor geometrice, folosind forme compuse din elemente tipografice și clișee. – Din fr. typométrie.

tipometru
TIPOMÉTRU, tipometre, s.n. 1. Instrument pentru măsurarea corpului literelor tipografice. 2. Riglă de metal cu una sau mai multe scări gradate în puncte sau alte unități tipografice și cu care se controlează dimensiunile machetei, textelor etc. – Din fr. typomètre.

tipoteca
TIPOTÉCĂ, tipoteci, s.f. Colecție a seturilor complete de caractere tipografice și litere (din toate scrierile lumii). – Tip[ografie] + suf. -tecă.

tipsie
TIPSÍE, tipsii, s.f. 1. (Adesea fig.) Tavă mare, rotundă, de metal, uneori artistic ornamentată. 2. (Muz.; la pl.) Chimval. – Din tc. tepsi.

tipsioara
TIPSIOÁRĂ, tipsioare, s.f. (Rar) Diminutiv al lui tipsie. [Pr.: -si-oa-] – Tipsie + suf. -ioară.

tiptil
TIPTÍL adv. 1. Fără zgomot, ușor, cu grijă (pentru a nu fi auzit). Merge tiptil. ♦ Pe furiș, pe nesimțite; pe ascuns (pentru a nu fi văzut, pentru a nu se da de gol). 2. (Înv.; în expr.) A se îmbrăca tiptil = a se deghiza, a se travesti. [Var.: (înv.) teptíl adv.] – Din tc. tebdil.

tir
TIR^1 s.n. 1. Ramură sportivă practică cu arcul, arbaleta sau cu diferite tipuri și calibre de arme de foc sau cu aer comprimat, care cuprinde mai multe probe de tragere la țintă. 2. Felul în care o armă (de foc) trimite proiectilul spre țintă. Armă cu tir lung. 3. Tragere la țintă în procesul de instruire militară. – Din fr. tir.

TIR^2, tiruri, s.n. Autocamion de mare tonaj pentru transportul internațional de mărfuri. – Din inițialele t[ransport] i[nternațional] r[utier].

tira
TÍRA interj. (În expr.) A ține tira = a ține hangul. – Onomatopee.

tirada
TIRÁDĂ, tirade, s.f. 1. (Adesea fig.) Parte dintr-un discurs în care oratorul dezvoltă pe larg (și cu emfază) o idee, o teză. 2. Fragment dintr-o operă literară (dramatică), de întindere mai mare, caracterizată printr-o deosebită intensitate afectivă, spus fără întrerupere de unul dintre eroi. – Din fr. tirade.

tiraj
TIRÁJ, tiraje, s.n. 1. Numărul de exemplare în care se tipărește o carte sau o publicație periodică. ♢ Loc. adj. Cu (sau de) (mare) tiraj = care apare într-un număr mare de exemplare. 2. Multiplicare, prin copiere, a unui film, pentru a asigura numărul de copii necesar rețelei cinematografice. 3. Operație de turnare în sticle a vinului pregătit pentru fabricarea șampaniei. 4. Circulația aerului (și a gazelor de ardere) într-o instalație de încălzire cu focar (care se datorește diferenței de presiune dintre două sectoare ale coșului). – Din fr. tirage.

tiralior
TIRALIÓR, tiraliori, s.m. Infanterist însărcinat cu misiuni de cercetare. [Pr.: -li-or] – Din fr. tirailleur.

tiran
TIRÁN, -Ă, tirani, -e, subst., adj. 1. S.m. Stăpânitor absolut al unui stat sau al unei cetăți grecești din antichitate (care guverna cu cruzime); p. gener. șef de stat care conduce în mod absolut; despot. 2. Adj., s.m. și f. (Persoană) care încearcă să-și impună voința în orice împrejurare, care asuprește pe cei din jur; (om) crud, nemilos. – Din ngr. tirannos, fr. tyran.

tiranic
TIRÁNIC, -Ă, tiranici, -ce, adj. Care tiranizează, de tiran; despotic, samavolnic, crud, arbitrar, tiranicesc, tirănesc. ♦ Fig. Care obsedează, urmărește, chinuiește; chinuitor, obsendant. – Din ngr. tirannikós, fr. tyrannique.

tiranicesc
TIRANICÉSC, -EÁSCĂ, tiranicești, adj. (Înv.) Tiranic. – Tiran + suf. -icesc.

tiranicid
TIRANICÍD s.n., s.m. (Livr.) 1. S.n. Ucidere a unui tiran. 2. S.m. Ucigaș al unui tiran. – Din fr. tyrannicide.

tiranie
TIRANÍE, tiranii, s.f. 1. Formă de conducere politică în Grecia antică; p. gener. conducere politică, guvernare despotică sau obținută prin uzurpare. 2. Caracterul a ceea ce este tiranic. ♦ Comportare, atitudine de tiran (2); faptă de tiran. – Din fr. tyrannie.

tiraniza
TIRANIZÁ, tiranizez, vb. I. Tranz. A trata pe cineva în mod tiranic, a se purta ca un tiran (2); a asupri, a teroriza. ♦ Fig. A chinui, a obseda. – Din fr. tyranniser.

tiranizare
TIRANIZÁRE s.f. Acțiunea de a tiraniza și rezultatul ei. – V. tiraniza.

tirant
TIRÁNT, tiranți, s.m. Element de construcție confecționat din cabluri, lanțuri, bare de oțel sau din beton armat, care are rolul de a prelua forțe de întindere. – Din fr. tirant

tiratron
TIRATRÓN, tiratroane, s.n. (Fiz.) Triodă cu descărcare în gaz. – Din fr. Thyratron.

tiranesc
TIRĂNÉSC, -EASCĂ, tirănești, adj. (Înv.) Tiranic. – Tiran + suf. -esc.

tirbuson
TIRBUȘÓN, tirbușoane, s.n. Dispozitiv de metal în formă de spirală, prevăzut cu un mâner, folosit pentru a scoate dopurile de plută de la sticlă; rac^2. – Din fr. tire-bouchon.

tireghie
TIREGHÍE s.f. v. tirighie.

tireoglobulina
TIREOGLOBULÍNĂ s.f. (Biol.) Substanță bogată în iod, prezentă în glanda tiroidă. [Pr.: -re-o-] – Din fr. thyréoglobuline.

tireotoxicoza
TIREOTOXICÓZĂ, tireotoxicoze s.f. (Med.) Boală provocată de intoxicarea organismului cu hormoni tiroidieni în exces. [Pr.: -re-o-] – Din fr. thyréotoxicose.

tireotrop
TIREOTRÓP s.n. (Biol.) Hormon secretat de hipofiză, având rolul de a stimula și controla funcția tiroidei. [Pr.: -re-o-] – Din fr. thyréotrope.

tirfon
TIRFÓN, tirfoane, s.n. Șurub mare de oțel folosit în fixarea șinelor de cale ferată pe traverse. – Din fr. tire-fond.

tiriac
TIRIÁC, s.n. Preparat medicinal care conține opiu, întrebuințat în trecut ca anestezic. [Pr.: -ri-ac] – Din tc. tiryak.

tiriachiu
TIRIACHÍU, -ÍE, tiriachii adj. (Înv.) Amețit (de băutură sau de substanțe narcotice). [Pr.: -ri-a-] – Din tc. tiryaki.

tirighie
TIRIGHÍE s.f. Substanță sedimentară cu aspect sticlos, cu gust acru, rămasă pe pereții butoaielor după ce s-a scos vinul și folosită în vopsitorie sau pentru acrit mâncărurile; tartru. [Var.: (pop.) tireghíe, tirigíe s.f.] – Din ngr. trighía.

tirigie
TIRIGÍE, s.f. v. tirighie.

tiristor
TIRISTÓR, tiristoare, s.n. (Electron.) Dispozitiv semiconductor constituit din patru regiuni de conductibilități alternate, care poate fi comutat din starea blocată în stare de conducție și invers. – Din engl., fr. thyristor.

tiroid
TIROÍD, -Ă, tiroide, adj. Tiroidian. ♢ Glandă tiroidă (și substantivat, f.) = glandă cu secreție internă, situată în partea anterioară a gâtului, în fața traheii, ai cărei hormoni influențează creșterea, metabolismul etc. – Din fr. thyroide.

tiroidian
TIROIDIÁN, -Ă, tiroidieni, -e, adj. Care ține de tiroidă, privitor la tiroidă; de natura tiroidei; tiroid. Influență tiroidiană. [Pr.: -ro-i-di-an] – Din fr. thyroïdien.

tiroidism
TIROIDÍSM s.m. (Med.) Denumire generică pentru bolile glandei tiroide. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. thyroïdisme.

tiroidita
TIROIDÍTĂ, tiroidite s.f. (Med.) Boală constând în inflamația tiroidei. [Pr.: -ro-i-] – Din fr. thyroïdite.

tirolez
TIROLÉZ, -Ă, tirolezi, -e, subst., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Tirolului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Tirolului sau la populația lui. 3. S.f. Model de rochie alcătuită din trei piese; o bluză albă, un fel de sarafan imprimat și un șorțuleț (alb). – Din it. tirolese.

tiroxina
TIROXÍNĂ, tiroxine, s.f. Hormon bogat în iod care se găsește în glanda tiroidă a vertebratelor. – Din fr. thyroxine.

tirozina
TIROZÍNĂ, tirozine, s.f. Acid aflat în mai multe protide, a cărui oxidare duce la formarea pigmenților negri. – Din fr. thyrosine.

tirs
TIRS, tirsuri, s.n. 1. Toiag simbolic, împodobit cu viță de vie și având în vârf un con de pin, cu care era înfățișat zeul Dionysos și cei care îl însoțeau. 2. Inflorescență în formă de con de brad. – Din fr. thyrse.

tis
TIS s.m. v. tisă.

tisa
TÍSĂ, tise, s.f. Arbore sau arbust rășinos, care poate atinge peste 1000 de ani, cu frunze lungi, aciculare, lucioase, cu lemnul tare și foarte prețios (Taxus baccata); p. restr. lemnul acestui arbore. [Var.: (rar) tis s.m.] – Din sl. tisa.

tist
TIST, tisturi, s.n. (Înv. și reg.) Ofițer; comandant, căpetenie. – Din magh. tiszt.

tisular
TISULÁR, -Ă, tisulari, -e, adj. (Anat.) Care aparține țesuturilor, privitor la țesuturi. – Din fr. tissulaire.

tislaifar
TIȘLÁIFĂR, tișlaifăre, s.n. (Reg.) Milieu. – Din germ. Tischläufer.

titan
TITÁN^1 s.n. Element chimic, metal alb-argintiu, cu duritate mare, care se găsește răspândit în natură sub formă de compuși și care se folosește la fabricarea unor oțeluri. – Din fr. titane.

TITÁN^2, titani, s.m. Om cu puteri extraordinare; uriaș, gigant. ♦ Om cu calități extraordinare, cu o putere de muncă ieșită din comun. – Din fr. titan, lat. Titan, -anis.

titanesc
TITANÉSC, -Ă, titanești, -e, adj. (Rar) Titanic. – Din fr. titanesque.

titanic
TITÁNIC, -Ă, titanici, -ce, adj. Care aparține titanilor^2, privitor la titani^2; care are puteri sau proporții extraordinare, uriaș, extraordinar, gigantic. – Din fr. titanique.

titanism
TITANÍSM s.n. 1. (Livr.) Spirit de revoltă. ♦ Atitudine de revoltă specifică geniului romantic. 2. Ceea ce caracterizează opera unui creator de geniu. – Din fr. titanisme.

titanit
TITANÍT, titanituri, s.n. Silicat natural de calciu și de titan^1, de culoare galbenă, verzuie sau brună, întrebuințat ca piatră semiprețioasă. – Din fr. titanite.

titirez
TITIRÉZ, titirezi, s.m. 1. Partea inferioară, de formă conică, a fusului de tors, care, prin greutatea sa, face ca fusul să se învârtească mai ușor și uniform. 2. Jucărie mică făcută din lemn, din os, din metal etc., în formă de con și cu un vârf ascuțit, care se poate roti pe o suprafață plană; sfârlează. 3. Bățul de sub coșul morii, care lovește teica pentru a face să treacă grăunțele între pietrele morii; hădărag. [Pl. și: (n.) titirezuri] – Et. nec.

titiri
TITIRÍ, titiresc, vb. IV. Refl. și tranz. (Reg. și fam.) A (se) dichisi, a (se) aranja, a (se) găti cu (prea) multă grijă. – Et. nec.

titirire
TITIRÍRE, titiriri, s.f. (Reg. și fam.) Acțiunea de a (se) titiri și rezultatul ei. – V. titiri.

titirisi
TITIRISÍ, titirisesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Pop. și fam.) A (se) dichisi. – Et. nec.

titirit
TITIRÍT, -Ă, titiriți, -te, adj. (Reg. și fam.) Aranjat, dichisit, gătit cu (prea) multă grijă. – V. titiri.

titlu
TÍTLU, titluri, s.n. 1. Calificare căpătată de cineva în urma unor studii speciale într-un anumit domeniu de activitate. ♢ Titlu de glorie = merit, renume, fală. ♦ Demnitate, funcție, titulatură deținute de cineva sau acordate cuiva; nume, denumire care corespunde acestor demnități, funcții sau titulaturi. ♦ Calificativ care exprimă o relație socială. Titlul de tată. 2. Cuvânt sau text pus în fruntea unei lucrări sau a unei părți distincte a ei, indicând rezumativ sau sugestiv cuprinsul acesteia; p. gener. orice lucrare editată. ♦ Partea scrisă de la începutul unui film, care indică numele filmului, realizatorii și studioul care l-a produs. ♦ (La pl.) Traducerea dialogului imprimată pe filmele vorbite în limbi străine. ♢ Loc. adv. Cu titlu de... = cu caracter de, ca... 3. Capitol sau subdiviziune în textele de legi, de regulamente etc. (purtând un număr de ordine). 4. (În sintagmele) Titlu de proprietate = document care stabilește dreptul de proprietate al cuiva asupra unui obiect. Titlu de valoare = document de valoare care face obiectul unor tranzacții financiare. 5. Fig. Bază legală, drept. 6. Procent de metal nobil dintr-un aliaj; titru (3). – Din ngr. títlos, lat. titulus. Cf. (pentru sens) fr. t i t r e.

titra
TITRÁ, titrez, vb. I. Tranz. 1. A determina proporția de aur, de argint etc. dintr-un aliaj. 2. A determina prin analiză volumetrică concentrația unei soluții. – Din fr. titrer.

titrare
TITRÁRE, titrări, s.f. Acțiunea de a titra și rezultatul ei. – V. titra.

titrat
TITRÁT, -Ă, titrați, -te, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Persoană) care a obținut un titlu în urma absolvirii unei instituții de învățământ superior. 2. Adj. (Despre soluții) A cărei concentrație a fost determinată prin analiză. – Din fr. titré.

titrator
TITRATÓR, -OÁRE, titratori, -oare, s.m. și f. Specialist care titrează soluțiile. – Titra + suf. -tor.

titrimetrie
TITRIMETRÍE s.f. (Chim.) Volumetrie. – Din fr. titrimétrie.

titru
TÍTRU, titre, s.n. 1. Cantitate de substanță activă, exprimată în grame, care se află dizolvată într-un mililitru de soluție. 2. Numărul de grame dintr-o substanță cu care aceasta reacționează într-un anumit sens sau care sunt puse în libertate de un centimetru cub de soluție. 3. Titlu (6). ♦ Număr care indică finețea firului de mătase și a fibrelor sintetice. – Din fr. titre.

titubant
TITUBÁNT, -Ă, titubanți, -te, adj. (Franțuzism) Bălăbănit^2, nesigur, tremurător. – Din fr. titubant.

titubatie
TITUBÁȚIE, titubații, s.f. (Franțuzism) Nesiguranță în mers și în mișcări. – Din fr. titubation.

titular
TITULÁR, -Ă, titulari, -e, adj., s.m. și f. 1. (Persoană) care ocupă un post, îndeplinește o funcție etc. cu caracter de permanență, pe baza unei numiri făcute după formele legale. ♦ (Persoană) care se bucură de un drept juridic. 2. (Persoană) care apare ca erou principal, care dă titlul unei opere artistice, care interpretează rolul principal. – Din fr. titulaire.

titulariza
TITULARIZÁ, titularizez, vb. I. Tranz. A numi pe cineva ca titular al unui post (în care funcționa până atunci în mod provizoriu). – Din fr. titulariser.

titularizare
TITULARIZÁRE, titularizări, s.f. Acțiunea de a titulariza și rezultatul ei. – V. titulariza.

titularizat
TITULARIZÁT, -Ă, titularizați, -te, adj. (Despre persoane) Care a devenit titular al postului în care funcționa până atunci în mod provizoriu. – V. titulariza.

titulatura
TITULATÚRĂ, titulaturi, s.f. 1. Modul de a se intitula al cuiva sau a ceva. 2. Totalitatea titlurilor pe care are dreptul să le poarte o persoană, o instituție etc. – Din fr. titulature.

tiu
TIU interj. Exclamație care exprimă regretul, mirarea etc. – Onomatopee.

tiui
TIUÍ, tiuiesc, vb. IV. Tranz. și intranz. A izgoni un animal (cu strigătul „tio”). [Pr.: ti-u-i] – Tio + suf. -ui.

tiv
TIV, tivuri, s.n. Margine a unui obiect de stofă, de pânză etc., îndoită și fixată printr-o cusătură pentru a împiedica destrămarea țesăturii. – Et. nec.

tiva
TÍVA interj. (Reg.) Hai! fuga! fugi! șterge-o! ♢ Expr. Tiva, băiete! = pe-aici ți-e drumul! pleacă în grabă! – Cf. bg. o t i v a m „mă duc”.

tiveala
TIVEÁLĂ, tiveli, s.f. Faptul de a tivi; (concr.) ceea ce s-a tivit. – Tivi + suf. -eală.

tivga
TÍVGĂ s.f. v. tigvă.

tivi
TIVÍ, tivesc, vb. IV. Tranz. A face, a coase un tiv. ♦ Fig. A mărgini, a împrejmui (cu un chenar, cu o dungă de altă culoare). – Din tiv.

tivilchie
TIVILCHÍE s.f. v. tivilichie.

tivilichie
TIVILICHÍE, tivilichii, s.f. Pieptar confecționat din piele cu blana în interior, împodobit cu cusături, purtat de femeile de la țară. [Var.: tivilchíe s.f.] – Et. nec.

tivire
TIVÍRE, tiviri, s.f. Acțiunea de a tivi și rezultatul ei; tivitură. – V. tivi.

tivit
TIVÍT^1 s.n. Faptul de a tivi; tivire. – V. tivi.

TIVÍT^2, -Ă, tiviți, -te, adj. (Despre țesături, obiecte de îmbrăcăminte) Cu tiv cusut. – V. tivi.

tivitura
TIVITÚRĂ, tivituri, s.f. Tivire; (concr.) locul unde a fost tivit ceva; tiv. ♦ Fâșie îngustă de pânză, cusută pe marginea unei țesături (de altă culoare); chenar. – Tivi + suf. -tură.

tixotropie
TIXOTROPÍE s.f. (Fiz.) Transformare reversibilă a unui gel în sol^4, în urma unei agitări, a acțiunii ultrasunetelor etc. – Din fr. thixotropie.

tiz
TIZ, -Ă, tizi, -e, s.m. și f. Persoană care poartă același nume cu alta, considerată în raport cu aceasta; omonim (2). – Din sl. tizŭ.

tizana
TIZÁNĂ, tizane, s.f. 1. Băutură obținută dintr-o infuzie de plante medicinale sau de cereale. 2. (Înv.) Șampanie cu tărie alcoolică slabă. – Din fr. tisane, lat. tisana.

tizic
TIZÍC, tizicuri, s.n. Un fel de turtă prismatică făcută din baligă amestecată cu paie, folosită de țărani drept combustibil sau ca material de construcție. – Din tc. tezek.

tmeza
TMÉZĂ, tmeze, s.f. Intercalare a unui cuvânt între două elemente ale unui cuvânt compus sau ale unei unități frazeologice. – Din fr. tmèse.

toaca
TOÁCĂ, toace, s.f. 1. Placă de lemn sau de metal pe care se bate ritmic cu unul sau cu două ciocănele, pentru a anunța începerea serviciului religios sau anumite momente ale lui la biserică sau la mănăstire; p. ext. sunetul produs de această bătaie. ♢ Expr. Uscat (ca o) toacă (sau ca toaca) = foarte slab. A ști și toaca în (sau din) cer = a ști multe lucruri; a face pe atotștiutorul, pe înțeleptul. (Pop.) Ucigă-l toaca = a) (în imprecații) lua-l-ar dracul!; b) diavolul, dracul. ♦ Placă de metal în care se bate pentru a da anumite semnale pe șantiere, în ateliere etc. 2. (Pop.) Timp al zilei, după răsăritul soarelui sau înainte de apus, când se oficiază liturghia sau vecernia la biserică. 3. (Art.) Numele popular al constelației Pegas. – Din toca (derivat regresiv).

toaipa
TOÁIPĂ, toaipe, s.f. (Reg.) Unealtă de dulgherie în formă de bardă sau de topor, cu care se cioplesc grinzile. – Et. nec.

toaleta
TOALÉTĂ, toalete, s.f. 1. Faptul de a se găti, de a se dichisi (spălându-se, pieptănându-se, îmbrăcându-se); dichisire, îngrijire, găteală. ♢ Loc. adj. De toaletă = care servește la îngrijirea și la curățarea corpului. ♦ Closet (prevăzut cu chiuvetă). (Concr.) Totalitatea obiectelor de îmbrăcăminte (femeiască); p. restr. rochie. (Concr.) Mobilă compusă dintr-o oglindă și mai multe dulăpioare, rafturi etc., unde se țin obiectele necesare îngrijirii tenului, părului etc. [Pr.: to-a-] – Din fr. toilette.

toamna
TOÁMNĂ, toamne, s.f. Anotimp care urmează după vară și precedă iarna, cuprinzând (în emisfera boreală) intervalul dintre 23 septembrie și 22 decembrie, caracterizat prin scăderea treptată a duratei zilei, însemnate precipitații și veștejirea vegetației. ♢ Loc. adj. De toamnă = care se face sau se întâmplă toamna, care este necesar sau caracteristic acestui anotimp. ♢ Loc. adv. Astă toamnă = în toamna trecută. La toamnă = când va veni toamna; în timpul toamnei viitoare. De (cu) toamnă = fiind încă toamnă. Pe (sau în) toamnă = când a sosit (sau când va sosi) toamna, pe timpul toamnei. Până la toamnă = până la începutul toamnei. ♦ (Adverbial; în forma toamna) În timpul toamnei. – Lat. autumnus.

toana
TOÁNĂ^1, toane, s.f. 1. Capriciu. ♢ Loc. adj. Cu toane = capricios, răsfățat. ♦ Criză, atac. ♢ Expr. A-i veni (cuiva) o toană (sau toanele) = a-l apuca (pe cineva) năbădăile, furiile; a-i veni (pe neașteptate) cheful să facă ceva (neobișnuit). Toană de plâns = ropot, val, izbucnire de plâns. ♦ Stare de spirit, dispoziție. ♦ Fig. Mișcare repede, violentă. 2. (Precedat de „o”) Interval de timp, răstimp (scurt). ♦ Cantitate mică din ceva. – Cf. t u n a.

TOÁNĂ^2, toane, s.f. 1. Ocol făcut prin desfășurarea largă și completă a unui năvod, care prinde peștele înconjurându-l; loc (bogat în pește) unde se aruncă în acest fel năvodul. ♦ Spărtură, gaură făcută în gheața unei ape, pentru a pescui sau pentru a scoate apă; copcă. 2. Timpul când peștele umblă după mâncare. – Din ucr., rus. tonea.

toarce
TOÁRCE, torc, vb. III. 1. Intranz. și tranz. A trage fire dintr-un caier și a le răsuci cu mâna și cu ajutorul fusului, pentru a obține fire care pot fi țesute; a forma fibre textile cu ajutorul unor mașini speciale. 2. Intranz. (Despre pisici) A produce un sunet continuu, asemănător cu sfârâitul fusului (când cineva toarce 1). – Lat. torquere „a întoarce”.

toarcere
TOÁRCERE, toarceri, s.f. Acțiunea de a toarce și rezultatul ei. – V. toarce.

toarta
TOÁRTĂ, toarte, s.f. 1. Parte ieșită în afară la unele obiecte, încovoiată în formă de arc, care servește pentru apucat cu mâna. ♢ (În basme și în credințele populare) Toarta (sau torțile) cerului (sau pământului) = toartă sau toarte pe care le-ar avea cerul (sau pământul). ♢ Loc. adj. și adv. (Fam.) La toartă = zdravăn, strașnic; extrem de strâns. 2. Verigă sau belciug cu ajutorul cărora se atârnă un obiect. ♦ Urechea curbată a unui lacăt (petrecută prin belciuge). 3. Dispozitiv curbat cu care se prinde cercelul de ureche; cercel în formă de inel. [Pl. și: torți] – Lat. torta (<torquere).

toast
TOÁST, toasturi, s.n. Urare făcută la o masă în cinstea unei persoane sau a unui eveniment, însoțită de ridicarea paharului; scurt discurs ținut cu acest prilej. – Din fr. toast.

toasta
TOASTÁ, toastez, vb. I. Intranz. A închina un pahar în sănătatea cuiva sau în cinstea unui eveniment; a ține un toast. – Din fr. toaster.

tobas
TOBÁȘ, tobași, s.m. (Reg.) Toboșar. [Var.: dobáș s.m.] – Tobă + suf. -aș.

toba
TÓBĂ, tobe, s.f. 1. Instrument muzical de percuție, format dintr-un cilindru scurt, larg și gol, de lemn sau de metal, pe fundurile căruia este întinsă câte o membrană de piele, care, lovită (cu două baghete), produce sunete. ♢ Expr. A bate toba = a) a bate ritmic cu degetele într-un obiect (din nervozitate sau din nerăbdare); b) (fam.) a avea accese de tuse, a tuși; c) (fam.) a divulga un secret, a lansa tot felul de știri. A bate toba (la urechea) surdului = a vorbi cuiva degeaba, a sfătui pe cineva zadarnic, a nu fi ascultat. A face (pe cineva) tobă de bătaie sau a face (cuiva) pântecele (sau spinarea) tobă = a bate zdravăn (pe cineva). A fi (sau a ieși) tobă de carte (sau de învățătură) = a fi foarte învățat. A umbla cu toba sau a-i bate (cuiva) toba sau a vinde averea (cuiva) cu toba = a vinde lucrurile sau averea cuiva la licitație publică. 2. Nume dat mai multor obiecte de lemn sau de metal, fixe sau mobile, în formă de cilindru gol. ♢ Tobă de eșapament = cutie cilindrică la motoarele cu ardere internă, care amortizează zgomotul produs la evacuarea gazelor de ardere. ♦ Organ de mașină folosit pentru transmiterea unei forțe de tracțiune prin intermediul unui cablu sau al unui lanț. ♦ Cutie metalică de formă rotundă sau dreptunghiulară, în care se bobinează filmul pentru unele aparate de proiecție. 3. Mezel preparat din bucățele de carne, de slănină, de măruntaie etc. introduse în membrana care formează stomacul porcului. 4. (La jocul de cărți) Caro. [Var.: (înv. și pop.) dóbă s.f.] – Din magh. dob.

tobita
TOBÍȚĂ, tobițe, s.f. Diminutiv al lui tobă (1). – Tobă + suf. -iță.

tobogan
TOBOGÁN, tobogane, s.n. 1. Construcție în formă de plan înclinat, cu marginile ridicate, pe care se poate aluneca ușor și care servește ca mijloc de distracție (sportivă). 2. Jgheab înclinat folosit drept mijloc de transport prin alunecare al unor materiale, piese etc. – Din fr. toboggan.

tobosar
TOBOȘÁR, toboșari, s.m. Persoană care bate toba într-o orchestră sau într-o fanfară; tobaș. ♦ (Adesea fig,) Persoană care adună lumea bătând din tobă, pentru a comunica vești și ordine de interes obștesc. [Var.: (înv. și pop.) doboșár s.m.] – Cf. magh. d o b o ș.

tobralco
TOBRÁLCO s.n. Țesătură de bumbac cu dungi sau cu carouri realizate prin introducerea unor fire mai groase în urzeală sau în bătătură. – Et. nec.

toc
TOC^1 interj. (Adesea repetat) Cuvânt care imită zgomotul produs de o lovitură sau de o ciocănitură într-un obiect sau într-un material tare. – Onomatopee.

TOC^2, tocuri, s.n. 1. Cutie ori suport de lemn, de metal, de piele sau de material plastic, cu forme și mărimi diferite, în care se păstrează arme, aparate sau instrumente; teacă de piele, de carton etc. în care se țin diferite obiecte mici (ochelari, piepteni etc.). ♦ Spec. (Rar) Teacă de sabie. 2. Unealtă de scris cu cerneală făcută din lemn, os, metal, în formă de bețișor, la care se adaptează o peniță; condei. ♢ Toc rezervor = stilou. 3. Cadru de lemn sau de metal în care se fixează, la o construcție, ferestrele și ușile. – Din magh., scr. tok.

TOC^3, tocuri, s.n. Porțiune mai ridicată de pe partea posterioară a tălpii încălțămintei, care corespunde călcâiului. – Din bg. tok.

toca
TOCÁ, toc, vb. I. 1. Tranz. A tăia în bucăți foarte mărunte. 2. Tranz. Fig. (Fam.) A cheltui fără chibzuială, a risipi bani, averi. ♦ A duce pe cineva la ruină, obligându-l la cheltuieli nechibzuite; a face pe cineva să sărăcească. 3. Intranz., Tranz. A bate, a ciocăni, a lovi. ♦ Fig. A flecări, a sporovăi. ♢ Expr. A-i toca cuiva la ureche (sau la cap) sau a toca pe cineva la cap = a spune mereu același lucru, a bate pe cineva la cap cu același lucru, a plictisi. A toca la verzi și uscate sau a toca câte-n lună și-n soare = a vorbi mult și fără rost. 4. Intranz. A bate toaca. ♢ Expr. Unde popa nu toacă = foarte departe. ♦ (Despre o armă) A bubui la intervale dese; a păcăni. ♦ (Despre păsări) A produce un zgomot caracteristic prin lovirea repetată a celor două părți ale ciocului. – Din lat. *toccare.

tocana
TOCÁNĂ, tocane, s.f. Mâncare cu sos făcută din bucățele de carne prăjite cu ceapă (și cu adaos de cartofi); mâncare făcută din anumite legume prăjite cu ceapă. – Din magh. tokány.

tocare
TOCÁRE s.f. Acțiunea de a toca. – V. toca.

tocat
TOCÁT^1 s.n. Faptul de a toca. – V. toca.

TOCÁT^2, -Ă, tocați, -te, adj. Tăiat foarte mărunt. – V. toca.

tocata
TOCÁTĂ, tocate, s.f. 1. Compoziție muzicală pentru instrumente cu claviatură. 2. Piesă muzicală de virtuozitate pentru un instrument sau pentru orchestră, având un ritm sacadat. – Din it. toccata.

toca
TÓCĂ, toci, s.f. 1. Căciuliță sau pălărioară fără boruri, purtată de femei. 2. Acoperământ pentru cap, de formă cilindrică, fără boruri, purtat de magistrați și de avocați în exercițiul funcțiunii. – Din fr. toque.

tocalie
TOCĂLÍE, tocălii, s.f. (Reg.) 1. Morișcă de lemn care produce un zgomot ritmic (scârțâit) și sperie păsările din lanuri și din vii. 2. Unealtă cu care se răsucește sfoara groasă pentru plase și năvoade. – Din toca.

tocani
TOCĂNÍ, tocănesc, vb. IV. Intranz. A bate, a bocăni, a ciocăni; a toca. – Contaminare între toca și ciocăni, bocăni.

tocanire
TOCĂNÍRE, tocăniri, s.f. Acțiunea de a tocăni și rezultatul ei; bocănit, ciocănitură. – V. tocăni.

tocanit
TOCĂNÍT, tocănituri, s.n. Faptul de a tocăni. – V. tocăni.

tocanita
TOCĂNÍȚĂ, tocănițe, s.f. Diminutiv al lui tocană. – Tocană + suf. -iță.

tocatoare
TOCĂTOÁRE s.f. v. tocător.

tocator
TOCĂTÓR, -OÁRE, tocători, -oare, adj., s.n. I. Adj. Care toacă, care mărunțește, care zdrobește ceva. II. S.n. 1. Cuțit mare sau mașină de tocat carne, nutreț etc. 2. Placă de lemn, de material plastic etc. pe care se toacă zarzavaturi, carne etc. ♦ Butuc pe care se taie lemne. [Var.: (II) tocătoáre s.f.] – Toca + suf. -ător.

tocatura
TOCĂTÚRĂ, tocături, s.f. 1. Carne tocată (și amestecată cu pâine, condimente etc.), din care se prepară anumite mâncăruri. 2. P. gener. Ceea ce a fost tocat. Tocătură de paie. – Toca + suf. -ătură.

toceala
TOCEÁLĂ, toceli, s.f. Faptul de a-și însuși mecanic lecțiile, învățându-le pe dinafară; buchereală. ♦ Faptul de a insista îndelung în învățarea unei lecții, unei materii etc. – Toci + suf. eală.

toci
TOCI^2 s.n. Numele unui joc de cărți. ♦ Cuvânt care marchează o greșeală în acest joc. – Et. nec.

TOCÍ^1, tocesc, vb.IV. 1. Tranz. și refl. A face sau a deveni mai puțin ascuțit, mai puțin tăios; a (se) roade, a (se) uza prin întrebuințare, prin frecare, prin lovire etc. ♦ Tranz. Fig. A uza, a slei răbdarea, puterea etc. cuiva. 2. Tranz. A ascuți un obiect la tocilă. 3. Tranz. Fig. A-și însuși mecanic lecțiile, învățându-le pe dinafară; (cu sens atenuat) a insista îndelung în învățarea unei lecții, unei materii etc. – Din sl. točiti.

tocilar
TOCILÁR, -Ă, tocilari, -e, s.m. și f. 1. Persoană care se ocupă cu ascuțirea instrumentelor de tăiat (la tocilă). 2. Fig. Elev sau student care își învață lecțiile pe dinafară, în mod mecanic; bucher. – Tocilă + suf. -ar.

tocila
TOCÍLĂ, tocile, s.f. Mașină compusă dintr-un disc abraziv acționat cu un mâner sau o pedală, cu care se ascut instrumentele de tăiat. – Din bg., scr. točilo.

tocilarie
TOCILĂRÍE, tocilării, s.f. 1. Atelierul tocilarului (1). 2. Ocupația tocilarului (1). – Tocilar + suf. -ie.

tocire
TOCÍRE, tociri, s.f. Acțiunea de a (se) toci și rezultatul ei. – V. toci.

tocit
TOCÍT, -Ă, tociți, -te, adj. (Despre obiecte tăioase sau ascuțite) Care nu mai taie, cu tăișul uzat, ros, îngroșat. ♦ P. gener. Ros, uzat. – V. toci.

tocitor
TOCITÓR, -OÁRE, tocitori, -oare, s.m., s.f. 1. S.m. Muncitor care lucrează la carierele de piatră. 2. S.f. Vas mare de lemn în care se pun fructe la fermentat în vederea fabricării vinului, rachiului etc. – Toci + suf. -tor.

tocma
TÓCMA adv. v. tocmai.

tocmagi
TOCMÁGI s.m. pl. (Reg.) Tăiței. – Din tc. tokmak.

tocmai
TÓCMAI adv. 1. În mod exact, precis. ♢ Expr. (Fam.) Tocmai pe tocmai = exact așa, în totul. 2. Abia, chiar atunci. 3. Nu mai aproape decât... 4. Chiar așa de..., prea (mult). [Var.: (pop.) tócma adv.] – Din sl. tŭkŭma.

tocmeala
TOCMEÁLĂ, tocmeli, s.f. 1. Discuție, tratative purtate pentru stabilirea prețului unei mărfi; târguială. 2. Învoială, acord, convenție. ♢ Tocmeală agricolă = (în România între anii 1866 și 1945) contract încheiat între moșieri (sau mari arendași) și țărani la luarea în arendă de către aceștia din urmă a unor parcele de pământ; învoială agricolă. ♦ Condiție. 3. (Înv.) Organizare, rânduială, orânduire. [Pl. și: (înv.) tocmele] – Tocmi + suf. -eală.

tocmi
TOCMÍ, tocmesc, vb. IV. 1. Refl. recipr. A discuta asupra prețului unei mărfi, pentru a cădea la învoială; a se târgui. 2. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) angaja ca slugă, lucrător etc. 3. Tranz. A închiria un obiect, un mijloc de transport etc. 4. Tranz. (Înv.) A pune ordine; a orândui, a aranja. 5. Tranz. (Reg.) A repara; a reface. 6. Tranz. (Înv.) A pune la cale; a organiza, a constitui. – Din sl. tŭkŭmiti.

tocmire
TOCMÍRE s.f. Acțiunea de a (se) tocmi și rezultatul ei. – V. tocmi.

tocologie
TOCOLOGÍE s.f. (Med.) Studiu al actului nașterii. – Din fr. tocologie.

tocsin
TOCSÍN, tocsine, s.n. (Franțuzism) Clopot de alarmă. – Din fr. tocsin.

toculet
TOCULÉȚ, toculețe, s.n. Diminutiv al lui toc^3. – Toc^3 + suf. -uleț.

tofus
TÓFUS, tofusuri, s.n. Depozit de urați de sodiu și de calciu format în articulațiile și cartilajele urechii, degetelor, cotului etc., la bolnavii de gută. – Din fr. tophus.

toga
TÓGĂ, togi, s.f. Mantie largă și lungă, fără mâneci, pe care o purtau romanii peste tunică, înfășurată pe corp, pornind de la umărul stâng și lăsând descoperit brațul și umărul drept. – Din lat. toga.

toharica
TOHÁRICĂ adj. (În sintagma) Limba toharică = limbă indo-europeană vorbită în antichitate în Asia Centrală și cunoscută din texte aparținând sec. V-VII, scrise cu alfabet hindus. – Cf. fr. t o k h a r i e n.

tohoarca
TOHOÁRCĂ, tohoarce, s.f. (Reg.) Cojoc mare ciobănesc, făcut din piei neprelucrate (cu lâna în afară). – Et. nec.

toi
TOI, toiuri, s.n. 1. (La sg.) Punctul culminant al unei acțiuni sau al unui fenomen în desfășurare. ♦ (Pop.) Partea principală, miezul unui lucru. 2. Învălmășeală, încăierare; tărăboi, zarvă. 3. (Înv.) Ceată, stol, cârd, grup. – Din tc. toy „banchet”.

toiag
TOIÁG, toiege, s.n. 1. Băț lung și drept de care se sprijină cineva la mers sau de care se servește pentru a se apăra. ♦ Fig. Sprijin, ajutor, reazem. ♦ Lovitură dată cu toiagul (1). 2. Un fel de baston purtat ca semn distinctiv sau ca simbol al unei demnități sau autorități. 3. (Pop.) Lumânare care se așază în mâna, pe pieptul sau la capul mortului. 4. (La pl. art.) Numele popular al celor trei stele luminoase așezate la rând în mijlocul constelației Orion. [Pr.: to-iag] – Din sl. tojagŭ, tojaga.

toiegel
TOIEGÉL, toiegele, s.n. Diminutiv al lui toiag. [Pr.: to-ie-] – Toiag + suf. -el.

tola
TÓLĂ, tole, s.f. Foaie de tablă (groasă) tăiată la dimensiunile necesare pentru o anumită lucrare. – Din fr. tôle.

tolani
TOLĂNÍ, tolănesc, vb. IV. Refl. (Despre ființe) A se lungi într-o poziție comodă (pentru a se odihni). ♦ Intranz. A sta culcat, a lenevi. – Cf. t o l o g i.

tolanire
TOLĂNÍRE s.f. Acțiunea de a (se) tolăni. – V. tolăni.

tolbas
TOLBÁȘ, tolbași, s.m. (Înv.) Negustor ambulant de mărunțișuri; marchitan. – Tolbă + suf. -aș.

tolba
TÓLBĂ, tolbe, s.f. 1. Un fel de geantă atârnată la șold, în care se păstrează merindele, vânatul etc. 2. Toc în care se păstrau săgețile. [Var.: (pop.) tórbă s.f.] – Din bg., scr. torba.

tolera
TOLERÁ, tolerez, vb. I. Tranz. A îngădui, a permite o situație, un fapt (nepermis); a trece cu vederea. ♦ A admite, a suporta. – Din fr. tolérer.

tolerabil
TOLERÁBIL, -Ă, tolerabili, -e, adj. Care poate fi tolerat; admisibil; suportabil. – Din fr. tolérable.

tolerant
TOLERÁNT, -Ă, toleranți, -te, adj. (Adesea substantivat) Care tolerează; îngăduitor, indulgent. – Din fr. tolérant.

tolerantism
TOLERANTÍSM s.n. Atitudine de indulgență, de toleranță (religioasă). – Din fr. tolérantisme.

toleranta
TOLERÁNȚĂ, toleranțe, s.f. 1. Faptul de a tolera; îngăduință, indulgență. ♦ Casă de toleranță = stabiliment în care se practică prostituția; bordel. 2. Obișnuință sau dispoziție pe care o are organismul de a suporta anumite medicamente, substanțe, condiții de mediu etc. 3. Abatere admisă de la dimensiunea, greutatea, calitatea etc. prevăzută pentru un anumit produs. ♦ (Tehn.) Diferență dintre dimensiunea maximă și minimă admisă în prelucrarea unui anumit material și valoarea nominală a acestei dimensiuni. – Din fr. tolérance.

tolerare
TOLERÁRE s.f. Acțiunea de a tolera. – V. tolera.

toloaca
TOLOÁCĂ, toloace, s.f. (Reg.) 1. Pământ lăsat necultivat pentru ca să se odihnească. ♦ Pășune, izlaz comunal pentru vite. 2. Teren liber neîngrădit, între case sau la marginea satului. – Din ucr. toloka.

tologani
TOLOGĂNÍ, tologănesc, vb. IV. (Reg.) 1. Tranz. A cicăli, a dojeni pe cineva. 2. Intranz. A trăncăni, a flecări. – Et. nec.

tologi
TOLOGÍ, tologesc, vb. IV. (Reg.) 1. Tranz. A lăsa un teren necultivat pentru a fi călcat și îngrășat de vite. ♦ Refl. pas. (Despre terenuri) A fi călcat (și îngrășat) de vite. ♦ A călca în picioare iarba, semănăturile etc., a culca la pământ. 2. Refl. (Despre oameni și animale) A se tolăni (pe iarbă). – Din ucr. toločyty.

tolomac
TOLOMÁC, -Ă, tolomaci, -ce, s.m. și f., adj. (Om) molâu, bleg, tont. – Et. nec.

tolometru
TOLOMÉTRU, tolometre, s.n. (Fiz.) Turbidimetru. – Din fr. tholomètre.

toloscan
TOLOȘCÁN, -Ă, toloșcani, -e, s.m. și f. (Reg.) Copil gras, dolofan. ♦ Boboc de rață sau de gâscă. – Et. nec.

tolstoian
TOLSTOIÁN, -Ă, tolstoieni, -e, adj. De Tolstoi, al lui Tolstoi; în maniera lui Tolstoï. – Tolstoi (n. pr.) + suf. -ian.

toltec
TOLTÉC, -Ă, tolteci, -ce, s.m. și f. Persoană care face parte dintr-o populație indiană din Mexic. – Din fr. Toltèques.

toluen
TOLUÉN s.n. Hidrocarbură aromatică lichidă, incoloră, inflamabilă, din seria benzenului, extrasă din gazele de cocserie și din gudroanele cărbunilor de pământ și întrebuințată la prepararea unor coloranți, a unor medicamente etc. [Pr.: -lu-en] – Din fr. toluène.

toluidina
TOLUIDÍNĂ, toluidine, s.f. Amină derivată din toluen. [Pr.: -lu-i-] – Din fr. toluidine.

tom
TOM, tomuri, s.n. Fiecare dintre părțile unei lucrări, ale unei opere de proporții mai întinse, formând adesea o unitate independentă și purtând, de cele mai multe ori, un număr de ordine; volum. Tomul doi. ♦ P. gener. Carte, operă, lucrare. – Din fr. tome, lat. tomus.

tomahawk
TOMAHAWK s.n. Armă de luptă (în formă de măciucă, apoi de topor) folosită de indienii din America. [Pr.: tómăhoc] – Cuv. engl.

tomata
TOMÁTĂ, tomate, s.f. (Livr.) Pătlăgea roșie. – Din fr. tomate.

tombac
TOMBÁC s.n. Aliaj de cupru cu zinc, de culoare roșiatică, folosit la fabricarea unor sârme, table etc. [Var.: (rar) tumbác s.n.] – Din fr. tombac.

tombal
TOMBÁL, -Ă, tombali, -e, adj. (Livr.) De mormânt; funerar. – Din fr. tombal.

tombatera
TOMBATÉRĂ, tombatere, s.f. Acoperământ al capului sau îmbrăcăminte de modă orientală, care se purta în trecut. ♦ Fig. Persoană cu idei învechite, retrograde. [Var.: (înv.) tompatéră s.f.] – Din ngr. ton patéra „[care imită] pe tata”.

tomberon
TOMBERÓN, tomberoane, s.n. Recipient (de tablă) în formă de semicilindru montat pe o osie cu două roți, care se folosește la transportarea pe distanțe mici a materialelor de construcție, a gunoaielor etc. (și care se descarcă prin răsturnare în jurul osiei sale). [Var.: (pop.) tumbărắu s.n.] – După fr. tombereau.

tombola
TÓMBOLĂ, tombole, s.f. Loterie la care se câștigă diferite obiecte. [Acc. și: tombólă] – Din fr., it. tombola.

tomism
TOMÍSM s.n. Doctrină filozofică-teologică a lui Toma d'Aquino. – Din fr. thomisme.

tomna
TOMNÁ, tomnez, vb. I. Intranz. (Despre oi, vite) A-și petrece toamna într-un loc cu pășuni. ♦ Tranz. A ține oile, vitele toamna într-un loc cu pășune. – Din toamnă.

tomnat
TOMNÁT s.n. 1. Faptul de a tomna. 2. Plată pentru ținerea animalelor la pășune, toamna. – V. tomna.

tomnatec
TOMNÁTEC, -Ă adj. v. tomnatic.

tomnatic
TOMNÁTIC, -Ă, tomnatici, -ce, adj. 1. Care apare toamna, care se face toamna; de toamnă. ♦ (Despre pomi) Care rodește toamna; (despre fructe) care se coace toamna. ♦ (Adverbial) Ca toamna, a toamnă; fig. trist, melancolic. 2. Fig. (Despre oameni) Trecut de maturitate, ajuns la vârsta care precedă bătrânețea. ♢ Flăcău (sau holtei, fecior) tomnatic = bărbat trecut de tinerețe și rămas neînsurat. [Var.: tomnátec, -ă adj.] – Toamnă + suf. -atic.

tomograf
TOMOGRÁF, tomografe, s.n. (Med.) Aparat folosit pentru tomografii. – Din tomografie (derivat regresiv).

tomografie
TOMOGRAFÍE, tomografii, s.f. Metodă de radiografie care permite obținerea imaginii structurilor anatomice dintr-un singur plan de profunzime, eliminând imaginile celorlalte planuri. ♦ (Concr.) Clișeu, film care conține o asemenea imagine. – Din fr. tomographie.

tompatera
TOMPATÉRĂ s.f. v. tombateră.

tomtom
TOM-TOM, tom-tomuri, s.n. Tobă de dimensiuni mici folosită în muzica modernă și de jaz. – Din engl. tom-tom.

ton
TON^1, toni, s.m. Pește teleostean răpitor marin care seamănă cu pălămida, ajungând până la lungimea de patru metri (Thunnus thynnus). – Din fr. thon.

TON^2, tonuri, s.n. I. 1. Sunet simplu, produs de o sursă care vibrează sinusoidal în timp; interval dintre două sunete (muzicale) situate la o distanță de o secundă mare; p. ext. sunet reprezentând cea mai mare distanță dintre treptele alăturate ale gamei. 2. Tonalitatea unei bucăți muzicale. ♢ Expr. A da tonul = a) a intona treptele principale, din punct de vedere funcțional, ale gamei în care este scrisă o bucată muzicală; a stabili tonalitatea unei cântări vocale, orientându-se după diapazon; b) a iniția, a începe ceva. ♦ (Impr.) Sunet. 3. Înălțimea cu care se pronunță o silabă. ♦ Felul în care urcă sau coboară glasul în timpul vorbirii; inflexiune, intonație; fel de a spune ceva. ♢ Expr. Tonul face muzica, se spune pentru a sublinia importanța felului în care se spune ceva. A schimba tonul = a-și schimba atitudinea. 4. (Înv.) Accent. II. 1. Atmosferă specifică rezultată din cuprinsul unei opere literare; notă dominantă a stilului sau a vorbirii cuiva. 2. Grad de luminozitate a unei culori; nuanță a unei culori. 3. (Înv.; în expr.) A-și da ton = a-și da importanță, aere. – Din fr. ton, lat. tonus.

tonaj
TONÁJ, tonaje, s.n. Masă sau greutate a unui corp exprimată în tone. ♦ Spec. Capacitate a unei nave exprimată în tone-registru. ♦ Spec. Greutate a unui tren sau a unui autocamion exprimată în tone. ♦ Spec. Greutate maximă de încărcătură pe care o poate suporta un vagon sau un autocamion. – Din fr. tonnage.

tonal
TONÁL, -Ă, tonali, -e, adj. Referitor la ton^2 sau la tonalitate. – Din fr. tonal.

tonalitate
TONALITÁTE, tonalități, s.f. I. 1. Ansamblul legilor care stau la baza gamelor. ♦ Raportul dintre sunetele unei scări muzicale față de acordul ei principal. 2. (Lingv.) Înălțime caracteristică a unei vocale în scara normală a tonurilor. ♦ Intonație deosebită în unele limbi a unor cuvinte cu sens diferit care se scriu la fel. II. 1. Ton^2 (II 1). 2. Ton^2 (II 2). ♦ Ambianță cromatică specifică unui tablou. – Din fr. tonalité.

tonare
TONÁRE s.f. 1. Acoperire a părților albe ale unei tipărituri executate în tipar plan cu un strat de cerneală. 2. (Fot.) Virare. – Din ton^2.

tona
TONĂ, tone, s.f. Unitate de măsură a masei, egală cu 1000 de kg. ♢ Tonă-kilometru = unitate de măsură pentru exprimarea volumului transporturilor pe o linie de cale ferată, egală cu deplasarea unei greutăți de o tonă pe distanța de 1 km. Tonă-registru = unitate de măsură pentru volumul interior al unei nave comerciale, egală cu 2,832 m^3. – Din fr. tonne.

tondo
TONDÓ, tondouri, s.n. Tablou, de obicei de mici dimensiuni, de formă rotundă sau ovală. – Cuv. it.

toneta
TONÉTĂ, tonete, s.f. Gheretă, stand mic pentru comerțul stradal. – După fr. tonnelet „butoiaș”.

tonic
TÓNIC, -Ă, tonici, -ce, adj., subst. 1. Adj. (Despre vocale sau silabe) Care poartă accentul, pe care cade accentul. ♢ Accent tonic = accentul muzical al vocalelor și al silabelor; p. ext. accentul expirator sau de intensitate. 2. S.f. (Muz.) Treapta întâi a modurilor major sau minor. ♦ Acord construit pe treapta întâi a modului major sau minor. 3. Adj., s.n. (Substanță, medicament) care are proprietatea de a fortifica un organism; întăritor, fortifiant. – Din fr. tonique, it. tonico.

tonicardiac
TONICARDIÁC, tonicardiace, s.n. (Med.) Tonic administrat în insuficiența cardiacă. – Din fr. tonicardiaque.

tonicitate
TONICITÁTE s.f. Însușire a unui țesut elastic de a se afla într-o permanentă stare de tensiune. – Din fr. tonicité.

tonifiant
TONIFIÁNT, -Ă, tonifianți, -te, adj., s.n. Tonic (3). [Pr.: -fi-ant] – Din fr. tonifiant.

tonifica
TONIFICÁ, tonífic, vb. I. Tranz. (Livr.) A întări, a fortifica un țesut, un organ, un organism. – După fr. tonifier.

tonificare
TONIFICÁRE s.f. Acțiunea de a tonifica și rezultatul ei. – V. tonifica.

tonifiere
TONIFIÉRE, tonifieri, s.f. Tonificare. [Pr.: -fi-e-] – După fr. tonification.

tonomat
TONOMÁT, tonomate. s.n. Pick-up semiautomat care se declanșează cu ajutorul unei monede sau al unui jeton și care are un sistem selector de discuri. – Din germ. Tonomat.

tonometric
TONOMÉTRIC, -Ă, tonometrici, -ce, adj. Referitor la tonometrie. – Din fr. tonométrique.

tonometrie
TONOMETRÍE s.f. 1. Capitol al chimiei fizice care studiază presiunea de vapori a soluțiilor nevolatile, în scopul determinării greutății moleculare a substanțelor dizolvate. ♦ Măsurarea presiunii de vapori a unei soluții. 2. (Med.) Măsurare a tensiunii (intraoculare). – Din fr. tonométrie, germ. Tonometrie.

tonometru
TONOMÉTRU, tonometre, s.n. (Fon.) Aparat electronic pentru extragerea și măsurarea frecvenței fundamentale a semnalelor vorbirii. – Din fr. tonomètre.

tonoscop
TONOSCÓP, tonoscoape, s.n. (Med.) Aparat folosit pentru tonoscopie. – Din tonoscopie (derivat regresiv).

tonoscopie
TONOSCOPÍE, tonoscopii, s.f. (Med.) Măsurarea tensiunii din artera centrală a retinei. – Din fr. tonoscopie.

tonou
TONÓU, tonouri, s.n. Evoluție a unui avion aliat în zbor orizontal, în care acesta execută o mișcare de rotație în jurul axei sale longitudinale fără a-și schimba direcția sau înălțimea de zbor. – Din fr. tonneau.

tonsura
TONSÚRĂ, tonsuri, s.f. Ceremonia tunderii părului din creștetul capului la consacrarea unui cleric catolic; (concr.) locul, de formă rotundă, rămas fără păr în urma acestei ceremonii. – Din fr. tonsure, lat. tonsura.

tont
TONT, TOÁNTĂ, tonți, toante, adj., s.m. și f. (Om) prost, neghiob, nătâng. [Var.: (pop.) tânt, -ă adj.] – Cf. it., sp., port. t o n t o.

tontalau
TONTĂLẮU, tontălăi, adj., s.m. (Fam.) Tont. – Tont + suf. -ălău.

tontolete
TONTOLÉTE, tontoleți, adj., s.m. (Pop.) Tont. – Tont + suf. -olete.

tontoroi
TONTORÓI s.n. (În expr.) A juca (sau a sări) tontoroiul = a juca sau a dansa cu mișcări bruște și cu sărituri, fără ritm; a țopăi. (Fam.; în expr.) A juca (pe cineva) tontoroiul = a obliga (pe cineva) să se supună dorințelor, capriciilor cuiva. [Var.: țonțorói s.n.] – Din magh. tántorogni.

tonus
TÓNUS, tonusuri, s.n. 1. Stare permanentă de ușoară tensiune a mușchilor unui organism sănătos (aflat în repaus). 2. Stare permanentă de excitație (în condiții de repaus) a centrilor nervoși. ♦ Fig. Energie, vigoare. – Din fr. tonus.

top
TOP^1, topuri, s.n. 1. Pachet de hârtie sau de carton (cuprinzând un anumit număr de coli). 2. (Pop.) Pachet de bumbac (cu un anumit număr de legături). 3. (Înv.) Val de postav. – Din tc. top.

TOP^2, topuri, s.n. Clasament al preferințelor pentru spectacole, actori, bucăți muzicale, manifestări artistice etc., pe baza punctajului oferit de publicul spectator sau de specialiști, direct sau prin corespondență. – Din engl. top.

topaz
TOPÁZ, topaze, s.n. Silicat natural de aluminiu cu fluor, cristalizat în sistemul rombic, de obicei de culoare galbenă, folosită ca piatră prețioasă. [Pl. și: topazuri] – Din fr. topaze.

topciu
TOPCÍU, topcii, s.m. (Înv.) Tunar, artilerist. – Din tc. topçu.

topenie
TOPÉNIE, topenii, s.f. (Fam.) Prăpăd, dezastru. ♢ Expr. Topenia pământului = a) din cale-afară, peste măsură; b) căldură foarte mare, caniculă, arșiță. – Topi + suf. -enie.

topi
TOPÍ, topesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A trece sau a face ca un corp să treacă, prin încălzire, din stare solidă în stare lichidă; a (se) lichefia. ♦ Refl. A-și pierde consistența, a se muia (sub efectul căldurii). ♦ Tranz. și refl. Fig. (Despre oameni) A (se) înduioșa, a (se) îmblânzi. 2. Tranz. și refl. (Fam.) A (se) dizolva (în apă sau în alt lichid). ♦ Refl. Fig. A se contopi, a fuziona. 3. Refl. (Despre lumânări; p. ext. despre obiecte supuse acțiunii focului) A se consuma prin ardere; a se mistui. ♦ Fig. (Despre oameni) A slăbi, a se usca, a se vlăgui. ♦ Fig. (Fam.; despre oameni) A se face nevăzut, a dispărea, a pleca. ♦ Fig. A se sfârși, a se prăpădi, a muri (de fericire sau de dragul cuiva). ♢ Expr. A se topi după cineva = a ține foarte mult la cineva, a iubi cu patimă pe cineva. A se topi de râs = a râde grozav, cu mare poftă. 4. Tranz. A supune unele plante textile unui proces metodic de descompunere a tulpinilor lor, prin menținerea în apă, sub zăpadă sau la rouă, pentru a separa astfel fibrele textile. 5. Refl. Fig. A se șterge, a se estompa; a.se risipi. 6. Tranz. Fig. A distruge, a nimici, a desființa. ♦ A consuma, a irosi bani, avere, sănătate etc. – Din sl. topiti.

topic
TÓPIC, -Ă, topici, -ce, s.f., s.n., adj. I. S.f. 1. (Lingv.) Ordinea cuvintelor în propoziție sau a propozițiilor în frază. ♦ Parte a sintaxei sau a stilisticii care se ocupă cu studiul ordinii cuvintelor în propoziție și a propozițiilor în frază. 2. (La pl.; în retorica antică) Argumente de natură generală, aplicabile în toate cazurile analoage; locuri comune. II. Adj. 1. Care aparține topicii (I), privitor la topică. 2. (Despre nume) Care denumește locuri, localități. III. S.n., adj. (Medicament) aplicat local, extern. – Din fr. topique, it. topica.

topila
TOPÍLĂ, topile, s.f. 1. Loc îngrădit în albia unui râu sau într-o apă stătătoare unde se pun la topit cânepa sau alte plante textile; bazin de topire a plantelor textile, săpat în câmp și legat printr-un canal de o apă curgătoare sau de un lac. 2. Topitoare, v. topitor (2). – Din bg., scr. topilo.

topinambur
TOPINAMBÚR, topinamburi, s.m. (Bot.) Nap (2) (Helianthus tuberosus). – Din fr. topinambour.

topire
TOPÍRE s.f. Acțiunea de a (se) topi și rezultatul ei. – V. topi.

topist
TOPÍST, topiști, s.m. Persoană care stabilește topuri^2. – Top^2 + suf. -ist.

topit
TOPÍT^1 s.n. Faptul de a (se) topi. – V. topi.

TOPÍT^2, -Ă, topiți, -te, adj. 1. (Despre corpuri solide) Devenit lichid sau moale sub efectul căldurii. 2. (Despre plante textile) Care s-a descompus prin menținerea în apă în scopul separării fibrelor textile. 3. Fig. Slăbit, tras, consumat; istovit, vlăguit, obosit. 4. Fig. Măcinat, descompus, dezagregat. ♦ (Fam.) Distrus, pierdut. – V. topi.

topitor
TOPITÓR, -OÁRE, topitori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Muncitor care lucrează la un cuptor de topit sau, în general, la topirea unor materiale în cadrul procesului de producție al unei întreprinderi. 2. S.f. Cuptor special pentru topirea metalelor; topilă (2). – Topi + suf. -tor.

topitorie
TOPITORÍE, topitorii, s.f. Instalație pentru topirea unor materiale. ♦ Unitate industrială în care, din tulpinile de in, de cânepă etc., se separă, prin topire, fibrele textile liberiene și se prelucrează pentru obținerea fuiorului. – Topitor + suf. -ie.

topitura
TOPITÚRĂ, topituri, s.f. 1. Substanță lichidă obținută prin topirea unei substanțe solide. ♦ Spec. Metal lichid dintr-un cuptor de topit în timpul unui ciclu de topire sau de elaborare. 2. (Reg.) Slănină subțire (de pe burta porcului) care se topește pentru a se obține din ea untură; mâncare preparată din bucățele de carne desprinse de pe slănină și prăjite cu ceapă tocată. – Topi + suf. -tură.

toplita
TÓPLIȚĂ, toplițe, s.f. (Reg.) 1. Izvor, pârâiaș cu apă caldă; ochi de apă care nu îngheață iarna. 2. Braț izolat, mort al unui râu; apă stătătoare, băltoacă. 3. Loc special amenajat într-o topliță (1, 2) pentru puieții de salmonide din incubatoare, în vederea acomodării înainte de trecerea lor în apele curgătoare. – Din sl. toplica.

topo
TOPO- Element de compunere însemnând „loc”, „regiune”, care servește la formarea unor substantive. – Din fr. topo-.

topocentru
TOPOCÉNTRU, topocentre, s.n. (Astron.) Locul de observație considerat ca punct de origine. – Topo- + centru.

topoclimatologic
TOPOCLIMATOLÓGIC, -Ă, topoclimatologici, -ce, adj. Referitor la topoclimatologie, de topoclimatologie. – Din fr. topoclimatologie.

topoclimatologie
TOPOCLIMATOLOGÍE s.f. Ramură a climatologiei care studiază datele meteorologice din imediata apropiere a solului. – Topo- + climatologie.

topoclima
TOPOCLÍMĂ s.f. Climă determinată de condițiile geografice (de relief) locale. – Topo- + climă.

topofobie
TOPOFOBÍE s.f. (Med.) Stare de frică bolnăvicioasă, obsedantă și nemotivată față de un anumit loc. – Din fr. topophobie.

topograf
TOPOGRÁF, -Ă, topografi, -e, s.m. și f. Specialist în topografie. – Din fr. topographe.

topografic
TOPOGRÁFIC, -Ă, topografici, -ce, adj. Care ține de topografie, privitor la topografie, de topografie. – Din fr. topographique.

topografie
TOPOGRAFÍE s.f. Ramură a geodeziei care se ocupă cu tehnica măsurătorilor unei porțiuni a scoarței Pământului, cu determinarea poziției elementelor scoarței terestre pe suprafețe mici (considerate plane), precum și cu tehnica reprezentării grafice sau numerice a suprafețelor măsurate, în scopul întocmirii de hărți și planuri. ♦ Descriere amănunțită a unui loc sub raportul așezării, configurației etc.; mod în care sunt dispuse în spațiu elementele unui ansamblu. – Din fr. topographie.

topologic
TOPOLÓGIC, -Ă, topologici, -ce, adj. Referitor la topologie, de topologie. – Din fr. topologique.

topologie
TOPOLOGÍE s.f. Ramură a matematicii care studiază proprietățile mulțimilor de puncte neschimbătoare față de unele transformări. ♦ Structură matematică definită pe un spațiu cu ajutorul unor părți ale acestui spațiu. – Din fr. topologie.

topometrie
TOPOMETRÍE s.f. Ramură a topografiei care se ocupă cu tehnica măsurătorilor și a calculelor necesare pentru întocmirea hărților și a planurilor. – Din fr. topométrie.

topometrist
TOPOMETRÍST, -Ă, topometriști, -ste, s.m. și f. Topometru. – Topometru + suf. -ist.

topometru
TOPOMÉTRU, topometri, s.m. Specialist în lucrări de topometrie. – Din topometrie (derivat regresiv).

toponim
TOPONÍM, toponime, s.n. Toponimic. – Din fr. toponyme.

toponimic
TOPONÍMIC, -Ă, toponimici, -ce, adj., s.n. 1. Adj. Care aparține toponimiei, privitor la toponimie, de toponimie. 2. S.n. Nume propriu de oraș, de stat, de apă, de munte etc.; toponim. – Din fr. toponymique.

toponimie
TOPONIMÍE s.f. 1. Totalitate a numelor proprii de locuri, de ape, de munți etc. dintr-o țară sau dintr-o regiune. 2. Ramură a lingvisticii care se ocupă cu studiul numelor proprii de locuri; toponomastică. – Din fr. toponymie.

toponomastica
TOPONOMÁSTICĂ s.f. Toponimie (2). – Din fr. toponomastique, germ. Toponomastik.

topor
TOPÓR, topoare, s.n. Unealtă pentru tăiat copaci, pentru despicat lemne etc., formată dintr-un corp de oțel cu tăiș la un capăt și cu un orificiu la partea opusă, în care se fixează o coadă de lemn tare. ♢ Loc. adj. și adv. Din topor = fără finețe; grosolan, necioplit. ♢ Expr. A fi topor de oase = a avea de îndurat greutăți mari, a suferi mult. A sta cu toporul la brâu = a fi totdeauna gata de ceartă, de bătaie. – Din sl. toporŭ.

toporas
TOPORÁȘ, (1) toporașe, s.n., (2) toporași, s.m. 1. S.n. Diminutiv al lui topor; toporel. 2. S.m. Numele mai multor plante erbacee cu flori albastre-violete, rar roșietice sau albe; viorea (Viola). – Topor + suf. -aș.

toporaste
TOPORẤȘTE, toporâști, s.f. Coadă de coasă, de topor, de secure. [Var.: toporíște s.f.] – Din sl. toporište.

toporel
TOPORÉL, toporele, s.n. (Rar) Toporaș (1). – Topor + suf. -el.

toporisca
TOPORÍȘCĂ, toporiști, s.f. Topor cu coadă scurtă (folosit altădată și ca armă de luptă). – Din bg. toporiška.

toporiste
TOPORÍȘTE s.f. v. toporâște.

topsin
TOPSÍN, topsine, s.n. Lovitură de atac la tenis (de masă), în urma căreia mingea urmează o traiectorie neprevăzută. – Cf. engl. t o p - s i d e.

toptan
TOPTÁN s.n. (Pop.; în loc. adj. și adv.) Cu toptanul = (care este) în cantitate mare, cu ridicata, cu grămada, angro; p. ext. (care este) foarte mult, din belșug. – Din tc. toptan.

toptangiu
TOPTANGÍU, toptangii, s.m. (Înv.) Negustor angrosist. – Din tc. toptancı.

topuz
TOPÚZ, topuzuri, s.n. Buzdugan cu capul îmbrăcat în argint și bătut cu nestemate, care, împreună cu sabia, tuiul și calul împărătesc, constituia simbolul învestiturii domnești conferite de sultan. ♢ Loc. adv. (Pop.) Cu topuzul = cu sila, cu forța; cu brutalitate. ♦ Măciucă scurtă conferită de domn marilor demnitari; p. gener. buzdugan. [Pl. și: topuze] – Din tc. topuz.

tor
TOR, toruri, s.n. 1. Mulură rotundă cu profil convex de la baza sau de la capitelul unei coloane. 2. Corp geometric care rezultă din rotirea unui cerc în jurul unei axe situate în planul cercului, dar care nu trece prin centrul cercului. – Din fr. tore.

torace
TORÁCE, torace, s.n. Cavitate în corpul vertebratelor cuprinsă între gât și abdomen, care conține principalele organe ale sistemelor circulator și respirator; coșul pieptului. ♦ Parte a corpului insectelor de care sunt legate picioarele. – Din it. torace.

toracenteza
TORACENTÉZĂ, toracenteze, s.f. (Med.) Puncție a peretelui toracic. – Din fr. thoracentèse.

toracic
TORÁCIC, -Ă, toracici, -ce, adj. Care se referă la torace, care ține de torace, privitor la torace, de torace. – Din fr. thoracique.

toracoplastie
TORACOPLASTÍE, toracoplastii, s.f. Intervenție chirurgicală care constă în rezecția unor porțiuni din coastele unei regiuni toracice pentru a putea pune în stare de repaus plămânul bolnav, până la vindecare, în caz de tuberculoză. – Din fr. thoracoplastie.

toracoscopie
TORACOSCOPÍE, toracoscopii, s.f. (Med.) Pleuroscopie. – Din fr. thoracoscopie.

toracotomie
TORACOTOMÍE, toracotomii, s.f. Deschidere pe cale chirurgicală a cavității toracice pentru a examina organele aflate înăuntru. – Din fr. thoracotomie.

torba
TÓRBĂ s.f. v. tolbă.

torcator
TORCĂTÓR, -OÁRE, torcători, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care toarce (manual sau mecanic). 2. S.f. Mașină sau unealtă pentru torsul materiilor textile. – Toarce + suf. -ător.

torcatorie
TORCĂTORÍE, torcătorii, s.f. Filatură. – Torcător + suf. -ie.

torcreta
TORCRETÁ, torcretéz, vb. I. Tranz. (Constr.) A aplica sub presiune un strat de mortar, de ciment sau de beton, pe o suprafață. – Din germ. torkretieren.

toreador
TOREADÓR, toreadori, s.m. Luptător cu taurii (în Spania și în sudul Franței). [Pr.: -re-a-] – Din fr. toréador.

torefiere
TOREFIÉRE, torefieri, s.f. Operație de încălzire la foc a unor produse, ca tutunul, cafeaua etc., în scopul uscării acestora sau pentru a fi înlăturate anumite elemente dăunătoare și a se obține o aromă specifică. [Pr.: -fi-e-] – Cf. fr. t o r r é f a c t i o n,  t o r r é f i e r.

torent
TORÉNT, torente, s.n. Apă curgătoare (de munte) cu debit nestatornic, care apare în urma ploilor mari sau după topirea bruscă a zăpezii și care curge vijelios pe povârnișurile munților sau ale dealurilor, având o mare forță de eroziune; puhoi, șuvoi. [Pl. și: torenți] – Din fr. torrent.

torential
TORENȚIÁL, -Ă, torențiali, -e, adj. (Despre ploaie) Cu debit mare și cu durată scurtă; vijelios. ♦ (Despre ape curgătoare) Care are un curs vijelios, prezentând creșteri bruște de debit și o mare putere distructivă. [Pr.: -ți-al] – Din fr. torrentiel.

toreutica
TOREÚTICĂ s.f. Arta de a sculpta, cizela și asambla lemnul, aurul și fildeșul în antichitatea greacă; p. ext. artă a sculpturii în bronz. – Din fr. toreutique.

torid
TORÍD, -Ă, torizi, -de, adj. (Livr.) Excesiv de cald, arzător, dogoritor. ♢ Zonă toridă = porțiune de pe suprafața pământului situată între cele două tropice și caracterizată printr-o temperatură permanent foarte ridicată. – Din fr. torride, lat. torridus.

torit
TORÍT s.n. Silicat natural de toriu, puternic radioactiv, întrebuințat, ca minereu, pentru extragerea unor elemente radioactive. – Din fr. thorite.

toriu
TÓRIU s.n. Element chimic radioactiv, cu aspect asemănător cu cel al platinei, folosit la fabricarea sitelor pentru lămpile de iluminat cu gaz aerian, pentru activarea filamentelor tuburilor electronice, drept combustibil nuclear etc. – Din fr. thorium.

tornada
TORNÁDĂ^1, tornade, s.f. Furtună violentă (în formă de vârtej), care afectează regiuni întinse; vârtej de vânt devastator cu o arie restrânsă, adesea însoțit de ploi torențiale. – Din fr. tornade.

TORNÁDĂ^2, tornade, s.f. Dedicație care încheia poezia trubadurilor și în care se reluau o idee și unele versuri deja exprimate. – Din fr. tornada.

toroid
TOROÍD, toroide, s.n. (Mat.) 1. Suprafață generată de o curbă închisă care se rotește în jurul unei axe din planul curbei și care nu taie curba. 2. Corp solid mărginit de un toroid (1). – Din fr. toroïde, germ. Toroid.

toroipan
TOROIPÁN, toroipane, s.n. (Reg. și fam.) Ciomag, măciucă, bâtă. ♢ Loc. adv. Cu toroipanul = cu forța. – Et. nec.

toron
TORÓN^1, toroane, s.n. 1. Mănunchi de fire subțiri, răsucite împreună în același sens, din care se fabrică funii, cabluri etc. 2. (Arhit.) Ciubuc mare, rotund, așezat la extremitatea unei suprafețe drepte. – Din fr. toron.

TORÓN^2 s.n. Gaz produs prin dezintegrarea radioactivă a toriului. – Din fr., engl. thoron, germ. Thoron, rus. toron.

toropeala
TOROPEÁLĂ, toropeli, s.f. 1. Stare de amorțeală, de buimăceală (premergătoare somnului); somnolență. ♦ Lâncezeală, apatie. ♦ Visare, reverie. 2. Căldură mare; arșiță, dogoare, zăpușeală. 3. (Reg.) Bătaie zdravănă. – Toropi + suf. -eală.

toropi
TOROPÍ, toropesc, vb. IV. Tranz. A aduce în stare de toropeală (1); a ameți, a buimăci, a moleși. ♦ A cuprinde, a copleși; a năpădi. ♦ A bate zdravăn; a ucide în bătăi. – Din ucr. toropyty.

toropire
TOROPÍRE, toropiri, s.f. Acțiunea de a toropi și rezultatul ei. – V. toropi.

toropit
TOROPÍT, -Ă, toropiți, -te, adj. Moleșit, amețit, amorțit (de somn, de căldură etc.). – V. toropi.

toropitor
TOROPITÓR, -OÁRE, toropitori, -oare, adj. Care toropește; moleșitor, amețitor. – Toropi + suf. -tor.

torpedo
TORPÉDO^1, torpedouri, s.n. 1. Perete care separă într-un autovehicul locul motorului de cel rezervat conducătorului. 2. Sistem de frână pentru biciclete, la care frânarea se obține prin inversarea sensului de rotație a pedalelor. [Acc. și: torpedó] – Din fr. torpédo.

torpid
TORPÍD, -Ă, torpizi, -de, adj. (Livr.) Leneș, molatic, încet, greoi. – Din fr. torpide, it. torpido, lat. torpidus.

torpila
TORPILÁ, torpilez, vb. I. Tranz. A ataca o navă dușmană cu torpile, a scufunda o navă cu ajutorul torpilelor. ♦ Fig. (Fam.) A face să eșueze, a submina un plan, o acțiune etc. – Din fr. torpiller.

torpilare
TORPILÁRE, torpilări, s.f. Acțiunea de a torpila. – V. torpila.

torpila
TORPÍLĂ, torpile, s.f. 1. Proiectil submarin prevăzut cu motor propriu și cu încărcătură explozivă, care se lansează împotriva unei nave inamice de pe o navă de luptă, din avion sau de pe coastă. 2. Pește marin cu schelet cartilaginos, cu corpul turtit dorsal și ventral, capabil să producă la atingere, descărcări electrice cu care își ucide prada (Torpedo marmorata). 3. (Ieșit din uz; în compusul) Om-torpilă = torpilă (1) condusă la țintă de unul sau doi oameni, care se îndepărtau după ce o prindeau de fundul navei. – Din fr. torpille.

torpilor
TORPILÓR, torpiloare, s.n. Navă de război ușoară și rapidă, înzestrată pentru lansarea torpilelor. – Din fr. torpilleur.

torr
TORR, torri, s.m. Unitate de măsură a presiunii, egală cu presiunea exercitată de o coloană de mercur înaltă de 1 mm la temperatura de 0°C. – Din fr. torr.

tors
TORS^1 s.n. 1. Faptul de a toarce. 2. Sunet produs de pisici când torc. – V. toarce.

TORS^2, torsuri, s.n. Sculptură reprezentând partea superioară a corpului omenesc, fără membre (și fără cap). ♦ Trunchiul (gol al) corpului omenesc. – Din fr. torse, it. torso.

TORS^3, TOÁRSĂ, torși, toarse, adj. (Despre materii textile) Care a fost transformat în fire; răsucit. – V. toarce.

torsada
TORSÁDĂ, torsade, s.f. Motiv arhitectonic ornamental care imită o frânghie răsucită. ♦ Motiv de împletitură de forma unei frânghii răsucite, a unei spirale etc. – Din fr. torsade.

torsatura
TORSĂTÚRĂ, torsături, s.f. Ceea ce s-a tors (1); tors^1 (1). – Tors^1 + suf. -ătură.

torsiograf
TORSIOGRÁF, torsiografe, s.n. Aparat folosit pentru măsurarea și înregistrarea grafică a deformațiilor barelor încercate la răsucire. [Pr.: -si-o-] – Din fr. torsiographe.

torsiometru
TORSIOMÉTRU, torsiometre, s.n. Aparat folosit în industria textilă pentru a determina numărul posibil de răsuciri pe o anumită lungime a firului. [Pr.: -si-o-] – Din fr. torsiomètre.

torsiona
TORSIONÁ, torsionez, vb. I. Tranz. și refl. (Livr.) A (se) răsuci. [Pr.: -si-o-] – V. torsiune.

torsionare
TORSIONÁRE, torsionări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a (se) torsiona și rezultatul ei; răsucire. [Pr.: -si-o-] – V. torsiona.

torsionat
TORSIONÁT, -Ă, torsionați, -te, adj. (Livr.) Răsucit. [Pr.: -si-o-] – V. torsiona.

torsiune
TORSIÚNE, torsiuni, s.f. 1. Deplasare relativă a două secțiuni paralele și transversale ale unui obiect solid; răsucire. ♦ Indice care arată gradul de torsiune (1) al unui material textil. 2. Scrântitură, luxație. [Pr.: -si-u-] – Din fr. torsion.

torson
TORȘÓN, torșoane, s.n. (Franțuzism) Bucată de cârpă, de vată etc. – Din fr. torchon.

tort
TORT^1, torturi, s.n. 1. Fir tors de cânepă, de in sau de alte materii textile; torsătură. ♦ Cantitate, scul etc. de fire toarse. 2. Țesătură, pânză lucrată (în casă) din fire de cânepă sau de in. – Din lat. tortus (< torquere).

TORT^2, torturi, s.n. Prăjitură (de obicei de formă cilindrică) făcută din mai multe straturi de aluat, având între ele straturi de cremă, de dulceață etc., acoperită cu o glazură sau cremă ornamentală etc. [Var.: tórtă s.f.] – Din germ. Torte.

tortar
TORTÁR, -Ă, tortari, -e, adj. (Rar; despre vase de ceramică) Cu toarte. ♢ (Substantivat) Tortare de lut. – Toartă + suf. -ar.

torta
TÓRTĂ s.f. v. tort^2.

torticolis
TORTÍCOLIS s.n. (Med.) Simptom caracterizat prin înclinarea laterală a capului și a coloanei cervicale în urma unei afecțiuni musculare, vertebrale sau nervoase; p. ext. durere provocată de un astfel de simptom. – Din fr. torticolis.

tortita
TORTÍȚĂ, tortițe, s.f. Diminutiv al lui toartă. – Toartă + suf. -iță.

tortura
TORTURÁ, torturez, vb. I. Tranz. A supune (pe cineva) la chinuri fizice violente; a schingiui; p. ext. a supune (pe cineva) la chinuri morale; a chinui. ♦ (Despre stări sufletești) A roade, a frământa, a obseda în mod dureros. ♦ Fig. A forța, a stâlci, a poci cuvintele, stilul, limba, versul etc. – Din fr. torturer.

torturare
TORTURÁRE, torturări, s.f. Acțiunea de a tortura și rezultatul ei; tortură. – V. tortura.

tortura
TORTÚRĂ, torturi, s.f. Suferință fizică (sau morală) violentă. – Din fr. torture, lat. tortura.

torta
TÓRȚĂ, torțe, s.f. 1. Faclă. 2. (Fiz.) Tip de descărcare electrică de înaltă frecvență, având aspectul unei flăcări de lumânare. [Var.: (înv.) tórție s.f.] – Din it. torcia. Cf. fr. t o r c h e.

tortel
TORȚÉL, torței, s.m. Numele a două plante parazite fără frunze, a căror tulpină se răsucește în jurul plantelor pe care trăiesc, una cu flori roșietice (Cuscuta epithymum), alta cu flori albe sau roz (Cuscuta europaea). – Tort^1 + suf. -el.

tortie
TÓRȚIE s.f. v. torță.

tortionar
TORȚIONÁR, -Ă, torționari, -e, adj., s.m. (Livr.) 1. Adj. De tortură. 2. S.m. Persoană care torturează; călău. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. tortionnaire.

tory
TÓRY s.m. Nume dat în trecut membrilor Partidului conservator englez. – Cuv. engl.

tos
TOS adj. (În sintagma) Zahăr tos = zahăr care se prezintă sub formă de cristale mărunte. – Din tc. toz „praf”.

toscan
TOSCÁN, -Ă, toscani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Toscanei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Toscanei sau populației acestei regiuni, care este din Toscana, care se referă la regiunea Toscana sau la populația ei; propriu, caracteristic pentru regiunea Toscana sau pentru populația ei. – Din fr. toscan.

tot
TOT, TOÁTĂ, toți, toate, adj. nehot., pron. nehot., adv., s.n. I. Adj. nehot. 1. (La sg.) Întreg; integral, complet; din care nu lipsește nimeni sau nimic; cât există, cât este, cât are; cât e de mare, cât se întinde, cât cuprinde; cât durează, cât ține. Tot orașul. Tot timpul. ♢ Loc. prep. Cu tot... = în ciuda... 2. (La sg.) Perfect. ♦ (Dă ideea de superlativ) Cum nu există (altul) mai mare, mai mult. ♢ Loc. adj. De tot... = cum nu se poate mai mult. 3. (La sg.) Fiecare (dintre...), oricare; care se repetă. ♢ Loc. adj. De toată ziua sau de toate zilele = care se face, se întâmplă, se poartă în fiecare zi. ♢ Loc. adv. Peste tot = pretutindeni. 4. (La pl.) Care este în număr complet, fără să lipsească nici unul; care este în serie completă, fără sa lipsească ceva. ♢ Loc. adv. În toate părțile = pretutindeni. ♦ (Alcătuiește, împreună cu un num. card., numerale colective) Toți cinci. ♢ Expr. A vârî (sau a băga) pe cineva în toți sperieții = a înfricoșa. II. Pron. nehot. 1. (La pl.; cu nuanță de num. nehot.) Lucrurile sau ființele câte intră în discuție sau care sunt de același fel (fără să lipsească nici unul). ♢ Loc. adv. Înainte de toate = în primul rând, mai presus de orice altceva. ♦ (Precedat de conj. „și”, rezumă o enumerație) Restul care n-a fost amintit; celelalte. ♦ (Predomină ideea de varietate, de diversitate) Orice lucru, fără alegere. ♢ Expr. Toate ca toate (sau toatele), dar... (sau însă...) = celelalte ar mai merge, dar...; treacă-meargă, dar... 2. Lucrurile care, considerate împreună, formează un ansamblu. ♦ Loc. adv. Cu totul (și cu totul) = pe de-a-ntregul, în întregime. Cu totul = a) în total; b) cu desăvârșire, în întregime. În tot sau (în) totului tot = a) la un loc, una cu alta; în total; b) într-un cuvânt, la urma urmelor. Tot în tot = pe de-a-ntregul. De tot = a) (cu sens modal) cu desăvârșire, în întregime; b) (cu sens temporal) pentru totdeauna, definitiv; c) foarte, extrem de... ♢ Loc. prep. Cu tot cu... sau cu (cineva sau ceva) cu tot = împreună, la un loc. ♢ Expr. Asta-i tot sau atâta (ori atâta-i) tot = doar atât (și nimic mai mult). 3. (Intră în compunerea unor adjective) Atotcuprinzător. III. Adv. (Exprimă continuitatea, persistența) 1. Și acuma, în continuare, încă; (în construcții negative) nici acuma, până acuma nu... ♦ Și mai departe, ca și altă dată. 2. Mereu, tot timpul, toată vremea, totdeauna, pururea; necontenit, neîncetat, întruna. ♢ Expr. Să tot aibă...= ar putea să aibă (cel mult)... Să tot fie... = ar putea să fie (cel mult)... ♦ Statornic, permanent. 3. De repetate ori, adeseori, de multe ori. 4. (Exprimă o gradație a intensității) – Din ce în ce. IV. Adv. (Stabilește identitatea, similitudinea, simultaneitatea) 1. (De) asemenea, la fel; în același chip. ♢ Expr. Tot așa (sau astfel, atâta, același) = întocmai, exact așa (sau atâta, același). ♢ (În corelație cu „așa” sau„atât de...”, formează gradul de egalitate al comparativului) Tot atât de bun. ♢ Expr. Mi-e tot atâta = mi-e perfect egal. 2. (Urmat de substantive și pronume, arată că ființa sau lucrul respectiv revine, apare într-o situație similară) Iarăși, din nou (sau ca totdeauna). ♦ (Urmat de un substantiv precedat de art. nehot.) Același. ♦ (Urmat de numeralul „unu”) Unu singur. 3. Numai, în mod exclusiv. ♢ Expr. Tot unul și unul = de seamă, de frunte, ales. ♦ (Urmat de un adjectiv sau de un substantiv la pl.) Fără excepție, unul și unul. ♦ De tot, cu totul, în întregime, pe de-a-ntregul, complet. 4. De fiecare dată, întotdeauna, regulat. – V. Adv. 1. Și astfel, și așa, oricum. 2. Totuși, și încă. VI. S.n. 1. Întreg, unitate (rezultată din totalitatea părților), totalitate. ♦ Fig. Lume, univers. 2. Fig. (Art.) Lucru esențial (la care se reduc toate celelalte). ♢ Expr. Aici e totul = în asta constă tot, asta explică tot. [Gen.-dat. pl. (a) tuturor, (a) tuturora] – Lat. totus, -a, -um.

total
TOTÁL, -Ă, (1) totali, -e, adj., (2) totaluri, s.n. 1. Adj. Care cuprinde totul; întreg, complet; general. ♦ Fig. Cât se poate de mare; deplin, desăvârșit. 2. S.n. Sumă rezultată dintr-o adunare. ♢ Loc. adv. În total = una peste alta, peste tot, cu totul. ♦ Întreg rezultat din reunirea părților. – Din fr. total.

totalitar
TOTALITÁR, -Ă, totalitari, -e, adj. (Despre state, despre regimuri și concepții politice) Care aplică sau preconizează dictatura unei minorități, majoritatea populației fiind lipsită de drepturi și de libertăți. – Din fr. totalitaire.

totalitarism
TOTALITARÍSM s.n. Regim sau concepție politică totalitară. – Din fr. totalitarisme.

totalitate
TOTALITÁTE, totalități, s.f. Numărul complet al lucrurilor sau al ființelor în discuție; ansamblul lucrurilor sau al ființelor legate între ele. ♦ Tot (VI 1). – Din fr. totalité.

totaliza
TOTALIZÁ, totalizez, vb. I. Tranz. A socoti suma, totalul; a aduna. ♦ A întruni un număr de..., a însuma. – Din fr. totaliser.

totalizant
TOTALIZÁNT, -Ă, totalizanți, -te, adj. Care totalizează. – Din fr. totalisant.

totalizare
TOTALIZÁRE, totalizări, s.f. Acțiunea de a totaliza și rezultatul ei; adunare, însumare. – V. totaliza.

totalizator
TOTALIZATÓR, totalizatoare, s.n. Aparat care totalizează mecanic. – Din fr. totalisateur.

totalmente
TOTALMÉNTE adv. În mod complet, cu totul, în întregime, cu desăvârșire. – Din it. totalmente.

totdeauna
TOTDEAÚNA adv. 1. În tot timpul (de până acuma); mereu, pururea, necontenit, oricând. ♢ Pentru totdeauna = definitiv; pe vecie. 2. De fiecare dată, în orice ocazie. ♦ De obicei, de regulă. [Var.: (reg.) totdeúna adv.] – Tot + de + a + una.

totdeodata
TOTDEODÁTĂ adv. Totodată. – Tot + de + o + dată.

totdeuna
TOTDEÚNA adv. v. totdeauna.

totem
TOTÉM, totemuri, s.n. 1. Animal, plantă sau, rar, obiect considerat de unele triburi primitive ca strămoș și protector al populației respective și venerat ca atare. 2. Imagine, reprezentată de obicei sculptural, a unui totem (1). [Pl. și: (m.) totemi] – Din fr. totem.

totemic
TOTÉMIC, -Ă, totemici, -ce, adj. Care aparține unui totem, privitor la totem sau la totemism. – Din fr. totémique.

totemism
TOTEMÍSM s.n. Ansamblu de credințe și obiceiuri religioase primitive legate de totem; credința în totemuri. – Din fr. totémisme.

totodata
TOTODÁTĂ adv. În același timp, în mod concomitent, simultan; totdeodată. – Tot + o + dată.

totteren
TOT-TERÉN adj. invar. (Despre autovehicule) Care este echipat în așa fel, încât să poată rula pe orice teren, păstrându-și performanțele. – Tot + teren (după fr. tout-terrain).

totuna
TÓTUNA adv. 1. La fel, același lucru. Expr. A-i fi (cuiva) totuna, se spune când, din mai multe alternative, cineva nu dă preferință nici uneia, socotindu-le pe toate pe același plan. 2. (Rar) Întruna, fără a se opri. – Tot + una.

totusi
TÓTUȘI conj. Cu toate acestea, în ciuda celor spuse, fără a ține seamă de cele anterioare. – Tot + și.

toval
TOVÁL, tovaluri, s.n. 1. Piele de vacă, de vițel, de porc sau de cal, de culoare naturală, tăbăcită cu substanțe vegetale ori sintetice, din care se confecționează încălțăminte rezistentă. 2. Fig. (Fam.) Obraz (gros) al unei persoane (fără caracter). – Din ucr. tovar.

tovaras
TOVÁRĂȘ, -Ă, tovarăși, -e, s.m. și f. 1. Persoană considerată în raport cu alta, de care este legată prin viața sau prin activitatea dusă în comun sau prin lupta pentru aceeași cauză. ♢ Tovarăș (sau tovarășă) de viață = soț (sau soție). 2. Termen folosit între comuniști când se adresează unul altuia sau când vorbesc despre un al treilea. 3. Epitet dat unei ființe, de obicei animal, care însoțește pe cineva (în mod constant); ființă credincioasă cuiva. 4. Asociat, părtaș (într-o afacere). 5. S.f. art. (Fam., ieșit din uz) Educatoare, învățătoare sau dirigintă în școala generală. – Din ucr. tovaryš, rus. tovarișci.

tovalas
TOVĂLÁȘ, tovălașuri, s.n. Toval (1) mai subțire (folosit la căptușitul obiectelor de piele). – Toval + suf. -aș.

tovarasel
TOVĂRĂȘÉL, -ÍCĂ, tovărășei, -ele, s.m. și f. (Fam.) Diminutiv al lui tovarăș. – Tovarăș + suf. -el, -ică.

tovarasesc
TOVĂRĂȘÉSC, -EÁSCĂ, tovărășești, adj. Care este specific relațiilor dintre tovarăși, care se petrece între tovarăși. – Tovarăș + suf. -esc.

tovaraseste
TOVĂRĂȘÉȘTE adv. Ca între tovarăși. – Tovarăș + suf. -ește.

tovarasie
TOVĂRĂȘÍE, tovărășii, s.f. 1. Relația dintre tovarăși, legătură bazată pe raporturi tovărășești. ♦ Companie, societate. ♢ Expr. A ține (cuiva) tovărășie = a sta pe lângă cineva pentru a nu-l lăsa singur, pentru a-l distra; a ține cuiva de urât. 2. Asociere, participare la o întreprindere (comercială); întovărășire, asociație. – Tovarăș + suf. -ie.

tovarasita
TOVĂRĂȘÍȚĂ, tovărășițe, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui tovarășă. – Tovarășă + suf. -iță.

toxemie
TOXEMÍE, toxemii, s.f. Intoxicație generală datorită acumulării în sânge a unei cantități excesive de toxine, ca o consecință a insuficienței funcționale a organelor excretoare. – Din fr. toxémie.

toxic
TOXÍC, -Ă, toxici, -ce, adj., s.n. 1. Adj. Care poate intoxica, otrăvi; otrăvitor. 2. Otravă. – Din fr. toxique.

toxicitate
TOXICITÁTE s.f. Proprietate a unei substanțe, a unui mediu etc. de a fi toxic. – Din fr. toxicité.

toxicodermie
TOXICODERMÍE, toxicodermii, s.f. (Med.) Toxidermie. – Din fr. toxicodermie.

toxicofobie
TOXICOFOBÍE, toxicofobii, s.f. Teamă patologică de otrăvire; toxofobie. – Din fr. toxicophobie.

toxicofor
TOXICOFÓR, -OÁRE, toxicofori, -oare, adj. (Despre viețuitoare) Care conține substanțe toxice (pentru om). – Din fr. toxicophore.

toxicogen
TOXICOGÉN, -Ă, toxicogeni, -e, adj. Care produce o substanță toxică. – Din fr. toxicogène.

toxicolog
TOXICOLÓG, -Ă, toxicologi, -ge, s.m. și f. Specialist în toxicologie. – Din fr. toxicologue.

toxicologic
TOXICOLÓGIC, -Ă, toxicologici, -ce, adj. Care aparține toxicologiei, privitor la toxicologie. – Din fr. toxicologique.

toxicologie
TOXICOLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care se ocupă cu studierea otrăvurilor și a toxinelor (1) și cu tratarea celor otrăviți. – Din fr. toxicologie.

toxicoman
TOXICOMÁN, -Ă, toxicomani, -e, s.m. și f. , adj. (Persoană) care suferă de toxicomanie. – Din fr. toxicomane.

toxicomanie
TOXICOMANÍE, toxicomanii, s.f. Obișnuință morbidă de a folosi doze repetate și crescânde de substanțe toxice. – Din fr. toxicomanie.

toxicoza
TOXICÓZĂ, toxicoze, s.f. Infecție gravă a copiilor mici, manifestată prin diaree, vomă, denutriție etc. – Din fr. toxicose.

toxidermie
TOXIDERMÍE, toxidermii, s.f. (Med.) Erupție cutanată datorită unei substanțe toxice; toxicodermie. – Din fr. toxidermie.

toxiinfectie
TOXIINFÉCȚIE, toxiinfecții, s.f. Infecție acută provocată de consumarea unor alimente contaminate cu microorganisme și cu toxinele lor și manifestată prin dureri gastrointestinale, febră, slăbire etc. [Pr.: -xi-in-] – Din fr. toxi-infection.

toxiinfectios
TOXIINFECȚIÓS, -OÁSĂ, toxiinfecțioși, -oase, adj. Care aparține unei toxiinfecții, privitor la o toxiinfecție. [Pr.: -xi-in-fec-ți-os] – Toxiinfecție + suf. – os.

toxina
TOXÍNĂ, toxine, s.f. 1. Substanță organică (mai frecvent proteică) cu acțiune toxică, produsă de organisme vegetale sau animale. 2. Substanță care îngreunează sau împiedică flotația minereurilor. – Din fr. toxine.

toxofobie
TOXOFOBÍE, toxofobii, s.f. (Med.) Toxicofobie. – Din fr. toxophobie.

toxoplasma
TOXOPLÁSMĂ s.f. (Biol.) Protozoar parazit care se întâlnește la unele mamifere, la păsări și uneori la om. – Din fr. toxoplasme.

toxoplasmoza
TOXOPLASMÓZĂ s.f. (Med.) Boală parazitară provocată de toxoplasmă. – Din fr. toxoplasmose, engl. toxoplasmosis.

trabuc
TRABÚC, trabucuri, s.n. Țigară de foi. – Din germ. Trabuko.

trac
TRAC^1 interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de lovitura bruscă și scurtă care însoțește descărcarea unei arme, tragerea unei săgeți etc. – Onomatopee.

TRAC^2 s.n. Stare emotivă de care sunt cuprinse unele persoane (mai ales artiștii) în momentul apariției lor în fața publicului. – Din fr. trac.

TRAC^3, -Ă, traci, -ce, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte dintr-o veche populație

tracasa
TRACASÁ, tracasez, vb. I. Tranz. (Livr.) A plictisi, a necăji, a sâcâi pe cineva. – Din fr. tracasser.

tracasant
TRACASÁNT, -Ă, tracasanți, -te, adj. (Rar) Care tracasează. – Din fr. tracassant.

tracasare
TRACASÁRE, tracasări, s.f. (Livr.) Faptul de a tracasa. – V. tracasa.

tracic
TRÁCIC, -Ă, tracici, -ce, adj. Care aparține Traciei sau tracilor^3, privitor la Tracia sau la traci; trac^3 (2). – Din lat. thracicus.

tracodac
TRÁCO-DAC, -Ă, traco-daci, -ce, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care făcea parte din triburile trace care au locuit în Dacia. 2. Adj. Care aparține traco-dacilor (1); privitor la traco-daci (1); traco-dacic. – Trac + dac.

tracodacic
TRACO-DÁCIC, -Ă, traco-dacici, -ce,adj. Traco-dac (2). –

tracolog
TRACOLÓG, tracologi, s.m. Specialist în tracologie. – Din tracologie (derivat regresiv).

tracologic
TRACOLÓGIC, -Ă, tracologici, -ce, adj. Referitor la tracologie, de tracologie. – Din tracologie.

tracologie
TRACOLOGÍE s.f. Disciplină care studiază civilizația tracilor. – Din fr. thracologie.

tracoman
TRACOMÁN, -Ă, tracomani, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care manifestă tracomanie. – Trac +

tracomanie
TRACOMANÍE s.f. Exagerare a importanței tracilor în

tracta
TRACTÁ^1 vb. I. v. trata.

TRACTÁ^2, pers. 3 tractează, vb. I. Tranz. A remorca un vehicul. – Din fr. tracter.

tractare
TRACTÁRE, tractări, s.f. Acțiunea de a tracta^2 și rezultatul ei. – V. tracta^2.

tractat
TRACTÁT^1 s.n. v. tratat.

TRACTÁT^2, -Ă, tractați, -te, adj. Care se deplasează prin tractare. – V. tracta^2.

tractatie
TRACTÁȚIE s.f. v. tratație.

tractir
TRACTÍR, tractire, s.n. (Înv.) Han; birt, ospătărie. – Din rus. traktir.

tractor
TRACTÓR, tractoare, s.n. Autovehicul cu mare putere de tracțiune folosit, în agricultură și în industrie, pentru a remorca diverse unelte, mașini sau vehicule; p. ext. autovehiculul definit mai sus, împreună cu unealta pe care o remorchează. – Din fr. tracteur.

tractorist
TRACTORÍST, -Ă, tractoriști, -ste, s.m. și f. Persoană care conduce un tractor; mecanic de tractor. – Tractor + suf. -ist.

tractus
TRÁCTUS s.n. (Anat.) Ansamblu de fibre sau de organe care urmează unul după celălalt, alcătuind un sistem – Din fr., lat. tractus.

tractiune
TRACȚIÚNE, tracțiuni, s.f. Acțiune de deplasare a unui vehicul, a unui sistem tehnic etc. prin tragere cu ajutorul unei forțe exterioare (animale sau mecanice); forță care pune în mișcare un vehicul, un sistem tehnic etc. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. traction.

tradescantia
TRADESCÁNȚIA s.f. Plantă erbacee perenă de apartament cu frunze colorate (Tradescantia zebrina). – Din lat. Tradescantia [zebrina], numele științific al tradescanției.

tradeunion
TRADE-UNION, trade-unionuri, s.n. Sindicat (în Marea Britanie) care grupează muncitorii din aceeași ramură de activitate. [Pr.: treid-iúnion] – Cuv. engl.

tradeunionist
TRADE-UNIONÍST, -Ă, trade-unioniști, -ste, adj., s.m. și f. (Membru) al

traditie
TRADÍȚIE, tradiții, s.f. Ansamblu de concepții, de obiceiuri, de datini și de credințe care se statornicesc istoricește în cadrul unor grupuri sociale sau naționale și care se transmit (prin viu grai) din generație în generație, constituind pentru fiecare grup social trăsătura lui specifică. ♦ Obicei, uzanță; datină. ♦ Informație (reală sau legendară) privitoare la fapte ori evenimente din trecut, transmisă pe cale orală. [Var.: (înv.) tradițiúne s.f.] – Din fr. tradition.

traditional
TRADIȚIONÁL, -Ă, tradiționali, -e, adj. Care s-a păstrat prin tradiție, care ține de tradiție, întemeiat pe tradiție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. traditionnel.

traditionalism
TRADIȚIONALÍSM s.n. Atașament (exagerat) față de tradiție; atitudine dictată de acest atașament. ♦ (În mișcarea culturală și literară) Tendință excesivă spre folclor, istorie etc., care se opune modernismului și respinge ideea de civilizație; supraevaluare a tradiției. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. traditionalisme.

traditionalist
TRADIȚIONALÍST, -Ă, tradiționaliști, -ste, adj. (Adesea substantivat) Care respectă tradiția, care manifestă tradiționalism. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. traditionaliste.

traditiune
TRADIȚIÚNE s.f. v. tradiție.

traducator
TRADUCĂTÓR, -OÁRE, traducători, -oare, s.m. și f. Persoană care traduce (un text) dintr-o limbă în alta (în cadrul profesiunii sale). – Traduce + suf. -ător (după fr. traducteur).

traduce
TRADÚCE, tradúc, vb. III. Tranz. 1. A reda, a transpune un text, o frază, un cuvânt dintr-o limbă în alta; a tălmăci. ♦ Spec. A restabili un text telegrafic pe baza semnalelor

traducere
TRADÚCERE, traduceri, s.f. Acțiunea de a traduce și rezultatul ei; (concr.) scriere cuprinzând o transpunere a unui text dintr-o limbă în alta; traducție. ♦ Interpretare. – V. traduce.

traductibil
TRADUCTÍBIL, -Ă, traductibili, -e, adj. Care poate fi tradus dintr-o limbă în alta. ♦ Care poate fi redat, explicat, interpretat. – Din traduce (după fr. traduisible).

traductor
TRADUCTÓR, traductoare, s.n. Dispozitiv, sistem tehnic care stabilește o corespondență între valorile unei mărimi specifice acestui sistem și valorile unei mărimi de altă natură, specifice altui sistem, utilizat în tehnică, electricitate și telecomunicații; spec. aparat folosit în telegrafie pentru a traduce combinațiile de semnale electrice primite în caracterele tipografice corespunzătoare. – Din fr. traducteur.

traductie
TRADÚCȚIE, traducții, s.f. (Înv.) Traducere. – Din fr. traduction, lat. traductio.

trafic
TRAFÍC, traficuri, s.n. 1. Totalitatea transporturilor de mărfuri sau de persoane care se fac pe o anumită cale de comunicație, cu anumite mijloace de transport, într-un interval de timp și în condiții precizate. ♦ Totalitatea legăturilor de telecomunicație stabilite într-un anumit interval de timp și în anumite condiții tehnice. 2. Activitate economică având drept scop schimbul de mărfuri și de alte valori. ♦ Comerț ilicit. ♦ Expr. A face trafic de influență = a trage foloase ilicite din influența pe care cineva o are asupra cuiva, din trecerea de care se bucură pe lângă cineva. – Din fr. trafic.

trafica
TRAFICÁ, trafichez, vb. I. Intranz. A face negoț (cu o marfă ilicită). – Din fr. trafiquer.

traficant
TRAFICÁNT, -Ă, traficanți, -te, s.m. și f. Persoană care face comerț ilicit. – Din fr. trafiquant.

trafor
TRAFÓR, trafoare, s.n. Ornament arhitectural perforat. – Din it. traforo.

trafora
TRAFORÁ, traforez, vb. I. Tranz. (Rar) A face lucrări de traforaj. – Din it. traforare.

traforaj
TRAFORÁJ, traforaje, s.n. Decupare cu ajutorul unui ferăstrău special a unor piese sau figuri artistice desenate pe o placă subțire de lemn, de metal etc. ♦ Unelte folosite în acest scop. – Trafora + suf. -aj.

traforare
TRAFORÁRE, traforări, s.f. Acțiunea de a trafora – V. trafora.

traforat
TRAFORÁT, -Ă, traforați, -te, adj. Care este prelucrat, executat prin traforare. 2. (Arhit.) Ornament cu trafoare. – V. trafora.

traforator
TRAFORATÓR, traforatori, s.m. Muncitor care execută traforaje. – Trafora + suf. -tor.

traforeta
TRAFORÉTĂ, traforete, s.f. Șablon de trasare folosit în industria confecțiilor, la croit. – Din it. traforetto.

trage
TRÁGE, trag, vb. III. I. 1. Tranz. A face efortul de a mișca, de a deplasa ceva, apucându-l pentru a-l da la o parte sau pentru a-l îndrepta spre un anumit punct. ♢ Expr. A trage (pe cineva) de mânecă = a) a-i face (cuiva) un semn, a-i atrage atenția spre un anumit lucru; b) a îmbia, a îndemna. A fi tras de păr = a fi relatat în mod exagerat, forțat, tendențios. A trage (pe cineva) la (sau în) judecată = a cita pe cineva în fața justiției. A trage pe sfoară = a păcăli. A trage pe roată = a supune torturii cu ajutorul roții de tortură. A trage la răspundere = a cere cuiva să dea socoteală de faptele sale, a face răspunzător. A trage la fund (pe cineva) = a pune (pe cineva) într-o situație grea; a antrena (pe cineva) cu sine într-o afacere, într-o întreprindere dezavantajoasă, sortită eșecului. ♦ (Cu complementul „clopotul”) A face să sune (prin deplasare într-o parte și în alta). ♦ A întinde, a încorda un fir, o sfoară (smucind). ♢ Expr. A trage sforile = a conduce în ascuns, din culise (o acțiune reprobabilă); a unelti. ♦ Fig. (Înv.) A îndemna; a atrage (asupra sa). 2. Tranz. A duce, a târî după sine. ♢ Expr. A trage targa pe uscat = a trăi în lipsuri, în sărăcie; a o scoate greu la capăt. A trage un picior sau a trage piciorul = a șchiopăta. ♦ (Despre animale de tracțiune) a face ca un vehicul să se deplaseze (ducându-l după sine). 3. Tranz. A pune (sau a scoate) (de) pe sine un obiect de îmbrăcăminte sau de încălțăminte; a înfunda pe cap o bonetă, o căciulă; a duce un accesoriu de îmbrăcăminte înspre o parte a corpului (spre a o acoperi); a aranja, a potrivi. 4. Intranz. (Pop.) A avea greutatea de..., a cântări, a atârna. 5. Tranz. A înfige (într-un corp ascuțit). 6. Tranz. A îndrepta și a opri un vehicul, o ambarcație la locul de îmbarcare sau de coborâre. 7. Intranz. A se opri undeva spre a fi găzduit; a se instala undeva pentru un timp limitat. 8. Refl. și intranz. (Reg. și fam.; urmat de determinări locale introduse prin prep. „la”) A se duce (mânat de o dorință), a se îndrepta spre o țintă. ♦ Intranz. Fig. A tinde spre..., a se simți atras către... ♦ Intranz. A prevesti o anumită stare. Trage a rău. 9. Refl. (Pop.) A se da la o parte, a se feri din cale; a se retrage. ♢ Expr. (Tranz.) A-și trage mâna de deasupra cuiva = a înceta să mai ocrotească pe cineva. 10. Tranz. Fig. A îndura, a suporta, a pătimi. ♢ Expr. A trage o spaimă = a se speria foarte tare. ♦ A suporta consecințele unui fapt reprobabil; a ispăși. II. 1. Tranz. A lua, a scoate; a smulge; a extrage. ♢ Loc. vb. A trage un profit = a profita. A trage învățăminte din (sau de pe urma)... = a învăța (dintr-o experiență). ♢ Expr. A trage foloase din (sau de pe urma)... = a avea, a obține un avantaj de pe urma... 2. Intranz. Fig (în expr.) A trage cu urechea = a-și încorda auzul pentru a prinde zgomote ușoare, vorbe șoptite; a asculta pe furiș. A trage cu ochiul (sau cu coada ochiului) = a se uita pe furiș, pentru a nu fi observat. 3. Tranz. A inspira; a respira; a inhala. ♢ Expr. A-și trage sufletul (sau răsuflarea) = a respira greu din cauza oboselii, bătrâneții etc.; a se odihni după un efort greu. (Intranz.) A trage să moară = a fi în agonie, a-și trăi ultimele clipe. ♦ A fuma, a priza. 4. Intranz. (Despre sobe) A avea tiraj bun. 5. Tranz. A sorbi, a înghiți, a bea. ♢ Expr. (Absol.) A trage la măsea (sau la mustață) = a fi bețiv. III. Tranz. A trasa, a marca, a desena o linie, un contur. ♢ Expr. (A fi) tras cu sfoara = (a fi) drept, aliniat. (Intranz.) A trage (peste ceva) cu condeiul (sau cu buretele) = a șterge; a anula; a face uitat, a uita. IV. 1. Tranz. (În diverse procese de muncă sau în acțiuni care presupun un efort fizic; cu sensul reieșind din determinări) A trage la rindea = a rindelui. A trage (o țesătură) la piuă = a supune o țesătură unei operații mecanice la piuă, pentru a o face mai deasă. A trage la tipar = a tipări. A trage la șapirograf = a șapirografia. A trage pe piatră (sau pe amnar, pe curea) = a ascuți. A trage pe calapod = a întinde pe calapod. (Intranz.) A trage cu acul = a coase, a broda. A trage cu coasa = a cosi. A trage la rame (sau la, din lopată) = a vâsli. ♦ A trece prin... Trage firele prin spată. ♢ Expr. A trage banul (sau gologanul) prin barbă = a freca de barbă un ban câștigat (în credința superstițioasă că acest gest atrage un câștig ulterior bun). Tras (ca) prin inel, se spune despre o persoană cu trupul subțire, mlădios. ♦ A întinde și a subția un material ductil, trecându-l printr-o filieră. ♦ Refl. (În expr.) A se trage la față (sau la obraji, la chip) = a slăbi, a avea figura obosită, palidă. 2. Tranz. (Fam.) A face ceva cu plăcere, cu multă energie, cu pasiune. ♢ Expr. A trage un (pui de) somn sau a trage la soamne (ori la aghioase) = a dormi adânc. 3. Tranz. A da una sau mai multe lovituri; a bate, a plesni. 4. Intranz. A descărca o armă spre țintă, a face ca proiectilul, săgeata etc. să pornească spre țintă. 5. Tranz. A freca o anumită regiune a corpului în scopuri terapeutice; a masa. ♦ A fricționa. V. 1. Intranz. (Despre vânt) A bate, a sufla. 2. Tranz. (Adesea impers., subînțelegându-se ca subiect aerul rece, curentul etc.) A învălui pe cineva, provocându-i o senzație neplăcută de răcoare (urmată adesea de îmbolnăvire). VI. Refl. 1. A descinde din..., a fi din neamul... ♦ A fi originar din... 2. A proveni; a fi provocat (de...). [Perf. s. trăsei, part. tras] – Lat. *tragere (= trahere).

tragedian
TRAGEDIÁN, -Ă, tragedieni, -e, s.m. și f. Actor specializat în roluri de tragedie. [Pr.: -di-an] – Din fr. tragédien.

tragedie
TRAGEDÍE, tragedii, s.f. 1. Specie a genului dramatic cu subiect patetic, cu personaje puternice aflate în conflict violent, cu deznodământ nefericit. 2. Fig. Întâmplare zguduitoare, nenorocire mare, catastrofă. – Din fr. tragédie, lat. tragoedia.

tragere
TRÁGERE, trageri, s.f. Acțiunea de a (se) trage și rezultatul ei. 1. (Pop.) Atracție, îndemn, înclinare. ♢ Expr. Tragere de inimă = zel, râvnă, ardoare. 2. Scoatere, extragere. ♢ Tragere la sorți = hotărâre prin sorți a unei împărțeli, a unui câștig; participare ca parte interesată la o alegere prin sorți. 3. Prelucrare a unui material ductil prin întindere și subțiere, prin care se obțin bare, țevi, sârmă etc. 4. Descărcare a unei arme (în cadrul procesului de instruire militară); împușcare; tir. ♢ Tragere la țintă = atingere a unei ținte cu un proiectil. Unghi de tragere = unghi pe care îl formează axa țevii unei arme de foc cu proiecția ei pe suprafața orizontală a terenului, când obiectivul asupra căruia se trage este în același plan orizontal cu gura țevii. – V. trage.

tragic
TRÁGIC, -Ă, tragici, -ce, adj., s.m. 1. Adj. Care aparține tragediei, care se referă la tragedie, cu caracter de tragedie. ♦ (Substantivat, n.) Categorie a esteticii exprimând un conflict al cărui deznodământ este înfrângerea sau pieirea, în urma unor împrejurări vitrege, a unor persoane virtuoase, a unor idealuri sau a unor categorii sociale valoroase. ♦ Fig. Zguduitor, jalnic, nenorocit. ♢ Expr. (Substantivat) A o lua în tragic = a acorda unei întâmplări (neplăcute) o gravitate exagerată. 2. S.m. (Rar) Autor de tragedii. – Din fr. tragique, lat. tragicus.

tragicomedie
TRAGICOMEDÍE, tragicomedii, s.f. 1. Specie a genului dramatic cu subiect patetic, în care conflictele fundamentale, grave, profunde, însoțite de unele incidente comice, sunt rezolvate printr-un deznodământ fericit. 2. Fig. Întâmplare care prezintă un amestec de elemente tragice și elemente comice. – Din fr. tragi-comédie, lat. tragicomoedia.

tragicomic
TRAGICÓMIC, -Ă, tragicomici, -ce, adj. Care aparține tragicomediei (1), care se referă la tragicomedie. ♦ Fig. Care reprezintă un amestec de elemente tragice și comice. – Din fr. tragi-comique.

tragism
TRAGÍSM s.n. Caracter grav, tragic; situație tragică. – Trag[ic] + suf. -ism.

traheal
TRAHEÁL, -Ă, traheali, -e, adj. Care aparține traheii, privitor la trahee, propriu, caracteristic traheii; trahean. [Pr.: -he-al] – Din fr. trachéal.

trahean
TRAHEÁN, -Ă, traheeni, -e, adj. (Rar) Traheal. [Pr.: -he-an] – Din fr. trachéen.

trahee
TRAHÉE, trahei, s.f. 1. Tub elastic fibros și cartilaginos, la oameni și la animale, care leagă laringele de bronhii și prin care circulă aerul necesar respirației din cavitatea bucală sau nazală în bronhii. 2. Fiecare dintre tubulețele subțiri, chitinoase, deschise la exterior și ramificate în corpul insectelor, păianjenilor și miriapodelor, care servesc drept organ de respirație. 3. Fiecare dintre vasele lemnoase în formă de tuburi capilare prin care circulă seva brută în interiorul plantelor superioare. [Pr.: -he-e] – Din fr. trachée.

traheida
TRAHEÍDĂ, traheide, s.f. (Bot.) Vas lemnos (unicelular) îngust și ușor alungit, prin care circulă seva brută. [Pr.: -he-i-] – Din fr. trachéide.

traheita
TRAHEÍTĂ, traheite, s.f. Boală care constă în inflamația mucoasei traheale. – Din fr. trachéite.

traheomicoza
TRAHEOMICÓZĂ, traheomicoze, s.f. (Bot.) Boală infecțioasă și contagioasă a plantelor, provocată de unele ciuperci. [Pr.: -he-o-] – Din fr. trachéomycose.

traheoscopie
TRAHEOSCOPÍE, traheoscopii, s.f. Examen radiologic al traheii (1). [Pr.: -he-o-] – Din fr. trachéoscopie.

traheotomie
TRAHEOTOMÍE, traheotomii, s.f. Intervenție chirurgicală care constă în deschiderea peretelui anterior al traheii și în introducerea unei canule traheale, cu scopul de a restabili respirația unui bolnav care prezintă simptome grave de sufocație. [Pr.: -he-o-] – Din fr. trachéotomie.

trahit
TRAHÍT, trahite, s.n. Rocă vulcanică de formație recentă, cu compoziție asemănătoare cu a sienitului, folosită ca piatră de construcție. – Din fr. trachyte.

trahom
TRAHÓM, trahoame, s.n. (Med.) Conjunctivită granuloasă provocată de un virus. [Var.: trahómă s.f.] – Din fr. trachome.

trahoma
TRAHÓMĂ s.f. v. trahom.

trai
TRAI s.n. 1. Viață, existență. ♢ Mod de trai = ansamblul condițiilor materiale și spirituale specifice vieții unei persoane, unui grup social, unei societăți. ♢ Expr. A nu mai fi de trai sau a nu mai avea trai = a nu mai putea trăi din cauza cuiva sau a ceva, a nu mai putea îndura ceva. 2. Viață bună, fericită și îmbelșugată; desfătare, petrecere. 3. Conviețuire. – Din trăi (derivat regresiv).

traiect
TRAIÉCT, traiecte, s.n. Distanță între două puncte determinate; drum de la un loc la altul; traseu; traiectorie. – Din lat. trajectus, fr. trajet.

traiectorie
TRAIECTÓRIE, traiectorii, s.f. Drum parcurs în spațiu de un corp în mișcare; linie curbă descrisă de un punct material. ♦ Reprezentare grafică a acestui drum, a acestei linii. – Din fr. trajectoire.

traila
TRÁILĂ, traile, s.f. Pod umblător care alunecă de-a lungul unui cablu sau al unei frânghii, fiind tras de o navă sau de forța curentului de pe un mal pe celălalt al unei ape curgătoare. – Din fr. traille.

trailer
TRÁILER, trailere, s.n. Remorcă folosită pentru transportul pieselor grele. – Din engl. trailer.

traina
TRÁINĂ, traine, s.f. Parâmă ale cărei capete sunt fixate pe două corpuri plutitoare și care este târâtă pe fundul apei pentru a agăța un corp scufundat sau pentru a-i determina poziția. – Cf. fr. t r a i n a g e.

trainic
TRÁINIC, -Ă, trainici, -ce, adj. Care durează, care rezistă, care se păstrează bine; solid, rezistent, durabil. – Din sl. trajanŭ sau trai + suf. -nic.

traista
TRÁISTĂ, traiste, s.f. 1. Obiect în formă de sac, confecționat din pânză groasă sau din lână și prevăzut cu o baieră pentru a fi agățat, care servește la transportul sau la păstrarea unor obiecte, mai ales a mâncării; straiță. ♢ Expr. Cu traista în băț, se spune despre cineva care nu are locuință stabilă sau care este foarte sărac. A-i bate (cuiva) vântul în traistă= a fi extrem de sărac. Traistă goală (sau ușoară) = sărăcie. A-i mânca (cuiva) câinii din traistă = a fi prostănac. A prinde (pe cineva) cu rața în traistă = a prinde (pe vinovat) asupra faptului. ♦ Spec. Sac mic de pânză deasă din care se dă hrană cailor. 2. Conținutul unei traiste (1). 3. Compus: traista-ciobanului = plantă erbacee din familia cruciferelor, cu frunze lungi, crestate, dispuse în rozetă, cu flori mici albe și cu fructe triunghiulare, folosită ca plantă medicinală (Capsella bursa-patoris). – Cf. alb. t r a s t ë,  t r a j s t ë.

tralala
TRALALÁ interj. Cuvânt care imită o melodie vocală sau înlocuiește cuvintele necunoscute ale unei melodii. ♢ Expr. (Adjectival) A fi cam tralala = a fi (cam) zăpăcit, (cam) nebun. – Onomatopee.

trama
TRÁMĂ, trame, s.f. Fir de mătase, relativ gros și afânat, întrebuințat în urzeala sau în bătătura unor țesături. ♦ Fig. Intrigă a unei opere literare. ♦ Fig. (Livr.) Plan ascuns, intrigă, complot. – Din fr. trame, lat. trama.

trambala
TRAMBALÁ, trambalez, vb. I. Refl. și tranz. (Fam.) A (se) duce, a (se) muta, a (se) deplasa de colo până colo (fără rost). – După fr. trimbaler.

trambalare
TRAMBALÁRE, trambalări, s.f. (Fam.) Acțiunea de a (se) trambala. – V. trambala.

trambulina
TRAMBULÍNĂ, trambuline, s.f. 1. (La natație) Dispozitiv alcătuit dintr-un postament pe care este fixată la un capăt o scândură orizontală foarte flexibilă, de pe care se sare în apă. 2. (La schi) Construcție în plan înclinat terminată cu o platformă elastică, de pe care sportivii își iau elanul spre a zbura cât mai departe. – După germ. Trampoline.

tramcar
TRAMCÁR, tramcare, s.n. Vehicul tras de cai, folosit odinioară în orașe pentru transportul în comun. – Din engl. tram-car.

traminer
TRAMÍNER s.n. Soi de viță de vie originară din Germania, cu struguri cilindrici și cu boabe mici, rotunde, de culoare roz-murdar, nearomate; vin de calitate superioară obținut din strugurii acestei vițe. [Pr.: traminăr] – Din germ. Traminer.

trampa
TRÁMPĂ, trampe, s.f. (Reg.) Schimb în natură; troc. ♦ (Fam.) Aranjament, afacere (prin intermediari). ♢ Expr. A face (cuiva) trampa = a mijloci cuiva o afacere, o întâlnire etc. [Var.: treámpă s.f.] – Din tc. trampa.

tramvai
TRAMVÁI, tramvaie, s.n. Mijloc de transport în comun (în interiorul orașelor), constând din unul sau mai multe vagoane (cu tracțiune electrică) care rulează pe șine. – Din fr., engl. tramway.

tramvaist
TRAMVAÍST, tramvaiști, s.m. Lucrător la tramvaie; spec. manipulant. – Tramvai + suf. -ist.

tranc
TRANC interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de o cădere sau de o lovitură puternică și bruscă. [Var.: tránca interj.] – Onomatopee.

tranca
TRÁNCA interj, v. tranc.

TRÁNCA^2 v.

trancafleanca
TRÁNCA-FLEÁNCA s.f. (Fam.) Vorbărie goală, inutilă. ♦ Epitet dat unei persoane care flecărește. [Var.: treánca-fleánca s.f.] – Din trăncăni (derivat regresiv) + fleancă.

tranchet
TRANCHÉT, tranchete, s.n. Bucată de lemn care împiedică lovirea unei nave acostate de o altă navă ori de chei sau care amortizează o asemenea lovire. – Din fr. tranchet.

tranchilizant
TRANCHILIZÁNT, -Ă, tranchilizanți, -te, adj., s.n. (Substanță, medicament) care produce o stare de calm, de indiferență. – Din fr. tranquillisant.

trandada
TRANDADÁ, trandadale, s.f. (Reg.) Prostovol. [Var.: trandadáie s.f., trandavái s.n.] – Et. nec.

trandadaie
TRANDADÁIE s.f. v. trandada.

trandafir
TRANDAFÍR, trandafiri, s.m. 1. Nume dat unor specii diverse de plante perene sau de arbuști ornamentali din familia rozaceelor, cu ramuri spinoase, cu flori divers colorate și plăcut mirositoare, folosite mult în industria parfumurilor (Rosa). ♢ Trandafir sălbatic = măceș. ♢ Compuse: (Bot.) trandafiri-de-munte = smirdar; Trandafir-galben = teișor (2) (Kerria-japonica); (Zool.); trandafir-de-mare = actinie. 2. (În sintagma) Lemn de trandafir = lemnul unor arbori din America de Sud, din care se fac mobile de lux. 3. Cârnat din carne de porc tocată mare, cu satârul, și condimentată cu mult piper și usturoi. – Din ngr. triandáfillo „treizeci de foi” (apropiat, prin etimologie populară, de fir).

trandafiras
TRANDAFIRÁȘ, trandafirași, s.m. Diminutiv al lui trandafir (1); trandafirel, trandafiruț. – Trandafir + suf. -aș.

trandafirel
TRANDAFIRÉL, trandafirei, s.m. (Pop.) Trandafiraș. – Trandafir + suf. -el.

trandafiriu
TRANDAFIRÍU, -ÍE, trandafirii, adj. 1. De culoare roz (ca floarea unor trandafiri). 2. Fig. Luminos, senin, plin de optimism; cu perspective favorabile. – Trandafir + suf. -iu.

trandafirut
TRANDAFIRÚȚ, trandafiruți, s.m. (Pop.) Trandafiraș. – Trandafir + suf. -uț.

trandavai
TRANDAVÁI s.n. v. trandada.

trans
TRANS- Element de compunere însemnând „dincolo”, „peste”, care servește la formarea unor adjective, a unor substantive și a unor verbe. – Din lat. trans, fr. trans-.

transafrican
TRANSAFRICÁN, -Ă, transafricani, -e, adj., s.n. (Șosea) care traversează Africa. – Trans- + african (după fr. transafricain).

transalpin
TRANSALPÍN, -Ă, transalpini, -e, adj. Care este situat dincolo de munții Alpi. – Din fr. transalpin.

transamazonian
TRANSAMAZONIÁN, -Ă, transamazonieni, -e, adj., s.n. (Șosea) care traversează Amazonia. [Pr.: -ni-an] – Din fr. transamazonien.

transarabic
TRANSARÁBIC, -Ă, transarabici, -ce, adj., s.n. (Șosea) care traversează Peninsula Arabică. – Din fr. transarabique.

transasiatic
TRANSASIÁTIC, -Ă, transasiatici, -ce, adj. Care traversează Asia. [Pr.: -si-a-] – Din fr. transasiatique.

transatlantic
TRANSATLÁNTIC, -Ă, transatlantici, -ce, adj., s.n. 1. Adj. Care străbate, care traversează Oceanul Atlantic. 2. S.n. Navă mare de pasageri, care traversează în cursă regulată Oceanul Atlantic (făcând legătura între Europa și America). – Din fr. transatlantique.

transa
TRÁNSĂ, transe, s.f. Stare psihică specială în care se găsește de obicei o persoană hipnotizată, deosebită atât de starea de veghe cât și de cea de somn, caracterizată prin slăbirea sau dispariția atitudinii discriminatorii, critice la acțiunea unor sugestii sau autosugestii. – Din fr. transe.

transborda
TRANSBORDÁ, transbordez, vb. I. 1. Tranz. A transporta mărfurile sau oamenii dintr-un tren în altul sau de pe o navă pe alta (continuând călătoria). ♦ A trece, cu ajutorul unui transbordor (1) vagoanele sau locomotiva unui tren de pe o linie pe alta, când cele două linii nu au legătură directă. ♦ Intranz. A schimba trenul sau alt vehicul când circulația pe un drum s-a întrerupt într-un anumit loc. – Din fr. transborder.

transbordare
TRANSBORDÁRE, transbordări, s.f. Acțiunea de a transborda și rezultatul ei. – V. transborda.

transbordor
TRANSBORDÓR, transbordoare, s.n. 1. Platformă mobilă la nivelul unei căi ferate, cu ajutorul căreia se pot trece vagoanele sau locomotivele de pe o linie pe alta (când cele două linii nu au legătură directă). 2. Navă care servește la transbordarea călătorilor sau a mărfurilor. – Din fr. transbordeur.

transcalculare
TRANSCALCULÁRE s.f. Complex de operații necesare pentru calculul coordonatelor unui punct geodezic sau topografic într-un sistem de proiecție cartografică sau de axe de coordonate dat, luând ca bază aceste date dintr-un alt sistem și folosind relațiile matematice de legătură. – Trans- + calculare.

transcarpatic
TRANSCARPÁTIC, -Ă, transcarpatici, -ce, adj. Care se află dincolo de munții Carpați (în raport cu Muntenia și cu Moldova); de peste Carpați; transcarpatin. – Trans- + carpatic.

transcarpatin
TRANSCARPATÍN, -Ă, transcarpatini, -e, adj. (Rar) Transcarpatic. – Trans- + carpatin.

transcaucazian
TRANSCAUCAZIÁN, -Ă, transcaucazieni, -e, adj. Care se află (sau locuiește) la sud de munții Caucaz. [Pr.: -ca-u-ca-zi-an] – Din fr. transcaucasien.

transceiver
TRANSCEIVER s.n. Aparat de emisie-recepție folosit, în special, în practica radioamatorilor. [Pr.: transívăr] – Cuv. engl.

transcende
TRANSCÉNDE, transcend, vb. III. Tranz. 1. (Livr.) A trece dincolo de..., a păși peste..., a se ridica deasupra a ceva. 2. (Fil.) A depăși limita cunoașterii experimentale, perceptibile. – Din lat. transcendere, fr. transcender.

transcendent
TRANSCENDÉNT, -Ă, transcendenți, -te, adj. 1. (Fil.) care se ridică dincolo de limita sau de nivelul unui domeniu dat; care presupune un principiu exterior și superior oricărei clase de obiecte. ♦ (În filozofia lui Kant) Care se găsește dincolo de orice experiență posibilă, care este inaccesibil cunoașterii bazate pe experiență, care întrece limitele realității. ♢ Care se află mai presus de inteligența obișnuită, de lucruri individuale, de umanitate. 2. (Mat.) Care folosește calculul diferențial și integral. ♦ (Despre unele numere) Care nu poate fi rădăcina unui polinom cu coeficienți raționali – Din fr. transcendant, lat.transcendens, -ntis.

transcendental
TRANSCENDENTÁL, -Ă, transcendentali, -e, adj. (În filozofia lui Kant) Care se referă la formele apriorice ale cunoașterii, care premerge experienței și o condiționează. ♦ Care este deasupra lumii reale. – Din fr. transcendantal, lat. transcendentalis.

transcendentalism
TRANSCENDENTALÍSM s.n. 1. Concepție filozofică elaborată de Kant și bazată pe ideea că formele apriorice ale conștiinței precedă experiența și constituie condițiile existenței ei. 2. Curent filozofic caracterizat prin religiozitate panteistă și prin spirit umanitar. – Din fr. transcendantalisme (după transcendent).

transcendentalist
TRANSCENDENTALÍST, -Ă, transcendentaliști, -ste, adj., s.m. și f. (Rar) (Adept) al transcendentalismului. – Din fr. transcendantaliste.

transcendentalitate
TRANSCENDENTALITÁTE s.f. (Rar) Caracter transcendental. – Din engl. transcendentality.

transcendentaliza
TRANSCENDENTALIZÁ, transcendentalizez, vb. I. Tranz. (Rar) A atribui caracter transcendental. – Din engl. transcendentalize.

transcendenta
TRANSCENDÉNȚĂ s.f. Calitatea de a fi transcendent (1); calitatea gândirii de a elabora concepte transcendentale. – Din fr. transcendance (după transcendent).

transcendere
TRANSCÉNDERE, transcenderi, s.f. (Livr.) Acțiunea de a transcende. – V. transcende.

transcontainer
TRANSCONTÁINER, transcontainere, s.n. Container de mare capacitate utilizat în transportul mărfurilor. – Din fr. transconteiner.

transcontaineriza
TRANSCONTAINERIZÁ, transcontainerizez, vb. I. Tranz. A transporta cu transcontainerul. – Din transcontainer.

transcontainerizare
TRANSCONTAINERIZÁRE, transcontainerizări, s.f. Acțiunea de a transcontaineriza. – V. transcontaineriza.

transcrie
TRANSCRÍE, transcriu, vb. III. Tranz. 1. A scrie din nou (pe altă foaie) un text fără modificări, a face o copie scrisă; a copia. ♦ A înscrie, a înregistra, a copia un act, o convenție etc. într-un registru public special. 2. A transpune în scris un text dintr-un alfabet în altul, de pe o bandă de magnetofon etc. ♦ A nota în scris (cu semne speciale) elementele unui grai, ale unui dialect etc. 3. A prelucra o bucată muzicală scrisă pentru un anumit instrument sau pentru o anumită voce, spre a fi cântată la alt instrument sau de altă voce. – Din fr. transcrire (după scrie).

transcriere
TRANSCRÍERE, transcrieri, s.f. Acțiunea de a transcrie și rezultatul ei. – V. transcrie.

transcriitor
TRANSCRIITÓR, -OÁRE, transcriitori, -oare, s.m. și f. (Rar) Persoană care transcrie un text literar, o bucată muzicală etc. – Transcrie + suf. -tor.

transcriptie
TRANSCRÍPȚIE, transcripții, s.f. Faptul de a transcrie. ♦ (Concr.) Copie. ♦ Formalitate, prescrisă de lege, care constă în copierea unui act juridic într-un registru public special. [Var.: (înv.) transcripțiúne s.f.] – Din fr. transcription.

transcriptiune
TRANSCRIPȚIÚNE s.f. v. transcripție.

transdanubian
TRANSDANUBIÁN, -Ă, transdanubieni, -e, adj. Care se află sau locuiește dincolo de Dunăre. [Pr.: -bi-an] – Din fr. transdanubien.

transductor
TRANSDUCTÓR, transductoare, s.n. (Tehn.) Dispozitiv care primește energie de o anumită formă și o convertește într-o altă formă de energie. – Din fr. transducteur.

transductie
TRANSDÚCȚIE, transducții, s.f. (Biol.) Transfer de material genetic între bacterii prin intermediul bacteriofagelor. – Din fr. transduction.

transept
TRANSÉPT, transepturi, s.n. Naos transversal care taie în unghi drept naosul principal al unei biserici, alcătuind cu acesta un plan în formă de cruce. – Din fr. transept.

transeuropean
TRANSEUROPEÁN, -Ă, transeuropeni, -e, adj. Care traversează Europa. – Din fr. transeuropéen.

transfer
TRANSFÉR, transferuri, s.n. Faptul de a (se) transfera. – Din fr. transfert.

transfera
TRANSFERÁ, transfér, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) muta (cu serviciul) de la o instituție la alta, fără desfacerea contractului de muncă (cu consimțământul sau la cererea salariatului). ♦ A (se) muta la alt club sportiv, la altă echipă. ♦ Tranz. A transmite (un act, un drept etc.) de la cineva la altcineva. 2. Tranz. A face un schimb, o trecere de energie, de căldură etc. de la un sistem la altul. – Din fr. transférer.

transferabil
TRANSFERÁBIL, -Ă, transferabili, -e, adj. Care poate fi transferat. – Din fr. transférable.

transferare
TRANSFERÁRE, transferări, s.f. Acțiunea de a (se) transfera și rezultatul ei. – V. transfera.

transfigura
TRANSFIGURÁ, transfigurez, vb. I. Tranz. și refl. A(-și) schimba (în mod esențial) expresia, înfățișarea, forma, conținutul, caracterul, natura, starea de spirit; p. ext. a (se) transforma. – Din fr. transfigurer, lat. transfigurare.

transfigurare
TRANSFIGURÁRE, transfigurări, s.f. Faptul de a (se) transfigura; modul cum arată ceea ce s-a transfigurat; transfigurație. – V. transfigura.

transfigurat
TRANSFIGURÁT, -Ă, transfigurați, -te, adj. Schimbat (în mod esențial) la înfățișare, la față (sub influența unei emoții) – V. transfigura.

transfiguratie
TRANSFIGURÁȚIE, transfigurații, s.f. Transfigurare. – Din fr. transfiguration, lat. transfiguratio.

transfilaj
TRANSFILÁJ, transfilaje, s.n. (Mar.) Legătură cu care se prind unele vele pe vergea. – Din fr. transfilage.

transfocator
TRANSFOCATÓR, transfocatoare, s.n. Obiectiv cu distanța focală variabilă continuu, folosit în cinematografie sau la televiziune pentru a obține efectul de apropiere sau de depărtare rapidă de subiect. – Din rus. transfokator.

transforma
TRANSFORMÁ, transfórm, vb. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) schimba înfățișarea, a da sau a căpăta alt aspect, altă formă; a (se) schimba, a (se) preface. ♦ Spec. (A-și) schimba caracterul, comportarea, felul de a fi. 2. Tranz. (Mat.) A construi un corespondent, un echivalent al unei figuri date sau al unei valori, schimbând anumite elemente și păstrând altele, potrivit anumitor formule. ♦ A schimba în cantități echivalente o formă de energie în altă formă de energie. 3. Intranz. (La unele jocuri sportive) A obține, prin executarea reușită a unei lovituri (de pedeapsă), unul sau mai multe puncte în avantajul echipei sale. – Din fr. transformer, lat. transformare.

transformabil
TRANSFORMÁBIL, -Ă, transformabili, -e, adj. Care poate fi transformat. – Din fr. transformable.

transformabilitate
TRANSFORMABILITÁTE s.f. (Rar) Calitate a unui lucru de a putea fi transformat. – Transformabil + suf. -itate.

transformare
TRANSFORMÁRE, transformări, s.f. Acțiunea de a (se) transforma și rezultatul ei; transformație. – V. transforma.

transformator
TRANSFORMATÓR, -OÁRE, transformatori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care transformă, preface, preschimbă. 2. S.n. Aparat, mașină, instalație care servește la transformarea energiei, tensiunii etc. unui sistem fizic (primar) în energia, tensiunea etc. altui sistem fizic (secundar) cu modificarea adecvată a anumitor mărimi de stare. – Din fr. transformateur.

transformatie
TRANSFORMÁȚIE, transformații, s.f. (Înv.) Transformare. [Var.: (înv.) transformațiúne s.f.] – Din fr. transformation, lat. transformatio, -onis.

transformational
TRANSFORMAȚIONÁL, -Ă, transformaționali, -e, adj. (Lingv.; în sintagma) Gramatică transformațională = gramatică ce își propune găsirea unor structuri de adâncime care, prin transformări succesive, să permită obținerea tuturor construcțiilor corecte posibile într-o limbă. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. transformational, fr. transformationnel.

transformationalism
TRANSFORMAȚIONALÍSM s.n. (Lingv.) Curent care preconizează și susține gramatica transformațională. [Pr.: -ți-o-] – Din engl. transformationalism, fr. transformationnalisme.

transformatiune
TRANSFORMAȚIÚNE s.f. v. transformație.

transformism
TRANSFORMÍSM s.n. Concepție biologică după care speciile de vegetale și animale se află într-un continuu proces de transformare; evoluționism. – Din fr. transformisme.

transformist
TRANSFORMÍST, -Ă, transformiști, -ste, s.m., adj. 1. S.m. Adept al transformismului. 2. Adj. Care aparține transformismului, privitor la transformism. – Din fr. transformiste. .

transfug
TRANSFÚG, -Ă, transfugi, -ge, s.m. și f. Militar care săvârșește un act de trădare, trecând în tabăra inamică; p. ext. persoană care își părăsește în mod ilegal țara, partidul etc. – Din fr. transfuge, lat. transfuga.

transfuza
TRANSFUZÁ, transfuzez, vb. I. Tranz. (Rar) A efectua o transfuzie. – Din fr. transfuser.

transfuzie
TRANSFÚZIE, transfuzii, s.f. Introducere în scop terapeutic a unei cantități de sânge sau de plasmă sangvină în vinele unui bolnav sau ale unui accidentat. – Din fr. transfusion.

transgresa
TRANSGRESÁ, transgresez, vb. I. Tranz. (Livr.) A face să treacă dincolo de o limită; a încălca o lege, un regulament etc. – Din fr. transgresser.

transgresare
TRANSGRESÁRE, transgresări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a transgresa – V. transgresa.

transgresat
TRANSGRESÁT, -Ă, transgresați, -te, adj. (Livr.; despre limite, legi, regulamente etc.) Care a fost depășit; care a fost încălcat. – V. transgresa.

transgresie
TRANSGRÉSIE s.f. v. transgresiune.

transgresiune
TRANSGRESIÚNE, transgresiuni, s.f. (Geol.) Proces de înaintare a apelor marine spre uscat, pe suprafețe mari, ca efect al mișcării de coborâre a scoarței terestre. [Pr.: -si-u-. Var.: transgrésie s.f.] – Din fr. transgression, lat. transgressio, -onis.

transhumant
TRANSHUMÁNT, -Ă, transhumanți, -te, adj. Care practică transhumanța. ♦ (Despre animale) Care este mutat dintr-un loc în altul, după anotimpuri, în vederea asigurării hranei necesare. – Din fr. transhumant.

transhumanta
TRANSHUMÁNȚĂ, transhumanțe, s.f. Migrație periodică a păstorilor și a turmelor (de oi), primăvara de la șes la munte sau de la sud spre nord și toamna de la munte la șes sau de la nord spre sud, în vederea asigurării hranei pentru animale. – Din fr. transhumance.

transigent
TRANSIGÉNT, -Ă, transigenți, -te, adj. (Livr.) Care cedează ușor, care face concesii și compromisuri; conciliant. – Din lat. transigens, -ntis, fr. transigeant.

transigenta
TRANSIGÉNȚĂ s.f. (Livr.) Atitudine transigentă. – După fr. transigéance.

transiluminare
TRANSILUMINÁRE s.f. (Med.) Metodă de examinare a anumitor părți ale corpului, constând în luminarea lor prin transparență, într-o cameră obscură, cu ajutorul unor lămpi electrice. – După fr. transillumination.

transilvan
TRANSILVÁN, -Ă, transilvani, -e, adj. Transilvănean. – Din lat. transylvanus.

transilvanean
TRANSILVĂNEÁN, -Ă, transilvăneni, -e s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Transilvaniei sau care este originară de acolo; ardelean. 2. Adj. Care aparține Transilvaniei sau populației ei, privitor la Transilvania sau la populația ei; ardelean, ardelenesc, transilvan. – Transilvania (n. pr.) + suf. -ean.

transilvaneanca
TRANSILVĂNEÁNCĂ, transilvănence, s.f. Femeie care face parte din populația de bază a Transilvaniei sau este originară de acolo; ardeleancă. – Transilvănean + suf. -că.

transistor
TRANSISTÓR s.n. v. tranzistor.

transla
TRANSLÁ, translez, vb. I. Tranz. 1. (Rar) A traduce (1). 2. A deplasa prin translație. – Din translație (derivat regresiv).

translare
TRANSLÁRE, translări, s.f. Acțiunea de a transla; translație. – V. transla.

translativ
TRANSLATÍV, -Ă, translativi, -e, adj. (Despre un act juridic) Prin care se transferă un drept. – Din fr. translatif.

translator
TRANSLÁTOR, -OÁRE, translatori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Traducător oficial atașat unui for diplomatic, administrativ sau judecătoresc; interpret. 2. S.n. Transformator electric instalat pe liniile de telecomunicații (interurbane). [Acc. și: (2) translatór] – Din fr. translateur, lat. translator, -oris.

translatie
TRANSLÁȚIE, translații, s.f. Deplasare a unei figuri plane sau a unui corp astfel încât toate punctele figurii sau ale corpului să aibă în orice moment viteze egale și paralele și să descrie traiectorii identice. ♦ P. gener. (Rar) Deplasare. [Var.: (înv.) translațiúne s.f.] – Din fr. translation, lat. translatio, -onis.

translatiune
TRANSLAȚIÚNE s.f. v. translație.

translitera
TRANSLITERÁ, transliterez, vb. I. Tranz. A face transliterația unui text. – Din fr. translittérer.

transliterare
TRANSLITERÁRE, transliterări, s.f. Acțiunea de a translitera și rezultatul ei. – V. translitera.

transliterat
TRANSLITERÁT, -Ă, transliterați, -te, adj. (Despre texte) Care a fost redat prin. transliterație. – V. translitera.

transliteratie
TRANSLITERÁȚIE, transliterații, s.f. Transpunere, transcriere dintr-un alfabet în altul a unui text scris, redându-se literele prin echivalentele lor din alfabetul în care se transcrie, fără a se ține seama de eventualele deosebiri de ordin fonetic dintre semnele celor două alfabete. – Din fr. translittération, lat. translitteratio.

transloca
TRANSLOCÁ, translóc, vb. I. Tranz. (Livr.) A muta (1). – Din translocație (derivat regresiv).

translocare
TRANSLOCÁRE, translocări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a transloca; translocație, mutare. – V. transloca.

translocat
TRANSLOCÁT, -Ă, translocați, -te, adj. Care a fost mutat. – V. transloca.

translocatie
TRANSLOCÁȚIE, translocații, s.f. Mutare dintr-un loc în altul. ♦ (Biol.) Mutație cromozomică constând în atașarea unui fragment de cromozom la alt cromozom. – Din lat. translocatio, -onis, fr. translocation.

translucid
TRANSLUCÍD, -Ă, translucizi, -de, adj. Care este parțial transparent, putând fi străbătut de un fascicul de radiații electromagnetice, mai ales de un fascicul de raze de lumină, pe care le împrăștie parțial, astfel încât, privind prin corpul sau mediul respectiv, nu pot fi distinse contururile sau detaliile obiectelor aflate de partea opusă. – Din fr. translucide, lat. translucidus.

transluciditate
TRANSLUCIDITÁTE s.f. Proprietate a unor corpuri sau medii de a fi translucide. – Din fr. translucidité.

transmarin
TRANSMARÍN, -Ă, transmarini, -e, adj. (Rar) Care se află dincolo de mare; de peste mare. – Din fr. transmarin.

transmediteranean
TRANSMEDITERANEÁN, -Ă, transmediteraneeni, -e, adj. Care traversează Mediterana. [Pr.: -ne-an] – Din fr. transmediterranéen.

transmigratie
TRANSMIGRÁȚIE, transmigrații, s.f. Concepție religioasă potrivit căreia sufletul dintr-un corp trece, după moarte, în alt corp. – Din fr. transmigration, lat. transmigratio.

transmisibil
TRANSMISÍBIL, -Ă, transmisibili, -e, adj. Care poate fi transmis. – Din fr. transmissible.

transmisibilitate
TRANSMISIBILITÁTE s.f. Calitatea de a fi transmisibil. – Din fr. transmissibilité.

transmisie
TRANSMÍSIE s.f. v. transmisiune.

transmisionist
TRANSMISIONÍST, -Ă, transmisioniști, s.m. Militar din trupele de transmisiuni. [Pr.: -si-o-] – Din transmisiune.

transmisiune
TRANSMISIÚNE, transmisiuni, s.f. I. Faptul de a transmite. 1. Trecere a energiei, a radiațiilor, a undelor dintr-un loc în altul, fără deplasarea surselor acestora. ♦ Emisiune radiofonică. ♦ Trupe (sau unități etc.) de transmisiuni = trupe specializate în executarea și asigurarea legăturilor prin radio, telefon etc. 2. (Jur.) Trecere a unui bun, a unui drept de la o persoană la alta. II. (În forma transmisie) Ansamblu de organe de mașini, de mecanisme, dispozitive etc. cu ajutorul cărora se transmite mișcarea de la un organ de mașină la altul sau de la o mașină la alta. [Pr.: -si-u-, – Var.: transmísie s.f.] – Din fr. transmission, lat. transmissio, -onis.

transmite
TRANSMÍTE, transmit, vb. III. Tranz. 1. A trimite sau a comunica ceva prin intermediul unei persoane, al unei scrisori etc. ♦ A aduce la cunoștința cuiva un lucru, un fapt; a comunica cuiva ceva. ♦ A comunica ceva cu ajutorul unui post emițător de radio, de televiziune, de telegraf; a emite. 2. A face să ajungă la altul, a trece din om în om. 3. (Jur.) A trece un bun, un drept etc. de la o persoană la alta. 4. A realiza o deplasare de energie, de radiații, de unde etc. ♦ Refl. (Despre energie, radiații, unde etc.) a trece dintr-un loc în altul; a se propaga. 5. A comunica o mișcare de la o mașină la alta sau de la un organ al unei mașini la altul. [Perf. s. transmisei, part. transmis] – Din fr. transmettre, lat. transmittere.

transmitere
TRANSMÍTERE, transmiteri, s.f. Acțiunea de a (se) transmite și rezultatul ei. – V. transmite.

transmitator
TRANSMIȚĂTÓR, -OÁRE, transmițători, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care transmite. 2. S.n. Aparat ori dispozitiv (automat) pentru transmiterea semnalelor telegrafice sau radiofonice. – Transmisie + suf. -ător.

transmodulatie
TRANSMODULÁȚIE, transmodulații, s.f. (Fiz.) Deformare a unei modulații prin suprapunerea alteia. – Din fr. transmodulation.

transmuta
TRANSMUTÁ, transmút, vb. I. Tranz. A supune unei transmutații chimice. ♦ P. gener. A transforma, a schimba. – Din fr. transmuter.

transmutabil
TRANSMUTÁBIL, -Ă, transmutabili, -e, adj. (Livr.). Care poate fi transmutat. – Din fr. transmutable.

transmutare
TRANSMUTÁRE, transmutări, s.f. Acțiunea de a transmuta. – V. transmuta.

transmutatie
TRANSMUTÁȚIE, transmutații, s.f. Transformare a unui element chimic în altul printr-o nouă grupare a elementelor constitutive în atomi, obținută prin dezintegrare radioactivă naturală sau prin reacții nucleare. ♦ P. gener. Schimbare, transformare. – Din fr. transmutation, lat. transmutatio.

transnational
TRANSNAȚIONÁL, -Ă, transnaționali, -e, adj. Care depășește granițele naționale. [Pr.: -ți-o-] – Din engl., fr. transnational.

transoceanic
TRANSOCEÁNIC, -Ă, transoceanici, -ce, adj. s.n. 1. Adj. Care este situat dincolo de ocean, de peste ocean; care se face între mai multe oceane. 2. S.n. Navă (comercială) de mare tonaj folosită pentru transportul între porturi situate de o parte și de alta a unui ocean. – Din fr. transocéanique.

transparent
TRANSPARÉNT, -Ă, transparenți, -te, adj., s.n. I. Adj. 1. Care poate fi străbătut de radiații electromagnetice (mai ales de lumină), fără ca acestea să fie absorbite sau difuzate; prin care se poate vedea clar, care lasă să se vadă limpede conturul și detaliile obiectelor aflate de partea opusă; străveziu. ♦ Fig. Diafan, subțire, delicat; firav. 2. Fig. Care poate fi ușor înțeles sau ghicit; limpede, clar. II. S.n. Foaie de hârtie cu linii groase, paralele, care se așază dedesubtul hârtiei de scris, pentru a înlesni scrierea în rânduri drepte. – Din fr. transparent, lat. transparens, -ntis.

transparenta
TRANSPARÉNȚĂ, transparențe, s.f. (Adesea fig.) Proprietate a unor corpuri sau a unor medii a fi transparente. – Din fr. transparence.

transparea
TRANSPĂREÁ, transpár, vb. II. Intranz. (Rar) A se zări, a se întrezări, a se ghici. – Trans- + părea (după fr. transparaître).

transperant
TRANSPERÁNT, transperante, s.n. Stor. – Cf. fr. t r a n s p a r e n t.

transpira
TRANSPIRÁ, transpír, vb. I. Intranz. 1. A secreta și a elimina sudoarea prin porii pielii; a asuda, a năduși. 2. (Despre plante) A elimina apă sub formă de vapori. 3. Fig. (Fam.) A ieși la suprafață, a reieși, a se afla, a se auzi (o știre secretă, un zvon etc.). – Din fr. transpirer.

transpirare
TRANSPIRÁRE s.f. Acțiunea de a transpira; transpirație. – V. transpira.

transpirat
TRANSPIRÁT^1 s.n. Faptul de a transpira. – V. transpira.

TRANSPIRÁT^2, -Ă, transpirați, -te, adj. Care este acoperit cu transpirație; asudat, nădușit (1). – V. transpira.

transpiratie
TRANSPIRÁȚIE, transpirații, s.f. Faptul de a transpira; transpirare. ♦ (Concr.) Secreție eliminată prin porii pielii; sudoare, nădușeală. ♦ (Concr.) Vapori de apă eliminați de către plante. – Din fr. transpiration.

transplant
TRANSPLÁNT, transplanturi, s.n. (Med.) 1. Organ, parte dintr-un organ, țesut etc. care este transplantat printr-o intervenție chirurgicală. 2. Transplantare. – Din fr. transplant.

transplanta
TRANSPLANTÁ, transplantez, vb. I. Tranz. 1. A scoate din pământ o plantă (adultă) și a o planta definitiv în alt loc; a răsădi. ♦ A aduce și a face să se aclimatizeze o plantă sau un animal în altă regiune decât aceea unde trăiește de obicei. ♦ Fig. A adapta, a împământeni o instituție, un obicei etc. 2. A înlocui printr-o intervenție chirurgicală un țesut sau un organ bolnav cu alt țesut sau organ sănătos de același fel. – Din fr. transplanter, lat. transplantare.

transplantabil
TRANSPLANTÁBIL, -Ă, transplantabili, -e, adj. (Med.; despre organe, țesuturi etc.) Care poate fi transplantat. – Din fr. transplantable.

transplantare
TRANSPLANTÁRE, transplantări, s.f. Acțiunea de a transplanta și rezultatul ei; transplantație. – V. transplanta.

transplantatie
TRANSPLANTÁȚIE, transplantații, s.f. (Rar) Transplantare. – Din fr. transplantation.

transplantologie
TRANSPLANTOLOGÍE s.f. (Med.) Disciplină care studiază și pregătește organele, țesuturile pentru transplant. – De la transplant (după biologie).

transport
TRANSPÓRT, transporturi, s.n. 1. Faptul de a transporta. ♦ (La pl.) Ramură a economiei naționale cuprinzând totalitatea mijloacelor rutiere, aeriene și navale care asigură circulația bunurilor și a persoanelor. 2. Totalitatea bunurilor sau a persoanelor care sunt transportate la un moment dat și în condiții determinate. 3. Fig. (Livr.) Uitare de sine cauzată de emoție, de entuziasm, de plăcere; stare de contemplație. – Din fr. transport.

transporta
TRANSPORTÁ, transpórt, vb. I. 1. Tranz. A deplasa (cu un vehicul) bunuri sau persoane dintr-un loc în altul; a căra, a duce, a purta. 2. Refl. A se duce la fața locului (pentru o constatare judiciară, pentru o anchetă, o inspecție etc.); a se deplasa. 3. Tranz. Fig. (Livr.) A aduce pe cineva într-o stare de uitare de sine, în urma unei emoții profunde, a entuziasmului, a plăcerii. – Din fr. transporter, lat. transportare.

transportabil
TRANSPORTÁBIL, -Ă, transportabili, -e, adj. Care poate fi transportat. – Din fr. transportable.

transportare
TRANSPORTÁRE s.f. Acțiunea de a (se) transporta. – V. transporta.

transportat
TRANSPORTÁT, -Ă, transportați, -te, adj. Stăpânit de un entuziasm, de o plăcere fără margini. ♦ Dus pe gânduri, absent. – V. transporta.

transportor
TRANSPORTÓR, -OÁRE, transportori, -oare, adj., s.n. 1. Adj. Care transportă, care duce, care cară. 2. S.n. Aparat sau instalație (automată) pentru transportul materialelor pe direcție orizontală, verticală sau înclinată și la distanțe relativ mici. 3. S.n. Autovehicul blindat, echipat cu armament ușor, care servește la transportul militarilor. – Din fr. transporteur.

transpozitiv
TRANSPOZITÍV, -Ă, transpozitivi, -e, adj. (Despre limbi) Care nu are o topică fixă, raporturile sintactice fiind exprimate prin terminațiile cuvintelor. – Din fr. [langues] transpositives.

transpozitie
TRANSPOZÍȚIE, transpoziții, s.f. (Rar) Transpunere. ♦ Spec. (Mat.) Permutare a două litere într-o formulă. ♦ Spec. Schimbare a poziției unor atomi sau a unor radicali dintr-o moleculă a unei substanțe (care determină formarea unui nou compus). ♦ Spec. Transcriere sau executare a unei compoziții muzicale în altă tonalitate. – Din fr. transposition.

transpune
TRANSPÚNE, transpún, vb. III. 1. Tranz. A muta, a schimba ceva dintr-un loc în altul, dintr-o stare sau dintr-o situație în alta. ♦ Fig. A da expresie în scris, pe scenă, pe ecran etc.; a reda, a pune pe hârtie, în versuri, pe scenă etc. ♦ A transcrie sau a executa o compoziție muzicală în altă tonalitate decât aceea în care a fost scrisă inițial. ♦ A muta un termen dintr-o parte a unei ecuații în alta (schimbându-i semnul). 2. Refl. Fig. A se situa cu mintea, cu imaginația etc. în altă situație sau în alt timp. – Trans- + pune (după fr. transposer, lat. transponere).

transpunere
TRANSPÚNERE, transpuneri, s.f. Acțiunea de a (se) transpune și rezultatul ei; transpoziție. – V. transpune.

transsaharian
TRANSSAHARIÁN, -Ă, transsaharieni, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care traversează Sahara. 2. Cale ferată și tren care unește Nigerul cu Marea Mediterană (străbătând Sahara). [Pr.: -ri-an] – Din fr. transsaharian.

transsexual
TRANSSEXUÁL, -Ă, transsexuali, -e, adj. (Biol.) Referitor la trecerea de la un sex la altul. [Pr.: -xu-al] – Din fr. transsexuel, engl. transsexual.

transsiberian
TRANSSIBERIÁN, transsiberiene, s.n. Cale ferată și tren care străbate Siberia de la un capăt la altul. [Pr.: -ri-an] – Din fr. transsibérien.

transsubstantiatiune
TRANSSUBSTANȚIAȚIÚNE s.f. (Bis.) Transsubstanțiere. [Pr.: -ți-a-ți-u-] – Din fr. transsubstantiation.

transsubstantiere
TRANSSUBSTANȚIÉRE s.f. (În credința creștină) Prefacerea miraculoasă a pâinii și a vinului din cuminecătură în trupul și sângele lui Isus Cristos. [Pr.: -ți-e-] – După fr. transsubstantiation.

transsudat
TRANSSUDÁT, transsudate, s.n. Plasmă care trece din sânge în țesuturi sau în cavități naturale ale organismului, în unele stări patologice. – Din fr. transsudat.

transsudatie
TRANSSUDÁȚIE s.f. Trecere a plasmei din sânge în țesutul interstițial sau într-o cavitate naturală a organismului. – Din fr. transsudation.

transtrav
TRANSTRÁV s.n. (Cin.) Procedeu de filmare constând din folosirea simultană și în sens contrar a unui transfocator și a travellingului. – Trans[focator] + trav[elling].

transuranian
TRANSURANIÁN, -Ă, transuranieni, -e, adj. (Chim.) Transuranic. [Pr.: -ni-an] – Din fr. transuranien.

transuranic
TRANSURÁNIC, -Ă, transuranici, -ce, adj. (Despre elemente chimice) Care are numărul atomic mai mare decât acela al uraniului și este obținut prin bombardarea altor elemente; transuranian. – Din germ. transuranisch.

transvaza
TRANSVAZÁ, transvazez, vb. I. Tranz. A muta un lichid sau un material pulverulent dintr-un vas în altul prin turnare, pompare, cu ajutorul unui sifon etc. – Din fr. transvaser.

transvazare
TRANSVAZÁRE, transvazări, s.f. Acțiunea de a transvaza și rezultatul ei. – V. transvaza.

transversal
TRANSVERSÁL, -Ă, transversali, -e, adj., s.f. 1. Adj. Care are direcția perpendiculară pe lungimea unui corp, a unei suprafețe; care taie ceva de-a curmezișul, care trece cruciș peste ceva. ♦ Secțiune transversală = suprafață obținută prin secționarea unui obiect cu un plan perpendicular pe lungimea lui. 2. S.f. (Mat.) Dreaptă care intersectează laturile sau prelungirile laturilor unui triunghi ori care taie o figură dată. 3. S.f. Galerie orizontală în interiorul unei mine, care trece prin roci sterile, de-a curmezișul direcției stratului. – Din fr. transversal.

transverter
TRANSVÉRTER, transvertere, s.n. Aparat auxiliar folosit pentru translația radiocomunicației bilaterale dintr-o gamă în alta. – Din engl. transverter.

transvertor
TRANSVERTÓR, transvertoare, s.n. Mașină electrică care transformă curentul electric din continuu în alternativ și invers sau care schimbă frecvența unui curent alternativ. – Din fr. transverteur.

transa
TRANȘÁ, tranșez, vb. I. Tranz. 1. A rezolva repede și definitiv o dificultate, un conflict etc. 2. A separa, în porțiuni anatomice, după sortimente, calitate etc., carnea unui animal tăiat pentru consum. – Din fr. trancher.

transant
TRANȘÁNT, -Ă, tranșanți, -te, adj. Care nu admite contrazicere; categoric, hotărât. ♦ (Despre culori) Care se opune puternic una alteia. – Din fr. tranchant.

transare
TRANȘÁRE s.f. Acțiunea de a tranșa și rezultatul ei. – V. tranșa.

transa
TRÁNȘĂ, tranșe, s.f. 1. Fiecare dintre părțile în care sunt divizate lucrurile ce urmează să fie produse sau distribuite în etape succesive; parte, porție. ♦ Fiecare dintre porțiunile anatomice în care este separată carnea tăiată, în vederea sortării pe calități și a formării de pachete preambalate. 2. Suprafața formată de marginile tăiate ale foilor unei cărți, ale unui registru etc., uneori vopsită sau aurită. – Din fr. tranche.

transee
TRANȘÉE, tranșee, s.f. Șanț adânc, uneori întărit și apărat de o rețea de sârmă ghimpată, folosit în război ca adăpost. ♦ Șanț sau săpătură de lungime mare, executate în anumite scopuri tehnice. [Pr.: -șe-e] – Din fr. tranchée.

tranzactie
TRANZÁCȚIE, tranzacții, s.f. Convenție între două sau mai multe părți, prin care se transmit anumite drepturi, se face un schimb comercial etc.; p. gener. înțelegere, învoială, acord. [Var.: (înv.) tranzacțiúne s.f.] – Din fr. transaction, lat. transactio, -onis.

tranzactiona
TRANZACȚIONÁ, tranzacționez, vb. I. Tranz. A efectua o tranzacție. [Pr.: -ți-o-] – Din tranzacțiune.

tranzactional
TRANZACȚIONÁL, -Ă, tranzacționali, -e, adj. Care se referă la o tranzacție, care are la bază o tranzacție sau rezultă dintr-o tranzacție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. transactionnel.

tranzactionare
TRANZACȚIONÁRE, tranzacționări, s.f. Acțiunea de a tranzacționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. tranzacționa.

tranzactionat
TRANZACȚIONÁT, -Ă, tranzacționați, -te, adj. Care a fost obiectul unei tranzacții. [Pr.: -ți-o-] – V. tranzacționa.

tranzactiune
TRANZACȚIÚNE s.f. tranzacție.

tranzient
TRANZIÉNT, -Ă, tranzienți, -te, adj. (Livr.) 1. Tranzitoriu. 2. Care trece (repede); trecător, efemer. [Pr.: -zi-ent] – Din lat. transiens, -tis, engl. transiens.

tranzienta
TRANZIÉNȚĂ s.f. 1. (Livr.) Caracterul a ceea ce este trecător, tranzient (2); efemeritate. 2. (Fil.) Devenire continuă a realității ce impune o permanentă adaptare a omului la mutațiile intervenite. [Pr.: -zi-en- – Scris și: transiență] – După engl. transience.

tranzistor
TRANZISTÓR, tranzistoare, s.n. 1. Semiconductor al unui circuit electric servind ca amplificator de putere. 2. Aparat de radio portativ prevăzut cu mai multe tranzistoare (1). [Pl. și: (m.) tranzistori. – Var.: transistór s.n.] – Din fr. transistor, germ. Transistor.

tranzistoriza
TRANZISTORIZÁ, tranzistorizez, vb. I. Tranz. A supune un aparat de tip vechi operației de înlocuire a tuburilor electronice cu tranzistoare; a echipa cu tranzistoare. – Din engl. transistorize, fr. transistoriser.

tranzistorizare
TRANZISTORIZÁRE, tranzistorizări, s.f. Acțiunea de a tranzistoriza. – V. tranzistoriza.

tranzistorizat
TRANZISTORIZÁT, -Ă, tranzistorizați, -te, adj. Care a fost echipat cu tranzistoare. – V. tranzistoriza.

tranzistormetru
TRANZISTORMÉTRU, tranzistormetre, s.n. Aparat pentru controlul și măsurarea parametrilor tranzistoarelor. – Din fr. transistormètre.

tranzit
TRÁNZIT, tranzituri, s.n. 1. Trecere a unor mărfuri sau a unor persoane dintr-o țară în alta prin teritoriul unei a treia țări; regim vamal special, prevăzând scutirea de taxe pentru mărfurile aflate în această situație. ♢ Bilet de tranzit = autorizație scrisă privind scutirea de vamă a unor mărfuri care sunt în trecere printr-o țară străină. 2. Trecere a unui tren sau a unui călător printr-o stație sau printr-o țară fără alte staționări sau operații în afară de cele strict necesare pentru schimbări de direcție și încrucișări. 3. (În sintagma) Tranzit digestiv = drum parcurs de alimente prin tubul digestiv din momentul introducerii lor în gură până la absorbția elementelor asimilabile și eliminarea resturilor. – Din fr. transit.

tranzita
TRANZITÁ, tranzitez, vb. I. Tranz. (Rar) A transporta printr-o țară străină mărfuri în tranzit. – Din fr. transiter.

tranzitare
TRANZITÁRE, tranzitări, s.f. (Rar) Acțiunea de a tranzita. – V. tranzita.

tranzitiv
TRANZITÍV, -Ă, tranzitivi, -e, adj., s.n. 1. Adj., s.n. (Gram.) (Verb) a cărui acțiune se răsfrânge direct asupra unui obiect. 2. Adj. Care are însușirea de tranzitivitate (2). – Din fr. transitif, lat. transitivus.

tranzitivitate
TRANZITIVITÁTE s.f. 1. Proprietate a unor verbe de a fi tranzitive (1). 2. Proprietate a unor relații logice sau matematice de a se transmite ca atare, prin termenii intermediari, între primul și ultimul termen al șirului de termeni ordonați pe baza acestei relații. – Din fr. transitivité.

tranzitoriu
TRANZITÓRIU, -ÍE, tranzitorii, adj. Care face trecerea de la o stare la alta; de tranziție; intermediar. ♦ (Despre funcționarea unui sistem) Caracterizat prin variația în timp a cel puțin unei mărimi. – Din lat. transitorius, fr. transitoire.

tranzitie
TRANZÍȚIE, tranziții, s.f. Trecere (lentă sau bruscă) de la o stare la alta, de la o situație, de la o idee la alta. ♢ Loc. adj. De tranziție = de trecere; intermediar, tranzitoriu; p. ext. provizoriu. – Din fr. transition, lat. transitio.

tranzitional
TRANZIȚIONÁL, -Ă, tranziționali, -e, adj. (Livr.) Cu caracter de tranziție, de tranziție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. transitionnel.

trap
TRAP s.n., interj. 1. S.n. Mers în fugă al calului, cu viteză mijlocie (între pas și galop), animalul pășind în același timp cu un picior din față și cu piciorul de dinapoi opus acestuia. ♦ Zgomot făcut de un cal care merge în acest fel. 2. Interj. Cuvânt care imită zgomotul făcut de mersul în fugă al cailor sau, p. ext., de mersul grăbit al unui om. – Din germ. Trab.

trapa
TRÁPĂ, trape, s.f. 1. Ușă, capac etc. fixat în plan orizontal, care închide o deschizătură practicată la nivelul solului, într-un planșeu, în puntea unei nave etc. ♦ Deschizătură pe care o acoperă o trapă (1); spec. deschidere verticală în podiumul unei scene, servind la apariția și dispariția unor personaje. 2. Acoperământ al unei capcane pentru prinderea în stare vie a animalelor. – Din fr. trappe.

trapez
TRAPÉZ, (1, 2) trapeze, s.n., (3) trapezi, s.m. 1. S.n. Patrulater care are drept baze două laturi paralele și neegale. 2. S.n. Aparat de gimnastică format dintr-o bară mobilă, legată la extremități cu două frânghii sau cabluri egale în lungime, fixate de plafon sau de altă bară, fixă. ♦ Leagăn improvizat pentru păsări și animale ținute în colivii sau cuști. 3. S.m. Mușchi în formă de patrulater așezat în regiunea spatelui, începând de la ceafă. – Din fr. trapèze.

trapezan
TRAPEZÁN, trapezani, s.m. Nume dat șalăului mic, sub 30 de cm lungime. – Et. nec.

trapezare
TRAPEZÁRE, trapezări, s.f. (Înv.) Trapeză. – Din ngr. trapezárion.

trapeza
TRAPÉZĂ, trapeze, s.f. Sală de mese (într-o mănăstire); refector, trapezare, trapezărie. – Din sl. trapeza.

trapezarie
TRAPEZĂRÍE, trapezării, s.f. (Înv.) Trapeză. – Trapezare + suf. -ie.

trapezism
TRAPEZÍSM s.n. Acrobație la trapez. – Trapez + suf. -ism.

trapezist
TRAPEZÍST, -Ă, trapeziști, -ste, s.m. și f. Gimnast (acrobat) specializat în exercițiile la trapez. – Din fr. trapéziste.

trapezoedru
TRAPEZOÉDRU, trapezoedre, s.n. Corp ale cărui fețe sunt trapezoidale. – Din fr. trapézoèdre.

trapezoid
TRAPEZOÍD, trapezoide, s.n. Suprafață generată prin rotirea unui trapez în jurul unei axe din planul său, pe care nu o intersectează. – Din fr. trapézoïde.

trapezoidal
TRAPEZOIDÁL, -Ă, trapezoidali, -e, adj. Care are forma unui trapez (1) sau a unui trapezoid. [Pr.: -zo-i-] – Din fr. trapézoïdal.

trapion
TRAPIÓN, trapioane, s.n. Deschizătură practicată în planșeul unei scene pentru a permite trecerea decorurilor care se ridică de dedesubt. [Pr.: -pi-on] – Din fr. trappillon.

trapist
TRAPÍST, (1) trapiști, s.m. (2) (rar) trapiste, s.n. 1. S.m. Membru al unui ordin călugăresc catolic. 2. S.n. Brânză fabricată (odinioară numai de trapiști 1) după un procedeu special de fermentare. [Var.: (2) trapístă s.f.] – Din fr. trappiste.

trapista
TRAPÍSTĂ s.f. v. trapist.

tras
TRAS, -Ă, trași, -se, adj., s.m. 1. Adj. (Despre față sau părți ale ei) Slab, obosit, sleit (de boală, de supărare etc.); (despre oameni) care are fața slabă, obosită, suptă. 2. S.m. Persoană asupra căreia s-a emis o trată pe care este obligată să o plătească la scadență. – V. trage.

trasa
TRASÁ, trasez, vb. I. Tranz. 1. A însemna pe o suprafață linia sau desenul unui drum, al unui plan, al unei figuri geometrice etc.; spec. a însemna pe o piesă brută conturul suprafețelor de prelucrat. 2. A indica, a da directive în vederea unei acțiuni sau a unei activități; a arăta prin câteva idei generale ceea ce este esențial într-o problemă, într-o situație etc.; a schița. – Din fr. tracer.

trasaj
TRASÁJ s.n. (Rar) Trasare. – Din fr. traçage.

trasare
TRASÁRE, trasări, s.f. Acțiunea de a trasa și rezultatul ei; trasaj. – V. trasa.

trasat
TRASÁT s.n. Faptul de a trasa (1). – V. trasa.

trasator
TRASATÓR, (1) trasatori, s.m., (2) trasatoare, s.n. 1. S.m. Lucrător care execută trasarea unor piese brute. 2. S.n. Trasor (1). – Trasa + suf. -tor.

trasa
TRÁSĂ, trase, s.f. 1. Diagrama deplasării unui tren înscrisă în graficul de circulație a terenurilor. 2. (Fiz.) Linie descrisă de fluxul de electroni pe ecranul unui tub catodic; spot. – Din fr., engl. trace.

traseu
TRASÉU, trasee, s.n. Drum pe care îl parcurge (în mod permanent) un vehicul sau o ființă; rută. ♦ Linie, direcție pe care o are un drum, o cale ferată etc. ♦ Drum special amenajat pe care trebuie să-l străbată concurenții la o probă sportivă. ♦ Drum parcurs în spațiul de un corp în mișcare; traiectorie. – Din fr. tracé.

trasor
TRASÓR, (1, 2, 3) trasoare, s.n., (4) trasori, s.m. 1. S.n. Unealtă formată dintr-un ac de oțel cu mâner de lemn, folosită pentru a indica pe o piesă metalică brută contururile suprafețelor de prelucrat; trasator (2). 2. S.n. Unealtă de oțel cu mâner de lemn, folosită în legătorii pentru trasarea liniilor pe marginea scoarțelor îmbrăcate în piele sau pe marginea pielii la cotoare și la colțurile trase în piele, precum și la călcarea falțului la legăturile în pânză. 3. S.n. Glonț, proiectil învelit într-un material fosforic, care se aprinde în clipa descărcării, descriind în aer o traiectorie luminoasă. 4. S.m. (Fiz.) Izotop radioactiv al unui element stabil, pe care îl însoțește peste tot, permițând recunoașterea și urmărirea acestuia într-un sistem. – Din fr. traceur.

trata
TRATÁ, tratez, vb. I. 1. Tranz. A avea față de cineva sau de ceva o anumită comportare, a se purta cu cineva într-un anumit fel. 2. Tranz. A oferi unui oaspete mâncare, băutură; a ospăta. 3. Tranz. și refl. A (se) supune unui tratament medical. 4. Tranz. A discuta o chestiune economică, socială, politică etc., cu scopul de a ajunge la o înțelegere, la încheierea unei convenții etc.; a duce tratative. 5. Tranz. A dezvolta, a expune (în scris sau oral) o temă științifică, literară etc. 6. Tranz. A supune unui tratament (3). ♦ Spec. A supune semințele și plantele acțiunii unor agenți chimici sau fizici care distrug germenii bolilor. [Var.: (înv.) tractá vb. I] – Din it. trattare, lat. tractare.

tratabil
TRATÁBIL, -Ă, tratabili, -e, adj. Care poate fi tratat. – Trata + suf. -bil. Cf. it. t r a t t a b i l e.

tratament
TRATAMÉNT, tratamente, s.n. 1. Fel de a se purta cu cineva, atitudine, comportare față de cineva. 2. Îngrijire medicală; ansamblu de mijloace igienice, dietetice, medicamentoase, balneare, climaterice etc. cu care se tratează o boală; spec. mod, metodă, mijloc terapeutic folosit în combaterea bolilor. 3. Ansamblul operațiilor tehnice, fizice, chimice, biologice etc. executate asupra unui material sau a unui organism etc. pentru a obține modificări de calitate, de formă, de structură etc. în scop industrial, economic sau științific. 4. (Fon.) Evoluție, modificare, schimbare. – Din it. trattamento, fr. traitement.

tratamentist
TRATAMENTÍST, tratamentiști, s.m. Muncitor specialist în tratarea la cald a plăcilor de fibre lemnoase, – Tratament + suf. -ist.

tratare
TRATÁRE s.f. Acțiunea de a (se) trata. – V. trata.

tratarisi
TRATARISÍ, tratarisesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A trata. – Din ngr. trataríso (viit. lui tratáro).

tratat
TRATÁT, tratate, s.n. 1. Înțelegere scrisă încheiată între două sau mai multe state, în vederea determinării, într-un anumit domeniu, a drepturilor și a obligațiilor părților contractante sau în scopul stabilirii unor norme juridice; acord internațional, convenție internațională. 2. Lucrare cu caracter special, în care sunt expuse, metodic, problemele fundamentale ale unei discipline. [Var.: (înv.) tractát s.n.] – Din it. trattato.

tratative
TRATATÍVE s.f. pl. Schimb de păreri, discuții, negocieri purtate între două sau mai multe părți interesate, cu scopul de a se ajunge la o înțelegere, la un acord; tratație (2). – Din it. trattative.

tratatie
TRATÁȚIE, tratații, s.f. 1. Faptul de a servi oaspeților mâncare și băutură (fără un protocol deosebit); (concr.) mâncarea sau băutura servită. 2. (Înv.) Tratative. [Var.: (înv.) tractáție, tratațiúne s.f.] – Din it. trattazione.

tratatiune
TRATAȚIÚNE s.f. v. tratație.

trata
TRÁTĂ, trate, s.f. Cambie care, în virtutea unei clauze speciale, se cedează spre încasare altei persoane decât creditorul; poliță. – Din it. tratta.

traul
TRAUL, traule, s.n. Năvod marin de mari dimensiuni, în formă de sac, destinat pescuirii în larg, în locuri cu mult pește. – Din engl. trawl.

traula
TRAULÁ, traulez, vb. I. Intranz. A pescui cu traulul. [Pr.: tra-u-] – Din traul (după engl. trawl).

traulare
TRAULÁRE s.f. Acțiunea de a traula și rezultatul ei. – V. traula.

trauler
TRÁULER, traulere, s.n. Navă de pescuit prevăzută cu traule și destinată pescuitului pe mare, la diferite adâncimi, sau folosită pentru dragarea epavelor. – Din rus. trauler, engl. trawler, germ. Trawler.

traulerist
TRAULERÍST, trauleriști, s.m. Muncitor care lucrează pe trauler. – Trauler + suf. -ist.

traumatic
TRAUMÁTIC, -Ă, traumatici, -ce, adj. Care are caracter de traumatism; de natura traumatismului. – Din fr. traumatique, lat. traumaticus.

traumatism
TRAUMATÍSM, traumatisme, s.n. 1. Leziune suferită de un organism viu prin loviri violente, tăieturi, înțepături etc.; traumă (1); p. ext. ansamblul tulburărilor de ordin local și general care apar în urma acțiunii unui agent extern violent; p. restr. șoc traumatic. 2. Stare psihică patologică a unui organism care, nemaiputând să suporte o excitație excesivă, din cauza unei traume (2) suferite, nu mai reacționează în nici un fel, devenind insensibil la orice alt excitant. – Din fr. traumatisme.

traumatiza
TRAUMATIZÁ, traumatizez, vb. I. Tranz. 1. A provoca un traumatism (1). 2. A zgudui profund din punct de vedere moral; a provoca o traumă (2), un șoc. – Din fr. traumatiser.

traumatizant
TRAUMATIZÁNT, -Ă, traumatizanți, -te, adj. Care traumatizează. – Din fr. traumatisant.

traumatizare
TRAUMATIZÁRE, traumatizări, s.f. Acțiunea de a traumatiza și rezultatul ei. – V. traumatiza.

traumatizat
TRAUMATIZÁT, -Ă, traumatizați, -te, adj. 1. Care a suferit un traumatism fizic sau psihic. 2. Care nu mai reacționează, insensibil la orice excitant în urma unei traume psihice suferite. – V. traumatiza.

traumatolog
TRAUMATOLÓG, -Ă, traumatologi, -ge, s.m. și f. Specialist în traumatologie. – Din traumatologie (derivat regresiv).

traumatologie
TRAUMATOLOGÍE, traumatologii, s.f. Ramură a medicinii care se ocupă cu studiul și tratamentul traumatismelor; spec. ramură a chirurgiei care se ocupă cu înlăturarea pe cale chirurgicală, a traumatismelor. – Din fr. traumatologie.

trauma
TRÁUMĂ, traume, s.f. 1. Traumatism (1). 2. Emoție violentă care modifică personalitatea unui individ, sensibilizându-l la alte emoții de același fel, astfel încât acesta nu mai reacționează normal. – Din fr. trauma, germ. Trauma.

travaliu
TRAVÁLIU, travalii, s.n. 1. (Tehn.; ieșit din uz) Lucru mecanic. ♦ Lucru, muncă. 2. Totalitatea fenomenelor produse în perioada cuprinsă între apariția durerilor de naștere și expulzarea fătului. – Din it. travaglio. Cf. fr. t r a v a i l.

travee
TRAVÉE, travee, s.f. Porțiune dintr-o construcție (edificiu, pod, viaduct etc.) care cuprinde două puncte de reazem (stâlpi, coloane, grinzi, pile etc.) și deschiderea dintre ele. – Din fr. travée.

travelling
TRÁVELLING s.n. 1. Procedeu de filmare sau de televizare cu ajutorul unui aparat mobil de luat vederi cu focar variabil, folosit mai ales pentru scenele cu personaje în mișcare. 2. Dispozitiv care servește la deplasarea aparatului de luat vederi prin travelling (1). [Pr.: trevăling] – Din fr., engl. travelling.

traversa
TRAVERSÁ, traversez, vb. I. Tranz. A trece de pe o parte (a unui loc, a unui drum) pe cealaltă parte; a trece peste... ♦ A străbate, a tăia de-a curmezișul (munți, țări, mări, oceane etc.) ♦ Fig. A trăi, a simți, a suporta (o anumită vreme). Traversează o criză morală. – Din fr. traverser.

traversabil
TRAVERSÁBIL, -Ă, traversabili, -e, adj. Care poate fi traversat. – Din fr. traversable.

traversada
TRAVERSÁDĂ, traversade, s.f. (Mar.) Traversare de către o navă a spațiului dintre două porturi situate pe maluri opuse. – De la traversa.

traversa
TRAVÉRSĂ, traverse, s.f. Grindă de fier, de lemn, de beton armat etc., așezată transversal pe axa longitudinală a unei construcții sau a unui sistem tehnic și folosită ca piesă de rezistență la construirea scheletului unei clădiri, al unui pod, al unei mașini etc. ♦ Bară de lemn, de metal sau de beton armat care se așază transversal sub șinele de cale ferată și de care acestea se fixează prin crampoane sau șuruburi. ♦ Parâmă sau grindă transversală față de direcția unei nave, pe care se sprijină puntea. ♦ Fâșie de pânză care se pune deasupra covorului pentru a-l proteja. – Din fr. traverse.

traversiera
TRAVERSIÉRĂ, traversiere, s.f. Lanț folosit pentru a ridica ancorele care nu intră în mare. [Pr.: -si-e-] – Din fr. traversière.

traversina
TRAVERSÍNĂ, traversine, s.f. Traversă din scheletul de rezistență al unei nave, cu dimensiuni mai mici decât ale traverselor principale. – Din fr. traversin.

travertin
TRAVERTÍN s.n. Tuf calcaros care se poate lustrui ca marmura și care se folosește ca piatră de construcție. – Din fr. travertin, it. travertino.

travesti
TRAVESTÍ^1, travestiuri, s.n. Interpretare a unui rol masculin de către o femeie sau a unui rol feminim de către un bărbat. ♢ Loc. adj. și adv. În travesti = deghizat sau deghizându-se pentru a juca un rol opus sexului său. [Var.: (rar) travestíu s.n.] – Din fr. travesti.

TRAVESTÍ^2, travestesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) deghiza. – Din fr. travestir.

travestire
TRAVESTÍRE, travestiri, s.f. Acțiunea de a (se) travesti^2 și rezultatul ei. – V. travesti^2.

travestit
TRAVESTÍT, -Ă, travestiți, -te, adj. Deghizat. – V. travesti^2.

travestiu
TRAVESTÍU s.n. v. travesti^1.

trada
TRĂDÁ, trădez, vb. I. 1. Tranz. A înșela în mod voit și perfid încrederea cuiva, săvârșind acte care îi sunt potrivnice, pactizând cu dușmanul etc. ♦ A fi neloial față de cineva sau de ceva. ♦ A se abate de la o linie de conduită, a dovedi inconsecvență față de o acțiune, de o idee etc. ♦ A comite o infidelitate în dragoste sau în căsnicie; a înșela. 2. Tranz. (Despre facultăți fizice sau psihice) A nu mai funcționa (bine), cauzând dificultăți. Memoria îl trădează. 3. Tranz. și refl. A (se) da pe față; a (se) da de gol. – Din lat. tradere.

tradare
TRĂDÁRE, trădări, s.f. Acțiunea de a (se) trăda și rezultatul ei; infracțiune, faptă reprobabilă comisă de cel care trădează. – V. trăda.

tradator
TRĂDĂTÓR, -OÁRE, trădători, -oare, adj., s.m. și f. (Persoană) care trădează. – Trăda + suf. -ător.

tragaci
TRĂGÁCI, -CE, trăgaci, -ce, subst., adj. 1. S.n. Piesă mobilă din mecanismul unei arme de foc, de care se apasă cu degetul arătător pentru a declanșa percutorul. 2. S.m. Trăgător (II 2). 3. Adj. (Pop.; despre animale) Care trage (bine) la ham sau la jug; de tracțiune. – Trage + suf. -aci.

tragana
TRĂGĂNÁ vb. I v. tărăgăna.

traganat
TRĂGĂNÁT, -Ă adj. v. tărăgănat.

tragator
TRĂGĂTÓR, -OÁRE, trăgători, -oare, adj., subst. I. Adj. (Despre vite) Care efectuează o tracțiune; de muncă, de povară. II. S.m. și f. 1. Persoană care trage ceva. ♢ Trăgători de sfori = persoană care trage sforile păpușilor la teatrul de marionete; fig. persoană care uneltește. 2. Persoană (în special ostaș) care trage cu o armă de foc; trăgaci (2). ♢ Loc. adj. și adv. (Mil.; ieșit din uz) În trăgători = în lanț, unul după celălalt. 3. Persoană care emite o trată. III. S.f. 1. Fiecare dintre cele două curele care leagă scările de șa. ♦ Curea groasă cu care se aplicau în trecut pedepse corporale; p. ext. bătaie cu o astfel de curea. 2. Un fel de scăunel cu o deschizătură în care se bagă călcâiul cizmei, spre a o descălța. IV. S.n. Instrument de desen folosit la trasarea cu tuș a liniilor. – Trage + suf. -ător.

tragatorie
TRĂGĂTORÍE, trăgătorii, s.f. Secție (1) în care are loc trefilarea. – Trage + suf. -ătorie.

trai
TRĂÍ, trăiesc, vb. IV. 1. Intranz. A se afla în viață; a exista, a viețui. ♢ (În formule de mulțumire, de salut, de urare etc.) Sa trăiești! ♢ Expr. (Formulă de jurământ) Așa să trăiesc (sau să trăiești etc.) = pe cuvânt de onoare, zău (așa). 2. Intranz. A dura, a se menține, a dăinui; a se perpetua. 3. Intranz. și tranz. A-și duce, a-și petrece viața. ♢ Expr. (Intranz.) A trăi cu capul în nori = a nu-și da seama de realitate, a rămâne străin de ceea ce se petrece în jurul său. (Tranz.) A-și trăi traiul = a se bucura de viață, a duce un trai bun, fără griji. A-și trăi traiul (și a-și mânca mălaiul) = a îmbătrâni, a ajunge la capătul vieții. ♦ Intranz. (Cu determinări introduse prin prep. „pentru”) A-și închina, a-și consacra viața unui scop. ♦ Intranz. A se bucura, a profita din plin de viață. 4. Intranz. (Cu determinări locale) A fi stabilit undeva; a locui. 5. Intranz. A-și petrece viața împreună cu cineva; a conviețui. ♦ A avea relații de dragoste cu cineva (fără a fi căsătorit cu el, în afara căsătoriei legale). 6. Intranz. A-și procura cele necesare traiului, a-și câștiga existența, a se întreține. ♢ Expr. A trăi pe spinarea cuiva = a se întreține din munca sau din câștigul altcuiva. ♦ (Rar; cu determinări introduse prin prep. „cu”) A se hrăni cu... 7. Tranz. Fig. A simți cu intensitate, a participa emotiv, sufletește (la...). – Din sl. trajati.

trainicie
TRĂINICÍE s.f. Însușirea de a fi trainic, de a dura; soliditate, rezistență, durabilitate. – Trainic + suf. -ie.

traire
TRĂÍRE s.f. 1. Faptul de a trăi; viețuire. 2. Proces sufletesc, experiență sufletească (trăite cu intensitate). 3. Metodă metafizică de cunoaștere care pretinde că se poate ajunge la cunoașterea întregii realități pe baza experienței psihice subiective; totalitatea proceselor psihice care servesc ca mijloc de cunoaștere, ale acestei metode. – V. trăi.

trairism
TRĂIRÍSM s.n. Curent în gândirea filozofică românească dintre cele două războaie mondiale, care, proclamând primatul instinctelor și al inconștientului asupra rațiunii, susținea că nu se poate ajunge la cunoașterea diferitelor aspecte și fenomene ale vieții decât prin trăirea mistică. [Pr.: tră-i-] – Trăire + suf. -ism.

trairist
TRĂIRÍST, -Ă, trăiriști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al trăirismului. 2. Adj. Care aparține trăirismului, privitor la trăirism. [Pr.: tră-i-] – Trăir[ism] + suf. -ist.

traistioara
TRĂISTIOÁRĂ, trăistioare, s.f. (Pop.) Trăistuță. [Pr.: -ti-oa-] – Traistă + suf. -ioară.

traistuta
TRĂISTÚȚĂ, trăistuțe, s.f. Diminutiv al lui traistă; trăistioară. – Traistă + suf. -uță.

trait
TRĂÍT s.n. (Rar) Faptul de a trăi. – V. trăi.

traitor
TRĂITÓR, -ÓARE, trăitori, -oare, adj. (Rar) 1. Care trăiește, care este în viață, care există; viu, viețuitor. 2. Care își duce viața, care locuiește undeva. [Pr.: tră-i-] – Trăi + suf. -tor.

trancaneala
TRĂNCĂNEALĂ, trăncăneli, s.f. Acțiunea de a trăncăni și rezultatul ei; vorbărie, sporovăială, flecăreală. ♦ Zgomot de glasuri produs de cei care trăncănesc. – Trăncăni + suf. -eală.

trancani
TRĂNCĂNÍ, trăncănesc, vb. IV. Intranz. și tranz. A vorbi mult și fără rost, a îndruga vrute și nevrute; a flecări, a sporovăi. – Tranc + suf. -ăni.

trancanire
TRĂNCĂNÍRE, trăncăniri, s.f. Acțiunea de a trăncăni și rezultatul ei. – V. trăncăni.

trancanit
TRĂNCĂNÍT s.n. Faptul de a trăncăni. – V. trăncăni.

trapas
TRĂPÁȘ, trăpași, s.m. (La pl.) Nume generic dat raselor de cai specializați pentru o mare viteză la trap (1); (și la sg.) cal care face parte dintr-o astfel de rasă. – Trap + suf. -aș.

trasatura
TRĂSĂTÚRĂ, trăsături, s.f. 1. Linie caracteristică a feței unei persoane. ♦ Aspect esențial al caracterului sau al personalității cuiva. ♦ Aspect caracteristic general al unei opere, al unei doctrine, al unui fenomen, al unei activități, al unei epoci. 2. Linie trasă (cu o singură mișcare) pe hârtie cu creionul, cu tocul etc. ♢ Trăsătură de unire = liniuță de unire. ♢ Expr. Dintr-o trăsătură de condei = dintr-o dată, fără a sta mult pe gânduri. – Tras + suf. -ătură.

trascau
TRĂSCẮU s.n. (Reg.) Rachiu tare. – Et. nec.

trasnaie
TRĂSNÁIE, trăsnăi, s.f. Faptă ieșită din comun, năstrușnică, extravagantă; năzbâtie, poznă. ♦ Idee năstrușnică; născocire ciudată. – Trăsni + suf. -aie.

trasneala
TRĂSNEÁLĂ, trăsneli, s.f. (Fam.) 1. Trăsnaie. 2. Nebunie (1). – Trăsni + suf. -eală.

trasnet
TRẮSNET, trăsnete, s.f. Descărcare electrică, însoțită de o lumină vie și de un zgomot puternic, care are loc între doi nori sau între un nor și pământ sau obiecte de pe pământ. ♢ Expr. A rămâne ca lovit de trăsnet = a încremeni, a înlemni (de spaimă, de uimire etc.). Lovitură de trăsnet = întâmplare (nefericită) venită pe neașteptate. – Trăsni^1 + suf. -et.

trasni
TRĂSNÍ^1, trăsnesc, vb. IV. 1. Intranz. impers. și unipers. A se produce trăsnete, a cădea trăsnete. ♢ Expr. A trăsni (pe cineva) (ca) din senin = a lovi (pe cineva) în mod neașteptat. (Intranz.) A-i trăsni cuiva ceva (prin cap) sau (rar, tranz.) a-l trăsni (pe cineva) prin minte = a-i veni (cuiva) o idee neașteptată, ciudată, nesăbuită. 2. Tranz. și intranz. A izbi, a lovi cu putere. ♦ Intranz. Fig. A-și manifesta mânia zgomotos și cu furie, strigând, vociferând; a tuna și a fulgera. 3. Refl. Fig. A înnebuni, a se țicni. ♦ Tranz. și refl. A (se) ameți de băutură, a (se) îmbăta. 4. Intranz. (Despre arme de foc) A se declanșa cu zgomot puternic; a pocni, a detuna, a bubui. – Din sl. trĕsnonti.

TRĂSNÍ^2 vb. IV v. trosni.

trasnit
TRĂSNÍT, -Ă, trăsniți, -te, adj. (Adesea substantivat) 1. Lovit, atins de trăsnet. 2. Zănatic, nebun. ♦ Amețit de băutură; beat. ♦ Năstrușnic, ciudat, extravagant. 3. Fig. Afurisit, blestemat, netrebnic. – V. trăsni^1.

trasnitor
TRĂSNITÓR, -OÁRE, trăsnitori, -oare, adj. (Rar) Care trăsnește^1. – Trăsni^1 + suf. -tor.

trasnitura
TRĂSNITÚRĂ, trăsnituri, s.f. Zgomot produs de trăsnet; bubuitură. – Trăsni^1 + suf. -tură.

trasura
TRĂSÚRĂ, trăsuri, s.f. 1. Vehicul pe patru roți, cu arcuri, tras de cai și folosit la transportul persoanelor. ♢ (Înv.) Trăsură cu aburi = tren. 2. (Astron.; pop.; art.) Constelația Vizitiul. 3. (Înv.) Linie a feței; trăsătură (1). 4. (Înv.) Linie de hotar între două proprietăți. ♦ Suprafață de teren cu o lungime de șase prăjini. 5. (Rar; în sintagma) Trăsură de unire = liniuță de unire. – Tras + suf. -ură.

trasurica
TRĂSURÍCĂ, trăsurici, s.f. Diminutiv al lui trăsură (1); trăsură mică și ușoară (cu două roți). ♦ Cărucior de copii. [Pl. și: trăsurele] – Trăsură + suf. -ică.

trataj
TRĂTÁJ s.n. v. tartaj.

tramba
TRẤMBĂ, trâmbe, s.f. 1. Bucată mare de pânză sau de stofă (făcută sul); val. 2. Dungă, fâșie. 3. Val, vârtej de apă, de praf etc. 4. Rând, șir, lanț. 5. Ceată, grămadă (de oameni), pâlc. – Din sl. tronba.

trambicioara
TRÂMBICIOÁRĂ, trâmbicioare, s.f. Diminutiv al lui trâmbiță. – Trâmbiță + suf. -icioară.

trambita
TRÂMBIȚÁ, trâmbițez, vb. I. 1. Intranz. A cânta, a suna din trâmbiță. 2. Tranz. Fig. (Fam.) A face ca un lucru să fie cunoscut de toată lumea; a răspândi, a divulga; a bate toba. – Din trâmbiță.

trambitare
TRÂMBIȚÁRE, trâmbițări, s.f. Acțiunea de a trâmbița și rezultatul ei; sunet produs de trâmbiță. – V. trâmbița.

trambitas
TRÂMBIȚÁȘ, trâmbițași, s.m. Persoană care cântă din trâmbiță; gornist, trompet, trompetist. ♦ Persoană care chema, în trecut, locuitorii de la sate, prin sunete de trâmbiță, pentru a le comunica știri de interes general. – Trâmbiță + suf. -aș.

trambita
TRẤMBIȚĂ, trâmbițe, s.f. (Pop.) Trompetă, goarnă. [Pl. și: trâmbiți] – Din sl. tronbica.

trandav
TRẤNDAV, -Ă, trândavi, -e, adj. (Pop.; despre oameni sau despre firea lor; și substantivat) Care se mișcă și lucrează încet și în silă; căruia îi place să lenevească; leneș, molatic, inactiv. [Acc. și: trândáv] – Cf. scr. t r u n t a v.

trandaveala
TRÂNDĂVEÁLĂ, trândăveli, s.f. Trândăvie. – Trândăvi + suf. -eală.

trandavi
TRÂNDĂVÍ, trândăvesc, vb. IV. Intranz. A trăi în trândăvie, a-și petrece vremea lenevind; a lenevi. – Din trândav.

trandavie
TRÂNDĂVÍE, trândăvii, s.f. Stare de inactivitate, stare a omului trândav; lene, lenevie, trândăveală, trândăvit. – Trândav + suf. -ie.

trandavit
TRÂNDĂVÍT s.n. (Rar) Trândăvie. – V. trândăvi.

tranjoaica
TRÂNJOÁICĂ, trânjoaice, s.f. Plantă erbacee din familia ranunculaceelor, cu tulpina albă și păroasă și cu flori mari, galbene, întrebuințată în medicina populară la tratarea hemoroizilor (Ranunculus illyricus). – Trânji + suf. -oaică.

tranta
TRẤNTĂ, trânte, s.f. Luptă corp la corp între doi sau mai mulți oameni neînarmați, care caută să se doboare unul pe altul (numai cu ajutorul brațelor). – Din trânti (derivat regresiv).

tranteala
TRÂNTEÁLĂ, trânteli, s.f. Acțiunea de a (se) trânti. ♦ (Fam.) Bătaie dată cuiva; scărmăneală, chelfăneală. – Trânti + suf. -eală.

tranti
TRÂNTÍ, trântesc, vb. IV. 1. Tranz. A arunca (cu putere) izbind de ceva, a azvârli un obiect, o povară etc. ♦ A culca la pământ, a doborî. ♦ (Despre animale de călărie) A arunca pe călăreț din șa, a da jos. ♦ Fig. (Fam.) A respinge un candidat la examen, a nu-l promova, a face să cadă. ♦ A face să se izbească cu putere o ușă, o poartă etc. 2. Refl. A se așeza brusc pe ceva, lăsându-se cu toată greutatea corpului. 3. Tranz. A-și pune la repezeală pe sine un obiect de podoabă sau de îmbrăcăminte; a se îmbrăca în grabă, sumar, neglijent. 4. Refl. recipr. A se lua la trântă, a se lupta corp la corp. 5. Tranz. Fig. (Fam.) A face, a produce (cu energie, repede, în grabă). ♦ A spune ceva nepotrivit, nelalocul lui. – Cf. bg. t ă r t j a.

trantire
TRÂNTÍRE, trântiri, s.f. Acțiunea de a (se) trânti și rezultatul ei. – V. trânti.

trantit
TRÂNTÍT, -Ă, trântiți, -te, adj. Așezat pe ceva într-o poziție comodă; care s-a tolănit; lungit. – V. trânti.

trantitura
TRÂNTITÚRĂ, trântituri, s.f. Trântă, trânteală, izbitură. – Trânti + suf. -itură.

trantor
TRẤNTOR, trântori, s.m. 1. Masculul albinei. 2. Epitet dat unui bărbat care nu vrea să lucreze și trăiește din munca altora. – Cf. sl. t r o n t ŭ.

trantori
TRÂNTORÍ, trântoresc, vb. IV. Intranz. (Rar) A sta ca un trântor (2); a lenevi. – Din trântor.

trantorire
TRÂNTORÍRE, trântoriri, s.f. (Rar) Acțiunea de a trântori și rezultatul ei. – V. trântori.

trantorita
TRẤNTORIȚĂ, trântorițe, s.f. Femeie care nu vrea să muncească și trăiește de pe urma muncii altora. – Trântor + suf. -iță.

treaba
TREÁBĂ, treburi, s.f. 1. Activitate, ocupație, îndeletnicire. ♢ Expr. A avea treabă = a fi ocupat. A-și căuta (sau a-și vedea) de treabă = a) a lucra conștiincios, cu sârguință; b) a-și vedea de lucrul său, a nu se amesteca în lucrul sau în problemele altora. A se afla în treabă = a-și face de lucru fără a fi nevoie, pentru a-și da importanță. 2. Muncă, lucru. ♢ Expr. A se lua cu treaba = a uita de ceva muncind. A se pune pe treabă = a se apuca serios de lucru. E treabă = e mult de lucru. 3. Ispravă, faptă. ♢ Loc. adj. De treabă = bun, cinstit, cumsecade; de omenie; de ispravă. (Pop.) Cu treabă = cu rost, cu socoteală, cu rânduială, cu măsură. ♢ Expr. Mare treabă! = (de obicei ir.) mare, important lucru! 4. Chestiune, problemă; interes, afacere. ♢ Expr. A avea treabă cu cineva (sau undeva) = a avea anumite interese cu cineva (sau undeva). A nu fi de nici o treabă = a nu folosi la nimic, a fi inutil. Ce treabă am (sau ai etc.) cu...? = ce mă ( sau te etc.) interesează?, ce mă (sau te etc.) privește? Nu e treaba mea (sau ta, sa etc.)! = nu mă (sau te, îl etc.) privește! A-și face treaba = a-și face interesele sau munca cuvenită. 5. (Reg.) Nărav, obicei, deprindere. 6. (Reg.) Împrejurare, situație. ♢ Expr. A fi (sau a sta) treaba așa (sau astfel) = a fi lucrurile așa cum sunt, a se prezenta în felul cum se văd. Se vede treaba că... = se vede că..., se pare că..., probabil. [Pl. și: trebi] – Din sl. trĕba.

treacat
TREÁCĂT s.n. 1. Faptul de a trece. ♢ Loc. adv. Din treacăt = din fugă, fugitiv. În treacăt = a) în trecere; b) în fugă, la repezeală; c) în câteva cuvinte, pe scurt; pe deasupra, superficial. 2. (Reg.) Drum de trecere. – Trece + suf. -ăt.

treampa
TREÁMPĂ s.f. v. trampă.

treancafleanca
TREÁNCA-FLEÁNCA s.f. v. tranca-fleanca.

treanta
TREÁNȚĂ s.f. v. zdreanță.

treapad
TREÁPĂD s.n. 1. Trap (1). ♦ Alergătură multă încoace și încolo. 2. Zgomot produs de mersul unui cal în trap sau de o persoană care calcă apăsat; tropăit, tropăitură. 3. (În evul mediu, în Țara Românească) Taxă sau amendă percepută de la cei care nu-și plăteau datoriile sau de la cei care nu se înfățișau la procesele în care erau implicați. [Var.: (reg.) treápăt s.n.] – Din trepăda (derivat regresiv).

treapat
TREÁPĂT s.n. v. treapăd.

treapta
TREÁPTĂ, trepte, s.f. 1. Fiecare dintre suprafețele orizontale, cu lățime relativ mică, situate la diverse înălțimi, la distanțe egale, care alcătuiesc o scară. ♦ Fiecare dintre barele (de lemn sau de fier) așezate transversal, la distanțe egale, între două bare verticale, alcătuind o scară; fuscel. 2. Fig. Grad, nivel; etapă, fază. ♦ (Și în sintagma examen de treaptă) Examen de admitere în clasa a IX-a de liceu. ♦ Rang, poziție, situație. 3. Fig. Categorie socială; pătură. – Lat. trajecta.

treasc
TREASC, treascuri, s.n. Tun mic, primitiv, folosit în trecut pentru a produce focuri de artificii sau pocnituri la petreceri, la serbări etc.; piuă. – Din sl. trĕskŭ.

treaz
TREAZ, -Ă, treji, -ze, adj. 1. Care se află în stare de veghe, care nu doarme; deștept. 2. Care nu este beat. 3. Fig. Care veghează cu atenție; vigilent. – Din sl. trĕzvŭ.

trebalui
TREBĂLUÍ, trebăluiesc, vb. IV. Intranz. și tranz. A face tot felul de treburi mărunte (pe lângă casă); a roboti. – Treabă + suf. -ălui.

trebaluiala
TREBĂLUIÁLĂ, trebăluieli, s.f. Muncă măruntă, de alergătură pe lângă gospodărie. – Trebălui + suf. -eală.

trebnic
TRÉBNIC, trebnice, s.n. (Rar) Molitvelnic. – Din sl. trĕbĕnikŭ.

trebui
TREBUÍ, pers. 3 trebuie, vb. IV. 1. Intranz. A avea nevoie (de ceva); a fi nevoie (de ceva). ♢ Loc. adv. Cum trebuie = așa cum se cuvine, cum se cade; bine. ♢ Expr. Așa-ți trebuie! = așa ți se cuvine, așa meriți. Atâta i-a trebuit (ca să...) = asta a așteptat (ca să...) 2. Tranz. unipers. și impers. Este necesar să..., este obligatoriu să..., se cere (neapărat) să... 3. Tranz. unipers. și impers. A fi probabil sau posibil, a se putea presupune. [Prez. ind. pers. 1 sg.: (rar) trébui și trebuiésc] – Din sl. trĕbovati.

trebuincios
TREBUINCIÓS, -OÁSĂ, trebuincioși, -oase, adj. (Adesea adverbial) Necesar, folositor, util, de trebuință, trebuitor. [Pr.: bu-in-] – Trebuință + suf. -ios.

trebuinta
TREBUÍNȚĂ, trebuințe, s.f. 1. Nevoie, necesitate. ♢ Loc. adj., adv. De trebuință = folositor, necesar, util; trebuincios. ♢ Expr. Îmi face trebuință (sau am trebuință de...) = îmi este necesar, îmi trebuie... ♦ Interes. 2. (Ieșit din uz) Treabă, afacere, chestiune. – Trebui + suf. -ință.

trebuitor
TREBUITÓR, -OÁRE, trebuitori, -oare, adj. (Rar) Trebuincios. [Pr.: -bu-i-] – Trebui + suf. -tor.

trebusoara
TREBUȘOÁRĂ, trebușoare, s.f. (Pop. și fam.) Diminutiv al lui treabă. – Treabă + suf. -ușoară.

trecator
TRECĂTÓR, -OÁRE, trecători, -oare, adj., subst. I. Adj. 1. Care trece repede, care nu durează mult; temporar. 2. Care trece printr-un loc fără a se opri multă vreme, care este în trecere pe undeva. II. S.m. și f. Pieton. ♦ Drumeț, călător. III. S.f. 1. Drum îngust de trecere printre doi munți sau printre două înălțimi; pas. 2. P. gener. Loc de trecere. – Trece + suf. -ător.

trece
TRÉCE, trec, vb. III. I. 1. Intranz. A merge fără a se opri, printr-un anumit loc sau prin dreptul cuiva sau a ceva, a străbate un loc fără a se opri, a-și urma drumul, a fi în trecere pe undeva. ♢ Expr. A trecut baba cu colacii = e prea târziu, n-ai prins momentul, ai scăpat ocazia. ♦ A merge rânduri-rânduri, formând un convoi, o coloană; a se succeda, a se perinda. ♢ Expr. (Tranz.) A trece în revistă = a) a inspecta trupele adunate în acest scop (într-o anumită formație); b) a lua în considerație fapte, evenimente în succesiunea și desfășurarea lor. 2. Intranz. A merge într-o anumită direcție, spre o anumită țintă, cu un anumit scop. ♦ (Despre ape curgătoare, despre drumuri, șosele etc.) A avea cursul sau traseul prin... 3. Intranz. A se abate din drum pe undeva sau pe la cineva, a face o (scurtă) vizită cuiva. 4. Tranz. (Pop.) A ocoli. ♢ Expr. A trece cu vederea = a) a nu lua în seamă (pe cineva sau ceva), a nu da importanța cuvenită, a neglija, a omite; b) a nu lua ceva în nume de rău, a nu ține seamă de...; a ierta, a uita. 5. Intranz. (Adesea fig.) A depăși, a merge mai departe de..., a lăsa în urmă. 6. Tranz. A sări, a păși peste un obstacol, peste o barieră, pentru a ajunge dincolo sau de cealaltă parte. ♢ Expr. A trece hopul = a scăpa de o greutate, de o primejdie. Nu zi hop până nu treci șanțul = nu te lăuda prea devreme cu o izbândă încă nesigură. ♦ A străbate un drum de-a curmezișul; a traversa. ♦ Intranz. A păși peste cineva sau ceva, călcând în picioare, zdrobind. ♢ Expr. A trece peste cineva = a desconsidera, a disprețui pe cineva. 7. Tranz. A transporta (dincolo de... sau peste...). 8. Tranz. A atinge un corp, un obiect cu o mișcare ușoară de alunecare pe suprafața lui. ♢ Expr. (Intranz.) A trece cu buretele peste ceva = a da uitării ceva, a ierta greșelile cuiva. 9. Tranz. A petrece prin..., peste..., pe după... 10. Intranz. A se duce într-alt loc, a merge dintr-un loc în altul; a schimba un loc cu altul. ♢ Expr. A trece la cineva sau în rândurile cuiva (sau a ceva) ori de partea cuiva = a se ralia la ceva (sau cu cineva). ♦ Fig. (Determinat prin „în cealaltă lume”, „din lume”, „din viață” etc.) A muri. ♦ A schimba o stare cu alta, o lucrare sau o acțiune cu alta. 11. Intranz. A ajunge la..., a fi transmis (din mână în mână. de la unul la altul, din om în om) până la... ♦ Tranz. A da, a transmite ceva. 12. Intranz. A-și îndrepta atenția spre o nouă îndeletnicire, spre un nou câmp de activitate; a începe să se ocupe cu altceva, a se apuca de altceva. ♢ Expr. A trece la fapte = a acționa. 13. Tranz. A introduce, a înregistra, a înscrie (într-un registru, într-o rubrică, într-o clasificare); a repartiza pe cineva undeva. ♦ A înscrie un bun pe numele cuiva. 14. Tranz. A susține cu succes un examen; a declara reușit, admis; a fi promovat într-o clasă superioară. II. 1. Intranz. și tranz. A parcurge un drum sau un spațiu limitat, îngust. ♢ Expr. A-i trece cuiva printre degete, se spune când cineva lasă să-i scape ceva, când pierde ceva. Îi trec mulți bani prin mâini, se spune când cineva cheltuiește fără socoteală, când risipește bani mulți. ♦ Tranz. A supune unei operații de filtrare, de cernere, de strecurare. ♦ Intranz. A străbate greu un spațiu îngust, a-și face drum (cu greu) printr-un spațiu îngust; a răzbate. ♢ Expr. A trece ca un câine prin apă = a nu se alege (din viață, din școală etc.) cu nici o experiență, cu nici o învățătură. A trece prin foc și prin apă = a îndura multe nevoi și necazuri, a răzbate prin multe greutăți. (Tranz.) A trece pe cineva prin toate apele = a ponegri, a calomnia pe cineva. 2. Intranz. Fig. A avea de suferit, de îndurat; a fi supus ia... 3. Intranz. A ieși de partea cealaltă (făcând o spărtură, o tăietură, o deschizătură); a străpunge. ♢ Expr. A trece (pe cineva) pe sub ascuțișul sabiei (sau sub sabie, sub paloș) = a omorî. ♦ (Rar; despre agenți fizici sau chimici; cu determinări introduse prin prep. „prin”) A pătrunde în întregime prin... 4. Tranz. (Despre anumite stări fiziologice) A cuprinde, a copleși pe cineva (fără a putea fi oprit). III. 1. Intranz. (Despre unități de timp) a se scurge, a se desfășura (apropiindu-se de sfârșit). ♢ Expr. Mai trece ce mai trece... = după o bucată de vreme..., după un timp (nu prea lung). Nu e timpul trecut (sau vremea trecută) = nu e prea târziu, mai e timp. ♦ Refl. A lua sfârșit: a nu mai fi actual. 2. Intranz. A dispărea, a pieri (după o bucată de vreme). ♦ (Despre suferințe, necazuri, boli etc.) A înceta să mai existe, să se mai facă simțit să mai acționeze. 3. Tranz. A petrece un timp, o epocă din viață. ♢ Expr. A-și trece vremea = a-și folosi vremea fără rost. A-și trece din vreme = a-și petrece timpul mai ușor, mai repede. ♦ Refl. (Înv.) A se întâmpla, a se petrece. 4. Intranz. A depăși o anumită vârstă, o anumită limită de timp. 5. Refl. A-și pierde vigoarea, frăgezimea tinereții; a îmbătrâni. ♦ (Despre fructe) A fi prea copt. ♦ (Despre plante) A se veșteji, a se stinge. 6. Refl. (Despre anumite materiale) A se consuma. IV. Intranz. A fi mai mare sau mai mult decât o anumită mărime, valoare, cantitate; a depăși. ♢ Expr. Treacă de la mine (sau de la tine etc.), se spune când se face o concesie. ♦ A ajunge până dincolo de... ♦ Tranz. (Înv. și reg.) A depăși limita obișnuită, normală. ♢ Expr. (Refl.; pop.) A se trece din pahare (sau din băut) = a bea prea mult; a se ameți de băutură. (Refl.) A se trece cu firea = a lua lucrurile prea în serios; a se emoționa. A trece măsura = a exagera. V. 1. Refl. (Pop.: în forma negativă) A nu putea fi luat în seamă; a nu avea crezare, a nu avea trecere. ♦ Tranz. A nu ierta, a nu îngădui. 2. Intranz. A fi considerat..., a fi luat drept... 3. Intranz. (Rar) A se transforma, a se preface în... – Lat. traicere.

trecentist
TRECENTÍST, -Ă, trecentiști, -ste, adj. Din trecento, referitor la trecento. – Din it. trecentista.

trecento
TRECÉNTO s.n. Denumire dată culturii și artei italiene dintre anii 1301 și 1400. – Cuv.it.

trecere
TRÉCERE, treceri, s.f. 1. Faptul de a (se) trece. ♢ Loc. adv. În trecere = în treacăt, în fugă; fugitiv. ♦ (Concr.) Loc pe unde se poate trece. ♦ (Concr.) Construcție amenajată într-un anumit loc pentru a permite trecerea (1) unui vehicul peste un obstacol. ♢ Trecere de nivel = loc de intersecție la același nivel între o cale ferată și o șosea. 2. Fig. Considerație sau autoritate de care se bucură (și de care se folosește) cineva; influență. ♢ Expr. A avea trecere = a) a fi luat în seamă, a fi prețuit; b) (despre mărfuri) a avea căutare, a fi cerut, a se vinde ușor. – V. trece.

trecut
TRECÚT^1 s.n. 1. Timpul care s-a scurs (până în prezent); întâmplările, faptele, starea de lucruri din acest timp. ♢ Loc. adj. și adv. Din trecut = de altădată, de odinioară, de demult. ♢ Loc. adv. În trecut = altădată, odinioară. ♢ Expr. A o rupe cu trecutul = a pune capăt unei situații sau unei stări de lucruri de care cineva se mai simte încă legat, a nu mai vrea să știe de ceea ce a fost. 2. Denumire dată grupului de timpuri (sau fiecăruia dintre timpurile) verbale care exprimă o acțiune săvârșită înainte de momentul vorbirii sau înainte de un moment de referință. – V. trece.

TRECÚT^2, -Ă, trecuți, -te, adj. 1. Care nu mai este actual; p. ext. de demult, vechi, dispărut. ♦ Care nu mai este actual; demodat. 2. (Despre unități de timp) Anterior celui prezent; precedent. Zilele trecute. 3. Îmbătrânit sau bătrân. ♦ (Despre plante) Ofilit, veștejit. ♦ (Despre fructe) Care s-a degradat, nefiind recoltat la timp; răscopt. ♦ (Despre materiale, obiecte etc.) Consumat (în parte). – V. trece.

trefila
TREFILÁ, trefilez, vb. I. Tranz. A trece forțat un material metalic printr-o filieră, pentru a obține o sârmă. – Din fr. tréfiler.

trefilare
TREFILÁRE, trefilări, s.f. Acțiunea de a trefila și rezultatul ei; trefilat. – V. trefila.

trefilat
TREFILÁT s.n. Trefilare. – V. tréfila.

trefilator
TREFILATÓR, trefilatori, s.m. Muncitor specializat în trefilarea metalelor. – Trefila + suf. -tor.

treflat
TREFLÁT, -Ă, treflați, -te, adj. (Despre construcția unei biserici) Care are absida centrală și cele două abside laterale racordate între ele. – Din fr. tréflé.

trefla
TRÉFLĂ, trefle, s.f. 1. Una dintre cele patru culori ale cărților de joc, reprezentată printr-un semn de culoare neagră, în forma frunzei de trifoi; spatie. 2. Găitan de bumbac, de mătase etc. cusut ca podoabă în formă de frunză de trifoi la unele haine (de uniformă); p. ext. cusătură făcută astfel. 3. (Tehn.) Rozetă cu trei sau patru aripi, cu ajutorul căreia se acționează cilindrul unui laminator. – Din fr. trèfle.

tregher
TRÉGHER, tregheri, s.m. (Reg.) Hamal. – Din germ. Träger.

trei
TREI num. card. 1. Număr care are în numărătoare locul între doi și patru și care se indică prin cifra 3 sau III. ♢ (Adjectival) Trei cărți. ♢ (Substantivat) Scrie un trei pe tablă. ♢ (Cu valoare de num. ord.) Volumul trei. ♢ (Formează numeralul adverbial corespunzător) De trei ori. ♢ (Formează numeralul multiplicativ corespunzător) De trei ori pe atâta. ♢ (Precedat de „câte”, formează numeralul distributiv corespunzător) Câte trei părți. ♢ (Pop.; în forma de feminin trele, precedat de „toate” sau „câte”) Toate trele. 2. Compuse: trei frați s.m. = plantă erbacee cu flori galbene, plăcut mirositoare, cu cinci petale (Viola saxatilis); trei-frați-pătați s.m. = a) gen de toporași (din care s-a obținut, prin încrucișare cu alte specii, panseaua) (Viola declinata); b) pansea; (reg.) trei-răi s.m. = a) popilnic iepuresc (Hepatica nobilis); b) crucea-voinicului (Hepatica transilvanica). 3. (Bis.; în sintagma) Trei ierarhi = trisfetite. 4. Compuse: trei-leșeștile s.m. = dans popular bătrânesc din nordul Moldovei, având un ritm binar, executat prin pași simpli spre dreapta și sărituri cu bătaia călcâielor pe loc; melodie după care se execută acest dans; trei-păzește s.m. = dans popular oltenesc, în ritm binar, vioi, executat de bărbați în formație liniară, stând cu mâinile încrucișate la spate; melodie după care se execută acest dans. ♢ Expr. A lua (pe cineva) la trei-păzește = a cere (cuiva) explicații pentru faptele sale, folosind un ton sever; a certa aspru (pe cineva). – Lat. tres.

treier
TRÉIER, treiere, s.n. Treierat. [Pr.: tre-ier] – Din treiera (derivat regresiv).

treiera
TREIERÁ, tréier, vb. I. Tranz. 1. A separa (prin batere, cu mașini speciale etc.) boabele, semințele de restul unei plante. ♢ Aparat de treierat = ansamblu, la o batoză sau la o combină, în care se efectuează operația de treierare a cerealelor. 2. Fig. (Rar) A cutreiera. [Pr.: tre-ie-. – Var.: (reg.) trierá vb. I] – Lat. tribulare.

treierare
TREIERÁRE, treierări, s.f. Acțiunea de a treiera și rezultatul ei. [Pr.: tre-ie-] – V. treiera.

treierat
TREIERÁT s.n. 1. Faptul de a treiera; treier, treieriș. 2. Timpul când se treieră; treier, treieriș. [Pr.: tre-ie-] – V. treiera.

treierator
TREIERĂTÓR, -OÁRE, treierători, -oare, subst. 1. S.m. și f. Muncitor care lucrează la batoză. 2. S.f. Mașină de treierat; batoză. [Pr.: tre-ie-] – Treiera + suf. -ător.

treieris
TREIERÍȘ, treierișuri, s.n. Treierat. [Pr.: tre-ie-] – Treiera + suf. -iș.

treilea
TRÉILEA, TRÉIA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei adjectival) Care se află în numărătoare între al doilea și al patrulea. – Trei + le + a.

treiler
TRÉILER, treilere, s.n. Remorcă joasă de mare capacitate, folosită în construcții, pentru transportul elementelor prefabricate grele, de beton armat. – Din engl. trailer.

treime
TREÍME, treimi, s.f. 1. Fiecare dintre cele trei părți egale în care se împarte un întreg; a treia parte dintr-un întreg. 2. Grup de trei ființe sau de trei obiecte care alcătuiesc o unitate. ♦ (În religia creștină, mai ales în sintagma Sfânta Treime) Uniune spirituală a celor trei ipostaze divine (Dumnezeu-Tatăl, Dumnezeu-Fiul și Duhul Sfânt) reprezentând un singur Dumnezeu. – Trei + suf. -ime.

treisprezece
TRÉISPREZECE num. card. Număr care are în numărătoare locul între doisprezece și paisprezece și care se indică prin cifra 13 sau XIII. ♢ (Adjectival) Treisprezece ani. ♢ (Substantivat) Scrie un treisprezece. ♢ (Cu valoare de num. ord.) Rândul treisprezece. ♢ (Formează numeralul adverbial corespunzător) De treisprezece ori. ♢ (Formează numeralul multiplicativ corespunzător) De treisprezece ori pe atâta. = (Precedat de „câte”, formează numeralul distributiv corespunzător) Câte treisprezece părți. – Trei + spre + zece.

treisprezecelea
TRÉISPREZECELEA, TRÉISPREZECEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei adjectival) Care se află în numărătoare între al doisprezecelea și al paisprezecelea. – Treisprezece + le + a.

treizeci
TREIZÉCI num. card. Număr care are în numărătoare locul între douăzeci și nouă și treizeci și unu și care se indică prin cifra 30 sau XXX. ♢ (Adjectival) Are treizeci de ani. ♢ (Substantivat) Scrie un treizeci pe tablă. ♢ (Cu valoare de num. ord.) Tomul treizeci. ♢ (Formează numeralul adverbial corespunzător) De treizeci de ori. ♢ (Formează numeralul multiplicativ corespunzător) De treizeci de ori pe atâta. ♢ (Precedat de „câte”, formează numeralul distributiv corespunzător) Câte treizeci de părți. – Trei + zece.

treizecilea
TREIZÉCILEA, TREIZÉCEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei adjectival) Care se află în numărătoare între al douăzeci și noulea și al treizeci și unulea. – Treizeci + le + a.

trematod
TREMATÓD, trematode, s.n. (La pl.) Clasă de viermi lați, paraziți, având ventuze și cârlige cu care se fixează pe alte animale sau pe plante; (și la sg,) vierme care face parte din această clasă. [Pl. și: trematozi] – Din fr. trématode.

trema
TRÉMĂ, treme, s.f. Semn diacritic format din două puncte care se așază orizontal deasupra unei vocale, în unele limbi, pentru a indica o anumită pronunțare a sunetului respectiv. – Din fr. tréma.

tremie
TREMÍE, tremii, s.f. (Tehn.) Pâlnie mare cu secțiune pătrată folosită pentru conducerea materialelor în bucăți sau în granule. – Din fr. trémie.

tremol
TRÉMOL s.n. v. tremolo.

tremolit
TREMOLÍT s.n. Silicat natural de calciu și de magneziu care se prezintă sub formă de cristale de culoare albă. – Din fr. tremolite.

tremolo
TRÉMOLO, tremolouri, s.n. Ușoară tremurătură produsă, la executarea unei bucăți muzicale cu un instrument sau cu vocea, prin repetarea rapidă a unuia sau a mai multor sunete. [Acc. și: tremoló, tremólo. – Var.: trémol s.n.] – Din it. tremolo, fr. trémolo.

tremur
TRÉMUR, tremure, s.n. 1. Mișcare involuntară, rapidă a corpului sau a unei părți a corpului, provocată de frig, de frică, de o boală etc., tremurătură, tremurat^1, tremurici. 2. Mișcare, clătinare, zguduitură ușoară și repetată a unei plante, a unui lucru. 3. Vibrație a glasului, provocată de o emoție (puternică); vibrație a sunetelor executate cu un instrument muzical. – Din tremura (derivat regresiv).

tremura
TREMURÁ, trémur, vb. I. Intranz. 1. (Despre ființe și despre părți ale corpului lor) A face mișcări involuntare, rapide și repetate din cauza frigului, a fricii, a bolii etc. 2. (Despre plante și despre părți ale lor; rar, despre lucruri) A face o mișcare (oscilatorie) ușoară și repetată; a oscila, a se clătina. ♦ (Despre lumini și umbre) A se produce rapid și intermitent (prin alternare). ♦ (Despre ape) A se mișca în unduiri ușoare; a se încreți. ♦ (Despre pământ) A se zgudui, a se cutremura. 3. (Despre sunete, melodii) A vibra; (despre glas) a avea un tremur, a fi nesigur (din cauza emoției). 4. Fig. (Despre oameni) A fi cuprins de o emoție puternică. ♦ A se înfiora de spaimă; a se cutremura. ♢ Expr. A tremura după bani = a fi lacom de bani; a fi zgârcit. – Lat. tremulare.

tremurare
TREMURÁRE, tremurări, s.f. Acțiunea de a tremura și rezultatul ei. – V. tremura.

tremurat
TREMURÁT^1 s.n. Faptul de a tremura; tremur. – V. tremura.

TREMURÁT^2, -Ă, tremurați, -te, adj. 1. Care se mișcă ușor și repetat, care tremură, care vibrează; tremurător. 2. (Despre glas) Care are un tremur; care este nesigur, șovăielnic. 3. (Despre linii, despre scris etc.) Care nu are contururi ferme, precise; cu sinuozități. – V. tremura.

tremurator
TREMURĂTÓR, -OÁRE, tremurători, -oare, adj., s.f. 1. Adj. Care tremură, care vibrează; tremurat^2, tremurând. ♦ (Despre ape) Care unduiește ușor, care se încrețește la suprafață. 2. S.f. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu flori hermafrodite, verzui sau purpurii, dispuse în mici spiculețe care se leagănă când adie vântul (Briza media). – Tremura + suf. -ător.

tremuratura
TREMURĂTÚRĂ, tremurături, s.f. Tremur; scuturătură ușoară. – Tremura + suf. -ătură.

tremurand
TREMURẤND, -Ă, tremurânzi, -de, adj. Care tremură; tremurător. – V. tremura.

tremurici
TREMURÍCI, (rar) tremuriciuri, s.n. 1. Tremur. 2. Ciupercă necomestibilă, gelatinoasă, tremurătoare, cu spini moi pe fața inferioară, care crește în pădurile de brad, pe trunchiurile putrede (Tremellodon gelatinosum). = Tremura + suf. -ici.

tren
TREN, trenuri, s.n. 1. Convoi de vagoane de cale ferată legate între ele și puse în mișcare de o locomotivă. ♢ Tren subteran = metrou. ♢ Expr. A scăpa (sau a pierde) trenul = a scăpa o ocazie favorabilă. 2. Convoi de vehicule formând o unitate de transport, antrenat de unul sau mai multe vehicule motoare sau prin cablu, prin tracțiune animală etc. ♢ (Înv.) Tren de luptă = convoi de vehicule care aprovizionează cu muniții trupele aflate în linia de luptă. 3. Ansamblu de dispozitive sau de mașini-unelte care îndeplinesc împreună un anumit rol funcțional, o anumită operație tehnică etc. ♢ Tren fix = ansamblu de piese din interiorul cutiei schimbătorului de viteze, format din axul intermediar și pinioanele fixe. Tren de laminare = dispozitiv al mașinilor din filatura de bumbac, care servește la descrețirea și paralelizarea fibrelor și la subțierea produselor intermediare de fabricație. Tren de roți = sistem de roți dințate montate pe același arbore. Tren de aterizare (sau de amerizare) = ansamblul organelor cu ajutorul cărora un avion (sau un hidroavion) alunecă pe pământ (sau pe apă) înainte de a-și lua zborul sau după ce a aterizat (sau a amerizat). 4. (În sintagma) Tren anterior (sau posterior) = partea de dinainte (sau de dinapoi) a corpului unui animal. – Din fr. train.

trena
TRENÁ, pers. 3 trenează, vb. I. Intranz. (Livr.) 1. (Despre acțiuni) a se desfășura cu încetineală; a se tărăgăna, a se lungi. 2. (Rar; despre lucruri) A zăcea undeva, uitat sau lăsat din neglijență. – Din fr. traîner.

trenaj
TRENÁJ s.n. 1. (Min.) Transport minier în care vagonetele sunt trase de un cablu care se înfășoară pe un troliu. 2. (Tel.) Perturbație în funcționarea unor tuburi analizoare care se manifestă sub forma unei cozi în urma părților în mișcare pe imaginea de televiziune. – Din fr. traînage.

trenant
TRENÁNT, -Ă, trenanți, -te, adj. Care trenează; monoton. – Din fr. traînant.

trena
TRÉNĂ, trene. 1. Partea de dinapoi a unor rochii, care se târăște pe jos; coadă lungă la o rochie. ♢ Expr. A duce trena = a urmări (pe cineva) pretutindeni, a se ține scai de cineva. 2. Viteză cu care aleargă concurenții într-o cursă atletică, ciclistă etc. ♢ Expr. A duce trena = a conduce plutonul concurenților într-o cursă atletică, ciclistă etc. – Din fr. traîne.

trenci
TRÉNCI, trenciuri, s.n. Pardesiu cu croială reglan, făcut dintr-o țesătură specială, impermeabilă; trencicot. – Din engl. trench[coat].

trencicot
TRÉNCICOT, trencicoturi, s.n. Trenci. [Scris și: trenchcoat] – Din engl. trenchcoat, fr. trench-coat.

trening
TRÉNING, treninguri, s.n. Îmbrăcăminte (sportivă) de flanelă, alcătuită din bluză și pantaloni din tricot. [Scris și: training] – Din engl. training.

trentaros
TRENȚĂRÓS, -OÁSĂ adj. v. zdrențăros.

trentui
TRENȚUÍ vb. IV. v. zdrențui.

trenulet
TRENULÉȚ, trenulețe, s.n. Diminutiv al lui tren; trenuț. – Tren + suf. -uleț.

trenut
TRENÚȚ, trenuțuri, s.n. Diminutiv al lui tren. – Tren + suf. -uț.

trepan
TREPÁN, trepane, s.n. 1. Instrument de chirurgie în formă de sfredel, folosit la trepanații; p. ext. operație făcută cu acest instrument. 2. Instrument de sculptură, folosit pentru a face perforații adânci în piatră și în marmură. 3. Un fel de sapă mare, întrebuințată la

trepana
TREPANÁ, trepanéz, vb. I. Intranz. și tranz. A face o trepanație. – Din fr. trépaner.

trepanare
TREPANÁRE, trepanări, s.f. Acțiunea de a trepana și rezultatul ei. – V. trepana.

trepanatie
TREPANÁȚIE, trepanații, s.f. Operație care constă în executarea cu ajutorul trepanului a unei deschideri în oasele craniului, practicată în cazul

trepada
TREPĂDÁ, trépăd, vb. I. Intranz. (Pop.) 1. A alerga sau a merge fără astâmpăr de colo până colo; a se agita. 2. (Despre cai) A merge la trap. [Prez. ind. și: treápăd] – Lat. trepidare.

trepadare
TREPĂDÁRE, trepădări, s.f. (Pop.) Acțiunea de a trepăda și rezultatul ei; trepădat. – V. trepăda.

trepadat
TREPĂDÁT, trepădaturi, s.n. (Pop.) Trepădare. – V. trepăda.

trepadator
TREPĂDĂTÓR, -OÁRE, trepădători, -oare, adj., subst. 1. Adj. (Pop.) Care treapădă, care aleargă. 2. S.m. și f. (Pop.) Persoană care îndeplinește anumite sarcini la nunți. 3. Plantă erbacee cu rădăcina fibroasă, cu tulpina ramificată, cu flori verzui și cu fructul o capsulă, folosită pentru proprietățile laxative (Mercurialis annua). – Trepăda + suf. -ător.

trepadus
TREPĂDÚȘ, trepăduși, s.m. Persoană fără astâmpăr, care aleargă încoace și încolo (agitându-se pentru treburile altora). ♦ Om fără demnitate, lipsit de personalitate, care se pune în serviciul altuia, pentru treburi mărunte, adesea înjositoare. – Trepăda + suf. -uș.

trepetnic
TREPÉTNIC, trepetnice, s.n. Carte populară care cuprinde preziceri făcute pe baza interpretării unor mișcări musculare involuntare. – Din sl. trepetĩnikŭ.

trepida
TREPIDÁ, trepidez, vb. I. Intranz. A vibra puternic, cu oscilații rapide și de mică amploare. ♦ Fig. A se agita sufletește, a fremăta. – Din fr. trépider.

trepidant
TREPIDÁNT, -Ă, trepidanți, -te, adj. Care trepidează; fig. plin de mișcare, de emoție, de tensiune; agitat. – Din fr. trépidant.

trepidatie
TREPIDÁȚIE, trepidații, s.f. Mișcare vibratorie continuă, în general în direcție verticală, cu amplitudine mică și cu frecvență mare, a unui sistem tehnic (mașină, vehicul etc.) în cursul funcționării lui. ♦ Fig. Agitație, neastâmpăr. – Din fr. trépidation.

trepied
TREPIÉD, trepiede, s.n. Scaun, suport sau stativ cu trei picioare. [Pr.: -pi-ed. – Pl. și: trepieduri] – Din fr. trépied.

treponema
TREPONÉMĂ, treponeme, s.f. Specie de spirochet care reprezintă agentul patogen al sifilisului (Treponema pallidum) – Din fr. tréponème.

treponemoza
TREPONEMÓZĂ, treponemoze, s.f. Boală a găinilor care se manifestă prin paralizia picioarelor și a aripilor. – Din fr. tréponémose.

treptat
TREPTÁT, -Ă, treptați, -te, adj. Care evoluează, progresează, se realizează încetul cu încetul, în etape, succesiv; p. ext. care se manifestă din ce în ce mai pronunțat, mai evident. – Treaptă + suf. -at (după it. graduato).

tresa
TRÉSĂ, trese, s.f. 1. Șiret din fire de lână, de mătase sau de metal ori bandă de metal care se fixează la unele uniforme, pentru a indica gradul. 2. Parâmă pentru legarea navei, acționând perpendicular pe axa acesteia. ♦ Cordon plat obținut prin împletirea mai multor parâme, utilizat pentru confecționarea chingilor de barcă, a sacheților etc. – Din fr. tresse.

tresalta
TRESĂLTÁ, tresált, vb. I. Intranz. A tresări, a vibra de emoție, a se bucura foarte tare. – Din fr. tressauter (după sălta).

tresaltare
TRESĂLTÁRE, tresăltări, s.f. Acțiunea de a tresălta și rezultatul ei; tresărire. – V. tresălta.

tresari
TRESĂRÍ, tresár, vb. IV. Intranz. 1. A face o mișcare bruscă, involuntară și spontană, în urma unei emoții puternice. ♦ (Despre inimă) A-și accelera și intensifica bătăile, din pricina unei emoții; a zvâcni. ♦ A se trezi brusc din somn sau dintr-o stare de apatie, de neatenție etc. 2. Fig. (Despre sunete, țipete) A răsuna brusc, pe neașteptate. – Din fr. tressaillir (după sări).

tresarire
TRESĂRÍRE, tresăriri, s.f. Acțiunea de a tresări și rezultatul ei; tresăritură. – V. tresări.

tresaritura
TRESĂRITÚRĂ, tresărituri, s.f. (Rar) Tresărire. – Tresări + suf. -tură.

trestie
TRÉSTIE, trestii, s.f. Numele a două plante erbacee din familia gramineelor, cu tulpina rigidă; a) plantă erbacee care crește până la 4 sau 5 m înălțime, cu tulpina având numeroase noduri, cu frunze verzi-albăstrui și cu flori verzi-gălbui, pătate cu violet, dispuse în spice, a cărei tulpină se întrebuințează la împletituri, îngrădituri etc. (Arundo donax); b) stuf. ♢ Trestie de câmp(uri) (sau mică, noduroasă) = plantă erbacee din familia gramineelor, cu tulpina înaltă și puternică, cu frunze lungi și înguste, cu inflorescența un panicul, cultivată în țările calde ca plantă industrială, pentru fabricarea zahărului (Saccharum officinale). ♢ Compus: trestie-de-mare sau trestie-spaniolă = plantă din familia palmierilor, cu tulpina foarte lungă, subțire și flexibilă, din care se fac bastoane și împletituri (Calamus rotang). – Din sl. trĩstĩ.

trestiis
TRESTIÍȘ, trestiișuri, s.n. Desiș de trestie. – Trestie + suf. -iș.

trestioara
TRESTIOÁRĂ, trestioare, s.f. 1. Diminutiv al lui trestie. 2. Numele mai multor plante graminee cu tulpina înaltă, asemănătoare cu trestia (Calamagrostis). [Pr.: -ti-oa-] – Trestie + suf. -ioară.

treti
TRÉTI adj. invar. (Înv.; precedă un titlu boieresc) Al treilea (în rang). – Din sl. tretiĩ.

tretin
TRETÍN, -Ă, tretini, -e, s.m. și f. (Pop.) Animal (mai ales cal) de trei ani. [Acc. și: trétin] – Treti + [noa]tin.

tretina
TRETÍNĂ, tretine, s.f. Amendă pe care o plătea în evul mediu, în Moldova, hoțul prins asupra faptului, egală cu a treia parte din valoarea lucrurilor furate. [Acc. și: trétină] – Cf. sl. t r e t i ĩ.

trezi
TREZÍ, trezesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) deștepta, a (se) scula din somn. 2. Refl. și tranz. A-și veni sau a face să-și vină în fire (dintr-o stare de reverie, de leșin etc.). 3. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină conștient, a ajunge sau a face să ajungă, să înțeleagă, să-și dea seama de realitate, de adevăr; a (se) dumeri, a (se) lămuri. 4. Refl. A se pomeni pe neașteptate cu cineva, a ajunge deodată undeva, la cineva sau într-o situație neprevăzută. ♢ Expr. Unde te trezești? se spune unui om prea îndrăzneț sau care se comportă în mod nepotrivit. ♦ A se afla într-un anumit loc sau într-o anumită stare de când știe, de când își poate aduce aminte. 5. Refl. (Despre mâncăruri, băuturi, mirosuri) A-și pierde tăria, gustul, aroma; a se răsufla. – Din sl. trĕzviti.

trezie
TREZÍE, trezii, s.f. 1. Stare a celui care nu doarme, care este treaz; veghe. 2. Stare a celui care este cu mintea limpede, care nu este beat. – Treaz + suf. -ie.

trezire
TREZÍRE, treziri, s.f. Acțiunea de a (se) trezi și rezultatul ei. – V. trezi.

trezit
TREZÍT, -Ă, treziți, -te, adj. (Despre mâncăruri, băuturi etc.) Care și-a pierdut tăria, gustul, aroma etc.; răsuflat. ♦ Cu miros greu, descompus. – V. trezi.

trezorerie
TREZORERÍE, trezorerii, s.f. 1. Oficiu al unui stat unde se păstrează și se administrează tezaurul public. 2. Administrarea tezaurului public. – Din fr. trésorerie.

trezorier
TREZORIÉR, trezorieri, s.m. Persoană însărcinată cu administrarea tezaurului unui stat sau a fondurilor unei organizații, unei asociații etc.; titlu, grad purtat de această persoană. [Pr.: -ri-er] – Din fr. trésorier.

tri
TRI- Element de compunere însemnând „trei”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din fr., lat. tri-.

tria
TRIÁ, triez, vb. I. Tranz. A împărți un grup de obiecte sau de ființe pe categorii, după anumite criterii, separând, alegând; a selecționa, a clasa. [Pr.: tri-a] – Din fr. trier.

triac
TRIÁC, triace, s.n. (Electron.) Dispozitiv semiconductor care permite circulația curentului electric în ambele sensuri. – Din engl. triac.

triada
TRIÁDĂ, traide, s.f. Reunire de trei elemente care formează împreună o unitate. [Pr.: tri-a-] – Din fr. triade, lat. trias, -adis.

triaj
TRIÁJ, triaje, s.n. 1. Faptul de a tria. 2. Stație tehnică de cale ferată în care se garează materialul rulant, se descompun și se recompun trenurile de marfă sau de călători etc. [Pr.: tri-aj] – Din fr. triage.

trial
TRIÁL^1, triale, s.n. Număr gramatical care arată că este vorba de trei exemplare din aceeași speță. [Pr.: tri-al] – Din trei (după dual).

TRIÁL^2, trialuri, s.n. Meci de selecție, de triere. [Pr.: tri-al] – Din engl. trial [match].

trialism
TRIALÍSM s.n. (Livr.) Sistem compus din trei elemente. ♦ Uniune alcătuită din trei state care sunt conduse de un singur suveran. [Pr.: tri-a-] – Din fr. trialisme.

trianglu
TRIÁNGLU, triangluri, s.n. Instrument muzical de percuție făcut dintr-o bară cilindrică de oțel îndoită în formă de triunghi, care se lovește cu o baghetă din același material; triunghi (3). [Pr.: tri-an-] – Din fr. triangle.

triangula
TRIANGULÁ, triangulez, vb. I. Tranz. A măsura prin triangulație; a împărți un teren în triunghiuri pentru a-i stabili suprafața. [Pr.: tri-an-] – Din fr. trianguler.

triangulare
TRIANGULÁRE s.f. Acțiunea de a triangula și rezultatul ei; triangulație. [Pr.: tri-an-] – V. triangula.

triangulatie
TRIANGULÁȚIE, triangulații, s.f. Ansamblu de operații geodezice care au ca scop stabilirea foarte precisă a coordonatelor unui număr de puncte de pe teren, prin intermediul unor triunghiuri ale căror vârfuri sunt aceste puncte. ♦ Rețea de triunghiuri stabilită pe teren, care constituie baza oricărei măsurători topografice. [Pr.: tri-an-] – Din fr. triangulation.

triasic
TRIÁSIC, -Ă, triasici, -ce, s.n., adj. 1. S.n. Prima perioadă a erei mezozoice, caracterizată printr-o floră în care predomină gimnospermele și printr-o faună în care apar belemniții, unii coralieri și noi reptile. 2. Adj. Care aparține triasicului (1), privitor la triasic. [Pr.: tri-a-] – Din fr. triasique.

triatlon
TRIATLÓN, triatlonuri, s.n. Concurs sportiv constând din trei probe diferite la care participă aceiași concurenți, clasamentul făcându-se prin totalizarea rezultatelor obținute la fiecare probă. [Pr.: tri-a-] – Din fr. triathlon.

triatlonist
TRIATLONÍST, -Ă, triatloniști, -ste, s.m. și f. Sportiv specializat în probele de triatlon. [Pr.: tri-a-] – Triatlon + suf. -ist.

triatomic
TRIATÓMIC, -Ă, triatomici, -ce, adj. Care cuprinde trei atomi într-o moleculă. [Pr.: tri-a-] – Din fr. triatomique.

trib
TRIB, triburi, s.n. Grupare de mai multe ginți sau de familii înrudite, care au limbă și credințe comune, locuiesc același teritoriu și se supun autorității unui șef ales. – Din lat. tribus.

tribadism
TRIBADÍSM s.n. (Med.) Lesbianism. – Din fr. tribadisme.

tribal
TRIBÁL, -Ă, tribali, -e, adj. De trib; (despre o populație) care trăiește în triburi. ♦ (Substantivat, m. pl.) Nume dat unor triburi trace din sudul Dunării mijlocii, care s-au stabilit la începutul sec. IV a. Cr., sub presiunea ilirilor, între munții Balcani și Dunăre. – Din fr. tribal.

tribazic
TRIBÁZIC, tribazici, adj. (În sintagma) Acid tribazic = acid care, prin disociere, pune în libertate trei ioni de hidrogen. – Din fr. tribasique.

triboelectricitate
TRIBOELECTRICITÁTE s.f. Electricitate produsă prin frecarea a două corpuri dintre care cel puțin unul trebuie să fie dielectric. [Pr.: -bo-e-] – Din fr. tribo-électricité.

tribologic
TRIBOLÓGIC, -Ă, tribologici, -ce, adj. Referitor la tribologie, de tribologie. – Din tribologie.

tribologie
TRIBOLOGÍE s.f. Studiul problemelor de frecare și uzare a mecanismelor. – Din fr. tribologie, engl. tribology.

triboluminescent
TRIBOLUMINESCÉNT, -Ă, triboluminescenți, -te, adj. Care prezintă triboluminescență. – Din triboluminescență (derivat regresiv).

triboluminescenta
TRIBOLUMINESCÉNȚĂ s.f. Emisiune slabă de lumină pe care o prezintă unele substanțe cristaline atunci când sunt sfărâmate sau sparte. – Din fr. triboluminescence.

tribometru
TRIBOMÉTRU, tribometre, s.n. (Fiz.) Aparat de măsurat forța de frecare. – Din fr. tribomètre.

tribord
TRIBÓRD, triborduri, s.n. Bordul drept al unei nave, partea din dreapta a axei ei de simetrie, privind de la pupă spre proră. – Din fr. tribord.

tribrah
TRIBRÁH, tribrahi, s.m. Picior metric în poezia greco-latină alcătuit din trei silabe scurte. – Din fr. tribraque (după amfibrah).

tribulatie
TRIBULÁȚIE, tribulații, s.f. (Livr.) Zbucium sufletesc, frământare, necaz; alergătură. – Din fr. tribulation.

tribun
TRIBÚN, tribuni, s.m. Magistrat roman însărcinat cu funcții militare și civile. ♢ Tribun militar = magistrat din Roma antică ce îndeplinea prerogativele de consul sau care avea comanda unor mari unități militare. ♦ Epitet dat unei persoane care luptă pentru cauza, drepturile poporului; spec. comandant de legiune în revoluția românilor ardeleni de la 1848. – Din lat. tribunus.

tribunal
TRIBUNÁL, tribunale, s.n. 1. Instanță judecătorească (cu atribuții determinate). ♦ (În vechea organizare judecătorească) Instanță intermediară între judecătorie și curtea de apel, care își întindea jurisdicția asupra unui județ. 2. Local în care funcționează tribunalul (1). 3. Complet care judecă o cauză, un proces la un tribunal (1). – Din fr., lat. tribunal.

tribunat
TRIBUNÁT, tribunate, s.n. Funcția de tribun; perioada în care își desfășura activitatea un tribun. – Din fr. tribunat, lat. tribunatus.

tribuna
TRIBÚNĂ, tribune, s.f. 1. Construcție din lemn, din beton, din piatră etc., de obicei cu mai multe rânduri de bănci așezate în amfiteatru, de unde spectatorii pot privi desfășurarea unei festivități, a unei parade, a unei competiții etc.; p. restr. fiecare dintre cele două laturi lungi ale acestei construcții (având cea mai bună vizibilitate). 2. Loc înălțat, platformă, estradă pe care stă cel ce vorbește în fața publicului. – Din fr. tribune.

tribuniciar
TRIBUNICIÁR, -Ă, tribuniciari, -e, adj. Privitor la funcția de tribun. [Pr.: -ci-ar] – Cf. fr. t r i b u n i t i e n, lat. t r i b u n i c i u s.

tribut
TRIBÚT, tributuri, s.n. Obligație (în bani sau în bunuri) pe care o impunea o putere cuceritoare unui popor învins și care se plătea la date fixe; bir (2). ♢ Expr. A-și da (sau a-și aduce) tributul = a contribui la ceva. – Din fr. tribut, lat. tributum.

tributar
TRIBUTÁR, -Ă, tributari, -e, adj. Care plătește tribut; p. ext. dependent, supus (economicește). ♦ Fig. Care datorează cuiva ceva. – Din fr. tributaire, lat. tributarius.

tricapel
TRICAPÉL adj. invar. (Înv.; în sintagma) Hârtie tricapel = hârtie de calitate superioară, care avea ca filigran trei pălării. – Din it. tre cappelli (după tri-).

tricefal
TRICEFÁL, -Ă, tricefali, -e, adj. Care are trei capete. – Din fr. tricéphale.

triceps
TRÍCEPS, tricepși, s.m. Mușchi care se prinde, cu un capăt, de os prin trei ligamente unite într-un singur tendon. – Din fr., lat. triceps.

triceratops
TRICERÁTOPS, triceratopși, s.m. (La pl.) Gen de reptile fosile din ordinul dinozaurienilor, care cuprindea animale de 6-8 m lungime, cu craniul înconjurat, în regiunea posterioară inferioară, de un guler din plăci cornoase, cu două coarne deasupra

tricher
TRICHÉR, trichere, s.n. Sfeșnic cu trei lumânări (întrebuințat de arhierei la serviciul bisericesc). – Din ngr. trikéri.

trichiaza
TRICHIÁZĂ, trichiaze, s.f. Inflamație permanentă a

trichina
TRICHÍNĂ, trichine, s.f. Vierme parazit care trăiește în intestinul șobolanilor, porcilor, urșilor etc. sau închistat în mușchii acestor animale, putând trece și la om, prin consumarea cărnii de porc infestate (Trichinella spiralis). – Din fr. trichine.

trichinoza
TRICHINÓZĂ, trichinoze, s.f. Boală parazitară pricinuită de trichină omului sau unor animale, caracterizată prin dureri musculare, febră și tulburări digestive. – Din fr. trichinose.

tricicleta
TRICICLÉTĂ, triciclete, s.f. Vehicul (pentru copii) cu trei roți dispuse pe două osii paralele, pus în mișcare prin învârtirea unor pedale asemănătoare cu ale bicicletei; triciclu. – Din fr. tricycle (modificat după bicicletă).

triciclu
TRICÍCLU, tricicluri, s.n. (Rar) Tricicletă. – Din fr. tricycle.

triclinic
TRICLÍNIC, triclinice, adj. (Min.; în sintagma) Sistem triclinic = sistem cristalin caracterizat prin trei axe cristalografice înclinate între ele, asimetrice și de lungimi diferite. – Din fr. triclinique.

tricliniu
TRICLÍNIU, triclinii, s.n. (La romani) Încăpere a casei în care se mânca (și care cuprindea trei paturi așezate pe trei laturi ale mesei). ♦ (În bazilicile creștine) Sală anexă clădirii principale în care se primeau pelerinii sau se desfășurau diverse ceremonii. [Var.: triclínium s.n.] – Din lat. triclinium.

triclinium
TRICLÍNIUM s.n. v. tricliniu.

tricloretilena
TRICLORETILÉNĂ s.f. Lichid incolor, cu miros de cloroform, solubil în apă, neinflamabil, toxic în stare de vapori, utilizat ca solvent, ca agent frigorific, în diverse sinteze etc. – Din fr. trichloréthylène.

triclorurat
TRICLORURÁT, -Ă, triclorurați, -te, adj. (Chim.; despre substanțe chimice, compuși, molecule etc.) În structura căruia s-au introdus, prin clorurare, trei atomi de clor. – Din fr. trichloruré.

triclorura
TRICLORÚRĂ, tricloruri, s.f. Clorură cu trei valențe. – Din fr. trichlorure.

trico
TRICÓ s.n. v. tricou.

tricocefal
TRICOCEFÁL, tricocefali, s.m. Vierme parazit care trăiește în intestinul gros al omului infestat și al calului, hrănindu-se cu sângele lor (Trichuris trichiura). – Din fr. trichocéphale.

tricocefaloza
TRICOCEFALÓZĂ, tricocefaloze, s.f. Boală provocată de tricocefali și caracterizată prin anemie, enterită și unele tulburări nervoase. – Din fr. trichocéphalose.

tricofitie
TRICOFIȚÍE, tricofiții, s.f. Boală parazitară contagioasă produsă de unele ciuperci microscopice care atacă pielea capului, provocând căderea părului și formarea pe piele de cruste și plăci; chelbe. – Din fr. trichophytie.

tricolor
TRICOLÓR, -Ă, tricolori, -e, adj., subst. 1. Adj. Care are trei culori, în trei culori; tricromatic. 2. S.n. Drapel cu trei culori; spec. drapelul românesc. 3. S.m. (La pl.) Echipă reprezentativă românească din diverse ramuri de sport. [Pl. și: (n.) tricoloruri.] – Din fr. tricolore, lat. tricolor, -oris.

tricom
TRICÓM, tricomi, s.m. (Bot.) Perișor sau solz crescut pe epiderma unei plante. – Din fr. trichome.

tricomonas
TRICOMÓNAS s.m. Nume dat mai multor protozoare flagelate, cu corpul piriform, parazite la oameni și la unele animale (Trichomonas). – Din fr. trichomonas.

tricomonaza
TRICOMONÁZĂ, tricomonaze, s.f. Boală parazitară provocată de tricomonas, care determină avorturi, sterilitate, infecții etc. [Var.: tricomonóză s.f.] – Din fr. trichomonase, trichomonose.

tricomonoza
TRICOMONÓZĂ s.f. v. tricomonază.

tricopter
TRICOPTÉR, tricoptere, s.n. (La pl.) Ordin de insecte caracterizate prin aripile mari acoperite cu peri sau cu mici solzișori, ale căror larve trăiesc în apă și își construiesc un fel de căsuțe, cilindrice sau conice, din resturi vegetale, nisip și pietricele; (și la sg.) insectă care face parte din acest ordin. – Din fr. tricoptères.

tricord
TRICÓRD, tricorduri, s.n. (Muz.) Scară diatonică din trei trepte, limitată într-un interval de terță sau de cvartă. – Din fr. tricorde.

tricorn
TRICÓRN, tricornuri, s.n. Pălărie bărbătească având borurile îndoite în trei colțuri, care se purta în trecut. – Din fr. tricorne.

tricot
TRICÓT, tricoturi, s.n. Țesătură făcută din fibre textile împletite în ochiuri. ♦ Obiect de îmbrăcăminte făcut din această țesătură. – Din fr. tricot.

tricota
TRICOTÁ, tricotez, vb. I. Tranz. A transforma (manual sau mecanic) firele de lână, de bumbac etc. în tricot; p. ext. a confecționa obiecte de îmbrăcăminte prin împletirea în ochiuri a unor fire textile. ♢ Mașină de tricotat = mașină pentru efectuarea tricotajelor sau a tricoturilor; tricoteză. – Din fr. tricoter.

tricotaj
TRICOTÁJ, tricotaje, s.n. Obiect de îmbrăcăminte obținut din tricot, prin tricotare. – Din fr. tricotage.

tricotare
TRICOTÁRE, tricotări, s.f. Acțiunea de a tricota și rezultatul ei; tricotat. – V. tricota.

tricotat
TRICOTÁT s.n. Tricotare. – V. tricota.

tricoter
TRICOTÉR, -Ă, tricoteri, -e, s.m. și f. Muncitor calificat care lucrează la mașinile de tricotat. – Din fr. tricoteur.

tricoteza
TRICOTÉZĂ, tricoteze, s.f. 1. Mașină de tricotat. 2. Femeie care tricotează (manual sau mecanic). – Din fr. tricoteuse.

tricotin
TRICOTÍN s.n. Țesătură specială folosită pentru taioare și mantouri. [Var.: tricotină s.f.] – Din fr. tricotine.

tricotina
TRICOTÍNĂ s.f. v. tricotin.

tricotomie
TRICOTOMÍE, tricotomii, s.f. (Livr.) Diviziune în trei părți. – Din fr. trichotomie.

tricou
TRICÓU, tricouri, s.n. Obiect de îmbrăcăminte din tricot de bumbac sau de lână, care acoperă jumătatea de sus a corpului și care se poartă ca o cămașă sau ca un maiou. [Var.: tricó s.n.] – Din fr. tricot.

tricrom
TRICRÓM, -Ă, tricromi, -e, adj. Tricromatic. – Din fr. trichrome.

tricromatic
TRICROMÁTIC, -Ă, tricromatici, -ce, adj. Care se referă la cele trei culori fundamentale sau la sistemul tricromatic; tricolor (1). ♢ (Fiz.) Sistemul tricromatic = sistem de reprezentare a culorilor, bazat pe faptul experimental că orice culoare poate fi reprodusă prin amestecul a trei culori fundamentale, mereu aceleași, și care trebuie astfel alese încât nici una să nu poată fi reprodusă prin amestecul celorlalte două. – Tri- + cromatic.

tricromie
TRICROMÍE s.f. Procedeu de imprimare sau de fotografiere policromă prin suprapunerea a trei culori fundamentale. – Din fr. trichromie.

trictrac
TRICTRÁC, trictracuri, s.n. (Ieșit din uz) Jocul de table. – Din fr. trictrac.

tricuspid
TRICUSPÍD, -Ă, tricuspizi, -de, adj. Care are trei vârfuri. ♢ Valvulă tricuspidă = valvulă a inimii care închide orificiul dintre atriul și ventriculul drept. – Din fr. tricuspide.

trident
TRIDÉNT, tridente, s.n. Furcă cu trei dinți care era considerată în antichitate ca simbol al puterii zeului Neptun. – Din fr. trident, lat. tridens, -ntis.

tridimensional
TRIDIMENSIONÁL, -Ă, tridimensionali, -e, adj. Care are trei dimensiuni. [Pr.: -si-o-] – Din fr. tridimensionnel.

tridimensionalitate
TRIDIMENSIONALITÁTE s.f. Însușirea de a fi tridimensional. [Pr.: -si-o-] – Din engl. tridimensionality.

triedru
TRIÉDRU, triedre, s.n. Figură geometrică formată din trei semidrepte concurente aflate în planuri diferite. [Pr.: tri-e-] – Din fr. trièdre.

trienal
TRIENÁL, -Ă, trienali, -e, adj. Care durează trei ani; care are loc din trei în trei ani; care are nevoie de trei ani pentru a se termina sau a se dezvolta complet. [Pr.: tri-e-] – Din fr. triennal.

trieniu
TRIÉNIU s.n. (Rar) Interval de trei ani. [Pr.: tri-e-] – Din lat. triennium.

triera
TRIERÁ vb.I v. treiera.

trierarh
TRIERÁRH, trierarhi, s.m. Comandant al unei triere. [Pr.: tri-e-] – Din fr. triérarque.

triera
TRIÉRĂ, triere, s.f. (În Grecia antică) Triremă. [Pr.: tri-e-] – Din fr. trière.

triere
TRIÉRE, trieri, s.f. Acțiunea de a tria și rezultatul ei. [Pr.: tri-e-] – V. tria.

trietajat
TRIETAJÁT, -Ă, trietajați, -te, adj. Cu trei etaje. [Pr.: tri-e-] – Tri- + etajat.

trifazat
TRIFAZÁT, -Ă, trifazați, -te, adj. 1. (Despre unele circuite electrice) Format din trei circuite monofazate de curent alternativ, care nu sunt în legătură de fază unele cu altele; trifazic. 2. (Despre mașini electrice) Care funcționează cu un circuit electric trifazat (1). 3. (Despre sisteme fizico-chimice) Format din trei faze. – Din fr. triphasé.

trifazic
TRIFÁZIC, -Ă, trifazici, -ce, adj. Trifazat (1). – Cf. t r i f a z a t.

trifida
TRIFÍDĂ, trifide, adj. (Despre frunze) Care este împărțită sau despicată în trei părți până la mijlocul lungimii sau lățimii sale. – Din fr. trifide.

trifoi
TRIFÓI, trifoiuri, s.n. Nume dat mai multor plante din familia leguminoaselor, cu frunzele compuse din trei foliole și cu florile strânse în inflorescențe globuloase, divers colorate, unele specii fiind cultivate ca plante furajere (Trifolium). – Lat. trifolium.

trifoias
TRIFOIÁȘ, trifoiași, s.m. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu tulpina întinsă pe pământ, cu frunzele despicate în trei lobi și cu flori galbene (Trifolium campestre). – Trifoi + suf. -aș.

trifoiste
TRIFÓIȘTE, trifoiști, s.f. 1. Loc semănat cu trifoi. 2. Plantă erbacee cu frunzele compuse din trei foliole, cu flori roz, întrebuințată în medicină ca tonic, febrifug și antiscorbutic (Menyanthes trifoliata). [Acc. și: trifoíște] – Trifoi + suf. -iște.

trifoliat
TRIFOLIÁT, -Ă, trifoliați, -te, adj. (Despre frunze) Care este alcătuit din trei foliole. [Pr.: -li-at] – Din fr. trifolié.

trifoliene
TRIFOLIÉNE s.f. pl. Numele unor specii de plante din familia leguminoaselor (Trifolium). [Pr.: -li-e-] – Din lat. Trifolium, numele științific al trifolienelor.

trifolioza
TRIFOLIÓZĂ, trifolioze, s.f. Boală toxică la oi, pricinuită de consumarea în prea mare cantitate a unor specii de trifoi sau de alte leguminoase. [Pr.: -li-o-] – Din fr. trifoliose.

triforiu
TRIFÓRIU, triforii, s.n. Tribună îngustă, susținută de coloane subțiri, care înconjură nava centrală în bazilicile romanice și gotice, deasupra nivelului navelor laterale. – Din fr. triforium.

triftong
TRIFTÓNG, triftongi, s.m. Emisiune în limitele unei singure silabe a trei elemente vocalice cu timbre diferite. – Din fr. triphtongue.

trifurcat
TRIFURCÁT, -Ă, trifurcați, -te, adj. Cu trei ramuri, cu trei ramificații. – Din fr. trifurqué.

trigam
TRIGÁM, -Ă, trigami, -e, adj. (Adesea substantivat) Care se căsătorește pentru a treia oară, fără ca în prealabil să fi desfăcut în mod legal celelalte două căsătorii. – Din fr. trigame.

trigamie
TRIGAMÍE s.f. Situație în care se găsește o persoană trigamă; infracțiune comisă de o persoană trigamă. – Din fr. trigamie.

trigemen
TRIGÉMEN, trigemeni, adj. (În sintagma) Nerv trigemen = a cincea pereche de nervi cranieni, care asigură sensibilitatea feței și inervarea mușchilor maxilari inferiori. – Din it. trigemino (după gemen).

trigger
TRÍGGER s.n. Circuit electronic cu două stări distincte a cărui declanșare se face prin impuls exterior. [Pr.: trígăr] – Cuv. engl.

triglif
TRIGLÍF, triglife, s.n. Ornament al frizei templelor dorice, de forma unei plăci dreptunghiulare din piatră cu trei creste în relief (care se repetă la intervale egale). [Var.: triglífă s.f.] – Din fr. triglyphe.

triglifa
TRIGLÍFĂ s.f. v. triglif.

trigon
TRIGÓN, trigoane, s.n. 1. Prăjitură în formă de triunghi, preparată din foi de plăcintă umplute cu nuci și muiate în sirop; prăjitură în formă de triunghi preparată din aluat franțuzesc umplut cu cremă de vanilie. 2. (În sintagma) Trigon cerebral = lamă de materie nervoasă care (împreună cu corpul calos) face legătura între emisferele cerebrale. – Din fr. trigone.

trigonal
TRIGONÁL, -Ă, trigonali, -e, adj. (Livr.) Triunghiular (1). – Din fr. trigonal.

trigonocefal
TRIGONOCEFÁL, trigonocefali, s.m. Nume dat mai multor specii de șerpi veninoși din familia viperelor, care trăiesc în Asia și în America. – Din fr. trigonocéphale.

trigonometric
TRIGONOMÉTRIC, -Ă, trigonometrici, -ce, adj. Care aparține trigonometriei, referitor la trigonometrie; de care se ocupă trigonometria. ♦ Cerc trigonometric = cerc cu raza egală cu unitatea și cu sensul de măsurare al arcelor invers aceluia al acelor ceasornicului. Funcție trigonometrică = fiecare dintre funcțiile sinus, cosinus, tangentă, cotangentă, secantă și cosecantă. – Din fr. trigonométrique.

trigonometrie
TRIGONOMETRÍE s.f. Ramură a matematicii care se ocupă cu studierea proprietăților funcțiilor trigonometrice, a relațiilor dintre aceste funcții și a relațiilor dintre laturile și unghiurile unui triunghi. – Din fr. trigonométrie.

trihotomic
TRIHOTÓMIC, -Ă, trihotomici, -ce, adj. Împărțit în trei. – Din fr. tricho-tomique.

trihotomie
TRIHOTOMÍE, trihotomii, s.f. Împărțire în trei părți, grupe sau specii. – Din fr. trichotomie.

tril
TRIL, triluri, s.n. Ornament muzical constând din executarea rapidă (și prelungită), cu vocea sau cu un instrument, a unui sunet de bază cu unul alăturat lui; p. ext. cântecul unor păsări care produce un efect sonor similar cu cel definit mai sus. – Din it. trillo.

trilateral
TRILATERÁL, -Ă, trilaterali, -e, adj. Cu trei laturi. – Din fr. trilatéral.

trilema
TRILÉMĂ, trileme, s.f. (Rar) Situație care pune trei alternative, dintre care trebuie aleasă numai una. – Din germ. Trilemma.

trilingv
TRILÍNGV, -Ă, trilingvi, -e, adj. Care vorbește în mod curent trei limbi. ♦ Scris în trei limbi. – Din fr. trilingue.

trilion
TRILIÓN, trilioane, s.n. Unitate formată dintr-o mie de miliarde. [Pr.: -li-on] – Din fr. trillion.

trilobat
TRILOBÁT, -Ă, trilobați, -te, adj. 1. (Despre organele unor plante) Cu trei lobi. 2. (Despre arcuri, arcade, planuri) În formă de trifoi sau de crin. – Din fr. trilobé.

trilobit
TRILOBÍT, trilobiți, s.m. (La pl.) Clasă de animale artropode marine fosile, caracteristice erei primare, al căror corp era împărțit în trei atât longitudinal, cât și transversal; (și la sg.) animal din această clasă. – Din fr. trilobite.

trilogie
TRILOGÍE, trilogii, s.f. Serie de trei opere literare (dramatice ori epice) sau muzicale, aparținând aceluiași autor, care formează o unitate, având personaje comune și reprezentând de obicei trei momente succesive din viața acestora (sau a urmașilor lor). – Din fr. trilogie.

trilui
TRILUÍ, triluiesc, vb. IV. Intranz. (Rar) A scoate triluri, a cânta în triluri. – Tril + suf. -ui.

trimaran
TRIMARÁN, trimarane, s.n. Ambarcațiune cu trei corpuri legate între ele printr-o punte. – Din engl. trimaran.

trimestrial
TRIMESTRIÁL, -Ă, trimestriali, -e, adj. Care ține trei luni, care trebuie executat în timp de trei luni; care are loc o dată la trei luni. [Pr.: -tri-al] – Din fr. trimestriel.

trimestru
TRIMÉSTRU, trimestre, s.n. Fiecare dintre perioadele de trei luni consecutive în care este împărțit anul calendaristic. – Din fr. trimestre, lat. trimestris.

trimete
TRIMÉTE vb. III v. trimite.

trimetere
TRIMÉTERE s.f. v. trimitere.

trimetru
TRIMÉTRU, trimetre, s.n. (Lit.) Vers antic compus din trei perechi de picioare iambice. – Din fr. trimètre, lat. trimetrus.

trimis
TRIMÍS^1 s.n. (Rar) Trimitere. – V. trimite.

TRIMÍS^2, trimiși, s.m. Persoană căreia i s-a încredințat o misiune oficială; delegat, mesager. ♦ Reprezentant diplomatic al unei țări, inferior în rang ambasadorului. ♦ Fig. Apostol, misionar. – V. trimite.

trimite
TRIMÍTE, trimit, vb. III. Tranz. 1. A dispune sau a ruga ca cineva să se ducă undeva. ♢ Expr. (Fam.) A trimite (pe cineva) pe cealaltă lume (sau la moarte, în rai) = a ucide, a omorî. A trimite (pe cineva) la plimbare = a) a refuza să mai stea de vorbă (cu cineva), a nu da curs discuției, a da pe ușă afară; b) a concedia (pe cineva) din serviciu. A trimite (pe cineva) în judecată = a intenta (cuiva) un proces. A trimite (pe cineva) la ocnă (sau la temniță, la închisoare) = a pedepsi (pe cineva) cu închisoarea. 2. A delega, a alege într-un organ de conducere sau într-un organ reprezentativ. 3. A îndruma pe cineva, a da indicații cuiva să consulte un text în legătură cu o anumită problemă. 4. (Despre divinitate) A face să vină, să se arate, să se producă, să se manifeste. 5. A dispune ca un obiect să fie dus, transportat, predat la o anumită destinație; a expedia. 6. A transmite prin cineva vești, porunci, salutări etc. [Var.: triméte vb. III] – Lat. tramittere.

trimitere
TRIMÍTERE, trimiteri, s.f. 1. Acțiunea de a trimite și rezultatul ei; trimis^1. ♢ Trimitere în judecată = intentare a unui proces. Casare (a unei hotărâri judecătorești) cu (sau fără) trimitere = casare cu (sau fără) înaintarea cauzei la altă instanță de judecată. 2. Scrisoare (la purtător) prin care un doctor, o secție sau un spital recomandă un pacient pentru consult sau tratament unui alt doctor, altei secții sau altui spital (de obicei specializate). 3. Notă în josul paginii unui text sau la sfârșitul lui, care indică o carte, o revistă etc. pentru confruntare sau consultare. [Var.: trimétere s.f.] – V. trimite.

trimitator
TRIMIȚĂTÓR, -OÁRE, trimițători, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care trimite ceva; spec. care expediază ceva prin poștă; expeditor. – Trimite + suf. -ător.

trimorf
TRIMÓRF, -Ă, trimorfi, -e, adj. Care prezintă trimorfism. – Din fr. trimorphe.

trimorfism
TRIMORFÍSM s.n. Posibilitatea pe care o au unele substanțe de a cristaliza în trei sisteme diferite. – Din fr. trimorphisme.

trimotor
TRIMOTÓR, trimotoare,adj. (În sintagma) Avion trimotor (și substantivat, n.) = avion cu trei motoare. – Din fr. trimoteur.

trinca
TRÍNCĂ, trinci, s.f. Pânză pătrată așezată la baza trinchetului unei nave cu pânze. – Din it. trinca.

trinchet
TRINCHÉT, trincheți, s.m. Catargul de la prora unei nave cu pânze; arbore mic. – Din it. trinchetto.

trinchetin
TRINCHETÍN, trinchetini, s.m. (Mar.) Velă triunghiulară prinsă de arborele trinchet. – Din it. trinchettina.

trinitar
TRINITÁR, -Ă, trinitari, -e, adj. (Livr.) Referitor la trinitate. – Din fr. trinitaire.

trinitarian
TRINITARIÁN, -Ă, trinitarieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Credincios creștin care acceptă ca dogmă de bază existența trinității. 2. Adj. Care aparține trinitarienilor (1), privitor la trinitarieni. [Pr.: -ri-an] – Din engl. trinitarian.

trinitate
TRINITÁTE s.f. (În religia creștină) Treimea divină; Sfânta Treime. ♦ Grup de trei persoane, de trei lucruri etc. care formează o unitate. – Din fr. trinité, lat. trinitas, -atis.

trinitrat
TRINITRÁT s.m. (Chim.; în sintagma) Trinitrat de glicerină = nitroglicerină. – Tri- + nitrat. Cf. fr. t r i n i t r é.

trinitroceluloza
TRINITROCELULÓZĂ s.f. (Chim.) Fulmicoton. – Din fr. trinitrocellulose.

trinitroglicerina
TRINITROGLICERÍNĂ s.f. (Chim.) Nitroglicerină. – Din fr. trinitroglycérine.

trinitrotoluen
TRINITROTOLUÉN s.n. Substanță solidă, galbenă, cristalină, fabricată din toluen și folosită ca exploziv cu care se încarcă proiectilele de artilerie; trotil. [Pr.: -lu-en] – Din fr. trinitrotoluène.

trinom
TRINÓM, trinoame, s.n. Expresie algebrică compusă din trei termeni. – Din fr. trinôme.

trio
TRÍO, triouri, s.n. 1. Compoziție sau parte dintr-o compoziție muzicală scrisă pentru trei voci sau pentru trei instrumente; grupul celor trei executanți sau al celor trei instrumente care execută o asemenea compoziție. ♦ Partea de la mijloc, mai melodioasă și mai liniștită, a unor compoziții muzicale. 2. (Fam.) Grup de trei persoane (care se află mereu împreună). – Din it., fr. trio.

triod
TRIÓD, trioduri, s.n. Carte rituală creștină cuprinzând cântările și rugăciunile din cele zece săptămâni dinainte de Paști. [Pr.: tri-od] – Din fr. triodĩ.

trioda
TRIÓDĂ, triode, s.f. Tub electronic cu trei electrozi. [Pr.: tri-o-] – Din fr. triode.

trioleina
TRIOLEÍNĂ s.f. Substanță lichidă conținută de grăsimile vegetale și care reprezintă o combinație a acidului oleic cu glicerina. [Pr.: tri-o] – Din fr. triolèine.

triolet
TRIOLÉT, triolete, s.n. 1. Poezie de opt (sau șapte) versuri (de câte opt silabe fiecare), în care primul vers este identic cu al patrulea și cu al șaptelea, iar al doilea cu al optulea. 2. Grup de trei note de valoare egală, care se execută în timpul necesar pentru executarea a două dintre ele. [Pr.: tri-o-] – Din fr. triolet.

trionix
TRIÓNIX, trionicși, s.m. Broască țestoasă uriașă din țările calde, deosebit de periculoasă prin mușcătura ei. [Pr.: tri-o-] – Din fr. trionix.

trior
TRIÓR, trioare, s.n. 1. Mașină agricolă prevăzută cu un cilindru (având pe fața interioară mici alveole) care, prin rotire, separă semințele de anumite impurități; vânturătoare. 2. (Tehn.) Dispozitiv folosit pentru separarea după dimensiuni a materialelor provenite din concasare. – Din fr. trieur.

triora
TRIORÁ, triorez, vb. I. Tranz. A separa sau a selecționa semințele cu ajutorul triorului (1). [Pr.: tri-o-] – Din trior.

trioxid
TRIOXÍD, trioxizi, s.m. Compus chimic care conține trei atomi de oxigen în moleculă. [Pr.: tri-o-] – Din fr. trioxyde.

tripaflavina
TRIPAFLAVÍNĂ s.f. Substanță chimică cu acțiune antiseptică, folosită împotriva bacteriilor și protozoarelor. – Din fr. trypaphlavine.

tripanozoma
TRIPANOZÓMĂ, tripanozome, s.f. Gen de protozoare flagelate, cu corpul fusiform, parazite în sângele și în țesuturile vertebratelor, cărora le provoacă unele boli. – Din fr. trypanosome.

tripartit
TRIPARTÍT, -Ă, tripartiți, -te, adj. Care are trei părți; din trei părți. ♦ Care are loc între trei state sau trei partide. – Din fr. tripartite.

tripetal
TRIPETÁL, -Ă, tripetali, -e, adj. (Despre flori) Cu corola formată din trei petale. – Din fr. tripétale.

tripla
TRIPLÁ, triplez, vb. I. Tranz. și refl. A (se) face de trei ori mai mare; a (se) întrei. – Din fr. tripler.

triplare
TRIPLÁRE, triplări, s.f. Acțiunea de a (se) tripla și rezultatul ei. – V. tripla.

triplet
TRIPLÉT, triplete, s.n. Al treilea dintre trei exemplare de același fel. ♦ A treia formă a unor cuvinte care sunt de aceeași proveniență, dar care au intrat în limbă în epoci diferite. – Din fr. triplet.

tripleta
TRIPLÉTĂ, triplete, s.f. 1. Bicicletă cu trei locuri. 2. Grup de trei jucători care fac parte din înaintarea (sau apărarea) unei echipe sportive. – Din fr. triplette.

triplex
TRÍPLEX s.n. 1. Geam de siguranță format dintr-o foaie de acetat de celuloză fixată între două foi de sticlă. 2. Hârtie groasă alcătuită din trei straturi diferite. – Din fr. triplex.

triplicat
TRIPLICÁT, triplicate, s.n. A doua copie făcută după un act sau după un document. – Din lat. triplicatus, fr. triplicate.

triplicitate
TRIPLICITÁTE s.f. (Livr.) Însușirea de a fi triplu. – Din fr. triplicité.

triploid
TRIPLOÍD, -Ă, triploizi, -de, adj. (Bot.; despre plante) Care prezintă trei seturi de bază de cromozomi. – Din fr. triploïde, engl. triploid.

triplu
TRÍPLU^1, -Ă, tripli, -e, adj. Care este, se face de trei ori mai mare sau mai mult; întreit. În triplu exemplar = în trei exemplare. ♦ Care este alcătuit, compus din trei părți. ♢ Triplă legătură = legătură chimică covalentă, compusă din trei legături de valență simplă. – Din fr. triple, lat. triplus.

TRÍPLU^2 s.n. (Sport) Triplusalt. – Din triplu[salt].

triplum
TRÍPLUM s.n. (Muz.) Voce superioară a unei piese polifonice la trei voci în sec. XII-XIII. – Din lat. triplum.

triplusalt
TRIPLUSÁLT, triplusalturi, s.n. (Sport) Probă atletică de săritură în lungime, în care atletul face trei sărituri legate între ele; triplu. – Din fr. triple-saut (după salt).

tripod
TRIPÓD, tripoduri, s.n. 1. (Înv.) Trepied. 2. (Mar.) Macara de forță alcătuită din trei picioare reunite sus. – Din ngr. tripódi.

tripodie
TRIPODÍE, tripodii, s.f. Vers compus din trei picioare. – Din fr. tripodie, ngr. tripódia.

tripol
TRIPÓL, tripoli, s.m. Rețea electrică tripolară. – Din fr. tripôle, engl. tri-pole.

tripolar
TRIPOLÁR, -Ă, tripolari, -e, adj. Care are trei borne spre exterior. – Din fr. tripolaire.

tripoli
TRÍPOLI s.n. Sediment de bioxid de siliciu alcătuit din scoici și infuzori, întrebuințat în industrie. – Din fr. tripoli.

tripotaj
TRIPOTÁJ, tripotaje, s.n. (Livr.) Afacere necinstită; potlogărie, matrapazlâc. [Pl. și: tripotájuri] – Din fr. tripotage.

tripou
TRIPÓU, tripouri, s.n. Local (public) în care se joacă jocuri de noroc. – Din fr. tripot.

tripsina
TRIPSÍNĂ s.f. Enzimă secretată de pancreas, care descompune proteinele în substanțe mai ușor solubile. – Din fr. trypsine.

triptic
TRIPTÍC, triptice, s.n. Tablou compus din trei părți separate (prinse în balamale în așa fel încât părțile laterale să se închidă peste cea din mijloc), pe care sunt pictate scene sacre și chipuri de sfinți, de zei etc. sau sunt scrise, sub formă de pomelnic, nume de ctitori, de domni etc. ♦ P. gener. Ansamblu alcătuit din trei părți distincte. – Din fr. triptyque.

triptofan
TRIPTOFÁN s.m. (Chim.) Aminoacid de bază din proteinele naturale. – Din fr. tryptophane.

trireactor
TRIREACTÓR, trireactoare, s.n. Avion cu trei reactoare. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. triréacteur.

trirema
TRIRÉMĂ, trireme, s.f. (În antichitate) Corabie sau navă de război cu trei rânduri de vâsle dispuse la trei niveluri diferite; trieră. – Din fr. trirème, lat. triremis.

trisectie
TRISÉCȚIE s.f. v. trisecțiune.

trisectiune
TRISECȚIÚNE, trisecțiuni, s.f. Împărțire în trei părți egale. [Pr.: -ți-u-. – Var.: trisécție s.f.] – Din fr. trisection.

trisepal
TRISEPÁL, -Ă, trisepali, -e, adj. (Despre flori) Cu trei sepale. – Din fr. trisépale.

trisfetite
TRISFETÍTE s.f. pl. (Pop.) Numele unei sărbători ortodoxe care se celebrează la 30 ianuarie; trei ierarhi. – Din sl. tri sventitelĩ.

trisilab
TRISILÁB, trisilabe, s.n. Cuvânt sau (mai rar) vers compus din trei silabe. – Din fr. trissyllabe.

trisilabic
TRISILÁBIC, -Ă, trisilabici, -ce, adj. (Despre cuvinte) Compus din trei silabe. – Din fr. trissyllabique.

trismus
TRÍSMUS, trismusuri, s.n. Contracție spastică involuntară a mușchilor mandibulei, care împiedică deschiderea gurii. – Din fr. trismus.

trisomie
TRISOMÍE, trisomii, s.f. (Biol.) Anomalie datorată prezenței unui cromozom suplimentar. – Din fr. trisomie.

trist
TRÍST, -Ă, triști, -ste, adj. 1. (Despre oameni) Supărat, mâhnit, amărât, abătut; melancolic. ♦ (Despre ochi, manifestări ale oamenilor, sunete etc.) Care exprimă tristețe, melancolie. ♦ (Despre lucruri, stări sau fapte care țin de natura sau de viața omului) Plin de tristețe. 2. Care provoacă tristețe, supărare, care întristează; dureros. ♦ Care sugerează, evocă tristețe; deprimant, dezolant. – Lat. tristis.

tristearina
TRISTEARÍNĂ s.f. (Chim.) substanță solidă răspândită în grăsimile naturale. [Pr.: -ste-a-] – Din fr. tristéarine.

tristete
TRISTÉȚE, tristeți, s.f. Starea sufletească apăsătoare; mâhnire, amărăciune; p. ext. regret. – Trist + suf. -ețe (după fr. tristesse, it. tristezza).

tristih
TRISTÍH, tristihuri, s.n. (Lit.) Strofă de trei versuri. – Cf. gr. t r i s t i h o s, it. t r i s t i c o.

trisa
TRIȘÁ, trișez, vb. I. Intranz., Tranz. A înșela la jocul de cărți; p. gener. a induce în eroare; a păcăli, a înșela. – Din fr. tricher.

trisare
TRIȘÁRE, trișări, s.f. Acțiunea de a trișa și rezultatul ei. – V. trișa.

triscar
TRIȘCÁR, trișcari, s.m. 1. Cântăreț din trișcă. 2. Persoană care face triște. – Trișcă + suf. -ar.

triscas
TRIȘCÁȘ, trișcași, s.m. (Rar) 1. Trișcar (1). 2. Trișcar (2). – Trișcă + suf. -aș.

trisca
TRÍȘCĂ, triște, s.f. Vechi instrument muzical popular de suflat, făcut din trestie, soc etc., asemănător cu un fluier fără găuri. ♦ Fiecare dintre tuburile sonore ale cimpoiului; țurloi. – Et. nec.

triscuta
TRIȘCÚȚĂ, trișcuțe, s.f. Diminutiv al lui trișcă. – Trișcă + suf. -uță.

triserie
TRIȘERÍE, trișerii, s.f. (Franțuzism) Trișare. – Din fr. tricherie.

trisor
TRIȘÓR, trișori, s.m. Persoană care trișează (la jocul de cărți). – Din fr. tricheur.

triste
TRÍȘTE s.f. v. striște.

triticala
TRITICÁLĂ s.f. Numele unei cereale rezultate din încrucișarea grâului cu secara. [Var.: triticále s.f.] – Din lat. Triti[cum] + [se]cale.

triticale
TRITICÁLE s.f. v. triticală.

tritiu
TRÍTIU s.n. Izotop greu, radioactiv, al hidrogenului, cu număr de masă 3, instabil, folosit în fizica nucleară. – Din fr. tritium.

triton
TRITÓN^1, tritoni, s.m. 1. Zeitate marină greacă, închipuită cu bust de om și cu coadă de pește. 2. Numele mai multor specii de animale amfibii cu înfățișarea unor mormoloci de broască, având de obicei în lungul spatelui o creastă viu colorată (Triturus). [Acc. și: tríton] – Din fr. triton, lat. Triton, -onis.

TRITÓN^2, tritonuri, s.n. (Muz.) Interval melodic sau armonic de trei tonuri. – Din it. tritono, fr. triton.

TRITÓN^3, tritoni, s.m. (Fiz.) Nucleu al atomului de tritiu, alcătuit dintr-un proton și doi neutroni. – Din fr. triton.

tritonida
TRITONÍDĂ, tritonide, s.f. Zeiță marină. – Din fr. tritonide.

tritura
TRITURÁ, triturez, vb. I. Tranz. A fărâmița o substanță solidă în particule fine. – Din fr. triturer, lat. triturare.

triturare
TRITURÁRE, triturări, s.f. Acțiunea de a tritura și rezultatul ei. – V. tritura.

triumf
TRIÚMF, triumfuri, s.n. 1. (În Roma antică) Celebrare a unei victorii prin intrarea solemnă în oraș a comandantului biruitor, pe un car tras de patru cai albi și însoțit de un cortegiu din care făceau parte senatori, căpeteniile armatei și prizonierii făcuți în război, reprezentând cea mai înaltă onoare acordată învingătorului. ♢ Expr. A duce (sau a purta pe cineva) în triumf = a ridica (pe cineva) pe sus (purtându-l pe brațe sau pe un tron) în cadrul unui cortegiu solemn sau vesel. 2. Victorie, biruință de mare prestigiu; fig. succes moral, reușită, izbândă deosebită. [Pr.: tri-umf] – Din lat. triumphus, fr. triomphe.

triumfa
TRIUMFÁ, triúmf, vb. I. Intranz. 1. A repurta o victorie strălucită, a birui în luptă. 2. Fig. A reuși, a avea un mare succes; a se impune. 3. A se mândri, a jubila în urma unei victorii, a unui succes. [Pr.: tri-um-. – Prez. ind. și: triumfez] – Din lat. triumphare, fr. triompher.

triumfal
TRIUMFÁL, -Ă, triumfali, -e, adj. 1. Care constituie un triumf, care duce la triumf, care vestește o mare biruință; fig. măreț, impunător, solemn, pompos. ♢ Marș triumfal = înaintare rapidă și victorioasă a unei armate într-un teritoriu străin, fără a întâmpina rezistență. Poartă triumfală = poartă a Romei antice (și a altor cetăți din antichitate) prin care intra carul de triumf al comandantului victorios întors din război. 2. (Astăzi rar) Triumfător. [Pr.: tri-um-] – Din lat. triumphalis, fr. triomphal.

triumfare
TRIUMFÁRE s.f. (Rar) Faptul de a triumfa; biruință strălucită. [Pr.: tri-um-] – V. triumfa.

triumfator
TRIUMFĂTÓR, -OÁRE, triumfători, -oare, adj. Care triumfă; biruitor, învingător, victorios. ♦ Fig. Care exprimă o mare încredere în succesul obținut, care arată mulțumirea de a fi biruitor. [Pr.: tri-um-] – Din fr. triomphateur, lat. triumphator, -oris.

triumvir
TRIUMVÍR, triumviri, s.m. (În Roma antică) Fiecare dintre cei trei membri ai triumviratului. [Pr.: tri-um-] – Din lat., fr. triumvir.

triumvirat
TRIUMVIRÁT, triumvirate, s.n. (În Roma antică) Formă de conducere politică reprezentând alianța a trei conducători politici și militari; persoanele care dețineau această conducere. [Pr.: tri-um-] – Din lat. triumviratus, fr. triumvirat.

triunghi
TRIÚNGHI, triunghiuri, s.n. 1. Poligon format din trei

triunghiular
TRIUNGHIULÁR, -Ă, triunghiulari, -e, adj., s.n. 1. Adj. Care este în formă de triunghi. 2. Adj., s.n. (Competiție sportivă) la care participă reprezentanți a trei țări sau a trei echipe. [Pr.: tri-un-] – Din triunghi (după lat. triangularis).

trivaccin
TRIVACCÍN, trivaccinuri, s.n. (Med.) Vaccin complex, conținând trei componente profilactice diferite. – Tri- + vaccin.

trivalent
TRIVALÉNT, -Ă, trivalenți, -te, adj. (Despre elemente chimice) Care are valența 3. – Din fr. trivalent.

trivalenta
TRIVALÉNȚĂ, trivalențe, s.f. Proprietate a unui element chimic de a avea valența 3. – Din fr. trivalence.

triverb
TRIVÉRB, triverbe, s.n. Joc distractiv constând în a reprezenta trei cuvinte prin litere sau figuri combinate între ele. – Tri- + verb.

trivial
TRIVIÁL, -Ă, triviali, -e, adj. Vulgar, ordinar; obscen, necuviincios, indecent, scabros. [Pr.: -vi-al] – Din fr. trivial, lat. trivialis.

trivialitate
TRIVIALITÁTE, trivialități, s.f. Însușirea a ceea ce este trivial; lipsă de pudoare, necuviință, nerușinare. ♦ Faptă, atitudine, vorbă etc. trivială. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. trivialité.

trivializa
TRIVIALIZÁ, trivializez, vb. I. Tranz. (Rar) A face ca un fapt, o idee etc. să devină sau să pară triviale; a vulgariza, a degrada. [Pr.: -vi-a-] – Din fr. trivialiser.

trivializare
TRIVIALIZÁRE, trivializări, s.f. Faptul de a trivializa. [Pr.: – vi-a-]. – V. trivializa.

trivium
TRÍVIUM s.n. Parte a învățământului elementar medieval care cuprindea gramatica, retorica și dialectica. [Pr.: -vi-um] – Din lat., fr. trivium.

trizaharida
TRIZAHARÍDĂ, trizaharide, s.f. Substanță organică din clasa hidraților de carbon, care are molecula formată din trei resturi de monozaharidă. – Din fr. trisaccharide.

troacar
TROACÁR, troacare, s.n. Palton sau pardesiu femeiesc mai scurt. – Din fr. trois-quarts.

troaca
TROÁCĂ, troace, s.f. 1. Albie, copaie, covată (scurtă și lată). 2. Ladă mare în care cade făina măcinată la moară. 3. Vas de lemn (în formă de jgheab, de ladă lungă etc.) în care se pune apa sau mâncarea pentru animale. 4. (Fam.; la pl.) Catrafuse, calabalâc. [Var.: (reg.) troc s.n.] – Din germ. dial. Trok.

troahna
TROÁHNĂ, troahne, s.f. (Pop.) Guturai, răceală, gripă. – Et. nec.

troc
TROC^2 s.n. v. troacă.

TROC^1, trocuri, s.n. Schimb în natură, constituind forma cea mai simplă a comerțului. – Din fr. troc.

trocanter
TROCANTÉR, trocantere, s.n. 1. Parte a femurului de care se leagă mușchii coapsei. 2. Al doilea segment de la picioarele insectelor. [Var.: trohantér s.n.] – Din fr. trochanter.

trocar
TROCÁR, trocare, s.n. Instrument chirurgical în formă de tub ascuțit (cu mâner), folosit la efectuarea puncțiilor sau la introducerea în unele cavități ale organismului a unor instrumente chirurgicale sau a unor dispozitive optice. – Din fr. trocart, germ. Trokar, engl. trocar.

trocofora
TROCOFÓRĂ, trocofore, s.f. (Biol.) Larvă caracteristică pentru unii viermi sau moluște, în general planctonică, cu cili vibratili. – Din fr. trochophore, germ. Trochophora.

trocuta
TROCÚȚĂ, trocuțe, s.f. Diminutiv al lui troacă. – V. troacă.

trofeu
TROFÉU, trofee, s.n. 1. (În antichitate) Armura unui dușman învins, așezată de obicei pe un trunchi de copac, în semn de victorie; p. ext. monument ridicat în amintirea unei victorii sau în cinstea unui erou, pe care se așezau de obicei armele învinsului. 2. Pradă de război luată de la un inamic. 3. Parte a unui animal vânat păstrată pentru valoarea sau frumusețea ei. 4. Cupă, obiect ornamental oferit învingătorului într-o întrecere sportivă. – Din fr. trophée.

trofic
TRÓFIC, -Ă, trofici, -ce, adj. Privitor la nutriție, care întreține nutriția. – Din fr. trophique.

troficitate
TROFICITÁTE s.f. Proprietate a materiei vii de a-și păstra structura normală prin asigurarea nutriției necesare. – Trofic + suf. -itate.

trofie
TROFÍE, trofii, s.f. Trofism. – Din fr. trophie.

trofism
TROFÍSM, trofisme, s.n. Stare dinamică a nutriției; trofie. – Din fr. trophisme.

trofopatie
TROFOPATÍE, trofopatii, s.f. Maladie care afectează nutriția generală. – Din fr. trophopathie.

trog
TROG, troguri, s.n. Vale glaciară. – Din germ. Trog.

troglobie
TROGLOBÍE, troglobii, s.f. Viețuitoare care trăiește în peșteri, fiind adaptată la condițiile acestui mediu. ♢ (Adjectival) Animale troglobii. – Din fr. troglobie.

troglodit
TROGLODÍT, -Ă, troglodiți, -te, s.m. și f. 1. Om care trăiește în caverne. ♢ (Adjectival) Populație troglodită. 2. Fig. Om cu un nivel de trai extrem de scăzut, care duce o viață primitivă. ♦ Epitet dat unui om grosolan, necivilizat, retrograd. – Din fr. troglodyte.

trohaic
TROHÁIC, -Ă, trohaici, -ce, adj. Compus format din trohei. ♢ Metru trohaic = sistem de versificație a cărui structură are la bază troheul. [Pr.: -ha-ic] – Din fr. trochaïque.

trohanter
TROHANTÉR s.n. v. trocanter.

troheu
TROHÉU, trohei, s.m. Picior de vers alcătuit dintr-o silabă lungă și una scurtă (în metrica poeziei antice) sau dintr-o silabă accentuată și una neaccentuată (în poezia modernă). – Din fr. trochée.

trohoida
TROHOÍDĂ, trohoide, s.f. Curbă descrisă de un punct al unui cerc care se deplasează pe o suprafață plană. – Din fr. trochoïde.

troian
TROIÁN^1, troiene, s.n. 1. Îngrămădire mare de zăpadă adusă de vânt și așezată în formă de valuri sau de dune; nămete. ♦ P. gener. Morman, grămadă. 2. Întăritură primitivă făcută de popoarele antice, constând dintr-un dig lung de pământ, cu șanț de apărare. [Pr.: tro-ian] – Probabil din sl. trojanŭ.

TROIÁN^2, -Ă, troieni, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține Troiei, privitor la Troia, din (sau de la) Troia. ♢ Calul troian = a) uriaș cal de lemn construit, potrivit legendelor antice, după îndemnul lui Ulise, de locuitorii din Ahaia în timpul războiului troian și în care aceștia s-au ascuns, contribuind la căderea Troiei; b) fig. mijloc perfid folosit pentru

troica
TRÓICĂ, troici, s.f. Sanie rusească la care sunt înhămați trei cai unul lângă altul. ♢ Fig. Grup format din trei personalități. – Din rus. trojka.

troieni
TROIENÍ, troienesc, vb. IV. Tranz. 1. A acoperi cu troiene (de zăpadă); a înzăpezi, a nămeți. ♦ Refl. A rămâne în mijlocul zăpezii; a se înzăpezi. 2. A acoperi un obiect îngrămădind ceva peste el; a forma grămezi, mormane; a îngrămădi, a aduna ceva la un loc. [Pr.: tro-ie-] – Din troian^1.

troienire
TROIENÍRE, troieniri, s.f. Acțiunea de a (se) troieni; înzăpezire. [Pr.: tro-ie-] – V. troieni.

troienit
TROIENÍT, -Ă, troieniți, -te, adj. Acoperit cu troiene (de zăpadă); înzăpezit. [Pr.: tro-ie-] – V. troieni.

troita
TRÓIȚĂ, troițe, s.f. Cruce mare de lemn sau de piatră (împodobită cu picturi, sculpturi, inscripții și uneori încadrată de o mică construcție), așezată la răspântii, pe lângă fântâni sau în locuri legate de un eveniment. ♦ Icoană, formată din trei părți, dintre care cele laterale sunt prinse cu balamale, ca niște obloane, de cea din mijloc; triptic. [Acc. și: troíță. – Pr.: tro-i-] – Din sl. troica.

troleibuz
TROLEIBÚZ, troleibuze, s.n. Vehicul rutier de transport în comun, cu tracțiune electrică, asemănător cu autobuzul, prevăzut cu troleu; troleu (2). – Din fr. trolleybus.

troleu
TROLÉU, trolee, s.n. 1. Dispozitiv instalat pe vehicule cu tracțiune electrică și care permite alimentarea cu energie electrică direct de la un cablu aerian. 2. (

troliu
TROLÍU, troliuri, s.n. Dispozitiv folosit pentru deplasarea (în sens vertical) a unei sarcini, alcătuit din una sau din două tobe care se pot roti în jurul axelor lor și pe care se înfășoară un cablu fixat cu un capăt de tobă și cu celălalt de sarcina pe care trebuie să o deplaseze. – După fr. treuil.

tromba
TRÓMBĂ, trombe, s.f. 1. Coloană înaltă de apă de formă conică, ridicată de vârtejurile de vânt, care o fac să se învârtească cu mare iuțeală în jurul ei însăși. ♦ Vânt în formă de vârtej cu axă verticală sau puțin înclinată și cu o mare viteză; p. ext. coloană de fum, de praf etc. ridicată de un vânt puternic; vârtej. 2. Tub prin care se face ventilația în încăperile de jos ale unui vapor. – Din fr. trombe.

trombectomie
TROMBECTOMÍE, trombectomii, s.f. (Med.) Extragere a cheagului de sânge fixat într-un segment vascular. – Din fr. thrombectomie.

trombina
TROMBÍNĂ, trombine, s.f. Enzimă care participă la procesul de coagulare a sângelui. – Din fr. thrombine.

tromblon
TROMBLÓN, trombloane, s.n. Pușcă foarte scurtă a cărei țeavă avea gura răsfrântă ca la trompetă. – Din fr. tromblon.

trombochinaza
TROMBOCHINÁZĂ, trombochinaze, s.f. Enzimă prezentă în țesuturi, care, în contact cu ionii de calciu, provoacă

trombocit
TROMBOCÍT, trombocite, s.n. Celulă sangvină de forma unei plăcuțe, care are un rol important în

trombocita
TROMBOCÍTĂ s.f. v. trombocit.

trombocitopenie
TROMBOCITOPENÍE s.f. Scădere anormală a numărului de trombocite din sânge, manifestată prin hemoragii, purpură, amețeli etc. – Din fr. thrombocytopénie.

trombocitoza
TROMBOCITÓZĂ, trombocitoze, s.f. Înmulțire excesivă a trombocitelor. – Din germ. Thrombozytose.

tromboflebita
TROMBOFLEBÍTĂ, tromboflebite, s.f. Inflamație a peretelui unei vene și formare de cheaguri de sânge care pot duce la

trombon
TROMBÓN, tromboane, s.n. 1. Instrument muzical de suflat făcut din alamă, mai mare decât trompeta, cu timbrul mai aspru și mai puternic decât aceasta. 2. (Fam. și peior.) Gură (considerată ca organ al vorbirii). 3. (Fam,; la pl.) Minciuni; păcăleli, exagerări. – Din fr. trombone.

tromboni
TROMBONÍ, trombonesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A minți; a păcăli; a exagera. – V. trombon.

trombonist
TROMBONÍST, tromboniști, s.m. 1. Instrumentist care cântă din trombon. 2. (Fam.) Epitet dat unei persoane căreia îi place să exagereze, să mintă. – Din fr. tromboniste.

trombopatie
TROMBOPATÍE, trombopatii, s.f. (Med.) Predispoziție de a face tromboză. – Din fr. thrombopathie.

tromboplastina
TROMBOPLASTÍNĂ, tromboplastine, s.f. Trombochinază. – Din fr. thromboplastine.

trombopoieza
TROMBOPOIÉZĂ, trombopoieze, s.f. (Biol.) Proces de formare a trombocitelor. – Din fr. thrombopoïèse.

tromboza
TROMBÓZĂ, tromboze, s.f. Boală provocată de astuparea unui vas sangvin cu un cheag de sânge. – Din fr. thrombose.

trombus
TRÓMBUS, trombusuri, s.n. Cheag de sânge care se formează într-un vas sangvin. – Din fr., lat. thrombus.

trompa
TRÓMPĂ, trompe, s.f. 1. Excrescență cărnoasă în formă de tub, care prelungește nasul la elefant, la tapir etc. și care servește la pipăit și la apucat. ♦ Prelungire a capului sau a gurii la unele animale nevertebrate (care servește la supt). 2. Canal prin care se elimină ovulele formate în ovar. 3. (În sintagma) Trompa lui Eustache = canal interior al urechii, care face legătura între timpan și faringe. 4. Aparat folosit pentru

trompet
TROMPÉT, -Ă, trompeți, -te, s.m. și f. Trompetist(ă). – Din fr. trompette.

trompetas
TROMPETÁȘ, trompetași, s.m. (Înv.) Trompetist. – Trompetă + suf. -aș.

trompeta
TROMPÉTĂ, trompete, s.f. Instrument muzical de suflat, alcătuit dintr-un tub de alamă îndoit de două ori și terminat la un capăt cu o deschizătură în formă de pâlnie; goarnă. – Din fr. trompette.

trompetist
TROMPETÍST, -Ă, trompetiști, -ste, s.m. și f. Persoană care cântă la trompetă; trompet, trompetaș, trâmbițaș, gornist. – Din fr. trompettiste.

tron
TRON^2, tronuri, s.n. 1. (Pop.) Ladă în care țăranii își păstrează diverse obiecte, mai ales de îmbrăcăminte. 2. (Reg.) Sicriu. – Din germ. dial. Truh(e)n.

TRON^1, tronuri, s.n. Scaun, jeț (sculptat și împodobit) pe care stau monarhii la ceremonii; p. ext. simbol al domniei. ♢ Expr. A se urca (sau a se sui) pe tron = a ocupa domnia, a fi încoronat ca monarh. ♦ Fig. Puterea suverană a monarhilor; domnie. ♦ Scaun, jeț special pe care stau prelații (sau suveranii) în timpul unor ceremonii religioase. – Din fr. trône.

trona
TRONÁ, tronez, vb. I. Intranz. A se afla pe tron^1; a domni, a guverna. ♦ Fig. A domina, a adopta o poziție de superioritate; a-și da aere, importanță. – Din fr. trôner.

tronare
TRONÁRE, tronări, s.f. Acțiunea de a trona și rezultatul ei. – V. trona.

tronc
TRONC interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de o ciocănire, de o cădere, de trântirea unui lucru etc. ♢ Expr. A-i cădea cuiva (cu) tronc (la inimă) = a-i deveni cuiva drag dintr-o dată; a îndrăgi (pe neașteptate). ♦ Exclamație care exprimă surpriza în fața unui lucru neașteptat sau a unei situații neprevăzute. ♢ Expr. (Fam.) Tronc, Marghioalo, se spune când cineva face sau spune ceva nepotrivit cu situația în care se găsește. – Onomatopee.

troncatranca
TRÓNCA-TRÁNCA interj. v.

troncatronca
TRÓNCA-TRÓNCA interj. Cuvânt care imită zgomotul făcut de două obiecte care se lovesc unul de altul în cadență regulată, monotonă. [Var.: trónca-tránca interj.] – Onomatopee.

troncani
TRONCĂNÍ, troncănesc, vb. ÎV. 1. Intranz. A face zgomot izbindu-se de ceva sau izbind un obiect de altul. 2. Tranz. Fig. A flecări, a trăncăni. – Tronc + suf. -ani.

troncanire
TRONCĂNÍRE, troncăniri, s.f. Acțiunea de a troncăni și rezultatul ei; zgomot produs de obiecte care se izbesc unele de altele; troncănit. – V. troncăni.

troncanit
TRONCĂNÍT, troncănituri, s.n. Troncănire. – V. troncăni.

troncat
TRÓNCĂT, troncăte, s.n. Zgomot produs de rostogolirea unui lucru, de izbirea unui obiect de altul etc. [Var.: tróncot s.n.] – Tronc + suf. -ăt.

troncon
TRONCÓN, tronconuri, s.n. (Rar) Trunchi de con. – Din tronconic (derivat regresiv).

tronconic
TRONCÓNIC, -Ă, tronconici, -ce, adj. (Rar) Care are forma unui trunchi de con. – Din fr. tronconique.

troncot
TRÓNCOT s.n. v. troncăt.

tronisor
TRONIȘÓR, tronișoare, s.n. (Pop.) Diminutiv al lui tron^2. – Tron^2 + suf. -ișor.

tronson
TRONSÓN, tronsoane, s.n. Parte dintr-un obiect, dintr-un organ de mașină sau dintr-o construcție având o particularitate distinctă și delimitată de rest prin anumite elemente de legătură sau prin repere. – Din fr. tronçon.

trop
TROP^1 interj. (De obicei repetat) Cuvânt care imită zgomotul pe care îl fac picioarele când lovesc pământul în mers. [Var.: trópa, (pop.) trópai interj.] – Onomatopee.

TROP^2, tropi, s.m. (

tropa
TRÓPA interj. v. trop^1.

tropai
TRÓPAI interj. v. trop^1.

tropar
TROPÁR, tropare, s.n. Scurtă cântare bisericească de laudă în cinstea unui sfânt sau a unui eveniment religios. – Din sl. troparĩ.

tropai
TROPĂÍ, trópăi, vb. IV. Intranz. A face zgomot lovind pământul, podeaua cu picioarele sau cu copitele; a tropoti. ♦ (Fam.) A juca, a dansa (cu zgomot). – Trop^1 + suf. -ăi.

tropaiala
TROPĂIÁLĂ, tropăieli, s.f. Faptul de a tropăi; zgomot produs de cel care tropăie; tropăit, tropăitură. [Pr.: -pă-ia-] – Tropăi + suf. -eală.

tropait
TROPĂÍT, tropăituri, s.n. Tropăială. – V. tropăi.

tropaitura
TROPĂITÚRĂ, tropăituri, s.f. Tropăială. [Pr.: -pă-i-] – Tropăi + suf. -tură.

tropic
TRÓPIC^1, tropice, s.n. 1. Fiecare dintre cele două paralele situate la latitudinea de 23

TRÓPIC^2, -Ă, tropici, -ce, adj. (

tropical
TROPICÁL, -Ă, tropicali, -e, adj. Care ține de tropice, care se află în regiunea tropicelor, specific tropicelor. ♢ Căldură tropicală = căldură dogoritoare, caniculară. – Din fr. tropical.

tropicaliza
TROPICALIZÁ, tropicalizez, vb. I. Tranz. A executa operațiile de tropicalizare. – Din tropicalizare (derivat regresiv).

tropicalizare
TROPICALIZÁRE, tropicalizări, s.f. Ansamblu de operații executate pentru ca o piesă, un aparat, o instalație etc. să poată rezista la oscilațiile de temperatură din zonele tropicale. – După fr. tropicalisation.

tropicalizat
TROPICALIZÁT, -Ă, tropicalizați, -te, adj. (Despre piese, aparate, instalații etc.) Căruia i s-au aplicat tratamente de tropicalizare. – V. tropicaliza.

tropism
TROPÍSM, tropisme, s.n. Tendință de acomodare și de orientare a unui organism vegetal fixat de pământ, într-o anumită direcție, sub influența unei excitații exterioare ca lumina, căldura, gravitația, umiditatea etc. – Din fr. tropisme.

tropologie
TROPOLOGÍE s.f. 1. Limbaj figurat. 2. Disciplină care se ocupă cu studierea tropilor^2. – Din fr. tropologie.

tropopauza
TROPOPÁUZĂ s.f. Strat al atmosferei intermediar între troposferă și stratosferă. – Din fr. tropopause.

troposfera
TROPOSFÉRĂ s.f. Stratul inferior al atmosferei, care atinge suprafața solului și în care se produc fenomenele meteorologice obișnuite. – Din fr. troposphère.

tropot
TRÓPOT, tropote, s.n. Zgomot de copite sau de picioare (încălțate) care izbesc pământul; tropotit. – Din bg., scr. tropot.

tropota
TROPOTÁ vb. I v. tropoti.

tropoti
TROPOTÍ, tropotesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A tropăi. [Var.: tropotá vb. I] – Din tropot.

tropotire
TROPOTÍRE, tropotiri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a tropoti și rezultatul ei. – V. tropoti.

tropotit
TROPOTÍT, tropotituri, s.n. (Pop.) Tropot. – V. tropoti.

trosc
TROSC interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de o cădere, de o trosnitură, de o lovitură, de o rupere. – Onomatopee.

troscot
TRÓSCOT s.m. Plantă erbacee cu tulpina ramificată, întinsă pe pământ, cu numeroase frunze mici, cu flori hermafrodite verzi, pe margine roșii sau albe (Polygonum aviculare). – Din sl. troskotŭ.

trosnet
TRÓSNET, trosnete, s.n. Trosnitură; pocnet. – Trosni + suf. -et.

trosni
TROSNÍ, trosnesc, vb. IV. Intranz. 1. (Despre lemne și despre obiecte de lemn; la pers. 3) A produce un zgomot specific prin rupere, izbitură, crăpare, ardere etc.; a crăpa, a pocni, a plesni cu zgomot. 2. (Pop.) A pocni, a plesni din bici. 3. A-i pârâi cuiva încheieturile. ♢ Expr. A-i trosni (cuiva) fălcile, se spune când cineva primește o lovitură puternică, când mănâncă cu lăcomie și cu zgomot sau când cască cu poftă. ♦ (Despre pepeni verzi copți) A pârâi când sunt strânși în palme. [Var.: (pop.) trăsní vb.IV] – Cf. t r ă s n i 1.

trosnire
TROSNÍRE, trosniri, s.f. Faptul de a trosni. – V. trosni.

trosnitor
TROSNITÓR, -OÁRE, trosnitori, -oare, adj. Care trosnește. – Trosni + suf. -tor.

trosnitura
TROSNITÚRĂ, trosnituri, s.f. Faptul de a trosni; zgomot specific produs de un obiect când plesnește, când crapă etc.; pocnitură, pârâitură, trosnet. – Trosni + suf. -tură.

trota
TROTÁ, pers. 3 trotează, vb. I. Intranz. (Despre caii de curse) A merge la trap; a avea un trap frumos și elegant. – Din fr. trotter.

trotil
TROTÍL, trotiluri, s.n. (Chim.) Trinitrotoluen. – Din germ. Trotyl.

trotina
TROTINÁ, pers. 3 trotinează, vb. I. Intranz. (Despre cai) A nu păstra pasul regulat, a bate pasul aproape pe loc. – Din fr. trottiner.

trotineta
TROTINÉTĂ, trotinete, s.f. Mic vehicul pentru copii, compus dintr-o scândură dreptunghiulară montată pe două roți și articulată cu o bară perpendiculară pe ea, servind ca bară de direcție, și care se pune în mișcare prin împingerea cu un picior. – Din fr. trottinette.

trotteur
TROTTEUR, trotteuri, s.m., adj. 1. S.m. Cal cu trapul întins și ridicat; trăpaș. 2. Adj. (Despre încălțămintea de damă) Cu toc gros, înalt de trei-patru cm, și cu model sport, comod și rezistent. [Pr.: -tör] – Din fr. trotteur.

trotuar
TROTUÁR, trotuare, s.n. Porțiune marginală special amenajată din suprafața unei străzi, mai ridicată decât partea carosabilă, rezervată circulației pietonilor. [Pr.: -tu-ar] – Din fr. trottoir.

trubaci
TRUBÁCI, trubaci, s.m. (Înv.) Trâmbițaș (la vânătoare). – Din rus. trubaci.

trubadur
TRUBADÚR, trubaduri, s.m. Poet-cântăreț provensal din evul mediu; p. gener. poet-cântăreț care călătorea din loc în loc. – Din fr. troubadour.

truc
TRUC^1, trucuri, s.n. Manevră abilă prin care cineva încearcă să mascheze realitatea; șiretlic, stratagemă, viclenie. – Din fr. truc.

TRUC^2, trucuri, s.n. Cadrul suspendat pe una sau pe două osii și pe care se montează suprastructura unui vagon de tramvai. – Din fr. truc, truck.

truca
TRUCÁ, truchez, vb. I. Tranz. A folosi trucuri^1 sau trucaje. – Din fr. truquer.

trucaj
TRUCÁJ, trucaje, s.n. Procedeu tehnic folosit în teatru și în cinematografie pentru a crea o iluzie optică sau acustică spectaculoasă. – Din fr. truquage, trucage.

trucare
TRUCÁRE s.f. Acțiunea de a truca și rezultatul ei. – V. truca.

trucat
TRUCÁT, -Ă, trucați, -te, adj. (Despre scene din filme, din piese de teatru etc.) În care s-au folosit trucaje. – V. truca.

truca
TRÚCĂ s.f. (Cin.) Utilaj complex folosit pentru filmări combinate. – Din fr. truc. Cf. engl. t r i c k.

truculent
TRUCULÉNT, -Ă, truculenți, -te, adj. Aspru, violent, brutal. – Din fr. truculent, lat. truculentus.

truculenta
TRUCULÉNȚĂ, truculențe, s.f. Asprime, violență, brutalitate; lipsă de bun-simț, obrăznicie. – Din fr. truculence.

truda
TRÚDĂ, trude, s.f. (Pop.) 1. Efort fizic sau intelectual deosebit; muncă grea, istovitoare; oboseală, osteneală. ♢ Loc. adv. Cu trudă = din greu, cu mare efort. ♦ Rodul, rezultatul concret al ostenelii cuiva; agoniseală, folos, câștig. 2. Chin, suferință; durere, necaz. – Din trudi (derivat regresiv). Cf. sl. t r u d ŭ.

trudi
TRUDÍ, trudesc, vb. IV. Intranz. și refl. (Pop.) 1. A munci din greu, a depune mari eforturi (fizice sau intelectuale); a se sili, a se osteni. 2. A se căzni, a se chinui. ♦ Tranz. (Înv. și pop.) A supune la chinuri, la torturi; a tortura, a chinui. – Din sl. truditi.

trudit
TRUDÍT, -Ă, trudiți, -te, adj. (Pop.; adesea substantivat) Foarte obosit; ostenit peste măsură; extenuat. ♦ Care exprimă, trădează o mare oboseală. – V. trudi.

truditor
TRUDITÓR, -OÁRE, truditori, -oare, adj. (Pop. și livr.; adesea substantivat) Care muncește din greu, care desfășoară o activitate obositoare, extenuantă. – Trudi + suf. -tor.

trudnic
TRÚDNIC, -Ă, trudnici, -ce, adj. (Pop.) Care cere multă trudă; foarte obositor, extenuant, epuizant. ♦ Care exprimă, trădează o mare oboseală. – Din sl. trudinu.

trudnicie
TRUDNICÍE, trudnicii, s.f. Trudă. – Trudnic + suf. -ie.

trufanda
TRUFANDÁ, trufandale, s.f. Cel dintâi fruct sau rod al pământului dintr-o producție anuală; p. ext. produs alimentar (mai ales fruct sau legumă) care apare pe piață mai înainte de timpul normal în care trebuie să apară. – Din tc. turfanda.

trufas
TRUFÁȘ, -Ă, trufași, -e, adj. 1. (Adesea substantivat) Plin de trufie, peste măsură de mândru, de orgolios; înfumurat, arogant, îngâmfat. ♦ Care arată, care manifestă trufie, mândrie, îngâmfare. Privire trufașă. 2. Măreț, grandios, superb. – Trufă^2 + suf. -aș.

trufa
TRÚFĂ^1, trufe, s.f. 1. Nume dat mai multor specii de ciuperci comestibile de culoare violetă-negricioasă, în formă de cartofi, care cresc în pământ (Tuber). 2. Produs de cofetărie făcut dintr-o cremă de ciocolată. – Din fr. truffe.

TRÚFĂ^2, trufe, s.f. (Înv.) Trufie. – Lat. *trufa.

trufie
TRUFÍE, trufii, s.f. Atitudine disprețuitoare și arogantă, plină de mândrie și de înfumurare; semeție, îngâmfare, aroganță, trufă^2. ♢ Loc. adv. Cu trufie = în mod arogant, îngâmfat. – Trufă^2 + suf. -ie.

truism
TRUÍSM, truisme, s.n. (Livr.) Adevăr evident, banal; loc comun. – Din fr. truisme.

truncat
TRUNCÁT, -Ă, truncați, -te, adj. (Bot.; despre părți ale plantelor) Terminat brusc printr-o suprafață orizontală. – Din lat. truncatus.

trunchi
TRÚNCHI, trunchiuri, s.n. 1. Partea cea mai groasă a unui copac, cuprinsă între rădăcină și locul de unde pornesc ramurile principale; tulpină. ♦ Tulpina unui copac tăiat (de la nivelul solului, uneori curățată de crengi și de coajă); buștean. ♦ Bucată groasă de lemn (din tulpina unui copac) pe care se crapă lemnele de foc, se taie carnea etc. 2. Trupul unui om, fără cap și fără membre. 3. ♦ (Anat.; în sintagma) Trunchi cerebral = porțiunea nevraxului alcătuită din măduva prelungită, punte și mezencefal. 4. (În sintagma) Trunchi de piramidă (sau de con, de prismă) = corp geometric obținut prin secționarea unei piramide (sau a unui con etc.) printr-un plan paralel cu baza și aflat între acest plan și bază. – Lat. trunculus.

trunchia
TRUNCHIÁ, trunchiez, vb. I. Tranz. (Adesea fig.) A ciunti, a reteza, a mutila; a fragmenta, a tăia. [Pr.: -chi-a] – Din trunchi.

trunchiat
TRUNCHIÁT, -Ă, trunchiați, -te, adj. (Adesea fig.) Tăiat, fragmentat, mutilat, retezat. [Pr.: -chi-at] – V. trunchia.

trunchiere
TRUNCHIÉRE, trunchieri, s.f. (Adesea fig.) Acțiunea de a trunchia și rezultatul ei. [Pr.: -chi-e-] – V. trunchia.

trunchiulet
TRUNCHIULÉȚ, trunchiulețe, s.n. Diminutiv al lui trunchi. – Trunchi + suf. -uleț.

trup
TRUP, trupuri, s.n. 1. (Pop.) Corp (al unei ființe). ♢ Loc. adv. (Cu) trup și suflet = cu totul, în întregime, fără rezerve. ♢ Expr. (A fi) trup din trupul cuiva = a) (a fi) născut din...; b) (a face) parte integrantă din ceva. A fi trup și suflet cu cineva = a se identifica cu aspirațiile cuiva; a fi foarte strâns legat de cineva. ♦ Corpul fără cap (și fără membre) al unei ființe; trunchi (2). ♦ Cadavru. 2. Parte principală a unui obiect, a unei construcții etc.; p. gener. obiectul însuși. 3. (Înv.) Întindere mare de pământ care alcătuiește un singur lot. Trup de moșie. 4. (Înv.) Mare unitate militară. – Din sl. trupŭ.

trupa
TRÚPĂ, trupe, s.f. 1. Totalitatea militarilor care își fac serviciul militar. ♦ (La pl.) Forțele armate ale unei țări, ale unei regiuni, ale unei specialități etc.; oaste. 2. Colectiv de actori ai unui teatru sau ai unui circ; ansamblu. – Din fr. troupe.

trupesc
TRUPÉSC, -EÁSCĂ, trupești, adj. Privitor la trup, care ține de trup; fizic. ♦ Senzual; sexual. – Trup + suf. -esc.

trupes
TRÚPEȘ, -Ă, trupeși, -e, adj. (Pop.) Bine conformat din punct de vedere fizic; robust, voinic. ♦ (Peior.) Gras. – Trup + suf. -eș.

trupesie
TRUPEȘÍE s.f. (Pop.) Constituție fizică robustă. – Trupeș + -suf. -ie.

trupeste
TRUPÉȘTE adv. Din punctul de vedere al trupului, relativ la trup; fizicește. – Trup + suf. -ește.

trupet
TRUPÉT s.m. v. trupete.

trupete
TRUPÉTE, trupeți, s.m. (Fam.) Soldat (fără grad). [Var.: trupét s.m.] – Trupă + suf. -ete.

trupita
TRÚPIȚĂ, trupițe, s.f. Parte a plugului alcătuită din cormană, brăzdar și plaz și fixată de cadrul plugului prin intermediul bârsei. – Cf. scr. t r u p i c a.

trupsor
TRUPȘÓR s.n. v. trupușor.

trupusor
TRUPUȘÓR, trupușoare, s.n. (Pop.) Diminutiv al lui trup. [Var.: trupșór s.n.] – Trup + suf. -ușor.

trusa
TRÚSĂ, truse, s.f. Geantă sau cutie specială în care se țin instrumente sau obiecte de primă necesitate, folosite în exercitarea unei profesiuni sau pentru toaletă; totalitatea instrumentelor sau obiectelor din această geantă sau cutie. – Din fr. trousse.

trusou
TRUSÓU, trusouri, s.n. Rufărie de corp, de pat, de masă etc. confecționată pentru o fată (în vederea căsătoriei); rufăria unui nou-născut. – Din fr. trousseau.

trust
TRÚST, trusturi, s.n. Monopol în cadrul căruia proprietatea asupra unor întreprinderi este unificată, proprietarii lor devenind acționari, iar producția și finanțele întreprinderilor respective fiind reglementate de un consiliu de administrație. – Din fr. trust, (2) după rus. trest.

trustier
TRUSTIÉR, -Ă, trustieri, -e, adj. Al unui trust, referitor la un trust, de trust. [Pr.: -ti-er] – Din engl. trustier.

trustman
TRÚSTMAN, trustmeni, s.m. Fiecare dintre acționarii unui trust (1). – Din engl. trust-man.

truvabil
TRUVÁBIL, -Ă, truvabili, -e, adj. (Franțuzism) De găsit, care poate fi găsit. – Din fr. trouvable.

truver
TRUVÉR, truveri, s.m. Poet-cântăreț francez din evul mediu, în nordul Franței. – Din fr. trouvère.

tt
TȚ interj. Exclamație care exprimă dezaprobarea, nemulțumirea sau mirarea. – Onomatopee.

tu
TU pron. pers. 2 sg. 1. (Ține locul numelui persoanei căreia i se adresează vorbitorul; cu funcție de subiect) Tu râzi. ♦ (Impersonal) Tu școală, tu studii, și el un golan. ♢ Expr. Nici tu..., nici tu... = nimic din ceea ce ar trebui sau te-ai aștepta să fie. 2. (La dativ, în formele ție, îți, ți, -ți, ți-) Nu ți-l dau. ♢ (Cu funcție de complement indirect, indicând posesiunea) Tacă-ți gura! ♢ (Cu funcție atributivă, indicând posesiunea) Ai să-ți vezi mama. ♢ (Impersonal) Ți-ai găsit! ♢ (Cu valoare de dativ etic) Ți le spunea toate pe de rost. 3. (La acuzativ, în formele te, -te, te-) Am de gând să te mărit. ♢ (Intră în compunerea unor verbe la diateza reflexivă) Unde te trezești? ♢ (Impersonal) Ia te uită la el! ♢ (Precedat de prepoziții, în forma tine) Am în tine toată nădejdea. 4. (La vocativ) Tu, cel care privești încoace! 5. (Urmat de „unul”, „una”, la diferite cazuri, exprimă ideea de izolare) Tu unul nu știi. [Dat. ție, îți, ți, -ți, ți-; acuz. tine, te, -te, te-] – Lat. tu.

tub
TUB, tuburi, s.n. 1. Piesă de formă cilindrică, din metal, sticlă, cauciuc etc., goală în interior, cu diametre și lungimi diferite, întrebuințată de obicei pentru scurgeri, transporturi sau păstrare de lichide sau gaze. ♦ Sistem tehnic având o carcasă în formă de tub (1); spec. corp tubular în care se introduc unele conducte electrice în clădiri. ♢ Tub electronic = dispozitiv sau aparat constituit dintr-un recipient etanș (de sticlă sau de metal), vidat sau cu gaz rarefiat, și echipat cu doi sau mai mulți electrozi, între care se stabilesc curenți electrici. ♦ (La unele instrumente muzicale) Țeavă care produce sunete de diferite tonalități (în funcție de lungimea și diametrul piesei respective) când trece un curent de aer prin ea. ♦ Înveliș cilindric din metal sau din carton, în care se află explozibilul și proiectilul unei arme de foc. ♦ Recipient subțire din metal, în care se țin diferite paste alimentare sau preparate cosmetice și medicale. 2. Canal natural care intră în componența unor aparate sau organe animale și vegetale și prin care circulă hrană, aer etc. ♢ Tub fonator = organ (în formă de canal) cu care se realizează sunetele în vorbire, mărginit în partea posterioară de laringe și în partea anterioară de buze și de nări. – Din fr. tube, lat. tubus.

tuba
TUBÁ, tubez, vb. I. Tranz. A consolida pereții unei guri de sondă prin introducerea unei coloane de tuburi în interiorul ei. – Din fr. tuber.

tubaj
TUBÁJ, tubaje, s.n. (Med.) Metodă de examen clinic care constă în introducerea unui tub de cauciuc sau metalic în stomac sau în duoden pentru extragerea și analiza sucurilor respective. ♢ Tubaj laringian = introducerea unui tub metalic în laringe în caz de asfixie. – Din fr. tubage.

tubare
TUBÁRE, tubări, s.f. Operație de introducere a unei coloane de tuburi de oțel în gaura unei sonde, pentru consolidarea pereților acesteia. – Din tub.

tuba
TÚBĂ, tube, s.f. Instrument muzical de suflat din alamă, cu registru grav, format dintr-un pavilion larg, un tub răsucit și un mecanism de pistoane. – Din fr., lat. tuba.

tubercul
TUBÉRCUL, tuberculi, s.m. 1. Tulpină subterană, scurtă și îngroșată, care înmagazinează substanțele de rezervă ale unor plante. 2. (Anat.) Denumire pentru diferite proeminențe aflate pe vase, cartilaje, piele, organe etc. 3. (Med.) Mică tumoare apărută în grosimea pielii sau în orice alt țesut. [Pl. și: (n.) tubércule. – Var.: tubérculă s.f.] – Din fr. tubercule, lat. tuberculum.

tuberculat
TUBERCULÁT, -Ă, tuberculați, -te, adj. (Despre plante). Cu tuberculi. ♦ (Despre unele organe) Acoperit cu mici tuberculi sau proeminențe. – Din fr. tuberculé.

tubercula
TUBÉRCULĂ s.f. v. tubercul.

tuberculina
TUBERCULÍNĂ, tuberculine, s.f. Produs biologic obținut din culturile pe medii lichide ale bacilului tuberculozei, folosit pentru a diagnostica (și a trata) tuberculoza. – Din fr. tuberculine.

tuberculiza
TUBERCULIZÁ, tuberculizez, vb. I. Refl. și tranz. A (se) îmbolnăvi de tuberculoză. – Din fr. tuberculiser.

tuberculos
TUBERCULÓS, -OÁSĂ, tuberculoși, -oase, adj., s.m. și f. Bolnav de tuberculoză. – Din fr. tuberculeux.

tuberculostatic
TUBERCULOSTÁTIC, -Ă, tuberculostatici, -ce, adj., s.n. (Substanță) care împiedică înmulțirea bacilului tuberculozei. – Din fr. tuberculostatique.

tuberculoza
TUBERCULÓZĂ, tuberculoze, s.f. Boală infecțioasă și contagioasă produsă de localizarea bacilului Koch la plămâni, la intestine, la oase etc. care poate provoca distrugerea țesutului, supurații etc.; boală seacă. – Din fr. tuberculose.

tuberoza
TUBERÓZĂ, tuberoze, s.f. (Bot.) Chiparoasă. – Din fr. tubéreuse.

tuberozitate
TUBEROZITÁTE, tuberozități, s.f. Proeminență osoasă pe care sunt fixați mușchii și ligamentele. – Din fr. tubérosité.

tubiform
TUBIFÓRM, -Ă, tubiformi, -e, adj. Care are forma unui tub. – Din fr. tubiforme.

tubing
TÚBING, tubinguri, s.n. Țeavă din coloana de extracție de la sondele petroliere. – Din germ. Tubbing.

tubular
TUBULÁR, -Ă, tubulari, -e, adj. Care este în formă de tub. ♦ Care este prevăzut cu tuburi. – Din fr. tubulaire.

tubulatura
TUBULATÚRĂ, tubulaturi, s.f. Ansamblu de țevi care comunică între ele sau care fac parte dintr-un sistem tehnic. – Din it. tubulatura.

tubulet
TUBULÉȚ, tubulețe, s.n. Tubușor. – Tub + suf. -uleț.

tubulura
TUBULÚRĂ, tubuluri, s.f. Bucată scurtă de țeavă îmbinată etanș cu peretele unui recipient sau al unei conducte pentru a realiza un racord sau pentru a permite scurgerea fluidului din recipient sau din conductă. – Din fr. tubulure.

tubusor
TUBUȘÓR, tubușoare, s.n. Diminutiv al lui tub; tubuleț. – Tub + suf. -ușor.

tucan
TUCÁN, tucani, s.m. Gen de păsări cățărătoare din regiunile tropicale ale Americii de sud, cu ciocul mare și puternic și cu penajul viu colorat (Rhamphastos); pasăre din acest gen. – Din it. tucano.

tucerie
TUCERÍE, tucerii, s.f. Turnătorie de fontă. – Tuci + suf. -ărie.

tuci
TÚCI, (2), tuciuri, s.n. 1. Fontă. 2. Ceaun, vas (de fontă). – Din tc. tuç (lit. tunç).

tuciuriu
TUCIURÍU, -ÍE, tuciurii, adj. (Care are pielea) de culoare închisă (ca tuciul); negricios, brunet, oacheș. – Tuci + suf. -uriu.

tudesc
TUDÉSC, -Ă, tudești, adj. (Înv.) German. – Din fr. tudesque.

tuf
TUF, tufuri, s.n. Rocă formată prin acumularea și consolidarea cenușii, nisipului etc. provenite din erupțiile vulcanice. ♢ Tuf calcaros = rocă sedimentară formată prin depunerea bicarbonatului de calciu din apele calcaroase. – Din fr. tuf.

tufan
TUFÁN, tufani, s.m. 1. Specie de stejar (Quercus pubescens). 2. Tufar. 3. (Pop.) Ciomag, bâtă. – Tufă + suf. -an.

tufar
TUFÁR, tufari, s.m. Arbore cu ramuri dese crescute de la rădăcină, ca o tufă; tufan (2). – Tufă + suf. -ar.

tufa
TÚFĂ, tufe, s.f. 1. Arbust cu ramuri dese care pornesc direct de la rădăcină; grup de flori, de lăstari sau de plante erbacee cu rădăcină comună. ♢ Expr. (Fam.) Tufă (de Veneția) = nimic, deloc. Tufă-n pungă sau tufă-n buzunar = a) nimic; b) om fără bani. ♦ Fig. Păr mult și des; claie. 2. (Rar) Ramură, creangă înverzită. ♦ (Reg.) Bâtă, ciomag. – Lat. tufa.

tufanica
TUFĂNÍCĂ, tufănele, s.f. Specie de crizantemă cu flori mici; dumitriță. [Pl. și: tufănici] – Tufan + suf. -ică.

tufarie
TUFĂRÍE, tufării, s.f. Tufiș; hățiș. – Tufă + suf. -ărie.

tufaris
TUFĂRÍȘ, tufărișuri, s.n. Tufiș – Tufar + suf. -iș.

tufecci
TUFECCÍ s.m. v. tufecciu.

tufecciu
TUFECCÍU, tufeccii, s.m. Soldat mercenar din garda domnească, în timpul domniilor fanariote. [Var.: tufeccí s.m.] – Din tc. tüfekçi.

tufis
TUFÍȘ, tufișuri, s.n. Desiș de tufe sau de arbuști; mulțime de copaci tineri, stufoși; tufăriș, tufărie. – Tufă + suf. -iș.

tufisoara
TUFIȘOÁRĂ, tufișoare, s.f. Diminutiv al lui tufă. – Tufă + suf. -ișoară.

tufit
TUFÍT, tufite, s.n. Rocă sedimentară alcătuită din material detritic mărunt și cenușă vulcanică. – Din fr. tuffite, germ. Tuffit.

tufli
TUFLÍ, tuflesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A pune pe cap o căciulă, o pălărie etc. cu o mișcare rapidă și la întâmplare. – Et. nec.

tufos
TUFÓS, -OÁSĂ, tufoși, -oase,adj. Stufos. – Tufă + suf. -os. Cf. fr. t o u f f u.

tui
TUI, tuiuri, s.n. Steag turcesc alcătuit dintr-o lance cu semiluna (sau cu o măciulie de metal) în vârf, cu două sau cu trei cozi albe de cal împletite prinse de ea, care constituia un semn distinctiv al puterii și rangului unor înalți demnitari din fostul Imperiu Otoman și din țările vasale lui. – Din tc. tuğ.

tuia
TÚIA, tuia s.f. (Bot.) Arborele-vieții. – Din fr. thuya.

tuies
TUIÉȘ, -Ă, tuieși, -e, adj. (Reg.) Țicnit, smintit; zăpăcit. – Cf. t e h u i.

tuior
TUIÓR, tuioare, s.n. Remorcher care se deplasează dc-a lungul unui lanț sau al unui cablu întins pe fundul apei. – Din fr. toueur.

tul
TUL, tuluri, s.n. Țesătură de mătase, de bumbac sau din fire sintetice foarte fină și străvezie, alcătuită din ochiuri rotunde sau poligonale. [Pr.: tül] – Din fr. tulle.

tulai
TÚLAI interj. (Reg.) Exclamație care exprimă spaimă, mânie etc.; valeu! vai! ajutor! – Cf. magh. t o l v a j „tâlhar”.

tularemie
TULAREMÍE, tularemii, s.f. Boală infecțioasă și contagioasă a animalelor rozătoare, produsă de o bacterie și transmisibilă animalelor domestice și oamenilor, manifestată prin febră, frisoane, vărsături etc. – Din fr. tularémie.

tulbura
TULBURÁ, túlbur, vb. I. 1. Tranz. A face ca un lichid să devină tulbure, să se umple de impurități. ♢ Refl. Vinul s-a tulburat. ♦ Refl. (Despre cer) A se acoperi de nori, a se întuneca; (despre vreme) a se posomorî, a se strica. 2. Tranz. și refl. A face să-și piardă sau a-și pierde limpezimea, transparența, claritatea. 3. Refl. și tranz. Fig. A-și pierde sau a face să-și piardă liniștea; a (se) emoționa, a (se) îngrijora, a (se) neliniști. ♦ A (se) supăra foarte tare; a (se) mânia. ♦ A-și pierde sau a face să-și piardă judecata limpede, normală; a (se) întuneca. 4. Tranz. Fig. A incomoda, a stingheri, a deranja, a stânjeni. [Var.: turburá vb. I] – Lat *turbulare ( < turbare).

tulburare
TULBURÁRE, tulburări, s.f. Acțiunea de a (se) tulbura și rezultatul ei. 1. Pierdere a limpezimii, a transparenței unui lichid (din cauza impurităților). 2. Învolburare a unei ape, a atmosferei etc.; fig. neastâmpăr. 3. Fig. Neliniște sufletească, îngrijorare, frământare, emoție. ♦ Mânie, furie. 4. Fig. Tumult, dezordine, răzvrătire, răscoală. 5. Fig. Dereglare a funcției unui organ anatomic, a unei facultăți fizice sau psihice. [Var.: turburáre s.f.] – V. tulbura.

tulburat
TULBURÁT, -Ă, tulburați, -te, adj. 1. (Despre lichide) Lipsit de transparență, de limpezime, amestecat cu impurități. ♦ (Despre ape) Zbuciumat, agitat, învolburat. ♦ (Despre cer) Înnorat, cețos, posomorât. 2. Fig. (Despre oameni și despre manifestările lor). Neliniștit, zăpăcit, zbuciumat, agitat. ♦ Mânios, furios. ♦ (Despre funcția unor organe sau facultăți fizice ori psihice) Care și-a pierdut echilibrul normal, care s-a dereglat. [Var.: turburát, -ă adj.] – V. tulbura.

tulburator
TULBURĂTÓR, -OÁRE, tulburători, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care tulbură; (în special) care neliniștește, emoționează, dă prilej de meditație. [Var.: turburătór, -oáre adj.] – Tulbura + suf. -ător.

tulbure
TÚLBURE, tulburi, adj. 1. (Despre lichide) Lipsit de transparență, de limpezime; amestecat cu impurități. ♦ (Despre ape) Agitat, învolburat. ♦ (Despre cer, vreme) Acoperit cu nori, întunecat, posomorât. ♦ Fig. Difuz, neclar. Lumină tulbure. ♦ Fig. Greu de înțeles, confuz, încurcat. 2. (Despre ochi, privire) Lipsit de claritate; împăienjenit. 3. Fig. (Despre situații sociale, politice) Neliniștit, nesigur, agitat, frământat. ♦ (Despre stări psihice) Neliniștit, frământat, zbuciumat. [Var.: túrbure adj.] – Lat. *turbulus ( = turbidus).

tulbureala
TULBUREÁLĂ, tulbureli, s.f. (Rar) Faptul de a fi tulbure; starea, însușirea a ceea ce este tulbure; (concr.) lichid tulbure sau parte tulbure, impură a unui lichid. [Var.: turbureálă s.f.] – Tulbure + suf. -eală.

tulburel
TULBURÉL, -EÁ, tulburei, -ele, adj., s.n. 1. Adj. Diminutiv al lui tulbure. 2. S.n., adj. (Vin nou) care nu s-a limpezit încă. [Var.: turburél, -eá, adj., s.n.] – Tulbure + suf. -el.

tulburiu
TULBURÍU, -ÍE, tulburii, adj. (Rar) Cam tulbure. [Var.: turburíu, -íe adj.] – Tulbure + suf. -iu.

tulburos
TULBURÓS, -OÁSĂ, tulburoși, -oase, adj. (Rar; despre apă) Tulbure. ♦ (Despre vreme) Cețos, posomorât, mohorât. [Var.: turburós, -oásă adj.] – Tulbure + suf. -os.

tulcean
TULCEÁN, -Ă, tulceni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul sau județul Tulcea. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul sau județul Tulcea. – Tulcea (n. pr.) + suf. -ean.

tulceanca
TULCEÁNCĂ, tulcence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul sau județul Tulcea. ♦ Locuitoare din municipiul sau județul Tulcea. – Tulcean + suf. -că.

tulei
TULÉI, tuleie, s.n. 1. Cotor al penelor nedezvoltate de pasăre; puf care acoperă corpul puilor de pasăre. 2. Fir de mustață sau de barbă care abia a crescut (la tineri). – Cf. scr. t u l a j, ucr. t u l i j.

tuleu
TULÉU, tulei, s.m. 1. Tulpina unor plante (mai ales a porumbului); partea rămasă din tulpină a unor plante după recoltare. 2. Soi de prun cu coroana piramidală, cu fructul mare, de formă ovoidă alungită, de culoare vânătă. [Pl. și: (n) tuleie] – Cf. ș t i u l e t e.

tuli
TULÍ, tulesc, vb. IV. Tranz. (Pop. și fam.; în expr.) A o tuli (la sau de fugă sau la sănătoasa) = a fugi (repede și pe furiș), a o șterge. Tule-o! sau tulea! = pleacă imediat (și repede)! fugi! șterge-o! întinde-o! [Imper. și: tule, tulea] – Din bg. tulja, scr. tuliti.

tulichina
TULICHÍNĂ, tulchine, s.f. Mic arbust veninos cu frunze lanceolate, cu flori trandafirii, rar albe, cu fructe roșii de forma boabelor de mazăre (Daphne mezereum). – Et. nec.

tulipa
TULÍPĂ, tulipe, s.f. (Bot.) Lalea. – Din fr. tulipe.

tuliu
TÚLIU s.n. Element chimic din grupul pământurilor rare. – Din fr. thulium.

tulnic
TÚLNIC, tulnice, s.n. Vechi instrument muzical de suflat popular, asemănător cu buciumul; p.gener. bucium. – Et. nec.

tulnicas
TULNICÁȘ, -Ă, tulnicași, -e, s.m. și f. Persoană care cântă din tulnic; p. gener. buciumaș. – Tulnic + suf. -aș.

tulnicareasa
TULNICĂREÁSĂ, tulnicărese, s.f. Femeie care cântă din tulnic. – De la tulnic.

tulpan
TULPÁN, tulpane, s.n. 1. Pânză (de bumbac, de lână, de mătase) cu țesătura foarte subțire și străvezie; muselină. 2. Basma în trei colțuri, cu care femeile (de la țară) își acoperă capul. – Din ngr. tulpáni.

tulpina
TULPÍNĂ, tulpini, s.f. 1. Parte a unui arbore cuprinsă între rădăcină și coroană, care susține ramurile, frunzele, florile și fructele și prin care trece seva la diverse părți ale plantei; trunchi; parte a unor plante erbacee din care pornesc ramurile și frunzele. 2. Temă a unui cuvânt. 3. Fig. Origine a unui popor, a unei familii, a unei persoane etc. – Cf. bg., scr. t u r p i n a.

tult
TULT, tulți, s.m. Veche monedă turcească și austriacă de argint care a circulat și în țările românești. – Din. tc. tult.

tulumbagiu
TULUMBAGÍU, tulumbagii, s.m. (Înv.) Pompier. – Din tc. tulumbaci.

tulumba
TULÚMBĂ, tulumbe, s.f. (Înv. și pop.) Furtun; pompă (de incendiu) care funcționează cu un furtun. – Din tc. tulumba.

tumbac
TUMBÁC s.n. v. tombac.

tumba
TÚMBĂ, tumbe, s.f. (Adesea fig.) Mișcare de rotire totală a corpului, cu capul înainte; rostogolire peste cap. ♢ Loc. adv. De-a tumba = peste cap, de-a rostogolul, de-a dura. ♦ (La pl.) Giumbușlucuri, ghidușii. – Din ngr. tumba.

tumbarau
TUMBĂRẮU s.n. v. tomberon.

tumbelechi
TUMBELÉCHI, tumbelechiuri, s.n. Tobă mică de aramă, de formă semisferică, care făcea parte din instrumentele fanfarei turcești. – Din tc. dümbelek.

tumefactie
TUMEFÁCȚIE, tumefacții, s.f. Umflătură patologică apărută într-o regiune a corpului, datorită unei infecții, unei tulburări circulatorii etc.; umflătură. – Din fr. tuméfaction.

tumefia
TUMEFIÁ, pers. 3 tumefiază, vb. I. Refl. (Despre țesuturi) A-și mări volumul datorită unei tumefacții; a se umfla. [Pr.: -fi-a] – Din fr. tuméfier.

tumefiat
TUMEFIÁT, -Ă, tumefiați, -te, adj. (Despre țesuturi) Care are o tumefacție; umflat. [Pr.: -fi-at] – V. tumefia.

tumefiere
TUMEFIÉRE, tumefieri, s.f. Faptul de a se tumefia. [Pr.: -fi-e-] – V. tumefia.

tumescent
TUMESCÉNT, -Ă, tumescenți, -te, adj. (Med.: despre țesuturi) Care se umflă. – Din fr. tumescent.

tumescenta
TUMESCÉNȚĂ, tumescențe, s.f. (Med.) Tumefacție. – Din fr. tumescence.

tumoare
TUMOÁRE, tumori, s.f. Masă de țesut nou format care se dezvoltă într-un organism prin înmulțirea exagerată, patologică a unor celule. [Var.: tumóră s.f.] – Din fr. tumeur, lat. tumor, -oris.

tumoral
TUMORÁL, -Ă, tumorali, -e, adj. Referitor la tumoare, de tumoare. – Din fr. tumoral.

tumora
TUMÓRĂ s.f. v. tumoare.

tumul
TÚMUL, tumuli, s.m. Movilă artificială, conică sau piramidală, din pământ sau din piatră, pe care unele popoare din antichitate o înălțau deasupra mormintelor. [Var.: túmulus s.m.] – Din fr., lat. tumulus.

tumular
TUMULÁR, -Ă, tumulari, -e, adj. Care aparține unui tumul, privitor la un tumul; p. ext. de mormânt, funerar. – Din fr. tumulaire.

tumult
TUMÚLT, tumulturi, s.n. 1. Zgomot mare, larmă, zarvă, vacarm. ♦ Învolburare, curs repede, tălăzuire a unor ape. 2. Fig. Agitație, tulburare, zbucium sufletesc. – Din fr. tumulte, lat. tumultus.

tumultos
TUMULTÓS, -OÁSĂ adj. v. tumultuos.

tumultuos
TUMULTUÓS, -OÁSĂ, tumultuoși, -oase, adj. 1. Plin de tumult, de agitație; gălăgios, zgomotos. ♦ (Despre ape) Învolburat, clocotitor. ♦ Fig. Însuflețit, înflăcărat; intens. 2. Care este în cantitate mare; abundent, bogat. [Pr.: -tu-os. = Var.: tumultós, -oásă adj.] – Din fr. tumultueux, lat. tumultuosus.

tumulus
TÚMULUS s.m. v. tumul.

tumurug
TUMURÚG, tumurugi, s.m. (Reg.) Bucată de lemn lungă, groasă, cilindrică (întrebuințată în construcții). – Din tc. tomruk.

tun
TUN, tunuri, s.n. 1. Armă de artilerie care aruncă proiectile la distanță mare; p. gener. nume dat tuturor armelor de artilerie. ♢ Expr. A scăpa ca din (gură de) tun, se spune când cineva reușește să fugă (scăpând de o situație neplăcută). (Poți) să dai cu tunul, se spune despre cineva care doarme adânc și nu se trezește ușor sau despre un loc unde nu se află nici o ființă vie. ♢ (Pus pe lângă un verb, îi intensifică acțiunea; pe lângă un adjectiv, îi dă valoare de superlativ; adverbial) A înghețat tun. Sănătos tun. 2. (În sintagma) Tun electronic = parte a unor tuburi electronice care produce un fascicul filiform de electroni cu aceeași viteză. 3. (Înv. și pop.) Tunet. – Lat. tonus.

tuna
TUNÁ, tun, vb. I. 1. Intranz. impers. A se produce un tunet; a se auzi tunetul. 2. Tranz. impers. (Reg.; în imprecații) A lovi pe cineva trăsnetul; a trăsni. 3. Intranz. (La pers. 3) A vui, a bubui. ♦ (Despre glas, cuvinte) A răsuna puternic; (despre oameni) a vorbi cu glasul ridicat; a striga. ♢ Expr. A tuna și a fulgera = a fi foarte furios, a face scandal. 4. Intranz. (Înv.) A trage cu tunul sau cu alte arme de foc. – Lat. tonare.

tunar
TUNÁR, tunari, s.m. Militar care servește într-o unitate de artilerie; servant al unui tun; artilerist. ♦ Fig. Epitet dat unui sportiv care are un șut foarte puternic (și marchează multe goluri). – Tun + suf. -ar.

tunator
TUNĂTÓR, -OÁRE, tunători, -oare, adj. Care tună, care bubuie (tare); puternic, răsunător. – Tuna + suf. -ător.

tunde
TÚNDE, tund, vb. III 1. Tranz. și refl. A(-și) scurta, a(-și) reteza, a(-și) tăia părul, barba sau mustața. ♦ Tranz. A tăia lâna sau părul de pe corpul unui animal. ♦ Tranz. P. anal. A tăia în mod egal fibrele unei țesături, iarba, frunzele, crengile copacilor etc. 2. Tranz. (În ritualul bisericii ortodoxe) A tăia părul de pe capul unui bărbat înainte de a-l călugări; p. ext. a călugări. 3. Tranz. (Fam.; în expr.) A o tunde = a fugi (pe furiș), a dispărea, a o șterge. – Lat. tondere.

tundere
TÚNDERE, tunderi, s.f. 1. Acțiunea de a (se) tunde și rezultatul ei. 2. Operație de finisare a țesăturilor cu ajutorul unor mașini speciale, pentru a le uniformiza și netezi. – V. tunde.

tundra
TÚNDRĂ, tundre, s.f. Zonă de vegetație situată la nord de zona pădurilor, în apropierea zonei polare arctice, formată din mușchi, licheni, unele graminee, arbuști pitici, tufișuri scunde etc. – Din fr. toundra, rus. tundra.

tunel
TUNÉL, tuneluri, s.n. Galerie subterană care traversează un masiv muntos sau deluros sau trece pe sub nivelul solului, pe sub o apă etc., servind drept cale de comunicație. [Pl. și: tunele] – Din fr. tunnel.

tunelist
TUNELÍST, tuneliști, s.m. Muncitor specializat în construirea de tuneluri. – Tunel + suf. -ist.

tuner
TUNER, tunere, s.n. Radioreceptor de calitate, fără amplificator de putere, proiectat pentru a fi înglobat într-un sistem audio de înaltă fidelitate. [Pr.: tiúnăr] – Din engl. tuner.

tunet
TÚNET, tunete, s.n. 1. Zgomot puternic care însoțește o descărcare electrică atmosferică (fulger sau trăsnet). ♦ (Rar) Trăsnet. 2. Fig. Zgomot puternic, răsunător. – Lat. tonitrum (după sunet).

tungsten
TÚNGSTEN s.n. (Chim.) Wolfram. – Din fr. tungstène.

tunicat
TUNICÁT, tunicați, adj. (Bot.; despre bulbi) Ale cărui frunze protectoare se acoperă complet unele pe altele. – Din fr. tuniqué, lat. tunicatus.

tunica
TUNÍCĂ, tunici, s.f. 1. Haină bărbătească (de uniformă), de obicei încheiată până la gât și care se poartă peste cămașă. ♦ Haină asemănătoare cu tunica (1), purtată de femei. 2. Îmbrăcăminte (largă) purtată de unele popoare din antichitate, lungă până la genunchi sau până la pământ. 3. Membrană fibroasă care învelește unele organe ale corpului. ♦ Membrană care acoperă corpul unor animale marine. ♦ (Bot.) Înveliș cărnos al unui bulb. – Din fr. tunique, lat. tunica.

tunicier
TUNICIÉR, tunicieri, s.m. (La pl.) Încrengătură de animale marine cu corpul în formă de sac sau de butoi, acoperit cu o teacă formată dintr-o substanță celulozică (Urochordata); (și la sg.) animal din această încrengătură; urocordat. [Pr.: -ci-er] – Din fr. tuniciers.

tunisian
TUNISIÁN, -Ă, tunisieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Tunisiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Tunisiei sau populației ei, privitor la Tunisia sau la populația ei. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de tunisieni. [Pr.: -si-an] – Din fr. tunisien.

tunoscop
TUNOSCÓP, tunoscoape, s.n. (Tehn.) Indicator de acord la tuner. – Din engl. tunoscop.

tuns
TUNS^1 s.n. Faptul de a (se) tunde; tunsoare. – V. tunde.

TUNS^2, -Ă, tunși, -se, adj. (Despre păr, barbă, mustață, lână, iarbă etc.) Tăiat, scurtat, retezat; (despre oameni sau unele animale) cu părul, barba, mustața, lâna tăiate, scurtate, retezate. ♦ (Despre arbuști și arbori) Cu crengile retezate (simetric). – V. tunde.

tunsoare
TUNSOÁRE, tunsori, s.f. Tuns^1; fel de a (se) tunde; tunsură. – Tuns^2 + suf. -oare.

tunsura
TUNSÚRĂ, tunsuri, s.f. (Rar) Tunsoare. – Din lat. tonsura (după tuns^2).

tupeu
TUPÉU, (rar) tupeuri, s.n. Îndrăzneală, cutezanță care întrece limita cuvenită; obrăznicie, impertinență. – Din fr. toupet.

tupila
TUPILÁ vb.I v. pitula.

tur
TUR^1, tururi, s.n. 1. Mișcare circulară a unui corp în jurul unui ax sau al unui punct fix, efectuată până la revenirea în punctul de plecare; înconjur; (sport) distanță egală cu lungimea pistei, considerată de la punctul de plecare al sportivului; mișcare liniară pe un traseu, cu revenirea la punctul de plecare; tură^1 (2). ♦ Tur-retur sau tur și retur = dus și întors, plecare și sosire. Tur de orizont = observare succesivă, cu un instrument optic sau cu ochiul liber, a unei regiuni, a unei porțiuni de teren etc., de obicei cu scopul de a întocmi un plan, o schiță etc.; fig. privire de ansamblu asupra unei probleme. ♢ Expr. A trage primul tur de manivelă = a începe turnarea unui film. 2. Plimbare scurtă pe un anumit traseu; raită. ♦ Acțiune, inițiativă, întreprindere care cere efort, perseverență, îndemânare. Un tur de forță. 3. Parte dintr-o competiție sportivă organizată după anumite norme, constând dintr-un șir de etape, care reprezintă prima jumătate din totalul etapelor. ♦ Întrecere sportivă, mai ales de ciclism, în cursul căreia se parcurge un circuit pe distanță lungă, cu scurte opriri. 4. (La jocul de cărți) Ciclu de jocuri în care fiecare partener distribuie, pe rând, cărțile. [Pl. și: ture] – Din fr. tour.

TUR^2, tururi, s.n. (Fam.) Parte a pantalonilor care acoperă regiunea dorsală a corpului; p. ext. partea dorsală a corpului omenesc. – Din scr. tur.

tura
TURÁ, turale, s.f. Monogramă a sultanului otoman, care se aplica pe acte și pe monede, pentru a le autentifica; p. gener. emblemă sau efigie. ♦ Fața monedei pe care se află o emblemă. – Din tc. tura.

turan
TURÁN, -Ă, turani, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) de origine turcă sau uralo-altaică. – De la n.pr. Turan.

turanic
TURÁNIC, -Ă, turanici, -ce, adj. Care aparține popoarelor turce și uralo-altaice, privitor la aceste popoare. – Turan (n. pr.) + suf. -ic. Cf. fr. t o u r a n i e n.

turatie
TURÁȚIE, turații, s.f. Mișcare circulară a unei piese în jurul unui ax; rotație. ♦ Număr de rotații efectuate de un corp rotitor într-o unitate de timp. – Tur^1 + suf. -ație (după rotație).

turavura
TÚRA-VÚRA interj. Cuvânt care indică o vorbărie lungă și fară rost, o discuție inutilă. ♢ Expr. (Substantivat) Ce mai tura-vura? = ce mai atâta vorbă degeaba? – Onomatopee.

tura
TÚRĂ^1, ture, s.f. 1. Totalitatea salariaților care lucrează în același timp și după același program într-o întreprindere sau instituție în care se lucrează cu mai multe schimburi; schimb. ♦ Intervalul de timp cât lucrează o tură^1 (1). 2. (Rar) Tur^1 (1). 3. (Înv. și reg.) Rișcă. – Din fr. tour.

TÚRĂ^2, ture, s.f. Piesă, în formă de turn, la jocul de șah; turn (2). – Din fr. tour.

turba
TURBÁ, turbez, vb. I. Intranz. 1. A se îmbolnăvi de turbare. 2. Fig. A se mânia, a se înfuria peste măsură. [Prez. ind. și: (pop.) turb] – Lat. turbare.

turban
TURBÁN, turbane, s.n. Acoperământ pentru cap format dintr-o bandă lungă de stofă, de mătase sau de pânză, de obicei albă, pe care o poartă bărbații din unele țări orientale înfășurată de mai multe ori în jurul capului. ♦ Acoperământ pentru cap format dintr-o bandă din diverse materiale textile, pe care femeile și-o înfășoară în jurul capului, în loc de pălărie. [Pl. și: turbanuri] – Din fr. turban, germ. Turban.

turbare
TURBÁRE, turbări, s.f. 1. Boală infectocontagioasă comună omului și animalelor, provocată de un virus, caracterizată prin accese nervoase violente, stări de agitație, urmate de paralizie și apoi de moarte; rabie, turbăciune, turbă^2. 2. Fig. Mânie, furie nestăpânită; înverșunare, turbăciune. ♢ (Pop.) Turbare de cap = zăpăceală, confuzie. ♦ Intensitate; violență. Vântul bate cu turbare. – V. turba.

turbat
TURBÁT, -Ă, turbați, -te, adj. 1. Bolnav de turbare. 2. Fig. Furios, violent, sălbatic; nebun (de durere, de spaimă etc.). ♦ Care are o mare intensitate, violență; foarte mult; extraordinar, grozav. – V. turba.

turba
TÚRBĂ^1, turbe, s.f. Varietate de cărbune inferior, format prin carbonizarea parțială a unor resturi de plante de mlaștină și folosit mai ales drept combustibil. – Din fr. tourbe.

TÚRBĂ^2, turbe, s.f. (Pop.) Turbare (1). ♦ (Rar) Epitet injurios dat unei persoane. – Din turba (derivat regresiv).

turbaciune
TURBĂCIÚNE, turbăciuni, s.f. (Rar) Turbare. – Turba + suf. -ăciune.

turbarie
TURBĂRÍE, turbării, s.f. Regiune (mlăștinoasă) bogată în turbă^1. – Turbă^1 + suf. -ărie.

turbidimetru
TURBIDIMÉTRU, turbidimetre, s.n. (Fiz.) Aparat folosit pentru măsurarea turbidității suspensiilor prin compararea subiectivă a transparenței mediului analizat cu aceea a unei probe etalonate; tolometru. – Din fr. turbidimètre.

turbiditate
TURBIDITÁTE s.f. 1. Concentrație de particule solide în suspensie în apa râurilor și lacurilor. 2. Proprietate a unui mediu dispers de a împrăștia lumina incidentă. – Din fr. turbidité.

turbina
TURBÍNĂ, turbine, s.f. Motor alcătuit dintr-un rotor (solidarizat cu un arbore) și dintr-un stator, care transformă energia potențială a unui fluid în energie mecanică de corp solid. – Din fr. turbine.

turbinca
TURBÍNCĂ, turbinci, s.f. (Înv.) Sac soldățesc pentru merinde. – Din ucr. torbynka.

turbion
TURBIÓN, turbioane, s.n. (Rar) Vârtej (de apă sau de aer). [Pr.: -bi-on] – Din fr. tourbillon.

turbionar
TURBIONÁR, -Ă, turbionari, -e, adj. (Fiz.; despre mișcarea unui fluid) Turbulent (2). [Pr.: -bi-o-] – Din fr. tourbillonnaire.

turboagregat
TURBOAGREGÁT, turboagregate, s.n. Agregat acționat de o turbină. [Pr.: -bo-a-] – Turb[ină] + agregat.

turboalternator
TURBOALTERNATÓR, turboalternatoare, s.n. Turbogenerator de curent alternativ. [Pr.: -bo-al-] – Din fr. turbo-alternateur.

turbobur
TURBOBÚR, turbobururi, s.n. (Min.) Turbofor. – Din rus. turbobur.

turbocarotiera
TURBOCAROTÍERĂ, turbocarotiere, s.f. Carotieră de construcție specială, care poate lucra la turații înalte caracteristice forajului cu turbina. [Pr.: -ti-e-] – Din fr. turbocarottière.

turbocompresor
TURBOCOMPRESÓR, turbocompresoare, s.n. Compresor format dintr-un stator și dintr-un rotor cu palete, folosit la comprimarea gazelor. – Din fr. turbocompresseur.

turbodetentor
TURBODETENTÓR, turbodetentoare, s.n. Turbină de mare turație utilizată pentru lichefierea gazelor prin reducerea temperaturii sau presiunii. – Din rus. turbodetentor.

turbofor
TURBOFÓR, turbofoare, s.n. Turbină folosită la forarea unei sonde; turbobur. – Din fr. turbophore.

turboforaj
TURBOFORÁJ, turboforaje, s.n. (Min.) Forare cu ajutorul turboforului. – Din fr. turboforage.

turbogenerator
TURBOGENERATÓR, turbogeneratoare, s.n. Generator electric de mare putere, acționat de o turbină cu aburi. – Din germ. Turbogenerator.

turbopompa
TURBOPÓMPĂ, turbopompe, s.f. Agregat alcătuit dintr-o pompă (în general cu rotor) și o turbină care o antrenează, folosit la pompare. – Din fr. turbopompe.

turbopropulsor
TURBOPROPULSÓR, turbopropulsoare, s.n. Motor termic de avion asemănător cu turboreactorul, dar la care forța de propulsie se realizează și prin intermediul elicei. – Din fr. turbopropulseur.

turboreactor
TURBOREACTÓR, turboreactoare, s.n. Reactor echipat cu un compresor care comprimă (cu ajutorul unei turbine) aerul atmosferic și îl trimite sub presiune în camera de ardere, folosit la propulsia unui avion de mare viteză. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. turboréacteur.

turbos
TURBÓS, -OÁSĂ, turboși, -oase, adj. (Despre terenuri, locuri) Cu turbă^1. – Turbă^1 + suf. -os.

turboseter
TURBOSÉTER, turbosetere, s.n. (Text.) Dispozitiv al mașinii de filat pentru amestecarea fibrelor scurte de proveniență diferită, în scopul vopsirii uniforme. – Din engl. turboseter.

turbostapler
TURBOSTÁPLER, turbostaplere, s.n. Dispozitiv de întindere și rupere în fire scurte, de lungimea celor de lână și bumbac, a firului continuu debitat de mașina de filat fibre sintetice. – Din engl. turbostapler.

turbostatoreactor
TURBOSTATOREACTÓR, turbostatoreactoare, s.n. Motor cu reacție rezultat din combinația unui statoreactor și a unui turboreactor în vederea atingerii unor viteze de zbor de ordinul machilor. [Pr.: -re-ac-] – Din fr. turbostatoréacteur.

turbosuflanta
TURBOSUFLÁNTĂ, turbosuflante, s.f. Suflantă cu rotor. – Din fr. turbosoufflante.

turbotren
TURBOTRÉN, turbotrenuri, s.n. Tren foarte rapid acționat de motoare cu turbină. – Din engl., fr. turbotrain.

turboventilator
TURBOVENTILATÓR, turboventilatoare, s.n. Agregat alcătuit dintr-un ventilator și o turbină care îl antrenează, folosit pentru realizarea tirajului forțat la locomotiva cu aburi – Din fr. turboventilateur.

turbulent
TURBULÉNT, -Ă, turbulenți, -te, adj. 1. (Livr.) Care face gălăgie; care produce dezordine. 2. (Fiz.; despre fluide) Care prezintă în masa lui vârtejuri, agitație. – Din fr. turbulent, lat. turbulentus.

turbulenta
TURBULÉNȚĂ s.f. 1. (Livr.) Gălăgie, zgomot; dezordine; nesupunere, revoltă. 2. (Fiz.) Stare a unui fluid în masa căruia există vârtejuri. – Din fr. turbulence, lat. turbulentia.

turbura
TURBURÁ vb. I v. tulbura.

turburare
TURBURÁRE s.f. v. tulburare.

turburat
TURBURÁT, -Ă adj. v. tulburat.

turburator
TURBURĂTÓR, -OÁRE adj. v. tulburător.

turbure
TÚRBURE adj. v. tulbure.

turbureala
TURBUREÁLĂ s.f. v. tulbureală.

turburel
TURBURÉL, -EÁ adj. s.n. v. tulburel.

turburiu
TURBURÍU, -ÍE adj. v. tulburiu.

turburos
TURBURÓS, -OÁSĂ adj. v. tulburos.

turc
TURC, -Ă, turci, -ce, s.m. și f., adj. 1. S.m și f. Persoană care face parte din populația de bază a Turciei sau este originară de acolo. ♢ Expr. Cum e turcul și pistolul = cum e omul, așa sunt și faptele lui, prietenii lui. Doar nu dau (sau vin) turcii, se spune spre a modera graba neîntemeiată a cuiva. A fi turc (sau ca turcul) = a fi foarte încăpățânat, a nu vrea să înțeleagă, a nu ține seama de nimic. Turcul plătește, se spune despre cineva care este silit să plătească, vrând-nevrând, paguba sau cheltuiala făcută de alții. ♦ P. ext. Persoană de religie mahomedană. 2. Adj. Care aparține Turciei sau turcilor (1); privitor la Turcia sau la turci; originar din Turcia; ca al turcilor; turcesc. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de turci (1). – Din tc. türk.

turcesc
TURCÉSC, -EÁSCĂ, turcești, adj. Care aparține Turciei sau populației ei, privitor la Turcia sau la populația ei; turc (2). ♢ Cafea turcească = băutură preparată dintr-o pulbere fină obținută din boabe de cafea prăjite și măcinate, fiartă în apă cu adaos de zahăr. ♢ Expr. (A fi) ca o (sau cu obraz de) babă turcească, se spune despre bărbații spâni și cu zbârcituri pe față. – Turc + suf. -esc.

turceste
TURCÉȘTE adv. Ca turcii, în felul turcilor; în limba turcă. ♢ Expr. A sta (sau a ședea) turcește = a sta jos cu picioarele încrucișate sub corp, ca orientalii. A vorbi (sau a grăi, a bolborosi) turcește = a vorbi o limbă neînțeleasă; a rosti cuvintele neclar, încât nu este înțeles. – Turc + suf. -ește.

turchin
TURCHÍN, -Ă, turchini, -e, adj., s.f. (Rar). Adj. De culoare albastru închis. 2. S.f. Varietate de turcoază. – Din fr. turquin.

turci
TURCÍ, turcesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) asimila cu populația turcă (și cu religia mahomedană). ♦ Refl. (Fam.) A se îmbăta. – Din turc.

turcic
TÚRCIC, -Ă, turcici, -ce, adj. (În sintagma) Limbă turcică = (la pl.) familie de limbi înrudite vorbite pe un teritoriu aflat între sud-estul Europei, Siberia și China; (și la sg.) fiecare dintre limbile care aparțin acestei familii. ♦ (Despre populații, popoare) Care aparține familiei de limbi mai sus definite. – Turc + suf. -ic.

turcime
TURCÍME s.f. Mulțime de turci; totalitatea turcilor. – Turc + suf. -ime.

turcire
TURCÍRE, turciri, s.f. Acțiunea de a (se) turci. – V. turci.

turcism
TURCÍSM, turcisme, s.n. Element lexical (sau de limbă) împrumutat (fără necesitate și fără a se fi asimilat) din limba turcă. – Turc + suf. -ism.

turcit
TURCÍT, -Ă, turciți, -te, adj. Care a adoptat limba, obiceiurile și, în special, religia turcilor. – V. turci.

turcoaica
TURCOÁICĂ, turcoaice, s.f. Femeie care face parte din populația de bază a Turciei sau este originară de acolo. – Turc + suf. -oaică.

turcoaz
TURCOÁZ adj. invar. (Livr.) De culoare albastră-verzuie (ca peruzeaua). – Din fr. turquoise.

turcoaza
TURCOÁZĂ, turcoaze, s.f. (Livr.) Peruzea. – Din fr. turquoise.

turcofil
TURCOFÍL, -Ă, turcofili, -e, s.m. și f. Persoană care manifestă simpatie pentru poporul turc, cultura și civilizația turcă. – Din fr. turcophile.

turcolog
TURCOLÓG, turcologi, s.m. Specialist în turcologie. – Din germ. Turkologe.

turcologie
TURCOLOGÍE s.f. Disciplină care studiază limba, cultura și civilizația turcă. – Din germ. Turkologie.

turculet
TURCULÉȚ, turculeți, s.m. Diminutiv al lui turc. – Turc + suf. -uleț.

tureac
TUREÁC s.n. v. tureatcă.

tureatca
TUREÁTCĂ, turetci, s.f. 1. Carâmb (la cizmă). 2. (Înv. și reg.) Un fel de ciorap fără talpă, făcut din dimie sau din postav, care îmbracă piciorul de la gleznă până la genunchi. [Var.: tureác s.n.] – Et. nec.

turela
TURÉLĂ, turele, s.f. Locaș blindat (în formă de cupolă) care se poate roti în jurul unui ax și care adăpostește tunurile la tancuri, vapoare, avioane, cazemate etc. – Din fr. tourelle.

turf
TURF, turfuri, s.n. (Livr.) Hipodrom; p. ext. cursă de cai. – Din fr. turf.

turfist
TURFÍST, turfiști, s.m. (Livr.) Persoană care frecventează cursele de cai (și care face pariuri). – Din fr. turfiste.

turgescent
TURGESCÉNT, -Ă, turgescenți, -te, adj. (Med.) Umflat. – Din fr. turgescent.

turgescenta
TURGESCÉNȚĂ s.f. 1. (Med.) Umflare locală a unui țesut, datorită acumulării de lichide. 2. (Bot.) Umflare a celulei vegetale, datorită apei care a pătruns în interiorul ei. – Din fr. turgescence.

turicel
TURICÉL, turieci, s.m. Plantă erbacee din familia crucifcrelor, cu frunzele bazale dispuse în rozetă și acoperite cu peri, cu fiori mici, albe sau gălbui (Turritis glabra). – Et. nec.

turism
TURÍSM, (2) turisme, s.n. 1. Activitatea cu caracter recreativ sau sportiv, constând din parcurgerea pe jos sau cu diferite mijloace de transport a unei regiuni pitorești sau interesante dintr-un anumit punct de vedere. 2. Autoturism. – Din fr. tourisme, it. turismo.

turist
TURÍST, -Ă, turiști, -ste, s.m. și f. Persoană care practică turismul (1). – Din fr. touriste, it. turista.

turistic
TURÍSTIC, -Ă, turistici, -ce, adj. Care aparține turismului (1), privitor la turism. – Din fr. touristique, it. turistico.

turita
TÚRIȚĂ, turițe, s.f. Plantă erbacee cu tulpina în patru muchii, cu flori albe sau verzi și cu fructe acoperite cu peri curbați la vârf, care se agață de hainele oamenilor, de lâna oilor etc. (Galium aparine). ♢ Compus: turiță-mare = plantă erbacee cu frunze păroase pe fața inferioară și cu foliole dințate, cu flori galbene-aurii grupate în formă de ciorchine și cu fructe cu ghimpi mici la bază; scai-mărunt (Agrimonia eupatoria). – Din scr. turica.

turkmen
TURKMÉN, -Ă, turkmeni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Turkmeniei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Turkmeniei sau turkmenilor (1), privitor la Turkmenia sau la turkmeni, originar din Turkmenia. ♦ (Substantivat, f.) Limba vorbită de turkmeni (1). – Din rus. turkmen, fr. turkmène.

turlac
TURLÁC, -Ă, turlaci, -ce, adj. (Pop. și fam.) Amețit de băutură, cherchelit; p. ext. zăpăcit, năuc. – Cf. tc. t o r l a k „tânăr, neexperimentat”, scr. t o r l a k „fanfaron”.

turla
TÚRLĂ, turle, s.f. 1. Construcție de formă cilindrică sau prismatică poligonală, de înălțime relativ mare, care face parte din complexul arhitectural al bisericilor, înălțându-se deasupra acoperișului. 2. Construcție de lemn, de metal etc. așezată deasupra gurii unei sonde, care servește ca element de sprijin pentru manevrarea unor piese grele, de dimensiuni mari, în cursul forajului sau exploatării sondei. – Din ngr. túrla.

turlaci
TURLĂCÍ, turlăcesc, vb. IV. Refl. (Pop. și fam.) A se ameți de băutură; a se chercheli; p. ext. a se zăpăci. – Din turlac.

turlist
TURLÍST, turliști, s.m. Muncitor specializat în montarea turlelor (2). – Turlă + suf. -ist.

turmac
TURMÁC, -Ă, turmaci, -ce, s.m. și f. (Reg.) 1. Bivol tânăr. 2. Epitet dat unui om scund și îndesat sau înalt și gras. – Din bg. turmak.

turmalina
TURMALÍNĂ, turmaline, s.f. Nume dat mai multor silicați naturali de sodiu, calciu, magneziu și aluminiu, cu bor^1, cristalizați și divers colorați, folosiți ca pietre semiprețioase sau în optică, radiotehnică etc. – Din fr. tourmaline.

turma
TÚRMĂ, turme, s.f. 1. Grup (mai mare) de oi sau, p. ext., de alte animale domestice sau sălbatice, care trăiesc împreună. 2. (Depr.) Mulțime, grup (mare) de oameni (în dezordine). 3. (În limbajul bisericesc) Mulțimea credincioșilor. – Lat. turma.

turmenta
TURMENTÁ, turmentez, vb. I. Refl. și tranz. (Livr.) A (se) îmbăta. – Din fr. tourmenter.

turmentare
TURMENTÁRE, turmentări, s.f. Acțiunea de a (se) turmenta și rezultatul ei. – V. turmenta.

turmentat
TURMENTÁT, -Ă, turmentați, -te, adj. (Livr.) Beat. – V. turmenta.

turn
TURN, turnuri, s.n. 1. Construcție prismatică sau cilindrică, clădită separat sau făcând parte dintr-un complex arhitectural, fiind de obicei mai înaltă decât celelalte construcții. ♢ Turn de răcire = construcție de lemn, de piatră, de beton armat etc. în care apa dintr-o instalație termică complexă cedează o anumită cantitate de căldură, transmițând-o aerului înconjurător. Turn de sondă = turlă (2). Turn de extracție = construcție de suprafață situată deasupra gurii unui puț de mină și prevăzută cu diverse utilaje. Turn de apă = castel de apă. ♢ Expr. Turn de fildeș, denumește izolarea de viață, de realitățile înconjurătoare a unui scriitor, artist etc. ♦ (Rar) Coș de fabrică. 2. Tură^2. – Din germ. Turm.

turna
TURNÁ^1, torn, vb. 1, Tranz. I. 1. A vărsa un lichid sau, p. ext., un fluid în, pe sau peste ceva. ♢ Expr. A turna ulei pe rană = a alina necazurile cuiva, vorbindu-i cu înțelegere și compasiune. ♦ Intranz. impers. (Fam.) A ploua torențial. 2. A vărsa un material lichid într-un tipar (pentru ca, prin răcire sau în urma unei reacții chimice, să se obțină un obiect solid de forma tiparului). II. Fig. 1. (Fam.) A compune, a redacta ceva (la repezeală). ♦ A formula ceva (în scris sau verbal) pentru a înșela pe cineva. 2. (Fam.) A duce pe cineva la închisoare; a închide. 3. A trage pumni, a bate pe cineva. III. Fig. (Fam.) A pârî, a denunța pe cineva. – Lat. tornare „a învârti, a răsuci”.

TURNÁ^2, turnez, vb. I. Tranz. A înregistra succesiv pe peliculă, cu un aparat de luat vederi, secvențele care alcătuiesc un film cinematografic; p. gener. a realiza sau a participa la realizarea unui film cinematografic. – Din fr. tourner.

turnant
TURNÁNT, -Ă, turnanți, -te, adj., s.f. 1. Adj. Care se învârtește în jurul unui ax central; rotitor. ♢ Ușă (sau poartă) turnantă = ușă (sau poartă) formată din mai multe aripi, care se rotesc în jurul unui ax vertical central. Placă turnantă = placă mobilă de oțel sau de fontă, prevăzută cu șine, folosită în depouri și ateliere pentru a permite locomotivelor și vagoanelor trecerea de pe o linie pe alta, sau întoarcerea lor. 2. S.f. Mică bibliotecă care se poate învârti în jurul unui ax central. 3. S.f. Loc unde cotește (în forma unui arc de cerc) un drum, o pistă sportivă. – Din fr. tournant.

turnare
TURNÁRE^1, turnări, s.f. Acțiunea de a turna^1; turnat^1. – V. turna^1.

TURNÁRE^2, turnări, s.f. Acțiunea de a turna^2; turnat^2. – V. turna^2.

turnat
TURNÁT^3, -Ă, turnați, -te, adj. 1. Care a fost supus operației de turnare^1. Oțel turnat. 2. (Fig.) (Despre îmbrăcăminte sau încălțăminte) Care se potrivește foarte bine pe corpul cuiva, exact pe măsură. – V. turna^1.

TURNÁT^1 s.n. Turnare^1. – V. turna^1.

TURNÁT^2 s.n. Turnare^2. – V. turna^2.

turnator
TURNĂTÓR, -OÁRE, turnători, -oare, s.m. și f. 1. Muncitor din industria metalurgică specializat în lucrări de turnare^1 a metalelor. 2. (Fam.) Epitet depreciativ dat unei persoane care pârăște, denunță pe cineva; denunțător. – Turna^1 + suf. -ător.

turnatorie
TURNĂTORÍE, (1, 3) turnătorii, s.f. 1. Atelier, secție, întreprindere în care se execută operațiile de turnare^1 a metalelor. 2. Meseria turnătorului (1); tehnica turnării metalelor. 3. Fig. Pâră, denunț, calomnie la adresa cuiva. – Turnător + suf. -ie.

turnesol
TURNESÓL s.n. Materie colorantă extrasă din unele specii de licheni, folosită ca reactiv chimic pentru determinarea caracterului acid sau bazic al unei soluții sau al unei substanțe. – Din fr. tournesol.

turneu
TURNÉU, turnee, s.n. Deplasare pe care o face un artist sau un ansamblu artistic în mai multe localități (sau țări), spre a da o serie de reprezentanții; deplasare pe care o face un sportiv sau o echipă sportivă în diverse localități (sau țări), pentru a susține o serie de meciuri, de întâlniri. ♦ Călătorie oficială pe care o face o personalitate (politică) în diverse localități (sau țări), după un program dinainte stabilit. – Din fr. tournée.

turnichet
TURNICHÉT, turnichete, s.n. 1. (Mar.) Rola montată pe un ax vertical servind la schimbarea direcției unei parâme sau a unui lanț de ancoră. 2. Masă rotativă pe care se așază sticlele spre a fi umplute. 3. Bare în cruce instalate la intrarea în parcuri, stadioane etc., care se rotesc, permițând trecerea câte unei singure persoane. – Din fr. tourniquet.

turnir
TURNÍR, turnire, s.n. Competiție din evul mediu occidental, în cadrul unei serbări, în cursul căreia cavalerii se întreceau în lupte cu armele. [Pl. și: turniruri] – Din germ. Turnier.

turnisor
TURNIȘÓR, turnișoare, s.n. Turnuleț. – Turn + suf. -ișor.

turnulet
TURNULÉȚ, turnulețe, s.n. Diminutiv al lui turn; turnișor. – Turn + suf. -uleț.

turnura
TURNÚRĂ, turnuri, s.f. I. 1. Schimbare (neașteptată) survenită în desfășurarea unor împrejurări, unor evenimente etc.; cotitură, întorsătură. 2. Fel în care se prezintă lucrurile, fenomenele etc. ♦ Spec. Fel în care sunt așezate cuvintele într-o frază. II. Perniță sau bucată de stofă pe care femeile o purtau odinioară sub rochie, la spate, mai jos de talie. – Din fr. tournure.

turnus
TÚRNUS, turnusuri, s.n. Interval de timp în care se efectuează complet un anumit proces, o anumită operație de deplasare; grafic de serviciu. – Din germ. Turnus.

turpitudine
TURPITÚDINE, turpitudini, s.f. (Livr.) Faptă rușinoasă, josnică, mârșavă. – Din lat. turpitudo, -inis, fr. turpitude.

turta
TÚRTĂ, turte, s.f. 1. Pâine rotundă și turtită, făcută din mălai sau din aluat nedospit. ♢ Expr. A face (pe cineva) turtă = a bate foarte tare (pe cineva). (Adverbial) A fi (sau a se îmbăta) turtă = a se îmbăta foarte tare. A rupe (sau a frânge cuiva) turta = a sărbători, cu un anumit ritual, împlinirea unui an de la nașterea unui copil. 2. Nume generic pentru diferite prăjituri. ♢ Turtă dulce = produs de patiserie (crocant) făcut din făină de grâu, miere și ouă, la care adesea se adaugă migdale, nuci etc. și o glazură cu sirop de zahăr. 3. Produs care rămâne după ce s-a stors mierea din fagure, uleiul din semințele de floarea-soarelui etc. și care se presează într-o formă de obicei turtită și rotundă. 4. Plantă erbacee cu tulpina foarte scurtă, cu frunzele adânc crestate și spinoase și cu flori mari, alburii (Carlina acaulis). ♢ Compuse: turta-lupului = numele popular al semințelor foarte toxice ale unui arbore din India (Strychnos nux vomica), din care se extrage stricnina; turta-vacii = ciupercă comestibilă, de culoare galbenă-roșcată sau cafenie, acoperită cu o substanță vâscoasă (Boletus luteus). – Lat. *turta (= torta [panis] „pâine rotundă”). Cf. fr. t o u r t e.

turti
TURTÍ, turtesc, vb. IV. Tranz. și refl. 1. A (se) deforma prin lovire, apăsare, comprimare etc., căpătând o formă lățită, întinsă. ♦ Tranz. A strivi pe cineva (accidentând, omorând). 2. Fig. (Fam.) A face să-și piardă sau a-și pierde forțele, energia; a face să-și piardă sau a-și pierde elanul, încrederea, curajul să întreprindă ceva; a (se) descuraja. 3. Fig. (Fam.) A (se) îmbăta (tare). – Din turtă.

turtire
TURTÍRE, turtiri, s.f. Acțiunea de a (se) turti – V. turti.

turtisoara
TURTIȘOÁRĂ, turtișoare, s.f. Diminutiv al lui turtă; turtită. – Turtă + suf. -ișoară.

turtit
TURTÍT, -Ă, turtiți, -te, adj. 1. Întins^2, lățit (prin lovire, apăsare, comprimare). 2. Fig. Obosit, decepționat, descurajat, blazat. 3. Fig. (Fam.) Foarte beat. – V. turti.

turtita
TURTÍȚĂ, turtițe, s.f. Turtișoara. – Turtă + suf. -iță.

turturea
TURTUREÁ, turturele, s.f. Pasăre călătoare asemănătoare cu porumbelul, brună-roșcată pe spate și cu pete negre mărginite cu alb pe laturile gâtului; turturică (Streptopelia turtur). – Lat. turburella.

turturel
TURTURÉL, turturei, s.m. Bărbătușul turturelei. – Turturea + suf. -el.

turturica
TURTURÍCĂ, turturele, s.f. (Ornit.) Turturea. – Turturea + suf. -ică.

turui
TURUÍ, turui, vb. IV. Intranz. (Fam. și depr.) A vorbi întruna și repede (fără a spune lucruri importante); a-i merge gura ca o moară. – Formație onomatopeică.

turuiala
TURUIÁLĂ, turuieli, s.f. (Fam. și depr.) Faptul de a turui; debit verbal continuu și rapid; turuitură. – Turui + suf. -eală.

turuitura
TURUITÚRĂ, turuituri, s.f. (Fam. și depr.) Turuiala. [Pr.: -ru-i-] – Turui + suf. -tură.

tus
TUS- Element de compunere cu sensul „toți”, „laolaltă”, „împreună”, care, atașat pe lângă numerale cardinale (în special pe lângă „trei” și „patru”), formează numerale colective. Mergeau tuspatru. – Din toți (pl. lui tot).

tuse
TÚSE s.f. Act reflex format dintr-o inspirație scurtă urmată de o expirație bruscă și zgomotoasă, de intensitate și frecvență variabile (însoțită de expectorații), cauzat de îmbolnăvirea aparatului respirator, de alunecarea în trahee a unor corpuri străine etc. – Lat. tussis.

tuset
TÚSET, tusete, s.n. (Rar) Tuse repetată, prelungită. – Tuse + suf. -et.

tusigen
TUSIGÉN, -Ă, tusigeni, -e, adj. (Med.) Care produce tuse. – Din fr. tussigène.

tuslama
TUSLAMÁ, tuslamale, s.f. Mâncare preparată din burtă și din picioare de vacă. – Din tc. tuzlama.

tusor
TUSÓR subst. Mătase naturală produsă de larvele unor specii de fluturi de noapte și folosită pentru umbrele, parașute, etc. – Din fr. tussor.

tus
TUȘ, tușuri, s.n. 1. Cerneală specială (mai ales neagră), rezistentă la apă, folosită la anumite desene, la aplicarea ștampilelor, în poligrafie etc. 2. Substanță solidă sau lichidă, de culoare neagră, obținută din negru de fum și folosită la desen. ♦ Desen executat în tuș (2). – Din germ. Tusche, rus. tuș.

tusa
TUȘÁ, tușez, vb. I. Tranz. 1. (Franțuzism) A emoționa. 2. A verifica netezimea suprafețelor metalice de contact sau de sprijin ale unui element de mașină. – Din fr. toucher.

tusare
TUȘÁRE, tușări, s.f. (Franțuzism) Acțiunea de a tușa. – V. tușa.

tusat
TUȘÁT, -Ă, tușați, -te, adj. (Franțuzism) Emoționat. – V. tușa.

tusaveraj
TUȘAVERÁJ s.n. (La jocul de scrimă) Raport dintre punctele obținute într-un meci de cei doi adversari. – De la tușă^1 (după golaveraj).

tusa
TÚȘĂ^1, tușe, s.f. 1. 1. Mică piesă de metal pe care este imprimată o literă, o cifră sau un semn convențional, fixată la capătul unei pârghii articulate a mașinii de scris, de calculat, de cules. 2. Clapă la orgă sau la pian. II. Limită regulamentară a unor terenuri sportive (trasată cu o linie vizibilă). ♦ Scoatere a mingii dincolo de tușă^1 (II 1) și repunerea ei în joc. III. Lovitură care atinge pe adversar, la jocul de scrimă. IV. Felul de a aplica culoarea cu pensula pe pânza unui tablou, care definește stilul unui pictor. – Din fr. touche.

TUȘĂ^2, tuși, s.f. (Pop. și fam.) Mătușă. – Din [mă]tușă.

tuseu
TUȘÉU, tușeuri, s.n. 1. Palpare a unui organ anatomic, intern sau a unei cavități anatomice naturale, spre a constata starea lor; metodă de investigarea unei cavități naturale. 2. Felul în care un pianist atinge clapele pianului în timpul execuției unei piese muzicale. 3. (Impr.)

tusi
TUȘÍ, tușesc, vb. IV. Intranz. A inspira scurt și a expira brusc și cu zgomot aerul din plămâni (de obicei ca simptom al unei boli); a avea un acces de tuse. – Lat. tussire.

tusica
TUȘÍCĂ, tușici, s.f. (Pop. și fam.) Mătușica. – Din [mă]tușică.

tusier
TUȘIÉR, tușieri, s.m. Arbitru secundar la un joc sportiv, care supraveghează desfășurarea jocului de pe marginea terenului. [Pr.: -și-er] – Tușă^1 + suf. -ier.

tusiera
TUȘIÉRĂ, tușiere, s.f. Cutie de metal care conține o perniță îmbibată cu tuș, folosită la umezirca ștampilei, înainte de aplicarea ei. [Pr.: -și-e-] – Tuș + suf. -ieră.

tusina
TUȘINÁ, tușinez, vb. I. 1. Tranz. (Reg.) A tunde oile pe sub pântece și între picioarele dinapoi, pentru a ușura mulsul și suptul mieilor. 2. A tunde scurt părul, barba sau mustața cuiva. 3. A tăia ațele, destrămaturile de la capetele sau de pe laturile unei țesături, ale unei împletituri. 4. A tunde iarba; a aranaja (la același nivel) frunzișul unor arbori sau arbuști. – Lat. *tonsionare (< tonsio).

tusinare
TUȘINÁRE s.f. (Reg.) Acțiunea de a tușina și rezultatul ei. – V. tușina.

tusinat
TUȘINÁT^1, tușinaturi, s.n. (Reg.) Faptul de a tușina. – V. tușina.

TUȘINÁT^2, -Ă, tușinați, -te, adj. (Reg.) 1. (Despre oi) Tuns pe sub pântece și între picioarele dinapoi. 2. (Despre păr, barbă, mustăți) Tuns scurt. 3. (Despre iarbă, copaci) Tuns scurt sau la același nivel. – V. tușina.

tusinatura
TUȘINĂTÚRĂ, tușinături, s.f. (Reg.) Lână scurtă (de calitate inferioară) obținută prin tușinarea oilor. – Tușina + suf. -ătură.

tusit
TUȘÍT s.n. Faptul de a tuși; acces de tuse; tușitură. – V. tuși.

tusitura
TUȘITÚRĂ, tușituri, s.f. (Rar) Tușit. – Tuși + suf. -tură.

tuta
TÚTĂ^1, tute, s.f. (Reg.) Persoană care vorbește vrute și nevrute; p. ext. prostănac, tont. – Et.nec.

TÚTĂ^2, tute, s.f. Instrument în formă de cilindru, folosit pentru a prinde și scoate țevile rămase accidental în gaura unei sonde. – Din fr. tute.

tutea
TUTEÁ s.f. sg. (Înv.) Oxid de zinc. – Din tc. tutya.

tutela
TUTELÁ, tutelez, vb. I. Tranz. A avea ceva sau pe cineva în grijă; a proteja, a ocroti; a patrona. – Din tutelă.

tutelaj
TUTELÁJ, tutelaje, s.n. (Rar) Tutelă. – Tutelă + suf. -aj.

tutelar
TUTELÁR, -Ă, tutelari, -e, adj. Privitor la tutelă, care aparține unei tutele, care constituie o tutelă; care ocrotește, protejează. ♦ Care are în subordine o instituție, organizație (exercitând atribuții de coordonare, de control etc.). – Din fr. tutélaire, lat. tutelaris.

tutelare
TUTELÁRE s.f. Acțiunea de a tutela și rezultatul ei. – V. tutela.

tutela
TUTÉLĂ, tutele, s.f. 1. Acțiunea de a tutela; instituție legală având drept scop ocrotirea și administrarea intereselor unui minor sau ale unui alienat sau debil mintal; tutelaj, epitropie. 2. Administrare, control etc. exercitate asupra unei instituții, organizații etc. aflate în subordine, asupra unui teritoriu dependent etc. 3. Sprijin, ocrotire, protecție. – Din fr. tutelle, lat. tutela.

tutore
TUTÓRE, -OARE, tutori, -oare, s.m. și f. Persoană autorizată să exercite dreptul de tutelă (1); epitrop. – Din it. tutore. Cf. fr. t u t e u r.

tutu
TUTÚ, tutuuri, s.n. Costum de dans pentru balerine (în dansul clasic), făcut din mai multe fuste suprapuse scurte și transparente. [Pr.: tütü] – Din fr. tutu.

tutui
TUTUÍ, tutuiesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. A(-și) spune „tu” când stă (ori stau) de vorbă (ca semn al relațiilor familiare); a fi în relații familiare cu cineva. – Din tu (după fr. tutoyer).

tutuiala
TUTUIÁLĂ, tutuieli, s.f. Tutuire. – Tutui + suf. -eală.

tutuire
TUTUÍRE, tutuiri, s.f. Faptul de a (se) tutui; tutuiala, tutuit. – V. tutui.

tutuit
TUTUÍT, tutuituri, s.n. Tutuire. – V. tutui.

tutun
TUTÚN, (1), s.m., (2, 3) tutunuri, s.n. 1. S.m. Plantă erbacee din familia solanaceelor, cu tulpina înaltă, cu frunzele mari și moi, ovale, rotunde sau lanceolate, de un verde-închis, cu flori albe, roz sau roșii, reunite în buchete (Nicotiana tabacum). ♢ Tutun turcesc = varietate de tutun cu tulpina ramificată și cu flori galbene-verzui (Nicotiana rustica). 2. S.n. (Colectiv) Frunze de tutun (1), care, supuse unui tratament special, se fumează, se prizează sau se mestecă. 3. S.n. (Înv.) Pachet de tutun (2). – Din tc. tütün.

tutunarie
TUTUNĂRÍE, tutunării, s.f. 1. Plantație de tutun (1). 2. (Înv.) Tutungerie. – Tutun + suf. -ărie.

tutunarit
TUTUNĂRÍT s.n. 1. (Rar) Faptul de a cultiva tutun (1); îndeletnicire a cultivatorului de tutun. 2. Dare plătită în trecut domniei de către cei care cultivau tutun. – Tutun + suf. -ărit.

tutungereasa
TUTUNGEREÁSĂ, tutungerese, s.f. (Fam.) Tutungioaică. – Tutungiu + suf. -ăreasă.

tutungerie
TUTUNGERÍE, tutungerii, s.f. Mic magazin în care se vând țigări, chibrituri, ziare etc.; debit, tutunărie (2). – Tutungiu + suf. -ărie.

tutungioaica
TUTUNGIOÁICĂ, tutungioaice, s.f. Femeie care vinde într-o tutungerie; tutungereasă. – Tutungiu + suf. -oaică.

tutungiu
TUTUNGÍU, tutungii, s.m. Bărbat care vinde într-o tutungerie. – Din tc. tütüncü.

tutuniu
TUTUNÍU, -ÍE, tutunii, adj. De culoarea frunzelor uscate de tutun; cafeniu-verzui. – Tutun + suf. -iu.

tweed
TWEED s.n. Stofă confecționată din fire de lână fină cu fibre lungi, de culori diferite. [Pr.: tŭid] – Cuv. engl.

tweeter
TWEETER, tweetere, s.n. Difuzor special pentru redarea frecvențelor înalte. [Pr.: tuítăr] – Din engl. tweeter.

twist
TWIST, twisturi, s.n. Dans modern (de origine americană) caracterizat prin mișcări de sucire ritmică a corpului; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: tŭist] – Din engl., fr. twist.

t
Ț s.m. invar. A douăzeci și cincea literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (consoană semioclusivă dentală sonoră (4)). [Pr.: țe].

ta
ȚA interj. (Repetat) Strigăt cu care se cheamă sau se alungă caprele și oile. – Onomatopee.

tac
ȚAC interj. Cuvânt care imită un țăcănit sau zgomotul produs la tăierea unui material (cu foarfecele). ♢ Loc. adv. Țac-pac = repede, cât ai clipi din ochi. – Onomatopee.

tafandache
ȚAFANDÁCHE s.m. (Fam.) Tânăr sclifosit și ridicol; fante. – Et. nec.

tagla
ȚÁGLĂ, țagle, s.f. 1. Semifabricat de oțel cu secțiunea dreptunghiulară sau circulară, din care se laminează bare, sârme etc. și din care se forjează sau se ștanțează diferite piese; biletă. 2. Partea ascuțită a unui par, care intră în pământ. ♢ Expr. A rămâne cu ochii țaglă = a rămâne cu ochii țintă, pironiți. – Din germ. Zaggel.

tah
ȚAH interj. (Rar; repetat) Cuvânt care imită lătratul câinelui; ham^1. – Onomatopee.

taica
ȚÁICĂ s.f. (Reg.) Țață. – Probabil contaminare între țață și [da]ică.

tal
ȚAL, țali, s.m. (Ieșit din uz) Chelner care încasa costul consumației într-un local public. – Din germ. Zahl [kellner].

tambal
ȚAMBAL, țambale, s.n. Instrument muzical popular de percuție, alcătuit dintr-o cutie de rezonanță de formă trapezoidală, așezată orizontal (pe picioare), prevăzută cu coarde de metal care sunt lovite cu două ciocănele speciale. [Pl. și: țambaluri – Var.: țimbál s.n., țimbálă s.f.] – Din germ. Zimbal, lat. cymbalum.

tambalagiu
ȚAMBALAGÍU, țambalagii, s.m. Muzicant care cântă la țambal. – Țambal + suf. -agiu.

tambalist
ȚAMBALÍST, țambaliști, s.m. Țambalagiu. – Țambal + suf. -ist.

tambra
ȚÁMBRĂ, țambre, s.f. Construcție de lemn care căptușește pereții unei galerii de mină sau a unei fântâni. – Din pol. cembra.

tanc
ȚANC^1 interj. (Adesea repetat) Cuvânt care redă un zgomot ascuțit, metalic. – Onomatopee.

ȚANC^2, (2) țancuri, s.n. 1. (În loc. adv.) La țanc = la timp, la momentul potrivit. 2. (Reg.) Bețisor cu mai multe crestături, cu care se măsoară laptele la stână sau țuica în cazan. – Et. nec.

ȚANC^3, țancuri, s.n. (Reg.) Vârf ascuțit și înalt de stâncă. – Din germ. Zinken (dial. Zanken).

tandara
ȚÁNDĂRĂ, țăndări, s.f. Bucățică (subțire și lunguiață) care se desprinde sau care sare dintr-un lemn, dintr-o piatră etc. prin cioplire sau spargere; așchie. ♢ Expr. A-i sări (cuiva) țandăra = a se înfuria, a se supăra. [Var.: (reg.) țándură, țândără s.f.] – Din săs. zänder (< germ. Zunder), magh. candra.

tandura
ȚÁNDURĂ s.f. v țandără.

tantos
ȚÁNȚOȘ, -Ă, țanțoși, -e, adj. Semeț, mândru, îngâmfat, fudul; arogant. – Et. nec.

tantosie
ȚANȚOȘÍE s.f. (Rar) Mândrie, semeție, îngâmfare, fudulie. – Țanțos + suf. -ie.

tap
ȚAP, țapi, s.m. 1. Masculul caprei domestice, al caprei negre și al căprioarei. ♢ Țap ispășitor = a) (în Biblie) țap (1) pe care marele preot îl încărca la sărbătorirea ispășirii cu toate păcatele neamului lui Israel și care era apoi alungat în deșert; b) fig. persoană asupra căreia se aruncă vina pentru greșelile altora. ♢ Expr. A sta ca un țap logodit = a sta țeapăn, prostit, aiurit. 2. Pahar special de bere, cu toartă, având capacitatea de 300 ml; conținutul unui astfel de pahar. 3. (Art.) Numele unei constelații în care intră Soarele la solstițiul de iarnă. – Cf. alb. c a p,  c j a p, scr. c a p.

tapap
ȚAPÁP, țapape, s.n. Parâmă înfășurată pe arborada unei nave, pentru a susține pe marinarii care lucrează la pânze. – Et. nec.

tapin
ȚAPÍN s.n. v. țapină.

tapinar
ȚAPINÁR, țapinari, s.m. Muncitor care manevrează buștenii cu țapina. – Țapină + suf. -ar.

tapina
ȚAPÍNĂ, țapine, s.f. Unealtă formată dintr-o cange de oțel fixată într-o coadă de lemn, întrebuințată la manevrarea buștenilor. [Var.: (reg.) țapín s.n.] – Et.nec.

tapos
ȚÁPOȘ, -Ă, țapoși, -e, adj. (Despre coarnele vitelor) Drept și ridicat în sus; (despre vite) cu coarnele drepte și ridicate în sus. – Cf. ț a p.

tar
ȚAR, țari, s.m. Titlu purtat în trecut de monarhii unor state slave; persoană care purta acest titlu. – Din rus. țar.

tarat
ȚARÁT, țarate, s.n. Stat cârmuit de un țar. – Țar + suf. -at.

tara
ȚÁRĂ, țări, s.f. I. 1. Teritoriu locuit de un popor organizat din punct de vedere administrativ și politic într-un stat; p.ext. stat. ♢ Expr. Țara lui Cremene (sau a lui Papură-Vodă) = loc fără stăpân, unde fiecare face ce-i place, fără să dea seamă cuiva. (Fam.) Te joci cu țara în bumbi? formulă prin care se atrage atenția cuiva că greșește atunci când subestimează o persoană sau o problemă. A plăti (cât) un colț de țară = a valora foarte mult. A pune țara la cale = a) a conduce, a administra o țară; b) (ir.) a discuta o chestie importantă (de ordin politic) fără a avea competența necesară; p. ext. a discuta multe și de toate. (Pop.) A se duce la țară (sau în țări) = a se duce în lume. Țara e largă = ești liber să faci ce vrei, să pleci unde vrei. La colț de țară sau la mijloc de masă și la colț de țară = într-un loc ferit de primejdii. Peste nouă (sau șapte) mări (și) peste nouă (sau șapte) țări = foarte departe. A ajunge (sau a se face, a rămâne) de poveste în țară = a i se duce cuiva vestea, a ajunge de pomină. (Fam.) A sta prost (sau rău) cu țara = a nu avea bani. Țara nimănui = a) (în basme) țară fără stăpân; b) spațiu neocupat de armate între două fronturi de luptă; zonă neutră. ♦ (Intră în denumirea unor state sau ținuturi) Țara Românească, Țările de Jos. ♦ (În vechea organizare politică și administrativă a României) Provincie. 2. Regiune, ținut, teritoriu. ♦ Șes. 3. Locul în care s-a născut sau trăiește cineva; patrie. 4. (În opoziție cu oraș) Mediu rural, sat. ♢ Loc. adj. De (sau de la) țară = de la sat; rural. II. 1. Locuitorii unei țări (I 1); popor; națiune; p. ext. oameni, lume. ♢ Expr. A afla târgul și țara = a afla toată lumea. A se pune cu țara = a intra în conflict cu toată lumea. 2. (Înv.) Populație de la sate; țărănime. [Var.: (înv.) țeáră s.f.] – Lat. terra.

tarc
ȚARC, țarcuri, s.n. 1. Loc îngrădit (uneori acoperit), unde se adăpostesc sau se închid oile, vitele etc.; ocol. 2. Îngrăditură, gard de nuiele, spini, de spini etc. în jurul unei clăi de fân pentru a o feri de vite; p.ext. suprafața împrejmuită de acest gard. 3. Mică îngrăditură făcută din stinghii, în care sunt ținuți copii mici când încep să umble, pentru a li se limita spațiul de deplasare. 4. Numele unui joc de copii. – Cf. alb. c a r k, gr. t s á r k o s.

tarca
ȚÁRCĂ, țărci, s.f. 1. (Ornit.) Coțofană. ♢ Expr. A-i umbla (cuiva) gura ca la (o) țarcă = a fi limbut, a vorbi mult și fără rost. A sta ca țarca în par = a fi gata de plecare. 2. Fig. (Depr.) Gură (considerată ca organ al vorbirii). 3. Epitet depreciativ dat unei femei care vorbește mult. – Din magh. szarka.

tarevici
ȚARÉVICI, țarevici, s.m. Titlu purtat în trecut de fiul țarului desemnat de a fi moștenitor la tron; persoană care purta acest titlu. [Acc. și țárevici] – Din rus. țarevici, fr. tsarévitch.

tarigradean
ȚARIGRĂDEÁN, -Ă, țarigrădeni, -e, adj., s.m. (Înv.) 1. Care aparține Țarigradului, privitor la Țarigrad, originar din Țarigrad. 2. S.m. Locuitor al Țarigradului. [Var.: țărigrădeán, -ă adj., s.m.] – Țarigrad (n.pr. = Constantinopol) + suf. -ean.

tarigradeanca
ȚARIGRĂDEÁNCĂ, țarigrădence, s.f. (Înv.) Locuitoare a Țarigradului. – Țarigrădean + suf. -că.

tarina
ȚÁRINĂ^1, țarini, s.f. 1. Câmp cultivat; ogor, arătură. 2. (Pop.) Teritoriul unei comune (cu pământ arabil, pășuni, păduri etc.). ♢ Poarta țarinii = poartă făcută la începutul drumurilor care intră într-un sat. Gardul țarinii = gard care împrejmuiește un sat. 3. (Mai ales art.) Numele unui dans popular în perechi, cu mișcări moderate, care se dansează însoțit de strigături cântate sau recitate; melodie după care se execută acest dans. [Var.: (reg.) țárnă, (înv.) țeárină s.f.] – Cf. scr. c a r i n a.

ȚARÍNĂ^2, țarine, s.f. 1. Soția țarului. 2. Titlu dat împărăteselor Rusiei; persoană care purta acest titlu. – Din fr. tsarine.

tarism
ȚARÍSM s.n. Formă de guvernământ monarhică în care puterea supremă aparținea țarului; regimul țarist. – Din fr. tsarisme.

tarist
ȚARÍST, -Ă, țariști, -ste, adj. Care aparține țarului, privitor la țar; partizan al țarului sau al țarismului. – Din fr. tsariste.

tarna
ȚÁRNĂ s.f. v. țarină^1.

tartam
ȚARȚÁM, țarțamuri, s.n. (Reg.) Ciucure, franj; dantelă; (la pl.) podoabe, zorzoane. [Var.: sarsám, sărsám, zarzám s.n.] – Din magh. szerszám.

tata
ȚÁȚĂ, țațe, s.f. 1. (Pop.) Mătușă. ♦ Termen de respect cu care cineva se adresează (la țară) unei surori mai mari sau unei femei mai în vârstă; lele. 2. (Pop.) Termen alinător dat de un bărbat femeii iubite; mândră. 3. (Peior.) Epitet pentru o femeie vulgară, lipsită de gust și de finețe; mahalagioaică. – Din ngr. tsa'tsa.

tacalas
ȚĂCĂLÁȘ s.n. v. săcălaș.

tacalie
ȚĂCĂLÍE, țăcălii, s.f. Barbă mică și ascuțită; cioc, barbișon. – Et. nec.

tacaneala
ȚĂCĂNEÁLĂ, țăcăneli, s.f. Faptul de a (se) țăcăni. 1. Țăcănit^1. ♢ Loc. adv. Pe (sau în) țăcăneală = cu pas sau mers ritmic. 2. Fig. Țicneală, sminteală. – Țăcăni + suf. -eală.

tacani
ȚĂCĂNÍ, țăcănesc, vb. IV. 1. Intranz. A produce un zgomot ritmic, repetat, prin ciocănituri, pocnituri, declanșarea unui mecanism etc. ♦ Tranz. (Fam.) A scrie ceva la mașina de scris. 2. Refl. Fig. A se sminti, a se țicni. – Țac + suf. -ăni.

tacanit
ȚĂCĂNÍT^1, țăcănituri, s.n. Faptul de a țăcăni; zgomot, repetat produs de un lucru care țăcănește; țăcănitură. – V. țăcăni.

ȚĂCĂNÍT^2, -Ă, țăcăniți, -te, adj. 1. (Despre mersul cailor) Cu pași mărunți și regulați. 2. Fig. Smintit, țicnit. V. țăcăni.

tacanitura
ȚĂCĂNITÚRĂ, țăcănituri, s.f. Țăcănit^1. – Țăcăni + suf. -tură.

tahni
ȚĂHNÍ, pers.3 țăhnește, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre câini) A lătra cu întreruperi (mai ales urmărind sălbăticiunile sau vânatul); a chefni. – Țah + suf. -(ă)ni.

tahnit
ȚĂHNÍT, țăhnituri, s.n. (Reg.) Lătrat de câine (când urmărește vânatul); chefnit. – V. țăhni.

tandari
ȚĂNDĂRÍ, țăndăresc, vb. IV. Tranz. A face țăndări; a sfărâma în bucăți. – Din țandără.

tandarica
ȚĂNDĂRÍCĂ, țăndărele, s.f. Diminutiv al lui țandără; așchiuță, surcică. ♦ Fig. (și s.m.) Om mic de statură; copil. [Var.: (reg.) țăndurícă s.f.] – Țandără + suf. -ică.

tandaros
ȚĂNDĂRÓS, -OÁSĂ, țăndăroși, -oase, adj. (Reg.) Care se desface în așchii, care se sfărâmă; așchios. – Țandără + suf. -os.

tapoi
ȚĂPÓI, țăpoaie, s.n. (Reg.) 1. Furcă (mare) cu coada lungă și cu dinți drepți de fier, cu care se ridică snopii de grâu, maldărele de fân sau de coceni etc. ♦ Furcă în vârful căreia este fixat sacul de pescuit. 2. Căpriorul de la mijloc la casele tărănești. – Țeapă + suf. -oi.

tapuc
ȚĂPÚC, țăpuci, s.m. (Reg.) Diminutiv al lui țap (1). – Țap + suf. -uc.

tapulean
ȚĂPULEÁN, țăpuleni, s.m. (Reg.) Țap tânăr. – Țap + suf. -ulean.

taran
ȚĂRÁN, țărani, s.m. Persoană care locuiește în mediul rural, având ca ocupație principală agricultura și creșterea animalelor; persoană care face parte din țărănime; sătean. – Țară + suf. -an.

taranca
ȚĂRÁNCĂ, țărance (țărănci), s.f. 1. Femeie care locuiește în mediul rural; săteancă. 2. (Iht.; reg.) Ocheană, babușcă. – Țăran + suf. -că.

tarancuta
ȚĂRĂNCÚȚĂ, țărăncuțe, s.f. Diminutiv al lui țărancă; tărancă tânără, fată de țăran. – Țărancă + suf. -uță.

taranesc
ȚĂRĂNÉSC, -EÁSCĂ, țărănești, adj. Care aparține țăranilor, care provine de la țărani, de țăran. ♦ (Substantivat, f. art.) Dans popular răspândit în nordul Moldovei, cu mișcări vioaie; melodie după care se execută acest dans. – Țăran + suf. -esc.

taraneste
ȚĂRĂNÉȘTE adv. In felul țăranilor, ca țăranii. – Țăran + suf. -ește.

taranie
ȚĂRĂNÍE, (2) țărănii, s.f. 1. Condiția, starea, viața de țăran. 2. Vorbă, expresie țărănească. ♦ (Peior.) Bădărănie, mojicie, grosolănie. – Țăran + suf. -ie.

taranime
ȚĂRĂNÍME s.f. Populația mediului sătesc ocupată nemijlocit cu cultivarea pământului și creșterea animalelor; totalitatea țăranilor, mulțime de țărani. – Țăran + suf. -ime.

taranism
ȚĂRĂNÍSM, s.n. 1. Tendința unor scriitori de a-și alege motive de inspirație din viața țărănească. 2. Vorbă, faptă, comportare grosolană, jignitoare. – Țăran + suf. -ism.

taranist
ȚĂRĂNÍST, -Ă, țărăniști, -ste, adj., s.m. 1. Adj. (Rar) Care se face pentru țărani, în interesul țăranilor. 2. S.m. Membru al Partidului Național Țărănesc sau al actualului Partid Național Țărănesc Creștin Democrat. – Țăran + suf. -ist.

taranoi
ȚĂRĂNÓI, țărănoi, s.m. 1. (Depr.) Augmentativ al lui țăran. 2. (Peior.) Om bădăran, mitocan, mojic. – Țăran + suf. -oi.

taranos
ȚĂRĂNÓS, -OÁSĂ, țărănoși, -oase, adj. (Depr.) Cu apucături de țăran. – Țăran + suf. -os.

tarana
ȚĂRẤNĂ, (2) țărâne, s.f. 1. Pământ sfărâmat mărunt. ♦ Pământul cu care se acoperă sicriul, cu care se umple groapa, mormântul. ♢ Expr. Fie-i țărâna ușoară! = (formulă folosită când se vorbește despre un mort) odihnească-se în pace! Praf și țărână = nimic. ♦ Stratul de la suprafață (sau de la mică adâncime) al pământului. ♢ Expr. A se așterne țărânii = a se întinde la pământ. 2. Fig. Trup neînsuflețit, oseminte; rămășițe pământești. [Var.: (reg.) țắrnă s.f.] – Țară + suf. -ână.

taranos
ȚĂRÂNÓS, -OÁSĂ, țărânoși, -oase, adj. (Despre pământ) Farâmicios; afânat. – Țărână + suf. -os.

tarcalan
ȚĂRCĂLÁN, țărcălanuri (țărcălane), s.n. (Reg.) 1. Unealtă asemănătoare cu compasul, întrebuințată mai ales în dulgherie. 2. Cerc luminos care se observă în jurul unui astru sau al unei alte surse de lumină. [Var.: țircălám s.n.] – Din magh. circalom.

tarcui
ȚĂRCUÍ, țărcuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A adăposti, a închide vitele, oile într-un țarc (1). 2. P. gener. A împrejmui, a îngrădi. – Țarc + suf. -ui.

tarcusor
ȚĂRCUȘÓR, țărcușoare, s.n. Diminutiv al lui țarc. – Țarc + suf. -ușor.

tarigradean
ȚĂRIGRĂDEÁN, -Ă, adj., s.m. v. țarigrădean.

tarisoara
ȚĂRIȘOÁRĂ, țărișoare, s.f. Diminutiv al lui țară. – Țară + suf. -ișoară.

tarm
ȚĂRM, țărmuri, s.n. Fâșie de pământ de-a lungul unei ape mari; p. ext. regiune de lângă o apă mare. ♦ Fig. Tărâm, ținut, meleag. [Var.: (înv.) țắrmur, țắrmure s.n.] – Din țărmur (înv., probabil < lat.).

tarmui
ȚĂRMUÍ, țărmuiesc, vb. IV. Intranz. A trage, a se opri la țărm. – Țărm + suf. -ui.

tarmuitor
ȚĂRMUITÓR, -OÁRE, țărmuitori, -oare, adj. (Rar) Care mărginește ceva; înconjurător. [Pr.: -mu-i-] – Țărmui + suf. -tor.

tarmur
ȚẮRMUR s.n. v. țărm.

tarmure
ȚẮRMURE s.n. v. țărm.

tarmurean
ȚĂRMUREÁN, -Ă, țărmureni, -e, s.m. și f. (Rar) Persoană care locuiește pe țărmul unei ape. – Țărmure + suf. -an.

tarmuri
ȚĂRMURÍ, țărmuresc, vb. IV. 1. Tranz. A mărgini, a limita, a pune hotar; p. ext. a îngrădi, a stăvili. ♦ Refl. (Inv.; despre țări, regiuni) A se învecina, a se mărgini cu... 2. Refl. (Înv.) A trage la țărm, a aborda; a țărmui. – Din țărm (sau țărmur).

tarmurit
ȚĂRMURÍT, -Ă, țărmuriți, -te, adj. (Rar.) Limitat; restrâns. – V. țărmuri.

tarna
ȚẮRNĂ s.f. v. țărână.

tarus
ȚĂRÚȘ, țăruși, s.m. Par scurt, ascuțit la un capăt, care se înfige în pământ și care servește pentru a fixa sau a lega ceva de el sau pentru a stabili un hotar, o linie de demarcație etc. – Et. nec.

tatica
ȚĂȚÍCĂ, țățici, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui țață. – Țață + suf. -ică.

tafna
ȚÂFNĂ, țâfne, s.f. (Pop.) 1. Ifos, aroganță; trufie. ♦ Arțag. ♢ Expr. A-i sări (cuiva) țâfna = a se mânia. A umbla cu țâfna în nas = a fi mereu gata de ceartă. 2. Cobe (1). – Din ngr. tsífna.

tafni
ȚÂFNÍ, țâfnesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A pufni pe nas de mânie, a vorbi cu ciudă. ♦ (Despre animale) A sufla cu putere pe nări, a sforăi. – Din țâfnă.

tafnos
ȚÂFNÓS, -OÁSĂ, țâfnoși, -oase, adj. (Pop.) Îngâmfat, arogant. ♦ Supărăcios, capricios, arțăgos. – Țâfnă + suf. -os.

tahla
ȚÂHLĂ s.f. v. sihlă.

tahlis
ȚÂHLÍȘ, țâhlișuri, s.n. (Reg.) Tufiș des. – Țâhlă + suf. -iș.

tamburuc
ȚÂMBURÚC, țâmburuce, s.n. Țumburuș. – Cf. ț u m b u r u ș.

tamburus
ȚÂMBURÚȘ s.n. v. țumburuș.

tanc
ȚÂNC, țânci, s.m. 1. (Fam.; uneori depr.) Copilaș, băiețaș. [Var.: (reg.) ținc s.m.] – Din magh. cenk.

tanca
ȚÂNCĂ, țânce, s.f. (Fam.; rar) Fetiță, copiliță. – Tânc + suf. -ă.

tandara
ȚÂNDĂRĂ s.f. v. țandără.

tangau
ȚÂNGĂU, țângăi, s.m. (Pop. peior.) Flăcăiaș, băietan. [Var.: țingău s.m.] – Țânc + suf. -ău.

tantar
ȚÂNȚÁR^1, țânțari, s.m. Numele mai multor insecte din ordinul dipterelor, cu corpul și cu picioarele lungi și subțiri, cu aripi înguste, ale căror larve se dezvoltă la cele mai multe specii în ape stătătoare, iar adulții se hrănesc cu sânge, unele specii transmițând prin înțepături frigurile palustre, altele, în stare larvară, atacând culturile de ciuperci, varză, grâu etc. (Culex). ♢ Expr. A face din țânțar armăsar = a exagera. – Lat. zinzalus.

ȚÂNȚÁR^2, țânțari, s.m. (La pl.) Nume dat populației aromâne din Macedonia de populația slavă localnică; (și la sg.) persoană care face parte din această populație. – Et. nec.

tantaras
ȚÂNȚĂRÁȘ, țânțărași, s.m. Diminutiv al lui tânțar^1. – Țânțar^1 + suf. -aș.

tantarime
ȚÂNȚĂRÍME s.f. Mulțime de țânțari^1. – Țânțar^1 + suf. -ime.

tapuri
ȚÂPURÍ, țâpuresc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A scoate un strigăt ascuțit, puternic și prelung de bucurie, de îndemn, de chemare în timpul cântecului. – Din țipa.

tapuritoare
ȚÂPURITOÁRE, țâpuritoare, s.f. (Reg.) Femeie care țâpurește. – Țâpuri + suf. -toare.

tapuritura
ȚÂPURITÚRĂ, țipurituri, s.f. (Reg.) Strigătură (1) specifică în cântecele maramureșene. – Țâpuri + suf. -ătură.

tar
ȚÂR^1 interj. Cuvânt care imită zgomotul intermitent produs de greier și de alte insecte sau de un lichid care se scurge picurând de undeva. [Var.: țârc interj.] – Onomatopee.

ȚÂR^2, țâri, s.m. 1. Scrumbie mică de mare, care se pescuiește primăvara și se consumă mai ales sărată și uscată. 2. Fig. Om foarte slab. – Din ngr. tsiros.

tara
ȚẤRĂ s.f. (Pop.) Ruptură, zdreanță. ♢ Loc. adj. și adv. O țâră = puțin, nițel. ♢ Expr. A se face țâră = a) a se rupe, a se face bucăți; b) a se ghemui de frică. – Et. nec.

tarai
ȚÂRÂÍ^1, țârâiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A cârpi, a țese (ciorapi). – Et. nec.

ȚÂRÂÍ^2, țấrâi, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A cădea sau a face să cadă picătură cu picătură, a curge sau a face să curgă câte puțin, cu intermitență (producând un zgomot caracteristic). ♦ Intranz. unipers. A bura^1. 2. Intranz. (Despre insecte și despre unele păsări) A scoate sunete caracteristice, ascuțite, scurte și repetate; a țâțâi (1). 3. Intranz. (Despre sonerie) A suna, a zbârnâi. 4. Intranz. (Rar; despre instrumente cu coarde) A răsuna în vibrații scurte și tremurătoare, lipsite de adâncime; (despre muzicanți) a cânta în acest mod. [Var.: țârcâí vb. IV] – Țâr^1 + suf. -âi.

taraiala
ȚÂRÂIÁLĂ, țârâieli, s.f. Faptul de a țârâi^2; (concr.) ploaie ușoară și de scurtă durată. [Pr.: -râ-ia-. – Var.: țârcâiálă s.f.] – Țârâi^2 + suf. -eală.

tarait
ȚÂRÂÍT^1 adv. (În legătură cu modul de a cânta la un instrument cu coarde) Din vârful arcușului, fără rezonanță; tremurat. – Din țârâi^2.

ȚÂRÂÍT^2, țârâituri, s.n. Faptul de a țârâi^2; (concr.) sunetul, zgomotul produs astfel; țârâitură. – V. țârâi^2.

taraita
ȚÂRÂÍTA s.f. art. (În loc. adv.) Cu țârâita = (puțin) câte puțin. – Din țârâi^2.

taraitura
ȚÂRÂITÚRĂ, țârâituri, s.f. Țârâit^2. [Pr.: -râ-i-. – Var.: țârcâitúră s.f.] – Țârâi^2 + suf. -tură.

tarc
ȚÂRC interj. v. țâr^1.

tarcai
ȚÂRCÂÍ vb. IV. v. țârâi^2.

tarcaiala
ȚÂRCÂIÁLĂ s.f. v. țârâială.

tarcaitura
ȚÂRCÂITÚRĂ s.f. v. țârâitură.

tarcovnic
ȚÂRCÓVNIC, țârcovnici, s.m. Persoană care are în grijă curățenia și buna rânduială a unei biserici; p. ext. cântăreț, dascăl de biserică. – Din sl. crŭkovřnikŭ.

tarcovnicesc
ȚÂRCOVNICÉSC, -EÁSCĂ, țârcovnicești, adj. Care ține de țârcovnic, privitor la țârcovnic. – Țârcovnic + suf. -esc.

tarica
ȚÂRÍCĂ s.f. (Reg.) Diminutiv al lui țâră; țârucă, țârișoară. – Țâră + suf. -ică.

tarisoara
ȚÂRIȘOÁRĂ s.f. (Reg.) Țârică. – Țâră + suf. -ișoară.

tarlai
ȚÂRLĂÍ vb. IV. v. țârlâi.

tarlai
ȚÂRLÂÍ, țấrlâi, vb. IV. Intranz. (Despre instrumente muzicale) A scoate sunete monotone și puțin armonioase; (despre instrumentiști) a cânta în acest fel. [Var.: țârlăí vb. IV] – Formație onomatopeică.

tarlait
ȚÂRLÂÍT, țârlâituri, s.n. Acțiunea de a țârlâi și rezultatul ei. [Var.: țurluít s.n.] – V. țârlâi.

tarlaitor
ȚÂRLÂITÓR, -OÁRE, țârlâitori, -oare, adj. Care țârlâie. ♦ (Substantivat, f.) Instrument muzical stricat, dezacordat. [Pr.: -lâ-i-] – Țârlâi + suf. -tor.

tarlaitura
ȚÂRLÂITÚRĂ, țârlâituri, s.f. Cântare monotonă și puțin armonioasă dintr-un instrument muzical. [Pr.: -lâ-i-] – Țârlâi + suf. -tură.

taruca
ȚÂRÚCĂ s.f. (Reg.) Diminutiv al lui țâră; țârică, țârișoară. ♢ Expr. Nici țârucă = lipsit cu totul de... – Țâră + suf. -ucă.

tasni
ȚÂȘNÍ, țâșnesc, vb. IV. Intranz. 1. (Despre lichide, aburi; la pers. 3) A ieși cu presiune printr-o crăpătură sau printr-o deschizătură. ♦ A sări, a împroșca. 2. (Despre ființe) A apărea, a sări, a ieși de undeva pe neașteptate; a intra brusc undeva, a da buzna. ♦ A porni brusc, a se repezi, a se năpusti. 3. A se ivi deodată, a izbucni cu putere, a irupe. – Din țâșt.

tasnire
ȚÂȘNÍRE, țâșniri, s.f. Acțiunea de a țâșni și rezultatul ei; apariție, săritură bruscă. – V. țâșni.

tasnitor
ȚÂȘNITÓR, -OÁRE, țâșnitori, -oare, adj. Care țâșnește. ♢ Fântână țâșnitoare = fântână arteziană, v. artezian. – Țâșni + suf. -tor.

tasnitura
ȚÂȘNITÚRĂ, țâșnituri; s.f. Faptul de a țâșni: (concr.) ceea ce a țâșnit de undeva. – Țâșni + suf. -tură.

tast
ȚÂȘT interj. v. țuști.

tasti
ȚÂȘTI interj. v. țuști.

tastibasti
ȚÂȘTI-BÂȘTI s.m. invar. (Fam.) Om de statură mică, slab și care nu are astâmpăr. ♦ Om (tânăr) neînsemnat. – Formație onomatopeică de la țâști.

tataca
ȚÂȚÁCĂ, țâțace, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui țață. – Țață + suf. -acă.

tata
ȚẤȚĂ, țâțe, s.f. 1. (Pop.) Sân, mamelă. ♢ Loc. adj. De țâță = (despre copii) sugar. ♢ Loc. adv. La țâță = la sân, la piept. ♢ Expr. A da țâța = a da să sugă, a alăpta. A avea țâță = a avea lapte suficient pentru a-și alăpta copilul. 2. Gurguiul urciorului, prin care se bea apă. 3. (Pop.) Celulă în care se dezvoltă matca albinelor. 4. Compuse: (Bot.) țâța-caprei = a) barba-caprei; b) plantă erbacee cu frunzele alungite, cu florile galbene-aurii (Tragopogon pratensis); țâța-oii = a) degetar; b) ciuboțica-cucului; țâța-vacii = a) varietate de viță de vie care produce struguri cu boabe lunguiețe, cărnoase; razachie (Vitis); b) ciuboțica-cucului; c) plantă erbacee cu frunzele dispuse în rozetă și cu florile galbene, așezate în umbele la vârful tulpinii (Primula elatior); țâța-fiului = plantă de munte cu rizom scurt și gros, tulpină înaltă, frunze ovale și flori roșii (Polygonum bistorca); țâța-mielului = urechelniță; țâța-oilor = arnică. – Lat. *titia.

tatai
ȚÂȚÂÍ, țấțâi, vb. IV. Intranz. 1. (Despre animale și insecte) A țârâi^2 (2). 2. (Despre oameni) A scoate un sunet asemănător cu un „ț” prelungit care exprimă nemulțumire, dezaprobare etc. 3. A tremura. ♢ Expr. A-i țâțâi (cuiva) inima (sau, fam., fundul) = a-i fi foarte frică, a tremura de frică. – Onomatopee.

tatait
ȚÂȚÂÍT s.n. Faptul de a țâțâi; (concr.) sunet ascuțit, strident. – V. țâțâi.

tatana
ȚÂȚẤNĂ, țâțâni, s.f. 1. Balama. ♢ Expr. A scoate (pe cineva) din țâțâni = a supăra rău, a înfuria pe cineva, a scoate din sărite. A-și ieși din țâțâni = a-și pierde răbdarea, a se înfuria. 2. Porțiune unde cele două valve ale unei scoici sunt unite printr-un ligament elastic. 3. (Pop.) Rădăcina unui furuncul. – Lat. *titina.

tatisoara
ȚÂȚIȘOÁRĂ, țâțișoare, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui țâță (1); țâțucă. – Țâță + suf. -ișoară.

tatoasa
ȚÂȚOÁSĂ, țâțoase, adj. (Despre femei) Cu sânii mari. – Țâță + suf. -oasă.

tatuca
ȚÂȚÚCĂ, țâțuci, s.f. (Reg.) Țâțișoară. – Țâță + suf. -ucă.

teapa
ȚEÁPĂ, țepi, s.f. 1. Par lung și ascuțit la un capăt (folosit în trecut ca instrument de supliciu); p. restr. vârful unui astfel de par. 2. Prelungire ascuțită și țepoasă la spicele cerealelor; (la pl.) resturile tulpinilor unor păioase, rămase în pământ după ce plantele au fost cosite. 3. Ghimpe, așchiuță, spin. 4. (La pl.) Păr aspru, ghimpos care acoperă corpul unor animale. – Cf. sl. č e p a t i.

teapan
ȚEÁPĂN, -Ă, țepeni, -e, adj. 1. Care este lipsit de elasticitate, care nu se mlădiază; tare, rigid, neclintit, fix. ♦ Înțepenit, anchilozat. ♦ Încremenit, înlemnit, inert; p. ext. lipsit de viață, mort. 2. (Despre construcții, obiecte) Solid^2, trainic. 3. (Despre ființe) Voinic, robust, puternic, viguros. 4. (Pop.) Strașnic, grozav (de tare, de mare, de mult). – Din sl. č e p ĕ n ŭ.

teara
ȚEÁRĂ, s.f. v. țară.

tearina
ȚEÁRINĂ, s.f. v. țarină

teasta
ȚEÁSTĂ, țeste, s.f. (Pop.) 1. Cutie craniană, craniu, scăfârlie, hârcă; p. ext. cap^1. 2. Carapace. – Lat. testa.

teava
ȚEÁVĂ, țevi, s.f. Piesă de metal, de material plastic, de cauciuc etc., de formă cilindrică și goală în interior, cu lungime mare în raport cu diametrul ei exterior, realizată prin deformare plastică, prin turnare sau prin sudură și având numeroase întrebuințări. ♢ Țeavă de extracție = țeavă de oțel cu diametrul relativ mic, utilizată la sondele de extracție a petrolului în vederea formării unei conducte. ♦ (La armele de foc) Cilindru de oțel prin care trece proiectilul. ♦ Tub cilindric sau conic, folosit în întreprinderile textile ca suport pentru înfășurarea firelor. – Din sl. cĕvĩ.

techin
ȚECHÍN, țechini, s.m. Veche monedă de aur, arabă și italiană. – Din it. zecchino.

tel
ȚEL, țeluri, s.n. 1. Punct, loc la care cineva vrea să ajungă; p. ext. obiectiv către care tinde cineva, punct final; scop. 2. (Înv.) Punct, semn care se ochește, care trebuie nimerit când se trage cu o armă; țintă. ♦ Cătarea puștii. ♢ Loc. adv. În țel sau în țelul puștii = în bătaia puștii. ♦ Dispozitiv de ochire așezat în interiorul lunetei unei arme. – Cf. germ. Z i e l, rus. ț e l, magh. c e l.

telina
ȚÉLINĂ^1, țeline, s.f. Plantă erbacee aromatică din familia umbeliferelor, cu frunze mari, penate, cu flori albe, cu un rizom gros, globulos și cărnos, cultivată ca plantă culinară (Apium graveolens). – Din ngr. sélinon.

ȚÉLINĂ^2, țelini, s.f. 1. Pământ care nu s-a lucrat niciodată sau care a fost lăsat mulți ani nelucrat; pârloagă. 2. Pășune, fâneață (naturală sau semănată). – Din bg., scr. celina.

telinos
ȚELINÓS, -OÁSĂ, țelinoși, -oase, adj. (Despre pământ) Nelucrat, necultivat; înțelenit.- Țelină^2 + suf. -os.

tencusa
ȚENCÚȘĂ, țencușe, s.f. (Reg.) 1. Bucățică lunguiață și ascuțită care se taie și se scoate dintr-un pepene, dintr-o pâine etc. pentru a fi gustată. ♦ Așchie. 2. Numele unui joc asemănător cu țintarul. – Et. nec. Cf. germ. Z i n k e.

tepos
ȚEPÓS, -OÁSĂ, țepoși, -oase, adj. Care are țepi; ghimpos. – Țeapă + suf. -os.

teposica
ȚEPOȘÍCĂ, țepoșici, s.f. 1. Plantă din familia gramineelor, cu tulpina rigidă și aspră în partea superioară, cu frunze subțiri, rigide, aspre și cu spice lungi (Nardus stricta). 2. Plantă păroasă din familia umbeliferelor, cu frunze penate, cu flori albe sau trandafirii dispuse în umbele compacte și cu fructul acoperit de peri aspri (Tordylium maximum). – Țepos + suf. -ică.

tepusa
ȚEPÚȘĂ, țepușe, s.f. 1. Par ascuțit, țeapă; p. restr. vârf ascuțit al unui par. 2. Așchiuță. ♦ Ghimpe, spin. – Țeapă + suf. -ușă.

teremonie
ȚEREMÓNIE s.f. v. ceremonie.

tesala
ȚESÁLĂ, țesale, s.f. 1. Unealtă de metal dințată, cu care se curăță pielea și părul vitelor, îndeosebi al cailor. 2. Fig. (Fam.) Bătaie zdravănă. – Din bg., scr. česalo.

tesala
ȚESĂLÁ, țesál, vb. I. Tranz. 1. A curăța, a peria un animal cu țesala (1). 2. Fig. (Fam.) A bate zdravăn. [Prez. ind. și: țesắl] – Din țesală.

tesalare
ȚESĂLÁRE, țesălări, s.f. Acțiunea de a țesăla și rezultatul ei. – V. țesăla.

tesalat
ȚESĂLÁT^1 s.n. Faptul de a țesăla. – V. țesăla.

ȚESĂLÁT^2, -Ă, țesălați, -te, adj. Curățat, periat cu țesala. – V. țesăla.

tesator
ȚESĂTÓR, -OÁRE, țesători, -oare, s.m. și f. Persoană care țese, care se ocupă cu meșteșugul țesutului; muncitor care lucrează la un război de țesut. – Țese + suf. -ător.

tesatorie
ȚESĂTORÍE, (2) țesătorii, s.f. 1. Arta, meșteșugul țesutului. 2. Atelier, fabrică unde se fac diferite țesături. – Țesător + suf. -ie.

tesatura
ȚESĂTÚRĂ, țesături, s.f. 1. Produs textil obținut la războaiele de țesut prin încrucișarea în unghi drept a unor fire de urzeală și de bătătură; pânză, stofă sau alt obiect țesut din fire textile. ♦ Reparație făcută la un obiect de îmbrăcăminte printr-o cusătură specială. 2. Felul în care este țesută o pânză, o stofă etc. 3. Fig. Structură, fel de compoziție al unei opere, al unui lucru etc.; urzeală. ♦ Împletire, întretăiere de lucruri de același fel. ♦ Intrigă, uneltire. – Țese + suf. -ătură.

tese
ȚÉSE, țes, vb. III. 1. Tranz. A încrucișa în unghi drept două sisteme de fire la războiul de țesut, trecând cu suveica bătătura prin urzeală, pentru a face o țesătură. ♢ Refl. pas. Se țese pânză multă. 2. Tranz. A cârpi un ciorap, o haină etc., făcând cu acul o cusătură specială. ♦ A broda, a împodobi. 3. Tranz. (Despre păianjeni) A-și face pânza. 4. Refl. recipr. Fig. A se încrucișa, a se întretăia (ca firele unei urzeli). ♦ A se îmbina. 5. Tranz. Fig. A pune la cale, a urzi o intrigă, un complot etc.; a unelti. – Lat. texere.

tesere
ȚÉSERE, țeseri, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) țese. – V. țese.

test
ȚEST, țesturi, s.n. 1. Obiect de pământ sau de fontă de forma unui clopot, cu care se acoperă pâinea, mălaiul etc. puse la copt pe vatra încinsă. 2. (Pop.) Carapace de broască țestoasă. – Lat. *testum.

testos
ȚESTÓS, -OÁSĂ, țestoși, -oase, adj. Acoperit de carapace. Broască țestoasă. – Țest + suf. os.

tesut
ȚESÚT^1, țesuturi, s.n. 1. Faptul de a țese; meșteșugul țesătoriei. 2. Țesătură (1). 3. Ansamblu de celule animale sau vegetale având aceeași structură și aceleași funcții într-un organism. Țesut nervos. – V. țese.

ȚESÚT^2, -Ă, țesuți, -te, adj. 1. Care a fost confecționat la războiul^2 mecanic sau manual. 2. Care a fost cârpit^2. – V. țese.

tesutoterapie
ȚESUTOTERAPÍE s.f. (Med.) Trantament cu țesuturi conservate în scopul refacerii organului bolnav. – Țesut + terapie (după fr. tissuthérapie).

tevar
ȚEVÁR, țevare, s.n. Aparat care servește la răcire, la înghețare; cadă de răcire prin care trec țevile la cazanul de fabricat țuică. – Țeavă + suf. -ar.

tevarie
ȚEVĂRÍE, țevării, s.f. 1. Totalitatea țevilor unei instalații, ale unui aparat etc. 2. Atelier, secție dintr-o întreprindere în care se fabrică și se prelucrează țevi. Țeavă + suf. -ărie.

tevisoara
ȚEVIȘOÁRĂ, țevișoare, s.f. Diminutiv al lui țeavă. – Țeavă + suf. -ișoară.

tevos
ȚEVÓS, -OÁSĂ, țevoși, -oase, adj. (Rar) Gol în interior, găurit ca țeava. – Țeavă + suf. -os.

tevui
ȚEVUÍ, țevuiesc, vb. IV. Tranz. A trece pe țevi firele de bătătură de pe bobine, mosoare, sculuri, cu ajutorul sucalei, înainte de a se introduce în suveică. – Țeavă + suf. -ui.

tevuire
ȚEVUÍRE, țevuiri, s.f. Acțiunea de a țevui și rezultatul ei. – V. țevui.

tiba
ȚÍBĂ interj. (Reg.) Cuvânt cu care se alungă câinii. – Cf. ucr. c i b a.

tica
ȚÍCĂ s.m. (Fam.) Termen de adresare pentru un copil. – Din [băie]țică.

ticla
ȚÍCLĂ, țicle, s.f. Instrument pentru pescuit raci. – Et. nec.

ticlau
ȚICLẮU, țiclăuri, s.n. (Reg.) Stâncă foarte ascuțită și înaltă; vârf de munte sau de deal; pisc. – Din magh. szikla.

ticlean
ȚICLEÁN, țicleni, s.m. (Ornit.) Țiclete. – Et. nec.

ticlete
ȚICLÉTE, țicleți, s.m. Pasăre insectivoră cățărătoare, cu ciocul conic, drept și cu penajul cenușiu pe spate și alb pe pântece; țoi^1, țiclean (Sitta europaea). – Et. nec.

ticlinc
ȚICLÍNC s.n. v. țicling.

ticling
ȚICLÍNG, țiclinguri, s.n. Lamă de otel (cu mâner), folosită la răzuirea parchetului. [Var.: țiclínc s.n., țiglínă s.f.] – Din germ. Ziehklinge.

ticneala
ȚICNEÁLĂ s.f. (Fam.) Sminteală, nebunie; manie. – Țicni + suf. -eală.

ticni
ȚICNÍ, țicnesc, vb. IV. Refl. (Fam.) A-și pierde puterea de judecată; a înnebuni, a se sminti. a se zăpăci, a se țăcăni. – Cf. scr. c i k n u t i.

ticnit
ȚICNÍT, -Ă, țicniți, -te, adj. 1. (Fam.) Smintit, zăpăcit, țăcănit, nebun. 2. (Rar; despre obiecte) Plesnit^2, crăpat. – V. țicni.

ticui
ȚICUÍ, pers. 3 țicuiește, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre undiță) A face o mișcare bruscă atunci când peștele mușcă din momeală; a zvâcni. – Et. nec.

tidula
ȚIDÚLĂ, țidule, s.f. (Pop. și fam.) Bucată (mică) de hârtie cuprinzând o însemnare scurtă (și servind ca permis, ca dovadă, ca chitanță etc.); bilet. – Din ucr. cidula, pol. cedula.

tif
ȚIF s.m. (Rar) Iarbă cu firul cilindric, fără foi. – Et. nec.

tigaie
ȚIGÁIE, țigăi, adj. (Despre lână) Scurtă și creață, moale, mătăsoasă; (despre oi) cu lână scurtă, creață și mătăsoasă. ♦ (Substantivat) Rasă de oi autohtonă, crescută pentru producția de lână semifină, de carne și lapte; oaie din această rasă. – Et. nec.

tigan
ȚIGÁN, -Ă, țigani, -e, s.m., adj. I. S.m. 1. Persoană ce face parte dintr-o populație originară din India și răspândită în mai toate țările Europei, trăind în unele părți încă în stare seminomadă. ♢ Expr. A arunca moartea în țigani = a arunca vina pe altul. A se muta ca țiganul cu cortul = a se muta foarte des; a fi nestatornic. A se îneca ca țiganul la mal = a nu reuși, a eșua într-o acțiune tocmai când era pe punctul de a o duce la bun sfârșit. Tot țiganul își laudă ciocanul, se spune despre cei care se laudă cu ceea ce le aparține. E învățat ca țiganul cu ciocanul (sau cu scânteia), se spune despre cei deprinși cu nevoile. 2. Epitet dat unei persoane brunete. 3. Epitet dat unei persoane cu apucături rele. II. Adj. (Rar) Țigănesc. – Din sl. ciganinŭ. Cf. rus. ț â g a n.

tiganca
ȚIGÁNCĂ, țigănci, s.f. 1. Femeie care face parte din neamul țiganilor (I 1). 2. Art. Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Țigan + suf. -că.

tigara
ȚIGÁRĂ, țigări, s.f. Sul mic făcut dintr-o hârtie foarte fină umplută cu tutun tăiat mărunt, care se aprinde la un capăt, iar din celălalt capăt (vârât între buze) se trage fumul în piept; țigaretă (1). ♢ Țigară de foi = țigară făcută din foi de tutun înfășurate una peste alta; trabuc. – Din germ. Zigarre.

tigaret
ȚIGARÉT, țigarete, s.n. Țigaretă (2). – Din [port]țigaret.

tigareta
ȚIGARÉTĂ, țigarete, s.f. 1. Țigară. 2. Tub mic de chihlimbar, de os, de lemn etc. (îngustat la unul dintre capete), în care se introduce țigara pentru a o fuma; țigaret. – Din germ. Zigarette.

tiganas
ȚIGĂNÁȘ, țigănași, s.m. 1. Țigănuș (1). 2. (Entom.; reg.) Scripcar. – Țigan + suf. -aș.

tiganatic
ȚIGĂNÁTIC, -Ă, țigănatici, -ce, adj. Ca un țigan, brun, negricios, oacheș. – Țigan + suf. -atic.

tiganarit
ȚIGĂNĂRÍT s.n. (Înv.) Impozit care se plătea de către cei care aveau în posesiune țigani robi. – Țigan + suf. -ărit.

tigancusa
ȚIGĂNCÚȘĂ, țigăncușe, s.f. Diminutiv al lui țigancă; țigăncuță. – Țigancă + suf. -ușă.

tigancuta
ȚIGĂNCÚȚĂ, țigăncuțe, s.f. Țigăncușă. – Țigancă + suf. -uță.

tiganeala
ȚIGĂNEÁLĂ, țigăneli, s.f. (Fam.) Faptul de a se țigăni. – Țigăni + suf. -eală.

tiganel
ȚIGĂNÉL, țigănei, s.m. Țigănuș. – Țigan + suf. -el.

tiganesc
ȚIGĂNÉSC, -EÁSCĂ, țigănești, adj. Care aparține țiganilor, privitor la țigani, de țigani. – Țigan + suf. -esc.

tiganeste
ȚIGĂNÉȘTE adv. Ca țiganii; în limba țigănească. – Țigan + suf. -ește.

tigani
ȚIGĂNÍ, țigănesc, vb. IV. Refl. A insista mult (și în mod dizgrațios) pentru a obține ceva; a cere ceva cu încăpățânare; p. ext. a se târgui, a se tocmi (mahalagește). – Din țigan.

tiganie
ȚIGĂNÍE, țigănii, s.f. 1. Totalitatea țiganilor care locuiesc la un loc; țigănime; p. ext. cartier într-o localitate în care locuiesc țigani. 2. Fig. Faptă, manieră condamnabilă. 3. Fig. Gălăgie, hărmălaie, scandal. – Țigan + suf. -ie.

tiganime
ȚIGĂNÍME s.f. Țigănie (1). – Țigan + suf. -ime.

tiganos
ȚIGĂNÓS, -OÁSĂ, țigănoși, -oase, adj. 1. Negricios, oacheș. 2. Fig. (Fam.) Care are maniere urâte; care se tocmește mult; calic, zgârcit. – Țigan + suf. -os.

tiganus
ȚIGĂNÚȘ, țigănuși, s.m. 1. Diminutiv al lui țigan (I 1); țigănaș, țigănel. 2. Pasăre de baltă cu picioarele înalte, cu ciocul lung și încovoiat în jos, cu spatele și aripile negre cu reflexe verzui și ruginii (Plegadis falcinellus). 3. Pește răpitor cu corpul scurt și îndesat, de culoare închisă, stropit cu puncte negre (Umbra krameri). – Țigan + suf. -uș.

tigarar
ȚIGĂRÁR, țigărari, s.m. Insectă din ordinul coleopterelor, de culoare albastră-verzuie cu reflexe aurii, care își depune ouăle pe frunzele anumitor plante pe care le răsucește în formă de țigară de foi (Byctiscus betulae). – Țigară + suf. -ar.

tigai
ȚIGẤI, țigâi, s.m. Specie de gândac mare, negru cu pete galbene, care trăiește prin pădurile de conifere (Hylobius abietis). – Et. nec.

tigher
ȚIGHÉR, țigheruri, s.n. (Reg.) Zeamă care se stoarce din tescovină. – Din magh. csiger.

tiglar
ȚIGLÁR, țiglari, s.m. Persoană care face țigle^1 sau care acoperă clădirile cu țiglă^1. – Țiglă + suf. -ar.

tigla
ȚÍGLĂ^1, țigle, s.f. Piesă de argilă arsă, de sticlă, de mortar, de ciment, în formă de placă, folosită la învelit casele. – Din scr. cigla.

ȚÍGLĂ^2, țigle, s.f. (Reg.) Vergea de lemn sau de metal ascuțită la un capăt, în care se înfige carnea pentru a o frige; frigare. – Cf. germ. Z a c k e.

tiglarie
ȚIGLĂRÍE, țiglării, s.f. Loc unde se fac sau se vând țigle^1. – Țiglă + suf. -ărie.

tiglina
ȚIGLÍNĂ s.f. v. țicling.

tignal
ȚIGNÁL s.n. v. semnal.

tiitor
ȚIITÓR, -OÁRE, țiitori, -oare, s.f., adj. 1. S.f. (Pop.) Concubină. 2. S.f. pl. Loc unde stă vânătorul la pândă; loc pe unde trece vânatul. 3. Adj. (Înv.) Care ține mult timp; durabil. [Pr.: ți-i-] – Ține + suf. -itor.

tiitura
ȚIITÚRĂ, țiituri, s.f. Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: ți-i-] – Ține + suf. -itură.

tilindru
ȚILÍNDRU, (1) țilindre, s.n., (2) țilindri, s.m. (Pop.) 1. S.n. Cilindru, joben. 2. S.m. Sticlă de lampă. – Din germ. Zilinder.

timara
ȚIMÁRĂ s.f. v. țimir.

timbal
ȚIMBÁL s.n. v. țambal.

timbala
ȚIMBÁLĂ s.f. v. țambal.

timir
ȚIMÍR, țimire, s.n. 1. (Înv. și reg.) Emblemă care servește drept semn distinctiv al unei familii nobile, al unui oraș, al unei corporații sau membrilor ei, unei țări etc. 2. Denumire dată în evul mediu, în țările române, călăuzei și însoțitorului oficial al unui străin, mai cu seamă de la hotare până la curtea domnească. [Var.: țimáră s.f.] – Din magh. cimer.

tinc
ȚINC^1, țincuri, s.n. Fiecare dintre proeminențele tăiate la capetele a două scânduri (alternând cu câte o scobitură) pentru a permite o îmbucare solidă în unghi a celor două scânduri. – Din germ. Zinke.

ȚINC^2 s.m. v. țânc.

tincar
ȚINCÁR, țincari, s.m. (Reg.; depr.) Copil, țânc. – Ținc^2 + suf. -ar.

tincvais
ȚÍNCVAIS s.n. Oxid de zinc, de culoare albă, folosit în vopsitorie și în industria cauciucului; alb de zinc. – Din germ. Zinkweiss.

tine
ȚÍNE, țin, vb. III. I. Tranz. 1. A avea ceva în mână (sau în brațe etc.) și a nu lăsa să scape. ♢ Expr. A-i ține (cuiva) lumânarea (sau lumina) = a) a fi naș cuiva la cununie; b) a sta lângă cineva în ultimele clipe ale vieții cu o lumânare aprinsă în mână (după un vechi obicei creștin). A-i ține (cuiva) cununa = a fi naș (cuiva) la cununie. A ține frânele țării (sau împărăției etc.) = a conduce, a stăpâni, a guverna o țară etc. A ține pe cineva (sau ceva) în mână = a avea pe cineva (sau ceva) în puterea sa, a dispune de cineva (sau de ceva) după bunul plac; a avea pe cineva (sau ceva) la mână. A ține ursita (sau soarta) cuiva (în mână) = a fi stăpân pe viața cuiva și a dispune de ea după bunul său plac. ♢ (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”, „de după” sau „pe după”, arată partea de care se apucă) Ținem pe bunic de mână. (Refl. recipr.) Mergeau ținându-se de mână. ♢ Intranz. (Urmat de determinări introduse prin prep. „de”, arată partea sau capătul de care e apucat un obiect sau chiar obiectul însuși) Ține de nuia. ♦ (La imper.) Ia! primește! ♦ (Determinat prin „în brațe” sau „îmbrățișat”) A cuprinde pe cineva cu brațele în semn de dragoste, de prietenie; a îmbrățișa. ♦ (Determinat prin „în mână”) A mânui o armă, o unealtă, un instrument etc. ♦ (La volei, polo pe apă etc.; în expr.) A ține mingea = a opri mingea în mâini mai mult timp decât este regulamentar, înainte de a o pasa sau de a o trimite adversarului. 2. A susține un obiect greu (ridicat de la pământ) și a nu-l lăsa să cadă. 3. A sprijini pe cineva să nu cadă. ♦ Intranz. A nu lăsa ca ceva care atârnă sau plutește să cadă sau să se scufunde. 4. A cuprinde, a purta, p. ext. a suporta. ♢ Expr. A nu-l (mai) ține pe cineva pământul = a nu mai putea fi suportat din cauza răutății, fărădelegilor etc. A nu-l (mai) ține pe cineva locul = a nu mai putea de bucurie, de nerăbdare etc. A nu-l mai ține (pe cineva) pielea = a fi foarte fericit, foarte mândru. II. 1. Refl. A se prinde cu mâinile de ceva sau de cineva. ♦ A apăsa, a comprima o parte a corpului (pentru a-i încetini funcția, a potoli o senzație dureroasă etc.). ♦ A se menține într-un loc, a nu se prăbuși, a nu cădea de undeva. Se ține tare în șa. 2. Refl. A fi prins sau fixat ușor de ceva, a fi legat prea slab de ceva. Se ținea numai într-un cui. ♦ Intranz. și refl. A fi bine fixat sau înțepenit undeva (și a nu se desface, a nu se desprinde, a nu ceda). Cuiul (se) ține bine. 3. Refl. (Cu determinări introduse prin prep. „de” sau „după”) A merge în urma cuiva, pășind cât mai aproape de el și a nu-l părăsi nici o clipă; p. ext. a fi mereu împreună cu cineva, a fi nelipsit de lângă cineva. ♦ A sta mereu în drumul, în preajma sau în urma cuiva, stăruind cu o rugăminte; a urmări pe cineva cu stăruințele sale, cu insistențele sale pentru a-i câștiga simpatia, dragostea. ♦ A se lua după cineva, a imita pe cineva, a lua ca exemplu, ca model pe cineva. 4. Refl. (Cu determinări modale) A urma unul după altul, a se înșirui. Automobilele se țineau lanț. 5. Refl. A se îndeletnici mult (sau numai) cu..., a se preocupa neîntrerupt (sau numai) de..., a nu se lăsa de... ♢ Expr. A se ține de ale sale = a-și vedea de treabă. 6. Intranz. și refl. A face parte integrantă dintr-un tot; (despre unelte) a face parte dintr-un sortiment, dintr-o garnitură etc. ♦ A face parte din bunurile cuiva, a aparține cuiva. 7. Intranz. A se referi la..., a fi în legătură cu..., a face parte din... ♦ A fi de datoria, de competența cuiva; a privi, a interesa pe cineva. 8. Intranz. A fi legat sufletește de ceva: p. ext. a avea pentru cineva o afecțiune puternică, a iubi pe cineva. ♦ (Cu determinări introduse prin prep. „cu”) A lua apărarea sau partea cuiva, a susține pe cineva, a fi de partea cuiva. 9. Intranz. (Urmat de un verb la conjunctiv) A dori mult ca ceva să se întâmple, să se facă sau să fie; a simți imboldul de a face ceva. III. 1. Tranz. A face ca trupul (sau o anumită parte a lui) să stea mai mult timp într-o anumită poziție sau atitudine. ♢ Expr. A ține nasul sus sau (refl.) a se ține cu nasul pe sus = a fi obraznic, încrezut, pretențios. A ține capul sus sau (refl.) a se ține cu capul pe sus = a fi mândru, orgolios. ♦ (Pop.) A se uita fix la cineva sau ceva. 2. Tranz. A face pe cineva sau ceva să stea un timp oarecare într-un anumit loc. ♦ Expr. A ține (pe cineva sau ceva) în evidență = a avea (pe cineva sau ceva) în vedere; a da o atenție deosebită. A ține (ceva) în suspensie = a nu se pronunța sau a nu se hotărî (asupra unui lucru). ♦ A da cuiva locuință, sălaș, cazare; a nu lăsa (pe cineva) să plece în altă parte. ♦ (Cu determinări introduse prin prep. „la” sau „în”) A sili, a forța pe cineva să stea într-un anumit loc. ♢ Expr. A ține (pe cineva) la pastramă = a lăsa pe cineva să rabde de foame. ♦ A lipsi pe cineva de libertate, a-l face să stea închis, legat. 3. Tranz. A face ca cineva sau ceva să nu se poată mișca din loc (prinzându-l cu mâinile sau legându-l); a imobiliza. ♢ Expr. A ține pe cineva sub papuc (sau sub picior) = a stăpâni, a domina pe cineva. 4. Tranz. A face ca cineva sau ceva să stea sau să rămână un timp oarecare într-o anumită stare; a menține. 5. Tranz. (Cu determinările „pe loc” sau „în loc”) A opri pe cineva sau ceva din mersul său, făcându-l să rămână pe loc, a-l împiedica să-și urmeze drumul. ♢ Expr. A-i ține cuiva drumul (sau calea) = a) a opri pe cineva din drumul său, împiedicându-l să treacă înainte; a sta în calea cuiva; b) a pândi trecerea cuiva, a aștepta pe cineva în drum și a-l opri pentru a-i adresa o rugăminte; c) (pop.) a urmări pe cineva în mod insistent (pentru a-i câștiga bunăvoința, dragostea); a fi mereu în calea cuiva. A ține drumul (sau calea, drumurile) = a) a practica tâlhăria la drumul mare; b) a umbla fără rost, haimana. (Pop.) A-i ține cuiva drumul legat = a împiedica acțiunile cuiva, libertatea cuiva. A ține (pe cineva) de vorbă = a sta de vorbă cu cineva (nelăsându-l să-și vadă de lucru). 6. Tranz. A face pe cineva să aștepte. 7. Refl. (Rar) A sta mai mult timp într-un anumit loc. ♢ Expr. A se ține în rezervă (sau la o parte, la distanță) = a nu lua parte la ceva, a se abține de la ceva. A se ține sufletul în cineva = a fi viu, a trăi. ♦ (Pop.) A-și duce traiul, a viețui, a trăi (undeva). 8. Refl. A sta într-o anumită poziție, a lua sau a avea o anumită atitudine sau ținută. Se ținea drept. ♢ Expr. A nu se mai (putea) ține pe (sau în) picioare = a cădea (de osteneală, de somn, de boală etc.). 9. Refl. (Pop., determinat prin „mândru”, „mare”, „tare” sau un echivalent al acestora) A fi mândru, încrezut; a se mândri, a-și lua aere de superioritate, a face pe grozavul. 10. Tranz. A înfrâna, a stăpâni, a domina un sentiment, o pornire etc. Abia își ține lacrimile. (Refl.) (Urmat de un verb la conjunctiv în forma negativă) De-abia se ține să nu râdă. ♢ Expr. A-și ține firea = a-și păstra liniștea, calmul, cumpătul; a se stăpâni. ♦ (Urmat de un verb la conjunctiv sau de determinări introduse prin prep. „de”, „de la”) A opri pe cineva de la ceva, a împiedica pe cineva să facă ceva; a reține. IV. 1. Tranz. A păstra un lucru într-un anumit loc (pentru a-l pune la adăpost sau a-l avea la îndemână în caz de trebuință). ♦ A păstra mult timp un lucru pentru a se folosi de el în viitor. ♦ (Construit cu un complement în dativ sau introdus prin prep. „pentru”) A opri, a rezerva un lucru pentru cineva. ♦ A păstra un anumit timp un obiect primit de la cineva în acest scop. ♦ A opri ceva (ce nu-i aparține) la sine sau pentru sine; a reține pe nedrept. 2. Tranz. A nu lăsa ca ceva să dispară, să se distrugă, să se altereze etc.; a păstra neatins și neschimbat, a conserva. ♢ Expr. A ține legătura cu cineva = a rămâne în (strânsă) legătură cu cineva, a păstra legătura cu cineva. A ține cuiva (sau, reg., a ține pe cineva) mânie (sau pizmă, supărare, alean) = a purta cuiva ură, supărare etc., a rămâne mânios pe cineva mai mult timp, a nu ierta pe cineva. A ține taina (sau secretul) sau a ține (ceva) secret = a ascunde, a nu dezvălui, a nu da pe față, a nu destăinui un secret. A ține minte = a nu uita (ceva), a-și aminti de... ♦ A cruța, a nu distruge. ♦ (Pop.) A păstra cuiva dragoste, a nu părăsi pe cineva. 3. Tranz. A păstra o stare sau o calitate vreme mai îndelungată. ♢ Expr. A-i ține cuiva cald (sau, intranz., de cald) = a-i fi cuiva de folos, a-i prinde bine. (Intranz.) A-i ține (cuiva) de frig = a apăra de frig. A-i ține (cuiva) de foame (sau de sete) = a sătura (înlocuind altă hrană mai potrivită). A ține (cuiva) de urât = a sta împreună cu cineva vorbindu-i, distrându-l pentru a-i alunga singurătatea sau plictiseala. 4. Tranz. A urma mereu același drum (sau aceeași cale, aceeași direcție), a nu se abate din drum; a umbla într-un anumit loc; p. ext. a merge (sau a o lua) pe un anumit drum; (despre drumuri) a merge, a străbate, a trece printr-un loc. (Refl.) (Determinat prin „de drum”) Ține-te de drumul acesta până acasă. ♢ Expr. (înv.) A ține marea sau (intranz.) a ține spre plina mare = a naviga în larg. 5. Tranz. A respecta cu strictețe, a împlini întocmai; a păzi (o normă, o învoială, un angajament, o lege). ♦ A sărbători, a prăznui, a cinsti (o zi de sărbătoare). ♢ Expr. A ține zile pentru cineva = a posti ca să-i meargă cuiva bine, să i se împlinească o dorință. ♦ Refl. A persevera în..., a nu se îndepărta de..., a nu se abate de la..., a rămâne consecvent cu... ♢ Expr. (Intranz.) A ține la vorba sa = a rămâne nestrămutat într-o hotărâre, a nu reveni asupra celor spuse, a nu-și schimba hotărârea. 6. Refl. și intranz. (De obicei cu determinările „bine”, „tare”, „dârz”) A se menține în condiții bune, a nu se da bătut, a nu se lăsa înduplecat; a rezista. ♢ Expr. (Refl.) A se ține (sau, tranz., a ține pe cineva) treaz = a rămâne (sau a determina pe cineva să rămână) treaz, a nu (se) lăsa să fie prins de somn. (Refl.) A se ține gata = a sta pregătit (pentru a face ceva). (Refl.) Ține-te (sau te ține) bine sau (intranz.) ține bine! formulă de îndemn și de încurajare. (Refl.) Să se țină bine! formulă de amenințare. ♦ Intranz. A rezista la o încercare sau la o probă, a suporta ceva. Calul ține la galop. 7. Refl. și tranz. A se afla sau a face să se afle în deplină sănătate și putere. ♢ Expr. A (se) ține viu (sau în viață, cu zile etc.) = a (se) menține în viață; a trăi sau a face să trăiască. ♦ Refl. A se păstra, a se conserva. V. Tranz. 1. A ocupa, a avea (un loc). ♢ Expr. A ține loc de... = a face serviciul de..., a îndeplini funcția de..., a servi drept..., a fi întrebuințat ca... 2. A stăpâni (un loc). ♦ A apăra un loc de invazia dușmanului, a opri (cu armele) intrarea într-un loc. 3. A avea (pe cineva) în serviciul său. 4. A avea sub conducerea, direcția sau administrația sa; a fi însărcinat cu o funcție (și a o exercita). ♢ Expr. A ține casa (sau contabilitatea) = a fi casier (sau contabil. A ține socotelile = a fi însărcinat cu socoteala intrării și ieșirii banilor într-o întreprindere. 5. A poseda animale și a le crește (pentru folosul pe care-l dau). 6. A avea în posesiune o întreprindere; a avea în folosință pe timp limitat o proprietate; a deține (în calitate de chiriaș, de arendaș). 7. (Pop.) A avea de vânzare (o marfă în prăvălie). VI. Tranz. 1. A suporta toată cheltuiala necesară întreținerii unei case, unei gospodării etc. ♢ Expr. A ține casă (cu cineva) = a conviețui cu cineva (în calitate de soț și soție). A ține casă mare = a duce trai bogat, luxos. A ține casă (sau masă) deschisă = a primi bucuros și des mulți oaspeți. A-și ține rangul = a avea un fel de viață potrivit cu rangul pe care îl ocupă. ♦ A da cuiva cele necesare pentru a trăi (mai ales hrană); a întreține. ♢ Expr. A ține (pe cineva) la școală (sau la studii) = a trimite (pe cineva) la școală, suportând cheltuielile necesare. ♦ Tranz. și refl. (Urmat de determinări introduse prin prep. „cu”) A (se) hrăni. ♢ Expr. (Tranz.) A-și ține capul (sau viața, zilele, sufletul) cu... = a se hrăni, a trăi cu... ♦ Refl. A face față cheltuielilor necesare vieții; a se întreține, a trăi. 2. A purta cuiva de grijă, a avea grijă de cineva, a îngriji pe cineva. ♢ Expr. A ține pe cineva ca pe (sau în) palmă = a îngriji pe cineva cu cea mai mare dragoste, împlinindu-i-se toate dorințele. A ține bine = a păstra în stare bună, în ordine deplină, a întreține bine. 3. (Pop.) A fi căsătorit cu cineva. ♦ (Construit cu dat. pron.) A avea un amant. ♦ Refl. recipr. A avea cu cineva relații de dragoste (în afara căsătoriei), a trăi cu cineva (în concubinaj). VII. 1. Intranz. A dura, a dăinui. ♦ (Despre provizii) A ajunge (pentru un timp oarecare), a nu se termina (mai mult timp). 2. Tranz. (Despre boli sau dureri trupești) A nu mai slăbi pe cineva, a nu-l lăsa, a nu-i da pace. ♦ (Despre organe sau părți ale corpului) A produce dureri. 3. Intranz. A se întinde, a se prelungi (într-o direcție). VIII. Tranz. 1. (Exprimă, împreună cu determinarea sa, o acțiune sau o stare indicată de determinare, cu valoarea stilistică a unui prezent de durată) A face să dureze, să se manifeste. De bucurie ținu masa trei zile. ♢ Expr. A o ține numai (sau tot) o (sau într-o) fugă (ori o gură, un plâns etc.) sau a ține fuga (ori plânsul, gura etc.) întruna (sau totuna) = a o duce înainte fără întrerupere, fără a slăbi o clipă, fără a se opri (din fugă, din plâns etc.). A (o) ține înainte (sau întruna) că... = a susține cu tărie, cu insistență că... A (o) ține (tot)una (cu...) = a nu se opri (din...), a continua (să...) A ține pas cu vremea (sau pasul vremii) = a fi la modă, a fi în spiritul vremii, a nu rămâne în urmă. ♦ (Cu determinări introduse prin locuțiunile „tot în...” sau „numai în...”) A nu mai slăbi pe cineva cu... 2. (În loc. vb.; cu sensul dat de determinări) A ține o vorbire (sau un discurs, un cuvânt) = a vorbi, a cuvânta unui auditoriu. A ține judecată = a judeca. A ține sfat = a se sfătui, a delibera. A ține luptă (sau război, bătălie, foc) = a se lupta, a se război cu cineva. A ține strajă = a străjui, a sta de strajă. A ține locul cuiva = a înlocui pe cineva. IX. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) considera, a (se) socoti, a (se) crede. Te țineam mai tânăr! ♢ Expr. (Tranz.) A ține (pe cineva) de rău = a mustra, a dojeni, a certa, a ocărî (pe cineva). X. Tranz. (Pop.) A obliga la o cheltuială, a necesita o cheltuială, a costa. [Prez. ind. și: (reg.) țiu. – Var.: țineá vb. II] – Lat. tenem.

tinea
ȚINEÁ vb. II. v. ține.

tinere
ȚÍNERE, țineri, s.f. Acțiunea de a (se) ține și rezultatul ei. ♢ Ținere de minte = memorie. – V. ține.

tingau
ȚINGĂU s.m. v. țângău.

tinghilinghi
ȚINGHILÍNGHI interj. Zgomot care imită sunetul clopoțeilor și al zurgălăilor. – Onomatopee.

tintar
ȚINTÁR, (1) țintare, s.n. (2) țintari, s.m. 1. S.n. Joc de societate la care se folosește un carton cu un desen special pe care jucătorii mișcă piese după anumite reguli; moară. 2. S.m. (Ornit.) Inăriță. – Țintă + suf. -ar.

tintas
ȚINTÁȘ, țintași, s.m. Persoană care țintește și trage (bine) cu arcul sau cu pușca; ochitor, trăgător, trăgaci. – Țintă + suf. -aș.

tintat
ȚINTÁT, -Ă, țintați, -te, adj. 1. Împodobit cu ținte (I 1); țintuit, țintelat. 2. Fig. (Reg.; despre animale) Care are o pată albă în frunte. – Țintă + suf. -at.

tintaura
ȚINTÁURĂ, țintaure, s.f. Plantă erbacee medicinală cu flori roșii sau albe, cu fructul o capsulă (Centarium umbellatum). [Pr.: -ta-u-. – Var.: centáură s.f.] – Din lat. centaurea, fr. centaurée.

tinta
ȚÍNTĂ, ținte, s.f. I. 1. Cui scurt de metal cu floarea de forme și mărimi diferite, folosit de cizmari, curelari, tapițeri etc. 2. (Despre porumb; în loc. adj.) În ținte = cu boabele destul de dezvoltate pentru a fi bun de mâncat; aproape copt. 3. Fig. Mică pată albă pe fruntea cailor și a vitelor; stea, steluță. II. 1. Semnul sau locul în care se ochește cu o armă de foc sau cu o săgeată; p. ext. ochire, țintire. ♦ Ceea ce este sau devine obiectul atenției sau privirii cuiva. E ținta tuturor privirilor. ♢ Expr. A privi (sau a se uita) fără (de) țintă = a privi în gol. (Adverbial) A privi (sau a se uita, a căuta) țintă sau a ține (ori a sta cu) ochii țintă = a privi fix, ațintit, a fi cu ochii pironiți (la ceva). 2. Locul către care tinde să ajungă cineva. ♢ Loc. adv. Fără țintă = în neștire, razna. ♦ (Rar) Țelul unei întreceri sportive. 3. Scop final, țel, obiectiv. ♦ Spațiul de deasupra porții la jocul de rugbi; but^3. ♢ Teren de țintă = spațiu care cuprinde limitele laterale ale terenului din spatele stâlpilor porții la jocul de rugbi, din care se marchează încercările. – Din sl. centa „ban, monedă”.

tintatel
ȚINTĂȚÉL, țintăței, adj. (Reg.) Diminutiv al lui țintat (2). – Țintat + suf. -el.

tintelat
ȚINTELÁT, -Ă, țintelați, -te, adj. (Reg.) Țintat (1). – Din țintă.

tinterim
ȚINTERÍM s.n. v. țintirim.

tintes
ȚÍNTEȘ, -Ă, ținteși, -e, adj. (Despre oameni) Care țintește bine, care nimerește ținta, care este bun țintaș; p. ext. (despre ochi) ager, scrutător. – Țintă + suf. -eș.

tinti
ȚINTÍ, țintesc, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. A îndrepta arma, luând drept țintă pe cineva sau ceva; a ochi. ♦ Fig. A face aluzie la ceva sau la cineva, a viza pe cineva sau ceva. 2. Tranz. Fig. A-și aținti, a-și fixa, a-și pironi ochii sau privirea asupra cuiva. 3. Tranz. și intranz. Fig. A năzui; a aspira, a râvni la ceva; a urmări ceva. – Din țintă.

tintire
ȚINTÍRE, țintiri, s.f. Acțiunea de a ținti și rezultatul ei. – V. ținti.

tintirim
ȚINTIRÍM, țintirimuri, s.n. (Reg.) Cimitir. [Pl. și: țintirime. – Var.: ținterím, cintirím s.n.] – Din magh. cinterem.

tintisoara
ȚINTIȘOÁRĂ, țintișoare, s.f. Diminutiv al lui țintă (I 1). – Țintă + suf. -ișoară.

tintit
ȚINTÍT, -Ă, țintiți, -te, adj. (Despre ochi, privire) Care este îndreptat fix spre ceva; pironit. – V. ținti.

tintitor
ȚINTITÓR, -OÁRE, țintitori, -oare, adj. 1. Care țintește (cu o armă). 2. Fig. Care năzuiește, care are ca țel să..., care aspiră la... – Ținti + suf. -tor.

tintui
ȚINTUÍ, țintuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A prinde, a înțepeni, a fixa, a bate ceva cu cuie, cu ținte; a pironi. ♢ Expr. A țintui (pe cineva) la stâlp (sau la stâlpul infamiei) = a supune (pe cineva) oprobriului public, a înfiera. ♦ A înfige, a bate cuie sau ținte. ♦ Fig. A obliga pe cineva să stea nemișcat, imobilizat. ♢ Expr. A țintui (pe cineva) locului = a face (pe cineva) să se oprească, să rămână nemișcat, neclintit. A rămâne țintuit locului (sau pe loc, în loc) = a se opri, a rămâne nemișcat, neclintit într-un loc. 2. A împodobi cu ținte. – Țintă + suf. -ui.

tintuire
ȚINTUÍRE, țintuiri, s.f. Acțiunea de a țintui și rezultatul ei. – V. țintui.

tintuit
ȚINTUÍT, -Ă, țintuiți, -te, adj. 1. Bătut, prins în cuie sau în ținte; (despre încălțăminte) cu ținte pe talpă. ♦ Fig. Nemișcat, înțepenit, pironit (din cauza unei stări sufletești sau a unei emoții puternice). 2. Împodobit cu ținte, țintat; p. ext. împodobit cu pietre scumpe. – V. țintui.

tinut
ȚINÚT, ținuturi, s.n. I. Faptul de a ține. II. 1. (În trecut) Teritoriu mai întins care constituia o unitate administrativă. 2. Loc, regiune. 3. (Înv.) Țară. – V. ține.

tinutal
ȚINUTÁL, -Ă, ținutali, -e, adj. (înv.) Privitor la ținut (II), de ținut. – Ținut + suf. -al.

tinutas
ȚINUTÁȘ, -Ă, ținutași, -e, s.m. și f. (Înv.) Persoană care locuia într-un anumit ținut (II 1). – Ținut + suf. -aș.

tinuta
ȚINÚTĂ, ținute, s.f. 1. Atitudine, poziție pe care o dă cineva corpului său. ♦ Fel de a fi sau de a se comporta față de cineva sau de ceva; comportare, atitudine. 2. Mod de a se îmbrăca, de a se prezenta în societate; p. ext. îmbrăcăminte, costum, uniformă. ♢ Mare ținută sau ținută de ceremonie = îmbrăcăminte sau uniformă de sărbătoare sau de paradă, destinată pentru anumite solemnități sau ceremonii. Ținută de seară = îmbrăcăminte elegantă, de o croială specială, pentru petrecerile sau reuniunile care au loc seara. Ținută de campanie = echipamentul complet al unui ostaș în timpul campaniei. 3. (Fon.) Poziția pe care o are organul vocal în timpul articulării sunetelor. – V. ține (după fr. tenue).

tipa
ȚIPÁ^1, țip, vb. I. Intranz. 1. (Despre oameni) A striga cu glas tare și ascuțit (de durere, de spaimă); a zbiera. ♦ A vorbi cu glas ridicat; a-și manifesta față de cineva nemulțumirea, enervarea, mânia prin vorbe răstite; a se răsti la cineva. ♦ A scoate sunete stridente, asurzitoare dintr-un instrument muzical. 2. (Despre animale) A scoate strigăte specifice puternice, ascuțite. 3. Fig. (Despre culori sau obiecte colorate) A face o impresie neplăcută (din cauza intensității sau a stridenței nuanțelor); a bate la ochi. – Et. nec.

ȚIPÁ^2, țip, vb. I. Tranz. (Reg.) 1. A arunca, a azvârli. ♦ Spec. A arunca de pe sine o haină, un obiect de îmbrăcăminte etc. 2. A scoate, a da afară. 3. A alunga, a goni. – Et. nec.

tipar
ȚIPÁR, țipari, s.m. Pește de apă dulce stătătoare, cu corpul lung și subțire, aproape cilindric, acoperit cu solzi mărunți și cu un strat de mucus, cu mustăți la gură, întrebuințat mai mult ca nadă; chișcar (Misgurnus fossilis). – Et. nec. Cf. ț i p a^2.

tipat
ȚIPÁT, -Ă, țipați, -te, adj. (Rar) Rostit cu glas tare și ascuțit; strident. – V. țipa^1.

tipat
ȚÍPĂT, țipete, s.n. Strigăt ascuțit (de durere sau de spaimă), zbieret, urlet, strigăt. [Var.: țípet s.n.] – Țipa^1 + suf. -ăt.

tipator
ȚIPĂTÓR, -OÁRE, țipători, -oare, adj., s.f. 1. Adj. (Despre glas) Strident. ♦ Fig. (Despre culori, lumină) Prea bătător la ochi, prea viu, prea intens. 2. S.f. Un fel de fluier cu care vânătorii imită glasul diferitelor animale pentru a le atrage. – Țipa^1 + suf. -ător.

tipenie
ȚIPÉNIE s.f. (În construcții negative) Ființă omenească, om; ființă, vietate. Țipa^1 + suf. -enie.

tipet
ȚÍPET s.n. v. țipăt.

tipirig
ȚIPIRÍG^1 s.m. (Bot.; regional) Pipirig. – Cf. p i p i r i g.

ȚIPIRÍG^2 s.n. Clorură de amoniu (folosită la cositorirea aramei, în soluția unor pile electrice și în diferite reacții chimice). – Cf. scr. c a p a r i k a.

tipla
ȚÍPLĂ, țiple, s.f. Membrană subțire făcută din intestinele sau din bășica animalelor și folosită pentru a acoperi ermetic borcanele cu conserve sau (astăzi rar) în locul sticlei la ferestrele caselor țărănești; p. ext. celofan. – Cf. ngr. t s í p a, bg. c i p a.

tipoti
ȚIPOTÍ, țipotesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A scoate țipete, a țipa^1, a striga. – Din țipăt.

tircalam
ȚIRCĂLÁM s.n. v. țărcălan.

tist
ȚIST interj. Exclamație cu ajutorul căreia se impune cuiva tăcere; st! – Onomatopee.

tistui
ȚISTUÍ, țistuiesc, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. A recomanda sau a impune cuiva tăcere (prin folosirea interjecției „țist”). ♦ Tranz. A domoli, a potoli (pe cineva). 2. Intranz. (Despre gloanțe) A șuiera. – Țist + suf. -ui.

tistuiala
ȚISTUIÁLĂ, țistuieli, s.f. Acțiunea de a țistui și rezultatul ei; sunet produs prin repetarea interjecției „țist”; țistuitură. [Pr.: -tu-ia-] – Țistui + suf. -eală.

tistuitura
ȚISTUITÚRĂ, țistuituri, s.f. Țistuială. [Pr.: -tu-i-] – Țistui + suf. -tură.

tistar
ȚIȘTÁR, țiștari, s.m. Mamifer rozător înrudit cu popândăul, foarte păgubitor pentru semănături (Citellus suslica). – Et. nec.

titera
ȚÍTERĂ, țitere, s.f. Instrument muzical compus dintr-o cutie de rezonanță cu coarde de metal, puse în vibrație prin atingere cu o lamă (ori cu un inel) de os sau de metal. – Din germ. Zither.

tit
ȚIȚ interj. Cuvânt care redă chițăitul șoarecelui. ♢ Expr. Nici țiț = nici un cuvânt, nici cârc, nici pis. – Onomatopee.

titei
ȚIȚÉI, (2) țițeiuri, s.n. 1. Amestec lichid de hidrocarburi solide, lichide și gazoase, precum și de alți compuși organici, care se găsește în pământ sub formă de zăcământ și din care, prin distilare, se obține benzină, petrol lampant, uleiuri minerale, vaselină, motorină etc.; petrol. 2. (La pl.) Diferite feluri de țiței (1). – Et. nec.

tiu
ȚIU^1 interj. (Adesea repetat) 1. Cuvânt care imită un sunet prelung, ascuțit, cu rezonanță metalică. 2. Exclamație cu care se îndeamnă caii la mers. – Onomatopee.

ȚIU^2, țiuri, s.n. (Reg.) 1. Unealtă de fier în patru muchii ascuțită ca o daltă, cu care se fac găuri în gheață pentru pescuit, se desprind blocurile de gheață etc. 2. Unealtă asemănătoare cu o daltă, folosită în dulgherie. 3. Târnăcop de oțel, de forma unei bare cu secțiune a pătrată, ascuțită la capete și puțin arcuită, folosit de mineri. – Et. nec.

tiui
ȚIUÍ, țíui, vb. IV. Intranz. 1. A produce un sunet prelung, ascuțit, cu rezonanță metalică. ♢ Expr. A(-i) țiui cuiva în urechi (sau în creieri) sau a-i țiui cuiva urechile (sau urechea etc.) = a avea impresia de vâjâială (în urechi sau la cap). 2. (Despre păsări) A scoate sunete prelungi (și stridente). [Pr.: ți-u-i. – Prez. ind. și: țiuiesc] Țiu^1 + suf. -ui.

tiuit
ȚIUÍT, țiuituri, s.n. Faptul de a țiui; sunet prelung și ascuțit; țiuitură. [Pr.: ți-u-] – V. țiui.

tiuitor
ȚIUITÓR, -OÁRE, țiuitori, -oare, adj., s.f. 1. Adj. Care țiuie. 2. S.f. (Rar) Fluier. [Pr.: ți-u-i-] – Țiui + suf. -tor.

tiuitura
ȚIUITÚRĂ, țiuituri, s.f. Țiuit. [Pr.: ți-u-i-] – Țiui + suf. -tură.

tivil
ȚIVÍL, -Ă adj. v. civil.

tivilie
ȚIVILÍE s.f. v. civilie.

tivli
ȚIVLÍ, țivlesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A țipa, a striga, a zbiera. – Din sl. cviliti.

tivlic
ȚIVLÍC interj. (Pop.) Cuvânt care imită zgomotul produs de un zăvor sau de o clanță trase brusc și cu putere. – Onomatopee.

toala
ȚOÁLĂ, țoale, s.f. (Pop.; mai ales la pl.) Obiect de rufărie sau de îmbrăcăminte; spec. haină veche, uzată. – Cf. ț o l^2.

toapa
ȚOÁPĂ, țoape, s.f. (Fam.) Persoană cu apucături grosolane; bădăran, țopârlan, mitocan. – Țop + suf. -ă.

toc
ȚOC interj. (Fam.) Cuvânt care imită zgomotul produs de un sărut sau de supt. – Onomatopee.

tocai
ȚOCĂÍ, țócăi, vb. IV. (Fam.) 1. Tranz. și refl. recipr. A (se) săruta (cu zgomot). 2. Intranz. (Despre copii) A mișca buzele prin somn ca și când ar suge. – Țoc + suf. -ăi.

tocait
ȚOCĂÍT, țocăituri, s.n. (Fam.) Faptul de a (se) țocăi; sărut zgomotos, pupătură. ♦ Zgomot făcut de copii când sug. – V. țocăi.

toi
ȚOI^1, țoi, s.m. (Ornit.; reg.) Țiclete. – Et. nec.

ȚOI^2, țoiuri, s.n. Păhărel în formă de sticluță cu gâtul lung și îngust, din care se bea țuică sau rachiu. ♦ Conținutul unui asemenea păhărel. – Et. nec.

tol
ȚOL^1, țoli, s.m. Unitate de măsură pentru lungimi folosită în Anglia și în Statele Unite ale Americii, egală cu 25,4 mm. – Din germ. Zoll.

ȚOL^2, țoluri, s.n. (Pop.) Țesătură groasă de lână, de cânepă sau de bumbac, folosită la țară ca pătură, ca velință sau pentru așternut pe jos. – Din ngr. tsolí, tsúli.

tolet
ȚOLÉT, țoleturi, s.n. (Rar; colectiv) Mulțime de haine, de țoale. – Țoală + suf. -et.

tolina
ȚOLÍNĂ, țoline, s.f. (Reg.) Nume dat unei femei rele, viclene. – Țol^2 + suf. -ină.

tolinc
ȚOLÍNC, țolince, s.n. (Reg.) Țol^2. – Țol^2 + suf. -inc.

tolita
ȚOLÍȚĂ, țolițe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui țoală. – Țoală + suf. -iță.

tolut
ȚOLÚȚ, țoluțuri, s.n. (Pop.) Diminutiv al lui țol^2. – Țol^2 + suf. -uț.

tontoroi
ȚONȚORÓI s.n. v. tontoroi.

top
ȚOP interj. 1. Exclamație care însoțește o săritură, o mișcare bruscă sau (rar) care sugerează o cădere. 2. Exclamație care se rostește la sosirea cuiva sau la intervenția neașteptată a cuiva. ♦ Cuvânt care exprimă o schimbare subită de atitudine, de situație. [Var.: țup, țúpa interj.] – Onomatopee.

topai
ȚOPĂÍ, țópăi, vb. IV. Intranz. A face sărituri repetate, a sălta, a sări de pe un picior pe altul, a se mișca dezordonat și aruncând picioarele. ♦ Peior. A dansa, a juca (fără eleganță). [Var.: țupăí vb. IV] – Țop + suf. -ăi.

topaiala
ȚOPĂIÁLĂ, țopăieli, s.f. Acțiunea de a țopăi și rezultatul ei; săritură dezordonată, greoaie; țopăitură. – Țopăi + suf. -eală.

topait
ȚOPĂÍT s.n. Faptul de a țopăi. – V. țopăi.

topaitura
ȚOPĂITÚRĂ, țopăituri, s.f. Țopăială. [Pr.: -pă-i-] – Țopăi + suf. -tură.

toparca
ȚOPẤRCĂ, țopârci, s.f. (Reg.) Țopârlan. – Țopâr[lan] + suf. -că.

toparlan
ȚOPÂRLÁN, țopârlani, s.m. Persoană cu apucături grosolane; om mojic, bădăran, grosolan, țoapă. – Probabil contaminare între țop și [m]îrlan.

toparlanca
ȚOPÂRLÁNCĂ, țopârlance, s.f. Femeie cu apucături grosoloane; bădărancă, mitocancă. – Țopârlan + suf. -că.

toparlanesc
ȚOPÂRLĂNÉSC, -EÁSCĂ, țopârlănești, adj. De țopârlan, caracteristic țopârlanului; necioplit, mitocănesc, grosolan. -Țopârlan + suf. -esc.

toparlani
ȚOPÂRLĂNÍ, țopârlănesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A da cuiva epitetul de țopârlan. – Din țopârlan.

topenie
ȚOPÉNIE, țopenii, s.f. Comportament, atitudine, vorbă etc. de țoapă. – Țoapă + suf. -enie.

topica
ȚOPÍCĂ, țopici, s.f. (Fam.) Țopișoară. – Țoapă + suf. -ică.

topisoara
ȚOPIȘÓARĂ, țopișoare, s.f. (Fam.) Diminutiv al lui țoapă; (fam.) țopică. – Țoapă + suf. -ișoară.

tuca
ȚUCÁ, țuc, vb. I. Tranz. și refl. recipr. (Reg.) A (se) săruta. – Din țoc.

tucal
ȚUCÁL, țucale, s.n. Oală de noapte. – Din ngr. tsukáli.

tucara
ȚÚCĂRĂ adj. (În sintagma) Fasole țucără = varietate de fasole cu păstăile subțiri și galbene. – Din germ. Zucker[bohne].

tug
ȚUG, țuguri, s.n. (Reg.) Tren. – Din germ. Zug.

tugui
ȚUGÚI, țuguie, s.n. Vârf de deal sau de munte; creștet, pisc; p. gener. vârful ascuțit al unor obiecte; țuguitură, țuțui. – Et. nec.

tuguia
ȚUGUIÁ, țuguiez, vb. I. Refl. A se ascuți, a se subția spre vârf; a se înălța ca un țugui. ♦ Tranz. A strânge buzele, rotunjindu-le și întinzându-le înainte. [Pr.: -gu-ia] – Din țugui.

tuguiat
ȚUGUIÁT, -Ă, țuguiați, -te, adj. Ascuțit, prelungit în formă de țugui. [Pr.: -gu-iat] – V. țuguia.

tuguiere
ȚUGUIÉRE s.f. Faptul de a (se) țuguia. [Pr.: -gu-ie-] – V. țuguia.

tuguitura
ȚUGUITÚRĂ, țuguituri, s.f. Țugui. [Pr.: -gu-i-] – Țuguia + suf. -itură.

tuhaus
ȚUHÁUS s.n. (Arg.) Închisoare. – Din germ. Zuchthaus.

tuhai
ȚUHĂÍ, țuhăiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A purta pe cineva încoace și încolo fără rost, a-l pune la munci grele; a hărțui, a plictisi, a sâcâi. – Et. nec.

tuicar
ȚUICÁR, țuicari, s.m. Fabricant sau negustor de țuică. ♦ (Fam.) Băutor de țuică. – Țuică + suf. -ar.

tuica
ȚÚICĂ, țuici, s.f. Băutură alcoolică obținută prin fermentarea și distilarea prunelor sau a altor fructe. ♢ Cazan de țuică = alambic. ♢ Expr. (Pop.) Cu țuica în nas = afumat, amețit, beat. ♦ Cantitate de țuică care încape într-un pahar. – Cf. scr. c u j k a.

tuicareala
ȚUICĂRÉALĂ, țuicăreli, s.f. Faptul de a se țuicări; țuicuială. – Țuicări + suf. -eală.

tuicari
ȚUICĂRÍ, țuicăresc, vb. IV. Refl. A bea țuică, a se cinsti cu țuică; a se țuicui. – Țuică + suf. -ări.

tuicarie
ȚUICĂRÍE, țuicării, s.f. Loc (improvizat) unde se servește țuică. – Țuică + suf. -ărie.

tuicui
ȚUICUÍ, țuicuiesc, vb. IV. Refl. A se țuicări. – Țuică + -ui.

tuicuiala
ȚUICUIÁLĂ, țuicuieli, s.f. Faptul de a se țuicui; țuicăreală. [Pr.: -cu-ia-] – Țuicui + suf. -eală.

tuiculeana
ȚUICULEÁNĂ, țuiculene, s.f. Țuiculiță. – Țuică + -uleană.

tuiculita
ȚUICULÍȚĂ, țuiculițe, s.f. Diminutiv al lui țuică; țuiculeană. – Țuică + suf. -uliță.

tuluc
ȚULÚC, țuluci, s.m. (Reg.) Moț^1, ciuf. – Cf. bg. c u l u f, rom. z u l u f.

tumburus
ȚUMBURÚȘ, țumburușe, s.n. Mică proeminență (rotundă) la un obiect. [Var.: țâmburúș s.n.] – Et. nec.

tundra
ȚÚNDRĂ, țundre, s.f. (Reg.) Haină țărănească, largă și lungă până la genunchi, făcută din dimie și tivită pe margini și pe la cusături cu găitane; zeghe, suman. – Din magh. condra.

tundrita
ȚUNDRÍȚĂ, țundrițe, s.f. (Reg.) Diminutiv al lui țundră. – Țundră + suf. -iță.

tup
ȚUP interj. v. țop.

tupa
ȚÚPA interj. v. țop.

tupai
ȚUPĂÍ vb. IV. v. țopăi.

turcan
ȚURCAN, -Ă, țurcani, -e, s.f., adj. 1. S.f. Rasă de oi cu lână lungă, aspră și groasă; oaie care face parte din această rasă. 2. Adj. (Despre lână) Lungă, groasă și aspră; (despre oi) cu lână groasă, lungă și aspră. 3. S.f. Țurcă^2. – Et. nec.

turcanca
ȚURCÁNCĂ, țurcance, adj. (Rar; despre oi) Țurcană. – Țurcan + suf. -că.

turca
ȚÚRCĂ^1, țurci, s.f. Bețisor ascuțit la ambele capete, cu care se joacă copiii, încercând să-l arunce cât mai departe cu ajutorul altui băț mai lung; jocul la care se folosește acest bețișor. – Cf. ucr., rus. c u r k a.

ȚÚRCĂ^2, țurci, s.f. Căciulă mare și mițoasă făcută din blană de oaie țurcană. – Cf. ț u r c a n.

turcanesc
ȚURCĂNÉSC, -EÁSCĂ, țurcănești, adj. (Mai ales despre căciuli) Făcut din blană de oaie țurcană sau din lână țurcană. – Țurcan + suf. -esc.

turloi
ȚURLÓI, țurloaie, s.n. (Pop.) 1. Fluierul piciorului; p. ext. partea piciorului de la genunchi în jos. 2. Fiecare dintre tuburile sonore ale cimpoiului. 3. Jgheab, țeavă prin care curge apa (din izvor, din cișmea etc.). 4. Țurțur de gheață. – Et. nec.

turluit
ȚURLUÍT s.n. v. țârlâit.

turtur
ȚÚRȚUR, țurțur, s.m. 1. Sloi mic de gheață de formă prelungită și ușor ascuțită spre vârf, care se formează de-a lungul streșinilor sau pe ramuri, prin înghețarea imediată a apei care se scurge. 2. (La pl.) Franjuri. 3. Jgheab prin care curge apa (la fântână). [Var.: țúrțure s.m.] – Et. nec.

turturat
ȚURȚURÁT, -Ă, țurțurați, -te, adj. De care atârnă țurțuri, plin de țurțuri, cu țurțuri. – Țurțur + suf. -at.

turture
ȚÚRȚURE s.m. v. țurțur.

tusca
ȚÚȘCĂ^1, țuști, s.f. 1. (Și în sintagma oaie țușcă) Varietate de oaie înrudită cu oaia țurcană. 2. Basma răsucită și înnodată la unul din capete, folosită la un joc distractiv; p. ext. jocul însuși. – Et. nec.

ȚÚȘCĂ^2, țuști, s.f. (Reg.) Ardei mic, iute; ciușcă. ♢ Expr. A se face țușcă = a se îmbăta. – Et. nec. Cf. c i u ș c ă.

tuscov
ȚUȘCOV, țușcovi, s.m. Pește migrator, asemănător cu oblețul, dar mai mare decât acesta (Chalcalburnus chalcoides). – Et. nec.

tusti
ȚUȘTI interj. Cuvânt care sugerează mișcarea bruscă și precipitată a unei ființe care sare, care țâșnește (de) undeva. [Var.: țâști, țâșt interj.] – Onomatopee.

tut
ȚUȚ, țuțuri, s.n. (Reg.) 1. Proeminență sau excrescență cărnoasă. 2. (Adverbial; în expr.) A rămâne țuț = a rămâne uluit, mirat peste măsură. – Et. nec.

tutaneasca
ȚUȚĂNEÁSCA s.f. art. (Reg.) Numele unui dans popular care se joacă la nunți; melodie după care se execută acest dans. – Et. nec.

tutui
ȚUȚÚI, țuțuiuri, s.n. (Reg.) Țugui. – Cf. ț u g u i.

tutuia
ȚUȚUIÁ, țúțui, vb. I. Refl. A se cocoța. [Pr.: -țu-ia] – Din țuțui.

tutuian
ȚUȚUIÁN, țuțuieni, s.m. (Reg.) Cioban ardelean. [Pr.: -țu-ian] – Țuțui + suf. -an.

tutuianca
ȚUȚUIÁNCĂ, țuțuience, s.f. (Reg.) 1. Nevasta unui țuțuian. 2. Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: -țu-ian-] – Țuțuian + suf. -că.

tuturoi
ȚUȚURÓI, țuțuroaie, s.n. 1. Șiroi. 2. (Pop.) Robinet. 3. Cioc^2 (2). – Țurțur + suf. -oi.

u
U^1 s.m. invar. A douăzeci și șasea literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (vocală închisă^2 (8), rotunjită (2), din seria posterioară).

U^2 interj. (Adesea prelungit sau repetat) 1. Exclamație care exprimă surpriza, indignarea, regretul sau care constituie o avertizare (asupra unui pericol). 2. (Însoțit de „iu”) Strigăt (de voie bună) care însoțește chiuiturile. 3. Cuvânt care imită urletul unor animale (mai ales al lupului). – Onomatopee.

ubicuitate
UBICUITÁTE s.f. (Livr.) Însușire atribuită cuiva (de obicei divinității) de a putea fi prezent pretutindeni (sau în mai multe locuri) în același timp. [Pr.: -cu-i-] – Din fr. ubiquité.

ubicvist
UBICVÍST, -Ă, ubicviști, -ste, adj. 1. (Despre plante) Care trăiește și se dezvoltă la fel de bine în condiții de mediu diferite. 2. (Fam.; despre oameni) Care pare a se afla în mai multe locuri deodată. – Din fr. ubiquiste.

ucaz
UCÁZ, ucazuri, s.n. (Înv. și pop.) Ordin, ordonanță, decret. ♦ Fig. Hotărâre care nu admite discuție. – Din rus. ukaz.

ucenic
UCENÍC, -Ă, ucenici, -ce, s.m. și f. 1. Persoană (tânără) care învață o meserie lucrând în producție sub îndrumarea unui meșter sau urmând o școală profesională. 2. Adept și continuator al unui savant, al unui filozof, al unui artist; p. ext. începător într-o activitate; discipol, elev. – Din sl. učenikŭ.

ucenici
UCENICÍ, ucenicesc, vb. IV. Intranz. A învăța o meserie lucrând, activând pe lângă un meșter sau, p. gener., pe lângă o persoană pricepută; a lucra, a învața ca ucenic. – Din ucenic.

ucenicie
UCENICÍE, ucenicii, s.f. Faptul de a lucra ca ucenic; starea, calitatea, ocupația de ucenic; timpul petrecut de cineva ca ucenic. ♦ P. gener. Formare, instruire a cuiva într-un anumit domeniu. – Ucenic + suf. -ie.

ucide
UCÍDE, ucíd, vb. III. 1. Tranz. A pricinui moartea unei ființe; a omorî, a asasina. ♢ Compus: (pop.) ucigă-l-crucea (sau -toaca) s.m. = dracul, diavolul. ♦ Refl. (Rar) A se sinucide. ♦ Fig. A distruge, a nimici; a desființa. 2. Tranz. și refl. recipr. (Reg.) A (se) bate, a (se) lovi rău. ♦ (Reg.) A (se) zdrobi, a (se) sfărâma. [Prez. ind. și: (pop.) ucíg] – Lat. occidere.

ucidere
UCÍDERE, ucideri, s.f. Acțiunea de a (se) ucide și rezultatul ei; omor, ucis; asasinat. – V. ucide.

ucigas
UCIGÁȘ, -Ă, ucigași, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care a ucis sau a încercat să ucidă pe cineva; asasin, homicid^1. 2. Adj. Care provoacă (sau poate provoca) moartea cuiva. Armă ucigașă. – Ucig (prez. ind. pop. a lui ucide) + suf. -aș.

ucigator
UCIGĂTÓR, -OÁRE, ucigători, -oare, adj. (Adesea substantivat) Care ucide, care provoacă moartea; nimicitor. [Var.: (rar) ucizătór, -oare adj.] – Ucig (prez. ind. pop. a lui ucide) + suf. -ător.

ucis
UCÍS, ucisuri, s.n. (Rar) Ucidere. – V. ucide.

ucizator
UCIZĂTÓR, -OÁRE adj. v. ucigător.

ucrainean
UCRAINEÁN, -Ă, ucraineni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Ucrainei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Ucrainei sau populației ei, privitor la Ucraina sau la populația ei. ♦ (Substantivat, f.) Limbă (de origine slavă) vorbită de ucraineni (1). [Pr.: -cra-i-] – Ucraina (n. pr.) + suf. -ean.

ucraineanca
UCRAINEÁNCĂ, ucrainence, s.f. Femeie din Ucraina; ucraineană. [Pr.: -cra-i-] – Ucrainean + suf. -că.

ucu
ÚCU s.m. invar. Numele celor două litere chirilice corespunzătoare sunetului u. – Din sl. uku.

ud
UD, -Ă, uzi, -de, adj., s.n. 1. Adj. Pătruns, îmbibat de apă sau de alt lichid; îmbibat de umezală, foarte umed; murat (3). ♦ (Despre ochi) Plin de lacrimi; înlăcrimat. ♦ Plin de nădușeală; transpirat, asudat. ♦ (Despre copiii mici) Care a urinat pe el. 2. S.n. Urină. Bășica udului. – Lat. udus.

uda
UDÁ, ud , vb. I. 1. Tranz. A umple, a acoperi, a îmbiba sau a stropi cu apă sau cu alt lichid; a băga, a muia ceva în apă sau în alt lichid; a înmuia (1), a umezi (2). ♢ Expr. A-și uda gura = a bea puțin, pentru a -și potoli setea. A uda prânzul (sau bucatele) = a bea în timpul mesei vin sau alte băuturi alcoolice. (Refl.) A i se uda ochii = a i se umple ochii de lacrimi. 2. Tranz. (Despre ape) A străbate un ținut (pe care îl alimentează cu apă). 3. Refl. (Mai ales despre sugari) A urina pe el (în scutece, în pantaloni). – Lat. udare.

udare
UDÁRE, udări, s.f. Acțiunea de a (se) uda; udat. – V. uda.

udat
UDÁT s.n. Udare. – V. uda.

udatura
UDĂTÚRĂ, udături, s.f. 1. Udare, stropire. ♦ Faptul de a fi ud, umed; umezeală. 2. (Pop. și fam.) Băutură (alcoolică). 3. (Reg.) Mâncare (frugală). – Uda+ suf. -ătură.

udaturica
UDĂTURÍCĂ s.f. (Rar) Diminutiv al lui udătură. – Udătură + suf. -ică.

udeala
UDEÁLĂ, udeli, s.f. (Pop.) 1. Loc ud, umed, plin de apă; umezeală. 2. Băutură (alcoolică). – Ud + suf. -eală.

udma
ÚDMĂ s.f. v. uimă

udometru
UDOMÉTRU, udometre, s.n. (Met.) Pluviometru. – Din fr. udomètre.

ued
UÉD, ueduri, s.n. Vale largă caracteristică unor deșerturi (din Africa de nord și Arabia), cu fundul acoperit cu nisip și pietriș, prin care se scurg apele ploilor torențiale sau unele ape curgătoare nepermanente. [Pr.: u-ed]. – Din fr. oued.

uf
UF interj. Exclamație care exprima ciudă, regret, necaz, plictiseală, dezgust etc. – Onomatopee.

ufolog
UFOLÓG, ufologi, s.m. Cercetător al farfuriilor zburătoare. – Din fr. ufologue.

ufologie
UFOLOGÍE s.f. Studiu al farfuriilor zburătoare. – Din engl. ufology.

ugandez
UGANDÉZ, -Ă, ugandezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană născută și crescută în Uganda. 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din Uganda. – Din fr. ougandais.

uger
ÚGER, ugere, s.n. Organ cărnos de secreție a laptelui la

ughi
UGHI, ughi, s.m. Veche monedă maghiară de aur; galben unguresc. – Din pol. ug (= zlatu ugrusku).

ugilit
UGILÍT, -Ă, ugiliți, -te, adj. (Reg.) Fără chef, trist; umilit, supus. – et. nec. Cf. ofilit.

ugui
UGUÍ, pers. 3 úguie, vb. IV. Intranz. (Despre porumbei și

uguire
UGUÍRE, uguiri, s.f. Faptul de a ugui; gângurire, uguit. – V. ugui.

uguit
UGUÍT s.n. Faptul de a ugui; sunete caracteristice scoase de porumbei și de turturele; gângurit, uguire. – V. ugui.

uhu
UHÚ interj. (Adesea repetat) cuvânt care imită strigătul bufniței. [Acc. și úhu] – Onomatopee.

ui
UI interj. 1. Vai ! ah ! of ! 2. (Adesea repetat) Strigăt (de voie bună) care însoțește chiuiturile. – Onomatopee.

uideo
UIDEÓ interj. v. huideo.

uiemas
UIEMÁȘ, uiemași, s.m. Persoană însărcinată cu strângerea uiumului (la moară, la mașina de treierat etc.). [Pr.: u-ie-] – Uium + suf. -aș.

uiet
ÚIET s.n. v. huiet.

uima
ÚIMĂ, uime, s.f. (Pop.) Inflamație a ganglionilor limfatici (de la gât și de la subsuori); scurtă. [Var.: údmă s.f.] – Cf. ngr. í d h m a „ umflătură dureroasă ”.

uimi
UIMÍ, uimesc, vb. IV. Tranz. A stârni, a provoca o mare (și neașteptată) mirare, admirație, emoție; a impresiona puternic, a surprinde, a ului. ♦ (Înv.) A tulbura, a zăpăci, a buimăci. – Et. nec.

uimire
UIMÍRE, uimiri, s.f. Faptul de a uimi; mirare, admirație, emoție profundă (și neașteptată); surprindere. – V. uimi.

uimit
UIMÍT, -Ă, uimiți, -te, adj. Cuprins de o mare (și neașteptată) mirare, admirație; surprins, uluit. – V. uimi.

uimitor
UIMITÓR, -OÁRE, uimitori, -oare, adj. Care uimește; surprinzător, uluitor, tulburător. ♦ Excepțional, extraordinar. – Uimi + suf. -tor.

uita
UITÁ, uit, vb. I. I. 1. Tranz. și intranz. A pierde din memorie (momentan sau pentru totdeauna), a nu-și (mai) aduce aminte, a nu (mai) ține minte. ♢ Expr. (Fam.) A ști cât au uitat alții = a nu ști (mai) nimic. 2. Tranz. și intranz. A înceta să se preocupe, să se gândească la cineva sau ceva, a deveni indiferent față de o persoană sau de un obiect (drag); a se dezinteresa. ♦ A scăpa din vedere, a omite; a nu ține seama de... 3. Tranz. A se comporta ca și cum a încetat să se gândească la ceva, a trece sub tăcere, a nu da urmare. 4. Tranz. A lăsa undeva (din distracție, din nebăgare de seamă) ceva sau pe cineva care trebuie luat; a nu lua cu sine. II. Refl. A-și îndrepta privirea spre cineva sau ceva pentru a vedea, a cerceta, a observa; a privi. ♢ Expr. A se uita în gura cuiva = a fi atent la ce spune cineva, a da ascultare (în mod mecanic) sfaturilor cuiva. A nu se uita la cineva = a nu iubi pe cineva, a nu ține la cineva; a refuza orice relații cu cineva. ♦ (La imperativ, cu valoare de interjecție, în forma uite) Iată! iacă! vezi! ♦ A băga de seamă, a avea în vedere, a da atenție; a lua în considerare. [Imper. și: (II) uite !] – Lat. * oblitare (< oblitus).

uitare
UITÁRE, uitări, s.f. 1. Faptul de a uita, de a nu-și aduce aminte (de cineva sau de ceva); lipsa oricărei amintiri. ♢ Uitare de sine = a) visare, reverie; b) nepăsare (altruistă) față de interesele proprii. ♢ Expr. A da (sau a lăsa) uitării (pe cineva sau ceva) = a nu se mai interesa, a înceta să mai iubească sau să-și amintească (de cineva sau de ceva), a se sili să uite. ♦ Rătacire morală. 2.. Fig. Neființă, neant. – V. uita.

uitator
UITĂTÓR, -OÁRE, uitători, -oare, adj. (Rar) Uituc. ♦ Care face să uite, aducător de uitare. – Uita + suf. -ător.

uitatura
UITĂTÚRĂ, uitături, s.f. Faptul de a se uita; privire, aruncătură de ochi. ♦ Fel de a se uita, de a privi; căutătură. – Uita + suf. -ătură.

uitit
UITÍT, -Ă, uitiți, -te, adj. (Reg.) Distrat, visător. Cf. u i t a.

uituc
UITÚC, -Ă, uituci, -ce, adj. (Adesea substantivat) Care uită ușor, care are memorie slabă, uitător; p. ext. distrat, zăpăcit. – Uita + suf. -uc.

uituceala
UITUCEÁLĂ, uituceli, s.f. Faptul de a uita; lipsă de memorie sau de atenție, nebăgare de seamă; p. ext. distracție, zăpăceală. – Uituc + suf. -eală.

uitucenie
UITUCÉNIE, uitucenii s.f. (Rar) Uituceală. – Uituc + suf. -enie.

uiu
UIÚ interj. v. uiuiu.

uiuiu
UIUIÚ interj. (În dansurile populare) Chiot de bucurie. [Var.: uiú interj.] – Onomatopee.

uium
UIÚM, uiumuri, s.n. Cantitate procentuală de făină sau de grăunțe reținută la batoză, la moară etc. drept plată în natură pentru măcinat, treierat etc; vamă (1). [Pr.: u-ium] – Din bg. ujem, scr. ujam.

ujba
ÚJBĂ, ujbe, s.f. Cui de lemn de care se leagă văsla unei ambarcații; strapazan. – Et. nec.

ujujit
UJUJÍT, -Ă, ujujiți, -te, adj. (Reg.) Uscat^2 (I 1). Vreascuri ujujite. – Cf. sl. u s u š i t i.

ulan
ULÁN, ulani, s.m. Militar (mercenar) din cavaleria ușoară a armatei române și a unor armate străine din trecut. – Din germ. Ulan.

ulcea
ULCEÁ, -ÍCĂ, ulcele, s.f. Oală mică (de lut); oluț ♢ Expr. A-i pune (cuiva) ulcica sau a-i face (cuiva) cu ulcica = a face farmece (cuiva). – Lat. * ollicella (< olla).

ulcelusa
ULCELÚȘĂ, ulcelușe s.f. Diminutiv al lui ulcea; ulceluță, ulcicuță. – Ulcea + -ușă.

ulceluta
ULCELÚȚĂ, ulceluțe, s.f. Ulcelușă. – Ulcea + suf. -uță.

ulcer
ÚLCER, ulcere, s.n. 1. Leziune (fără tendință de cicatrizare) care apare pe suprafața pielii sau a mucoaselor (stomacului, duodenului); boală caracterizată prin prezența unor astfel de leziuni; ulcus (1). 2. Boală a arborilor, pricinuită de distrugerea treptată a straturilor lemnoase. – Din fr. ulcère, lat. ulcus, -eris.

ulcera
ULCERÁ, ulcerez, vb. I. Refl. și tranz. A căpăta sau a produce o ulcerație. – Din fr. ulcérer.

ulcerat
ULCERÁT, -Ă, ulcerați, -te, adj. Care prezintă un ulcer (1) sau o ulcerație. – V. ulcera.

ulceratie
ULCERÁȚIE, ulcerații, s.f. Leziune a pielii sau a unor mucoase; helcoză; spec. ulcer (1). – Din fr. ulcération.

ulceros
ULCERÓS, -OÁSĂ, ulceroși, -oase, adj. s.m. și f. 1. Adj. Care prezintă un ulcer (1), referitor la ulcer, provenit dintr-un ulcer. 2. S.m. și f., adj. (Persoană) care are ulcer (1). – Din fr. ulcéreux.

ulcicuta
ULCICÚȚĂ, ulcicuțe, s.f. Ulcelușă. – Ulcică +suf. -uță.

ulcior
ULCIÓR^1 s.n. v. urcior^1.

ULCIÓR^2 s.n. v. urcior^2.

ulciorus
ULCIORÚȘ s.n. v. urcioruș^1.

ulcus
ÚLCUS, ulcuse, s.n. 1. Ulcer (1). 2. Rană, umflătură. – Din lat., fr. ulcus.

ulei
ULÉI^1, uleie, s.n. (Reg.) 1. Trunchi de copac scorburos, întrebuințat pentru a păstra anumite lucruri. ♦ Vas făcut dintr-un lemn scobit. 2. Stup, știubei de albine (făcut dintr-un trunchi de copac scorburos). – Din bg. ulej.

ULÉI^2, uleiuri, s.n. Lichid gras de proveniență vegetală, animală, minerală sau sintetică, insolubil în apă și mai ușor decât ea, folosit în alimentație, în industrie etc. ♢ Tablou (sau pictură, portret) în ulei = tablou (sau pictură, portret) executat în culori preparate cu ulei^2. [Var.: (reg.) oléu s.n.] – Din sl. olej.

uleia
ULEIÁ, uleiez, vb. I. Tranz. (Rar) A unge, a îmbiba, a impregna cu ulei^2; a oloi^3. [Pr.: -le-ia. – Var.: (reg.) oleiá vb. I.] – Din ulei^2.

uleiat
ULEIÁT, -Ă, uleiați, -te, adj. Uns, impregnat de ulei^2. [Pr.: -le-iat] – V. uleia.

uleier
ULEIÉR, uleieri, s.m. (Reg.) Persoană care se ocupă cu stoarcerea uleiului^2 din semințe; proprietar al unui prese de ulei^2. [Pr.: -le-ier] – Ulei^2 + suf. -ar.

uleiere
ULEIÉRE, uleieri, s.f. (Rar) Acțiunea de a uleia și rezultatul ei. [Pr.: -le-ie-] – V. uleia.

uleios
ULEIÓS, -OÁSĂ, uleioși, -oase, adj. Care conține ulei^2; uns, îmbibat, impregnat cu ulei^2; unsuros, gras, oloios. ♦ Care are un aspect gras, unsuros (ca uleiul^2). [Pr.: -le-ios. – Var.: (reg.) oleiós, -oásă adj.] – Ulei^2 + suf. -os.

ulema
ULEMÁ, ulemale, s.f. Membru al clerului musulman (care avea și atribuțiile de legiuitor). – Din tc. ulema.

ulicioara
ULICIOÁRĂ, ulicioare, s.f. Diminutiv al lui uliță; hudiță. – Uliță + suf. -ioară.

ulisor
ULIȘOR, ulișori, s.m. Diminutiv al lui uliu. – Uliu + suf. -șor.

ulitarnic
ULIȚÁRNIC, -Ă, ulițarnici, -ce, adj., s.m. și f. (Reg.) (Persoană) care bate ulițele, căreia îi place să-și piardă vremea umblând fără rost (pe uliță). – Uliță + suf. -arnic.

ulita
ÚLIȚĂ, ulițe, s.f. 1. Drum îngust care străbate un sat (rar un oraș), mărginit de o parte și de alta de case; p. ext. stradă. ♢ Expr. A bate ulițile = a umbla fără rost, haimana; a hoinări. 2. (Colectiv) Oamenii care locuiesc în casele de pe uliță (1). [Pl. și uliți] – Din sl. ulica.

uliu
ÚLIU, ulii, s.m. Gen de păsări răpitoare de zi, mari și puternice, din familia acvilidelor, care atacă păsări și mamifere mici (Accipiter); pasăre din acest gen. ♢ Uliu-păsăresc = păsărar (2) (Accipiter nisus). – Din magh. ölyü.

uliuliu
ULIULIÚ interj. (Pop.) Strigăt care exprimă mirare, admirație etc. – Onomatopee.

ulm
ULM, ulmi, s.m. Nume dat mai multor specii de arbori și de arbuști cu scoarța în general netedă, cu coroana stufoasă, cu frunze alterne și asimetrice zimțate pe margini, albicioase și cu peri moi pe dos, al căror lemn tare este folosit în rotărie (Ulmus). ♢ Ulm de câmp = arbore înalt, cu scoarță groasă, negricioasă, cu lemn rezistent, greu și elastic, folosit în industria casnică (Ulmus carpinifolia). Ulm de munte = arbore înalt, cu scoarță subțire, cultivat ca arbore ornamental (Ulmus scabra). – Lat. ulmus.

ulmacee
ULMACÉE, ulmacee, s.f. (La pl.) Familie de arbori și de arbuști având ca tip ulmul; (și la sg.) plantă din această familie. – Din fr. ulmacées.

ulster
ÚLSTER, ulstere, s.n. (Rar) Pardesiu bărbătesc de forma unui halat lung și cu mâneci largi. – Din engl., fr. ulster.

ulterior
ULTERIÓR, -OÁRĂ, ulteriori, -oare, adj. Care se face sau se întâmplă mai târziu (în raport cu un moment, un eveniment etc. dat); care urmează după ceva sau după cineva; posterior (1). [Pr.: -ri-or] – Din fr. ultérieur, lat. ulterior.

ultim
ÚLTIM, -Ă, ultimi, -e, adj. Care este cel din urmă (dintr-o serie de elemente spațiale, temporale, valorice); care se află la sfârșit, în urma unei serii. A sosit ultimul. Ultima carte. ♢ Ultima oră = rubrică având cele mai noi știri dintr-o gazetă. – Din lat. ultimus, it. ultimo.

ultimat
ULTIMÁT s.n. v. ultimatum.

ultimativ
ULTIMATÍV, -Ă, ultimativi, -e, adj. Cu caracter de ultimatum, care conține un ultimatum. – Din fr. ultimatif.

ultimatum
ULTIMÁTUM, ultimaturi, s.n. Comunicare cuprinzând condițiile irevocabile pe care o putere, un stat, un împuternicit le pune altuia în vederea rezolvării unei situații

ultimo
ÚLTIMO adv. (Livr. și fam.) În ultimul rând; în ultimă instanță. – Cuv. lat.

ultra
ULTRA- Element de compunere însemnând „peste măsură de”, „foarte”, „extrem de”, care servește la formarea unor substantive și a unor adjective. – Din lat., fr. ultra-.

ultraacustic
ULTRAACÚSTIC, -Ă, adj., s.f. 1. Parte a acusticii care se ocupă cu studierea ultrasunetelor. 2. Referitor la ultraacustică, de ultraacustică. [Pr.: -tra-a-] – Ultra- + acustică – Cf. fr. u l t r a a c o u s t i q u e.

ultrabazic
ULTRABÁZIC, -Ă, ultrabazici, -ce, adj. (Min.; despre roci eruptive) Care este sarac în silice și alcătuit în special din olivină sau din piroxeni. – Din fr. ultrabasique.

ultracentral
ULTRACENTRÁL, -Ă, ultracentrali, -e, adj. În plin centru. – Ultra- + central.

ultracentrifuga
ULTRACENTRIFÚGĂ, ultracentrifuge, s.f. Centrifugă cu turație foarte mare, cu ajutorul căreia se poate realiza separarea prin sedimentare a particulelor coloidale, a unor virusuri etc. – Ultra- +centrifugă (după fr. ultracentrifugeuse).

ultracondensor
ULTRACONDENSÓR, ultracondensoare, s.n. Condensor folosit la ultramicroscoape. – Ultra- + condensor.

ultraconfortabil
ULTRACONFORTÁBIL, -Ă, ultraconfortabili, -e, adj. Foarte confortabil. – Ultra- + confortabil.

ultraconservator
ULTRACONSERVATÓR, -OÁRE, ultraconservatori, -oare, adj. Cu idei conservatoare exagerate. – Ultra- + conservator.

ultrademagog
ULTRADEMAGÓG, -Ă, ultrademgogi, -ge, s.m. și f. Demagog care întrece orice limită. – Ultra- + demagog.

ultrademocrat
ULTRADEMOCRAT, -Ă, ultrademocrați, -te, adj. Cu idei foarte democrate. – Ultra- + democrat.

ultraeficient
ULTRAEFICIÉNT, -Ă, ultraeficienți, -te, adj. Foarte eficient. [Pr.: -tra-e-] – Ultra- + eficient.

ultraelaborat
ULTRAELABORÁT, -Ă, ultraelaborați, -te, adj. Foarte elaborat. [Pr.: -tra-e-] – Ultra- + elaborat.

ultrafiltru
ULTRAFÍLTRU, ultrafiltre, s.n. Aparat de filtrare prevăzut cu o membrană care reține particulele de dimensiuni infime aflate în suspensie sau în soluție coloidală. – Din fr. ultrafiltre.

ultragia
ULTRAGIÁ, ultragiez, vb. I. Tranz. A insulta pe un reprezentant al autorității în exercițiul funcțiunii, a comite un ultraj; p. gener. a jigni, a insulta, a ofensa etc. (grav) pe cineva [Pr.: -gr-a]. – Din ultragiu (după fr. outrager).

ultragiat
ULTRAGIÁT, -Ă, ultragiați, -te, adj. Insultat, jignit, ofensat. [Pr.: -gi-at] – V. ultragia.

ultragiere
ULTRAGIÉRE, ultragieri, s.f. Acțiunea de a ultragia și rezultatul ei; ofensare, jignire, insultare. [Pr.: -gi-e-] – V. ultragia.

ultragiu
ULTRÁGIU s.n. v. ultraj.

ultraj
ULTRÁJ, ultraje, s.n. Ofensă, insultă, amenințare, act de violență împotriva unui reprezentant al autorității publice aflat în exercițiul funcțiunii (și care constituie o infracțiune); p. gener. jignire, ofensă (gravă), amenințare, act de violență împotriva cuiva. [Var.: ultrágiu s.n.] – După fr. outrage, it. oltraggio.

ultraliberal
ULTRALIBERÁL, -Ă, ultraliberali, -e, adj. Liberal extremist. – Ultra- + liberal.

ultraliberalism
ULTRALIBERALÍSM s.n. Liberalism exagerat. – Ultraliberal + suf. -ism.

ultramarin
ULTRAMARÍN s.n. Colorant mineral sau sintetic obținut prin topirea unui amestec de caolin, carbonat de sodiu, cărbune de lemn și sulf, care are diverse culori după condițiile de preparare, cel mai cunoscut fiind de culoare albastră. – Din germ. Ultramarin, fr. ultramarine.

ultramicroanaliza
ULTRAMICROANALÍZĂ, ultramicroanalize, s.f. Parte a microanalizei care se ocupă cu identificarea și dozarea substanțelor în cantităti de ordinul microgramelor. ♦ Microanaliză în care se lucrează cu cantităti de substanță de ordinul microgramelor. [Pr.: -cro-a-] – Din germ. Ultramikroanalyse.

ultramicrochimie
ULTRAMICROCHIMÍE s.f. Ramură a chimiei care se ocupă cu relațiile chimice și cu procedeele de analiză în care intervin substanțe în cantități foarte mici. – Din fr. ultramicrochimie.

ultramicron
ULTRAMICRÓN, ultramicroni, s.m. Particulă coloidală mai mică decât o zecime de micron, care poate fi văzută numai cu ultramicroscopul. – Ultra- + micron.

ultramicroscop
ULTRAMICROSCÓP, ultramicroscoape, s.n. Microscop puternic în care iluminarea obiectelor se face în direcție perpendiculară pe direcția axei optice a instrumentului, astfel încât prin direcția luminii pot fi examinate corpurile care nu sunt vizibile cu microscopul obișnuit. – Din fr. ultramicroscope, germ. Ultramikroscop.

ultramicroscopic
ULTRAMICROSCÓPIC, -Ă, ultramicroscopici, -ce, adj. Care se poate vedea numai cu ultramicroscopul; care se face cu ultramicroscopul. – Din fr. ultramicroscopique.

ultramicroscopie
ULTRAMICROSCOPÍE s.f. Metodă de cercetare a corpusculilor extrem de mici cu ajutorul ultramicroscopului. – Din fr. ultramicroscopie.

ultramodern
ULTRAMODÉRN, -Ă, ultramoderni, -e, adj. Foarte modern. – Din fr. ultramoderne.

ultramodernist
ULTRAMODERNÍST, -Ă, ultramoderniști, -ste, adj. De un modernism exagerat. – Ultra- + modernist (după fr. ultramoderniste).

ultramontanism
ULTRAMONTANÍSM s.n. Curent în cadrul catolicismului, care nu admite unele libertăți organizatorice ale Bisericii catolice din Franța față de Papă. – Din fr. ultramontanisme.

ultraoccidental
ULTRAOCCIDENTÁL, -Ă, ultraoccidentali, -e, adj. Cu foarte pronunțat caracter, aspect etc. occidental. [Pr.: -tra-oc-] – Ultra- + occidental.

ultrapas
ULTRAPÁS s.n. Masă plastică preparată din melamină. – Din germ. Ultrapas, fr. ultrapas.

ultraportelan
ULTRAPORȚELÁN s.n. Porțelan cu caracteristici izolante superioare, folosit ca izolator în tehnica curenților de înaltă frecvență. – Ultra- + porțelan.

ultraprogresist
ULTRAPROGRESÍST, -Ă, ultraprogresiști, -ste, adj. (Ir.) Pogresist extremist, progresist degradat. – Ultra- + progresist.

ultrarafinat
ULTRARAFINÁT, -Ă, ultrarafinați, -te, adj. Foarte rafinat (2). – Ultra- + rafinat.

ultrarapid
ULTRARAPÍD, -Ă, ultrarapizi, -de, adj. Foarte rapid, extraordinar de repede. – Ultra- + rapid.

ultrareactionar
ULTRAREACȚIONÁR, -Ă, ultrareacționari, -e, adj., s.m. și f. Reacționar(ă) înrăit(ă), contrarevoluționar(ă) pătimaș(ă). [Pr.: -re-ac-ți-o-] – Ultra- + reacționar.

ultrascurt
ULTRASCÚRT, -Ă, ultrascurți, -te, adj. 1. Care este foarte scurt. 2. (În sitagma) Raze ultrascurte (și substantivat, f. pl.) = radiații electromagnetice cu lungimi de undă foarte scurte, utilizate în radiofonie, în medicină etc. – Ultra- + scurt. (2 după fr. ultra-court).

ultrasecret
ULTRASECRÉT, -Ă, ultrasecreți, -te, adj. Foarte secret. – Ultra- + secret (după fr. ultra-sécret).

ultrasensibil
ULTRASENSÍBIL, -Ă, ultrasensibili -e, adj. Foarte sensibil. – Ultra- + sensibil. Cf. fr. u l t r a - s e n s i b l e.

ultrasonic
ULTRASÓNIC, -Ă, ultrasonici, -ce, adj. Referitor la ultrasunete; ultrasonor. – Din fr. ultrasonique.

ultrasonografie
ULTRASONOGRAFÍE, ultrasonografii, s.f. (Med.) Ecografie. – Din fr. ultrasonographie.

ultrasonor
ULTRASONÓR, -Ă, ultrasonori, -e, adj. Ultrasonic. – Ultra- + sonor.

ultrasonoterapie
ULTRASONOTERAPÍE s.f. Terapie bazată pe ultrasunete. – Ultrasonic + terapie.

ultraspecial
ULTRASPECIÁL, -Ă, ultraspeciali, -e, adj. Care se deosebește foarte mult de alte lucruri asemănătoare. ♦ De strictă specialitate. – Ultra- + special.

ultrastructura
ULTRASTRUCTÚRĂ, ultrastructuri, s.f. (Biol.) Structură intimă a unui țesut. – Din fr. ultrastructure.

ultrasunet
ULTRASÚNET, ultrasunete, s.n. Vibrație mecanică a unui mediu, a cărei frecvență depășește frecvența maximă corespunzătoare unui sunet, neputând fi percepută cu urechea. – Ultra- + sunet (după fr. ultrason).

ultraviolet
ULTRAVIOLÉT, -Ă, ultravioleți, -te, adj. (Despre radiațiile electromagnetice; și substantivat, f. pl.) Care are lungimea de undă mai mică decât lungimea de undă minimă a radiațiilor vizibile. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. ultraviolet.

ultravirus
ULTRAVÍRUS, ultravirusuri, s.n. Virus extrem de mic, care nu poate fi văzut la microscopul obișnuit. – Din fr. ultravirus.

uluba
ULÚBĂ s.f. v. hulubă.

uluc
ULÚC, uluce, s.n. 1. Jgheab făcut din scânduri ori scobit într-un trunchi de copac sau în piatră, din care se adapă vitele sau în care li se pune nutrețul. 2. Canal de lemn sau tablă pus de-a lungul streșinii caselor, pentru a aduna și a conduce spre burlane apa de pe acoperișuri. ♦ Canal, țeavă pentru captarea și scurgerea apei dintr-un izvor. 3. Jgheab de scânduri prin care curge apa pentru a pune în mișcare o moară; lăptoc, scoc (1). ♦ Jgheab prin care curge (la moară) făina măcinată. 4. Scobitură, șanț făcut de-a lungul unei piese de lemn, pentru a se putea îmbina cu altă piesă. – Din tc. oluk.

uluca
ULÚCĂ, uluci, s.f. 1. Scândură groasă întrebuințată în construcții, mai ales la facerea gardurilor și a împrejmuirilor. 2. Gard din scânduri; zăplaz. – Probabil refăcut din uluce (pl. lui uluc).

ului
ULUÍ, uluiesc, vb. IV. Tranz. A stârni, a provoca o mare (și neașteptată) mirare, admirație, emoție; a uimi, a surprinde. ♦ Tranz. și refl. (Înv.) A (se) tulbura, a (se) buimăci, a (se) năuci. – Cf. rus. u l o v i t ' „ a prinde, a surprinde”.

uluiala
ULUIÁLĂ, uluieli, s.f. Faptul de a ului; starea omului uluit, uimit; uluire. Zăpăceală, buimăceală. – Ului + suf. -eală.

uluire
ULUÍRE, uluiri, s.f. Faptul de a ului; uimire, surprindere, uluială. Buimăceală, năuceală. – V. ului.

uluit
ULUÍT, -Ă, uluiți, -te, adj. Cuprins de o mare (și neașteptată) mirare, admirație, emoție; uimit, surprins. ♦ Năucit, buimăcit. – V. ului.

uluitor
ULUITÓR, -OÁRE, uluitori, -oare, adj. Care uluiește; uimitor, surprinzător. ♦ Excepțional, extraordinar. [Pr.: -lu-i-] – Ului + suf. -tor.

uman
UMÁN, -Ă, umani, -e, adj. 1. Care ține de om sau de omenire, privitor la om sau la omenire, caracteristic omului sau omenirii; omenesc (1). ♢ Geografie umană (sau antropologică) = antropogeografie. 2. (Adesea adverbial) Care are dragoste față de oameni, care simte compasiune față de suferințele lor; omenos, bun, sensibil. – Din lat. humanus.

umanism
UMANÍSM s.n. Mișcare socială și culturală apărută în apusul Europei în sec. XIV, ca expresie a luptei împotriva feudalismului și a învațăturii scolastice, care a promovat ideea încrederii în valoarea omului și a perfecționării sale, a militat pentru dezvoltarea liberă și multilaterală a personalității umane, pentru o cultură laică (în spiritul vechii culturi clasice) etc. ♦ P.gener. Atitudine de încredere în valoarea omului. – Din fr. humanisme, germ. Humanismus.

umanist
UMANÍST, -Ă, umaniști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept, partizan al umanismului. ♦ (La m.) Savant din sec. XVII, care studia operele antichității. 2. Adj. Care aparține umanismului, privitor la umanism, caracteristic umanismului; care este de domeniul culturii clasice; umanistic. 3. S.m. și f. Elev de liceu care urmează învățământul umanistic. – Din fr. humaniste.

umanistic
UMANÍSTIC, -Ă, umanistici, -ce, adj. Umanist (2). ♢ Științe umanistice = grup de științe care pun accentul pe studiul limbilor, istorie, pe cultura clasică etc. Învățământ umanistic sau secție umanistică = formă (sau secție) de învățământ bazat pe studierea științelor umanistice. – Din germ. humanistisch.

umanitar
UMANITÁR, -Ă, umanitari, -e, adj. Care urmărește, care se preocupă de binele omenirii, plin de umanitate, devotat umanității. – Din fr. humanitaire.

umanitarism
UMANITARÍSM s.n. Concepție, atitudine de înțelegere, de dragoste față de oameni și de omenire; umanitate (2). – Din fr. humanitarisme.

umanitarist
UMANITARÍST, -Ă, umanitariști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Adept al umanitarismului. 2. Adj. Care aparține umanitarismului, privitor la umanitarism. – Din fr. humanitariste.

umanitate
UMANITÁTE s.f. 1. Totalitatea oamenilor; omenire (1). ♦ Colectivitate de oameni. 2. Umanitarism. – Din lat. humanitas, -atis, fr. humanité.

umaniza
UMANIZÁ, umanizez, vb. I. 1. Tranz și refl. A (se) face mai uman, mai apropiat de oameni. 2. Tranz. A atribui animalelor, obiectelor, fenomenelor însușiri omenești. – Din fr. humaniser.

umanizare
UMANIZÁRE s.f. Acțiune de a (se) umaniza și rezultatul ei. – V. umaniza.

umanoid
UMANOÍD, -Ă, umanoizi, -de, adj., s.m. și f. (Livr.) (Ființă) cu aspect și caracter omenesc. – Din fr. humanoïde.

umar
ÚMĂR, (1, 2, 3, 4) umeri, s.m., (5) umere, s.n. 1. S.m. Parte a corpului omenesc corespunzătoare articulației dintre mână și trunchi. ♢ Expr. Umăr la umăr = alături, unul lângă altul; împreună, uniți. A pune umărul = a ajuta efectiv la îndeplinirea unei acțiuni; a sprijini. A da (sau a ridica etc.) din umeri = a-și exprima nedumerirea, neștiința, indiferența etc. printr-un gest de ridicare a umerilor (1). A se uita la cineva (sau a privi pe cineva) peste umăr = a se uita la cineva disprețuitor, batjocoritor. (Pop.) A-și lua călcâiele (sau picioarele) de-a umeri = a fugi. A pune (cuiva ceva) pe umeri = a încărca, a împovăra (pe cineva) cu o vină. ♦ Parte a unui obiect de îmbrăcăminte care acoperă umărul (1). ♦ Fig. Culme a unui deal, a unui munte. 2. S.m. (În sintagma) Umărul obrazului (sau al feței) = partea proeminentă, osoasă din mijlocul obrazului; pomeți. 3. S.m. Partea bombată de lângă gâtul unui vas. ♦ Proeminență pe suprafața unui obiect, care servește ca reazem altui obiect. 4. S.m. Parte a jugului care se așază pe gâtul vitelor. 5. S.n. Umeraș. – Lat. humerus.

umarar
UMĂRÁR s.n. v. umerar.

umbela
UMBÉLĂ, umbele, s.f. Inflorescență în care pedunculii fiecărei floricele pornesc din același punct și se ridică la aceeași înălțime, ca pânza unei umbrele. – Din lat. umbella, fr. ombelle.

umbelifera
UMBELIFÉRĂ, umbelifere, s.f. (La pl.) Familie de plante erbacee dicotiledonate, ale căror flori sunt dispuse în umbele; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. ♢ (Adjectival) Plantă umbeliferă. – După fr. ombellifère.

umbeliform
UMBELIFÓRM, -Ă, umbeliformi, -e, adj. Care are forma unei umbele. – După fr. ombelliforme.

umbla
UMBLÁ, úmblu, vb. I. Intranz. I. 1. A se deplasa dintr-un loc în altul; a merge (I 1), a circula (1). ♢ Expr. A-i umbla cuiva ceva prin gură = a nu-și putea aminti pentru un moment de ceva care îi este extrem de familiar, de cunoscut. (Pop.) A-i umbla cuiva ceva prin (sau în) cap = a fi preocupat de ceva, a avea ceva de gând. (Pop.) Umblă sănătos! (sau cu bine!), urare adresată cuiva care pleacă. (Pop.) A umbla după cineva = a căuta cu insistență să obțină simpatia cuiva; a face curte unei femei. 2. A străbate (ca drumeț) un loc; a merge din loc în loc, a colinda, a cutreiera; a hoinări, a vagabonda. ♦ (Rar) A se plimba. ♦ (Pop.; despre nori) A se mișca, a se deplasa. 3. (Pop.) A merge, a se duce undeva regulat; a frecventa. Umblă la școală. ♦ A se ocupa, a se îndeletnici cu..., a lucra la... Umblă în cărăușie. 4. A se purta (îmbrăcat sau încălțat) într-un anumit fel. Umblă întunecat și încruntat. II. 1. (Pop; despre unelte, aparate, mecanisme etc.) A se afla în funcțiune; a funcționa. 2. (Despre gură, ochi etc.) A se mișca continuu. ♢ Expr. A-i umbla cuiva limba (prin gură) = a vorbi (mult). III. (Pop.) A trece (din mână în mână), a ajunge (de la unul la altul). ♦ (Despre bani) A fi în circulație, a avea valoare, curs. IV. 1. A căuta, a scotoci, a cotrobăi (pentru a găsi ceva). 2. A lua în mână; a pune mâna pe ceva, a atinge. ♦ (Pop.) A lucra cu..., a se servi de...; a mânui. ♦ Fig. A se folosi de..., a face uz de... Nu umbla cu minciuni! V. Fig. A căuta, a se strădui să obțină ceva; a se sili, a încerca să... ♢ Expr. A umbla după cai verzi (pe pereți) = a căuta să obțină lucruri nerealizabile. A umbla după doi iepuri deodată = a urmări în același timp două scopuri, două avantaje diferite. ♦ A intenționa, a fi gata să... [Var.: (înv și pop.) îmblá vb. I.] – Lat. ambulare.

umblare
UMBLÁRE, umblări, s.f. Acțiunea de a umbla și rezultatul ei; deplasare, mers; cutreierare, colindare, umblat^1. – V. umbla.

umblat
UMBLÁT^1 s.n. Umblare. – V. umbla.

UMBLÁT^2, -Ă, umblați, -te, adj. 1. (Despre drumuri) Pe care se circulă mult; care este frecventat, circulat. 2. (Despre oameni) Care a colindat prin multe locuri, a trăit și a văzut multe lucruri (acumulând o mare experiență de viață); călătorit, purtat^2 (2). – V umbla.

umblacit
UMBLĂCÍT s.n. v. îmblătit.

umblaret
UMBLĂRÉȚ, -EÁȚĂ, umblăreți, -e, adj. (Fam., depr. sau ir.; despre oameni) Căruia îi place să umble mult, să se plimbe (fără rost), să hoinărească. – Umbla + suf. -ăreț.

umblator
UMBLĂTÓR, -OÁRE, umblători, -oare, adj., s.m., s.f. 1. Adj. (Rar) Care umblă. ♢ Pod umblător = bac. 2. S.m. Ostaș dintr-un corp de curieri pentru Polonia și Ucraina al domnilor moldoveni. 3. S.f. Compartiment dintr-o lucrare minieră subterană amenajat pentru circulația personalului. 4. S.f. (Pop.) Closet (rudimentar). – Umbla + suf. -ător.

umblatura
UMBLĂTÚRĂ, umblături, s.f. (Pop.) Umblat^1, mers; umblare. ♦ Fel de a umbla, de a duce picioarele în mers. – Umbla + suf. -ătură.

umbral
UMBRÁL s.n. (Opt.) Colorație a lentilelor ochelarilor de vedere. – Umbră + suf. -al.

umbrar
UMBRÁR, umbrare, s.n. Adăpost împotriva arșiței soarelui oferit într-un loc deschis de crengile și de frunzele unui arbore sau ale mai multor arbori; p. gener. orice adăpost (special amenajat) împotriva arșiței. – Umbră + suf. -ar.

umbra
ÚMBRĂ, umbre, s.f. I. 1. Lipsă de lumină, întunecime provocată de un corp opac care oprește razele de lumină; porțiune din spațiu întunecoasă (și răcoroasă) unde nu ajung direct razele de lumină. ♢ Loc. adj. Fără umbră = corect, desăvârșit, pur. ♢ Loc. adv. Din umbră = fără a se arăta pe față; pe ascuns, pe furiș. ♢ Expr. A sta (sau a fi, a rămâne etc.) în (sau la) umbră = a sta (sau a fi, a rămâne etc.) ascuns, retras, deoparte. A lăsa (pe cineva) in umbră = a lăsa (pe cineva) mai prejos, a eclipsa (pe cineva). 2. Întuneric, întunecime, obscuritate. 3. Nuanță închisă, pată întunecată. ♦ Spec. Parte mai întunecată dintr-o imagine plastică. ♦ Fig. Stare de tristețe, de îngândurare etc. întipărită pe fața cuiva. II. 1. (De obicei urmat de o determinare în genitiv) Conturul întunecat al unei ființe sau al unui lucru, proiectat pe o suprafață (mai) luminată. ♦ Expr. Se teme și de umbra lui, se spune despre un om foarte fricos. Face umbră pământului (degeaba), se spune despre un om incapabil să producă, să realizeze ceva. ♦ Compus: umbra-iepurelui = plantă erbacee cu tulpina înaltă, cu frunzele în formă de solzi, cu florile galbene-verzui și cu fructele de forma unor boabe roșii (Asparagus collinus). ♦ Imagine neclară, nedeslușită; obiect care nu se vede bine (din cauza întunericului, a ceții etc. sau pentru că este privit printr-un corp puțin transparent). 2. (În concepțiile mistice și în basme) Duhul unui om mort sau ființă supranaturală, fantomatică; stafie, fantomă, nălucă. ♦ Fig. Ființă foarte slabă (și bolnavă). 3. Fig. Urmă, semn abia perceptibil; cantitate foarte mică din ceva. ♦ Fig. Părere, aparență, iluzie. – Lat. umbra.

umbrela
UMBRÉLĂ, umbrele, s.f. Obiect alcătuit dintr-o pânză care se poate strânge sau întinde (în forma unei calote sferice) prin intermediul unor spițe metalice fixate radial pe un baston, destinat să apere de ploaie sau de soare. – Din fr. ombrelle (după umbră).

umbreluta
UMBRELÚȚĂ, umbreluțe, s.f. Diminutiv al lui umbrelă. – Umbrelă + suf. -uță.

umbri
UMBRÍ, umbresc, vb. IV. 1. Tranz. și intranz. A face, a ține umbră (I 1); a adumbri. 2. Refl. (Pop.) A sta la umbră (I 1), a se adumbri. 3. Tranz. și refl. A da sau a căpăta o nuanță mai închisă; a (se) întuneca, a (se) închide. 4. Intranz. și refl. (Rar) A se contura. 5. Tranz. Fig. A dezonora, a păta, a compromite. – Din umbră.

umbrire
UMBRÍRE, umbriri, s.f. Faptul de a (se) umbri. ♦ Culoare, nuanță închisă, întunecată. – V. umbri.

umbris
UMBRÍȘ, umbrișuri, s.n. Loc cu umbră; umbră (I 1). – Umbră + suf. -iș.

umbrisoara
UMBRIȘOÁRĂ, umbrișoare, s.f. (Rar) Diminutiv al lui umbră; umbriță. Umbră + suf. -ișoară.

umbrit
UMBRÍT, -Ă, umbriți, -te, adj. 1. (Despre locuri) Care se află la umbră (I 1), acoperit de umbră, plin de umbră; umbros. 2. Întunecos. ♦ Fig. (Despre voce, sunete etc.) Stins, voalat. – V. umbri.

umbrita
UMBRÍȚĂ, umbrițe, s.f. (Pop.) Umbrișoară. – Umbră + suf. -iță.

umbros
UMBRÓS, -OÁSĂ, umbroși, -oase, adj. 1. (Despre copaci, vegetație) Care face umbră (I 1), care ține umbră; (despre locuri) care se află la umbră, acoperit de umbră, plin de umbră; umbrit. 2. Întunecos. – Lat. umbrosus sau umbră + suf. -os.

umecta
UMECTÁ, umectez, vb. I. Tranz. (Livr.) A umezi ușor (și numai la suprafață). – Din fr. humecter, lat. humectare.

umectare
UMECTÁRE, umectări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a umecta și rezultatul ei. – V. umecta.

umectat
UMECTÁT, -Ă, umectați, -le, adj. Umezit. – V. umecta.

umed
ÚMED, -Ă, umezi, -de, adj. 1. Care a stat într-un lichid sau a fost acoperit sau stropit cu un lichid și nu s-a uscat încă; jilav; umezit. ♦ Igrasios. ♦ (Despre atmosferă, aer, mediu) încărcat cu vapori de apă. 2. (Despre ochi) Plin de lacrimi, înlăcrimat; p. ext. lucitor, strălucitor; galeș, duios. – Lat. humidus.

umeral
UMERÁL, -Ă, umerali, -e, adj. Care ține de umăr, privitor la umăr. – Din fr. huméral.

umerar
UMERÁR, umerare, s.n. 1. Umeraș. 2. Îmbrăcăminte de protecție fixată pe umerii celor care cară greutăți. 3. Împletitură de lână, de melană etc. cu care își îmbracă umerii cei ce suferă de reumatism. [Var.: umărár s.n.] – Umăr + suf. -ar.

umeras
UMERÁȘ, umerașe, s.n. Obiect pe care se atârnă hainele în dulap, cuier etc., format dintr-o bară orizontală (puțin curbată) care se introduce sub umerii unei haine și dintr-un cârlig pentru agățat; umăr (5), umerar (1). – Umăr + suf. -aș.

umezeala
UMEZEÁLĂ, umezeli, s.f. 1. Însușirea, starea a ceea ce este umed (1); umiditate. ♦ Vaporii de apă care se află în atmosferă, în aer sau într-un anumit mediu. ♦ Loc umed. ♦ Igrasie. 2. Aspect pe care îl au ochii înlăcrimați; p. ext. strălucire a ochilor (din cauza lacrimilor). – Umezi + suf. -eală.

umezi
UMEZÍ, umezesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină umed. ♦ Refl. (Despre atmosferă, aer, mediu) A se încărca sau a fi încărcat de vapori de apă. 2. Refl. (Despre ochi) A se umple de lacrimi; p. ext. a luci, a străluci (din cauza lacrimilor). ♢ Tranz. Lacrimile îi umezeau ochii. – Din umed.

umezire
UMEZÍRE, umeziri, s.f. Acțiunea de a (se) umezi și rezultatul ei. – V. umezi.

umezit
UMEZÍT, -Ă, umeziți, -te, adj. 1. Umed. 2. (Despre ochi) Plin de lacrimi, înlăcrimat; p. ext. lucitor, strălucitor (din cauza lacrimilor). – V. umezi.

umezitor
UMEZITÓR, umezitoare, s.n. 1. Aparat de umezit hârtia prin stropire cu apă (pentru a o satina), în timpul procesului de fabricație. 2. (În sintagma) Umezitor de aer = aparat care pulverizează apă și umezește aerul adus prin conducte din exterior la o instalație industrială, unde este nevoie de aer condiționat cu un anumit grad de umiditate. – Umezi + suf. -tor.

umfla
UMFLÁ, úmflu, vb. I. 1. Tranz. A mări volumul unui obiect cu pereți elastici sau plianți, umplându-l cu aer sau cu alt fluid. ♦ Refl. (Despre cavități anatomice, mai ales despre stomac) A-și mări volumul; (despre ființe) a crește în volum (în urma mâncării excesive), a avea o senzație de balonare. ♢ Expr. (Tranz.) A-l umfla pe cineva râsul (sau plânsul) sau (refl.) a se umfla de râs (sau plâns) = a nu-și putea stăpâni râsul (sau plânsul), a izbucni în râs (sau în plâns). A se umfla de somn (sau de dormit) = a se sătura de somn, a dormi foarte mult. ♦ Tranz. și refl. A (se) înfoia. Vântul umflă pânzele. ♢ Expr. (Refl.) A se umfla în pene = a se îngâmfa, a se fuduli. 2. Refl. (Despre ape) A-și mări volumul, a crește. ♦ (Despre lichide) A-și ridica nivelul prin fierbere. 3. Refl. (Despre obiecte de lemn) A-și mări volumul prin umezire. ♢ Tranz. Apa a umflat doagele. 4. Refl. (Despre piele, țesuturi, organe etc.) A se inflama, a se congestiona. 5. Tranz. fig. (Fam.) A ridica în mod exagerat prețul, suma, proporțiile etc. 6. Tranz. fig. (Fam.) A înșfăca, a înhăța; a prinde, a lua, a ridica. – Lat. inflare.

umflare
UMFLÁRE, umflări, s.f. Acțiunea de a (se) umfla și rezultatul ei. – V. umfla.

umflat
UMFLÁT, -Ă, umflați, -te, adj. 1. (Despre obiecte cu pereți elastici sau plianți) Care și-a mărit (la maximum) volumul prin umplerea cu aer sau cu alt fluid. ♦ (Despre organe anatomice, mai ales despre stomac) Care și-a mărit volumul; (despre oameni) care are o senzație de balonare (în urma mâncării excesive). ♦ Înfoiat, răsfirat (de vânt). 2. (Despre ape) Care a crescut, și-a mărit nivelul (și a ieșit din albie). 3. (Despre piele, țesuturi, organe etc.) Inflamat. 4. Fig. (Fam.; despre cifre, prețuri etc.) Care este exagerat de mare, de ridicat. 5. Fig. (Fam.; despre felul de a se exprima al cuiva) Afectat, bombastic, emfatic. – V. umfla.

umflatura
UMFLĂTÚRĂ, umflături, s.f. Loc umflat pe suprafața unui obiect. ♦ (Med.) Inflamație. – Umfla + suf. -ătură.

umidificare
UMIDIFICÁRE, umidificări, s.f. Producere și întreținere, prin mijloace artificiale, a umidității aerului într-o instalație (industrială). – După fr. humidification.

umidifug
UMIDIFÚG, -Ă, umidifugi, -ge, adj. (Despre materiale) Care nu poate fi umezit, care nu se umezește. – Din fr. humidifuge.

umiditate
UMIDITÁTE s.f. Proprietate a unui corp sau a unui mediu ambiant de a absorbi și de a reține o anumită cantitate de apă sau vapori de apă; însușirea, starea a ceea ce e umed; umezeală (1). ♦ Cantitatea de apă pe care o conține un material sau un mediu; spec. conținutul în vapori (sau în picături) de apă ori în cristale de gheață al atmosferei. – Din fr. humidité, lat. humiditas, -atis.

umidometru
UMIDOMÉTRU, umidometre, s.n. Instrument folosit pentru determinarea umidității unui corp solid sau a aerului atmosferic. – Din fr. humidomètre.

umil
UMÍL, -Ă, umili, -e, adj. 1. Care are o atitudine modestă, de om simplu, sărac, fără pretenții; care are o atitudine supusă, ascultătoare, smerită. 2. (Despre manifestări ale oamenilor) Care arată, trădează, denotă pe omul umil (1), caracteristic unui om umil. ♦ (Despre obiecte, locuri etc.) Sărăcăcios. – Din lat. humilis.

umili
UMILÍ, umilesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) pune într-o situație de inferioritate (neîndreptățită); a (se) înjosi. 2. Refl. A adopta o atitudine de supunere, de smerenie față de cineva sau de ceva. – Din sl. umiliti. Cf. u m i l.

umilinta
UMILÍNȚĂ, umilințe, s.f. 1. Sentiment de inferioritate; atitudine provocată de acest sentiment; supunere. ♦ (În morala creștină) Atitudine umilă, smerită a omului în fața divinității; smerenie. ♦ Slugărnicie. 2. Situație umilitoare impusă cuiva; vorbă sau faptă care umilește, ofensează; ofensă. – Umili + suf. -ință.

umilire
UMILÍRE, umiliri, s.f. Acțiunea de a (se) umili și rezultatul ei. – V. umili.

umilit
UMILÍT, -Ă, umiliți, -te, adj. 1. Cu atitudine supusă, smerită, plecată; care exprimă umilință; umil. ♦ Rușinat. 2. Care este plin de umilințe, de jigniri, de lipsuri. ♦ (Substantivat) Om care duce o viață mizeră, care suportă jigniri, lipsuri. 3. (Rar) Simplu, modest, neînsemnat; sărac (2). – V. umili.

umilitor
UMILITÓR, -OÁRE, umilitori, -oare, adj. Care umilește, înjosește, ofensează; înjositor, jignitor. – Umili + suf. -tor.

umlaut
ÚMLAUT s.n. 1. Fenomen fonetic constând în modificarea timbrului unei vocale accentuate sub influența vocalei următoare. 2. Tremă care se pune deasupra vocalelor care au suferit un umlaut (1). – Din germ. Umlaut.

umoare
UMOÁRE, umori, s.f. 1. Lichid intercelular constituind mediul în care trăiesc celulele organismelor. ♢ Umoare apoasă = lichid transparent care se află în camera anterioară a ochiului. Umoare vitroasă = masă gelatinoasă care se află în camera posterioară a ochiului. 2. (Livr.) Dispoziție sufletească; fire, temperament. [Var.: humoáre s.f.] – Din fr. humeur, lat. humor, -oris.

umor
UMÓR s.n. Înclinare spre glume și ironii, ascunse sub o aparență de seriozitate; manifestare prin vorbe sau prin scris a acestei înclinații; p. ext. veselie, haz. ♦ Categorie estetică ce constă în sublinierea incompatibilității și absurdității laturilor unor situații în general firești. [Var.: humór s.n.] – Din fr. humeur, humour. Cf. engl. h u m o u r.

umoral
UMORÁL, -Ă, umorali, -e, adj. Care aparține umorilor, care se referă la umori. ♢ Teorie umorală = teorie potrivit căreia funcțiile organismului sunt reglate de umori. – Din fr. humoral.

umorist
UMORÍST, -Ă, umoriști, -ste, s.m. și f. Autor de scrieri sau de desene umoristice. [Var.: humoríst, -ă s.m. și f.] – Din fr. humoristique.

umoristic
UMORÍSTIC, -Ă, umoristici, -ce, adj. Care conține sau exprimă umor; care provoacă umorul; vesel, hazliu. – Din fr. humoristique.

umple
ÚMPLE, úmplu, vb. III. 1. Tranz. A face ca un recipient, o cavitate etc. să fie pline; a băga înăuntru (până sus); p. ext. a face să conțină o cantitate oarecare din ceva. ♢ Expr. A-și umple burta (sau pântecele) = a mânca mult. A-și umple buzunarele = a câștiga bani mulți. (Refl. pas.) S-a umplut paharul = s-au adunat prea multe necazuri; nu se mai poate suporta situația de acum. 2. Tranz. Fig. A copleși pe cineva, a face să se simtă apăsat (de un sentiment, de o senzație). ♢ Refl. I se umple inima de bucurie. 3. Tranz. A introduce într-un înveliș de aluat, de carne, de legume etc. un preparat culinar, pentru a pregăti anumite mâncăruri. ♦ (Rar) A îmbiba un preparat culinar cu un lichid (dulce, aromat). 4. Tranz. A răspândi un miros într-un anumit spațiu. ♦ A răspândi sunete, zgomote. ♢ Expr. A umple satul (ori lumea, urechile lumii) = a face să știe, să afle toată lumea. 5. Tranz. A ocupa, a acoperi o suprafață, o întindere, o încăpere etc. ♢ Refl. S-a umplut grădina de flori. 6. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu o substanță dăunătoare, murdară etc.; fig. a (se) contamina, a (se) molipsi. [Var.: (Înv. și pop.) umpleá vb. II, împle vb. III] – Lat. implere.

umplea
UMPLEÁ vb. II. v. umple.

umplere
ÚMPLERE, umpleri, s.f. Acțiunea de a (se) umple și rezultatul ei; umplut. – V. umple.

umplut
UMPLÚT s.n. Umplere. – V. umple.

umplutura
UMPLUTÚRĂ, umpluturi, s.f. Ceea ce servește pentru a umple un spațiu, un gol etc. ♦ Spec. Preparat culinar care se introduce într-un înveliș comestibil, alcătuind împreună cu acesta o mâncare sau o prăjitură. ♦ Spec. Material granular sau pulverulent pus pe un teren pentru a-l înălța sau a-l nivela. ♦ Spec. Cantitate de praf de pușcă cu care se încarcă un cartuș (sau cu care se încărca altădată o armă de foc pe la gura țevii). ♦ Fig. Element de valoare minoră sau lipsit de valoare, introdus într-o operă literară, științifică, în sumarul unui periodic, într-un spectacol etc. (spre a le completa). – Umple + suf. -tură.

un
UN, O, unii, unele, art. nehot. (Substantivul pe care îl determină denumește obiectul neindividualizat în discuție) Un prieten. ♢ (Accentuează noțiunea exprimată de substantiv) O bucurie se vestea în ochii ei. ♢ (Dă sens general substantivului) Un artist, fie și mai genial decât Paganini. ♦ (Înaintea unui nume propriu sugerează o comparație) Unul ca..., unul asemenea cu... Mi se părea că văd un Platon. ♦ (Dă valoare substantivală unor cuvinte pe care le precedă) Un murdar. [Gen.-dat. sg. unui, unei; gen.-dat. pl. unor] – Lat. unus, una.

unanim
UNANÍM, -Ă, unanimi, -e, adj. Acceptat, împărtășit de toți, care exprimă un acord total; care cuprinde pe toți sau aparține tuturor; fără excepție, general. ♦ (La pl.) Care au aceeași părere, a căror părere coincide. – Din fr. unanime.

unanimitate
UNANIMITÁTE s.f. Acord total de idei, de opinii, de sufragii; totalitate de persoane. ♢ Loc. adv. În (sau cu) unanimitate = cu aprobarea tuturor, fără ca nimeni să aibă altă părere, altă atitudine. – Din fr. unanimité, lat. unanimitas, -atis.

unches
UNCHÉȘ s.m. v. unchiaș.

unchi
UNCHI, unchi, s.m. 1. Bărbat considerat în raport cu copiii fraților și surorilor sale, în raport cu copiii fraților și surorilor soției sale sau în raport cu copiii verilor și verișoarelor sale; termen cu care se adresează acestui bărbat nepoții; grad de rudenie astfel stabilit; unchiaș. 2. Termen de respect cu care o persoană mai tânără se adresează unui bărbat mai în vârstă. – Lat. avunculus.

unchias
UNCHIÁȘ, unchiași, s.m. 1. (Pop.) Om bătrân; moș, moșneag. 2. (Reg.) Unchi (1). [Var.: (reg.) unchéș s.m.] – Unchi + suf. -aș.

unchisor
UNCHIȘÓR, unchișori, s.m. Diminutiv al lui unchi. - Unchi + suf. -ișor.

uncial
UNCIÁL, -Ă, unciale, adj. (În sintagmele) Scriere uncială = scriere cu litere majuscule derivate din literele romane capitale (și deosebindu-se de acestea prin rotunjimea formelor). Caracter uncial = caracterul literelor din scrierea uncială. [Pr.: -ci-al] – Din lat. uncialis, fr. oncial.

uncie
ÚNCIE, uncii, s.f. Veche unitate de măsură pentru greutăți (folosită și astăzi în Anglia), a cărei valoare a variat între circa 28 și 35 de grame. – Din lat. uncia.

uncrop
UNCRÓP, uncropuri, s.n. (Pop.) 1. Apă clocotită. 2. Băutură alcoolică fierbinte care se servește la ospățul de la casa mirelui a doua zi după cununie; ospățul și datinile obișnuite în această zi. – Din sl. ukropŭ.

uncropeala
UNCROPEÁLĂ, uncropeli, s.f. (Pop.) Senzație de căldură, de moleșeală, de toropeală. – Uncrop + suf. -eală.

uncropel
UNCROPÉL, uncropele, s.n. (Pop.) Diminutiv al lui uncrop; apă călduță. – Uncrop + suf. -el.

unda
UNDÁ, undez, vb. I. 1. Tranz. A face să se miște ca niște valuri. 2. Intranz. (Pop.) A fierbe, a clocoti. [Var.: undí vb. IV] – Lat. undate.

undametru
UNDAMÉTRU, undametre, s.n. Aparat pentru măsurarea frecvențelor oscilațiilor electromagnetice. – Din fr. ondemetre (după undă).

unda
ÚNDĂ, unde, s.f. I. 1. Cantitate dintr-o masă de apă care face o mișcare ritmică ușoară de ridicare și coborâre formând ondulații la suprafața apei; p. ext. apă (curgătoare sau stătătoare). ♦ Șuvoi, torent. ♦ Ploaie, ninsoare etc. care cade în rafale. 2. Masă de aer care se mișcă ușor; p. ext. aer, văzduh. 3. Mișcare de vibrație (ușoară); zgomot (ușor). II. (Fiz.) Propagare din aproape în aproape a unei oscilații, cu viteză finită și printr-o variație spațială. ♢ Lungime de undă = distanța dintre două puncte succesive ale unei unde, în care oscilația are aceeași fază. Undă seismică = undă pornită din epicentrul unui cutremur de pământ, de-a lungul căreia cutremurul se propagă în interiorul și la suprafața pământului. Undă de șoc = undă seismică de mare intensitate. Undă electromagnetică = câmp electromagnetic variabil care se propagă în urma interacțiunilor dintre variațiile câmpului electric și ale celui magnetic. (În radiofonie) Undă scurtă = undă electromagnetică cu o lungime medie de 0,50 m. Undă mijlocie = undă electromagnetică cu o lungime de 200-600 m. Undă lungă = undă electromagnetică cu o lungime de 700-2000 m. Undă verde = procedeu folosit pentru asigurarea fluenței maxime a traficului auto pe arterele de circulație din orașe, realizat printr-un sistem de comandă coordonată a semafoarelor. – Lat. unda (cu sensul II după fr. onde).

unde
ÚNDE adv., conj. I. Adv. 1. (Interogativ) În ce loc? în care parte? Unde este? ♦ (Precedat de prep. „de”) De la cine? din ce loc? De unde știți voi? ♦ La ce? la cine? Unde te gândești? ♦ (În loc. adv.) Unde și unde = din loc în loc, ici și colo. ♦ (În expr.) A (nu) avea de unde = a (nu) fi în stare, a (nu) avea posibilitatea să... Ia, dacă ai de unde, se spune pentru a arăta că ceva lipsește, nu se găsește. 2. Deodată, numai ce. 3. (Exprimă o negație) Unde se mai gândeau ele la copilărie? ♢ Expr. De unde (și) până unde? = cum și în ce fel? în ce împrejurări? în ce chip? (Da) de unde! = imposibil! cu neputință! II. Conj. 1. (Introduce o propoziție circumstanțială de loc) În locul în care, încotro. Să se ducă unde știe. ♢ (Cu nuanță temporală) Să-ți dau două mere, unde te oprești să le mănânci? 2. (Introduce o propoziție atributivă) În care. E un punct însă unde drumul nostru se bifurcă. 3. (Introduce o propoziție completivă) Știe unde este parcul. 4. (Pop.; introduce o propoziție circumstanțială de timp) Când, în momentul în care. 5. (Pop.; introduce o propoziție circumstanțială de cauză) Pentru că, din cauză că, deoarece. 6. (Precedat de prep. „de”, introduce o propoziție concesivă) Cu toate că, deși. A adus 10 cărți, de unde făgăduise 12. 7. (Condițional; în expr.) De unde nu = dacă nu, în cazul când. – Lat. unde.

undelemn
UNDELÉMN s.n. v. untdelemn.

undelemniu
UNDELEMNÍU, -ÍE adj. v. untdelemniu.

undeva
UNDEVÁ adv. Într-un loc oarecare, într-o direcție oarecare, la o persoană oarecare. ♦ (Precedat de prep. „de”) De la cineva, de la o persoană oarecare, dintr-un anumit loc. ♦ (Precedat de prep. „pe”) Printr-un loc oarecare, într-un anumit loc. – Unde + va.

undi
UNDÍ^1, undesc, vb. IV. Tranz. și intranz. A pescui cu undița. ♦ Fig. A sonda, a iscodi. – Din sl. onditi.

UNDÍ^2 vb. IV. v. unda.

undire
UNDÍRE, undiri, s.f. Faptul de a undi^1; undit. – V. undi^1.

undit
UNDÍT s.n. Undire. – V. undi^1.

unditar
UNDIȚÁR, undițari, s.m. (Rar) Pescar cu undița. – Undiță + suf. -ar.

undita
ÚNDIȚĂ, undițe, s.f. Unealtă de pescuit alcătuită dintr-o vargă flexibilă de care este legată o sfoară, un fir de material plastic etc., având la capăt un cârlig ascuțit și îndoit, în care se pune momeala pentru a prinde peștele: p. restr. cârligul acestei unelte. – Din sl. ondica.

undoi
UNDOÍ vb. IV. v. undui.

undoia
UNDOIÁ vb. I. v. undui.

undoios
UNDOIÓS, -OÁSĂ adj. v. unduios.

undrea
UNDREÁ s.f. v. andrea.

undui
UNDUÍ, unduiesc, vb. IV. Intranz. (Despre suprafața apelor; la pers. 3) A face unde, a se propaga în formă de unde. ♦ P. gener. A se mișca asemenea undelor unei ape. [Var.: undoiá vb. I. undoí vb. IV] – Undi + suf. -ui; (după fr. ondoyer).

unduios
UNDUIÓS, -OÁSĂ, unduioși, -oase, adj. Care formează unde, valuri; care se mișcă în unde. ♦ P. gener. Care se mișcă asemenea undelor unei ape. ♦ Fig. (Despre sunete) Modulat, melodios. ♦ Fig. (Despre oameni) Care cedează, se schimbă ușor; schimbător, [Var.: undoiós, -oásă adj.] – Undui + suf. -os (după fr. onduleux).

unduire
UNDUÍRE, unduiri, s.f. Acțiunea de a undui și rezultatul ei; mișcare în unde, în valuri sau, p. gener., asemenea undelor unei ape. ♦ Fig. Modulare, vibrare, mlădiere a unui sunet, a vocii. – V. undui.

unduit
UNDUÍT, -Ă, unduiți, -te, adj. (Rar) Unduios. – V. undui.

undula
UNDULÁ vb. I. v. ondula.

undulare
UNDULÁRE s.f. v. ondulare.

undulos
UNDULÓS, -OÁSĂ adj. v. ondulos.

unealta
UNEÁLTĂ, unelte, s.f. 1. Piesă, ansamblu de piese, dispozitiv acționat manual sau de un mecanism, care servește pentru a efectua o operație tehnică de prelucrare mecanică, de montare, manevrare etc.: p. ext. piesă auxiliară care servește la efectuarea unei lucrări. 2. Fig. Mijloc folosit pentru atingerea unui anumit scop (reprobabil); persoană, grup sau organizație de care se servește cineva pentru atingerea unui anumit scop (reprobabil). 3. (În sintagma) Unealtă gramaticală = instrument gramatical, v. instrument. – Une[le] + alte[le].

unelti
UNELTÍ, uneltesc, vb. IV. Tranz. A pregăti în ascuns, a pune la cale, a urzi o acțiune reprobabilă împotriva cuiva sau pentru a obține ceva; a complota. – Din unealtă.

uneltire
UNELTÍRE, uneltiri, s.f. Acțiunea de a unelti și rezultatul ei; intrigă, complot. – V. unelti.

uneltitor
UNELTITÓR, -OÁRE, uneltitori, -oare, s.m. și f. Persoană care uneltește; conspirator, complotist; intrigant. – Unelti + suf. -tor.

uneori
UNEÓRI adv. Din când în când; câteodată. [Pr.: -ne-ori] – Une + ori.

ungar
UNGÁR, -Ă, ungari, -e, adj. Maghiar. – Din germ. Ungar.

ungator
UNGĂTÓR, -OÁRE, ungători, -oare, subst. 1. S.m. și f. Muncitor specializat în ungerea pieselor unui mecanism. 2. S.n. Gresor. – Unge + suf. -ător.

unge
ÚNGE, ung, vb. III. 1. Tranz. și refl. A (se) acoperi cu un strat de material gras, unsuros sau lipicios; a (se) gresa. ♢ Expr. (Tranz.) A unge pe cineva la inimă = a da, a crea cuiva o satisfacție deosebită. (Fam.) A unge (bine) pe cineva = a) a bate zdravăn pe cineva; b) a mitui. (Fam.) A unge osia (sau ochii) sau a unge pe cineva cu miere = a mitui, a da mită. (Fam.) A fi uns cu toate unsorile = a fi trecut prin multe, a fi experimentat, versat, a nu putea fi dus de nas. (Refl.; fam.) A se unge pe gât = a bea. 2. Tranz. A învesti în funcție un monarh sau un arhiereu. ♦ A mirui. 3. Tranz. A tencui un perete, a fățui, a vărui, a spoi. ♦ A murdări, a mânji. – Lat. ungere.

ungere
ÚNGERE, ungeri, s.f. Acțiunea de a (se) unge și rezultatul ei. – V. unge.

ungher
UNGHÉR, unghere, s.n. 1. Porțiune dintr-o încăpere cuprinsă între extremitățile reunite a doi pereți alăturați; colț. ♦ Loc retras, ascuns; cotlon. 2. (Pop.) Dulap triunghiular care se așază pe colț. – Lat. *anglarius (= angularius).

unghi
UNGHI, unghiuri, s.n. 1. Figură formată din două semidrepte care pleacă din același punct. Unghi drept. ♦ Parte a unui obiect care formează un unghi (1). 2. Colț, ungher (1). ♢ Expr. În (sau prin, din) toate unghiurile = (de) pretutindeni, în (sau prin, din) toate părțile. 3. Fig. Punct de vedere. – Lat. *anglus (= angulus).

unghie
ÚNGHIE, unghii, s.f. 1. Lamă cornoasă care crește pe partea de deasupra a ultimei falange a degetelor de la mâini și de la picioare, la om. ♦ Expr. A reteza (sau a tăia) cuiva din unghii = a înfrâna obrăznicia cuiva; a pune la punct pe cineva. A pune (cuiva) unghia în gât = a constrânge pe cineva să răspundă urgent unei obligații. A-și pune unghia în gât = a face orice pentru atingerea unui scop. A-și arăta unghiile a deveni agresiv. ♦ Substanță cornoasă formată la vârfurile degetelor de la picioarele animalelor și păsărilor; p. ext. gheară. 2. Compuse: unghia-găii sau unghia-găinii = plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu tulpina întinsă pe pământ, cu flori galbene-verzui, dispuse în ciorchini (Astragalus glycyphyllos); unghia-păsării = plantă erbacee cu flori albastre și cu petala inferioară prelungită în formă de pinten, pătată cu galben (Viola declinata). 3. Fiecare dintre cele două instrumente, în formă de pârghie, pentru ridicat și lăsat coșul lesei la pescuit. – Lat. ungla (= ungula).

unghinal
UNGHINÁL, -Ă, unghinali, -e, adj. (Zool.) Care aparține unghiei, privitor la unghie. – Din fr. unguinal.

unghioara
UNGHIOÁRĂ, unghioare, s.f. Unghiuță. [Pr.: -ghi-oa-] – Unghie + suf. -ioară.

unghisoara
UNGHIȘOÁRĂ, unghișoare, s.f. Unghiuță. – Unghie + suf. -ișoară.

unghiular
UNGHIULÁR, -Ă, unghiulari, -e, adj. Care formează un unghi, în formă de unghi; angular; în colțuri; colțuros. ♢ Piatră unghiulară = piatra de la unghiul fundației unei clădiri; fig. fundament, bază, temelie. [Pr.: un-ghiu-] – Din unghi (după fr. angulaire).

unghiulatie
UNGHIULÁȚIE, unghiulații, s.f. 1. (Fot.) Unghi de cuprindere al unui obiectiv fotografic; apertură (2). 2. (Cin.) Operație prin care se stabilesc locul și obiectivele aparatului pentru filmarea unei secvențe. [Pr.: un-ghiu-] – După fr. angulation, it. angolazione.

unghiuta
UNGHIÚȚĂ, unghiuțe, s.f. Diminutiv al lui unghie; unghioară, unghișoară. [Pr.: -ghi-u-] – Unghie + suf. -uță.

unguent
UNGUÉNT, unguente, s.n. (Farm.) Alifie, pomadă, cremă (de uns). [Pr.: un-guent] – Din lat. unguentum.

ungulat
UNGULÁT, ungulate, s.n. (Zool.) Copitat. – Din lat. ungulata, fr. ongulés.

unguligrad
UNGULIGRÁD, -Ă, unguligrazi, -de, adj., s.m. și f. (Mamifer) care are vârful degetelor protejat de copită. – Din fr. onguligrade, engl. unguligrade.

ungur
ÚNGUR, unguri, s.m. Maghiar. – Din sl. ongrinŭ.

unguras
UNGURÁȘ, ungurași, s.m. 1. Diminutiv al lui ungur. 2. Plantă erbacee medicinală și meliferă cu tulpina păroasă, cu frunze aproape rotunde și cu flori albe (Marrubium vulgare). - Ungur + suf. -aș.

ungurean
UNGUREÁN, ungureni, s.m. 1. Denumire dată populației (românești) din Transilvania, în special celei din vecinătatea fostelor provincii istorice Țara Românească și Moldova. 2. Numele unui dans popular; melodie după care se execută. – Ungur + suf. -ean.

ungureanca
UNGUREÁNCĂ, ungurence, s.f. Femeia ungureanului (1). – Ungurean + suf. -că.

unguresc
UNGURÉSC, -EÁSCĂ, ungurești, adj., s.f. 1. Adj. Maghiar. 2. S.f. Numele unui dans popular; melodie după care se execută acest dans. – Ungur + suf. -esc.

ungureste
UNGURÉȘTE adv. În felul maghiarilor, ca maghiarii; în limba maghiară. – Ungur + suf. -ește.

ungurime
UNGURÍME s.f. Mulțime de maghiari; totalitatea maghiarilor; ținut locuit de maghiari (în Transilvania). – Ungur + suf. -ime.

ungurism
UNGURÍSM, ungurisme, s.n. (Rar) Maghiarism. – Ungur + suf. -ism.

unguroaica
UNGUROÁICĂ, unguroaice, s.f. Femeie maghiară. – Ungur + suf. -oaică.

uni
UNI^1- Element de compunere care înseamnă „unul singur” și care servește la formarea unor adjective și a unor substantive. – Din fr. uní-.

UNÍ^2 adj. invar. (Despre materiale textile, confecții) Care are o singură culoare; unicolor. [Pr.: üní] – Din fr. uni.

UNÍ^3, unesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. (recipr.) A (se) aduna unul lângă altul pentru a forma un tot; a (se) împreuna, a (se) alătura, a (se) îmbina spre a forma un tot. 2. Refl. recipr. A încheia o înțelegere, o alianță etc. în vederea unui scop comun. 3. Tranz. și refl. recipr. A (se) lega prin căsătorie, a (se) căsători. – Lat. unire (= unescere).

uniarticulat
UNIARTICULÁT, -Ă, uniarticulați, -te, adj. Care are numai o singură articulație. [Pr.: -ni-ar-] – Din fr. uniarticulé.

uniat
UNIÁT, -Ă, uniați, -te, adj. (Rar) Unit (3). [Pr.: -ni-at] – Din fr. uniate.

uniax
UNIÁX, -Ă, uniacși, -axe, adj. (Min.; despre cristale) Cu o singură axă optică. [Pr.: -ni-acs] – Din fr. uniaxe.

unic
ÚNIC, -Ă, unici, -ce, adj. 1. Care este unul singur, numai unul în genul, de felul său. 2. Care nu poate fi asemănat cu nimic (datorită însușirilor sale excepționale); excepțional, incomparabil. [Acc. și: uníc] – Din lat. unicus, fr. unique.

unicameral
UNICAMERÁL, -Ă, unicamerali, -e, adj. (Despre parlamente) Care este constituit dintr-o singură adunare reprezentativă. – Uni^1- + cameră.

unicapsular
UNICAPSULÁR, -Ă, unicapsulari, -e, adj. (Despre fructe) Care constă dintr-o singură capsulă; (despre plante) al cărui fruct e format dintr-o singură capsulă. – Din fr. unicapsulaire.

unicarpelar
UNICARPELÁR, -Ă, unicarpelari, -e, adj. (Bot.; despre fructe sau ovare) Care are o singură carpelă. – Uni^1- + carpelă + suf. -ar.

unicat
UNICÁT, unicate, s.n. Exemplar unic dintr-un document, dintr-o publicație, dintr-un obiect. – Din germ. Unikat.

unicelular
UNICELULÁR, -Ă, unicelulari, -e, adj. Care este format dintr-o singură celulă; monocelular. – Din fr. unicellulaire.

unicitate
UNICITÁTE s.f. Însușirea de a fi unic. – Din fr. unicité, it. unicità.

unicolor
UNICOLÓR, -Ă, unicolori, -e, adj. Care are o singură culoare; uni^2. – Din fr. unicolore.

unicord
UNICÓRD, -Ă, unicorzi, -de, adj. Care are câte o coardă pentru fiecare notă. Instrument muzical unicord. - Din fr. unicorde.

unicorn
UNICÓRN, -Ă, unicorni, -e, adj. (Zool.) Care are numai un corn. – Din fr. unicorne.

unicuspid
UNICUSPÍD, -Ă, unicuspizi, -de, adj. (Despre organe vegetale sau formații anatomice) Cu un singur vârf. – Din fr. unicuspidé, engl. unicuspid.

unidimensiona
UNIDIMENSIONÁ, unidimensionez, vb. I. Tranz. (Rar) A face să devină unidimensional. [Pr.: -si-o-] – Uni^1- + dimensiona.

unidimensional
UNIDIMENSIONÁL, -Ă, unidimensionali, -e, adj. Cu o singură dimensiune. [Pr.: -si-o-] – Din fr. unidimensionnel, engl. unidimensional.

unidimensionalitate
UNIDIMENSIONALITÁTE s.f. Însușirea de a fi unidimensional. [Pr.: -si-o-] – Din engl. unidimensionality.

unidimensionare
UNIDIMENSIONÁRE, unidimensionări, s.f. (Rar) Acțiunea de a unidimensiona. [Pr.: -si-o-] – V. unidimensiona.

unidimensionat
UNIDIMENSIONÁT, -Ă, unidimensionați, -te, adj. (Rar) Care are o singură dimensiune; unidimensional. [Pr.: -si-o-] – V. unidimensiona.

unidirectional
UNIDIRECȚIONÁL, -Ă, unidirecționali, -e, adj. Care are loc, se face, se propagă într-o singură direcție. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. unidirectionnel.

uniembrionar
UNIEMBRIONÁR, -Ă, uniembrionari, -e, adj. Care are un singur embrion. [Pr.: -ni-em-bri-o-] – După fr. uniembryonné.

unifamilial
UNIFAMILIÁL, -Ă, unifamiliali, -e, adj. Făcut pentru o singură familie. [Pr.: -li-al] – Uni^1- + familial.

unifica
UNIFICÁ, unífic, vb. I. Tranz. 1. A face un întreg din mai multe părți; a realiza o unitate; a uni^3. 2. A cuprinde într-un sistem unic; a face să fie unitar. A unifica ortografia. – Din fr. unifier, it., lat. unificare.

unificare
UNIFICÁRE, unificări, s.f. Acțiunea de a unifica și rezultatul ei. – V. unifica.

unificator
UNIFICATÓR, -OÁRE, unificatori, -oare, adj. Care unifică sau contribuie la unificare. – Unifica + suf. -tor. Cf. it. u n i f i c a t o r e, fr. u n i f i c a t e u r.

uniflor
UNIFLÓR, -Ă, uniflori, -e, adj. (Despre plante) Care are, care face o singură floare. – Din fr. uniflore.

unifoliat
UNIFOLIÁT, -Ă, unifoliați, -te, adj. (Despre plante) Care are o singură frunză. [Pr.: -li-at] – După fr. unifolié.

uniform
UNIFÓRM, -Ă, uniformi, -e, adj., s.f. 1. Adj. (Adesea adverbial) Care are permanent și pe toată întinderea sau durata aceeași formă, aceeași înfățișare, aceeași intensitate, aceeași viteză, aceeași desfășurare etc.; care este la fel, constant, lipsit de variații. 2. S.f. Îmbrăcăminte croită după un anumit model și purtată în mod obligatoriu de membrii unor instituții (armată, școală etc.). – Din fr. uniforme, lat. uniformis, -e.

uniformitate
UNIFORMITÁTE s.f. Însușirea sau starea a ceea ce este uniform. – Din fr. uniformité, lat. uniformitas, -atis.

uniformiza
UNIFORMIZÁ, uniformizez, vb. I. Tranz. A da un caracter uniform, a face să fie uniform. – Din fr. uniformiser.

uniformizare
UNIFORMIZÁRE, uniformizări, s.f. Acțiunea de a uniformiza și rezultatul ei. – V. uniformiza.

uniformizat
UNIFORMIZÁT, -Ă, uniformizați, -te, adj. Cu caracter uniform. – V. uniformiza.

uniformizator
UNIFORMIZATÓR, -OÁRE, uniformizatori, -oare, adj. Care uniformizează. – Uniformiza + suf. -tor.

unigland
UNIGLÁND, -Ă, uniglande, adj. Care are o singură glandă. – Cf. fr. u n i g l a n d é.

unilabiat
UNILABIÁT, -Ă, unilabiați, -te, adj. Care are o singură buză. [Pr.: -bi-at] – Din fr. unilabié.

unilateral
UNILATERÁL, -Ă, unilaterali, -e, adj. Care este îndreptat, situat într-o singură direcție. ♦ Care nu angajează decât una dintre părțile contractante. ♦ Care este hotărât (în mod arbitrar) de una singură dintre părți. ♦ Care ține seamă de o singură latură a lucrurilor; care cunoaște numai un aspect al unei probleme și judecă dintr-un singur punct de vedere sau se mărginește la un singur domeniu de cunoștințe; mărginit; arbitrar. – Din fr. unilatéral.

unilateralitate
UNILATERALITÁTE s.f. Însușirea, starea a ceea ce este unilateral. – Unilateral + suf. -itate.

unilingv
UNILÍNGV, -Ă, unilingvi, -e, adj. Scris într-o singură limbă. ♦ Care vorbește o singură limbă. – Din fr. unilingue.

unilobat
UNILOBÁT, -Ă, unilobați, -te, adj. Care are un singur lob. – Din fr. unilobé.

unilocular
UNILOCULÁR, -Ă, uniloculari, -e, adj. (Bot.; despre ovare și fructe) Cu o singură lojă. – Din fr. uniloculaire.

unime
UNÍME, unimi, s.f. 1. Cantitate abstractă considerată ca cifră elementară și care servește la formarea unui număr compus din mai multe cifre; (în sistemul zecimal) fiecare dintre cifrele de la l la 9; unitate. 2. Notă muzicală întreagă. – Un + suf. -ime.

uninational
UNINAȚIONÁL, -Ă, uninaționali, -e, adj. (Despre state) A cărui populație aparține în întregime aceleiași naționalități. [Pr.: -ți-o-] – Uni^1- + național.

uninominal
UNINOMINÁL, -Ă, uninominali, -e, adj. Care conține sau indică un singur nume. – Din fr. uninominal.

uniocular
UNIOCULÁR, -Ă, unioculari, -e, adj. 1. (Despre sisteme optice) Cu un singur ocular. 2. (Despre vedere) Care se face cu un singur ochi. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. unioculaire.

unional
UNIONÁL, -Ă, unionali, -e, adj. Care aparține unei uniuni, privitor la o uniune, care alcătuiește o uniune. [Pr.: -ni-o-] – Uniune + suf. -al.

unionism
UNIONÍSM s.n. Tendința de a se uni, de a se grupa într-o uniune; curent, concepție având la bază această tendință. [Pr.: -ni-o-] – Din fr. unionisme.

unionist
UNIONÍST, -Ă, unioniști, -ste, adj. Care susține și propagă ideea de unire (a unor provincii într-un stat), ♦ (Substantival) Susținător al unirii Principatelor Române (înainte de 1859). [Pr.: -ni-o-] – Din fr. unioniste.

uniovulat
UNIOVULÁT, -Ă, uniovulați, -te, adj. (Biol.) Care are un singur ovul. [Pr.: -ni-o-] – După fr. uni-ovulé.

unipar
UNIPÁR, -Ă, unipari, -e, adj. (Despre animale mamifere) Care naște în mod obișnuit un singur pui. – Din fr. unipare.

uniparipenat
UNIPARIPENÁT, -Ă, uniparipenați, -te, adj. (Despre frunze compuse) Care are foliolele dispuse de-a lungul unui pețiol comun. – Din fr. uniparipenné.

unipersonal
UNIPERSONÁL, -Ă, unipersonali, -e, adj. (Despre verbe, forme și construcții verbale) Care se întrebuințează sau se conjugă numai la persoana a 3-a singular. – Din fr. unipersonnel.

unipetal
UNIPETÁL, -Ă, unipetali, -e, adj. (Despre flori) Care are o singură petală. – Din fr. unipétale.

unipolar
UNIPOLÁR, -Ă, unipolari, -e, adj. Care are un singur pol. ♦ (Despre celulele nervoase) Al cărei corp celular are o singură prelungire. – Din fr. unipolaire.

unire
UNÍRE, uniri, s.f. Acțiunea de a (se) uni și rezultatul ei. ♦ Căsătorie. – V. uni^3.

unisexualitate
UNISEXUALITÁTE s.f. Starea, calitatea unei flori sau plante care are un singur sex. [Pr.: -xu-a-] – Din fr. unisexualité.

unisexuat
UNISEXUÁT, -Ă, unisexuați, -te, adj. (Despre flori; p. ext. despre plante) Care are organe de reproducere de un singur sex. [Pr.: -xu-at] – Din fr. unisexué.

unisilab
UNISILÁB, -Ă, unisilabi, -e, adj. (Rar) Monosilabic. – Din lat. unisyllabus.

unisilabic
UNISILÁBIC, -Ă, unisilabici, -ce, adj. (Rar) Monosilabic. – Uni^1- + silabic.

unison
UNISÓN s.n. Executare de către un grup vocal sau instrumental a unei melodii la aceeași înălțime. ♦ Fig. Acord deplin, comuniune de idei, de sentimente, de interese. – Din fr. unisson, lat. unisonus.

unisonanta
UNISONÁNȚĂ, unisonanțe, s.f. Îmbinare armonioasă a mai multor sunete, care impresionează plăcut urechea; acord, armonie. – Din fr. unissonance.

unit
UNÍT, -Ă, uniți, -te, adj. 1. Care formează împreună un tot. 2. Care se află în raporturi strânse cu cineva, care este de acord, gândește, acționează, simte la fel cu cineva; solidar cu cineva. 3. Care aparținea unei confesiuni creștine catolice de rit oriental (ortodox); uniat. ♦ (Substantivat) Adept al acestei confesiuni. – V. uni^3.

unitar
UNITÁR, -Ă, unitari, -e, adj. Care formează un singur tot, un întreg; omogen. – Din fr. unitaire.

UNITÁR, -Ă, unitari, -e, adj. Care formează un singur tot, un întreg; omogen. – Din fr. unitaire.

unitarian
UNITARIÁN, -Ă, unitarieni, -e, adj. (În sintagma) Confesiune unitariană = confesiune creștină care neagă dogma trinității. ♦ (Substantivat) Adept al acestei confesiuni [Pr.: -ri-an] – Din fr. unitarien.

unitarianism
UNITARIANÍSM s.n. Doctrină creștină reformată apărută în secolul al XVI-lea în unele țări europene. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. unitarianisme, engl. unitarianism.

unitate
UNITÁTE, unități, s.f. 1. Numărul unu. ♦ Mărime care servește ca măsură de bază pentru toate mărimile de același fel. Unitate de măsură. ♢ (În sintagma) Unitate astronomică = unitate folosită pentru exprimarea distanțelor în sistemul solar, egală cu distanța medie de la Soare la Pământ. 2. Însușirea a tot ce constituie un întreg indivizibil. 3. Coeziune, omogenitate, solidaritate, unire; tot unitar, indivizibil. ♢ Regula celor trei unități (de loc, de timp și de acțiune) = regulă caracteristică teatrului clasic (antic și modern), după care opera dramatică trebuie să fie dezvoltarea unei acțiuni unice, care se desfășoară în același loc și într-un interval de 24 de ore. 4. Cea mai mică formație, organizație economică, administrativă, militară, sanitară etc. care alcătuiește un întreg și acționează după un plan general. – Din fr. unité, lat. unitas, -atis.

uniune
UNIÚNE, uniuni, s.f. 1. Legătură între două sau mai multe persoane, grupuri, societăți, clase etc. pentru apărarea unor interese, pentru revendicarea unor drepturi comune, pentru realizarea unor scopuri comune etc. 2. Nume generic pentru diverse organizații politice, economice, obștești etc. 3. Unire a unor provincii sau state într-un singur stat; p. ext. stat astfel rezultat. [Pr.: -ni-u-] 2- Din lat. unio, -onis, fr. union.

univalent
UNIVALÉNT, -Ă, univalenți, -te, adj., s.m. 1. Adj. (Chim.) Monovalent. 2. S.m. (Biol.) Cromozom neîmperecheat. – Din fr. univalent.

univalv
UNIVÁLV, -Ă, univalvi, -e, adj. Care are o singură valvă. – Din fr. univalve.

univers
UNIVÉRS, universuri, s.n. 1. Lumea în totalitatea ei, nemărginită în timp și spațiu, infinit de variată în ce privește formele pe care le ia materia în procesul dezvoltării ei; cosmos. 2. Globul pământesc; parte populată a globului pământesc (împreună cu tot ce se află pe el); locuitorii globului pământesc. ♦ Mediul, cercul, lumea imediată în care trăiește cineva sau ceva: domeniu material, intelectual sau moral. – Din fr. univers, lat. universum.

universal
UNIVERSÁL, -Ă, universali, -e, adj. 1. Care aparține Universului, privitor la Univers; care se extinde asupra întregii lumi, care cuprinde tot ce există și este comun tuturor; care se referă la toate ființele sau lucrurile luate în considerație într-un caz dat; general, obștesc. ♢ (Adverbial) Universal valabil. ♢ (Substantivat, n.) Există o unitate dialectică între universal și particular. ♢ (Log.) Judecată universală = judecată care afirmă (sau neagă) un predicat în legătură cu totalitatea sferei subiectului. (Jur.) Legatar universal = moștenitor unic al unei averi disponibile. ♦ Mondial. 2. Care se bucură de o mare faimă; vestit, ilustru, celebru. 3. Care posedă cunoștințe din toate domeniile, care are o cultură generală vastă. 4. (Despre unelte, instrumente, aparate) Care poate fi folosit la mai multe operații, bun pentru mai multe situații. ♦ (Substantivat, n.) Mandrină de strung. – Din fr. universel, lat. universalis.

universalii
UNIVERSÁLII s.f. pl. Nume dat noțiunilor generale în filozofia scolastică. ♢ Disputa (sau cearta) universaliilor = discuție în jurul noțiunilor generale și a naturii lor, fapt care a determinat apariția celor trei curente din sânul scolasticii: realismul, nominalismul și conceptualismul. – Din lat. universalia.

universalism
UNIVERSALÍSM s.n. (Rar) Universalitate. – Din fr. universalisme.

universalist
UNIVERSALÍST, -Ă, universaliști, -ste, adj. Referitor la universalism. – Din fr. universaliste.

universalitate
UNIVERSALITÁTE s.f. 1. Caracterul, însușirea a ceea ce este universal; universalism. 2. Totalitate, generalitate. – Din fr. universalité, lat. universalitas, -atis.

universaliza
UNIVERSALIZÁ, universalizez, vb. I. Tranz. (Rar) A face să fie universal, a răspândi pretutindeni; a generaliza. – Din fr. universaliser.

universiada
UNIVERSIÁDĂ, universiade, s.f. Competiție sportivă internațională cu caracter complex la care participă tineretul din universități. [Pr.: -si-a-] – Univers [itate] + suf. -iadă (după olimpiadă).

universitar
UNIVERSITÁR, -Ă, universitari, -e, adj. Care aparține universității, privitor la universitate. ♢ Oraș (sau centru) universitar = oraș în care se află o universitate. ♦ (Substantivat) Persoană care face parte din corpul didactic al unei universități. – Din fr. universitaire.

universitate
UNIVERSITÁTE, universități, s.f. Instituție de învățământ superior cu mai multe facultăți și secții. ♢ (Ieșit din uz) Universitate de partid = școală superioară în care se preda ca disciplină de bază marxism-leninismul. Universitate populară = instituție pentru educația adulților, având ca formă principală de activitate ciclul de prelegeri din domenii variate. ♦ Localul acestor instituții. – Din fr. université, lat. universitas, -atis.

univitelin
UNIVITELÍN, -Ă, univitelini, -e, adj. (Biol.; despre gemeni) Care provine dintr-un singur ou. – Din fr. univitellin.

univoc
UNIVÓC, -Ă, univoci, -ce, adj. 1. Care are un singur sens sau păstrează același sens în întrebuințări diferite. 2. (Mat.) Care se caracterizează prin faptul că unui element dintr-o primă mulțime îi corespunde un singur element din a doua mulțime. – Din fr. univoque, lat. univocus.

univocitate
UNIVOCITÁTE s.f. (Livr.) Caracterul a ceea ce este univoc. – Din fr. univocité.

uns
UNS, -Ă, unși, -se, adj., s.m. 1. Adj. Acoperit cu un strat gras. ♦ (Rar) Pătat de grăsime; unsuros. 2. S.m. (Înv.) Monarh sau cleric considerat, în urma unei ceremonii religioase speciale, ca reprezentant al lui Dumnezeu pe pământ. – V. unge.

unsoare
UNSOÁRE, unsori, s.f. 1. Substanță grasă, uleioasă (de origine animală sau vegetală) cu care se unge ceva sau cineva sau care servește la gătit. 2. Faptul de a unge. – Uns + suf. -oare.

unsprezece
ÚNSPREZECE num. card. Număr care are în numărătoare locul între 10 și 12 și care se indică prin cifrele 11 sau XI. ♢ (Adjectival) Are unsprezece ani. (Eliptic, indicând ora, ziua etc.) Azi suntem în unsprezece. ♢ (Substantivat, m.) Scrie un unsprezece. ♦ (Cu valoare de num. ord.) Capitolul unsprezece. * (Formează numeralul adverbial corespunzător) De unsprezece ori. ♢ (Precedat de „câte”, formează numeralul distributiv corespunzător) Câte unsprezece părți. – Un + spre + zece.

unsprezecelea
ÚNSPREZECELEA, -ZECEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei adjectival) Care se află între al zecelea și al doisprezecelea. ♢ Expr. În ceasul al unsprezecelea = aproape de clipa în care nu mai e nimic de făcut; târziu. – Unsprezece + le + a.

unsuros
UNSURÓS, -OÁSĂ, unsuroși, -oase, adj. Acoperit, îmbibat, pătat de grăsime. ♦ (Rar) Cleios, lipicios. – Unsoare + suf. -os.

unt
UNT s.n. 1. Grăsime naturală, solidă, extrasă din lapte și folosită ca aliment. ♢ Loc. adv. Ca untul = fără efort, ușor. ♢ Expr. A scoate untul din cineva = a stoarce de puteri pe cineva, a vlăgui. A-l bate (pe cineva) de-i iese (sau să-i iasă) untul = a-l bate tare, rău (pe cineva). ♦ (Urmat de determinări care indică proveniența) Grăsime solidă extrasă din semințele, miezul etc. unor fructe (tropicale). Unt de cacao. 2. Compus: untul-vacii = plantă erbacee cu doi tuberculi, cu frunze lanceolate și cu flori liliachii, purpurii, roz sau albe, dispuse în ciorchine la vârful tulpinii; untișor (Orchis morio). - Lat. unctum.

untar
UNTÁR, (1) untari, s.m., (2) untare, s.n. 1. S.m. Persoană care se ocupă cu prepararea untului. 2. S.n. Vas de lemn în care se bate untul. – Unt + suf. -ar.

untdelemn
UNTDELÉMN s.n. Ulei comestibil extras din măsline; p. gener. orice ulei vegetal comestibil. ♢ Expr. A ieși deasupra ca untdelemnul = a birui, a învinge; a se confirma, a se adeveri. [Var.: undelémn s.n.] – Unt + de + lemn (după sl. drĕvĕno maslo).

untdelemniu
UNTDELEMNÍU, -ÍE, untdelemnii, adj. Care e de culoarea (galbenă a) untdelemnului; gălbui. [Var.: undelemníu, -íe adj.] – Untdelemn + suf. -iu.

untiera
UNTIÉRĂ, untiere, s.f. Vas în care se ține și se servește untul. [Pr.: -ti-e-] – Unt + suf. -ieră.

untisor
UNTIȘÓR, untișori, s.m. (Bot.) 1. Mică plantă erbacee cu flori galben-aurii, cu frunzele în formă de inimă, groase și lucioase, care se consumă ca salată; grâușor, sălățea (Ranunculus ficaria). 2. (Reg.) Untul-vacii. – Unt + suf. -ișor.

untos
UNTÓS, -OÁSĂ, untoși, -oase, adj. Care conține mult unt; care are aspect de unt, ca untul; gras. – Unt + suf. -os.

untura
UNTÚRĂ, unturi, s.f. Substanță grasă, insolubilă în apă, obținută prin topirea grăsimii animale și folosită în alimentație, în medicină, în industrie etc. ♦ Untură de pește = ulei extras din ficatul proaspăt al unor specii de pești (Gadus), bogat în vitaminele A și D, utilizat în tratamentul debilității fizice, al rahitismului etc. ♦ (Reg.) Osânză (de porc). – Lat. unctura.

unturos
UNTURÓS, -OÁSĂ, unturoși, -oase, adj. (Înv.) Care conține multă untură sau multe grăsimi; ca untura; gras. – Untură + suf. -os.

unu
ÚNU, ÚNA num. card. (Când precedă un substantiv are forma un, o; când ține locul unui substantiv are forma unul, una) 1. (Adesea substantivat) Primul număr din seria numerelor naturale, care reprezintă unitatea și se indică prin cifrele 1 și I. ♢ (În corelație cu „doi”, dă ideea de aproximație) Vei petrece o zi sau două. ♢ Loc. adj. Tot unul și unul = numai oameni sau lucruri de valoare, deosebite. ♢ Loc. adv. (Fam.) De unul singur = izolat; individual; fără însoțitor. Până la unul = toți, în unanimitate. (Sudat; cu formă feminină și valoare neutră) întruna sau tot întruna = mereu. ♢ Expr. (Pop.) A merge una = a merge alături, nedespărțiți. A fi (sau a face pe cineva) una cu cineva ori cu ceva = a fi (sau a face să fie) la fel cu altul; a egaliza, a uniformiza. A o ține una (și bună) = a nu ceda, a fi perseverent, a se încăpățâna în susținerea unei păreri. ♢ (Adjectival) Are un an. (Eliptic, indicând ora, ziua etc.) Acum e unu. ♢ (Substantivat, m.) Scrie un unu. ♦ (Cu valoare de num. ord.) Prim, întâi. Tomul unu. ♦ (Precedat de „câte”, formează num. distributiv corespunzător) Venea numai câte unul să mă vadă. ♦ Loc. adv. Câte unul-unul sau unul câte unul = succesiv, pe rând. ♢ (În corelație cu „doi”, dă ideea de aproximație) Mai trăsese câte-o dușcă-două de rachiu. 2. (Adjectival) Singur, unic. ♢ (Folosit pentru întărirea pronumelui personal) Eu unul mă duc să deschid ușa. 3. (Adjectival) Același, identic. Suntem la un gând amândoi. 4. (Precedat de o negație sau în propoziții negative) Nimeni. [Gen.-dat. unuia, uneia sau (când are forma un, o) unui, unei] – Lat. unus, -a.

unul
ÚNUL, ÚNA, unii, unele, pron. nehot. 1. (Ține locul unui substantiv, fără a da o indicație precisă asupra obiectului) Să cântăm una de jale. * Expr. Asta-i încă una! sau asta încă-i una! exclamație de mirare (față de comunicarea unui fapt surprinzător sau neobișnuit) sau de nemulțumire (în legătură cu o întâmplare neplăcută). ♢ (În alternanță cu „altul” sau cu sine însuși) Unul are ureche muzicală, unul are glas frumos. ♢ (În corelație cu „altul”, exprimă un raport de reciprocitate) Își luară ziua bună unul de la altul. ♦ Cineva; oarecare. ♢ (Cu determinări care indică mai precis sensul substantivelor înlocuite) Deveni una din cele mai frumoase provincii. ♢ (Cu nuanță peiorativă, folosit de obicei pe lângă nume de persoană) Unu', Iorgu Badea. ♦ (În alternanță cu „altul”) Primul, întâiul. 2. (La pl.) O parte din... ♦ (Adjectival) Niște, anumiți. 3. (Cu formă feminină și valoare neutră) Ceva. A-și pune una în gând. * Expr. (Cu) una cu alta = compensându-se (împreună). [Gen.-dat. sg. unuia, uneia, pl. unora] – Din unu, una.

unulea
ÚNULEA, ÚNA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; în numerale ordinale compuse, indicând unitatea care urmează după zeci, sute, mii etc.; de obicei adjectival) A treizeci și una pagină. - Unu + le + a.

upercut
ÚPERCUT, upercuturi, s.n. Lovitură la box, aplicată adversarului de jos în sus, în general sub bărbie. – Din engl., fr. uppercut.

upercuta
UPERCUTÁ, upercutez, vb. I. Intranz. A aplica adversarului (la box) un upercut. – Din upercut.

uperizare
UPERIZÁRE, uperizări, s.f. Metodă de conservare a laptelui cu ajutorul unui tratament termic de scurtă durată și la temperatură ridicată, prin care se distrug microorganismele și se păstrează integral proprietățile laptelui crud. – După fr. upérisation.

ura
ÚRA^1 interj. Exclamație care exprimă însuflețire, entuziasm, aprobare, îndemn etc. – Din rus. ura, fr. hourra.

URÁ^2, urez, vb. I. 1. Tranz. (Construit cu dativul) A adresa cuiva o dorință de bine (cu prilejul unei aniversări, al unui început de acțiune etc.); a închina în sănătatea cuiva. 2. Intranz. A recita versuri populare care conțin urări, când se umblă cu colindul. – Lat. orare.

uracil
URACÍL s.n. (Biol.) Substanță organică de natură bazică prezentă în acidul ribonucleic. – Din fr. uracile.

uragan
URAGÁN, uragane, s.n. Ciclon tropical sau, p.gener., vânt foarte puternic cu acțiune distrugătoare, însoțit adesea de ploi torențiale. – Din fr. ouragan.

urale
URÁLE s.n. pl. Strigăte de entuziasm, de adeziune, de aprobare etc.; aclamație. – De la ura^1.

uralit
URALÍT s.n. (Min.) Varietate de hornblendă cu aspect fibros. – Din germ. Uralit, fr. uralite.

uraloaltaic
URALO-ALTÁIC, -Ă, uralo-altaici, -ce, adj. (Despre populații) Care se află, trăiește în regiunea munților Ural și Altai; (despre limbi) vorbit de populațiile care trăiesc în regiunea munților Ural și Altai. – Din fr. ouralo-altaïque.

urangutan
URANGUTÁN, urangutani, s.m. Maimuță antropoidă de talie mare, cu membrele anterioare foarte lungi, inteligentă și cu spiritul de imitație foarte dezvoltat, care trăiește în pădurile tropicale din Sumatra și Borneo (Simia satyrus). [Var.: orangután s.m.] – Din fr. orang-outan.

uranian
URANIÁN, -Ă, uranieni, -e, adj. Care se referă la univers; cosmic. [Pr.: -ni-an] – Uranus (n. pr.) + suf. -ean.

uranic
URÁNIC, -Ă, uranici, -ce, adj. (Livr.) Uranian. – Din fr. uranique.

uranifer
URANIFÉR, -Ă, uraniferi, -e, adj. (Despre minereuri și roci) Care conține uraniu. – Din fr. uranifère.

uranina
URANÍNĂ, uranine, s.f. Substanță colorantă întrebuințată ca sensibilizator în tehnica fotografică. – Din fr. uranine.

uraninit
URANINÍT s.n. (Min.) Pehblendă. – Din fr. uraninite.

uranisc
URANÍSC s.n. v. oranist.

uranism
URANÍSM s.n. (Med.) Pederastie. – Din fr. uranisme.

uranit
URANÍT s.n. (Chim.) Amestec natural al oxizilor de uraniu. – Din fr. uranite.

uraniu
URÁNIU s.n. Element chimic, metal alb-argintiu, cu proprietăți radioactive, folosit în pilele atomice. – Din fr. uranium.

uranofan
URANOFÁN, uranofani, s.m. (Chim.) Silicat hidratat de calciu și de uraniu; uranotil. – Din fr. uranophane, germ. Uranophan.

uranografie
URANOGRAFÍE s.f. Descriere a cerului. – Din fr. uranographie.

uranometrie
URANOMETRÍE s.f. Disciplină care se ocupă cu măsurarea distanțelor interastrale. – Din fr. uranométrie.

uranotil
URANOTÍL, uranotili, s.m. (Chim.) Uranofan. – Din fr. uranotile.

urare
URÁRE, urări, s.f. Acțiunea de a ura^2 și rezultatul ei; conținutul unei urări; urat^1. – V. ura^2.

urat
URÁT^1, uraturi, s.n. Urare. – V. ura^2.

URÁT^2, urați, s.m. (Chim.) Sare a acidului uric. – Din fr. urate.

ura
ÚRĂ^1, (rar) uri, s.f. Sentiment puternic, nestăpânit, de dușmănie față de cineva sau de ceva. – Din urî (derivat regresiv).

ÚRĂ^2, uri, s.f. Plantă erbacee cu frunze lanceolate, cu flori roșii-purpurii, mai rar albe, dispuse într-un spic la vârful tulpinii (Gymnadenia conopea). – Et. nec. Cf. u r ă^1.

urator
URĂTÓR, -OÁRE, urători, -oare, s.m. și f. Colindător (care urează). – Ura^2 + suf. -ător.

uratura
URĂTÚRĂ, urături, s.f. Cuvânt sau formulă de urare la adresa cuiva. ♦ Text recitat de colindători când umblă cu uratul^1. – Ura^2 + suf. -ătură.

uracios
URÂCIÓS, -OÁSĂ, urâcioși, -oase, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Antipatic, nesuferit, neplăcut. [Var.: uriciós, -oásă adj.] – Urî + suf. -icios.

uraciune
URÂCIÚNE, urâciuni, s.f. 1. Ființă cu înfățișare respingătoare; monstru, pocitanie, pocitură. 2. (Înv. și reg.) Urâțenie (1). [Var.: uriciúne s.f.] – Urî + suf. -ciune.

urat
URẤT, -Ă, (I) urâți, -te, adj., (II) adv., (III) s.n. I. Adj. 1. Care are o înfățișare neplăcută, care este lipsit de frumusețe, de armonie: p. ext. pocit, hâd, hidos. 2. Care displace, care trezește repulsie (morală); urâcios, nesuferit. ♦ (Despre comportare, fapte) Contrar moralei, dreptății, bunei-cuviințe; necuviincios; imoral; reprobabil. ♦ Neplăcut; grav. 3. (Despre timp) Posomorât, ploios, friguros, II. Adv. Într-un mod neplăcut, nepotrivit, imoral. ♢ Expr. A se uita urât la cineva = a privi cu dușmănie pe cineva. III. S.n. 1. Stare sufletească apăsătoare provocată de teamă, de singurătate, de lipsă de ocupație, de viață banală etc.; plictiseală; indispoziție. ♢ Loc. prep. De urâtul cuiva (sau a ceva) = din cauza plictiselii sau aversiunii (provocate de cineva sau de ceva). ♢ Expr. A-i fi (cuiva) urât = a) a se teme (în singurătate); b) a se plictisi. A-și face de urât = a se distra, a-și alunga plictiseala. A ține cuiva de urât = a sta în compania cuiva (pentru a nu se plictisi). 2. Dezgust, aversiune față de cineva sau de ceva. – V. urî.

uratel
URÂȚÉL, -ÍCĂ, urâței, -ele, adj. Diminutiv al lui urât (I); cam urât. – Urât + suf. -el.

uratenie
URÂȚÉNIE, (2) urâțenii, s.f. 1. Faptul de a fi urât, starea a ceea ce este urât; urâciune (2). 2. (Concr.) Ființă urâtă sau obiect urât; ceea ce este urât. – Urât + suf. -enie.

urati
URÂȚÍ, urâțesc, vb. IV. Tranz. și refl. A face să devină sau a deveni urât; a (se) sluți, a (se) poci. – Din urât.

uratire
URÂȚÍRE, urâțiri, s.f. Acțiunea de a (se) urâți și rezultatul ei. – V. urâți.

urban
URBÁN, -Ă, urbani, -e, adj. Care ține de oraș, privitor la oraș; orășenesc. ♦ Fig. (Despre atitudinea sau modul de comportare al cuiva) Care dă dovadă de urbanitate; politicos, civilizat. – Din fr. urbain, lat. urbanus.

urbanism
URBANÍSM s.n. Urbanistică. ♦ Fig. Atitudine, comportare plină de politețe, de bună-cuviință; urbanitate. – Din fr. urbanisme.

urbanist
URBANÍST, urbaniști, s.m. Specialist în domeniul urbanisticii. – Din fr. urbaniste.

urbanistic
URBANÍSTIC, -Ă, urbanistici, -ce, s.f., adj. 1. S.f. Știință al cărei obiect îl constituie sistematizarea așezărilor omenești existente și proiectarea de așezări noi; urbanism. 2. Adj. Care ține de urbanistică (1), privitor la urbanistică; edilitar. – Urban + suf. -istic sau urbanist + suf. -ic.

urbanitate
URBANITÁTE s.f. (Rar) Atitudine, comportare plină de politețe, de bună-cuviință; urbanism. – Din fr. urbanité, lat. urbanitas, -atis.

urbaniza
URBANIZÁ, urbanizez, vb. I. Tranz. și refl. A da sau a căpăta un caracter urban, citadin. – Din fr. urbaniser.

urbanizare
URBANIZÁRE, urbanizări, s.f. Acțiunea de a (se) urbaniza și rezultatul ei. – V. urbaniza.

urbanizat
URBANIZÁT, -Ă, urbanizați, -te, adj. Care a căpătat caracter urban, citadinizat. – V. urbaniza.

urbariu
URBÁRIU, urbarii, s.n. (Înv.) Registru oficial în care erau trecute proprietățile funciare; carte funciară. – Din germ. Urbarium.

urbe
ÚRBE s.f. (Livr. și fam.) Oraș. – Din lat. urbs, -is.

urca
URCÁ, urc, vb. I. 1. Refl., intranz. și tranz. A (se) deplasa dintr-un loc situat mai jos către unul situat mai sus; a (se) sui. ♦ Intranz. (Despre drumuri) A fi înclinat în pantă suitoare. ♦ Intranz. și refl. (Despre plante) A se prinde (cu ajutorul unor organe speciale) de un suport, de ziduri etc., ridicându-se vertical; a se cățăra. 2. Refl., intranz. și tranz. A (se) sui și a (se) așeza pe ceva mai ridicat. ♢ Expr. (Refl. și tranz.) A (se) urca pe tron sau pe (ori în) scaunul împărăției = a începe să domnească sau a învesti în funcția de suveran. 3. Refl., intranz. și tranz. A (se) ridica (până la o înălțime oarecare); a (se) înălța (în văzduh). ♢ Expr. (Refl.) A i se urca cuiva băutura la cap = a se îmbăta. A i se urca la cap = a deveni încrezut, înfumurat. 4. Refl. și intranz. (Despre temperatură, presiune atmosferică; p. ext. despre termometre sau barometre) A avea ori a indica valori mai mari în comparație cu cele obișnuite sau anterioare. ♦ Intranz. (Fiz.; despre mărimi scalare) A suferi o variație de creștere a valorii pozitive. 5. Refl. (Despre numere, prețuri, sume) A se ridica la..., a se mări. ♢ Tranz. A urca prețurile. 6. Refl. (Despre voce, glas sau ton; p. ext. despre cântece) A se ridica de la un registru mai profund la unul mai înalt. ♢ Tranz. A urca tonul. 7. Refl. și intranz. A merge îndărăt în timp până la..., a exista, a data din... – Probabil lat. *oricare (= oriri).

urcare
URCÁRE, urcări, s.f. Acțiunea de a (se) urca și rezultatul ei; urcat^1. – V. urca.

urcat
URCÁT^1 s.n. Urcare. – V. urca.

URCÁT^2, -Ă, urcați, -te, adj. (Despre venituri, sume, prețuri) Care a devenit (mai) mare. – V. urca.

urcator
URCĂTÓR, -OÁRE, urcători, -oare, adj. (Despre plante) Care se agață, se urcă; agățător, suitor. – Urca + suf. -ător.

urceol
URCEÓL, urceole, s.n. (Bot.) Organ în formă de sac. [Pr.: -ce-ol] – Din fr. urceole.

urceolat
URCEOLÁT, -Ă, urceolați, -te, adj. (Bot.; despre unele organe) În formă de sac sau de urcior^1. [Pr.: -ce-o-] – Din fr. urcéolé.

urcior
URCIOR^1, urcioare, s.n. 1. Vas de lut (smălțuit) cu gâtul strâmt, cu una sau două toarte, folosit pentru păstrarea lichidelor. 2. (Rar) Loc mai adânc în albia unei ape curgătoare, unde se formează vârtejuri; bulboacă, bulboană. [Var.: ulciór s.n.] – Lat. urceolus.

URCIOR^2, urcioare, s.n. Mic furuncul care apare la rădăcina genelor. [Var.: ulciór s.n.] – Lat. hordeolus (după urcior^1).

urcioras
URCIORÁȘ, urciorașe, s.n. Diminutiv al lui urcior^1; urcioruș^1. – Urcior^1 + suf. -aș.

urciorus
URCIORÚȘ^1, urciorușe, s.n. Urcioraș. [Var.: ulciorúș s.n.] – Urcior^1 + suf. -uș.

URCIORÚȘ^2, urciorușe, s.n. (Rar) Diminutiv al lui urcior^2. – Urcior^2 + suf. -uș.

urcus
URCÚȘ, urcușuri, s.n. 1. Faptul de a (se) urca. 2. Loc, drum care este în pantă, care urcă. ♢ Loc. adv. În urcuș = în sus, în pantă. – Urca + suf. -uș.

urdar
URDÁR, (1) urdari, s.m., (2, 3) urdare, s.n. 1. S.m. Cioban care face urda la stână; vânzător de urdă. 2. S.n. Vas, ceaun, căldare în care se fierbe sau în care se păstrează urda. 3. S.n. Unealtă cu care se amestecă zerul pus la fiert pentru a se obține urda (1). – Urdă + suf. -ar.

urda
ÚRDĂ s.f. 1. Derivat al laptelui (de oaie) care se obține prin fierberea și închegarea zerului gras rămas de la prepararea cașului sau de la alegerea untului. 2. Compus: urda-vacii = plantă erbacee din familia cruciferelor, cu tulpina acoperită cu peri cenușii și cu flori albe (Cardaria draba). - Et. nec.

urdina
URDINÁ, urdín, vb. I. Intranz. (Înv. și reg.) 1. A merge des la cineva sau undeva; a face același drum de repetate ori. 2. A avea diaree. [Prez. ind. și: urdinez] – Lat. ordinare.

urdinare
URDINÁRE, urdinări, s.f. (Înv. și reg.) Acțiunea de a urdina și rezultatul ei. – V. urdina.

urdinis
URDINÍȘ, urdinișuri, s.n. Deschizătură îngustă într-un stup, pe unde ies și intră albinele. – Urdina + suf. -iș.

urdoare
URDOÁRE, urdori, s.f. (Pop.) Secreție gălbuie care se depune pe marginea pleoapelor (mai ales în timpul somnului); puchină. – Lat. *horridor, -oris (= horridus).

urdu
URDÚ s.n. Variantă a limbii hindi cu dezvoltare separată; limbă oficială în Pakistan. [Acc. și: úrdu] – Din engl., fr. urdu.

urduca
URDUCÁ, urdúc, vb. I. V. hurduca.

urduros
URDURÓS, -OÁSĂ, urduroși, -oase, adj. (Pop.) Care are urdori la ochi; p. ext. neîngrijit, nespălat, murdar. – Urdoare + suf. -os.

ureche
URÉCHE, urechi, s.f. I. 1. Fiecare dintre cele două organe ale auzului și echilibrului, așezate simetric de o parte și de cealaltă a capului omului și mamiferelor, alcătuite dintr-o parte externă, una mijlocie și una internă. ♢ Expr. A fi numai urechi sau a-și deschide urechile (în patru) = a asculta foarte atent. A-i ajunge cuiva la ureche sau a ajunge la urechea cuiva = (despre afirmații, zvonuri, știri) a deveni cunoscut, știut de cineva. A-i trece cuiva (ceva) pe la ureche = a auzi un lucru numai în treacăt, neprecis. A-i intra cuiva (ceva) pe-o ureche și a-i ieși pe alta (sau pe cealaltă) = a nu reține ceea ce i se spune, a trece ușor peste cele auzite, a nu asculta sfaturile primite. Tare (sau fudul) de urechi (sau de-o ureche) = surd. ♦ Partea externă, cartilaginoasă, vizibilă a urechii (I 1); pavilionul urechii, auriculă. ♢ Loc. adv. Până peste urechi = extrem de..., foarte. ♢ Expr. (A fi) într-o ureche = (a fi) smintit, scrântit, țicnit. A i se lungi (cuiva) urechile (de foame etc.) = a-și pierde răbdarea așteptând (să mănânce etc.), a dori foarte mult (ceva). ♢ Compuse: (Bot.) urechea-babei = ciupercă comestibilă de culoare gălbuie sau trandafirie pe partea exterioară și roșie-portocalie pe partea interioară; urechiușă (Peziza aurantia); urechea iepurelui = a) numele mai multor specii de plante erbacee din familia umbeliferelor, cu flori galbene sau galbene-aurii (Bupleurum); b) plantă erbacee din familia labiatelor, cu tulpina și frunzele păroase, cu florile roz (Stachys lanata); urechea-porcului = plantă erbacee meliferă din familia labiatelor, cu tulpina păroasă și ramificată în partea superioară, cu frunzele ovale și dințate și cu flori mici, albăstrui-violete (Salvia verticillata); urechea-șoarecelui = nu-mă-uita; urechea-ursului = plantă erbacee cu frunze cărnoase, ovale, ușor dințate, dispuse în formă de rozetă și cu flori galbene (Primula auricula). 2. Fig. Facultatea de a auzi; simțul auzului; auz. ♢ Expr. A avea ureche (muzicală) = a avea facultatea de a percepe just (și de a reproduce în mod exact) sunetele muzicale. A cânta după ureche = a reproduce o melodie după auz, fără a folosi partitura. II. (Pop.) Organul respirator al peștilor; branhie. III. P. anal. 1. Gaura acului (prin care se petrece ața sau sfoara). ♢ Expr. A scăpa ca prin urechile acului = a scăpa cu mare greutate, în mod miraculos dintr-o situație dificilă. 2. Cheotoarea de piele sau de pânză care se coase la marginea posterioară de sus a ghetelor sau a cizmelor, cu ajutorul căreia se trage încălțămintea în picior. 3. Toartă; inel, belciug. ♦ Proeminență în formă de cârlig la capătul de sus al leucii carului, de care se sprijină lanțul sau veriga care leagă loitrele de leucă. ♦ Ochi, laț, juvăț la capătul ștreangului; valul ștreangului. 4. (La pl.) Porțiune ieșită în afară dintr-o lucrare de zidărie, amenajată pentru a ușura fixarea unui toc de fereastră sau de ușă, pentru a susține un ornament etc. – Lat. oricla (= auricula).

urechea
URECHEÁ, urechez, vb. I. Tranz. A trage pe cineva de urechi (pentru a-l pedepsi); p. gener. a bate (un copil). – Din ureche.

urecheala
URECHEÁLĂ, urecheli, s.f. Faptul de a urechea; pedeapsă aplicată cuiva prin tragere de urechi; p. gener. bătaie (dată unui copil). – Urechea + suf. -eală.

urecheat
URECHEÁT, -Ă, urecheați, -te, adj. Care are urechi mari. ♦ (Substantivat, m.) Denumire glumeață dată iepurelui și măgarului. – Din ureche.

urechelnita
URECHÉLNIȚĂ, urechelnițe, s.f. I. (Zool.) 1. Insectă de culoare castanie, cu corpul alungit, cu elitrele scurte, având la capătul abdomenului două prelungiri în formă de clește mare (Forficula auricularia). 2. Animal miriapod cu capul mare, cu antenele lungi, cu prima pereche de picioare mai lungă, transformată într-un fel de clești îndreptați îndărăt (Lithobius forficatus). 3. Cârcăiac. II. Plantă erbacee meliferă, cu frunze ovale cărnoase, terminate printr-un vârf ascuțit și așezate în formă de rozetă, cu flori roșii sau roz așezate în partea superioară a tulpinii (Sempervivum tectorum). – Ureche + suf. -elniță.

urechiusa
URECHIÚȘĂ, urechiușe, s.f. 1. Diminutiv al lui ureche. 2. Ciupercă comestibilă cu pălăria în formă de pâlnie de culoare galbenă-portocalie sau roșcată (Cantharellus cibarius). ♦ (Bot.) Urechea-babei. 3. (Pop.) Colțunași umpluți cu carne, care se fierb în supă. – Ureche + suf. -ușă.

uredinala
UREDINÁLĂ, uredinale, s.f. (La pl.) Ordin de ciuperci microscopice parazite care trăiesc pe plantele fanerogame, producând boala numită rugină; (și la sg.) ciupercă din acest ordin. – Din fr. urédinales.

uree
URÉE s.f. Substanță organică incoloră, cristalizată, care se găsește în urină și în sânge (produsă de dezagregarea substanțelor azotoase în organismul animal) sau se obține pe cale sintetică, fiind folosită ca îngrășământ agricol sau la fabricarea unor mase plastice, a unor medicamente etc. (Pr.: -re-e] – Din fr. urée.

uremic
URÉMIC, -Ă, uremici, -ce, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care se referă la uremie, de uremie. 2. S.m. și f., adj. (Persoană) care suferă de uremie. – Din fr. urémique.

uremie
UREMÍE, uremii, s.f. Creșterea patologică a cantității de uree sau de acid uric din sânge când rinichiul bolnav nu le poate elimina în întregime. – Din fr. urémie.

uretan
URETÁN, uretani, s.m. (Chim.) Ester carbamic; carbamat. – Din fr. uréthane, germ. Urethane.

ureter
URETÉR, uretere, s.n. Fiecare dintre cele două canale cilindrice subțiri, membranoase, care unesc bazinetul cu vezica urinară. – Din fr. uretère.

ureteral
URETERÁL, -Ă, ureterali, -e, adj. Care aparține ureterului, privitor la ureter. – Din fr. urétéral.

ureterografie
URETEROGRAFÍE, uretetografii, s.f. (Med.) Explorare radiologică a ureterelor. – Din fr. urétéreographie.

uretral
URETRÁL, -Ă, uretrali, -e, adj. Care aparține uretrului, privitor la uretru. – Din fr. urétral.

uretra
URÉTRĂ s.f. v. uretru.

uretrita
URETRÍTĂ, uretrite, s.f. Boală care constă în inflamarea mucoasei

uretroscop
URETROSCÓP, uretroscoape, s.n. Instrument care servește la examinarea mucoasei uretrale. – Din fr. urétroscope.

uretroscopie
URETROSCOPÍE, uretroscopii, s.f. (Med.) Explorare endoscopică a uretrei. – Din fr. urétroscopie.

uretru
URÉTRU, uretre, s.n. Canal membranos prin care circulă urina de la vezica urinară la exterior. [Var.: urétră s.f.] – Din fr. urètre.

urgent
URGÉNT, -Ă, urgenți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care necesită o rezolvare imediată, care nu admite amânare; grabnic. ♦ Spec. (Despre telegrame) Care este expediat cu precădere pentru a sosi mai repede. – Din fr. urgent, lat. urgens, -ntis.

urgenta
URGENTÁ, urgentez, vb. I. Tranz. A accelera, a grăbi mersul unei lucrări, al unei acțiuni, rezolvarea unei probleme etc. – Din urgent.

urgentare
URGENTÁRE, urgentări, s.f. Acțiunea de a urgenta și rezultatul ei. – V. urgenta.

urgenta
URGÉNȚĂ, urgențe, s.f. Însușirea, caracterul a ceea ce este urgent; situație care necesită o rezolvare urgentă; necesitate de a rezolva imediat o problemă. ♢ Loc. adv. De urgență = imediat, numaidecât, repede, fără întârziere. – Din fr. urgence.

urgie
URGÍE, urgii, s.f. (Pop.) 1. Nenorocire mare care se abate asupra cuiva sau a ceva. ♢ Loc. adj. De urgie = aducător de nenorocire. ♦ Dezlănțuire violentă de forțe ale naturii; prăpăd. 2. Comportare, faptă, manifestare de om dușmănos, furios etc.; ură, furie. – Lat. orgia.

urgisi
URGISÍ, urgisesc, vb. IV. 1. Tranz. (Pop.) A provoca cuiva mari neplăceri, nedreptăți, persecuții. 2. Refl. (Înv.) A se mânia, a se înfuria. – Din ngr. orghízome (după urgie).

urgisire
URGISÍRE, urgisiri, s.f. (Înv. și pop.) Acțiunea de a (se) urgisi și rezultatul ei. – V. urgisi.

urgisit
URGISÍT, -Ă, urgisiți, -te, adj. 1. (Pop.) Care are de îndurat mari neplăceri, necazuri, persecuții. ♦ (Despre obiecte) Aruncat, părăsit, desconsiderat. 2. (Înv.; adesea substantival) Nesuferit, rău, afurisit. ♦ Blestemat; necurat. – V. urgisi.

urias
URIÁȘ, -Ă, uriași, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Personaj din basme închipuit sub formă de om de proporții extraordinare, supranaturale. 2. S.m. și f. Persoană foarte înaltă și robustă. ♦ Fig. Personalitate cu merite excepționale într-un anumit domeniu; titan, gigant; colos. 3. Adj. De proporții care depășesc cu mult proporția obișnuită, medie; enorm, colosal, gigantic. [Pr.: -ri-aș] – Din magh. óriás.

uric
ÚRIC^1 adj. (În sintagma) Acid uric = acid organic natural care se găsește în sânge și în urină, rezultat din arderea proteinelor în procesul metabolic. – Din fr. urique.

URÍC^2, urice, s.n. 1. (În evul mediu, în Moldova și în Maramureș) Moșie boierească sau mănăstirească care se bucura de privilegiu ereditar de imunitate. 2. Act de privilegiu acordat unui uric^2 (1); act de proprietate veșnică sau de donație acordat cuiva în trecut; p. gener. document, act; hrisov, zapis. [Acc. și: úric] – Din magh. örök.

uricar
URICÁR, uricari, s.m. 1. Persoană însărcinată să redacteze urice (2) în cancelariile domnești; logofăt, pisar. 2. Colecție de documente vechi. – Uric^2 + suf. -ar.

uricemie
URICEMÍE, uricemii, s.f. Creștere patologică a cantității de acid uric din sânge. – Din fr. uricémie.

uricios
URICIÓS, -OÁSĂ adj. v. urâcios.

uriciune
URICIÚNE s.f. v. urâciune.

urina
URINÁ, urinez, vb. I. Intranz. A elimina urina din vezica urinară. – Din fr. uriner.

urinal
URINÁL, urinale, s.n. Vas plat de sticlă sau de material plastic prevăzut cu un gât, care permite bărbaților bolnavi să urineze fără să se ridice din pat. – Din fr. urinal.

urinar
URINÁR, -Ă, urinari, -e, adj. Care aparține organelor de secretare a urinei, privitor la aceste organe; care are funcția de a forma, de a filtra, de a transporta și de a evacua din organism urina. – Din fr. urinaire.

urinare
URINÁRE, urinări, s.f. Acțiunea de a urina și rezultatul ei. – V. urina.

urina
URÍNĂ, urine, s.f. Lichid secretat de rinichi, depozitat în vezica urinară și eliminat din organism prin uretru. – Din fr. urine, lat. urina.

urinifer
URINIFÉR, -Ă, uriniferi, -e, adj. Privitor la urină sau la organele urinare, care aparține urinei sau organelor urinare; de urină. – Din fr. urinifère.

urinos
URINÓS, -OÁSĂ, urinoși, -oase, adj. De urină, referitor la urină. – Din fr. urineux.

uri
URÎ, urăsc, vb. IV. 1. Tranz. A avea un puternic sentiment de antipatie, de dușmănie împotriva cuiva sau a ceva; a nu putea suferi pe cineva sau ceva. 2. Refl. impers. (Construit cu dativul) A se plictisi, a se sătura de ceva sau de cineva. ♢ Expr. A i se urî cu viața = a nu mai dori să trăiască. – Lat. *horrire (= horrere, horrescere).

urla
URLÁ, úrlu, vb. I. Intranz. 1. (Despre oameni și animale) A scoate urlete (1) specifice. ♦ Intranz. și tranz. P. anal. (Despre oameni) A vorbi cu tonul foarte ridicat; a striga, a țipa; a plânge cu hohote; a cânta foarte tare (și neplăcut pentru auz). ♦ Fig. (Despre o colectivitate umană) A clocoti, a fremăta, a se agita. 2. (Despre vânt, viscol, ape etc.: la pers. 3) A produce zgomote specifice, puternice; a vâjâi, a vui. – Lat. ululare.

urlat
URLÁT s.n. Faptul de a urla. - V. urla.

urlati
URLÁȚI s.m. pl. (Reg.; în expr.) A se duce pe urlați = a fugi repede de undeva (urlând). – Din urla.

urlator
URLĂTÓR, -OÁRE, urlători, -oare, adj., s.f. 1. Adj. Care urlă sau care vuiește. 2. S.f. Pârâu care curge cu zgomot din înălțimea unui munte: p. ext. cascadă. – Urla + suf. -ător.

urlet
ÚRLET, urlete, s.n. 1. Strigăt puternic și prelung scos de oameni sau de animale. ♦ Vorbă cu tonul foarte ridicat; strigăt. ♦ Plâns cu hohote, violent și zgomotos. ♦ Executare a unui cântec cu tonul foarte ridicat (și în mod neplăcut pentru auz). ♦ Fig. Clocot, freamăt. 2. Zgomot puternic produs de elemente ale naturii, de arme de foc etc.; vuiet. – Urla + suf. -et.

urloi
URLÓI, urloaie, s.n. (Pop.) Burlan. – Et. nec. Cf. u r l a.

urlui
URLUÍ, urluiesc, vb. IV. Tranz. A măcina mare unele boabe de cereale pentru a face urluială. [Var.: uruí vb. IV] – Din magh. örölni.

urluiala
URLUIÁLĂ, urluieli, s.f. Boabe de cereale măcinate mare și întrebuințate ca hrană pentru animale. [Var.: uruiálă s.f.] – Urlui + suf. -eală.

urluit
URLUÍT, -Ă, urluiți, -te, adj. (Despre unele boabe de cereale) Măcinat mare, transformat în urluială. [Var.: uruít, -ă adj.] – V. urlui.

urluitoare
URLUITOÁRE, urluitori, s.f. Mașină cu care se urluiesc boabele sau turtele furajere de semințe oleaginoase. [Pr.: -lu-i-. - Var.: uruitoáre s.f.] – Urlui + suf. -toare.

urlup
URLÚP interj. Cuvânt care imită sunetele caracteristice scoase de porumbei sau de alte păsări. – Onomatopee.

urm
URM, urmi, s.m. (Bot.) Mojdrean. – Lat. ornus (după ulm).

urma
URMÁ, urmez, vb. I. 1. Tranz. și intranz. A merge în urma cuiva; p. ext. a pleca împreună cu cineva, a însoți. ♦ Tranz. A fi alături de cineva (într-o acțiune). 2. Tranz. A merge înainte pe un anumit traseu, pe drumul apucat. ♦ Tranz. și intranz. A respecta o anumită indicație primită, a se conduce după..., a proceda conform cu...; a se conforma. 3. Tranz. și intranz. A frecventa o formă de învățământ. 4. Tranz. și intranz. A veni, în timp, după cineva sau ceva (luându-i locul); a succeda. ♦ Intranz. A succeda cuiva într-un post, într-o demnitate; a înlocui pe cineva. ♦ Intranz. A-și avea locul după cineva sau ceva într-o ierarhie. 5. Tranz. și intranz. A duce mai departe un lucru început; a continua. ♦ Spec. A continua vorba începută, textul început; a spune sau a scrie mai departe. 6. Intranz. A avea loc, a se produce, a se îndeplini (după...). ♦ A rezulta, a însemna. 7. Tranz. (Cu valoare de semiauxiliar) A trebui, a fi nevoie. – Din urmă.

urmare
URMÁRE, urmări, s.f. 1. Acțiunea de a urma și rezultatul ei. ♢ Loc. conj. Prin (sau, înv., în) urmare = așadar, deci. ♦ Consecință, efect. 2. (Înv.) Procedeu, faptă, purtare. – V. urma.

urmas
URMÁȘ, -Ă, urmași, -e, s.m. și f. 1. Continuator al unei familii (considerat în raport cu cei din generațiile anterioare lui); descendent, odraslă. ♦ Moștenitor (de bunuri materiale). 2. Succesor într-o demnitate, într-o funcție. 3. Continuator al unei opere, al unei tradiții. – Urmă + suf. -aș.

urma
ÚRMĂ, urme, s.f. 1. Semn concret lăsat de cineva sau de ceva pe locul unde a trecut, a stat etc. ♢ Loc. prep. Pe urma sau pe urmele cuiva (sau a ceva) = pe unde a fost, a existat, a trecut cineva (sau ceva). (De) pe urma... = din cauza, ca urmare a..., drept consecință a... ♢ Loc. vb. A fi pe urma (sau pe urmele) cuiva = a urmări. ♢ Expr. A merge (sau a călca) pe urmele cuiva = a avea calitățile, defectele, apucăturile, comportarea (bună sau rea a) cuiva, a semăna cu cineva (în comportare); a imita pe cineva. A pierde (sau a nu mai ști, a nu mai da de) urma (sau urmele) cuiva = a nu mai ști nimic despre cineva. Nici urmă sau fără urmă (de) ... = deloc, nici un pic. A da de (sau a găsi) urma (sau urmele) cuiva = a obține unele date cu privire la o persoană pe care o caută. 2. Punct sau stadiu final; sfârșit. ♢ Loc. adj. Din (sau de pe) urmă = a) de la sfârșit, ultim; b) precedent. Din urmă = a) din spate, dindărăt; b) de la locul unde a rămas. ♢ Loc. adv. În urmă = a) în spate, îndărăt; b) mai târziu, apoi; c) mai de mult. Pe urmă = mai târziu, ulterior. (Până) la urmă = la sfârșit de tot. În cele din (sau de pe) urmă = la sfârșitul unui șir, unei succesiuni; în sfârșit. ♦ Loc. prep. În urma... = a) în spatele, după..., la sfârșitul...; b) drept urmare, datorită... De pe urma... = după moartea cuiva, drept moștenire de la cineva. ♢ Expr. A rămâne în urmă = a se lăsa întrecut de alții pe drum sau în activitate, în muncă. A fi (sau a merge, a rămâne) în urmă = (despre ceas) a merge mai încet, arătând o oră mai mică decât cea oficială. La urma urmei (sau urmelor) = în cele din urmă; în definitiv; în concluzie. ♦ (Înv.) Urmare, consecință, rezultat. 3. (Mat.) Punct în care o dreaptă intersectează o anumită suprafață. ♦ Dreaptă de-a lungul căreia o suprafață intersectează altă suprafață. – Lat. *orma.

urmari
URMĂRÍ, urmăresc, vb. IV. Tranz. 1. A merge, a se deplasa, a fugi după cineva, pe urmele cuiva (pentru a supraveghea, pentru a ajunge, a prinde). ♦ A ține pe cineva sub observație; a supraveghea. ♦ A face demersuri judiciare împotriva cuiva. 2. A se conduce după un anumit principiu, după o anumită concepție călăuzitoare. 3. A însoți pe cineva sau ceva cu privirile, cu gândul. ♦ A privi ceva în mișcare, în desfășurare. 4. Fig. A obseda, a chinui, a tortura. 5. A studia o problemă, o temă, activitatea cuiva etc. cu un anumit scop (practic). ♦ A asculta cu atenție o expunere orală, executarea unei compoziții muzicale etc. 6. A avea drept scop, a tinde la... – Urmă + suf. -ări.

urmarire
URMĂRÍRE, urmăriri, s.f. Acțiunea de a urmări și rezultatul ei. ♦ Acțiune ofensivă de luptă, executată de trupe în scopul nimicirii inamicului care se retrage. – V. urmări.

urmarit
URMĂRÍT, -Ă, urmăriți, -te, s.m. și f. Persoană care este căutată de organele judiciare, polițienești etc. (pentru o infracțiune comisă). – V. urmări.

urmaritor
URMĂRITÓR, -OÁRE, urmăritori, -oare, s.m. și f. Persoană care urmărește pe cineva (pentru a supraveghea, a prinde, a aresta). – Urmări + suf. -tor.

urmator
URMĂTÓR, -OÁRE, următori, -oare, adj. 1. Care urmează după cineva sau ceva (în spațiu sau în timp). ♦ (Substantivat) Persoană chemată (după alta) să fie servită, întrebată etc. ♦ (Substantivat, înv.) Urmaș, succesor. ♦ Care este arătat în cele ce urmează. 2. (Înv.) Care urmează întocmai un sfat, o poruncă. – Urma + suf. -ător.

urmulita
URMULÍȚĂ, urmulițe, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui urmă; urmușoară, urmuță. – Urmă + suf. -uliță.

urmusoara
URMUȘOÁRĂ, urmușoare, s.f. (Pop.) Urmuliță. – Urmă + suf. -ușoară.

urmuta
URMÚȚĂ, urmuțe, s.f. (Pop.) Urmuliță. – Urmă + suf. -uță.

urna
ÚRNĂ, urne, s.f. 1. Vas de pământ sau de bronz, de capacități și de forme diferite, în care se păstrau în antichitate unele lichide. 2. Vas în care se păstrează cenușa morților incinerați; cenușar (I 3). 3. Cutie prevăzută cu o deschizătură îngustă, pe unde se introduc buletine de vot, numerele unei loterii etc. – Din fr. urne, lat. urna.

urni
URNÍ, urnesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) mișca, a (se) deplasa (cu greu) din locul unde se află. ♦ Tranz. A pune în funcțiune o mașină, un sistem tehnic etc. – Din sl. urinonti.

urnire
URNÍRE, urniri, s.f. Acțiunea de a (se) urni și rezultatul ei. – V. urni.

urobacterie
UROBACTÉRIE, urobacterii, s.f. Microb existent în depozitele care conțin substanțe azotate în descompunere. – Din fr. urobactérie.

urobilina
UROBILÍNĂ s.f. Pigment biliar de culoare galbenă-brună (colorant al urinei). – Din fr. urobiline.

urobilinogen
UROBILINOGÉN, urobilinogene, s.n. Compus organic format în intestin prin reducerea bilirubinei, reabsorbit apoi numai în parte prin peretele intestinal și redat ficatului. – Din fr. urobilinogène.

urocordat
UROCORDÁT, urocordate, s.n. (Zool.) Tunicier. – Din fr. urocordés.

urocultura
UROCULTÚRĂ, uroculturi, s.f. Probă de laborator prin care se cercetează cultura microbiană din urină. – Din fr. uroculture.

urodel
URODÉL, urodele, s.n. (Zool.) Caudat. – Din fr. urodèles.

urogenital
UROGENITÁL, -Ă, urogenitali, -e, adj. Care se referă la aparatul urinar și la cel genital, care cuprinde aceste două aparate. – Din fr. urogénital.

urografie
UROGRAFÍE, urografii, s.f. Radiografie a aparatului urinar. – Din fr. urographie.

urolog
UROLÓG, -Ă, urologi, -ge, s.m. și f. Medic specialist în urologie. – Din fr. urologue.

urologic
UROLÓGIC, -Ă, urologici, -ce, adj. (Med.) De urologie. – Din fr. urologique.

urologie
UROLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care se ocupă cu studiul aparatului urinar și al bolilor lui. – Din fr. urologie.

urometru
UROMÉTRU, urometre, s.n. Aparat care servește la determinarea densității urinei. – Din fr. uromètre.

uroscopie
UROSCOPÍE, uroscopii, s.f. Examinare a aparatului urinar cu ajutorul unui instrument special. – Din fr. uroscopie.

urotropina
UROTROPÍNĂ, urotropine, s.f. Medicament pe bază de formaldehidă și amoniac, folosit mai ales ca antiseptic al căilor urinare. – Din fr. urotropine.

urs
URS, urși, s.m. 1. Mamifer omnivor cu trupul masiv, acoperit de o blană brună-negricioasă sau roșcată, cu botul ascuțit și cu coada scurtă (Ursus arctos). ♢ Urs alb (sau polar) = specie de urs cu blana albă, care trăiește în regiunile arctice (Ursus maritimus). * Expr. A vinde pielea ursului din pădure = a conta pe un lucru înainte de a fi sigur că-l poți obține. A trage nădejde ca ursul de coadă = a nădăjdui lucruri imposibil de realizat. A se aduna ca la urs = a se aduna în număr foarte mare. ♦ Epitet dat unui om greoi, ursuz, nesociabil. 2. (Reg.) Boț de mămăligă cu brânză la mijloc. 3. (Reg.) Fiecare dintre grinzile longitudinale ale unui pod de lemn. ♦ Fiecare dintre stâlpii care susțin talpa prispei la casele țărănești. – Lat. ursus.

ursar
URSÁR, ursari, s.m. Bărbat care umblă cu urși dresați și îi pune să joace. – Urs + suf. -ar.

ursa
ÚRSĂ, urse, s.f. (Astron.; livr.; în sintagma) Ursa Mare (sau Mică) = Carul-Mare (sau -Mic), v. car. – Din lat. ursa, fr. ourse.

ursaresc
URSĂRÉSC, -EÁSCĂ, ursărești, adj. (Rar) 1. Care aparține ursului, privitor la urs. 2. Care aparține ursarului, (făcut) de ursar, privitor la ursar. – Ursar + suf. -esc.

ursarime
URSĂRÍME s.f. (Rar) Mulțime de ursari, totalitatea ursarilor. – Ursar + suf. -ime.

ursarita
URSĂRÍȚĂ, ursărițe, s.f. (Rar) Nevastă de ursar; p. ext. țigancă. – Ursar + suf. -iță.

ursi
URSÍ, ursesc, vb. IV. Tranz. (În credințele și basmele populare) A hotărî dinainte soarta unei ființe sau a unui lucru; a meni, a predestina. ♦ A face cuiva farmece, vrăji. – Din ngr. oríso (viit. lui orízo).

ursida
URSÍDĂ, urside, s.f. (La pl.) Familie de mamifere carnivore, având ca tip ursul; (și la sg.) animal din această familie. – Din fr. ursidés.

ursin
URSÍN, -Ă, ursini, -e, adj. (Rar; despre oameni) Lat în spate. – Din fr. oursin.

ursire
URSÍRE, ursiri, s.f. Faptul de a ursi. – V. ursi.

ursit
URSÍT, -Ă, ursiți, -te, adj., s.f. (În credințele și basmele populare) 1. Adj. (Despre viața, soarta etc. cuiva) Care a fost stabilit de mai înainte; menit, predestinat. ♦ (Substantivat) Persoană considerată ca fiind predestinată să devină soț (sau soție) cuiva; ursitor (1). 2. S.f. Destin, soartă; fatalitate. 3. S.f. Ursitoare, v. ursitor (2). – V. ursi.

ursitor
URSITÓR, -OÁRE, ursitori, -oare, adj., s.f. (În credințele și basmele populare). 1. Adj. Care ursește. ♦ (Substantivat) Persoană considerată ca fiind predestinată să devină soț (sau soție) cuiva; ursit (1). 2. S.f. Ființă imaginară despre care se crede că are darul de a hotărî soarta omului la naștere; ursită (3). 3. S.f. (Înv.) Soartă, destin; fatalitate. – Ursi + suf. -tor.

ursoaica
URSOÁICĂ, ursoaice, s.f. 1. Femela ursului; ursoaie (1). 2. (Reg.) Coș de sobă care trage fumul de la o sobă lăturalnică și îl transportă într-un coș mai mare; coș de nuiele lipite cu pământ, construit deasupra cuptorului, prin care iese fumul până la acoperiș; ursoaie (2). 3. (Reg.) Stâlp sau bârnă de susținere la o construcție; ursoaie (3). – Urs + suf. -oaică.

ursoaie
URSOÁIE, ursoi, s.f. 1. (Rar) Ursoaică (1). 2. (Reg.) Ursoaică (2). 3. (Reg.) Ursoaică (3). ♦ Fiecare dintre bârnele în ale căror scobituri se fixează jugul joagărului. [Pr.: -soa-ie] – Urs + suf. -oaie.

urson
URSÓN, (2) ursoane, s.n. 1. Țesătură care imită blana de urs. 2. Palton, haină confecționată din urson (1). – Din fr. ourson.

ursulet
URSULÉȚ, ursuleți, s.m. Diminutiv al lui urs; pui de urs. – Urs + suf. -uleț.

ursulina
URSULÍNĂ, ursuline, s.f. Călugăriță dintr-un ordin călugăresc catolic (care se consacră educației fetelor și îngrijirii bolnavilor). – Din fr. ursuline.

ursuz
URSÚZ, -Ă, ursuzi, -e, adj. (Despre oameni și manifestările lor; adesea substantivat) Morocănos, posac, neprietenos, necomunicativ, nesociabil. ♦ Fig. Lipsit de atracție, de căldură; respingător. [Var.: (pop.) hursúz, -ă adj.] – Din tc. uğursuz.

ursuzenie
URSUZÉNIE s.f. (Rar) Atitudine morocănoasă, posacă, neprietenoasă; comportare de om ursuz; ursuzlâc. – Ursuz + suf. -enie.

ursuzlac
URSUZLẤC s.n. (Înv.) 1. Nenoroc, ghinion; pacoste. 2. Ursuzenie. [Var.: hursuzlấc s.n.] – Din tc. uğursuzluk.

ursinic
URȘINÍC, urșinice, s.n. (Înv.) Catifea. – Et. nec.

urticacee
URTICACÉE, urticacee, s.f. (La pl.) Familie de plante erbacee dicotiledonate, prevăzute adesea cu peri aspri urzicători; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. – Din fr. urticacées.

urticant
URTICÁNT, -Ă, urticanți, -te, adj. Care urzică, pișcă; usturător. – Din fr. urticant.

urticare
URTICÁRE s.f. v. urticarie.

urticarie
URTICÁRIE, urticarii, s.f. Boală care se manifestă prin apariția pe piele a unor bășicute de culoare roșie, însoțite de mâncărime. ♦ P. gener. (Pop.) Eczemă. [Var.: urticáre s.f.] – Din fr. urticaire.

urui
URUÍ^1 vb. IV. v. hurui.

URUÍ^2 vb. IV. v. urlui.

uruiala
URUIÁLĂ s.f. v. urluială.

uruioc
URUIÓC, uruioace, s.n. (Pop.) Parte a urzelii de la capătul pânzei, care nu se mai poate țese și care se taie și se aruncă atunci când se scoate pânza din război. [Pr.: -ru-ioc] – Cf. ucr. u r y v o k, scr. u r i v a k.

uruit
URUÍT, -Ă, adj. v. urluit.

uruitoare
URUITOÁRE s.f. v. urluitoare.

uruitura
URUITÚRĂ s.f. v. huruitură.

urzeala
URZEÁLĂ, urzeli, s.f. 1. Ansamblul firelor textile paralele montate în războiul de țesut, printre care se petrece firul de bătătură pentru a se obține țesătura. 2. Fig. (Rar) Alcătuire, conformație, structură. 3. Fig. Intrigă, uneltire, complot. – Urzi + suf. -eală.

urzi
URZÍ, urzesc, vb. IV. Tranz. 1. A pregăti, a întinde, a așeza urzeala (1) în războiul de țesut pentru a începe țesutul. 2. Fig. A funda, a întemeia; a clădi; a concepe, a alcătui. ♦ Intranz. (Reg.) A lua ființă, a se forma, a se înfiripa. ♦ A născoci, a scorni, a inventa. 3. Fig. A pune la cale o acțiune (reprobabilă); a unelti, a complota. – Lat. ordire (= ordiri).

urzica
URZICÁ, urzíc, vb. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) produce o usturime dureroasă (și o bășicare) a pielii prin atingere de sau cu urzici ori de sau cu alte plante (ori animale) urticante. 2. Tranz. Fig. A ironiza, a persifla. – Din urzică.

urzicare
URZICÁRE, urzicări, s.f. Acțiunea de a (se) urzica și rezultatul ei. – V. urzica.

urzicat
URZICÁT, -Ă, urzicați, -te, adj. Care are pielea iritată, bășicată de urzici (sau de alte plante ori de animale). – V. urzica.

urzica
URZÍCĂ, urzici, s.f. 1. Gen de plante erbacee din familia urticaceelor, cu tulpina și frunzele acoperite cu peri urticanți, folosite în industria textilă, în medicină și în alimentație (Urtica); plantă din acest gen. ♢ Compus: urzică-moartă = plantă erbacee medicinală cu flori roșii-purpurii (Lamium maculatum). 2. Țesătură fabricată din fibrele urzicii (1), din care se confecționează saci. 3. Compus: (Zool.) urzică-de-mare = nume dat mai multor specii de actinii ale căror tentacule sunt urticante. – Lat. urdica (= urtica).

urzicator
URZICĂTÓR, -OÁRE, urzicători, -oare, adj. Care urzică, care produce usturime. ♦ Fig. Caustic, sarcastic, ironic. – Urzica + suf. -ător.

urzicatura
URZICĂTÚRĂ, urzicături, s.f. Iritație a pielii în urma atingerii cu urzici, cu alte plante sau cu animale urticante. – Urzica + suf. -ătură.

urzicuta
URZICÚȚĂ, urzicuțe, s.f. Diminutiv al lui urzică. – Urzică + suf. -uță.

urzire
URZÍRE, urziri, s.f. Acțiunea de a urzi și rezultatul ei; urzit. – V. urzi.

urzit
URZÍT s.n. Urzire. – v. urzi.

urzitor
URZITÓR, -OÁRE, urzitori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care urzește pânza. ♦ Fig. Uneltitor, conspirator, complotist. 2. S.n., s.f. Mașină de urzit pânza. – Urzi + suf. -tor.

usca
USCÁ, usúc, vb. I. 1. Tranz. și refl. A scoate sau a-și pierde umiditatea printr-un procedeu mecanic, prin expunere la soare, la vânt, la foc etc.; a (se) zbici, a (se) zvânta. ♦ Expr. (Refl.) A i se usca gura (sau gâtul) ori a se usca de sete = a avea o senzație puternică de sete. (Absol.) Bea de usucă = bea foarte mult. ♦ Refl. (Despre ochi) A înceta să mai plângă; (despre lacrimi) a înceta să mai curgă. 2. Tranz. A deshidrata legume, fructe, pește pentru a le putea conserva. 3. Refl. și tranz. A-și pierde sau a face să-și piardă vlaga, a slăbi sau a face să devină slab, palid; p. ext. a (se) chinui, a (se) consuma. ♦ Refl. (Despre organe sau părți ale corpului) A se atrofia. 4. Refl. (Despre plante, frunze, flori) A-și pierde seva; a se veșteji, a se ofili. 5. Tranz. Fig. (Fam.) A stoarce pe cineva de bani; a ruina, a sărăci. 6. Refl. Fig. (Fam.) A suferi lipsuri, privațiuni, a duce o viață grea. – Lat. exsucare.

uscare
USCÁRE, uscări, s.f. Acțiunea de a (se) usca și rezultatul ei; uscat^1. – V. usca.

uscat
USCÁT^1 s.n. Uscare. – V. usca.

USCÁT^2, -Ă, uscați, -te, adj., s.n. I. Adj. 1. Lipsit de umezeală; zbicit, zvântat. ♦ (Despre vreme, zile) Fără ploaie sau fără zăpadă; secetos. ♦ (Despre pământ) Neroditor, neproductiv, sterp (din cauza lipsei de apă). ♦ (Despre gură sau gât) Care dă o senzație puternică de sete; lipsit de salivație. ♦ (Despre ochi) Lipsit de lacrimi, de strălucire. ♦ (Despre ten, piele, păr) Lipsit de grăsime. ♦ (Despre tuse) Fără expectorație; sec. ♦ Fig. (Despre voce, timbru, sunete; adesea adverbial) Rigid, spart, aspru. 2. (Despre unele alimente) Conservat prin deshidratare. 3. (Despre ființe) Slab, uscățiv; (despre organe sau părți ale corpului) atrofiat. 4. (Despre plante, frunze, flori) Fără sevă; mort; veștejit, ofilit. II. 1. S.n. Suprafața litosferei neacoperită de apele oceanului planetar; pământ. ♢ Expr. A se zbate ca peștele pe uscat = a lupta cu mari greutăți. A fi dracul pe uscat = a fi șiret, abil, rău. 2. S.n. art. (Mar.) Vânt dinspre uscat. – V. usca.

uscacios
USCĂCIÓS, -OÁSĂ, uscăcioși, -oase, adj. 1. Care are un aspect uscat, care este lipsit de umezeală. 2. Slab, uscățiv. – Usca + suf. -ăcios.

uscaciune
USCĂCIÚNE s.f. 1. Însușirea de a fi uscat. ♦ Senzație puternică de sete, de căldură, de înecăciune (pe care o simte cineva în gură, în gât etc.). 2. Secetă. – Usca + suf. -ăciune.

uscator
USCĂTÓR, -OÁRE, uscători, -oare, adj., s.n., s.f. 1. Adj. Care usucă, care zvântă. 2. S.n. Aparat, mașină sau instalație care servește la uscarea artificială a unor materiale. 3. S.f. Uscătorie. – Usca + suf. -ător.

uscatorie
USCĂTORÍE, uscătorii, s.f. Instalație specială pentru uscatul unor produse agricole, industriale, casnice etc.; local, încăpere în care se află o asemenea instalație. ♦ Spec. Încăpere (special amenajată) pentru uscatul rufelor. – Uscător + suf. -ie.

uscatura
USCĂTÚRĂ, uscături, s.f. 1. Creangă subțire și uscată. ♦ Așchie, surcea. 2. (Mai ales la pl.) Mâncare uscată, care se poate mânca rece (și fără o pregătire specială). ♦ Uscățea, v. uscățel (3). – Usca + suf. -ătură.

uscaturea
USCĂTUREÁ, -ÍCĂ, uscăturele, s.f. Diminutiv al lui uscătură. – Uscătură + suf. -ea, -ică.

uscatel
USCĂȚÉL, -ÍCĂ, uscaței, -ele, adj., s.f. 1. Adj. Diminutiv al lui uscat^2 (I). 2. S.f. pl. Crengi subțiri și uscate; uscături (1). 3. S.f. (Mai ales la pl.) Prăjitură făcută din bucățele de aluat prăjite în grăsime sau coapte la cuptor; uscătură (2). – Uscat^2 + suf. -el, -ică.

uscativ
USCĂȚÍV, -Ă, uscățivi, -e, adj. (Despre ființe sau părți ale corpului lor) Slab, uscat, costeliv. – Uscat^2 + suf. -iv.

uscioara
USCIOÁRĂ s.f. v. ușcioară.

uscior
USCIÓR s.m. v. ușor^1.

usna
ÚSNĂ, usne, s.f. (Pop.) 1. Marginea de sus (de obicei răsfrântă) a unei oale sau a altui vas adânc; gură, buză. ♦ Marginea (răsfrântă) de jos a unui clopot. ♦ Marginea de sus a unei luntre. 2. Ghizd al fântânii (de la nivelul solului în sus). ♦ Parte mai largă la baza puțurilor ocnelor vechi de sare, formând un prag pe care se așază o armătură de lemn. – Din sl. ustĩna.

ustas
USTÁȘ, ustași, s.m. Membru al unei organizații croate de tip fascist și terorist, care a activat înaintea celui de-al doilea război mondial. – Din scr. ustaš.

ustensila
USTENSÍLĂ, ustensile, s.f. Obiect care servește la efectuarea unor operații curente în gospodărie, în laborator, în diferite meserii; unealtă, instrument. – Din fr. ustensile.

ustura
USTURÁ, pers. 3 ústură, vb. I. Tranz. A provoca cuiva o senzație dureroasă de înțepătură, de urzicare sau de arsură. ♦ Fig. A provoca cuiva o durere fizică sau morală; a lovi, a îndurera. – Lat. ustulare.

usturare
USTURÁRE, usturări, s.f. Acțiunea de a ustura și rezultatul ei. – V. ustura.

usturator
USTURĂTÓR, -OÁRE, usturători, -oare, adj. Care ustură, care produce usturime. ♦ Fig. Care provoacă o durere sufletească, o jignire; tăios, caustic, incisiv. – Ustura + suf. -ător.

usturatura
USTURĂTÚRĂ, usturături, s.f. Usturime. – Ustura + suf. -ătură.

usturime
USTURÍME, usturimi, s.f. Senzație dureroasă caracteristică, pricinuită de o înțepătură, de o arsură, de urzicare, de un miros înțepător etc.; usturătură. – Ustura + suf. -ime.

usturoi
USTURÓI, usturoi, s.m. Plantă erbacee din familia liliaceelor, cu gust și miros caracteristic, cu frunze lanceolate, al cărei bulb, format din mai mulți bulbi mici de formă lunguiață, are gust usturător, este bogat în substanțe nutritive și comestibil; ai^4 (Allium sativum). ♦ Compus: usturoi-sălbatic = samuraslă. ♦ P. restr. Bulbul acestei plante; cățel din bulbul acestei plante. – Ustura + suf. -oi.

usturoia
USTUROIÁ, usturoiez, vb. I. Tranz. A pune (mult) usturoi într-o mâncare, a condimenta, a iuți cu usturoi. – Din usturoi.

usturoiat
USTUROIÁT, -Ă, usturoiați, -te, adj. Cu gust iute de usturoi sau cu miros de usturoi; preparat cu mult usturoi. – V. usturoia.

usturoita
USTUROÍȚĂ, usturoițe, s.f. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu miros puternic de usturoi, cu flori mici, albe, întrebuințată în medicină; aișor (Alliaria officinalis). [Acc. și: usturóiță] – Usturoi + suf. -iță.

usuc
USÚC, usucuri, s.n. Substanță unsuroasă, albă-gălbuie, secretată de glandele sebacee și

us
UȘ interj. Cuvânt cu care se alungă păsările. – Onomatopee.

usar
UȘÁR s.m. v. ușer.

usarnic
UȘÁRNIC, -Ă, ușarnici, -ce, s.m. și f., adj. (Depr.) (Persoană) care umblă pe la ușile altora, căreia nu-i place să stea acasă. – Ușă + suf. -arnic.

usa
ÚȘĂ, uși, s.f. 1. Deschizătură de formă regulată lăsată în peretele unei clădiri, la un vehicul, la o mobilă, pentru a permite intrarea (și ieșirea); ansamblu format dintr-un cadru fix de care se prinde o tăblie mobilă de lemn sau de metal care închide sau deschide această deschizătură; p. restr. tăblia din acest ansamblu. ♢ Ușă domnească (sau împărătească) sau ușa raiului = intrarea principală a altarului. ♢ Loc. adv. La ușă = foarte aproape. ♢ Loc. prep. La ușa... = în imediata apropiere (a...). ♢ Expr. A(-și) deschide (larg sau amândouă) ușile = a lăsa intrarea liberă; a primi cu bucurie pe cineva în casă. A lăsa (pe cineva) după ușă = a nesocoti (pe cineva), a nu da (cuiva) nici o atenție. A sta după ușă = a fi nebăgat în seamă; a sta deoparte, izolat. A bate la ușă = (de spre termene, evenimente etc.) a fi foarte aproape, a fi iminent. 2. Fig. Casă, locuință. ♢ Expr. (A bate, a cere, a crește etc.) pe la ușile oamenilor = (a munci) pe la alții, (a trăi) din mila altora. A umbla din ușă-n ușă = a cerși. – Lat. *ustia (pl., devenit sg., al lui *ustium = ostium).

uscheala
UȘCHEÁLĂ s.f. (Arg.) 1. Hoinăreală. 2. Plecare repede, pe neașteptate dintr-un loc. – Ușchi + suf. -eală.

uschi
UȘCHÍ, ușchesc, vb. IV. Refl. (Arg.) A pleca repede și pe neobservate dintr-un loc. – Et. nec.

uschire
UȘCHÍRE, ușchiri, s.f. Acțiunea de a se ușchi. - V. ușchi.

uschit
UȘCHÍT, -Ă, ușchiți, -te, adj. (Arg.) 1. Care a plecat, a dispărut repede și pe neobservate dintr-un loc. 2. Care are comportări ieșite din comun, original. ♦ Zăpăcit. – V. ușchi.

uscioara
UȘCIOÁRĂ, ușcioare, s.f. (Rar) Ușiță. [Var.: uscioáră s.f.] – Ușiță + suf. -ioară.

uscior
UȘCIÓR s.m. v. ușor^1.

user
UȘÉR, ușeri, s.m. (În evul mediu) Dregător de curte în Moldova, care avea sarcina de a primi solii și de a-i introduce la domn; funcție ocupată de acest dregător. [Var.: ușár s.m.] – Ușă + suf. -er.

usier
UȘIÉR, ușieri, s.m. (Ieșit din uz) Om de serviciu la unele instituții publice (care stătea la ușă). [Pr.: -și-er] – Ușă + suf. -ier (după fr. huissier).

usita
UȘÍȚĂ, ușițe, s.f. Diminutiv al lui ușă; ușuliță, ușuță, uscioară. – Ușă + suf. -iță.

usor
UȘÓR^1, ușori, s.m. Fiecare dintre cei doi stâlpi verticali de care se prind canaturile porții sau ale ușii; părțile laterale ale tocului ușii sau ferestrei. [Var.: usciór, ușciór s.m.] – Lat. osteolum.

UȘÓR^2, -OÁRĂ, (I, II) ușori, -oare, adj., (III) adv. I. Adj. 1. Care are greutate mică, care cântărește puțin, care exercită o presiune redusă asupra suprafeței pe care stă. * Industrie ușoară = grup de ramuri industriale care produc bunuri de consum și articole tehnice necesare industriei, agriculturii, transporturilor etc. Categorie ușoară = categorie la box, lupte și haltere, care cuprinde sportivi cu greutatea corpului între 57 și 61 kg. ♢ Expr. Fie-i țărâna ușoară! = (formulă rostită la înmormântarea sau la pomenirea unui mort) să se odihnească în pace! ♦ (Despre materiale) Cu greutate specifică redusă. ♦ Care nu poartă sau nu conține greutăți. ♢ Expr. (A fi) cu inima ușoară = (a fi) vesel, voios. (Adverbial) (A fi) îmbrăcat ușor = (a fi) îmbrăcat cu haine subțiri. ♦ (Despre trupe) Care poartă armament puțin, putându-se deplasa cu repeziciune. 2. (Despre alimente) Care se digeră cu ușurință, care nu cade greu la stomac. 3. Iute, sprinten, vioi. ♦ Suplu, gingaș, fin. ♦ (Despre pas; p. ext. despre mers) Care abia atinge pământul: p. ext. fără zgomot. 4. (Despre urme, linii etc.) Care este (sau pare a fi) făcut printr-o apăsare slabă sau de un corp cu greutate redusă. 5. Mic, puțin, redus (ca volum, amploare, consistență, intensitate). ♦ (Despre somn) Din care te trezești cu ușurință la cea mai mică gălăgie; p. ext. liniștit, odihnitor. ♦ (Despre forme de relief) Domol, lin^3, dulce. ♦ (Despre țesături; p. anal. despre aburi, ceață) Rar, subțire, fin. II. Adj. 1. Care este lesne de suportat, de îndurat; (despre boli) lipsit de gravitate; (despre obligații materiale) care nu împovărează; mic. ♦ (Despre legi, pedepse) Lipsit de asprime; indulgent. ♦ (Despre viață, trai) Fără griji; comod, bun. ♢ (Reg.; substantivat; în expr.) Mai cu ușorul = mai bine, mai fără griji. 2. Care nu prezintă dificultăți, care este lesne de înțeles sau de realizat; simplu. ♢ Muzică ușoară = gen muzical cult (vocal sau instrumental) larg accesibil publicului prin caracterul melodios, distractiv, prin tematica direct legată de preocupările, sentimentele, aspirațiile oamenilor. ♢ Loc. adv. (Pop.; substantivat) Cu ușorul = lesne, comod, fără pericol. ♦ (Despre drumuri) Bun, practicabil. 3. Lipsit de seriozitate, superficial; frivol. ♢ Moravuri ușoare = purtări, practici imorale. ♦ Fără importanță; neînsemnat. III. Adv. 1. Încet, domol, lin^3; fără zgomot. 2. Cu ușurință, fără efort; lesne, comod. 3. Fără seriozitate; în mod superficial, ușuratic. ♦ Expr. A lua ușor sau a trece ușor peste un lucru = a nu acorda importanța cuvenită unui lucru. 4. Puțin. [Var.: (Înv. și reg.) ușúre adj., adv.] – Din [mai] iușor (înv. „ușor^2” < lat. levis + suf. -ușor).

usui
UȘUÍ, ușuiesc, vb. IV. Tranz. A alunga păsările (strigând „uș!”). – Uș + suf. -ui.

usulita
UȘULÍȚĂ, ușulițe, s.f. (Rar) Ușiță. – Ușă + suf. -uliță.

usura
UȘURÁ, ușurez, vb. I. Tranz. și refl. 1. A reduce sau a scădea din greutate. 2. Fig. A(-și) alina, a(-și) potoli o suferință fizică sau morală. ♦ A (se) destăinui pentru a-și alina o durere sufletească. ♦ Refl. (Despre boli) A ceda, a slăbi, a se ameliora. ♦ Tranz. A înlesni, a facilita. 3. A (se) elibera, a scoate sau a ieși de sub apăsarea unui lucru greu; a (se) despovăra. ♢ Expr. (Fam.) A (se) ușura de bani = a face să cheltuiască sau a cheltui o mare sumă de bani sau toți banii. ♦ Tranz. Fig. A scuti; a salva. – Din ușor^2.

usurare
UȘURÁRE, ușurări, s.f. Acțiunea de a (se) ușura și rezultatul ei. ♢ Loc. adv. Cu ușurare = împăcat sufletește, mulțumit. – V. ușura.

usurat
UȘURÁT, -Ă, ușurați, -te, adj. 1. Care a scăzut în greutate. 2. Fig. Împăcat, liniștit sufletește, scăpat de o grijă. – V. ușura.

usuratic
UȘURÁTIC, -Ă, ușuratici, -ce, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Lipsit de seriozitate (mai ales din punct de vedere moral); nesocotit; flușturatic, frivol. – Ușor^2 + suf. -atic.

usuratate
UȘURĂTÁTE s.f. Însușirea, caracterul a ceea ce este ușuratic; neseriozitate. ♦ Faptă, acțiune, atitudine ușuratică; frivolitate. – Ușor^2 + suf. -ătate.

usurator
UȘURĂTÓR, -OÁRE, ușurători, -oare, adj. (Rar) Care ușurează, alină, liniștește, calmează. – Ușura + suf. -ător.

usure
UȘÚRE adj., adv. v. ușor^2.

usurel
UȘURÉL, -EÁ, -ÍCĂ, ușurei, -ele, adj., adv. Diminutiv al lui ușor^2. – Ușor^2 + suf. -el, -ea, -ică.

usurime
UȘURÍME s.f. (Rar) Ușurință. – Ușor^2 + suf. -ime.

usurinta
UȘURÍNȚĂ, ușurințe, s.f. 1. Faptul de a fi ușor (de făcut); facilitate. ♢ Loc. adv. Cu (multă sau mare) ușurință = a) fără greutate, fără efort; b) cu indiferență, cu nepăsare; în mod superficial. ♦ (Rar) Înlesnire, avantaj, favoare. 2. Nesocotință, neseriozitate; superficialitate. 3. (Înv.) Înviorare, întremare (a unui bolnav). 4. (Înv.) Însușire a unui lucru lipsit de greutate. – Ușor^2 + suf. -ință.

usuta
UȘÚȚĂ, ușuțe, s.f. (Reg.) Ușiță. – Ușă + suf. -uță.

ut
UT s.m. invar. Vechea denumire a notei do. – Din germ. Ut, fr. ut.

uter
ÚTER, utere, s.n. Organ cavitar musculos care face parte din aparatul genital feminin, în care se dezvoltă embrionul și fătul la animalele superioare; mitră. – Din lat. uterus, fr. utérus.

uterin
UTERÍN, -Ă, uterini, -e, adj. Care ține de uter, privitor la uter. ♢ Frați uterini = frați născuți din aceeași mamă, dar din tați diferiți. – Din fr. utérin.

util
UTÍL, -Ă, utili, -e, adj. Care poate servi la ceva, care este folositor, necesar. ♢ Loc. adv. În timp util = la timp, la momentul oportun. ♦ (Substantivat, n.) Ceea ce servește, folosește la ceva. – Din fr. utile, lat. utilis.

utila
UTILÁ, utilez, vb. I. Tranz. A înzestra un atelier, o fabrică etc. cu utilajul necesar desfășurării în bune condiții a procesului de producție. – Din fr. outiller.

utilaj
UTILÁJ, utilaje, s.n. Totalitatea uneltelor, aparatelor, mașinilor etc. necesare pentru efectuarea unei anumite lucrări sau pentru asigurarea procesului de lucru într-o întreprindere, într-un laborator etc. – Din fr. outillage.

utilare
UTILÁRE, utilări, s.f. Acțiunea de a utila. – V. utila.

utilat
UTILÁT, -Ă, utilați, -te, adj. Înzestrat cu utilajul necesar. – V. utila.

utilitar
UTILITÁR, -Ă, utilitari, -e, adj. Care are scopuri utile (imediate), care pune pe primul plan utilitatea (imediată); preocupat de interese materiale. – Din fr. utilitaire.

utilitarism
UTILITARÍSM s.n. Concepție filozofică care consideră că utilul este principiul tuturor valorilor. ♦ Concepție etică potrivit căreia ceea ce este util este și moral. – Din fr. utilitarisme.

utilitarist
UTILITARÍST, -Ă, utilitariști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține utilitarismului, privitor la utilitarism; p. ext. care se preocupă (exclusiv) de folosul imediat (și personal) al lucrurilor; care se bazează pe considerente practice. 2. S.m. și f. Adept al utilitarismului; p. ext. persoană care apreciază totul din punctul de vedere al avantajului sau profitului personal. – Din fr. utilitariste.

utilitate
UTILITÁTE, utilități, s.f. Însușirea a ceea ce este util sau utilizabil. ♦ Folos, serviciu pe care îl (poate) aduce cineva sau ceva. – Din fr. utilité, lat. utilitas, -atis.

utiliza
UTILIZÁ, utilizez, vb. I. Tranz. A întrebuința (cu folos), a folosi. – Din fr. utiliser

utilizabil
UTILIZÁBIL, -Ă, utilizabili, -e, adj. Care poate fi utilizat; de care te poți folosi. – Din fr. utilisable.

utilizare
UTILIZÁRE, utilizări, s.f. Faptul de a utiliza. – V. utiliza.

utopic
UTÓPIC, -Ă, utopici, -ce, adj. Care are caracter de utopie, care constituie o utopie; utopist, iluzoriu, himeric. ♢ Socialism utopic = doctrină socialistă care precedă dezvoltarea teoriei socialiste ca știință. – Din fr. utopique.

utopie
UTOPÍE, utopii, s.f. 1. Ideal, concepție politică sau socială generoasă, dar irealizabilă (din cauza condițiilor obiective date). 2. Proiect imaginar, fantezist, irealizabil. – Din fr. utopie.

utopism
UTOPÍSM s.n. Concepție utopică; credință în idealuri utopice. – Utop[ie] + suf. -ism.

utopist
UTOPÍST, -Ă, utopiști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Creator sau adept al unei utopii; p. ext. persoană care crede în proiecte, planuri, idei fanteziste, irealizabile. 2. Adj. Utopic. – Din fr. utopiste.

utrenie
UTRÉNIE, utrenii, s.f. Slujbă religioasă care se oficiază în Biserica ortodoxă dimineața (foarte devreme), înaintea liturghiei. ♢ Loc. adv. Pe la utrenie = dis-de-dimineață. [Var.: (reg.) utrínă s.f.] – Din sl. utrĩnja.

utrina
UTRÍNĂ s.f. v. utrenie.

uta
ÚȚA interj. v. huța.

uvertura
UVERTÚRĂ, uverturi, s.f. Compoziție muzicală pentru orchestră, concepută ca introducere la o operă, la un oratoriu, la o suită instrumentală etc. sau ca o lucrare independentă (alcătuită din trei părți). – Din fr. ouverture.

uviol
UVIÓL s.n. Varietate de sticlă transparentă pentru radiațiile ultraviolete. [Pr.: -vi-ol] – Din germ. Uviol, fr. uviol.

uvografie
UVOGRAFÍE s.f. Descriere științifică a soiurilor de struguri. – Din fr. uvographie.

uvologie
UVOLOGÍE s.f. Cercetare științifică a strugurilor. – Din fr. uvologie.

uvragiu
UVRÁGIU s.n. v. uvraj.

uvraj
UVRÁJ, uvraje, s.n. (Înv.) Operă (literară sau științifică), lucrare, scriere. 2. (Lucrare de) construcție. [Var.: uvrágiu s.n.] – Din fr. ouvrage.

uvrier
UVRIÉR, -Ă, uvrieri, -e, s.m. și f. (Înv.) Muncitor, lucrător. [Pr.: -vri-er] – Din fr. ovrier.

uvular
UVULÁR, -Ă, uvulari, -e, adj. care aparține uvulei, privitor la uvulă. ♦ (Despre sunete) Care se articulează în partea posterioară a cavității bucale, prin vibrarea omușorului. – Din fr. uvulaire.

uvula
UVÚLĂ, uvule, s.f. (Anat.) Omușor. – Din fr. uvule, lat. uvula.

uz
UZ, uzuri, s.n. 1. Faptul sau posibilitatea de a folosi ceva; întrebuințare, folosire; folosință. ♢ Loc. vb. A face uz de... = a (se) folosi de... ♢ Expr. Scos (sau ieșit) din uz = care nu (se) mai folosește. 2. Spec. (Jur.) Dreptul de a se folosi de un lucru care este proprietatea altuia. 3. Uzanță, obicei. 4. (Înv.) Comportare, manieră. – Din lat. usus, it. uso.

uza
UZÁ, uzez, vb. I. 1. Tranz. și refl. A (se) degrada, a (se) deteriora, a (se) strica, a (se) toci (prin întrebuințare îndelungată). ♦ Refl. Fig. (Despre oameni) A se consuma, a se epuiza. ♦ Refl. Fig. (Despre cuvinte, construcții, figuri de stil) A-și pierde valoarea expresivă (prin deasa întrebuințare). 2. Intranz. A face uz de...; a se folosi de..., a întrebuința. – Din fr. user.

uzaj
UZÁJ, uzajuri, s.n. 1. Uzură^1. 2. Uz (1), folosire, întrebuințare. ♦ Uzanță, obicei. – Din fr. usage.

uzanta
UZÁNȚĂ, uzanțe, s.f. Practică uzuală; regulă, obicei statornicit. – Din fr. usance, it. usanza.

uzare
UZÁRE, uzări, s.f. Faptul de a (se) uza. – V. uza.

uzat
UZÁT, -Ă, uzați, -te, adj. Degradat, deteriorat, stricat, tocit (prin folosire îndelungată). ♦ Fig. (Despre oameni) Slăbit, consumat, epuizat. – V. uza.

uzbec
UZBÉC, -Ă, uzbeci, -ce, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Uzbekistanului sau care este originară de acolo. 2. Care aparține Uzbekistanului sau uzbecilor (1), privitor la Uzbekistan sau la uzbeci (1). ♦ (Substantivat, f.) Limba (turcică) vorbită de uzbeci (1). – Din rus. uzbek.

uzi
UZI s.m. pl. Popor migrator de neam turcic. – Cf. engl. u d i.

uzina
UZINÁ, uzinez, vb. I. Tranz. (Rar) A prelucra un material în uzină cu ajutorul unei mașini-unelte. – Din fr. usiner.

uzinaj
UZINÁJ s.n. Uzinare. – Din fr. usinage.

uzinal
UZINÁL, -Ă, uzinali, -e, adj. De uzină, al uzinei. – Din fr. usinal.

uzinare
UZINÁRE s.f. Prelucrare a unui material cu ajutorul mașinilor-unelte; uzinaj. – După fr. usinage.

uzina
UZÍNĂ, uzine, s.f. 1. Întreprindere industrială de mari proporții în care se produc utilaje, semifabricate sau materii prime pentru alte industrii. 2. Instalație producătoare de energie electrică, termică sau de alimentare cu apă a unei așezări, a unei zone, a unei locuințe. (În sintagma) Uzina verde = natura, vegetația privite ca sursă de energie și hrană. – Din fr. usine.

uzita
UZITÁ, uzitez, vb. I. Tranz. și refl. (Livr.) A (se) întrebuința, a (se) folosi în mod obișnuit. – Din uzitat (derivat regresiv).

uzitabil
UZITÁBIL, -Ă, uzitabili, -e, adj. (Livr.) Care poate fi folosit, întrebuințat în mod curent. – Uzita + suf. -bil.

uzitat
UZITÁT, -Ă, uzitați, -te, adj. Folosit în mod curent, obișnuit. – Din fr. usité, lat. usitatus, it. usitato.

uzual
UZUÁL, -Ă, uzuali, -e, adj. Întrebuințat, folosit în mod obișnuit. ♦ Frecvent, de mare uz. [Pr.: -zu-al] – Din fr. usuel, lat. usualis.

uzucapiune
UZUCAPIÚNE s.f. (Jur.) Dobândirea dreptului de proprietate asupra unui bun prin posedarea lui o anumită vreme. [Pr.: -pi-u-] – Din fr. usucapion.

uzufruct
UZUFRÚCT s.n. Drept acordat unei persoane de a se folosi pe deplin de un bun care aparține altei persoane și pe care trebuie să-l restituie la încetarea acestui drept. – Din lat. uzufructus. Cf. fr. u s u f r u i t.

uzufructuar
UZUFRUCTUÁR, -Ă, uzufructuari, -e, s.m. și f. Persoană care deține dreptul de uzufruct asupra unui bun. [Pr.: -tu-ar] – Din lat. usufructuarius. Cf. fr. u s u f r u i t i e r.

uzurar
UZURÁR, -Ă, uzurari, -e, adj., s.m. (Înv.) 1. Adj. Cămătăresc. 2. S.m. Cămătar. – Din fr. usuraire, lat. usurarius.

uzura
UZÚRĂ^1 s.f. 1. Deteriorare, degradare a unui obiect (prin întrebuințare îndelungată); uzaj. ♦ Modificare progresivă a (dimensiunilor) unei piese tehnice, în cursul funcționării sistemului din care face parte. ♦ Fig. Slăbire, oboseală, epuizare. 2. Fig. (Rar) Corupție, desfrâu. – Din fr. usure.

UZÚRĂ^2, uzuri, s.f. (Înv.) Camătă, dobândă; cămătărie. – Din lat. usura, fr. usure.

uzurpa
UZURPÁ, uzúrp, vb. I. Tranz. A-și însuși în mod fraudulos un bun, un drept, o calitate etc. – Din fr. usurper, lat. usurpare.

uzurpare
UZURPÁRE, uzurpări, s.f. Acțiunea de a uzurpa și rezultatul ei; uzurpațiune. – V. uzurpa.

uzurpator
UZURPATÓR, -OÁRE, uzurpători, -oare, s.m. și f. Persoană care uzurpă, care își însușește în mod fraudulos un bun, un drept, o calitate etc. – Din fr. usurpateur, lat. usurpator.

uzurpatiune
UZURPAȚIÚNE, uzurpațiuni, s.f. (Înv.) Uzurpare. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. usurpation, lat. usurpatio, -onis.

v
V s.m. invar. A douăzeci și șaptea literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (consoană fricativă labiodentală sonoră (4)). [Pr.: ve].

va
VA^1 Element de compunere care a servit (într-un stadiu vechi al limbii) la formarea unor adverbe (undeva, cândva) sau a unor pronume (cineva, careva), cărora le imprimă o nuanță nehotărâtă. – Din prez. ind. (pers. 3 sg., forma populară) al lui vrea.

VA^2 vb. intranz. defectiv (La prez. ind. pers. 3 sg.; pop. și fam.; în expr.) Mai va = mai așteaptă; mai este (mult) până acolo; mai trece vreme până atunci. – Lat. vadit.

vacant
VACÁNT, -Ă, vacanți, -te, adj. 1. (Despre posturi, funcții etc.) Care nu este ocupat de nimeni, fără titular; liber. 2. (Jur.; despre succesiuni) Care este disponibil și nereclamat de moștenitori. – Din fr. vacant, lat. vacans, -ntis.

vacanta
VACÁNȚĂ, vacanțe, s.f. 1. Perioadă de odihnă acordată elevilor și studenților la sfârșitul unui trimestru, semestru sau an de școală ori de studii. ♦ Concediu (acordat unui salariat). 2. Interval de timp in care o instituție, un organ reprezentativ etc. își incetează activitatea. ♦ Interval de timp in care un post, o funcție, o demnitate etc. rămân vacante. [Var.: (înv.) vacánție s.f.] – Din fr. vacance, it. vacanza.

vacantie
VACÁNȚIE, vacanții, s.f. V. vacanță.

vacarm
VACÁRM, vacarmuri, s.n. Zgomot asurzitor, hărmălaie. – Din fr. vacarme.

vacat
VACÁT, vacaturi, s.n. Pagină albă, intenționat netipărită, din interiorul unei lucrări. – Din germ. Vakat.

vaca
VÁCĂ, vaci, s.f. 1. Animal domestic din specia bovinelor, femela taurului; p.restr. carnea acestui animal, folosită ca aliment; p.gener. carne de bovine. ♢ Expr. S-a dus bou și a venit (sau s-a întors) vacă, se spune, ironic, despre un om care a plecat să se instruiască sau să se lămurească intr-o problemă și care s-a întors mai puțin instruit sau lămurit decât plecase. Vacă (bună) de muls = persoană sau situație de care cineva abuzează, pentru a trage foloase materiale. ♦ Epitet injurios dat unei femei (grase și leneșe sau proaste). 2. Compuse: vacă-de-mare = morsă; vaca-domnului = insectă lată și lunguiață, cu aripile superioare de culoare roșie cu două puncte negre (Pyrrhocoris apterus). – Lat. vacca.

vaccin
VACCÍN, vaccinuri, s.n. 1. Produs biologic preparat din germeni patogeni sau din secreții microbiene, care se administrează prin injecții sau pe cale bucală unui om sau unui animal în scop preventiv (pentru a căpăta imunitate împotriva bolilor infecțioase) sau curativ. 2. Administrare a unui vaccin (1); vaccinare. 3. (Concr.) Urmă, semn, cicatrice rămasă pe corp în urma administrării unui vaccin (1). – Din fr. vaccin, lat. vaccinus. Cf. it. v a c c i n o.

vaccina
VACCINÁ, vaccinez, vb. I. Tranz. A administra cuiva un vaccin. – Din fr. vacciner.

vaccinabil
VACCINÁBIL, -Ă, vaccinabili, -e, adj. Care poate fi vaccinat. – Din fr. vaccinable.

vaccinal
VACCINÁL, -Ă, vaccinali, -e, adj. (Rar) Care aparține vaccinului, privitor la vaccin; care servește la prepararea vaccinului. – Din fr. vaccinal.

vaccinare
VACCINÁRE, vaccinări, s.f. Acțiunea de a vaccina; vaccinație. – V. vaccina.

vaccinatie
VACCINÁȚIE, vaccinații, s.f. Vaccinare. – Din fr. vaccination.

vaccina
VACCÍNĂ, vaccine, s.f. Boală infecțioasă virotică a bovinelor, caracterizată prin prezența unor pustule a căror serozitate se inoculează la om pentru a-i crea imunitate față de variolă. – Din fr. vaccine.

vaccinoterapie
VACCINOTERAPÍE s.f. Metodă de imunizare activă a organismului uman și animal sau de tratare a unor boli prin administrare de vaccinuri. – Din fr. vaccinothérapie.

vacs
VACS, vacsuri, s.n. 1. Preparat, de obicei de culoare neagră, folosit (in trecut) la unsul sau la lustruitul incălțămintei de piele și al hamurilor; p.ext. cremă de ghete. 2. Fig. (Pop. și fam.) Lucru fără nici o valoare, fără nici o însemnătate. – Din germ. Wachs.

vacuitate
VACUITÁTE s.f. (Livr.) Starea, însușirea a ceea ce este gol, vid. [Pr.: -cu-i-] – din fr. vacuité, lat. vacuitas, -atis.

vacuolar
VACUOLÁR, -Ă, vacuolari, -e adj. Al vacuolelor, privitor la vacuole; cu vacuole. [Pr.: -cu-o-] – Din fr. vacuolaire.

vacuola
VACUÓLĂ, vacuole, s.f. Cavitate situată in citoplasma celulelor, plină cu o soluție apoasă. [Pr.: -cu-o-] – Din fr. vacuole.

vacuum
VÁCUUM, vacuumuri, s.n. 1. (Fiz.) Vid. 2. Aparat în care se concentrează o soluție, prin fierbere în vid, la temperaturi joase. [Pr.: -cu-um] – Din lat., fr. vacuum.

vacuumare
VACUUMÁRE, vacuumări, s.f. 1. (Fiz.) Vidare. 2. (Constr.) Procedeu de extragere a apei în exces dintr-un beton proaspăt turnat. [Pr.: -cu-u-] – Din vacuum.

vacuummetru
VACUUMMÉTRU, vacuummetre, s.n. Manometru folosit la măsurarea presiunilor foarte joase, a gradului de vid. [Pr.: -cu-um-] – Din germ. Vakuummeter.

vad
VAD, vaduri, s.n. 1. Loc situat pe cursul unui râu, unde malul e jos și apa puțin adâncă, permițând trecerea prin apă de pe un mal pe altul. ♦ P.gener. Albie, matcă (a unei ape curgătoare). ♦ Canal de irigație, jgheab. ♦ Fig. Loc de trecere; drum, cale; p.ext. loc de scăpare, de salvare. 2. Țărm, mal, liman. 3. Fig. Loc situat in apropierea unei mari căi de comunicație, care asigură unui negustor o clientelă numeroasă; p.ext. sursă bună de câștig. – Lat. vadum.

vadea
VADEÁ, vadele, s.f. (Înv.) Termen de plată; scadență, soroc. – Din tc. vāde.

vademecum
VADEMÉCUM s.n. Carte (ghid, manual, repertoriu etc.) pe care o poartă cineva cu sine ca să o consulte în diverse împrejurări. – Din lat. vade mecum, fr. vade-mecum.

vadoasa
VADOÁSĂ, vadoase, adj. (În sintagma) Apă vadoasă = apă provenită din infiltrația in scoarța pământului a apelor rezultate din precipitațiile atmosferice. – Vad + suf. -os

vadra
VÁDRĂ, vedre, s.f. 1. Veche unitate de măsură a capacității, folosită pentru lichide, echivalentă cu circa zece ocale (astăzi cu circa 10 litri) 2. Vas de lemn sau de metal cu care se scoate apa din fântână, în care se păstrează sau cu care se transportă diferite lichide. – Din sl. vĕdro.

vafa
VÁFĂ s.f. v. vafelă.

vafela
VÁFELĂ, vafele, s.f. Foaie crocantă din aluat nedospit, care servește ca foaie de tort, la fabricarea napolitanelor, a cornetelor de înghețată etc. [Var.: váfă s.f.] – Din germ. Waffel.

vag
VAG, -Ă, vagi, adj. 1. (Adesea adverbial) Lipsit de limpezime, de claritate, de precizie; neclar, nelămurit, nesigur, confuz (pentru vedere, auz sau minte). ♦ (Substantivizat, n.) Ceea ce este vag (1). 2. (Anat.; în sintagma) Nerv vag (si substantivizat, m.) = unul dintre cei doisprezece nervi cranieni, important pentru funcționarea aparatului respirator, circulator si digestiv. – Din fr. vague, lat. vagus.

vagabond
VAGABÓND, -Ă, vagabonzi, -de, adj., s.m. și f. (Om sau animal) care rătăcește fără rost pe drumuri, care hoinărește fără țintă; (om) fără ocupație stabilă, fără domiciliu fix. ♦ (Om) de nimic, fără căpătâi. – Din fr. vagabond, lat. vagabundus. Cf. it. v a g a b o n d o.

vagabonda
VAGABONDÁ, vagabondez, vb. I. Intranz. A trăi ca un vagabond, a umbla fără țintă, fără rost, dintr-un loc în altul. – Din fr. vagabonder.

vagabondaj
VAGABONDÁJ s.n. Vagabondare; starea celui care vagabondează. ♦ Infracțiune comisă de omul capabil de muncă ce refuză să exercite o ocupație, fără domiciliu stabil și lipsit de mijloace cinstite de trai. – Din fr. vagabondage.

vagabondare
VAGABONDÁRE, vagabondări, s.f. Acțiunea de a vagabonda; vagabondaj. – V. vagabonda.

vagant
VAGÁNT, vaganți, s.m. Poet medieval de limbă latină, rătăcitor, care cânta bucuria de a trăi; goliard. – Din fr. vagant.

vagin
VAGÍN, vagine, s.n. Parte a aparatului genital feminin, în formă de canal cilindric, musculos și membranos, care face legătura între vulvă și uter. [Pl. și: vaginuri] – Din fr. vagin, lat. vagina.

vaginal
VAGINÁL, -Ă, vaginali, -e, adj. Care aparține vaginului, privitor la vagin. – Din fr. vaginal.

vaginism
VAGINÍSM s.n. Contracție spasmodica dureroasă a mușchiului constrictor vaginal. – Din fr. vaginisme.

vaginita
VAGINÍTĂ, vaginite, s.f. Boală care constă în inflamația acută sau cronică a vaginului. – Din fr. vaginite.

vaginoscopie
VAGINOSCOPÍE, vaginoscopii, s.f. (Med.) Examinare endoscopică a cavității vaginale. – Din fr. vaginoscopie.

vagmistru
VAGMÍSTRU, vagmiștri, s.m. (Înv.) Grad de sergent-major de cavalerie sau de artilerie; persoană care avea acest grad si care se ocupa cu administrarea unui escadron sau a unei baterii. – Din rus. vahmistr, germ. Wachtmeister.

vagon
VAGÓN, vagoane, s.n. 1. Vehicul de mari dimensiuni (propulsat sau autopropulsat), care circulă pe șine și care servește la transportul persoanelor, al mărfurilor etc. ♢ Vagon de dormit = vagon cu cabine în care sunt instalate paturi pentru dormit; wagon-lit. Casă (sistem) vagon = casă ale cărei încăperi se inșiră una după alta, ca vagoanele unei garnituri de tren. ♢ Compuse: vagon-restaurant = vagon amenajat pentru a servi ca restaurant; vagon-cisternă = recipient de formă cilindrică montat pe șasiu, folosit pentru transportul lichidelor pe calea ferată. 2. Cantitate de mărfuri, de materiale care intră într-un vagon (1) și care servește ca unitate de măsură. – Din fr. wagon.

vagonet
VAGONÉT, vagonete, s.n. Vagon (1) de dimensiuni mici, care circulă pe șine cu ecartament îngust, folosit pentru transportul de materiale la lucrări forestiere si de terasament, în fabrici, în mine, pe șantiere etc. ♦ Vehicul de funicular care circulă suspendat pe un cablu. – Din fr. wagonnet.

vagonetaj
VAGONETÁJ s.n. (Rar) Transport cu ajutorul vagonetelor. – Vagonet + suf. -aj (după fr. wagonnage).

vagonetar
VAGONETÁR, vagonetari, s.m. Muncitor care lucrează la încărcarea și la transportul materialului cu vagonete în minele de cărbuni, de sare, pe șantiere etc. – Vagonet + suf. -ar.

vagotomie
VAGOTOMÍE, vagotomii, s.f. Secționare chirurgicală a nervului vag, practicată în tratamentul unor ulcere. – Din fr. vagotomie.

vagotonie
VAGOTONÍE, vagotonii, s.f. (Med.) Dezechilibru al funcționării sistemului nervos vegetativ parasimpatic. – Din fr. vagotonie.

vah
VAH interj. (Rar) Ah! vai! – Cf. tc. v a h, ngr. v á h.

vai
VAI interj. Cuvânt care exteriorizează sentimente (intense) de: a) durere, suferință, deprimare, deznădejde; b) compătimire, milă, regret, necaz, ciudă; c) bucurie, plăcere, admirație, entuziasm; d) nerăbdare; e) surpriză. ♦ Loc. adj. și adv. (Substantivizat) Ca vai de lume = (care se află) într-o stare foarte rea, în ultimul grad; (care este) foarte rău, foarte prost. ♦ (Substantivat, n.) Tânguire, plânset, strigăt jalnic; p. ext. suferință, durere. ♦ Expr. A fi vai (și amar) de = a fi rău de cineva, a se afla într-o situație grea, jalnică. Cu chiu, cu vai sau cu chiu și vai = cu mare greutate, după multă osteneală; abia-abia. – Cf. lat. v a e.

vaicar
VÁICĂR, vaicăre, s.n. (Reg.) Faptul de a se văicări; strigăt intens de durere; tânguire. – Din vaicări (derivat regresiv).

vaier
VÁIER, vaiere, s.n. Tânguire (prelungă), vaiet. ♦ Suferință, durere. – Din văiera (derivat regresiv).

vaiet
VÁIET, vaiete, s.n. Strigăt, geamăt de durere, de jale, de suferință; plânset, vaier. – Din văita (derivat regresiv).

vajnic
VÁJNIC, -Ă, vajnici, -ce, adj. 1. Energic, viguros, puternic; aprig, dârz; grozav, cumplit. 2. Important, grav, serios; (rar, despre oameni) de seamă; marcant, ilustru. – Din rus. vajnâi, ucr. vajnyi.

val
VAL^1, valuri, s.n. I. 1. Masă de apă care înaintează prin mișcări oscilatorii la suprafața unei mări, a unui fluviu etc., formând creste și adâncituri; talaz. ♢ Loc. adv. Val-vârtej = în mare grabă, foarte repede; vijelios. În valuri sau valuri-valuri = a) unul după altul, succesiv; b) din plin, cu grămada. ♢ Expr. Valurile vieții (sau lumii, lumești) = greutățile, încercările prin care trece omul în viață; vicisitudinile vieții. Valurile tinereții = inconsecvența, dibuirile inerente vârstei tinere. Valul (sau valurile) vremii = curgere, trecere a vremii (cu toate evenimentele ei). 2. P. anal. Ceea ce se mișcă, vine în cantitate mare sau se năpustește ca niște valuri (I 1); ceea ce poate fi comparat (ca formă și mișcare) cu un val. 3. Fig. (Înv. și pop.) Încercare grea; neplăcere, necaz. II. 1. Cantitate de țesătură înfășurată pe un cilindru special de lemn sau de carton; vălătuc, trâmbă. ♢ Val de tei = sul făcut din șuvițe lungi de scoarță de tei care se folosesc ca sfoară de legat. 2. (Tipogr.) Piesă cilindrică de metal la presele de imprimat și de fălțuit. 3. (Reg.) Tăvălug. 4. (Pop.) Sul mobil de lemn sau de metal, pe care se înfășoară lanțul care ține găleata la o fântână. 5. (În sintagma) Valul ștreangului = lațul cu care se prinde ștreangul sau șleaul de crucea căruței. – Din sl. valŭ.

VAL^2, valuri, s.n. Meterez de pământ care servea în antichitate ca fortificație militară. – Din lat. vallum. Cf. germ. W a l l, it. v a l l o.

valabil
VALÁBIL, -Ă, valabili, -e, adj. Care este recunoscut, admis, acceptat ca fiind bun, adevărat, autentic. ♦ Spec. Care întrunește condițiile cerute de lege, de o autoritate; pe baza căruia se conferă cuiva un anumit drept. – Din fr. valable.

valabilitate
VALABILITÁTE s.f. Calitatea sau starea a ceea ce este valabil. – Valabil + suf. -itate.

valada
VALÁDĂ, valade, s.f. (Mar.) Concavitate a malului unui fluviu. – Din it. vallata.

valah
VALÁH, -Ă, valahi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Nume dat în evul mediu românilor din stânga și din dreapta Dunării de către alte popoare. 2. Adj. Care aparține Valahiei sau valahilor (1), privitor la Valahia sau la valahi. [Var.: vlah, -ă s.m. și f., adj.] – Cf. sl. v l a h ŭ.

valdrap
VALDRÁP s.n. v. valtrap.

vale
VÁLE, văi, s.f. 1. Depresiune, adâncitură de teren alungită, străbătută (permanent sau vremelnic) de o apă curgătoare; regiune de șes situată sub nivelul ținuturilor din jur (și udată de o apă curgătoare). ♢ (În limbajul biblic) Valea plângerii (sau a lacrimilor) = pământul (considerat ca loc al suferințelor și al durerii). ♢ Loc. adj. și adv. (De) mai la vale = (de) mai departe, care urmează, în continuare. ♢ Loc. adv. la vale = la coborâș; în jos; în josul apei. De vale = la capătul coborâșului, acolo unde începe valea; mai departe (în sensul coborârii). ♢ Expr. (Fam.) A-și lua valea = a pleca, a fugi (de undeva). ♦ (Fam.; cu valoare de interj.; art.) Pleacă! plecați (imediat)! 2. (Reg.) Apă curgătoare; albia unei ape curgătoare. – Lat. vallis.

valenta
VALÉNȚĂ, valențe, s.f. 1. (Chim.) Mărime care indică capacitatea de combinare a elementelor și a radicalilor și care reprezintă numărul atomilor de hidrogen (sau de echivalenți ai acestuia) cu care se poate combina atomul elementului sau radicalul respectiv. ♢ Liniuță de valență (și eliptic) = semn grafic care marchează în formulele chimice legătura dintre atomii moleculelor. ♦ Forță de legătură între doi atomi ai unei molecule. 2. Fig. Însușire, posibilitate (de dezvoltare). – Din fr. valence.

valerianacee
VALERIANACÉE, valerianacee, s.f. (La pl.) Familie de plante erbacee dicotiledonate, având ca tip valeriana; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. valerianacees.

valeriana
VALERIÁNĂ, valeriene, s.f. 1. (Bot.) Odolean. 2. Medicament preparat din rizomul odoleanului, cu acțiune antispasmodică și sedativă. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. valeriane.

valerianic
VALERIÁNIC adj. (În sintagma) Acid valerianic = lichid incolor, uleios, cu miros neplăcut, solubil în apă, eter și alcool, extras din valeriană și întrebuințat ca medicament antispasmodic și sedativ. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. valerianique.

valet
VALÉT, valeți, s.m. 1. Servitor la casele boierești (aflat în serviciul personal al stăpânului); fecior, lacheu. 2. Fiecare dintre cele patru cărți de joc, reprezentând figura unui cavaler; fante. – Din fr. valet.

valeu
VALÉU interj. (Pop.) Vai! aoleu! – Cf. v a i, a o l e u.

valex
VÁLEX, s.n. (Chim.) Extract de valonee. – Din lat., fr. valex.

valgus
VÁLGUS s.n. (Med.) Deviație a piciorului în afară. – Din fr. valgus.

valid
VALÍD, -Ă, valizi, -de, adj. 1. (Despre oameni) Apt pentru muncă (sau pentru o anumită activitate); p. gener. sănătos. 2. (Despre o acțiune, un act, un contract) Care îndeplinește condițiile cerute de lege; valabil. – Din fr. valide.

valida
VALIDÁ, validez, vb. I. Tranz. (Jur.) A confirma, a recunoaște valabilitatea, puterea juridică a unui act de procedură, a unui mandat electiv etc. – Din fr. valider.

validare
VALIDÁRE, validări, s.f. Acțiunea de a valida. – V. valida.

validitate
VALIDITÁTE s.f. Calitatea de a fi valid; situația, starea celui valid. – Din fr. validite, lat. validitas, -atis.

valina
VALÍNĂ s.f. Aminoacid prezent în proteinele naturale, având un rol esențial în coordonarea sistemului nervos central. – Din fr. valine.

valiu
VÁLIU, valii, s.m. (În Imperiul Otoman) Guvernator al unui vilaiet. – Din tc. vali.

valiza
VALÍZĂ, valize, s.f. Geamantan; geantă(mare, de bagaje). ♢ Valiză diplomatică = geamantan, geantă etc. cu care se transportă acte diplomatice în altă țară (și al căror conținut este scutit de controlul vamal). – Din fr. valise.

valma
VÁLMĂ, vălmi, s.f. (Pop.) Mulțime, învălmășeală; p. ext. hărmălaie, tumult. ♢ Loc. adj. și adv. De-a valma = (care este) laolaltă; amestecat (în dezordine); claie peste grămadă. ♢ Expr. A da valma = a da buzna, a se repezi, a da năvală. – Cf. rus., ucr. v a l o m [=v a l i t] a veni buluc, a se îmbulzi.

valmes
VÁLMEȘ adv. (Înv.) De-a valma. – Valma+ suf. -eș.

valoare
VALOÁRE, valori, s.f. I. 1. Însușire a unor lucruri, fapte, idei, fenomene de a corespunde necesităților sociale și idealurilor generate de acestea; suma calităților care dau preț unui obiect, unei ființe, unui fenomen etc.; importanță, însemnătate, preț, merit. ♢ Loc. adj. De valoare = a) (despre lucruri) pretios, scump, de preț; valoros; b) (despre oameni) important, merituos; cu autoritate; valoros. ♢ Expr. A scoate (sau a pune) în valoare = a arăta, a demonstra importanța, calitățile esențiale ale unei ființe, ale unui lucru, ale unui fenomen etc.; a scoate în relief, a sublinia. ♦ (Concr.) Ceea ce este important, valoros, vrednic de apreciere, de stimă (din punct de vedere material, social, moral etc.). ♦ (Concr.) Persoană vrednică de stimă, cu însușiri deosebite. 2. Eficacitate, putere. Valoare nutritivă. II. 1. (Ec. pol.) Muncă socială necesară pentru producerea unei mărfi și materializată în marfă. ♢ Valoare de întrebuințare = proprietate a unui lucru de a satisface o anumită necesitate a omului sau a societății. Valoare de schimb = raport, proporție în care o anumită cantitate de marfă de un anumit fel se schimbă cu o cantitate de marfă de alt fel. 2. (Concr.) Marfă. 3. (Comerț, Fin.) Exprimare în bani a costului unei mărfi sau a unei acțiuni, a unui cec etc. ♢ Valoare comercială (sau de circulație) = echivalent în bani al unui bun sau al unei mărfi pe piață; curs. ♦ Înscris (cec^1, cambie, obligațiune etc.) reprezentând un drept în bani sau în bunuri de altă natură. ♢ Valoare mobiliară = înscris reprezentând un drept asupra unor bunuri mobiliare (marfă, bani etc.). Valoare imobiliară = înscris reprezentând un drept asupra unor bunuri imobiliare (clădiri, pământ etc.). ♦ Rentabilitate, productivitate. 4. (Mat., Fiz.) Mărime matematică asociată unei mărimi fizice (după un anumit procedeu de măsurare), permițând compararea mărimii cu altele de aceeași natură. ♢ Valoare absolută = valoarea unei expresii matematice când nu se ține seamă de semnul (+ sau) pe care îl are. ♦ Rezultat al unui calcul, al unei operații matematice etc. 5. (Muz.) Durata absolută sau relativă a unei note sau a unei pauze. 6. Efect obținut în pictură prin alăturarea a două nuanțe diferite ale unui ton. 7. Sens, nuanță de sens a unui cuvânt. – Din fr. valeur, lat. valor, -oris.

valon
VALÓN, -Ă, valoni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m și f. Persoană care face parte din populația de bază (de limbă romanică) a sudului Belgiei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține sudului Belgiei sau valonilor (1), privitor la sudul Belgiei sau la populația lui. – Din fr. wallon, germ. Wallone.

valonee
VALONÉE, valonee, s.f. Cupa ghindei unor specii de stejar. – Din fr. vallonee.

valora
VALORÁ, valorez, vb. I. Intranz. A avea sau a reprezenta o anumită valoare; a prețui. – Din valoare.

valoratie
VALORÁȚIE, valorații, s.f. Procedeu artistic datorită căruia se poate reda în pictură iluzia volumului obiectelor prin efecte de valoare (II 6).- Valora + suf. -ție (după fr. valorisation).

valoric
VALÓRIC, -Ă, valorici, -ce, adj. Referitor la valoare, de valoare, considerat din punctul de vedere al valorii. -Valoare + suf. -ic.

valorifica
VALORIFICÁ, valorífic, vb. I. Tranz. A pune în valoare, a face să primească o anumită valoare; a scoate în evidență valoarea unui lucru; (în special) a folosi în procesul de producție anumite materii prime care duc la realizarea unor produse de valoare mai mare. ♦ A schimba o hârtie de valoare sau un obiect cu contravaloarea lui în bani. – Valoare + suf. -ifica.

valorificare
VALORIFICÁRE, valorificări, s.f. Acțiunea de a valorifica. – V. valorifica.

valorificat
VALORIFICÁT, -Ă, valorificați, -te, adj. Care este pus în valoare, pentru care s-au depus eforturi spre a primi valoarea maximă; a cărui valoare este pusă în evidență. ♦ (În special despre surse de energie, materii prime) Care este folosit (în procesul de producție) cât mai rațional, cât mai rentabil etc. – V. valorifica.

valoriza
VALORIZÁ, valorizez, vb. I. Tranz. 1. (Livr.) A valorifica. 2. (Filoz.) A conferi sau a recunoaște o valoare; a formula judecăți de valoare. – Din fr. valoriser.

valorizare
VALORIZÁRE, valorizări, s.f. Acțiunea de a valoriza. V. valoriza.

valorizat
VALORIZÁT, -Ă, valorizați, -te, adj. Valorificat. – V. valoriza.

valoros
VALORÓS, -OÁSĂ, valoroși, -oase, adj. Care are valoare, calități, merite (deosebite). – Din fr. valeureux.

vals
VALS, valsuri, s.n. Dans în măsura de trei timpi, cu mișcări relativ vioaie, care se dansează în perechi; melodie după care se execută acest dans. [Var.: (Înv. și pop.) valț s.n.] – Din fr. valse, germ. Walzer.

valsa
VALSÁ, valsez, vb. I. Intranz. A dansa un vals. – Din fr. valser.

valsator
VALSATÓR, -OÁRE, valsatori, -oare, s.m. și f. Persoană care valsează. – Valsa + suf. -tor.

valtrap
VALTRÁP, valtrapuri, s.n. 1. Pătură, împodobită cu diferite cusături, care se pune pe spinarea calului, sub șa; cioltar. 2. Ghetră (1). [Var.: valdrap s.n.] – Din rus. valitrap.

valt
VALȚ^1, valțuri, s.n. Mașină sau instalație formată din una sau mai multe perechi de cilindri grei, dispuși paralel și având rotire inversă unul față de celălalt, folosită la prelucrarea prin deformare plastică a materialelor metalice, la sfărâmarea boabelor de cereale, la prelucrarea cauciucului etc. ♦ Cilindru care intră în componența unei mașini. – Din germ. Walze.

VALȚ^2 s.n. v. vals.

valutar
VALUTÁR, -Ă, valutari, -e, adj. Referitor la valută, de valută. – Valută + suf. -ar.

valuta
VALÚTĂ, valute, s.f. Unitate monetară a unui stat, cu precizarea metalului în care este definită. ♦ Totalitatea mijloacelor de plată exprimate în moneda altui stat, care pot fi folosite în decontările internaționale. ♢ Valută forte = valută care are acoperire în aur și care este acceptată ca mijloc de plată de mai multe țări. – Din it. valuta.

valvar
VALVÁR, -Ă, valvari, -e, adj. În formă de valvă; care aparține valvei, privitor la valvă. – Din fr. valvaire.

valva
VÁLVĂ, valve, s.f. 1. Fiecare dintre cele două părți (simetrice) ale cochiliei unei scoici. 2. Fiecare dintre pereții exteriori ai unor fructe, care se desfac la maturitate, permițând căderea semințelor din interior. 3. Ansamblu de piese sau armătură care servește la stabilirea, întreruperea sau reglarea circulației unui fluid printr-o conductă, printr-un tub etc. – Din fr. valve, lat. valva.

valvartej
VALVÂRTÉJ, (1) valvârtejuri, s.n., (2) adv. 1. S.n. Volbură, vâltoare, bulboană. ♢ Loc. adv. În valvârtej = în spirală, rotocol. ♦ Fig. Învălmășeală, dezordine. 2.Adv. Vijelios, repede, în iureș. ♦ Fig. Cu înfrigurare, în mare agitație. ♦ În dezordine; claie peste grămadă; buluc. – Val^1 + vârtej.

valvolina
VALVOLÍNĂ, valvoline, s.f. Ulei mineral vâscos obținut prin distilarea unor țițeiuri și întrebuințat ca lubrifiant la unele angrenaje închise. – Din germ. Valvolin[ol].

valvular
VALVULÁR, -Ă, valvulari, -e, adj. Cu valvule; referitor la valvule, de valvule. – Din fr. valvulaire.

valvula
VALVÚLĂ, valvule, s.f. 1. Valvă mică. 2. (Anat.) Cută membranoasă subțire, elastică, cu o margine liberă, situată în interiorul vaselor și canalelor organismului sau al unor organe cavitare, care permite trecerea lichidelor biologice într-o singură direcție, împiedicând întoarcerea lor. [Acc. și: válvulă] – Din fr. valvule, lat. valvula.

valvulita
VALVULÍTĂ, valvulite, s.f. (Med.) Inflamație a valvulelor inimii. – Din fr. valvulite.

valvulopatie
VALVULOPATÍE, valvulopatii, s.f. (Med.) Denumire generică pentru afecțiunile valvulare. – Din fr. valvulopathie.

valvulotomie
VALVULOTOMÍE, valvulotomii, s.f. (Med.) Secționare chirurgicală a unei valvule cardiace. – Din fr. valvulotomie.

vamal
VAMÁL, -Ă, vamali, -e, adj. Care aparține vămii, privitor la vamă; de vamă; care are loc la vamă, se aplică la vamă. ♢ Uniune vamală = acord încheiat între mai multe state în vederea creării unui teritoriu vamal comun (scutit de taxe pentru circulația bunurilor). – Vamă + suf. -al.

vama
VÁMĂ, vămi, s.f. 1. Instituție de stat care se ocupă cu evidența și controlul asupra intrării și ieșirii din țară a mărfurilor, mijloacelor de transport etc. și care percepe taxele legale pentru aceste bunuri; loc, punct în care funcționează această unitate. ♦ Taxă care se plătește ca un bun să treacă dintr-o țară în alta sau (în trecut) dintr-o regiune în alta a țării. ♢ Loc. vb. a pune vamă = a vămui. ♦ Cantitate de grăunțe care se percepe la moară ca taxă în natură pentru măcinat; uium. 2. (În credințele populare) Fiecare dintre cele șapte (sau nouă) popasuri (în văzduh) prin care se crede că trebuie să treacă sufletul mortului pentru a ajunge în cer. ♦ Bani pe care trebuie să-i plătească mortul ca să poată trece și călători pe lumea cealaltă. – Din magh. vam.

vames
VÁMEȘ, vameși, s.m. 1. Funcționar însărcinat cu controlul și cu taxarea mărfurilor care trec prin vamă. ♦ (În organizarea administrativă din trecut) Dregător însărcinat de domn cu încasarea veniturilor vămii. 2. Persoană care lua în arendă dările pe care trebuia să le plătească cetățenii Romei și locuitorii Imperiului Roman. 3. (În credințele populare) Ființă imaginară care păzește vămile văzduhului și căreia sufletul mortului îi plătește vamă ca să poată trece spre cer. – Din magh. vámos.

vampa
VÁMPĂ, vampe, s.f. Actriță de cinema care interpretează roluri de femeie fatală. ♦ Tip de femeie fatală și irezistibilă. – Din fr. vamp.

vampir
VAMPÍR, vampiri, s.m. 1. Specie de lilieci mari care trăiesc în America de Sud și în America Centrală și care se hrănesc cu sângele păsărilor și mamiferelor (surprinse în somn) (Phyllostoma spectrum). 2. Personaj din mitologia populară despre care se crede că suge sângele celor vii. ♦ Fig. Persoană care asuprește crunt pe cineva. 3. Criminal care ucide pentru plăcerea de a vedea curgând sânge. – Din fr. vampire, germ. Vampir.

vampiric
VAMPÍRIC, -Ă, vampirici, -ce, adj. De vampir; p. ext. oribil, îngrozitor. – Din fr. vampirique.

van
VAN, -Ă, vani, -e, adj. (Livr.) Zadarnic, inutil, fără rost. ♢ Loc. adv. În van = în zadar, degeaba. ♦ Neîntemeiat; iluzoriu. – Din lat. vanus, it. vano.

vanadinit
VANADINÍT s.n. Minereu de vanadiu combinat cu plumb și cu clor. – Din fr. vanadinite.

vanadiu
VANÁDIU, s.n. Element chimic, metal dur, casant, de culoare albă-cenușie, care se găsește în natură sub formă de compuși și care este folosit în fabricarea oțelurilor speciale. – Din fr. vanadium.

vana
VÁNĂ, vane, s.f. 1. Vas mare (de tablă, de lemn, de faianță etc.) pentru îmbăiat sau (rar) pentru spălat rufe; cadă. 2. Dispozitiv montat pe traseul ori la capătul unei conducte, care servește la deschiderea, la întreruperea sau la reglarea circulației unui fluid. – Din germ. Wanne.

vandabil
VANDÁBIL, -Ă, vandabili, -e, adj. (Despre mărfuri) Care poate fi vândut. – Din fr. vendable.

vandabilitate
VANDABILITÁTE s.f. Însușirea de a se vinde (ușor). – Vandabil + suf. -itate. Cf. engl. v a n d a b i l i t y.

vandal
VANDÁL, vandali, s.m. 1. Persoană care făcea parte din grupul de triburi de origine germanică care au coborât în sec. V de pe țărmul Mării Baltice ajungând până în nordul Africii unde au întemeiat un regat și de unde au pătruns în Roma, jefuind crunt și distrugând numeroase valori culturale și artistice ale antichității. 2. Fig. Om necivilizat, barbar, care distruge valori culturale și artistice. – Din fr. vandale.

vandalic
VANDÁLIC, -Ă, vandalici, -ce, adj. 1. De vandal. 2. Fig. Necivilizat, barbar; crud. – Din fr. vandalique.

vandalism
VANDALÍSM s.n. Distrugere sălbatică a valorilor culturale, artistice etc. ale unui popor; p. gener. distrugere sălbatică și nejustificată. – Din fr. vandalisme.

vandrug
VANDRÚG, vandrugi, s.m. Lemn rotund, lung de 3-4 m și despicat în două, folosit la susținerea pereților unei mine. – Din germ. Wanddruck. Cf. d r u g.

vang
VANG, vanguri, s.n. (Constr.) Grindă așezată de-a lungul marginilor unei scări fixe, pe care se reazemă capetele treptelor. – Din germ. Wange.

vanghelie
VANGHÉLIE s.f. v. evanghelie.

vanghelist
VANGHELÍST s.m. v. evanghelist.

vanilat
VANILÁT, -Ă, vanilați, -te, adj. Aromat, parfumat cu vanilie. – Din fr. vanille.

vanilie
VANÍLIE, vanilii, s.f. 1. Plantă exotică erbacee agățătoare din familia orhideelor, cu frunze cărnoase și fructe aromatice, în formă de păstaie, folosite drept condiment (Vanilla planifolia); p. restr. fructul acestei plante, supus unui proces special de fermentare și folosit drept condiment plăcut aromat, datorită conținutului de vanilină. 2. Plantă cu tulpina ramificată și flori albastre sau liliachii cu miros foarte plăcut (Heliotropium peruvianum). ♢ Vanilie sălbatică = plantă erbacee cu tulpina dreaptă, cu frunze eliptice, păroase și cu flori albe sau violacee (Heliotropium europaeum). – Din ngr. vanilli. Cf. it. v a n i g l i a, v a i n i g l i a, fr. v a n i l l e.

vanilina
VANILÍNĂ s.f. Substanță organică foarte aromată care se extrage din fructul de vanilie (1) sau care se obține pe cale sintetică, folosită în alimentație și în parfumerie. – Din fr. vaniline.

vanisare
VANISÁRE, vanisări, s.f. (Text.) Procedeu de tricotare a două fire de naturi sau de culori diferite. – După fr. vanisage.

vanitate
VANITÁTE, vanități, s.f. Ambiție neîntemeiată; dorință de a face impresie; orgoliu, trufie, îngâmfare, înfumurare; (la pl.) deșertăciune, zădărnicie. – Din fr. vanite, lat. vanitas, -atis.

vanitos
VANITÓS, -OÁSĂ, vanitoși, -oase, adj. Plin de vanitate; orgolios, îngâmfat, înfumurat, trufaș. – Din fr. vaniteux.

vantura
VANTÚRĂ, vanturi, s.f. (Constr.) Grindă la acoperișul unei case. – Cf. germ. W a n t e n.

vapor
VAPÓR, vapoare, s.n. Navă pusă în mișcare de un motor propriu. – Din ngr. vapori.

vaporas
VAPORÁȘ, vaporașe, s.n. Diminutiv al lui vapor. – Vapor + suf. -aș.

vaporean
VAPOREÁN, vaporeni, s.m. Navigator care staționează puțin timp într-un port, fără a avea domiciliul stabil în acesta. ♦ (Fam.) Marinar. – Vapor + suf. -ean.

vapori
VAPÓRI s.m. pl. Substanță aflată în stare gazoasă, la o temperatură mai joasă decât temperatura ei critică. – Din fr. vapeur, lat. vapor.

vaporiza
VAPORIZÁ, pers. 3 vaporizează, vb. I. Refl. (Despre lichide) A se transforma în stare de vapori; a se evapora. – Din fr. vaporiser.

vaporizare
VAPORIZÁRE, vaporizări, s.f. Faptul de a se vaporiza; evaporare. – V. vaporiza.

vaporizator
VAPORIZATÓR, vaporizatoare, s.n. 1. Aparat care produce vaporizarea unui lichid. 2. Spec. (Rar) Pulverizator. – Din fr. vaporisateur.

vaporizatie
VAPORIZÁȚIE, vaporizații, s.f. (Fiz.) Vaporizare. – Din fr. vaporisation.

vaporos
VAPORÓS, -OÁSĂ, vaporoși, -oase, adj. Asemănător (prin finețe) cu vaporii; subțire, diafan, străveziu. ♦ Fără contururi precise; difuz, neclar. – Din fr. vaporeux, lat. vaporosus.

vaporozitate
VAPOROZITÁTE s.f. Însușirea a ceea ce este vaporos. – Vaporos + suf. -itate.

vapotron
VAPOTRÓN, vapotroane, s.n. Tub electronic de mare putere pentru stații de radioemisie, a cărui răcire se face cu apă. – Din fr. vapotron.

var
VAR^1 s.n. Oxid de calciu obținut prin calcinarea rocilor calcaroase (și prin hidratarea lor), folosit ca liant în construcții, ca materie primă în industria chimică etc. ♦ Lapte de var (v. lapte) folosit pentru spoitul pereților caselor. – Din sl. varŭ.

VAR^2 s.m. (Fiz.) Unitate de măsură pentru puterea reactivă. – Din fr., engl. var.

varactor
VARACTÓR, varactoare, s.n. (Electron.) Diodă semiconductoare utilizată drept condensator, a cărui capacitate poate fi modificată printr-o tensiune de control; varicap. – Din engl., fr. varactor.

vara
VÁRĂ, veri, s.f. Anotimpul cel mai călduros al anului, cuprins între primăvară și toamnă și reprezentând (în emisfera boreală) intervalul de timp de la 22 (21) iunie până la 23 septembrie. ♢ Loc. adj. De vară = a) necesar în timpul verii; care se poartă în timpul verii; care se practică vara; b) (despre fructe, plante etc.) care se coace, rodește vara; văratic. ♢ Loc. adv. La vară = în vara viitoare, în vara care urmează. Astă-vară = în vara care a trecut. (În) vara asta = în vara în care ne aflăm. (Pop.) An-vară = în vara anului precedent. De cu vară = fiind încă vară. Peste vară = în timpul verii. ♦ (Adverbial; în forma vara) În cursul anotimpului mai sus definit; în fiecare an, în cursul acestui anotimp. – Lat. vera (= ver primăvară).

varec
VARÉC s.n. Numele unor alge brune marine azvârlite de valuri pe țărm, care servesc ca îngrășământ pentru pământurile nisipoase, ca materie primă pentru fabricarea sodei, iodului etc. – Din fr. varech.

varga
VÁRGĂ, (1) vergi, (2) vărgi, s.f. I. 1. Nuia lungă, subțire și flexibilă, tăiată de obicei dintr-o ramură dreaptă de arbore. ♢ Expr. (Adesea adverbial) A tremura vargă (sau ca varga) = a tremura foarte tare, din tot corpul (de frică sau de frig). (A fi) varga lui Dumnezeu = (a fi) foarte rău, aspru, crunt. ♦ (La pl.) Mănunchi de bețe tăiate egal, cu care se aplicau în trecut pedepse corporale. ♦ Lovitură aplicată cuiva cu varga (I 1); urma lăsată pe corp de o astfel de lovitură. ♦ Băț de undiță. ♦ Vergea cu care se încărcau în trecut puștile și cu care se curăța țeava puștii. ♦ Baghetă. ♦ Vergea subțire de metal. 2. Compus: (Bot.) varga-ciobanului = a) plantă erbacee cu tulpina și ramurile țepoase, cu flori liliachii, dispuse în capitule (Dipsacus silvester); b) scăiuș; vargă-de-aur = splinuță (Solidago virgaurea). II. (Pop.) Dungă (în special la o țesătură). – Lat. virga.

varia
VÁRIA^1 s.n. pl. 1. Culegere bibliografică de scrieri (mărunte) diferite. 2. Rubrică într-o publicație periodică, care cuprinde articole, note și informații mărunte și cu conținut variat. [Pr.: -ri-a] – Cuv. lat.

VARIÁ^2, variez, vb. I. 1. Intranz. A fi felurit, diferit, deosebit (după locuri, împrejurări, situații); a nu semăna, a nu avea aceeași înfățișare, structură, compoziție etc. cu altceva. 2. Tranz. A da o formă diferită, a schimba. 3.Intranz. și tranz. (Mat.) A(-și) schimba valoarea. [Pr.: -ri-a] – Din fr. varier, lat. variare.

variabil
VARIÁBIL, -Ă, variabile, -e, adj. Care variază; susceptibil de a se schimba; schimbător. ♢ (Mat.) Cantități (sau mărimi) variabile = cantități (sau mărimi) susceptibile de a-și schimba valoarea față de altele, care rămân constante. ♦ (Mat.; substantivat, f.) Cantitate care ia succesiv diferite valori (în cursul unui calcul); p.gener. cantitate, element etc. care variază. ♦ (Despre cuvinte) care are forme diferite, care își schimbă terminația. [Pr.: -ri-a] – Din fr. variable, lat. variabilis.

variabilitate
VARIABILITÁTE, variabilități, s.f. Însușirea unui lucru, a unui fenomen etc. de a varia, de a lua forme și aspecte diferite. ♦ Spec. (Biol.) Proprietate a ființelor vii de a-și schimba, sub influența mediului și a eredității, însușirile morfologice, fiziologice, biochimice etc. ♦ Spec. (Mat.) Proprietate pe care o are o cantitate, o mărime sau o funcție algebrică de a lua succesiv o infinitate de valori diferite. [Pr.: -ri-a-] – Din fr. variabilite.

variac
VARIÁC, variace, s.n. Transformator electric folosit pentru reglarea tensiunii de ieșire. [Pr.: -ri-ac] – Din engl. variac.

varianta
VARIÁNTĂ, variante, s.f. 1. Aspect (ușor) schimbat față de forma de bază, tipică a unui lucru, a unei lucrări, a unui text, a unei acțiuni. ♦ Spec. (Lingv.) Formă a unui element lingvistic care diferă de aspectul tipic, obișnuit al acestui element. 2. Drum care ocolește (pe o anumită porțiune) traseul principal, ajungând în același punct final. [Pr.: -ri-an-] – Din fr. variante.

varianta
VARIÁNȚĂ, varianțe, s.f. 1. Numărul factorilor unui sistem fizico-chimic care pot varia independent fără ca numărul de faze să se modifice. 2. Media aritmetică a pătratelor abaterilor valorilor individuale ale unui șir statistic de experiențe, de la media aritmetică a șirului respectiv. [Pr.: -ri-an-] – Din fr. variance.

variat
VARIÁT, -Ă, variați, -te, adj. Care variază, care este divers sau conține elemente diverse; variu. [Pr.: -ri-at] – V. varia.

variator
VARIATÓR, variatoare, s.n. Mecanism sau dispozitiv schimbător de viteză cu variație continuă, care permite transmiterea mișcării de la un arbore motor la arborele principal al unei mașini. [Pr.: -ri-a-] – Din rus. variator [skorosti], fr. variateur [de vitesse].

variatie
VARIÁȚIE, variații, s.f. 1. Schimbare, transformare; stare a unui lucru care se prezintă sub diferite forme, în mod variat; trecere de la o formă la alta; aspect variabil, schimbător. ♢ (Mat.) Variația unei funcții = diferența dintre valorile unei funcții în două puncte ale ei. ♦ Diversitate, felurime. ♢ (Mat.) Calculul variațiilor = calcul întrebuințat în analiza infinitezimală (prin care se rezolvă anumite probleme a căror soluție nu se poate obține prin calcul diferențial). ♦ Spec. (Biol.) Schimbare a unei însușiri morfologice, fiziologice, biochimice etc. a organismului animal și vegetal. 2. (În forma variațiune) Modificare a unei teme muzicale sub raportul melodiei, al ritmului, al măsurii, al armoniei, al tonalității etc. ♦ Dans solistic clasic, variat și de virtuozitate. [Pr.: -ri-a-. Var.: variațiune s.f.] – Din fr. variation, lat. variatio, -onis.

variational
VARIAȚIONÁL, -Ă, variaționali, -e, adj. Referitor la variație. [Pr.: -ri-a-ți-o-] – Din fr. variationnel, engl. variational.

variatiune
VARIAȚIÚNE s.f. v. variație.

varicap
VARICÁP, varicape, s.n. (Electron.) Varactor. – Din fr. varicap.

varice
VARÍCE s.f. pl. Dilatație venoasă permanentă și neregulată, mai frecventă la membrele inferioare, produsă de pierderea elasticității pereților venelor. – Din fr. varice, lat. varix, -ricis.

varicela
VARICÉLĂ, varicele, s.f. Boală infecțioasă și contagioasă benignă, de natură virotică, care apare mai ales la copii și care se caracterizează prin apariția pe piele a unor bășicuțe care nu lasă cicatrice; vărsat de vânt. – Din fr. varicelle.

varicocel
VARICOCÉL, varicocele, s.n. Tumoare formată prin dilatarea varicoasă permanentă a venelor organului spermatic. [Pr.: -ri-co-] – Din fr. varicocèle.

varicos
VARICÓS, -OÁSĂ, varicoși, -oase, adj. Cu varice; provocat de varice. – Din fr. variqueux, lat. varicosus.

varietate
VARIETÁTE, varietăți, s.f. 1. Calitatea a ceea ce este divers, variat; felurime, diversitate. ♦ (La pl.) Spectacol distractiv, ușor, alcătuit din cântece, dansuri, numere de circ, recitări, cuplete etc. 2. Formă (diferită), soi (deosebit). ♦ (Biol.) Individ (sau grup de indivizi) care se diferențiază în cadrul unei specii prin unele particularități morfologice; categorie sistematică inferioară speciei. [Pr.: -ri-e-] – Din fr. variete, lat. varietas, -atis.

variete
VARIETÉ s.n. v. varieteu.

varieteu
VARIETÉU, varieteuri, s.n. Spectacol teatral de gen ușor, în repertoriul căruia intră piese simple, recreative, scheciuri, cuplete, dansuri, recitări, cântece, acrobații, jonglerii etc. [Pr.: -ri-e-. Var.: varieté s.n.] – Din fr. variété.

variola
VARIÓLĂ, variole, s.f. Boală infecțioasă și contagioasă, de natură virotică, care se caracterizează prin apariția pe suprafața pielii a numeroase pustule care, după vindecare, lasă cicatrice definitive; vărsat^1. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. variole.

variolic
VARIÓLIC, -Ă, variolici, -ce, adj. Al variolei, privitor la variolă. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. variolique.

variometru
VARIOMÉTRU, variometre, s.n. 1. (Elt.) Dispozitiv cu inductanță variabilă care servește la reglarea fină a inductanței unui circuit. 2. Instrument care măsoară viteza de urcare și de coborâre a unui aparat de zbor. [Pr.: -ri-o-] – Din fr. variomètre.

varistor
VARISTÓR, varistoare, s.n. Dispozitiv (rezistor) a cărui rezistență depinde de valoarea tensiunii aplicate la bornele lui. – Din fr. varistor.

variu
VÁRIU, -IE, varii, adj. (Înv.) Variat. – Din lat. varius.

varmetru
VARMÉTRU, varmetre, s.n. Instrument pentru măsurarea puterii electrice reactive în rețelele de curent alternativ. – Din fr. varmètre, engl. varmeter.

varnita
VÁRNIȚĂ. varnițe, s.f. Ladă de scânduri deschisă în partea de sus și îngropată pe jumătate în pământ, folosită la stingerea varului sau la prepararea manuală a mortarului pe un șantier. ♦ Groapă amenajată în pământ pentru construirea cuptoarelor de var; cuptor în care se arde piatra de var. – Din bg., scr. varnica.

varometru
VAROMÉTRU, varometre, s.n. Contor electric pentru măsurarea în varore a energiei electrice reactive. – Var. (după alte surse) varormetru. – Din fr. varheuremètre.

varora
VARÓRĂ, varore, s.f. (Fiz.) Multiplu al varsecundei egal cu 3600 de varsecunde. [Abr.: varh] – Din fr. varheure.

varsecunda
VARSECÚNDĂ, varsecunde, s.f. (Fiz.) Unitate de măsură pentru energia reactivă. [Abr.: vars] – Din fr. varseconde.

varus
VÁRUS s.n. (Med.) Deviație a piciorului către înăuntru. – Din fr. varus.

varza
VÁRZĂ, verze, s.f. Plantă legumicolă bienală din familia cruciferelor, cu frunze mari, groase și ondulate, care se învelesc unele pe altele formând o căpățână compactă, folosită în alimentație (Brassica oleracea); p. ext. mâncare preparată din frunzele acestei plante. ♢ Varză de Bruxelles = varietate de varză cu tulpina înaltă, cu căpățâna mică, de la care se consumă mugurii formați la subsuoara frunzelor (Brassica oleracea gemmifera). Varză creață = varietate de varză cu frunzele încrețite și cu căpățâna afânată (Brassica oleracea sabauda). Varză roșie = varietate de varză cu frunzele roșii-violete, care se consumă ca salată (Brassica oleracea rubara). ♢ Expr. (Fam.) A face o varză = a încurca lucrurile, a nu face nici o ispravă. A (se) face (sau a ajunge, a fi etc.) varză = (mai ales despre cărți și caiete) a (se) distruge, a (se) degrada, a (se) zdrențui. – Lat. vir(i)dia verdețuri.

vas
VAS, vase, s.n. 1. Recipient de sticlă, de metal, de lemn, de pământ etc., de diferite forme și mărimi, care servește la păstrarea (și transportul) lichidelor, al unor materii solide sau ca obiect de ornament. ♢ Vase comunicante v. comunicant. ♦ Nume generic dat farfuriilor, oalelor, castroanelor etc. folosite la masă și la pregătirea mâncării. 2. Vehicul pentru transportul pe apă al călătorilor și al mărfurilor; navă. 3. Fiecare dintre formațiile tubulare inchise prin care circulă sângele, limfa etc. în interiorul organismului. ♦ Celulă vegetală alungită sau tub capilar gol prin care circulă seva în plante. – Lat. vasum.

vasal
VASÁL, -Ă, vasali, -e, s.m. și f. (În evul mediu, în apusul Europei) Persoană, stat care se afla în raporturi de vasalitate față de un senior sau de un alt stat; p. gener. supus. ♢ (Adjectival) Persoană vasală. Stat vasal. – Din fr. vassal.

vasalitate
VASALITÁTE s.f. 1. (În evul mediu, în apusul Europei) Ansamblul raporturilor sociale stabilite între membrii societății, pe baza acordării de către seniori vasalilor a unor feude, din care decurgeau obligații reciproce; calitatea de vasal. 2. Situație de dependență politică a unei țări față de alta, cu păstrarea autonomiei. – Din fr. vassalite.

vascular
VASCULÁR, -Ă, vasculari, -e, adj. 1. Care aparține vaselor sangvine sau limfatice din organismele vii, privitor la aceste vase. ♢ Sistem vascular = totalitatea venelor, arterelor și vaselor capilare ale unui organism. Țesut vascular = țesutul vaselor sangvine. 2. (În sintagma) Plantă vasculară = nume generic pentru plantele superioare caracterizate prin prezența în structura lor a unor vase prin care circulă seva. – Din fr. vasculaire.

vasculariza
VASCULARIZÁ, pers. 3 vascularizează, vb. I. Tranz. (Med.; despre vase de sânge) A străbate un țesut, un organ etc. – Din fr. vasculariser, engl. vascularize.

vascularizare
VASCULARIZÁRE, vascularizări, s.f. Acțiunea de a vasculariza și rezultatul ei. – V. vasculariza.

vascularizat
VASCULARIZÁT, -Ă, vascularizați, -te, adj. (Despre țesuturi, organe) Care conține vase sangvine, care este bogat în vase sangvine. – Din fr. vascularise.

vascularizatie
VASCULARIZÁȚIE, vascularizații, s.f. Proces de formare a unor vase noi de sange în țesuturile sau organele unui organism. ♦ Totalitatea vaselor sangvine și limfatice ale unui organ sau ale unei structuri biologice. ♦ Mod de așezare a vaselor într-un țesut, într-un organ, într-un organism. – Din fr. vascularisation.

vasel
VASÉL, vasele, s.n. (Înv.) Vas de război; bastiment. – Din it. vascello.

vaselina
VASELÍNĂ, vaseline, s.f. Substanță vâscoasă obținută prin rafinarea fracțiunilor grele de la distilarea țițeiului, ori prin amestecarea cu parafină a unor uleiuri, minerale, folosită ca unsoare pentru pielărie, ca lubrifiant etc. sau (în stare pură) ca unguent în farmacie și în cosmetică. – Din fr. vaseline.

vasilca
VASÍLCĂ, vasilci, s.f. Cap de porc împodobit cu flori și cu panglici, purtat pe o tavă de către flăcăii care colindă în ajunul Anului Nou; p. ext. numele colindului care se cântă cu acest prilej. – Cf. V a s i l e (n. pr.).

vasilisc
VASILÍSC s.m. Animal din basme, asemănător cu un șarpe, despre care se credea că ucide cu privirea. – Din ngr. vasiliskos.

vasluian
VASLUIÁN, -Ă, vasluieni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul sau județul Vaslui. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul sau județul Vaslui. – Vaslui (n. pr.) + suf. -ean.

vasluianca
VASLUIÁNCĂ, vasluience, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul sau județul Vaslui. ♦ Locuitoare din municipiul sau județul Vaslui. – Vasluian + suf. -că.

vasoconstrictor
VASOCONSTRICTÓR, -OÁRE, vasoconstrictori, -oare, adj. Care provoacă vasoconstricție. – Din fr. vaso-constricteur.

vasoconstrictie
VASOCONSTRÍCȚIE, vasoconstricții, s.f. Micșorare a diametrului vaselor sangvine prin contracția fibrelor musculare netede din pereții lor (ceea ce are drept rezultat reducerea afluxului de sânge). – Din fr. vaso-constriction.

vasodilatare
VASODILATÁRE, vasodilatări, s.f. Vasodilatație. – Din vasodilatație.

vasodilatator
VASODILATATÓR, -OÁRE, vasodilatatori, -oare, adj., s.n. (Medicament, substanță, proces etc.) care provoacă vasodilatație. – Din fr. vaso-dilatateur.

vasodilatatie
VASODILATÁȚIE, vasodilatații, s.f. Mărire a diametrului vaselor sangvine prin relaxarea fibrelor musculare netede din pereții lor (ceea ce are drept rezultat sporirea afluxului de sânge); vasodilatare. – Din fr. vaso-dilatation.

vasomotor
VASOMOTÓR, -OÁRE, vasomotori, -oare, adj. Care se referă la contracția sau la relaxarea vaselor sangvine, care aparține acestor mișcări; care produce, reglează contracția sau relaxarea vaselor sangvine. – Din fr. vaso-moteur.

vasopresina
VASOPRESÍNĂ s.f. (Fiziol.) Hormon cu acțiune vasoconstrictoare și antidiuretică secretat de hipofiza posterioară. – Din fr. vasopressine.

vast
VAST, -Ă, vaști, -te, adj. (Despre spații, terenuri, construcții etc.) Care este foarte întins, care se întinde până departe; de mari dimensiuni, de mari proporții. ♦ (Despre abstracte) De mare anvergură, de amploare; bogat; complex. – Din fr. vaste, lat. vastus.

vastitate
VASTITÁTE s.f. Însușirea a ceea ce este vast; întindere mare, imensitate; complexitate. – Din fr. vastite, lat. vastitas, -atis.

vaseta
VAȘÉTĂ s.f. Piele de taurine tăbăcită vegetal. – Din fr. vachette.

vatala
VATÁLĂ, vatale, s.f. Organ mobil al războiului de țesut, care susține spata și permite dirijarea suveicii prin rost, menținerea paralelă a firelor de urzeală și îndesarea firului de bătătură. [Var.: (pop.) vătală s.f.] – Din bg. vatala (pl.).

vata
VÁTĂ s.f. Material format din fibre elastice de bumbac scurte și subțiri care se întrepătrund și formează o masă compactă albă, folosit pentru pansamente, în diferite procese tehnice etc. ♢ Vată de hârtie = produs similar vatei obținut din celuloza de lemn, care se întrebuințează în medicină, în locul vatei de bumbac, sau la ambalaj. Vată de zahăr = produs alimentar dulce, pufos, asemănător cu vata, care se obține, prin centrifugare, dintr-o soluție de zahăr; se vinde în comerț înfășurat pe bețișoare de lemn. Vată de zgură = material obținut din zgura topită, lăsată să curgă încet în apă, întrebuințat ca izolant termic și acustic. Vată de sticlă = masă de fibre scurte de sticlă împâslite, întrebuințată ca izolant termic și acustic. – Din germ. Watte.

vatelina
VATELÍNĂ, vateline, s.f. Material textil din bumbac scămoșat, care se introduce între stofa și captușeala unei haine, pentru a face haina mai călduroasă. – Din germ. Wattelin.

vaticinar
VATICINÁR, -Ă, vaticinari, -e, adj. (Livr.) Care are caracter de prorocire; profetic, vizionar. – Din fr. vaticinaire.

vatir
VATÍR, vatiruri, s.n. Țesătură de bumbac, de in sau de cânepă, foarte apretată, folosită pentru întăriri la haine (bărbătești). – Din germ. Wattier[leinen].

vatman
VATMÁN, vatmani, s.m. Persoană care conduce un tramvai. [Acc. și: vátman] – Din fr. wattman.

vatos
VÁTOS, vatoși, s.m. Pește de mare, asemănător cu calcanul, cu corpul rombic acoperit cu plăci osoase prevăzute cu câte un spin; vulpe-de-mare (Raja clavata). – Et. nec.

vatra
VÁTRĂ, vetre, s.f. 1. Un fel de platformă înălțată, amenajată în tinda caselor țărănești, pe care se face focul pentru a pregăti mâncarea; parte plană din interiorul cuptorului (de pâine) sau al sobei, care susține cuptorul sau soba în afară și pe care se poate ședea sau dormi. ♢ Expr. A îmbătrâni în vatră = a rămâne fată bătrână, nemăritată. A rămâne cu sluta în vatră = a nu-și putea mărita fata. A cloci pe vatră = a lenevi (la căldură), a trândăvi. A cădea cuiva în vatră = a fi oaspete nepoftit și supărător al cuiva. ♦ Parte a forjei în care se depozitează și unde arde combustibilul; partea inferioară din interiorul unui cuptor metalurgic, pe care se așază materialele care trebuie încălzite sau topite. 2. Locuință, așezământ stabil, cămin, casă (părintească). ♢ Loc. adj. De vatră = care și-a făcut gospodărie și s-a statornicit într-un loc. ♦ Loc de baștină, de origine. ♢ Expr. (Ieșit din uz) A lăsa (un ostaș) la vatră = a elibera (un ostaș) după terminarea stagiului militar. ♦ Cuib al unui animal sălbatic, cu puii în el. 3. Locul principal, central al unei așezări, al unei instalații etc.; locul pe care s-a clădit ceva, pe care se construiește sau unde se așază ceva. ♢ Vatra satului = suprafața de teren pe care se întinde satul. 4. (Pop.) Porțiune de pământ, pe un câmp, care se deosebește de restul locului printr-o vegetație diferită sau prin absența vegetației. Cf. alb. v a t r e.

vavilonie
VAVILONÍE s.f. v. babilonie.

vaza
VÁZĂ^1 s.f. 1. Considerație, stimă, prestigiu, reputație. ♢ Loc. adj. De vază = de frunte, marcant, cunoscut, vestit. Cu vază = cu trecere, cu prestigiu, important. 2. (Rar) Vedere, văz. – Din vedea (derivat regresiv).

VÁZĂ^2, vaze, s.f. Vas de flori. – Din fr. vase.

vacar
VĂCÁR, văcari, s.m. 1.Persoană care duce la păscut și păzește vacile. 2. (Art.) Constelație din emisfera boreală, situată în apropierea Carului Mare. – Lat. vaccarius.

vacalie
VĂCĂLÍE, văcălii, s.f. 1. Marginea de lemn sau de tinichea a sitei, a ciurului și a baniței. 2. Numele mai multor specii de ciuperci necomestibile, cu consistență lemnoasă, care cresc pe trunchiul arborilor: a) văcălie de brad = ciupercă a cărei pălărie este acoperită cu o crustă de culoare galbenă-roșcată (Fomes pinicola); b) văcălie de fag = ciupercă de forma unei etajere, de culoare brună-negricioasă (Ganoderma applanatum); c) văcălie de mesteacăn = ciupercă în formă de copită, cenușie-roșcată, acoperită cu o pieliță subțire și netedă (Placodes betulinus); d) văcălie de salcie = ciupercă cu pălăria bombată, albă, apoi brună, cu miros plăcut de anason (Trametes suaveolens). – Veacă (reg. „văcălie” < sl.) + suf. -ălie.

vacareasa
VĂCĂREÁSĂ, văcărese, s.f. Văcăriță. – Văcar + suf. -easă.

vacari
VĂCĂRÍ, văcăresc, vb. IV. Intranz. (Rar) A duce la păscut și a păzi vacile. – Din văcar.

vacarie
VĂCĂRÍE^1, văcării, s.f. 1. Cireadă de vaci. 2. Loc îngrădit și amenajat pentru adăpostirea vacilor. – Vacă + suf. -ărie.

VĂCĂRÍE^2, văcării, s.f. Meseria de văcar. – Văcar + suf. -ie.

vacarit
VĂCĂRÍT s.n. Dare care se plătea în evul mediu în Țara Românească pentru fiecare cap de vită. – Vacă + suf. -ărit.

vacarita
VĂCĂRÍȚĂ, văcărițe, s.f. Femeie care duce la păscut și păzește vacile; văcăreasă. – Văcar + suf. -iță.

vacsui
VĂCSUÍ, văcsuiesc, vb. IV. Tranz. A unge încălțămintea cu vacs (sau cu cremă de ghete) și a o lustrui. – Vacs + suf. -ui.

vacsuire
VĂCSUÍRE s.f. Acțiunea de a văcsui. – V. văcsui.

vacsuit
VĂCSUÍT, -Ă, văcsuiți, -te, adj. (Despre încălțăminte) Uns cu vacs (sau cu cremă de ghete) și lustruit. – V. văcsuit.

vacsuitor
VĂCSUITÓR, -OÁRE, văcsuitori, -oare, s.m. și f. Lustragiu. [Pr.: -su-i-] – Văcsui + suf. -tor.

vacusoara
VĂCUȘOÁRĂ, văcușoare, s.f. Văcuță. – Vacă + suf. -ușoară.

vacuta
VĂCÚȚĂ, văcuțe, s.f. Diminutiv al lui vacă; văcușoară. – Vacă + suf. -uță.

vadan
VĂDÁN, -Ă, vădani, -e, adj., s.m. și f. (Pop.) Văduv (1). – Văduv (înv. „văduv” < lat.) + suf. -an.

vadanca
VĂDÁNCĂ, vădance, s.f. (Pop.) Văduvă. – Vădan + suf. -că.

vadaoi
VĂDĂÓI, vădăoi, s.m. (Reg.) Văduvoi. – Vădan + suf. -oi.

vadi
VĂDÍ, vădesc, vb. IV. Tranz. A face să fie evident, a dovedi, a demonstra, a arăta. ♦ A da pe față, a denunța, a demasca. – Din sl. vaditi.

vadit
VĂDÍT, -Ă, vădiți, -te, adj. (Adesea adverbial) Care este limpede, clar, evident. – V. vădi.

vadrar
VĂDRÁR, vădrari, s.m. (În trecut) Persoană însărcinată cu încasarea vădrăritului. – Vadră + suf. -ar.

vadrarit
VĂDRĂRÍT s.n. (În sec. XVIII, în Moldova) Dare care se plătea pentru fiecare vadră de vin. – Vadră + suf. -ărit.

vaduv
VẮDUV, -Ă, văduvi, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj., s.m. și f. (Bărbat) care și-a pierdut soția prin moarte sau (femeie) care și-a pierdut soțul prin moarte și nu s-a recăsătorit; vădan. 2. Adj. Fig. Lipsit de ceva; liber, gol. – Lat. viduus, -ua.

vaduvi
VĂDUVÍ, văduvesc, vb. IV. 1. Intranz. și tranz. A rămâne sau a face, a lăsa pe cineva văduv. ♦ Tranz. Fig. A lăsa pe cineva singur, a lipsi pe cineva de ceva. 2. Intranz. A duce viață de văduv. – Din văduv.

vaduvie
VĂDUVÍE s.f. Stare de văduv; timp petrecut de cineva ca văduv; văduvire. – Văduv + suf. -ie.

vaduvioara
VĂDUVIOÁRĂ, văduvioare, s.f. 1. Diminutiv al lui văduvă; văduviță (1). 2. Pește teleostean comprimat lateral, acoperit cu solzi mici, albi pe burtă și verzui sau albăstrui pe spate; văduviță (2) (Leuciscus idus). – Văduvă + suf. -ioară.

vaduvire
VĂDUVÍRE s.f. (Rar) Văduvie. – V. văduvi.

vaduvita
VĂDUVÍȚĂ, văduvițe, s.f. 1. Văduvioară (1). 2. (Iht.) Văduvioară (2). – Văduvă + suf. -ioară.

vaduvoi
VĂDUVÓI, -OÁIE, văduvoi, -oaie, s.m. și f. Augmentativ al lui văduv. – Văduv + suf. -oi.

vagas
VĂGÁȘ, văgașe (văgașuri), s.n. (Reg.) V. făgaș.

vagauna
VĂGĂÚNĂ, văgăuni, s.f. 1. Loc înfundat între dealuri sau între munți; scobitură adâncă într-un munte. ♦ Fig. Încăpere strâmtă și întunecoasă. 2. Scorbură. 3. (Rar) Orbita ochiului. [Pl. și: văgăune] – Et. nec.

vaicara
VĂICĂRÁ vb. I. v. văicări.

vaicareala
VĂICĂREÁLĂ, văicăreli, s.f. (Pop. și fam.) Faptul de a se văicări; zgomot făcut de cel care se văicărește; tânguire, lamentare, plânset. – Văicări + suf. -eală.

vaicaret
VĂICĂRÉȚ, -EÁȚĂ, văicăreți, -e, adj. (Pop. și fam.) Care se văicărește. – Văicări + suf. -eț.

vaicari
VĂICĂRÍ, văicăresc, vb. IV. Refl. (Pop. și fam.) A se tângui, a se văita, a se căina. ♦ (Peior.) A manifesta o falsă desperare. [Var.: (reg.) văicărá vb. I] – Din vai.

vaiera
VĂIERÁ, váier, vb. I. Refl. (Reg.) A se văita. [Pr.: vă-ie-] – Din vai (după șuiera, fluiera etc.).

vaierare
VĂIERÁRE, văierări, s.f. (Reg.) Faptul de a se văiera; vaiet. [Pr.: vă-ie-] – V. văiera.

vaieta
VĂIETÁ vb. I. v. văita.

vaietare
VĂIETÁRE s.f. v. văitare.

vaietator
VĂIETĂTÓR, -OÁRE adj. v. văitător.

vaietatura
VĂIETĂTÚRĂ s.f. v. văitătură.

vaisoara
VĂIȘOÁRĂ s.f. v. vălișoară.

vaita
VĂITÁ, váit, vb. I. Refl. A scoate vaiete, a geme de durere, de jale; a se tângui, a se lamenta, a se văiera. ♦ (Despre animale) A scoate sunete sinistre, lugubre. ♦ Tranz. A plânge, a compătimi pe cineva. ♦ Refl. A-și exprima (în cuvinte) necazul, nemulțumirea, durerea. [Var.: văietá vb. I] – Din vai.

vaitare
VĂITÁRE, văitări, s.f. Faptul de a (se) văita; strigăt de suferință; lamentare; vaiet, văitătură. [Var.: văietáre s.f.] – V. văita.

vaitaret
VĂITĂRÉȚ, -EÁȚĂ, văităreți, -e, adj. (Rar.) Văitător. – Văita + suf. -ăreț.

vaitator
VĂITĂTÓR, -OÁRE, văitători, -oare, adj. (Rar.) Care se vaită, care se tânguiește; căruia îi place să se vaite cu orice prilej; văităreț. [Var.: văietătór, -oare adj.] – Văita + suf. -ător.

vaitatura
VĂITĂTÚRĂ, văitături, s.f. Văitare. [Var.: văietătúră s.f.] – Văita + suf. -ătură.

vaiuga
VĂIÚGĂ, văiugi, s.f. (Reg.) Vale mică, îngustă și puțin adâncă. [Pr.: vă-iu-] – Vale + suf. -ugă.

val
VĂL, văluri, s.n. 1. (Adesea fig.) Bucată de țesătură fină, de obicei transparentă, pe care și-o pun femeile pe cap sau cu care își învăluie corpul ori o parte a lui. *Expr. A i se pune (sau a i se lua cuiva) un văl (de) pe ochi = a înceta (sau a începe) să vadă, să judece limpede, să înțeleagă ceva. 2. (Anat.; în sintagma) Vălul palatului = porțiunea musculară care continuă, în partea posterioară a cavității bucale, palatul tare (dur) si care se termină cu omușorul. 3. (Bot.; în compusul) Vălul-miresei = plantă erbacee anuală, mică, cu flori lineare (Gypsophila muralis). – Din lat. velum. Cf. fr. v o i l e.

valatuc
VĂLĂTÚC, vălătuci, s.m. 1. Sul făcut dintr-un material (flexibil), înfășurat în sensul uneia dintre laturile sale; spec. val^1 (II 1). ♢ Loc adv. De-a vălătucul = de-a rostogolul, de-a dura, peste cap. 2. Material de construcție făcut din lut amestecat cu paie sau cu rogoz, în formă de colaci sau de cărămizi, din care se clădesc pereții caselor țărănești (astupându-se o îngrăditură de pari). 3. Tăvălug. – Din tăvăluc.

valatuci
VĂLĂTUCÍ, vălătucesc, vb. IV. Tranz. A clădi pereți din vălătuci (2). – Din vălătuc.

valean
VĂLEÁN, -Ă, văleni, -e, s.m. și f. (Rar) Persoană care locuiește într-o vale, la câmpie. – Vale + suf. -ean.

valeat
VĂLEÁT s.n. v. veleat.

valicica
VĂLICÍCĂ, vălicele, s.f. Diminutiv al lui vale; vălișoară. – Vale + suf. -icică.

valisoara
VĂLIȘOÁRĂ, vălișoare, s.f. Vălicică. [Var.: văișoáră s.f.] – Vale + suf. -ișoară.

valmasag
VĂLMĂȘÁG s.n. Învălmășeală, neorânduială, dezordine; obiecte sau ființe aflate în neorânduială, învălmășite. – [De-a] valma + suf. -șag.

valmaseala
VĂLMĂȘEÁLĂ, vălmășeli, s.f. (Pop.) Învălmășeală. – Vălmăși + suf. -eală.

valmasi
VĂLMĂȘÍ, vălmășesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) învălmăși. – Din vălmășag (derivat regresiv).

valmasire
VĂLMĂȘÍRE s.f. (Pop.) Învălmășire. – V. vălmăși.

valtui
VĂLȚUÍ, vălțuiesc, vb. IV. Tranz. A prelucra cu ajutorul valțurilor^1. – Valț^1 + suf. -ui.

valtuire
VĂLȚUÍRE, vălțuiri, s.f. Acțiunea de a vălțui și rezultatul ei. – V. vălțui.

valtuitor
VĂLȚUITÓR, -OÁRE, vălțuitori, -oare, s.m. și f. Muncitor care lucrează la valț^1. [Pr.: -țu-i-] – Vălțui + suf. -tor.

valurat
VĂLURÁT, -Ă, vălurați, -te, adj. Care este cu valuri^1 sau ca niște valuri^1; cu neregularități, cu ridicături și scobituri. [Var.: vălurít, -ă adj.] – Din valuri (pl. lui val^1).

valurel
VĂLURÉL, vălurele, s.n. Diminutiv al lui val^1. – Val^1 + suf. -urel.

valurire
VĂLURÍRE, văluriri, s.f. Formare de ondulații pe suprafața părții carosabile a unei șosele. – Din valuri (pl. lui val^1).

valurit
VĂLURÍT, -Ă adj. v. vălurat.

valuros
VĂLURÓS, -OÁSĂ, văluroși, -oase, adj. Cu valuri^1; cu aspect de valuri^1; unduios. – Val^1 + suf. -os.

valvataie
VĂLVĂTÁIE s.f. v. vâlvătaie.

vamesesc
VĂMEȘÉSC, -EÁSCĂ, vămeșești, adj. Care aparține vameșului sau vămii, privitor la vameș sau la vamă. – Vameș + suf. -esc.

vamesie
VĂMEȘÍE, vămeșii, s.f. (Înv.) 1. Funcție, slujbă de vameș. 2. Taxă plătită ca vamă. – Vameș + suf. -ie.

vamui
VĂMUÍ, vămuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A lua, a percepe, a încasa vamă. 2. (La moară) A lua uium ca plată pentru măcinat. ♦ Fig. A fura o parte din ceva. – Vamă + suf. -ui.

vamuiala
VĂMUIÁLĂ, vămuieli, s.f. Faptul de a vămui. [Pr.: -mu-ia-] – Vămui + suf. -eală.

vamuire
VĂMUÍRE, vămuiri, s.f. Acțiunea de a vămui. – V. vămui.

vapaie
VĂPÁIE, văpăi, s.f. 1. Flacără mare; pară. ♦ Arșiță, dogoare. ♦ Fig. Lumină strălucitoare. 2. Văpaiță (2). – Cf. alb. v a p e.

vapaita
VĂPÁIȚĂ, văpáițe, s.f. 1. (Pop.) Opaiț. 2. Făclie de lemn sau de rășină cu care se sperie noaptea peștii, pentru a-i face să fugă spre uneltele de pescuit; văpaie (2). [Pr.: -pa-i-. – Var.: vopáiță s.f.] – Contaminare între văpaie și opaiț(ă).

vapai
VĂPĂÍ, pers. 3 văpăiește, vb. IV. Intranz. (Înv.) A arde cu văpăi. – Din văpaie.

vapaiere
VĂPĂIÉRE, văpăieri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a văpăi; p. ext. pâlpâire. [Pr.: -pă-ie-] – V. văpăi.

vapsea
VĂPSEÁ s.f. v. vopsea.

vapseala
VĂPSEÁLĂ s.f. v. vopsea.

vapsi
VĂPSÍ vb. IV. v. vopsi.

var
VĂR, VÁRĂ, veri, vere, s.m. și f. 1. Grad de rudenie între copiii sau descendenții persoanelor care sunt frați sau surori; persoană care se află cu alta într-o asemenea relație de rudenie, considerată în raport cu aceasta. 2. (La voc. m.) Termen familiar de adresare către un prieten, un cunoscut. – Lat. [consobrinus] verus, [consobrina] vera.

vara
VĂRÁ, vărez, vb. I. Intranz. (Despre animale; p. ext. despre oameni) A petrece vara undeva sau într-un anumit fel. ♦ Tranz. A ține vitele sau oile la pășune (la munte) în timpul verii. – Din vară.

varar
VĂRÁR, vărari, s.m. Muncitor care lucrează la construirea cuptoarelor de var și la arderea pietrei de var; persoană care vinde var. – Var + suf. -ar.

varat
VĂRÁT s.n. 1. Faptul de a văra. 2. Taxă care se plătea în trecut pentru pășunatul vitelor pe locul cuiva în timpul verii; văratic (II 2) – V. văra.

varatec
VĂRÁTEC, -Ă adj., s.n. v. văratic.

varatic
VĂRÁTIC, -Ă, văratici, -ce, adj., s.n. I. Adj. De vară, specific verii. ♦ (Despre plante, fructe etc.) Care se dezvoltă, se coace vara; timpuriu. II. S.n. 1. Locul unde sunt duse oile vara la pășunat. 2. (Reg.) Taxă pentru pășunatul vitelor pe locul cuiva în timpul verii; vărat(2). [Var.: vărátec, -ă adj., s.n.] – Vară + suf. -atic.

vararie
VĂRĂRÍE, vărării, s.f. Loc unde se extrage piatra de var; locul și instalațiile pentru fabricarea varului; loc unde se depozitează sau se vinde varul. – Var + suf. -ărie.

varga
VĂRGÁ, vărghez, vb. I. Tranz. A face dungi. – Din vărgat (derivat regresiv).

vargat
VĂRGÁT, -Ă, vărgați, -te, adj. Cu dungi, cu vărgi; dungat.

vargatel
VĂRGĂȚÉL, -EÁ, vărgăței, -ele, adj. (Pop.) Diminutiv al lui vărgat. – Vărgat + suf. -el.

vargulita
VĂRGULÍȚĂ, vărgulițe, s.f. Vărguță. – Vargă + suf. -uliță.

varguta
VĂRGÚȚĂ, vărguțe, s.f. Diminutiv al lui vargă; vărguliță. – Vargă + suf. -uță.

varos
VĂRÓS, -OÁSĂ, văroși, -oase, adj. Care conține var, calcaros; cu aspect de var. – Var + suf. -os.

varsa
VĂRSÁ, vărs, vb. I. I. 1. Tranz. A face să curgă un lichid, o pulbere etc. (prin înclinarea sau răsturnarea recipientului în care se află). ♢ Expr. A vărsa lacrimi = a plânge. A vărsa sânge = a ucide, a omorî. A-și vărsa sângele (pentru cineva sau ceva) = a-și sacrifica viața (pentru cineva sau ceva). (Pop.) A vărsa mațele (cuiva) = a spinteca (pe cineva); p. ext a ucide. A vărsa (multe) sudori (sau nădușeli sau a vărsa sudori de moarte = a) a face un lucru greu, a munci din greu; b) a fi în agonie, a trage să moară. ♦ A lansa, a arunca asupra cuiva săgeți, bombe, explozibile (în cantitate mare). 2. Refl. (Despre râuri, fluvii etc.) A-și duce apele în altă apă mai mare ca volum. ♦ (Rar) A se revărsa (peste maluri). 3. Tranz. A vomita. ♢ Expr. A-și vărsa (și) mațele (sau măruntaiele), se spune când cineva vomită foarte tare. A vărsa venin sau A-și vărsa veninul = a vorbi despre cineva cu dușmănie, cu ură. A-și vărsa focul (sau sufletul, amarul) = a-și destăinui durerea, mâhnirea, supărarea. A vărsa foc, se spune despre caii iuți și puternici (din basme). 4. Tranz. (Despre surse de lumină, căldură etc.) A revărsa, a răspândi lumină, căldură. ♢ Refl. Căldura se revarsă pretutindeni. 5. Tranz. A împrăștia, a risipi. II. Tranz. 1. A repartiza un ostaș la o anumită unitate sau a-l trece dintr-o unitate în alta. 2. A preda cuiva o sumă de bani, de obiecte de valoare etc.; a plăti, a achita. – Lat. versare.

varsare
VĂRSÁRE, vărsări, s.f. 1. Acțiunea de A (se) vărsa și rezultatul ei. ♢ Expr. Vărsare de sânge = ucidere în masă, masacru. 2. (Concr.) Loc unde o apă curgătoare se varsă în alta. 3. Fig. (Rar) Ivire, apariție (a zorilor, a serii etc.). – V. vărsa.

varsat
VĂRSÁT^1 s.n. 1. Faptul de a (se) vărsa. 2. (Med.; pop.) Variolă. ♢ Vărsat negru = formă gravă de variolă, în care pustulele de pe corp sunt foarte numeroase și pline cu sânge, apărând ca niște pete negre. Vărsat de vânt = varicelă (Pop.) Vărsat mare = scarlatină. (Pop.) Vărsat mic = pojar. – V. vărsa.

VĂRSÁT^2, -Ă, vărsați, -te, adj. (Despre mărfuri) Care se vinde cu amănuntul (fiind luat dintr-o cantitate mai mare); care nu este preambalat, ci se împachetează în momentul cumpărării. – V. vărsa.

varsamant
VĂRSĂMẤNT, vărsăminte, s.n. Depunere a unei sume de bani la dispoziția cuiva (de obicei a statului), pe baza unei obligații legale; p. gener. plată a unei sume de bani. ♦ (Concr.) Sumă de bani care constituie obiectul acestei plăți sau depuneri. – Vărsa + suf. -ământ (după fr. versement).

varsator
VĂRSĂTÓR, -OÁRE, vărsători, -oare, adj., s.m. art. I. Adj. Care varsă. II. S.m. art. Una dintre cele 12 constelații (și simboluri) ale zodiacului, care se găsește între constelația Capricornului și cea a Peștilor. – Vărsa + suf. -ător.

varsatura
VĂRSĂTÚRĂ, vărsături, s.f. Faptul de a (se) vărsa. ♦ Ceea ce a fost vărsat, vomitat. – Vărsa + suf. -ătură.

varui
VĂRUÍ, văruiesc, vb. IV. Tranz. A acoperi o suprafață tencuită, lipită etc. a unui element de construcție cu un strat subțire de lapte de var (cu unele adaosuri); a spoi. – Var + suf. -ui.

varuiala
VĂRUIÁLĂ, văruieli, s.f. 1. Văruire. 2. (Concr.) Strat de lapte de var (cu unele adaosuri) aplicat pe o suprafață tencuită, lipită etc. a unui element de construcție; spoială. [Pr.: -ru-ia-] – Vărui + suf. -eală.

varuire
VĂRUÍRE, văruiri, s.f. Acțiunea de a vărui; văruială, văruit^1. – V. vărui.

varuit
VĂRUÍT^1 s.n. Văruire. – V. vărui.

VĂRUÍT^2, -Ă, văruiți, -te, adj. Pe care s-a aplicat un strat de lapte de var (cu unele adaosuri); spoit. – V. vărui.

varzar
VĂRZÁR, vărzari, s.m. (Rar) Cultivator (și vânzător) de varză. – varză + suf. -ar.

varzare
VĂRZÁRE, vărzări, s.f. Plăcintă umplută cu varză, cu ceapă, mărar, știr etc. – varză + suf. -are.

varzarie
VĂRZĂRÍE, vărzării, s.f. Grădină în care se cultivă (cu precădere) varză. – varză + suf. -ărie.

varzui
VĂRZUÍ, vărzuiesc, vb. IV. Tranz. (Fam.) A rupe, a zdrențui, a degrada, a face ferfeniță o carte, un caiet etc. – varză + suf. -ui.

varzuit
VĂRZUÍT, -Ă, vărzuiți, -te, adj. (Fam.; despre cărți, caiete etc.) Rupt, zdrențuit, degradat. – V. vărzui.

vasar
VĂSÁR, văsari, s.m. (Reg.) Meseriaș care face (și vinde) vase, recipiente de lemn. – Vas + suf. -ar.

vasari
VĂSĂRÍ, văsăresc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A face vase, recipiente de lemn. – Din văsar.

vasarie
VĂSĂRÍE s.f. Totalitatea vaselor dintr-o gospodărie, dintr-un restaurant etc. în care se gătește sau din care se mănâncă; veselă. – Vas + suf. -ărie.

vasaris
VĂSĂRÍȘ, văsărișe, s.n. Canal de scurgere a apelor din mină. – De la vas.

vascior
VĂSCIÓR, văscioare, s.n. Văsușor. – Văsuț + suf. -ior.

vasulet
VĂSULÉȚ, văsulețe, s.n. Văsușor. – Vas + suf. -uleț.

vasusor
VĂSUȘÓR, văsușoare, s.n. Diminutiv al lui vas; văscior, văsuleț, văsuț. – Vas + suf. -ușor.

vasut
VĂSÚȚ, văsuțe, s.n. Văsușor. – Vas + suf. -uț.

vataf
VĂTÁF, vătafi, s.m. 1. (În evul mediu, în Țara Românească și Moldova) Supraveghetor al slugilor de la curtea unui boier sau de la o mănăstire; logofăt. 2. Conducător al unui anumit grup de curteni, de slujbași sau de oșteni ai domniei. ♢ Vătaful divanului = boier însărcinat cu convocarea divanului. Vătaf de agie = șeful poliției. Vătaf de plai = șef al plăieșilor care păzeau un plai sau o trecătoare. Vătaf de hotar = șef de străjeri, de grăniceri. Vătaf de plasă = funcționar administrativ care conducea o plasă. 3. P. gener. Persoană având sub ordinele sale un anumit număr de oameni; conducător, șef. ♦ Spec. Conducător al unei bresle, al unui grup de meșteșugari. ♦ Spec. Căpetenie a călușarilor, a colindătorilor etc.; persoană care conduce alaiul unei nunți. [Var.: (reg.) vătáș, vătáv s.m.] – Cf. ucr. v a t a h a, pol. w a t a h a, bg. v a t a h.

vatala
VĂTÁLĂ s.f. v. vatală.

vatas
VĂTÁȘ s.m. v. vătaf.

vatav
VĂTÁV s.m. v. vătaf.

vatajel
VĂTĂJÉL s.m. v. vătășel.

vatajesc
VĂTĂJÉSC, -EÁSCĂ adj. v. vătășesc.

vataji
VĂTĂJÍ vb. IV. v. vătăși.

vatajita
VĂTĂJÍȚĂ s.f. v. vătășiță.

vatama
VĂTĂMÁ, vátăm, vb. I. Tranz. (Pop.) 1. A dăuna sănătății, integrității corporale (producând boli, răniri). ♦ Refl. Spec. A se îmbolnăvi de hernie. 2. A cauza pagube, stricăciuni, prejudicii, neajunsuri; a atinge, a leza (moralmente). – Lat. victimare.

vataman
VĂTĂMÁN, vătămani, s.m. (În evul mediu, în Moldova) 1. Conducător al obștii dintr-un sat liber. 2. Reprezentant al stăpânului de pământ dintr-un sat aservit, însărcinat cu îndeplinirea obligațiilor locuitorilor satului față de stăpân. – Din rus., ucr. ataman.

vatamare
VĂTĂMÁRE, vătămări, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) vătăma și rezultatul ei. – V. vătăma.

vatamat
VĂTĂMÁT, -Ă, vătămați, -te, adj. (Pop.) 1. Bolnav; rănit; lovit. ♦ Spec. Bolnav de hernie. 2. Stricat^2, deteriorat; atins. – V. vătăma.

vatamator
VĂTĂMĂTÓR, -OÁRE, vătămători, -oare, adj., s.f. 1. Adj. Care vatămă sau poate vătăma; dăunător, păgubitor, stricător. ♦ (Substantivat, m.) Nume dat insectelor (sau altor animale) care produc stricăciuni plantelor de cultură. 2. S.f. Plantă erbacee din familia leguminoaselor, cu flori galbene-aurii, cu fructul o păstaie, întrebuințată ca plantă medicinală și de nutreț (Anthyllis vulneraria). 3. S.f. Plantă graminacee cu frunze păroase, cu floarea grupată în spiculețe (Bromus commutatus). – Vătăma + suf. -ător.

vatamatura
VĂTĂMĂTÚRĂ, vătămături, s.f. (Pop.) Nume dat mai multor boli interne care provoacă crize viscerale acute (hernie, colici, pelagră etc.). – Vătăma + suf. -ătură.

vatasel
VĂTĂȘÉL, vătășei, s.m. Diminutiv al lui vătaf. ♦ Vornicel (la nuntă). ♦ (În trecut) Funcționar inferior la primărie. [Var.: (reg.) vătăjél s.m.] – Vătaș + suf. -el.

vatasesc
VĂTĂȘÉSC, -EÁSCĂ, vătășești, adj. Care aparține vătafului, privitor la vătaf, de vătaf. [Var.: (reg.) vătăjésc, -eáscă adj.] – Vătaș + suf. -esc.

vatasi
VĂTĂȘÍ, vătășesc, vb. IV. Tranz. A conduce, a administra (în calitate de vătaf). [Var.: (reg.) vătăjí vb. IV.] – Din vătaș.

vatasie
VĂTĂȘÍE, vătășii, s.f. 1. Funcția, slujba de vătaf. ♢ Vătășie de plai = subprefectură. 2. Taxă care se plătea în trecut la bariera unui oraș pentru intrarea unui vehicul cu marfă. – Vătaș + suf. -ie.

vatasita
VĂTĂȘÍȚĂ, vătășițe, s.f. 1. Soția vătafului. 2. Femeie care conducea gospodăria unei case boierești, având în supraveghere slugile (de sex feminin). 3. Vorniceasă la nuntă. [Var.: (reg.) vătăjíță s.f.] – Vătaș + suf. -iță.

vatmanita
VĂTMĂNÍȚĂ, vătmănițe, s.f. Femeie care conduce un tramvai. – Vatman + suf. -iță.

vatrai
VĂTRÁI, vătraie, s.n. 1. Unealtă mecanică în formă de cârlig lung sau de lopățică, cu coadă, cu care se scoate sau se scormonește jarul din sobe, din cuptoare etc.; vătrar. ♢ Expr. (Pop. și fam.) Trai pe vătrai = viață ușoară, lipsită de griji. (Înv. și reg.) Trai cu vătrai = viață grea, plină de certuri, de neînțelegeri. 2. Lambă (la căruță sau car). – Cf. scr. v ă t r a l j, bg. v a t r a l.

vatrar
VĂTRÁR, vătrare, s.n. (Rar) Vătrai (1). – Vatră + suf. -ar.

vatui
VĂTUÍ^1, vătuiesc, vb. IV. Tranz. A căptuși cu vată sau cu vatelină un obiect de îmbrăcăminte; a bumbăci; p. ext. a capitona. – Vată + suf. -ui.

VĂTÚI^2, -IE, vătui, -ie, s.m. și f. Ied sau pui de iepure (până la un an). ♦ Piele (prelucrată) a puiului de căprioară. – Lat. vituleus (< vitulus).

vatuire
VĂTUÍRE, vătuiri, s.f. Acțiunea de a vătui^1 și rezultatul ei; bumbăcit, bumbăceală. – V. vătui^1.

vaz
VĂZ s.n. Unul dintre cele cinci simțuri, cu ajutorul căruia se percep imaginile, se înregistrează direct forma, culoarea, dimensiunea, luminozitatea obiectelor, precum și distanța și mișcarea acestora; capacitatea de a percepe imaginile; vedere; văzut^1. ♢ Loc. prep. În (sau, înv., la) văzul... = în ochii..., în fața..., față de... – Din vedea (derivat regresiv).

vazator
VĂZĂTÓR, -OÁRE, văzători, -oare, adj. (Rar.) Care vede; p. ext. care este sau a fost martor la ceva. – Vedea + suf. -ător.

vazduh
VĂZDÚH, văzduhuri, s.n. Înveliș gazos care înconjură Pământul; aer; straturile (mai) înalte ale atmosferei. – Din sl. vŭzduhŭ.

vazut
VĂZÚT^1 s.n. (Înv. și reg.) Faptul de a vedea; capacitatea de a vedea; văz. – V. vedea.

VĂZÚT^2, -Ă, văzuți, -te, adj. Care se vede; vizibil, clar. ♦ (Substantivat, f. pl.) Tot ceea ce se vede sau se poate vedea. – V. vedea.

vaj
VÂJ interj. Cuvânt care imită zgomotul caracteristic produs de vânt, de curgerea năvalnică a unei ape, de mișcarea unui corp care străbate cu viteză un spațiu etc. – Onomatopee.

vajai
VÂJÂÍ, pers. 3 vấjâie, vb. IV. Intranz. (Despre vânt, ape curgătoare, corpuri care străbat spațiul etc.) A produce un zgomot (șuierător) caracteristic. ♦ (Despre sânge) A pulsa cu violență. ♢ Expr. A-i vâjâi cuiva capul (sau urechile, tâmplele, p. ext., creierul, auzul) = a) a avea falsa senzație de zgomot continuu și obsedant, provocată de afluxul mărit al sângelui la cap; b) a fi zăpăcit, năucit. ♦ (Despre foc) A dudui. ♦ (Despre albine) A bâzâi, a zumzăi. [Var.: (reg.) vâjií vb. IV.] – Vâj + suf. -âi.

vajaiala
VÂJÂIÁLĂ, vâjâieli, s.f. Vâjâit^1. [Pr.: -jâ-ia-. – Var.: (reg.) vâjiálă s.f.] – Vâjâi + suf. -eală.

vajaire
VÂJÂÍRE, vâjâiri, s.f. Vâjâit^1. – V. vâjâi.

vajait
VÂJÂÍT^1, vâjâituri, s.n. Faptul de a vâjâi; zgomot caracteristic produs de ceva care vâjâie; vâjâială, vâjâitură, vâjâire. [Var.: (reg.) vâjiit s.n.] – V. vâjâi.

VÂJÂÍT^2, -Ă, vâjâiți, -te, adj. (Rar; despre oameni) Amețit (de băutură), cherchelit. – V. vâjâi.

vajaitor
VÂJÂITÓR, -OÁRE, vâjâitori, -oare, adj., s.f. 1. Adj. Care vâjâie. 2. S.f. Zbârnâitoare (la zmeul cu care se joacă copiii). [Pr.: -jâ-i-. – Var.: (reg.) vâjiitór, -oáre adj.] – Vâjâi + suf. -tor.

vajaitura
VÂJÂITÚRĂ, vâjâituri, s.f. Vâjâit^1. [Pr.: -jâ-i-. – Var.: (reg.) vâjeitúră, vâjietúră, vâjiitúră s.f.] – Vâjâi + suf. -tură.

vajeitura
VÂJEITÚRĂ s.f. v. vâjâitură.

vajiala
VÂJIÁLĂ s.f. v. vâjâială.

vajietura
VÂJIETÚRĂ s.f. v. vâjâitură.

vajii
VÂJIÍ vb. IV. v. vâjâi.

vajiit
VÂJIÍT s.n. v. vâjâit^1.

vajiitor
VÂJIITÓR, -OÁRE adj. v. vâjâitor.

vajiitura
VÂJIITÚRĂ s.f. v. vâjâitură.

valcea
VÂLCEÁ, vâlcele, s.f. 1. Vale îngustă și puțin adâncă, cu fundul aproape plat și cu versantele în pantă ușoară; vâlcică. 2. Pârâu mic de-a lungul unei vâlcele (1). – Lat. vallicella (= vallicula).

valcean
VÂLCEÁN, -Ă, vâlceni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în municipiul Râmnicu Vâlcea sau în județul Vâlcea. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din municipiul Râmnicu Vâlcea sau din județul Vâlcea. – Vâlcea (n. pr.) + suf. -ean.

valceanca
VÂLCEÁNCĂ, vâlcence, s.f. Femeie născută și crescută în municipiul Râmnicu Vâlcea sau în județul Vâlcea. ♦ Locuitoare din municipiul Râmnicu Vâlcea sau din județul Vâlcea. – Vâlcean + suf. -că.

valced
VẤLCED, -Ă, vâlcezi, -de, adj. (Reg.) Vânăt, învinețit; livid, palid. – Et. nec.

valcelusa
VÂLCELÚȘĂ, vâlcelușe, s.f. Diminutiv al lui vâlcea. – Vâlcea + suf. -elușă.

valcezi
VÂLCEZÍ, vâlcezesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Reg.) A (se) învineți. – Din vâlced.

valcica
VÂLCÍCĂ, vâlcele, s.f. Vâlcea. – Vâlcea + suf. -ică.

valcicuta
VÂLCICÚȚĂ, vâlcicuțe, s.f. Diminutiv al lui vâlcică. – Vâlcică + suf. -uță.

valfa
VẤLFĂ s.f. v. vâlvă.

valnic
VẤLNIC, vâlnice, s.n. 1. Fotă încrețită în talie și despicată în față, care aparține portului popular oltenesc. 2. Pânză țărănească subțire; învelitoare de cap făcută din astfel de pânză; văl. – Din bg. vălnenik.

valtoare
VÂLTOÁRE, vâltori, s.f. 1. Loc adâncit în albia unui râu, unde apa formează vârtejuri; vârtej format de apă în acest loc; bulboană, bulboacă. 2. (Reg.) Vijelie. 3. Fig. Zarvă; învălmășeală. [Var.: (pop.) vultoáre s.f.] – Lat. voltoria (< volutus).

valva
VẤLVĂ, (4) vâlve, s.f. 1. Agitație deosebită provocată de un fapt ieșit din comun; frământare, zarvă. 2. Renume, faimă. 3. (Înv.) Alai, pompă; p. ext. măreție, grandoare. ♦ Fală, orgoliu, mândrie. 4. (În mitologia populară) Duh, zână, știmă. ♢ Vâlva băii = zână despre care se crede că stăpânește, supraveghează și distribuie comorile dintr-o mină de aur. 5. (Rar) Vâlvătaie. [Var.: (pop.) vấlfă s.f.] – Din sl. vluhvu, bg. vlahva.

valvataie
VÂLVĂTÁIE, vâlvătăi, s.f. Flacără mare; pălălaie, vâltoare, vâlvă, bobotaie. [Pr.: -ta-ie-. – Var.: vălvătáie, vâlvotáie s.f.] – Din vâlvă (după pălălaie, bobotaie).

valvoare
VÂLVOÁRE, vâlvori, s.f. Vâlvătaie. ♦ Lumină roșiatică, incandescentă. [Var.: (pop.) vulvoáre s.f.] – Cf. v â l v ă.

valvoi
VÂLVÓI adj. invar. (Despre păr) Ridicat în sus (în neorânduială); zbârlit, ciufulit. [Var.: vulvói adj. invar.] – Et. nec. Cf. v â l v o a r e.

valvora
VÂLVORÁ, pers. 3 vâlvorează, vb. I. Intranz. (Rar; despre foc) A arde cu flăcări mari, a scoate vâlvătăi. – Din vâlvoare.

valvotaie
VÂLVOTÁIE s.f. v. vâlvătaie.

vana
VÂNÁ, vânez, vb. I. Tranz. 1. A pândi, a urmări și a prinde sau ucide animale sau păsări sălbatice. ♦ A pescui (mai ales pești mari). ♦ Fig. A urmări un om pentru a-l prinde; a hăitui. 2. Fig. (Adesea peior.) A urmări cu aviditate, cu stăruință. ♦ (Fam.) A pune mâna pe...; a face rost. – Lat. venare (=venari).

vanare
VÂNÁRE, vânări, s.f. (Rar) Faptul de a vâna; vânătoare. – V. vâna.

vanat
VÂNÁT, vânaturi, s.n. 1. Vânătoare. 2. Ceea ce vânează cineva; p. restr. carnea unui animal vânat. – V. vâna.

vana
VẤNĂ, vine, s.f. I. 1. Vas sangvin de diferite mărimi, care duce sângele de la organe și țesuturi la inimă; p. gener. (fam.) orice vas sangvin; venă (1). ♢ Expr. a-i îngheța (sau a i se slei) cuiva sângele în vine = a-l cuprinde pe cineva groaza, a încremeni de frică. 2. (Pop.) Fibră musculară; tendon, zgârci; mușchi. ♢ Vână de bou = cravașă făcută din ligamentul cervical posterior al boului; p. ext. baston de cauciuc folosit de cei care mențin ordinea publică. ♢ Loc. adj. Tare (sau bun) de vână = puternic, viguros. Slab de vână = neputincios, slăbănog. ♢ Expr. A fi numai vână = a fi sprinten, agil, puternic. 3. (Pop.) Parte a piciorului cuprinsă între genunchi și gleznă; gambă. ♢ Loc. adj. și adv. Pe (sau în) vine = (despre pantaloni) lăsați sau căzuți mai jos de talie; spre genunchi; (despre oameni) cu pantalonii lăsați sau căzuți. ♢ Loc. adv. pe vine = ghemuit, cu genunchii îndoiți, sprijinind greutatea corpului pe gambe. ♢ Expr. (Reg.; în legătură cu verbe de mișcare) Cu coada între vine = umilit, rușinat. II. 1. Pătură minerală continuă infiltrată între celelalte straturi ale solului; filon. ♦ Pânză subterană de apă. 2. Șuviță, coloană de lichid; p. ext. dâră. ♢ Vâna apei = curentul, șuvoiul apei. 3. (Bot.) Nervură. ♦ Fiecare dintre ramificațiile rădăcinii unui copac. – Lat. vena.

vanat
VẤNĂT, -Ă, vineți, -te, adj., s.n., s.f. I. Adj. 1. De culoare albastru-închis (cu reflexe violete). ♦ Întunecat, plumburiu (din cauza ceții, a depărtării etc.) 2. (Despre ființe sau părți ale corpului lor) Învinețit; palid, livid. 3. (Despre penele unor păsări sau despre părul unor animale) Cenușiu bătând în albastru; sur. II. S.n. Culoare vânătă (I 1). III. S.f. (Bot.) Pătlăgea vânătă, v. pătlăgea. – Lat. venetus.

vanataie
VÂNĂTÁIE, vânătăi, s.f. Pată vânătă care apare pe corp în urma unei lovituri; echimoză, vinețeală. – Vânăt + suf. -aie.

vanatoare
VÂNĂTOÁRE, vânători, s.f. Acțiunea de a vâna și rezultatul ei; vânat(1). ♦ Fig. Urmărire (polițienească) a unui om, pentru prinderea lui. – Lat. venatoria.

vanator
VÂNĂTÓR, vânători, s.m. 1. Persoană care vânează, care practică vânătoarea. ♦ Fig. (Peior.) Persoană care caută să obțină prin orice mijloace o situație, un post (pe care nu-l merită), să parvină. 2. Soldat dintr-o veche unitate militară (formată din pedestrași și călărime). 3. (În sintagma) Vânător de munte = ostaș infanterist special instruit, echipat și inzestrat pentru a lupta în regiuni muntoase. – Lat. venatorem.

vanatoresc
VÂNĂTORÉSC, -EÁSCĂ, vânătorești, adj. Care aparține vânătorii sau vânătorului, privitor la vânătoare sau la vânător. – Vânător + suf. -esc.

vanatoreste
VÂNĂTORÉȘTE adv. În felul vânătorilor, ca vânătorii. – Vânător + suf. -ește.

vanatorie
VÂNĂTORÍE s.f. (Rar) Vânătoare; p. ext. îndeletnicirea de vânător. – Vânător + suf. -ie.

vanatorime
VÂNĂTORÍME s.f. Mulțime de vânători; totalitatea vânătorilor. – Vânător + suf. -ime.

vanj
VÂNJ s.n., (2) vânji, s.m. 1. S.n. (Înv. și pop.) Putere, vigoare 2. S.m. (Bot.) Velniș. – Cf. sl. v o n z u.

vanjos
VÂNJÓS, -OÁSĂ, vânjoși, -oase, adj. Puternic, viguros; musculos. ♦ Fig. Înzestrat cu forță morală, cu tărie de caracter. – Vânj + suf. -os.

vanjosa
VÂNJOȘÁ, vânjoșez, vb. I. Tranz. (Rar) A face vânjos, a întări, a fortifica corpul. – Din vânjos.

vanjosenie
VÂNJOȘÉNIE, vânjoșenii, s.f. Putere fizică; forță, tărie, vânjoșie. – Vânjos + suf. -ie.

vanos
VÂNÓS, -OÁSĂ, vânoși, -oase, adj. Care are vine groase; p. ext. puternic, viguros, vânjos. – Lat. venosus.

vant
VÂNT, vânturi, s.n. 1. Deplasare pe orizontală a unei mase de aer provocată de diferența de presiune existentă între două regiuni ale atmosferei. ♢ Vânt rău = întâmplare nenorocită care lovește pe cineva. ♢ Loc adv. Ca vântul = foarte repede. ♢ Expr. Ce vânt te aduce? se spune cuiva care a venit pe neașteptate. A se așterne vântului = a alerga foarte repede. A se duce pe aripi de vânt = a se duce foarte repede. Bate vântul, se spune când un loc, de obicei populat, este (temporar) pustiu. A-i bate (sau a-i sufla cuiva) vântul în buzunare = a nu avea nici un ban, a fi foarte sărac. A arunca banii în vânt = a cheltui fără socoteală. Din (sau de la) cele patru vânturi = din toate părțile, de pretutindeni. A vedea dincotro bate vântul = a-și da seama de o situație, înainte ca lucrurile să se precizeze cu claritate. A-l bate vântul (pe cineva) = a fi extrem de slab sau de slăbit. (Rar) A se duce pe vânturi = a se risipi, a se prăpădi. 2. Aer, văzduh. ♢ Loc. adv. În vânt = a) în gol; b) în sus; c) fig. fără folos, zadarnic. 3. Curent de aer creat pe cale artificială (cu un dispozitiv, cu evantaiul etc.). 4. (În expr.) A face vânt = a) a împinge, a arunca, a azvârli; p. ext. a da afară (dintr-o slujbă); b) (fam.) a scăpa de cineva. A-și face (sau, rar, a-și da) vânt = a-și lua avânt, a porni cu viteză, cu avânt. A lua vânt = (despre cai) a porni, cu viteză mare (scăpând de sub controlul conducătorului). 5. (Astron.; în sintagma) Vânt solar = flux de protoni și neutroni emiși continuu de Soare. – Lat. ventus.

vanticel
VÂNTICÉL, vânticele, s.n. Vântuleț. – Vânt + suf. -icel.

vantisor
VÂNTIȘÓR s.n. Vântuleț. – Vânt + suf. -ișor.

vantoaica
VÂNTOÁICĂ s.f. (În superstiții) Duh rău, care dezlănțuie furtuni. – Vânt + suf. -oaică.

vantoaie
VÂNTOÁIE, vântoaie, s.f. (Pop.) Vântoasă (2). – Vânt + suf. -oaie.

vantos
VÂNTÓS, -OÁSĂ, vântoși, -oase, adj., s.f. 1. Adj. Cu vânt, bătut de vânt. 2. S.f. Vânt mare (cu vârtejuri); vântoaie, furtună, vijelie. 3. S.f. pl. Iele. – Vânt + suf. -os.

vantrea
VÂNTREÁ, vântrele, s.f. Pânză de corabie; vetrelă. [Var.: vintreá s.f.] – Cf. sl. v e t r i l o, rom. v â n t.

vantui
VÂNTUÍ, pers. 3 vântuiește, vb. IV. 1. Intranz. (Despre vânt) A sufla cu putere, vijelios. 2. Tranz. (În superstiții, subiectul fiind „vântul rău”) A face pe cineva să înnebunească sau să ologească. – Vânt + suf. -ui.

vantuit
VÂNTUÍT, -Ă, vântuiți, -te, adj. (Reg.) Nebun. – Cf. v â n t u i.

vantulet
VÂNTULÉȚ, vântulețe, s.n. Diminutiv al lui vânt; vânticel, vântișor, vânturel, vântușor. – Vânt + suf. -uleț.

vantura
VÂNTURÁ, vấntur, vb. I. Tranz. 1. A trece boabele de cereale prin vânturătoare sau a le face să cadă de la o mică înălțime pentru ca vântul să împrăștie impuritățile ușoare. ♦ Fig. A împrăștia, a risipi; a spulbera. 2. A vărsa de mai multe ori un lichid dintr-un vas în altul, pentru a-l răci, pentru a-l amesteca etc. 3. A mișca încoace și încolo, a agita. ♦ Fig. A frământa, a tulbura. 4. Fig. A da în vileag, a povesti, a comenta vorbe, fapte etc. 5. Fig. A cutreiera, a colinda. ♢ Compus: vântură-lemne sau vântură-țară s.m. invar. = om hoinar, aventurier. 6. (Rar; despre vânt) A sufla, a bate peste... – Lat. ventulare (=ventilare).

vanturar
VÂNTURÁR, vânturare, s.n. (Rar) Evantai. – Vânturi (pl. lui vânt) + suf. -ar.

vanturare
VÂNTURÁRE, vânturări, s.f. Acțiunea de a vântura și rezultatul ei; vânturat; fig. frământare, agitație, tulburare. – V. vântura.

vanturat
VÂNTURÁT s.n. Vânturare. Vânturatul grâului. – V. vântura.

vanturatic
VÂNTURÁTIC, -Ă, vânturatici, -ce, adj. (Rar; și substantivat) Neserios, ușuratic, nestatornic, flușturatic. – Vânturi (pl. lui vânt) + suf. -atic.

vanturatoare
VÂNTURĂTOÁRE, vânturători, s.f. 1. Mașină agricolă de sortat, care curăță semințele de impurități printr-un curent de aer produs de un ventilator și prin cernerea restului prin site. 2. Mașină folosită în turnătorie pentru vânturarea amestecurilor. – Vântura + suf. -ătoare.

vanturatura
VÂNTURĂTÚRĂ, vânturături, s.f. Vânturare; (concr.) ceea ce rămâne (ca impuritate) după vânturarea semințelor; pleavă. – Vântura + suf. -ătură.

vanturel
VÂNTURÉL, (1) vânturele, s.n., (2) vânturei, s.m. 1. S.n. Vântuleț. 2. S.m. (Ornit.) Vindereu. – Vânt + suf. -el.

vanturos
VÂNTURÓS, -OÁSĂ, vânturoși, -oase, adj. (Înv.; despre climă, vreme, anotimpuri) Cu vânt, vântos. ♦ Fig. Neserios, ușuratic. – Vânt + suf. -os.

vantusor
VÂNTUȘÓR, vântușoare, s.n. (Rar) Vântuleț. – Vânt + suf. -ușor.

vanzare
VÂNZÁRE, vânzări, s.f. 1. Acțiunea de a vinde și rezultatul ei; vindere. ♢ (Pop.) Vânzare bună! = urare făcută negustorului (sau vânzătorului) de către cumpărător, la plecarea acestuia dintr-o prăvălie. Vânzare silită = vânzare ordonată de autoritatea judiciară pentru datorii neachitate. ♢ Loc. adj. De vânzare = oferit spre vânzare, destinat vinderii, menit să fie vândut. 2. (Concr.) Ceea ce se vinde, obiectul care se vinde; marfă. 3. Trădare. – Vinde + suf. -are.

vanzator
VÂNZĂTÓR, -OÁRE, vânzători, -oare, s.m. și f. 1. Persoană fizică sau juridică care vinde ceva (ocazional sau permanent). ♦ Spec. Persoană care este angajată într-un magazin pentru a efectua vânzarea mărfurilor și pentru a servi clientela. ♢ Expr. (Ir.) Vânzător de piei de cloșcă = negustor fără marfă și fără capital. ♦ (Adjectival) Care este de vânzare, destinat vânzării, de vândut. ♢ Loc. vb. A face (un bun imobil) vânzător = a pune în vânzare, a vinde. 2. Fig. (Adesea adjectival) Trădător, înșelător. – Vinde + suf. -ător.

vanzoleala
VÂNZOLEÁLĂ, vânzoleli, s.f. Faptul de a (se) vânzoli; frământare, agitație, mișcare, vânzolit. – Vânzoli + suf. -eală.

vanzoli
VÂNZOLÍ, vânzolesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) frământa, a (se) zbate, a (se) agita (de colo până colo). 2. Refl. (Înv.) A se război, a se lupta. – Din magh. vonszolni.

vanzolire
VÂNZOLÍRE, vânzoliri, s.f. Acțiunea de a (se) vânzoli și rezultatul ei. – V. vânzoli.

vanzolit
VÂNZOLÍT s.n. (Rar) Vânzoleală. – V. vânzoli.

varare
VÂRẤRE, vârâri, s.f. Acțiunea de a (se) vârî și rezultatul ei. – V. vârî.

varcolac
VÂRCOLÁC, vârcolaci, s.m. I. 1. (În superstiții) Ființă fabuloasă fără reprezentare concretă, care mănâncă Luna și Soarele (provocând fazele Lunii, eclipse etc.) 2. Strigoi. II. Peștișor artificial de metal, întrebuințat ca nadă la pescuitul cu undița. [Var.: vârcoláci, vârcolág, vârgolág, vârcolíc s.m.] – Din bg. vârkolak.

varcolaci
VÂRCOLÁCI s.m. v. vârcolac.

varcolag
VÂRCOLÁG s.m. v. vârcolac.

varcolic
VÂRCOLÍC s.m. v. vârcolac.

varf
VÂRF, vârfuri, s.n. 1. Partea cea mai de sus (ascuțită) a unor obiecte înalte (case, copaci etc.) sau a anumitor forme de relief (deal, munte). ♢ Expr. Asta pune (sau, rar, face) vârf (la toate) = asta întrece orice închipuire sau așteptare, este din cale-afară. (Plin) cu vârf sau încărcat cu vârf = plin de tot, până sus. ♦ Fig. (La pl.) Persoanele care se află în fruntea unei organizații politice, sociale sau administrative, a unui grup social etc. ♦ (Rar) Partea de deasupra, suprafața unei ape. Vârful Oltului. 2. Capăt, extremitate (ascuțită) a unui lucru. Vârful coloanei. ♦ Spec. Extremitate a unei părți a trupului omului sau animalelor. ♢ Loc. adv. Din vârful buzelor = de mântuială, superficial; batjocoritor, sfidător, ironic. (În legătură cu verbe de mișcare) În vârful (sau pe vârfurile) degetelor (sau picioarelor) = tiptil, încet, cu grijă, fără zgomot, ca să nu simtă nimeni. ♢ Expr. A i se sui (cuiva) părul în vârful capului = a i se ridica (cuiva) părul de pe cap (de frică, de spaimă) A i se sui (cuiva) tot sângele în vârful capului, se spune când cineva se aprinde la față din cauza furiei, a rușinii etc. A vorbi în (sau din) vârful limbii (sau buzelor) = a vorbi peltic; p. ext. a vorbi afectat. 3. Punctul de intersecție a laturilor unui unghi sau ale unui triunghi, a muchiilor unei piramide etc. 4. Fig. Moment de intensitate maximă a unei activități. ♢ Ore de vârf = a) (în legătură cu mijloace de transport, magazine sau alte unități de servire a populației) ore de afluență maximă, de mare aglomerație și de solicitare intensă; b) (în legătură cu sursele de apă, de energie electrică, de gaze) ore în care consumul este foarte intens. Vârf de consum = cantitate maximă de energie electrică necesară abonaților unei rețele electrice la anumite ore de zi sau în anumite perioade ale anului. – Din sl. vrŭhŭ.

varfar
VÂRFÁR, vârfare, s.n. 1. Țăpoi cu coada lungă, cu care se poate așeza fânul în vârful stogului. 2. Vârf de munte. – Vârf + suf. -ar.

varfsor
VÂRFȘÓR s.n. v. vârfușor.

varfui
VÂRFUÍ, vârfuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A face vârf unei grămezi. 2. A umple până sus un vas, un recipient etc.; a face să fie plin ochi. 3. Fig. (Despre munți, culmi etc.) A-și înălța, a-și profila vârful. – Vârf + suf. -ui.

varfuit
VÂRFUÍT, -Ă, vârfuiți, -te, adj. 1. Prelungit în formă de vârf, cu vârf; țuguiat, ascuțit. 2. (Despre recipiente) Plin până sus, umplut cu vârf. – V. vârfui.

varfulet
VÂRFULÉȚ, vârfulețe, s.n. Diminutiv al lui vârf; vârfuț, vârfușor; capăt, extremitate (mică). – Vârf + suf. -uleț.

varfusor
VÂRFUȘÓR, vârfușoare, s.n. Vârfuleț. [Var.: vârfșór s.n.] – Vârf + suf. -ușor.

varfut
VÂRFÚȚ s.n. Vârfuleț. [Var.: vârvúț s.n.] – Vârf + suf. -uț.

vargolag
VÂRGOLÁG s.m. v. vârcolac.

vari
VÂRÎ́, vâr, vb. IV. 1. Tranz. A băga, a introduce. ♢ Expr. A-i vârî cuiva (ceva) pe gât = a sili pe cineva să accepte un lucru împotriva voinței, interesului sau plăcerii sale. A-i vârî cuiva (ceva) în cap = a) a face pe cineva să priceapă bine un lucru; b) a face pe cineva să creadă ceea ce nu este adevărat; c) a sugera cuiva ceva. A-și vârî nasul în ceva (sau undeva, în toate) sau a-și vârî nasul unde nu-i fierbe oala = a se amesteca, a interveni (inoportun) în ceva (sau undeva, în toate) sau în lucruri care nu-l privesc. A-și vârî (sau a-i vârî cuiva) mințile în cap = a-și da bine seama (sau a face să-și dea seama) de urmările faptelor sale; a se cuminți sau a se face să se cumințească. A vârî vrajbă (sau zâzanie, intrigă etc.) = a provoca (cu intenție) neințelegeri, ură, intrigi; a învrăjbi. ♦ A înfige, a împlânta. ♦ A investi bani, capital. 2. Tranz. A face (pe cineva) să intre undeva (de bunăvoie sau forțat). ♢ Expr. A vârî pe cineva (de viu) în groapă (sau în mormânt, în pământ) = a) a pricinui moartea cuiva, a omorî pe cineva cu zile; b) a cauza cuiva supărări foarte mari. A vârî (pe cineva) în boală (sau în toate bolile, în sperieți, în toți sperieții, în groază, în răcori) = a speria tare (pe cineva); a îngrozi, a înspăimânta, a înfricoșa. A vârî (pe cineva) la închisoare (sau la pușcărie) = a face să fie închis, întemnițat. 3. Refl. A intra, a se băga în... ♢ Expr. A se vârî sub pielea cuiva = a câștiga (prin mijloace nepermise) încrederea, protecția sau dragostea cuiva. ♦ Tranz. A face ca cineva să fie angajat sau a angaja într-un serviciu. ♦ A se înghesui. ♢ Expr. A se vârî în sufletul cuiva = a plictisi pe cineva, manifestând un interes sau o simpatie prea stăruitoare, prea insistentă, agasantă. ♦ A se amesteca între alții (intervenind într-un sens oarecare). – Din sl. vreti.

varlav
VÂRLÁV, -Ă, vârlavi, -e, adj. (Reg.) Iute în mișcări; vrednic, îndemânatic. – Din scr. vrljav.

varluga
VÂRLÚGĂ s.f. v. zvârlugă.

varsta
VẤRSTĂ^1, vấrste, s.f. 1. Timpul scurs de la nașterea unei ființe până la un anumit moment din viața ei; numărul de ani (și de luni, de zile) prin care se exprimă acest timp; etate. ♢ Președinte de vârstă = președinte al unei adunări ales în persoana celui mai în etate dintre membri. ♢ Loc. adj. În vârstă = bătrân. De-o vârstă cu... = care are același număr de ani cu... Fără vârstă = a cărui vârstă nu se poate preciza, de vârstă incertă. Între două vârste = care nu este nici prea bătrân, nici prea tânăr. 2. Etapă din viața unei ființe caracterizată printr-o anumită fază de dezvoltare. ♢ Vârsta a treia = perioada de după pensionare. 3. Număr de ani împliniți care se cer pentru ca cineva să se bucure de anumite drepturi (civile, politice etc.) 4. (Înv.; în sintagma) Vârsta de mijloc = evul mediu. 5. Cea mai mică subdiviziune a timpului geologic în decursul căreia s-a format un complex de straturi grupate într-un etaj geologic. [Var.: (reg.) vrấstă s.f.] – Din sl. vrusta.

VẤRSTĂ^2, vârste, s.f. (Reg.) 1. Dungă sau bandă de altă culoare (într-o țesătură, în penajul unei păsări etc.); ornament care constă în dungi de altă culoare. 2. Mănunchi de flori, buchet. [Var.: vrấstă s.f.] – Din scr. vrsta.

varstean
VÂRSTEÁN, vârsteni, s.m. (Rar) Persoană considerată în raport cu altă persoană de aceeași vârstă^1 cu ea. – Vârstă^1 + suf. -ean.

varstnic
VẤRSTNIC, -Ă, vấrstnici, -ce, adj. 1. Trecut de epoca tinereții, înaintat în vârstă^1. ♢ Mai vârstnic decât... = mai în vârstă^1 decât... 2. (Înv.; adesea substantivat) De aceeași vârstă^1 (cu altcineva). [Var.: vrấstnic, -ă adj.] – Vârstă^1 + suf. -nic.

varstnicie
VÂRSTNICÍE s.f. (Rar) Vârstă^1 de adult. – Vârstnic + suf. -ie.

varsar
VÂRȘÁR, vârșari, s.m. Pescar care pescuiește cu vârșa. – Vârșă + suf. -ar.

varsa
VẤRȘĂ, vârșe, s.f. Unealtă de pescuit în formă lunguiață, alcătuită dintr-un coș făcut din plasă sau din nuiele de răchită împletite, cu gura îngustă și întoarsă înăuntru în formă de pâlnie; vintir. [Pl. și: vârși] – Din scr. vrša.

varsti
VÂRȘTI interj. Cuvânt care redă zgomotul produs de un animal când țâșnește dintr-un loc. – Onomatopee.

vartecus
VÂRTECÚȘ s.n. v. vârticuș.

vartej
VÂRTÉJ, vârtejuri, s.n. I. 1. Porțiune din masa unui fluid în care acesta, datorită unui obstacol ivit în cale, are o mișcare de rotație; turbion, bulboană. vâltoare, vârticuș. ♦ Rotire a apei (sau a spumei) sub formă de cercuri repetate, în locul unde se cufundă cineva sau ceva. ♦ (Fiz.) Mișcare a unui fluid, în cursul căreia particulele componente au o deplasare complexă de translație și de rotație. 2. Vânt puternic, vijelios, care se învârtește cu viteză pe loc, ridicând în aer obiecte ușoare (praf, hârtii, frunze uscate etc.) ♦ Sul, coloană, trâmbă (de praf, de fum, de zăpadă etc.). ♦ Compus: vârtejul-pământului = a) plantă erbacee cu tulpina târâtoare și cu flori galbene (Medicago orbicularis); b) mică plantă erbacee, cu câte trei frunze la un nod, cu flori roșii dispuse în vârful tulpinii, care crește prin locuri stâncoase din regiunea alpină (Pedicularis verticillata). 3. Mișcare (amețitoare) în cerc. ♦ Fig. Vălmășag care târăște pe cineva ca o vâltoare; amețeală, buimăceală, zăpăceală. 4. Loc în creștetul capului omului sau pe pielea animalelor de unde părul pornește în toate direcțiile. II. Nume dat unor unelte care, atunci când funcționează, descriu o mișcare circulară: a) fus pe care se desfășoară o funie sau un lanț la capătul cărora se află o găleată, și care se învârtește cu ajutorul unei manivele, folosit pentru a scoate apă din puț, pământ din gropi etc.; b) (reg.) unealtă cu care se poate ridica osia carului pentru a se repara roata; c) încuietoare la ușă sau la poartă, compusă dintr-o bucată de lemn care se învârtește în jurul unui cui; d) unealtă din lemn folosită pentru presat (la teascul de stors struguri) sau pentru strâns (la masa dulgherului); e) unealtă de dogărie care servește la strângerea doagelor la butoaie, ciubere etc. – Din bg. vărtež.

varteji
VÂRTEJÍ, vârtejesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) învârteji, a (se) învolbura. – Din vârtej.

vartejitor
VÂRTEJITÓR, -OÁRE, vârtejitori, -oare, adj. (Rar) Care învolburează, răscolește. – Vârteji + suf. -tor.

vartejui
VÂRTEJUÍ, vârtejuiesc, vb. IV. Refl. (Rar) A se învârteji. – Vârtej + suf. -ui.

vartejuire
VÂRTEJUÍRE, vârtejuiri, s.f. (Rar) Faptul de a se vârtejui; învolburare. – V. vârtejui.

vartelnic
VÂRTÉLNIC, -Ă, vârtelnici, -ce, adj. (Rar) Care se învârtește ca o vârtelniță. ♦ (Neobișnuit) Cu vârtejuri, plin de vârtejuri. – Cf. v â r t e l n i ț ă.

vartelnita
VÂRTÉLNIȚĂ, vârtelnițe, s.f. Unealtă de lemn cu ajutorul căreia se deapănă firele de cânepă, de lână, de bumbac; depănătoare. ♦ Mașină care servește la înfășurarea sau la desfășurarea sulurilor ori a sârmelor de metal laminat. – Cf. bg. v ă r t e l k a.

varticus
VÂRTICÚȘ, vârticușuri, s.n. Vârtej (I 1). [Var.: vârtecúș s.n.] – Din [

vartojit
VÂRTOJÍT, -Ă, vârtojiți, -te, adj. (Reg.) Învârtoșat. – Din vârtos.

vartop
VÂRTÓP, vârtoape (vârtopuri), s.n. (Pop.) V. hârtop.

vartos
VÂRTÓS, -OÁSĂ, vârtoși, -oase, adj., adv. I. Adj. 1. Puternic, voinic, viguros, robust. 2. Tare, des, îndesat, solid, dur, dens, compact. ♦ (În expr.) Vârtos la cap = dârz, încăpățânat, îndărătnic. ♦ (Despre vinuri) Care are o concentrație mare de alcool; tare. II. Adv. 1. Cu putere, cu forță, cu tărie, zdravăn. 2. (La comparativ) Mai ales, mai cu seamă, mai mult, cu atât mai mult. – Lat. virtuosus (< virtus, -utis).

vartosie
VÂRTOȘÍE, vârtoșii, s.f. Putere, vigoare, forță. – Vârtos + suf. -ie.

vartute
VÂRTÚTE, vârtuți, s.f. (Înv. și arh.) 1. Putere, tărie, vigoare. ♢ Expr. Om în vârtute = om în putere. A fi tare de vârtute, dar slab de minte = a fi puternic, dar prost. 2. Bărbăție, curaj, vrednicie (războinică). 3. Proprietate, însușire, calitate. – Lat. virtus, -utis.

varvut
VÂRVÚȚ s.n. v. vârfuț.

vasc
VÂSC, s.m. Plantă semiparazită care crește pe ramurile unor copaci, cu frunzele pieloase, totdeauna verzi, cu tulpina ramificată și cu fructul în formă de bobițe albe sau gălbui, folosită ca plantă medicinală (Viscum album). ♢ Compus: vâsc-de-stejar = mărgăritar. – Lat. viscum.

vascos
VÂSCÓS, -OÁSĂ, vâscoși, -oase, adj. Care prezintă vâscozitate; cleios, lipicios. – Lat. viscosus.

vascozitate
VÂSCOZITÁTE s.f. v. viscozitate.

vaslas
VÂSLÁȘ, vâslași, s.m. Persoană care mânuiește vâslele^1, care conduce o ambarcație cu vâsle^1; vâslitor. – Vâslă^1 + suf. -aș.

vasla
VẤSLĂ^1, vâsle, s.f. Unealtă de lemn cu ajutorul căreia se conduce o ambarcație, formată dintr-o parte mai lată, care lovește apa, și dintr-o coadă lungă, de care ține vâslașul; ramă, lopată. – Din sl. veslo.

VẤSLĂ^2, vâsle, s.f. (Reg.) 1. Coardă de viță de vie cu câțiva ciorchini, care se păstrează pentru iarnă. 2. Mănunchi de spice câte poate cuprinde secerătorul cu mâna. – Din bg. sveslo.

vasli
VÂSLÍ, vâslesc, vb. IV. Intranz. A mânui vâslele^1 în apă, făcând să înainteze o ambarcație. – Din vâslă^1. Cf. bg. v e s l j a, scr. v e s l i t i.

vaslire
VÂSLÍRE, vâsliri, s.f. Acțiunea de a vâsli și rezultatul ei; lopătare, vâslit. – V. vâsli.

vaslisoara
VÂSLIȘOÁRĂ, vâslișoare, s.f. Diminutiv al lui vâslă^1. – Vâslă^1 + suf. -ișoară.

vaslit
VÂSLÍT, vâslituri, s.n. Vâslire. – V. vâsli.

vaslitor
VÂSLITÓR, vâslitori, s.m. (Rar) Vâslaș. – Vâsli + suf. -tor.

vasca
VÂȘCÁ, vâșc, vb. I. Intranz. (Reg.) 1. A se mișca din loc; a se urni, a se clinti. ♦ A se foi, a forfoti. 2. Fig. A cârti, a murmura. – Et. nec.

vazdoaga
VÂZDOÁGĂ, vâzdoage, s.f. (Bot.; reg.) Crăiță. – Cf. rus. g v o z d i k a, ucr. h v o z d y k.

vazdogea
VÂZDOGEÁ, vâzdogele, s.f. Diminutiv al lui vâzdoagă. – Vâzdoagă + suf. -ea.

veac
VEAC, veacuri, s.n. 1. Interval de timp de o sută de ani (socotit de obicei de la unitate până la completara unei sute); secol. 2.Interval lung de timp; interval de timp socotit, în mod subiectiv, drept mare. ♦ Veacul de mijloc = evul mediu. Veac de aur = perioadă istorică de înflorire a vieții materiale și culturale. ♦ Loc. adj. și adv. Din veac sau de veacuri = (care există, s-a întâmplat etc.) de foarte multă vreme, din moși-strămoși. ♢ (Reg.) Mers al vremii, stare meteorologică. 3. (La pl.; în forma veci) Veșnicie, eternitate. ♦ Loc. Adj. De veci = etern, veșnic. ♦ Loc. Adv. În veci sau (în) veac de veac etc. = pururea, întotdeauna, mereu; (în construcții negative) niciodată, nicicând. Pe veci = pentru totdeauna. 4. (Pop. și fam.) Viață, existență, trai. ♦ Expr. A-și face (sau a-și duce, a-și trece, a-și petrece) veacul = a trăi (într-un anumit fel). [Pl. și (3, m) veci] – Din sl. věkŭ.

vece
VÉCE, veci, s.f. 1. Organ suprem al puterii în unele orașe rusești în sec. X-XV. 2. Nume dat mai multor organe reprezentative ale puterii de stat din fosta Iugoslavie. – Din scr. veće.

vecernie
VECÉRNIE, vecernii, s.f. 1. Slujbă religioasă care se face spre seară, în ajunul sau în ziua unei sărbători bisericești. 2. Timp al zilei pe la apusul soarelui; chindie. – Din sl. večerĩnja.

vechi
VECHI, VÉCHE, vechi, adj. 1. Care există de mult timp, din alte vremuri; care ține, durează, se face de multă vreme; făcut de mult. ♢ Lumea veche = a) societate dispărută sau pe cale de dispariție; b) antichitate; țările, locuitorii din antichitate; c) nume generic care se dă celor trei continente (Europa, Asia, Africa) cunoscute până la descoperirea Americii. Vorbă veche = vorbă moștenită din timpuri vechi; maximă, zicătoare, proverb. ♦ (Despre limbi) Care s-a vorbit într-o epocă îndepărtată; care este cunoscut (și studiat) sub aspectul ei din trecut (deosebit de cel actual). ♦ (Despre produse agricole, viticole etc.) Din recolta anilor trecuți. ♦ (Despre alimente și produse alimentare, farmaceutice etc.) Obținut, recoltat, preparat de multă vreme; care și-a pierdut calitățile inițiale; lipsit de gust, alterat, stricat. 2. Care a fost întrebuințat mult și este stricat, uzat. 3. (Rar) Bătrân. ♦ Fig. Îmbătrânit (înainte de vreme). ♦ Care exercită de mult o profesiune. 4. (Marcând raportul dintre oameni) Cu care cineva are relații, se cunoaște de multă vreme. 5. Care a îndeplinit în trecut o anumită funcție, a avut o anumită ocupație etc. pe care n-o mai are în prezent. 6. (Despre ființe) Care a trăit într-un trecut îndepărtat; (despre obiecte, fenomene etc.) care a existat într-o epocă anterioară; perimat. ♢ Loc. adj. și adv. (Înv.) Din vechi = din vechime, de demult. ♦ Care nu se mai întrebuințează, nu mai prezintă interes, ieșit din uz. ♦ (Substantivat, n.) Ceea ce nu mai corespunde timpului sau stadiului dintr-un moment dat, ceea ce este depășit, perimat, pe cale de dispariție. – Lat.pop. veclus (= vetulus).

vechie
VECHÍE, s.f. (Înv.) Vechime; antichitate. – Vechi + suf. -ie.

vechil
VECHÍL, vechili, s.m. 1. (În trecut) Persoană care supraveghea și administra munca de pe o moșie, om de încredere al unui moșier; administrator de moșie. 2. (Înv.) Avocat. – Din tc. vekil.

vechime
VECHÍME s.f. 1. Faptul de a fi vechi, de a exista de multă vreme; însușirea, caracterul, starea a ceea ce este vechi. ♦ Numărul de ani pe care cineva i-a prestat într-o slujbă, într-o funcție. 2. Vreme de demult, timpuri îndepărtate; antichitate, vechie. – Vechi + suf. -ime.

vechitura
VECHITÚRĂ, vechituri, s.f. 1. Lucru vechi sau învechit, uzat; spec. haină uzată, zdreanță. 2. (Rar) Vechie (1); uzură. – Vechi + suf. -tură.

vecie
VECÍE s.f. Eternitate, veșnicie. ♢ Loc. Adj. și adv. Pe vecie = veșnic, etern. – Veac + suf. -ie.

vecin
VECÍN, -Ă, vecini, -e, adj., subst. I. 1. Adj. Care este, se află, stă alături, în apropiere de cineva sau de ceva. 2. S.m. și f. Persoană care trăiește, locuiește, se află alături sau în apropiere de cineva ori de ceva; popor, stat etc. care este vecin (I1) cu alt popor, cu alt stat etc. ♢ Loc. adv. Prin (sau în) vecini = prin (sau în) apropiere, (pe undeva pe) alături. II. S.m. Țăran aservit stăpânului feudal din Moldova medievală, obligat să facă acestuia prestații în muncă sau să dea contribuții în natură ori în bani; rumân, iobag. – Lat. vicinus.

vecinatate
VECINĂTÁTE, vecinătăți, s.f. I. 1. Starea, situația cuiva sau a ceva care este, se află, locuiește, trăiește alături, în apropiere de altcineva sau de altceva; raportul dintre doi sau mai mulți vecini. 2. Loc vecin cu cineva sau cu ceva; împrejurime. 3. Cei care sunt sau locuiesc alături sau în apropiere (față de alții sau față de un loc dat). II. Stare de vecin (II); vecinie, rumânie, iobăgie. – Lat. vicinitas, -atis.

vecinic
VÉCINIC, -Ă adj. v. veșnic.

vecinicie
VECINICÍE s.f. v. veșnicie.

vecinie
VECINÍE s.f. Vecinătate (II). – Vecin + suf. -ie.

vecsel
VÉCSEL, vecsele, s.n. (Germanism înv.) Poliță. – Din germ. Wechsel.

vector
VECTÓR, vectori, s.m. Mărime matematică sau fizică definită printr-o valoare numerică, o unitate de măsură, o direcție și un punct de aplicație (reprezentată grafic printr-un segment de dreaptă orientat). ♢ (Adjectival) Rază vectoare. – Din fr. vecteur.

vectorial
VECTORIÁL, -Ă, vectoriali, -e, adj. Care aparține vectorului, privitor la vector, care folosește vectorii. ♢ Calculul vectorial = ramură a matematicii care se ocupă cu studiul operațiilor făcute cu vectori. [Pr.: -ri-al] – Din fr. vectoriel.

vectormetru
VECTORMÉTRU, vectormetre, s.n. (Elt.) Aparat electric pentru măsurarea caracteristicilor curenților alternativi. – Din fr. vecteurmètre.

vecui
VECUÍ, vecuiesc, vb. IV. Intranz. (Pop.) A locui, a trăi, a petrece vreme îndelungată undeva sau cu cineva. – Veac + suf. -ui.

vede
VÉDE s.f. pl. Nume dat culegerii de texte religioase și literare scrise în sanscrita veche, care reprezintă primele documente literare din India. – Din fr. Védas.

vedea
VEDEÁ, văd, vb. II. I. 1. Tranz și refl. recipr. A (se) percepe cu ajutorul văzului. ♢ Loc. Adv. Pe văzute = a) în fața tuturor, în mod deschis; b) cu condiția de a vedea cu propriii săi ochi. ♢ Expr. (tranz.) A vedea lumina zilei = a se naște. (Fam.) Cum te văd și cum mă vezi = evident, clar, sigur, categoric. 2. Tranz. A fi de față, a asista, a fi martor la o întâmplare, la un eveniment. 3. Tranz. A cerceta (cu privirea sau cu mintea) pentru a se convinge de ceva. ♦ Intranz. A pătrunde, a descifra (cu privirea). ♦ P. gener. A cerceta, a căuta. 4. Refl. A fi, a ajunge, a se pomeni, a se găsi într-o anumită situație. 5. Tranz. și refl. Recipr. A (se) întâlni undeva. ♢ Expr. (Refl. recipr.) Să ne vedem sănătoși (sau cu bine)! formulă de salut la despărțire. ♦ Tranz. A vizita. 6. Intranz. A avea grijă, a îngriji, a se ocupa (de cineva sau de ceva). ♦ Tranz. (Pop.) A ajuta. 7. Tranz. A căpăta, a primi, a se alege cu ceva. II. 1. Tranz. A-și da seama, a remarca, a constata, a observa. ♢ Expr. Ce să vezi? sau ce să vadă? formulă prin care se exprimă mirarea față de ceva neașteptat. ♦ A lua în considerație; a considera, a socoti. ♢ Expr. A fi bine văzut = a fi apreciat pentru calitățile sale (profesionale). 2. Tranz. A înțelege, a pricepe. ♦ A-și imagina, a-și închipui; a interpreta. 3. Refl. impers. A părea, a se arăta. ♢ Expr. Se vede că... sau se vede treaba (ori lucrul) că... = e probabil, pesemne. 4. Intranz. (La imperativ) A lua seama, a avea grijă să... Vezi de te silește..., că, uite, avem oaspeți. ♦ (Cu valoare de interjecție) Cuvînt cu care se atrage atenția cuiva asupra celor ce urmează. Lat. – videre.

vedenie
VEDÉNIE, vedenii, s.f. 1. Halucinație; nălucă, fantomă. ♦ (Rar) Miraj. ♦ Ființă care apare în mod nedeslușit sau neașteptat, care sperie prin aspectul ei ciudat; arătare. 2. (Înv.) Imagine, reprezentare. 3. (Pop.) Vedere (I 1). – Din sl. vidĕnije (după vedere).

vedere
VEDÉRE, vederi, s.f. I. 1. Faptul de a (se) vedea; percepere a imaginilor cu ajutorul văzului; vedenie. ♢ Loc. adv. La vedere = în văzul tuturor, în public, deschis. Din vedere = a) (numai) privind; (numai) după înfățișare, fără a-l fi cunoscut personal; b) la repezeală. ♢ Loc. prep. În vederea... = în scopul..., pentru... ♢ Expr. A avea pe cineva în vedere = a se interesa de aproape de cineva, a avea grijă (de cineva), a ține în evidență pentru un anumit scop. A avea ceva în vedere = a avea o intenție, a-și face un plan, a urmări realizarea unui scop. A pune (cuiva ceva) în vedere = a face cunoscut, a comunica cuiva o hotărâre; a avertiza. A trece cu vederea = a nu ține seamă, a nu lua în seamă; a scuza cuiva o greșeală; a omite. (Reg.) La bună vedere! formulă de salut la despărțire. ♦ (Pop.) Întâlnire (pusă la cale de părinți sau de pețitori) între două persoane de sex opus, pentru mijlocirea unei căsătorii. 2. Simțul văzului; ochii. ♢ Expr. A avea vederea scurtă sau a fi scurt de vedere = a fi miop. 3. Înfățișare, chip, aspect. 4. Priveliște, peisaj. ♦ Fotografie înfățișînd un peisaj; carte poștală ilustrată. II. (Mai ales la pl.) Părere, idee, concepție, convingere. – V. vedea.

vedeta
VEDÉTĂ, vedete, s.f. I. 1. Actor sau actriță care deține un rol principal într-un spectacol, mai ales într-un film (și se bucură de renume, de mare popularitate); sportiv de mare talent și popularitate; p. ext. persoană care vrea să iasă în evidență, să epateze. II. Navă mică (de război) care navighează pe fluvii sau în apropierea litoralului, pe o rază redusă de acțiune. III. Rând dintr-un text, tipărit cu caractere mai grase, spre a fi scos în evidență față de rest. – Din fr. vedette.

vedetism
VEDETÍSM s.n. Preocupare, tendință de a se pune în evidență cu orice preț, de a epata; atitudine de afirmare exagerată a calităților proprii (specifică mai ales unui actor sau unui sportiv). – Vedetă + suf. -ism.

vedic
VÉDIC, -Ă, vedici, -ce, adj. referitor la vede, al vedelor. – Din fr. védique.

vedrisoara
VEDRIȘOÁRĂ, vedrișoare, s.f. (Rar) Vedriță. – Vadră + suf. -ișoară.

vedrita
VEDRÍȚĂ, vedrițe, s.f. Diminutiv al lui vadră; vedrișoară. – Vadră + suf. -iță.

vegeta
VEGETÁ, vegetez, vb. I. Intranz. 1. (Despre plante) A trăi, a crește, a se dezvolta. 2. Fig. (Despre oameni) A trăi fără a realiza nimic, a duce o viață obscură, lipsită de activitate. – Din fr. végéter, lat. vegetare.

vegetal
VEGETÁL, -Ă, vegetali, -e, adj. 1. Care ține de plante, privitor la plante, de plante. ♦ (Substantivat, f.) Plantă. 2. Extras din plante. ♢ Cărbune vegetal = pulbere neagră foarte fină care se obține prin pulverizarea cărbunelui de lemn și care are întrebuințări în medicină. – Din fr. végétal.

vegetare
VEGETÁRE, vegetări, s.f. Faptul de a vegeta. – V. vegeta.

vegetarian
VEGETARIÁN, -Ă, vegetarieni, -e, adj., s.m. și f. 1. Adj. (Despre alimentație, dietă etc.) Care se bazează (numai) pe produse vegetale (și pe lactate). 2. S.m. și f. Adept al vegetarianismului. ♢ (Adjectival) Persoană vegetariană. [Pr.: -ri-an] – Din fr. végétarien.

vegetarianism
VEGETARIANÍSM s.n. Regim alimentar sau sistem de alimentație format (numai) din vegetale (și din produse lactate). [Pr.: -ri-a-] – Vegetarian + suf. -ism. Cf. fr. v é g é t a r i s m e.

vegetativ
VEGETATÍV, -Ă, vegetativi, -e, adj. 1. Care indică natura proceselor fiziologice ce se petrec în afara controlului voluntar și se realizează într-un sector special al sistemului nervos central (supus controlului și conducerii scoarței). ♢ Sistem nervos vegetativ = sistem nervos care inervează organele interne. 2. Care se referă la organe sau părți ale plantelor (altele decât cele de reproducere sexuată). ♢ Înmulțire vegetativă = înmulțire asexuată prin bulbi, rizomi, butași etc. (și nu prin semințe spori). – Din fr. végétatif, it. vegetativo.

vegetatie
VEGETÁȚIE, vegetații, s.f. 1. Totalitatea plantelor dintr-o regiune, zonă, țară etc., distribuite și asociate după anumite condiții naturale; mulțime de plante. 2. Excrescență care se formează, se dezvoltă pe corpul omului sau al animalelor; polip. [Var.: vegetațiúne s.f.] – Din fr. végétation, lat. vegetatio, -onis.

vegetatiune
VEGETAȚIÚNE s.f. v. vegetație.

veghe
VÉGHE, (rar) veghi, s.f. 1. Stare a celui care nu doarme; trezie. ♦ Priveghi (la un mort). 2. Ocrotire, pază, strajă. 3. (Mar.) Explorare a orizontului pentru a descoperi nave, avioane sau uscatul; p. ext. totalitatea persoanelor care execută această misiune. – Din veghea (derivat regresiv).

veghea
VEGHEÁ, veghez, vb. I. 1. Intranz. A sta treaz noaptea, a nu dormi în timpul nopții. 2. Tranz. A îngriji un bolnav (stând noaptea la căpătâiul lui). 3. Tranz. A păzi, a sta de strajă. ♦ A supraveghea o activitate; a fi atent la ceva. – Lat. vigilare.

vegheat
VEGHEÁT, -Ă, vegheați, -te, adj. (Înv.) Care veghează; treaz; vigilent, precaut. – V. veghea.

veghere
VEGHÉRE, vegheri, s.f. Acțiunea de a veghea; veghe, pază, strajă. – V. veghea.

veghetor
VEGHETÓR, -OARE, veghetori, -oare, adj. (Rar) Care veghează, care păzește. – Veghea + suf. -tor.

vehement
VEHEMÉNT, -Ă, vehemenți, -te, adj. (Despre oameni și manifestările lor) Violent, impetuos, furtunos. – Din fr. véhément, lat. vehemens, -ntis.

vehementa
VEHEMÉNȚĂ s.f. Violență, înfocare, impetuozitate (în manifestări, ton). – Din fr. véhémence, lat. vehementia.

vehicul
VEHÍCUL, vehicule, s.n. Mijloc de transport pe o cale de comunicație terestră, subterană, aeriană, cosmică, pe (sau sub) apă. – Din fr. véhicule, lat. vehiculum.

vehicula
VEHICULÁ, vehiculez, vb. I. Tranz. (Rar) A face să circule, a difuza, a transmite, a răspândi; – Din fr. véhiculer.

veioza
VEIÓZĂ, veioze, s.f. Lampă (mică) de noapte cu abajur. – Din fr. veilleuse.

vel
VEL adj. invar. (Preceda un titlu sau un rang boieresc în evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Mare. Vel logofăt. – Din sl. veliĩ.

velar
VELÁR^1, -Ă, velare, adj.n. și f., s.f. (Sunet) care se articulează în partea posterioară a cavității bucale, prin atingerea sau prin apropierea rădăcinii limbii de vălul palatului. – Din fr. vélaire.

VELÁR^2, velari, s.m. Muncitor sau marinar specializat în confecționarea și repararea velelor. ♦ Marinar care execută manevra navelor sau a ambarcațiilor cu vele. – Cf. it. v e l a i o, fr. v o i l i e r.

velarium
VELÁRIUM s.n. Pânză mare care acoperea teatrele sau arena circului la romani. [Pr.: -ri-um] – Din lat. velarium, fr. vélarium.

velatura
VELATÚRĂ, velaturi, s.f. Totalitatea velelor unei nave cu pânze. – Din it. velatura.

vela
VÉLĂ, vele, s.f. Pânză de corabie, care asigură deplasarea navei sub acțiunea vântului; p. ext. corabie, ambarcație cu pânze. ♦ (La pl.) Sport care se practică cu ajutorul ambarcațiunilor cu pânze. – Din it. vela.

velarie
VELĂRÍE^1, velării, s.f. 1. Meseria velarului^2. 2. Atelier în care se confecționează vele și obiecte din pânză de vele. – Velar^2 + suf. -ie.

VELĂRÍE^2, velării, s.f. Obiecte din pânză de vele de la bordul navelor. – Velă + suf. -ărie.

veleat
VELEÁT, (rar) veleaturi, s.n. (Înv. și pop.) 1. Timp fixat, hotărât pentru realizarea a ceva; dată, termen; p. ext. an. ♢ Expr. A-i trece (cuiva) veleatul = a-i trece (cuiva) vremea, epoca, timpul. 2. Durată a vieții, trai. ♦ (În construcție cu verbele „a veni”, „a sosi”) Sfârșitul vieții; moartea. [Var.: văleát s.n.] – Din sl. vŭlĕto „în anul...”.

veleitar
VELEITÁR, -Ă, veleitari, -e, adj., s.m. și f. (Livr.) 1. Adj. Care manifestă, exprimă, trădează o veleitate. 2. S.m. și f. Persoană care are anumite dorințe, pretenții, ambiții (nejustificate). [Pr.: -le-i-] – Din fr. velléitaire.

veleitate
VELEITÁTE, veleități, s.f. (Livr.) Dorință, pretenție, ambiție (nejustificată). [Pr.: -le-i-] – Din fr. velléité.

velicorus
VELICORÚS, -Ă, velicoruși, -se, s.m. și f. Persoană care face parte din ramura cea mai numeroasă a poporului rus. – Din rus. velikorus.

velier
VELIÉR, veliere, s.n. (Rar) Corabie. – Din it. veliero.

velin
VELÍN, -Ă, veline, adj. (În sintagmele) Hârtie velină sau carton velin = hârtie sau carton de calitate foarte bună, de culoare foarte albă, preparate dintr-o pastă fină. – Din fr. vélin.

velinta
VELÍNȚĂ, velințe, s.f. Țesătură țărănească groasă de lână albă sau vărgată în diferite culori, de obicei împâslită la piuă, întrebuințată ca pătură, cuvertură, covor etc. [Pl. și: velinți] – Cf. ngr. v e l é n t z a, scr. v e l e n a c.

velist
VELÍST, -Ă, veliști, -ste, s.m. și f. Sportiv care participă la concursuri de vele. – Velă + suf. -ist.

velit
VELÍT, veliți, adj. (În evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Care ocupa primul loc în ierarhia boierilor; de rangul întâi; mare. – Vel + suf. -it.

velnicer
VELNICÉR, velniceri, s.m. (Reg.) Proprietar al unei velnițe; persoană care lucrează la o velniță; povarnagiu. – Velniță + suf. -ar.

velnis
VÉLNIȘ, velniși, s.m. Arbore înalt cu scoarța cenușie-brună, cu frunze asimetrice, cu flori verzui sau roșietice dispuse în umbele; vânj (Ulmus levis). – Et. nec.

velnita
VÉLNIȚĂ, velnițe, s.f. (Reg.) Instalație rudimentară (la țară) pentru fabricarea rachiului, țuicii, spirtului; povarnă. – Din ucr. vynnyc'a.

velociped
VELOCIPÉD, velocipede, s.n. Veche bicicletă care avea roțile inegale. – Din fr. vélocipède.

velocipedist
VELOCIPEDÍST, -Ă, velocipediști, -te, s.m. și f. Persoană care circulă cu velocipedul. – Din fr. vélocipèdiste.

velocitate
VELOCITÁTE, s.f. (Livr.) Iuțeală, repeziciune, viteză. – Din fr. vélocité, it. velocitá.

velodrom
VELODRÓM, velodromuri, s.n. Pistă special amenajată, de formă circulară și înclinată, pentru cursele de biciclete (sau de motociclete). – Din fr. vélodrome.

velografie
VELOGRAFÍE, velografii, s.f. (Tipogr.) Procedeu de tipar înalt pentru obținerea de tipare artistice asemănătoare fotografiei. – Din fr. velographie.

velur
VELÚR, s.n. 1. Catifea. ♦ Țesătură din lână de calitate superioară, supusă unor procese tehnologice, datorită cărora capătă aspect de catifea. 2. Piele tăbăcită de taurine, scămoșată pe una dintre părți și folosită mai ales pentru fețe de încălțăminte. [Var.: (înv.) velúră s.f.] – Din fr. velours.

velurat
VELURÁT, -Ă, velurați, -te, adj. Scămoșat pe o parte; cu aspect de velur. – Velur + suf. -at.

velura
VELÚRĂ s.f. v. velur.

venal
VENÁL, -Ă, venali, -e, adj. (Livr.) Care este lipsit de scrupule, care face orice lucru (reprobabil) pentru bani. – Din fr. vénal, lat. venalis.

venalitate
VENALITÁTE, (2) venalități, s.f. 1. (Livr.) Însușirea, caracterul a ceea ce este venal. 2. Faptă venală. – Din fr. vénalité.

vena
VÉNĂ, vene, s.f. 1. Vână (I 1). 2. Fig. (Livr.) Conjunctură favorabilă; șansă, noroc (la un joc de noroc). – Din fr. veine, lat. vena.

vendeta
VENDÉTĂ, vendete, s.f. Act de răzbunare sângeroasă pentru o injurie, un omor, divulgarea unui secret etc., frecvent în Corsica și Sicilia, care se extinde și se transmite asupra tuturor rudelor victimei, obligate să se răzbune cu orice preț; p. ext. ură puternică, sete de răzbunare nestăpânită. – Din it. vendetta.

venectazie
VENECTAZÍE, venectazii, s.f. (Med.) Dilatație a unei vene. – Din germ. Venektasie.

venera
VENERÁ, venerez, vb. I. Tranz. A respecta în mod deosebit, a cinsti în cel mai înalt grad, a manifesta o prețuire profund respectuoasă pentru cineva sau ceva. – Din fr. vénérer, lat. venerari.

venerabil
VENERÁBIL, -Ă, venerabili, -e, adj. (Adesea substantivat) Care inspiră cel mai profund respect, care este vrednic de o stimă, de o considerație deosebită. ♢ Vârstă venerabilă, se spune despre vârsta unui om foarte bătrân. – Din fr. vénération.

venerare
VENERÁRE, venerări, s.f. (Rar) Faptul de a venera – V. venera.

veneratie
VENERÁȚIE s.f. Respect profund, stimă deosebită, prețuire adânc respectuoasă pentru cineva sau ceva. [Var.: (înv.) venerațiúne s.f.] – Din fr. vénération, lat. veneratio, -onis.

veneratiune
VENERAȚIÚNE, s.f. v. venerație.

venerian
VENERIÁN, -Ă, venerieni, -e, adj. Veneric. [Pr.: -ri-an] – Din fr. vénérien.

veneric
VENÉRIC, -Ă, venerici, -ce, adj. (Despre boli) Care se răspândește prin contact sexual; care afectează organele genitale; venerian. – Din germ. venerisch.

venerolog
VENEROLÓG, -Ă, venerologi, -ge, s.m și f. Specialist în venerologie. – Din venerologie (derivat regresiv). Cf. rus. v e n e r o l o g.

venerologie
VENEROLOGÍE s.f. Ramură a medicinii care se ocupă cu studierea și tratarea bolilor venerice. – Din fr. vénérologie.

venesectie
VENESÉCȚIE, venesecții, s.f. Deschidere pe cale operatorie a peretelui unei vene pentru a face să se elimine, în scop terapeutic, o cantitate de sânge. – Din engl. venesection.

venet
VENÉT, veneți, s.m. (La pl.) Populație indo-europeană așezată în antichitate în nord-estul Peninsulei Italice și supusă de romani; (și la sg.) persoană care făcea parte din această populație. – Din fr. Vénètes.

venetic
VENETÍC, -Ă, venetici, -ce, subst. I. S.m. și f. (Adesea peior.) Persoană venită undeva din alte locuri și considerată străină în locul unde s-a stabilit. II. S.m. Veche monedă venețiană din aur, care a circulat în trecut și în țările românești. ♢ (Adjectival) Galben venetic. – Din ngr. venétikos, (II) și tc. venedik.

venetian
VENEȚIÁN, -Ă, venețieni, -e s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană născută și crescută în Veneția. 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din Veneția. [Pr.: -ți-an] – Veneția (n. pr.) + suf. -ean.

venezuelan
VENEZUELÁN, -Ă, venezuelani, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Venezuelei sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Venezuelei sau populației ei, privitor la Venezuela sau la populația ei. [Pr.: -zu-e-. – Var.: venezuelián s.m. și f., adj.] – Din fr. vénézuélien.

venezuelian
VENEZUELIÁN, -Ă s.m și f., adj. v. venezuelan.

venezuelit
VENEZUELÍT, -Ă, venezueliți, -te, adj. (Rar) Venezuelan. [Pr.: -zu-e-] – Venezuela (n. pr.) + suf. -it.

vengherca
VENGHÉRCĂ, vengherci, s.f. (înv. și reg.) Haină scurtă de postav îmblănită (împodobită cu șireturi sau cu brandenburguri). [Var.: vinghércă s.f.] – Din rus. vengherka.

veni
VENÍ, vin, vb. IV. Intranz. 1. A se deplasa înspre persoana care vorbește sau despre care se vorbește; a se apropia de un loc, de o așezare; p. ext. a merge, a trece pe lângă sau printr-un anumit loc. ♢ Expr. Du-te-vino subst. = mișcare, circulație intensă, neîntreruptă și în ambele sensuri. Vino-ncoace subst. = a) farmec, drăgălășenie, atracție irezistibilă; b) (rar) ademenire, ispită, păcat. ♦ A merge împreună cu cineva sau în urma cuiva. ♢ Expr. (Pop.) A veni după cineva = a se căsători cu cineva. ♦ A intra (în locul, în spațiul unde se află vorbitorul). ♢ Expr. (Pop.) A veni în slujbă = a se angaja, a intra în slujba cuiva. ♦ (Despre ape) A curge (la vale); a inunda, a se revărsa. ♢ Expr. (Pop.) A veni mare = a-și ridica mult nivelul, a se umfla, a crește, a se revărsa. ♦ A se deplasa la suprafața apei dintr-un punct mai îndepărtat către unul mai apropiat. ♦ A merge, a se deplasa, a zbura prin aer dintr-un punct mai îndepărtat către unul mai apropiat. ♦ A năvăli asupra sau împotriva cuiva. 2. A sosi, a ajunge undeva sau la cineva (pornind dintr-un punct anumit). ♢ Expr. A veni pe lume = a se naște. ♦ (Despre obiecte) A fi adus, trimis, expediat de cineva, de undeva. ♦ (Despre publicații) A sosi periodic undeva, a fi difuzat. ♦ (Despre zgomote, cuvinte, mirosuri etc.) a ajunge (până) la persoana care vorbește sau la ființa despre care se vorbește ori într-un loc determinat. 3. A se duce în vizită (sau în treacăt la cineva sau undeva, a trece pe la cineva; a se prezenta; p. ext. a apărea, a se ivi. ♢ Expr. A-i veni (cuiva) lacrimile = a plânge sau a fi gata să plângă. A-i veni (cuiva) în (sau prin) minte (sau cap) = a se gândi dintr-o dată la ceva, a-și aminti de ceva. Ce-i vine cuiva pe limbă = ce exprimă cineva spontan și fără discernământ într-un moment de surescitare. Cum (sau ce) îi vine cuiva la gură = cu termeni ireverențioși, cu

venin
VENÍN, (rar) veninuri, s.n. 1. Substanță toxică

venina
VENINÁ vb. I. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) învenina. – Din venin.

veninarita
VENINÁRIȚĂ, veninarițe, s.f. Plantă erbacee cu flori albe sau trandafirii, care se folosește în medicină pentru proprietățile ei iritante și purgative; avrămeasă (Gratiola officinalis). – Venin + suf. -ariță.

veninat
VENINÁT, -Ă, veninați, -te, adj. (Pop.) Înveninat. – V. venina.

veninos
VENINÓS, -OÁSĂ, veninoși, -oase, adj. Care conține sau secretă venin (1); care este otrăvit, care poate otrăvi. ♦ Fig. Răutăcios, dușmănios; plin de răutate. – Lat. venenosus sau venin + suf. -os.

venire
VENÍRE, veniri, s.f. Acțiunea de a veni și rezultatul ei; sosire, apariție; prezentare; venită. ♦ Năvălire. – V. veni.

venit
VENÍT, -Ă, (1) venituri, s.n., (2) veniți, -te, s.m. și f. 1. S.n. Sumă de bani care revine unei persoane sau firme dintr-o activitate prestată sau din proprietatea deținută, într-o perioadă de timp; câștig, beneficiu. ♢ Venit național = indicator macroeconomic al rezultatelor activității (anuale) reprezentând suma veniturilor încasate de posesorii factorilor de producție care participă direct sau indirect la producție. 2. S.m. și f. Persoană care vine, se prezintă undeva, la cineva. ♢ Nou venit = persoană

venita
VENÍTĂ s.f. (Pop.) Venire. – V. veni.

venos
VENÓS, -OASĂ, venoși, -oase, adj. Care aparține venei (1), privitor la venă, care se face prin venă, circulă prin venă sau se află în regiunea venelor. – Din fr. veineux, lat. venosus.

venozitate
VENOZITÁTE s.f. Modul de distribuire a venelor în corp sau într-un organ al corpului. – Din fr. vénosité.

ventil
VENTÍL, ventile, s.n. Piesă care servește ca organ de închidere a unei supape. [Pl. și: ventiluri] -Din germ. Ventil.

ventila
VENTILÁ, ventilez, vb. I. Tranz. A împrospata aerul (viciat) dintr-un spațiu închis prin deplasarea și înlocuirea lui. ♦ Refl. pas. Fig. (Despre idei, știri, proiecte) A fi pus în circulație, a ajunge obiect de discuție. – Din fr. ventiler, lat. ventilare.

ventilare
VENTILÁRE, ventilări, s.f. Acțiunea de a (se) ventila și rezultatul ei; ventilație. – V. ventila.

ventilator
VENTILATÓR, ventilatoare, s.n. Aparat sau organ al unei mașini cu care se împrospătează aerul (viciat) într-un spațiu închis (prin deplasarea și înlocuirea lui), cu care se produc curenți de aer în uscătorii etc. – Din fr. ventilateur.

ventilatie
VENTILÁȚIE, ventilații, s.f. 1. Împrospătare a aerului (viciat) dintr-un spațiu închis; ventilare, aerație. ♢ Ventilație pulmonară = proces fiziologic de circulație a aerului prin căile respiratorii și plămâni, prin alternarea ritmică a inspirației și expirației. 2. Sistem, aparat, instalație pentru realizarea ventilației (1). – Din fr. ventilation, lat. ventilatio.

ventral
VENTRÁL, -Ă, ventrali, -e, adj. Care ține de pântece, privitor la pântece, din regiunea pântecelui; p. gener. care aparține părții anterioare a corpului uman sau a unui organ al omului; care aparține părții inferioare a corpului unui animal; privitor la aceste părți. – Din fr. ventral, lat. ventralis.

ventricea
VENTRICEÁ, ventricele, s.f. (Bot.) Ventrilică (1). – Et. nec.

ventricul
VENTRÍCUL, ventricule, s.n. (Anat.) Cavitate naturală, de dimensiuni reduse, în interiorul unor organe. – Din fr. ventricule, lat. ventriculus.

ventricular
VENTRICULÁR, -Ă, ventriculari, -e, adj. Care ține de ventricule, privitor la ventricule, din regiunea ventriculelor. – Din fr. ventriculaire.

ventriculografie
VENTRICULOGRAFÍE, ventriculografii, s.f. (Med.) Radiografie a ventriculilor cerebrali sau ai inimii. – Din fr. ventriculographie.

ventrilica
VENTRILÍCĂ, ventrilici, s.f. 1. Plantă erbacee cu tulpina culcată sau agățătoare și cu flori albastre, care cresc la subsuoara frunzelor; ventricea. (Veronica tournefortii). 2. Plantă erbacee păroasă, cu tulpina târâtoare la bază și ridicată la vârf, cu flori albastre, albe sau albe trandafirii, cu dungi închise (Veronica officinalis). – Et. nec.

ventriloc
VENTRILÓC, -Ă, ventriloci, -ce s.m. și f. Persoană care poate rosti cuvintele fără a mișca buzele și fără a deschide gura, dând impresia că vorbește din abdomen. [Var.: ventrilóg, -ă s.m. și f.] – Din fr. ventriloque.

ventrilog
VENTRILÓG, -Ă, s.m. și f. v. ventriloc.

ventru
VÉNTRU, ventre, s.n. (Fiz.) Punct, linie, suprafață a unui sistem de unde staționare, în care amplitudinea vibrației are valoare maximă. – Din fr. ventre.

venturimetru
VENTURIMÉTRU, venturimetre, s.f. Instrument care măsoară debitul unui curent de fluid într-o conductă de apă. – Din it. venturimetro.

ventuza
VENTÚZĂ, ventuze, s.f. 1. Organ în formă de disc al unor animale (acvatice), care le permite să se fixeze pe diferite corpuri. 2. Pahar special de sticlă, cu marginea superioară puțin răsfrântă, care se aplică (prin crearea de vid în interior) pe pielea unui bolnav, pentru a provoca o mică congestie locală a sângelui (în scop curativ). 3. Aparat în formă de clopot, cu ajutorul căruia se scoate aerul care împiedică circulația unui lichid într-o conductă. – Din fr. ventouse.

venusian
VENUSIÁN, -Ă, venusieni, -e, adj., s.m. și f. (Presupus locuitor) de pe planeta Venus. [pr.: -si-an] – Din fr. venusien.

venust
VENÚST, -Ă, venuști, -ste, adj. (Livr.) Care are o frumusețe feminină voluptoasă. – Din fr. vénuste.

veracitate
VERACITÁTE s.f. (Livr.) Veridicitate. – Din fr. véracité, lat. veracitas, -atis.

veranda
VERÁNDĂ, verande, s.f. Galerie exterioară (balcon sau terasă acoperită), închisă adesea cu pereți având numeroase ferestre, care alcătuiește anexa unei locuințe. – Din fr. véranda.

verb
VERB, verbe, s.n. 1. Parte de vorbire care exprimă o acțiune sau o stare și care se caracterizează prin flexiune proprie. 2. (Livr.; la sg.) Mijloc, fel de exprimare; limbaj; cuvânt. – Din fr. verbe, lat. verbum.

verbal
VERBÁL, -Ă, verbali, -e, adj. 1. Care se face, se transmite, se comunică prin viu grai, din gură în gură; care caracterizează graiul viu, vorbirea; oral. 2. Care aparține verbului (1), privitor la verb, de verb. ♢ Flexiune verbală = conjugare (2). – Din fr. verbal, lat. verbalis.

verbalism
VERBALÍSM s.n. Tendință de a da mai multă importanță cuvintelor decât ideilor exprimate prin ele; abuz de cuvinte în exprimarea unor idei. – Din fr. verbalisme.

verbaliza
VERBALIZÁ, verbalizez, vb. I. Tranz. A exprima în cuvinte o idee, o experiență etc. – Din fr. verbaliser.

verbalizare
VERBALIZÁRE, verbalizări, s.f. Acțiunea de a verbaliza și rezultatul ei. – V. verbaliza.

verbalizat
VERBALIZÁT, -Ă, verbalizați, -te, adj. Care a fost expus, exprimat în cuvinte. – V. verbaliza.

verbiaj
VERBIÁJ s.n. (Franțuzism) Abundență de cuvinte inutile; vorbărie, flecăreală. [Pr.: -bi-aj] – Din fr. verbiage.

verbina
VERBÍNĂ, verbine, s.f. Numele mai multor specii și varietăți de plante erbacee decorative cu frunze dințate, ascuțite la vârf și acoperite cu peri, cu flori roșii, albe, purpurii sau liliachii; vervenă (Verbena); plantă aparținând uneia dintre aceste specii sau varietăți. – Din lat. verbena.

verbozitate
VERBOZITÁTE s.f. (Livr.) Vorbărie. – Din fr. verbosité.

verdare
VERDÁRE s.f. v. virdare.

verde
VÉRDE, (I, II) verzi, adj., (III) s.n. I. Adj. 1. Care are culoarea frunzelor, a ierbii sau, în general, a vegetației proaspete de vară. ♢ Zonă verde = porțiune de teren cultivată cu iarbă, pomi, flori etc. ♦ Fig. (Despre oameni; adesea cu determinarea „la față”) Palid. 2. (Despre plante sau părți ale lor) Plin de sevă, care nu s-a uscat; viu. ♢ Expr. (Substantivat) A îndruga (la) verzi și uscate = a spune lucruri inutile, nimicuri, minciuni. 3. (Despre legume și fructe) Care nu a ajuns la deplină maturitate; crud, necopt. 4. (Despre piei) Care nu a fost prelucrat, tăbăcit; brut. II. Adj. Fig. (Despre oameni) Voinic, viguros; curajos, îndrăzneț. ♦ (Adesea adverbial) Sincer, deschis, fățiș. ♢ Expr. (Adverbial) A spune verde = a spune adevărul de-a dreptul, fără menajamente. III. S.n. Una dintre culorile fundamentale ale spectrului solar, situată între galben și albastru, care este aceea a frunzelor, a ierbii fragede etc. ♢ Verde de Paris = cristale mixte de arsenit de cupru cu acetat de cupru, foarte toxice, folosite ca insecticid; soluție preparată cu aceste cristale. ♢ Loc. adj. De verde = a) (despre cărți de joc) de culoarea numită „pică”; b) (în limbajul ghicitorilor în cărți; despre oameni) cu ochii verzi și cu părul negru. ♢ Expr. A i se face (cuiva) verde înaintea ochilor = a i se face (cuiva) rău, a-i veni amețeală. – Lat. vir(i)dis.

verdeata
VERDEÁȚĂ, (2) verdețuri, s.f. 1. Culoarea verde a vegetației. ♦ (Concr.) Mulțime de frunze, de ramuri, de ierburi verzi. 2. (La sg.) Frunze de pătrunjel, de mărar, de leuștean etc., folosite în alimentație; (la pl.) zarzavaturi, legume (proaspete). 3. Compus: (Bot.) verdeața-zidurilor = nume dat unor specii de alge verzi care cresc pe stânci, pe ziduri umede, pe scoarța arborilor. – Verde + suf. -eață.

verdict
VERDÍCT, verdicte, s.n. 1. (În organizarea judecătorească a unor state) Răspuns dat de jurați în legătură cu vinovăția sau nevinovăția unui acuzat și pe baza căruia se pronunță sentința; p. ext. sentința unei curți cu jurați; p. gener. sentință judecătorească. 2. Fig. Hotărâre, opinie definitivă, care nu admite contrazicere. – Din fr. verdict.

veresie
VERESÍE s.f. (Pop. și fam.) Credit. ♢ Loc. adv. Pe veresie = fără a primi banii imediat; p. ext. degeaba, gratis. – Din tc. veresiye.

verfafor
VERFAFÓR, verfafoare, s.n. (Mar.) Scondru scos în afara vergii cu ajutorul unor brățări. – Et. nec.

verga
VÉRGĂ, vergi, s.f. Bară (de lemn sau de metal) așezată perpendicular pe catargul unei corăbii, folosită la susținerea unor vele. – Din fr. vergue, it. verga.

vergea
VERGEÁ, vergele, s.f. Băț, vargă, nuia; bară (îngusta și flexibilă) de metal sau de lemn, cu folosiri diverse. ♦ (Spec.) Sucitor (1). ♦ Spec. Fiecare dintre bețișoarele care se pun între firele urzelii pe măsură ce acestea se înfășoară pe sulul războiului de țesut. ♦ Spec. Fiecare dintre stinghiile care alcătuiesc gratiile unei ferestre. – Lat. *virgella (= virgula).

vergel
VERGÉL, vergeluri, s.n. 1. Bețișor de care se leagă în mănunchiuri firele urzelii pe sulul războiului de țesut. 2. Petrecere care se face la țară în seara de Crăciun sau în ajunul Anului nou, în cursul căreia se încearcă, prin mijloace magice, să se afle viitorul celor prezenți cu ajutorul unor bețișoare. – Vergea + suf. -el.

vergela
VERGELÁ, vergelez, vb. I. Tranz. A bate vergele pe scheletul de lemn al unor case, construcții (pentru a putea lipi apoi cu lut pereții). – Din vergea.

vergelat
VERGELÁT, -Ă, vergelați, -te, adj. (Despre scheletul de lemn al unor construcții) Cu vergele bătute pe suprafața pereților. – V. vergela.

vergelusa
VERGELÚȘĂ, vergelușe, s.f. Diminutiv al lui vergea; vergeluță. – Vergea + suf. -ușă.

vergeluta
VERGELÚȚĂ, vergeluțe, s.f. Vergelușă. – Vergea + suf. -eluță.

vergenta
VERGÉNȚĂ, vergențe, s.f. (Fiz.) Mărime caracteristică unui sistem optic centrat, egală cu inversul distanței focale. – Din fr. vergence.

vergetura
VERGETÚRĂ, vergeturi, s.f. (Med.; mai ales la pl.) Dungă (sau șir de dungi) de culoare violacee (apoi sidefie), localizate în regiunea abdominală sau la fese și care apar în sarcină, obezitate, în boli endocrine etc. – Din fr. vergeture.

vergin
VERGÍN, -Ă adj. v. virgin.

verginal
VERGINÁL, -Ă adj. v. virginal.

veric
VERÍC, verici, s.m. (Pop. și fam.; ca termen de adresare) Diminutiv al lui văr. – Văr + suf. -ic.

veridic
VERÍDIC, -Ă, veridici, -ce, adj. Care este (sau pare că este) conform cu adevărul; adevărat, real. ♦ Care spune adevărul. – Din fr. véridique, lat. veridicus.

veridicitate
VERIDICITÁTE s.f. Însușirea, caracterul a ceea ce este veridic; veracitate. – Din fr. véridicité.

verif
VERÍF s.n. (În loc. adj. și adv.; în legătură cu felul de a așeza, a îndoi sau a croi o stofă) În verif = (așezat) în diagonală, pieziș. – Din bg. verev.

verifica
VERIFICÁ, verífic, vb. I. Tranz. 1. A controla ceva pentru a constata dacă corespunde adevărului, cerințelor, calității sau anumitor date. 2. A examina pe cineva pentru a vedea în ce, măsură corespunde funcției sau calității pe care o deține sau care i se încredințează. – Din fr. vérifier, lat. verificare.

verificabil
VERIFICÁBIL, -Ă, verificabili, -e, adj. Care poate fi verificat. – Din fr. vérifiable (după verifica).

verificare
VERIFICÁRE, verificări, s.f. Acțiunea de a verifica și rezultatul ei. – V. verifica.

verificat
VERIFICÁT, -Ă, verificați, -te, adj. Supus unei cercetări, unui control, unei examinări, unei probe. ♦ (Despre oameni) Cu experiență, încercat; p. ext. capabil. – V. verifica.

verificator
VERIFICATÓR, -OÁRE, verificatori, -oare, s.m. și f. Persoană care verifică ceva (din punct de vedere contabil, tehnic etc.). – Din fr. vérificateur.

verigar
VERIGÁR, verigari, s.m. Arbust cu ramurile terminate prin câte un spin, cu frunze alterne și opuse, cu flori galbene-verzui și cu fructe globuloase, cărnoase, negre, întrebuințate în medicină pentru proprietățile lor purgative; pațachină (1) (Rhamnus cathartica). [Var.: verigáriu s.m.] – Verigă + suf. -ar.

verigariu
VERIGÁRIU s.m. v. verigar.

veriga
VERÍGĂ, verigi, s.f. 1. Fiecare dintre inelele care alcătuiesc un lanț. ♦ Fig. Element de legătură; p. ext. parte componentă. 2. Inel de metal, de material plastic etc., de diferite mărimi, cu numeroase întrebuințări tehnice (ca element de fixare). 3. (Pop.) Verighetă. 4. (Reg.) Fiecare dintre segmentele inelare care formează toracele albinei. 5. (Reg.) Braț de apă care împrejmuiește un ostrov. 6. (În sintagma) Verigă de rod = cuplu format dintr-o coardă de rod și un cap, care se lasa la tăierea viței de vie. – Din sl. veriga.

verigea
VERIGEÁ, verigele, s.f. (Pop.) Veriguță. – Verigă + suf. -ea.

verigel
VERIGÉL, verigele, s.m. Plantă parazită lipsită de clorofilă, cu frunzele reduse la solzi mici și cu fiori galbene-roșietice dispuse în ciorchini (Orobanche caryophyllacea). – Verigă + suf. -el.

verigheta
VERIGHÉTĂ, verighete, s.f. Inel de metal (prețios, fără pietre) purtat ca simbol al legăturii dintre logodnici sau soți. – Verigă + suf. -etă. Cf. ngr. v e r g h é t a.

veriguta
VERIGÚȚĂ, veriguțe, s.f. Diminutiv al lui verigă; verigea. – Verigă + suf. -uță.

verina
VERÍNĂ, verine, s.f. (Mar.) Parâmă cu ochi cu rodanță și cârlig la un capăt. – Din fr. vérine.

verism
VERÍSM s.n. Curent literar și muzical (de operă) apărut în Italia la sfârșitul sec. al XIX-lea, care abordează teme realiste (și naturaliste) legate de viața cotidiană și de faptele oamenilor simpli. – Din it. verismo, fr. vérisme.

verist
VERÍST, -Ă, veriști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care aderă la verism, care susține verismul. 2. Adj. Care aparține versimului, privitor la verism. – Din fr. vériste.

veriscan
VERIȘCÁN, -Ă, verișcani, -e, s.m. și f. (Pop. și fam.; mai ales ca termen de adresare) Văr. – Văr + suf. -ișcan.

verisor
VERIȘÓR, -OÁRĂ, verișori, -oare, s.m. și f. Diminutiv al lui văr. – Văr + suf. -ișor.

verisorica
VERIȘORÍCĂ, verișorici, s.f. (Fam., rar) Diminutiv al lui verișoară. – Verișoară + suf. -ică.

veritabil
VERITÁBIL, -Ă, veritabili, -e, adj. Conform cu adevărul; adevărat, real, autentic. ♦ Care este pur, care nu este amestecat cu nimic. – Din fr. véritable.

veritate
VERITÁTE, verități, s.f. (Rar) Realitate, adevăr. – Din fr. vérité, lat. veritas, -atis.

vermial
VERMIÁL, -Ă, vermiali, -e, adj. Referitor la viermii de mătase. [Pr.: -mi-al] – Cf. lat. v e r m i s.

vermicid
VERMICÍD, -Ă, vermicide, adj., s.n. (Substanță, preparat) care servește la combaterea viermilor. – Din fr. vermicide.

vermicular
VERMICULÁR, -Ă, vermiculari, -e, adj. (Rar) Vermiform. – Din fr. vermiculaire.

vermiform
VERMIFÓRM, -Ă, vermiformi, -e, adj. Care are forma sau mișcarea caracteristică unui vierme; vermicular. – Din fr. vermiforme. Cf. it. v e r m i f o r m e.

vermifug
VERMIFÚG, -Ă, vermifuge, adj., s.n. (Substanță, medicament) care distruge viermii intestinali. – Din fr. vermifuge.

vermillon
VERMILLON s.n. Sulfură roșie de mercur sau de antimoniu, folosită pentru fabricarea culorii roșu-viu; culoare fabricată pe baza acestei sulfuri și întrebuințată în pictura de ulei. [Pr.: -mi-ión] – Cuv. fr.

verminatie
VERMINÁȚIE s.f. 1. (Med.) Reproducere a viermilor în intestin. 2. Mulțime de viermi intestinali. – Din fr. vermination.

vermina
VERMÍNĂ s.f. (Livr.; cu sens colectiv) Insecte parazite (purici, păduchi etc.) ♦ Fig. Indivizi de la periferia societății. – Din fr. vermine.

verminoza
VERMINÓZĂ, verminoze, s.f. Boală la copii, cauzată de intoxicația organismului cu produsele de dezagregare ale paraziților intestinali. – Cf. fr. v e r m i n e u s e.

vermis
VÉRMIS s.n. Parte mediană a cerebelului, așezată între cele două emisfere ale acestuia. – Din fr. vermis.

vermorel
VERMORÉL, vermorele, s.n. Aparat portativ cu ajutorul căruia se pulverizează soluții speciale pentru distrugerea paraziților plantelor. – N. pr. comercial.

vermut
VÉRMUT, vermuturi, s.n. Băutură alcoolică făcută din vin în care s-au pus la macerat diferite substanțe vegetale amare; sticlă sau pahar care conține o astfel de băutură. [Acc. și: vermút] – Din fr. vermouth, germ. Wermut, it. vermut.

vermutiza
VERMUTIZÁ, vermutizez, vb. I. Tranz. A prepara vinul ca să devină vermut. – Din fr. vermouthiser.

vermutizare
VERMUTIZÁRE s.f. Acțiunea de a vermutiza. – V. vermutiza.

vermutizat
VERMUTIZÁT, -Ă, vermutizați, -te, adj. (Despre vin) Care a fost preparat ca să devină vermut. – V. vermutiza.

vernal
VERNÁL, -Ă, vernali, -e, adj. (Livr.) Care ține de primăvară, privitor la primăvară. ♢ (Astron.) Punct vernal = punct de intersecție a eclipticii cu ecuatorul ceresc, în care Soarele se află la echinocțiul de primăvară. – Din fr. vernal, lat. vernalis.

vernier
VERNIÉR, verniere, s.n. Scară gradată suplimentară trasată pe rigletă sau pe cursorul unor instrumente și aparate de măsură, spre a mari precizia de măsurare a acestora. [Pr.: -ni-er] – Din fr. vernier.

vernil
VERNÍL adj. invar. De culoare verde-deschis. – Din fr. vert Nil.

vernis
VERNÍS s.n. 1. Soluție formată din rășini (naturale sau artificiale) și dintr-un solvent, care, aplicată pe anumite obiecte, formează la uscare un strat neted și lucios, cu rol ornamental sau protector; p. ext. lac. ♢ Vernis moale = tehnică a gravurii prin care se realizează aspectul desenului în creion. 2. Fig. Ceea ce dă un aspect sau o culoare favorabilă cuiva sau la ceva. [Pr.: verni] – Din fr. vernis.

vernisa
VERNISÁ^1, vernisez, vb. I. Tranz. A acoperi un tablou în ulei cu un strat de vernis (pentru a proteja culorile și a le da strălucire). – Din fr. vernisser.

VERNISÁ^2, vernisez, vb. I. Tranz. A deschide, a inaugura o expoziție (de sculptură, pictură, grafică etc.) – Din vernisaj (derivat regresiv).

vernisagiu
VERNISÁGIU s.n. v. vernisaj.

vernisaj
VERNISÁJ, vernisaje, s.n. 1. Faptul de a vernisa^1. 2. Deschidere oficială, inaugurare a unei expoziții de artă (în special de pictură). [Var.: vemiságiu s.n.] – Din fr. vernissage.

veronal
VERONÁL s.n. Pulbere cristalină albă, inodoră, cu gust amărui, puțin solubilă în apă, folosită în farmacie ca hipnotic, sedativ etc. – Din germ. Veronal, fr. véronal.

veros
VERÓS, -OÁSĂ, veroși, -oase, adj. (Livr.) Necinstit, suspect. – Din fr. véreux.

verosimil
VEROSÍMIL, -Ă, verosimili, -e, adj. Care pare adevărat, cu aparență de realitate; posibil, plauzibil. – Din it. verosimile.

verosimilitate
VEROSIMILITÁTE s.f. (Rar) Faptul, însușirea de a fi verosimil; verosimilitudine. – Verosimil + suf. -itate.

verosimilitudine
VEROSIMILITÚDINE s.f. (Rar) Verosimilitate. – Din lat. verosimilitudo, -inis.

vers
VERS, versuri, s.n. Unitate prozodică elementară, alcătuită dintr-unul sau mai multe cuvinte, potrivit unei scheme și determinată fie de cantitatea silabelor, fie de accent, fie de numărul silabelor; fiecare dintre rândurile care alcătuiesc strofele unei poezii; p. ext. (la pl.) poezie. – Din fr. vers, lat. versus.

versant
VERSÁNT, versante, s.n. Fiecare dintre cele două coaste ale unui munte sau ale unui deal; pantă. ♦ Fiecare dintre suprafețele înclinate ale unui acoperiș. [Pl. si: (m.) versanți] – Din fr. versant.

versat
VERSÁT, -Ă, versați, -te, adj. (Despre oameni) Cu experiență, priceput, competent (într-un anumit domeniu). – Din fr. versé.

versatil
VERSATÍL, -Ă, versatili, -e, adj. (Livr.; despre oameni) Care își schimbă cu ușurință părerile; nehotărât, nestatornic, schimbător, instabil. – Din fr. versatile, lat. versatilis.

versatilitate
VERSATILITÁTE s.f. (Livr.) Însușirea de a fi versatil. – Din fr. versatilité.

verset
VERSÉT, versete, s.n. Fiecare dintre paragrafele, de obicei numerotate, în care sunt împărțite unele texte religioase și care au, în general, un sens de sine stătător. – Din fr. verset.

versifica
VERSIFICÁ, versific, vb. I. 1. Tranz. A transpune un text (de proză), o temă etc. în versuri. 2. Intranz. (Rar) A face, a scrie versuri; a versui. – Din fr. versifier, lat. versificare.

versificare
VERSIFICÁRE, versificări, s.f. Acțiunea de a versifica și rezultatul ei. – V. versifica.

versificat
VERSIFICÁT, -Ă, versificați, -te, adj. Scris sau transpus în versuri. – V. versifica.

versificator
VERSIFICATÓR, -OÁRE, versificatori, -oare, s.m. și f. Persoană care face versuri sau transpune ceva în versuri. ♦ Poet minor (la care meșteșugul de a face versuri este mai evident decât inspirația poetică). – Din fr. versificateur, lat. versificator, -oris.

versificatie
VERSIFICÁȚIE, versificații, s.f. (Mod de) dispunere a versurilor potrivit anumitor reguli prozodice, dintre care cele mai importante sunt cele ale rimei, ritmului și ale grupării strofice; artă de a face versuri; p. ext. poezie. – Din fr. versification.

versiune
VERSIÚNE, versiuni, s.f. 1. Traducere a unei opere literare sau științifice dintr-o limbă în altă. ♢ Loc. adj. și adv. În versiune originală = care nu a fost sau fără a fi tradus în altă limbă. 2. Fiecare dintre formele unui text care a suferit modificări (în raport cu o formă considerată de bază). 3. Manieră (personală) de a prezenta, de a interpreta o întâmplare, un fapt, o afirmație. 4. Manoperă care constă în schimbarea poziției fătului în uter pentru a facilita nașterea. [Pr.: -si-u-] – Din fr. version.

verslibrism
VERSLIBRÍSM s.n. (Livr.) Folosire a versului liber modern. – Din fr. vers-librisme.

verslibrist
VERSLIBRÍST, -Ă, verslibriști, -ste, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Poet modern care scrie versuri libere. 2. Adj. Compus din versuri libere. – Din fr. vers-libriste.

verso
VÉRSO s.n. Fața a doua a unei pagini de hârtie sau a unei pagini scrise sau tipărite; dosul paginii; contrapagină. – Din fr. verso, lat. [folio] verso.

versor
VERSÓR, versori, s.m. (Mat., Fiz.) Vector care are modulul egal cu unitatea. – Din fr. verseur.

versta
VÉRSTĂ, verste, s.f. Unitate de măsură pentru distanțe folosită în trecut (mai ales în Rusia), egală cu 1,067 km. – Din rus. versta.

versui
VERSUÍ, versuiesc, vb. IV. Intranz. (Înv.) A versifica (2). – Vers + suf. -ui.

versuit
VERSUÍT, -Ă, versuiți, -te, adj. (Înv.) Scris în versuri. – V. versui.

versuitor
VERSUITÓR, versuitori, s.m. (Înv.) Poet. [Pr.: -su-i-] – Versui + suf. -tor.

versurel
VERSURÉL, versurele, s.n. (Pop.) Diminutiv al lui vers. – Vers + suf. -urel.

vertebral
VERTEBRÁL, -Ă, vertebrali, -e, adj. Care ține de vertebre, privitor la vertebre, alcătuit din vertebre; de sau din vertebre. – Din fr. vertébral.

vertebrat
VERTEBRÁT, -Ă, vertebrați, -te, adj., s.n. 1. Adj. (Despre animale) Care are vertebre și schelet osos (sau cartilaginos) intern. 2. S.n. (La pl.) Încrengătură de animale cu corpul diferențiat în cap, trunchi și coadă, cu schelet osos sau cartilaginos intern, al cărui ax principal este coloana vertebrală; (și la sg.) animal din această încrengătură. – Din fr. vertébré, lat. vertebratus, it. vertebrato.

vertebra
VERTÉBRĂ, vertebre, s.f. Fiecare dintre oasele scurte, în formă de inel, care formează împreună coloana vertebrală la om și la animalele vertebrate și în care se află măduva spinării. – din fr. vertèbre, lat. vertebra.

vertex
VÉRTEX s.n. 1. (Anat.) Sinciput. 2. (Mar.) Punctul ortodromei cu latitudinea cea mai ridicată. 3. (Met.) Punctul cel mai vestic atins de traiectoria unui ciclon. – Din fr., lat. vertex.

vertical
VERTICÁL, -Ă, verticali, -e, adj. Care este orientat perpendicular pe un plan orizontal; care are direcția căderii corpurilor; (sens curent) care este orientat drept (în sus). ♢ Dreaptă verticală = dreaptă care unește un punct de pe pământ cu zenitul respectiv. Plan vertical = a) (Geom.) plan care trece printr-o dreaptă verticală; b) (Astron.) plan care trece prin verticala locului. ♦ (Substantivat, f.) Linie dreaptă care cade perpendicular pe un plan orizontal; direcția urmată de această linie. ♢ Verticala locului = direcție determinată de poziția firului cu plumb aflat în stare de echilibru într-un punct dat. ♦ (Substantivat, n.) Semicerc al sferei cerești care intersectează un plan determinat de verticala locului și de un astru. ♦ (Adesea adverbial) Care vine sau cade drept în jos (de la înălțime). – Din fr. vertical.

verticalitate
VERTICALITÁTE s.f. Poziție verticală a ceva; însușirea de a fi vertical. – Din fr. verticalité.

verticil
VERTICÍL, verticile, s.n. Mod de așezare a florilor, a frunzelor sau a ramurilor în formă de cerc, la același nivel, în jurul unei axe. – Din fr. verticille, lat. verticillus.

verticilat
VERTICILÁT, -Ă, verticilați, -te, adj. Așezat în formă de verticil. – Din fr. verticillé.

vertiginos
VERTIGINÓS, -OÁSĂ, vertiginoși, -oase, adj. Care se produce, se mișcă, se succedă cu mare viteză, cu rapiditate. – Din fr. vertigineux, lat. vertiginosus.

vertij
VERTÍJ, vertijuri. s.n. (Med.) Amețeală. [Pl. și: vertije] – Din fr. vertige.

veruca
VERÚCĂ, veruce, s.f. (Med.) Excrescență papilară provocată de un virus; neg, aluniță. – Din lat. verruca.

verucos
VERUCÓS, -OÁSĂ, verucoși, -oase, adj. (Med.; despre oameni și părți ale corpului lor) Plin de negi. ♦ (Bot., despre plante și părți ale lor) Acoperit cu protuberanțe mici, sferice, de forma unor negi. – Din lat. verrucosus, fr. verruqueux.

verva
VÉRVĂ s.f. Însuflețire, avânt, imaginație, fantezie care animă pe cineva (fiind exprimată prin cuvinte); bogăție verbală rezultată din această stare de spirit; volubilitate. ♢ Expr. A fi în (sau in) vervă = a) a fi însuflețit, volubil, avântat; b) (despre sportivi, artiști etc.) a manifesta o formă deosebit de bună. – Din fr. verve.

vervena
VERVÉNĂ, vervene, s.f. (Bot.; franțuzism) Verbină. – Din fr. verveine.

verzal
VERZÁL, -Ă, verzale, adj. (Despre caractere tipografice, litere; adesea substantivat, f.) Majuscul; capital. – Din germ. Versal.

verzatura
VERZĂTÚRĂ s.f. v. verzitură.

verzis
VERZÍȘ s.n. (Rar) Vegetație, verdeață, frunziș. – Verde + suf. -iș sau verde + frunziș.

verzisoara
VERZIȘOÁRĂ, verzișoare, s.f. 1. Diminutiv al lui varză. 2. (Iht.) Boiștean. – Varză + suf. -ișoară.

verzisor
VERZIȘÓR, -OÁRĂ, verzișori, -oare, adj., s.m. 1. Adj. Diminutiv al lui verde. 2. S.m. Ostaș (cu uniformă de culoare verde) din vechea cavalerie românească. – Verde + suf. -ișor.

verzitura
VERZITÚRĂ, verzituri, s.f. (Fam.) Fruct necopt, verde. [Var.: verzătúră s.f.] – Verde + suf. -itură.

verziu
VERZÍU, -ÍE, verzii, adj. (Pop.) Verzui. – Verde + suf. -iu.

verzui
VERZÚI, -IE, verzui, adj. Care bate în verde; verziu. – Verde + suf. -ui.

vesel
VÉSEL, -Ă, veseli, -e, adj. 1. (Despre ființe) Cu voie bună, bine dispus; voios. ♦ (Despre manifestările oamenilor) Care exprimă voie bună, bună dispoziție, voioșie. 2. Care produce veselie, înveselește; desfătător, plăcut. 3. Care se face cu voioșie, cu veselie. – Din sl. veselŭ.

vesela
VESÉLĂ s.f. Totalitatea vaselor folosite la masă. – Din fr. vaisselle.

veseli
VESELÍ, veselesc, vb. IV. Refl. și tranz. (Pop.) A (se) înveseli. – Din vesel.

veselie
VESELÍE, veselii, s.f. 1. Stare de bună dispoziție, de voioșie. ♦ Manifestare, comportare care reflectă această stare. 2. Petrecere veselă cu mâncare și cu băutură. – Din sl. veselije.

veselire
VESELÍRE, veseliri, s.f. (Pop.) Înveselire. – V. veseli.

veselit
VESELÍT, -Ă, veseliți, -te, adj. (Pop.) Înveselit. – V. veseli.

veselitor
VESELITÓR, -OÁRE, veselitori, -oare, adj. (Pop.) Înveselitor. – Veseli + suf. -tor.

vesmant
VESMẤNT s.n. v. veșmânt.

vespasiana
VESPASIÁNĂ, vespasiane, s.f. (Livr.) Closet public (pentru bărbați). [Pr.: -și-a-] – Din fr. vespasienne.

vesperal
VESPERÁL, -Ă, vesperali, -e, adj. (Livr.) De seară, al serii. – Din fr. vespéral.

vest
VEST s.n. Unul dintre cele patru puncte cardinale, opus estului; p. ext. Loc pe orizont, regiune unde apune soarele; apus. ♦ Nume generic dat unui loc, unei regiuni, unui stat așezat spre apus (în special nume dat statelor din apusul Europei și din America de Nord); apus, occident. ♢ (Adjectival) Statele vest-europene – Din germ. West.

vestala
VESTÁLĂ, vestale, s.f. (La romani) Preoteasă care întreținea focul sacru în templul zeiței Vesta; p. ext. (azi livr.) femeie virtuoasă. – Din fr. vestale, lat. vestalis.

vesta
VÉSTĂ, veste, s.f. Obiect de îmbrăcăminte scurt, fără mâneci și fără guler, purtat de bărbați sub haină și de femei peste bluză. – Din fr. veste.

veste
VÉSTE, vești, s.f. 1. Fapt, întâmplare, noutate care se aduce sau ajunge la cunoștința cuiva; știre, informație. ♢ Loc. adv. Fără (de) veste = deodată, subit, pe neașteptate. ♢ Expr. A da de veste = a aduce la cunoștință, a înștiința, a vesti. A prinde de veste = a afla ceva (la timp). Ce (mai) veste? = ce (mai) e nou? ce noutăți știi? 2. Zvon; p. ext. faimă, renume. ♢ Expr. A (i) se duce cuiva vestea sau a se duce vestea de ceva = a ajunge foarte cunoscut, vestit, renumit. – Din sl. vestĩ.

vesteji
VESTEJÍ vb. IV v. veșteji.

vestejire
VESTEJÍRE s.f. v. veștejire.

vestejit
VESTEJÍT, -Ă adj. v. veștejit.

vesti
VESTÍ, vestesc, vb. IV. 1. Tranz. A aduce la cunoștință, a face cunoscut; a înștiința, a anunța, a informa. ♦ A face să se prevadă; a prevesti. 2. Refl. A-și face cunoscută, simțită existență sau prezența. 3. Refl. (Înv.) A deveni vestit, faimos. ♦ Tranz. A socoti pe cineva drept..., a considera ca...; a aprecia. – Din veste.

vestiar
VESTIÁR, vestiare, s.n. Garderobă (într-o clădire publică). ♦ Mică încăpere la intrarea într-o locuință, unde se lasă paltoanele, pălăriile etc. ♦ Încăpere într-un spital sau într-o întreprindere unde se lasă hainele în păstrare sau se îmbracă echipamentele de protecție. [Pr.: -ti-ar] – Din fr. vestiaire.

vestibul
VESTIBÚL, vestibuluri, s.n. 1. (Livr.) Antreu. 2. Prima cavitate a urechii interne. [Acc. și: vestíbul. – Pl. și: vestibule] – Din fr. vestibule, lat. vestibulum.

vestibular
VESTIBULÁR, -Ă, vestibuluri, -e, adj. (Anat.) De vestibul (2). – Din fr. vestibulaire.

vestic
VÉSTIC, -Ă, vestici, -ce, adj. Care aparține vestului, privitor la vest, care se află la vest; apusean; occidental. – Vest + suf. -ic. Cf. germ. w e s t i s c h.

vestigiu
VESTÍGIU, vestigii, s.n. (Livr.) Urmă din trecut; rămășiță a ceva vechi, dispărut de mult (și care prezintă o importanță documentară, culturală etc.). – Din fr. vestige, lat. vestigium.

vestimentar
VESTIMENTÁR, -Ă, vestimentari, -e, adj. Care ține de veșminte, privitor la veșminte, al veșmintelor. – Din fr. vestimentaire.

vestimentatie
VESTIMENTÁȚIE s.f. Îmbrăcăminte. – Vestmânt + suf. -ație (după it. vestimenta).

vestire
VESTÍRE, vestiri, s.f. Acțiunea de a vesti și rezultatul ei; înștiințare, comunicare; știre, veste. ♦ Indicație, semn, indiciu. – V. vesti.

vestit
VESTÍT, -Ă, vestiți, -te, adj. Care se bucură de renume; celebru, renumit, faimos. – V. vesti.

vestitor
VESTITÓR, -OÁRE, vestitori, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care vestește; care prevestește. 2. S.m. și f. Persoană care duce și aduce vesti, care anunță sau care prezice; (pop.) persoană care însoțește pe nuntași (făcând anunțurile). – Vesti + suf. -tor.

vestmant
VESTMÂNT s.n. v. veșmânt.

veston
VESTÓN, vestoane, s.n. Haină (de uniformă). – Din fr. veston.

vesca
VÉȘCĂ, vești, s.f. Coajă de copac din care se face marginea circulară a sitelor, cercul din jurul pietrelor de moară și al râșnițelor etc.; p. ext. obiect făcut din această coajă (mai ales sită). – Din ucr. večka.

vesmant
VEȘMẤNT, veșminte, s.n. Nume generic pentru un obiect de îmbrăcăminte; (la pl.) totalitatea obiectelor care formează îmbrăcămintea cuiva. ♦ (La pl.) Odăjdii. [Var.: veștmấnt, vestmấnt, vesmấnt s.n.] – Lat. vestimentum.

vesnic
VÉȘNIC, -Ă, veșnici, -e, adj. Care există de totdeauna și va exista întotdeauna; etern. ♢ Somnul cel veșnic = moartea. ♦ (Prin exagerare) Care are durată lungă; continuu, permanent. ♦ (Adverbial) Întruna, mereu, necontenit. [Var.: (înv. și pop.) vécinic, -ă adj.] – Din sl. vĕčinŭ.

vesnicie
VEȘNICÍE, veșnicii, s.f. Durată care nu are nici început, nici sfârșit, care nu se supune nici unei determinări temporale; eternitate, vecie. ♢ Loc. adv. Pe (sau pentru) veșnicie = pentru totdeauna. ♦ Durată nelimitată în viitor. ♦ (Prin exagerare) Perioadă foarte lungă. [Var.: (înv. și pop.) vecinicíe s.f.] – Veșnic + suf. -ie.

vested
VÉȘTED, -Ă, veștezi, -de, adj. 1. (Despre plante sau părți ale lor) Care și-a pierdut prospețimea, seva; ofilit. ♦ (Despre locuri, suprafețe etc.) Pe care vegetația și-a pierdut prospețimea, s-a ofilit. ♦ Fig. Lipsit de culoare, mohorât. 2. Fig. (Despre oameni și despre părți ale corpului lor) Lipsit de vlagă, de vioiciune; ofilit. 3. (Despre culori) Lipsit de strălucire; palid, șters, mort. – Din lat. *vescidus (< vescus).

vesteji
VEȘTEJÍ, veștejesc, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A deveni sau a face să devină veșted (1); a (se) ofili. 2. Refl. și intranz. Fig. (despre oameni) A-și pierde forța, vigoarea, vioiciunea; p. ext. a îmbătrâni, a (se) trece. 3. Tranz. Fig. A stigmatiza, a dezaproba, a înfiera. ♦ A păta, a dezonora. [Var.: vestejí, (pop.) veștezí, vb. IV.] – Din veșted.

vestejire
VEȘTEJÍRE, veștejiri, s.f. Faptul de a (se) veșteji. [Var.: vestejíre s.f.] – V. veșteji.

vestejit
VEȘTEJÍT, -Ă, veștejiți, -te, adj. Veșted. [Var.: vestejít, -ă, (pop.) veștezít, -ă adj.] – V. veșteji.

vestezi
VEȘTEZÍ vb. IV v. veșteji.

vestezit
VEȘTEZÍT, -Ă adj. v. veștejit.

vestmant
VEȘTMẤNT s.n. v. veșmânt.

veteran
VETERÁN, -Ă, veterani, -e, subst. 1. S.m. Ostaș roman liberat după terminarea serviciului militar și care obținea la liberarare o serie de privilegii. 2. S.m. Bărbat (în vârstă) care a participat la unul sau mai multe războaie. 3. S.m. și f. Persoană (în vârstă) care a activat și s-a remarcat vreme îndelungată într-o acțiune (de mare răspundere), într-o instituție etc. – Din fr. vétéran, lat. veteranus.

veterinar
VETERINÁR, -Ă, veterinari, -e, adj., s.m. 1. Adj. Care se referă la prevenirea, combaterea și vindecarea bolilor de care suferă animalele (domestice). 2. Adj., s.m. (Medic, tehnician, agent) care practică medicina veterinară. – Din fr. vétérinaire, lat. veterinarius.

veto
VÉTO, vetouri, s.n. Drept excepțional pe care îl are cineva (recunoscut prin lege sau prin convenții) de a se opune adoptării unei propuneri sau unei hotărâri; formulă prin care se exercită acest drept. – Din lat., fr. veto.

vetrela
VÉTRELĂ, vetrele, s.f. (Înv.) Pânză (de corabie): p. ext. corabie. [Var.: vétrilă s.f.] – Din sl. vĕtrilo.

vetrice
VETRÍCE, vetrice, s.f. 1. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu tulpina înaltă, cu flori galbene-aurii dispuse în corimb (Chrysanthemum vulgare). 2. (Entom.; reg.) Efemeră. – Cf. scr. v r a t i č.

vetrila
VÉTRILĂ s.f. v. vetrelă.

vetrisoara
VETRIȘOÁRĂ, vetrișoare, s.f. Diminutiv al lui vatră; vetriță. – Vatră + suf. -ișoară.

vetrita
VETRÍȚĂ, vetrițe, s.f. Vetrișoară. – Vatră + suf. -iță.

vetust
VETÚST, -Ă, vetuști, -ste, adj. (Livr.) Care are un aspect învechit, arhaic sau demodat; uzat. – Din fr. vétuste, lat. vetustus.

vetustate
VETUSTÁTE s.f. (Livr.) Vechime, bătrânețe. ♦ Stare de deteriorare provocată de trecerea timpului. – Din fr. vétuste, lat. vetustas, -atis.

vetustete
VETUSTÉȚE s.f. (Livr.) Vetustate. – Vetust + suf. -ețe (după fr. vétusté).

veverita
VÉVERIȚĂ, veverițe, s.f. Mamifer rozător de talie mică, cu blană roșcată sau neagră pe spate și albă pe piept, cu coada lungă și stufoasă, care trăiește pe arbori (Sciurus vulgaris). ♦ Epitet dat unei fete vioaie, zglobii. – Din sl. vĕverica.

vexa
VEXÁ, vexez, vb. I. Tranz. (Livr.) A răni pe cineva în amorul său propriu; a jigni, a ofensa; p. ext. a contraria. – Din fr. vexer, lat. vexare.

vexat
VEXÁT, -Ă, vexați, -te, adj. (Livr.) Rănit în amorul său propriu, jignit, ofensat; p. ext. contrariat. – V. vexa.

vexatoriu
VEXATÓRIU, -IE, vexatorii, adj. (Livr.) Care vexează, contrariază; jignitor, ofensator. – Din fr. vexatoire.

vexatiune
VEXAȚIÚNE, vexațiuni, s.f. (Livr.) Faptul de a vexa; vorbă, faptă, atitudine care supără, jignește, contrariază. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. vexation, lat. vexatio, -onis.

vexil
VEXÍL, vexile, s.n. (Bot.) Petală superioară a florilor leguminoaselor. – Din fr. vexille.

vezeteu
VEZETÉU s.m. v. vizitiu.

vezical
VEZICÁL, -Ă, vezicali, -e, adj. Care ține de vezică, privitor la vezică; al vezicii, de vezică. – Din fr. vésical, lat. vesicalis.

vezicant
VEZICÁNT, -Ă, vezicanți, -te, adj. Care produce bășicarea pielii; vezicator. – Din fr. vésicant.

vezicat
VEZICÁT, -Ă, vezicați, -te, adj. Cu bășici, bășicat. – De la vezică.

vezicator
VEZICATÓR, -OÁRE, vezicatori, -oare, adj. Vezicant. – Din fr. vésicatoire.

vezicatie
VEZICÁȚIE, vezicații, s.f. Acțiunea unui vezicant. – Din fr. vésication.

vezica
VEZÍCĂ, vezici, s.f. 1. Organ cavitar care colectează temporar unele produse de excreție sau de secreție, pe care apoi le evacuează prin contracția fibrelor musculare din structura sa. 2. (În sintagma) Vezică înotătoare = organ al peștilor în formă de pungă, dezvoltat din intestin și umplut cu gaze, care servește la echilibru, la ridicarea și la coborârea în apă etc. – Din lat. vesica.

vezicular
VEZICULÁR, -Ă, veziculari, -e, adj. În formă de veziculă. – Din fr. vésiculaire.

vezicula
VEZÍCULĂ, vezicule, s.f. Formație anatomică în formă de pungă membranoasă, care îndeplinește diferite funcții organice. ♢ Veziculă biliară = rezervor temporar al bilei^1 situat în fosa colecistului de pe fața inferioară a ficatului; colecist. – Din fr. vésicule, lat. vesicula.

veziculos
VEZICULÓS, -OÁSĂ, veziculoși, -oase, adj. Cu vezicule. – Din fr. vésiculeux, lat. vesiculosus.

vezuvian
VEZUVIÁN s.n. Silicat natural hidratat de calciu și de aluminiu. [Pr.: -vi-an] – Din germ. Vesuvian.

via
VÍA^1 prep. (Indică o rută, un itinerar) Pe drumul, pe direcția; (trecând) prin... – Din fr., lat. via.

VIÁ^2, viez, vb. I. Intranz. (Astăzi livr.) A avea viață; a trăi, a viețui, a exista. ♦ (Despre sentimente, gesturi, atitudini etc.) A dura, a dăinui. – Lat. vivere.

viabil
VIÁBIL, -Ă, viabili, -e, adj. (Livr.) Care prezintă condițiile, calitățile necesare pentru a dura, a se menține, a se dezvolta. [Pr.: vi-a-] – Din fr. viable.

viabilitate
VIABILITÁTE s.f. Faptul, calitatea de a fi viabil. [Pr.: vi-a-] – Din fr. viabilité.

viaduct
VIADÚCT, viaducte, s.n. Construcție de piatră, de beton sau de metal care susține o cale de comunicație terestră, traversând o vale la mare înălțime. [Pr.: vi-a-] – Din fr. viaduc, germ. Viadukt.

viager
VIAGÉR, -Ă, viageri, -e, adj. (Despre drepturi, rente, pensii) De care se bucură cineva toată viața, dar care nu este transmisibil urmașilor. [Pr.: vi-a-. – Var.: viajér, -ă adj.] – Din fr. viager.

viajer
VIAJÉR, -Ă adj. v. viager.

viata
VIÁȚĂ, vieți, s.f. 1. Sinteză a proceselor biologice, fizice, chimice, mecanice care caracterizează organismele; faptul de a fi viu; stare a ceea ce este viu. ♢ Loc. adj. Plin de viață sau cu viață = energic, viguros, vioi; vesel. Fără (pic de) viață = fără vlagă, fără vigoare. De viață = vesel, sociabil; căruia îi place să petreacă. ♢ Loc. adj. și adv. Pe viață și pe moarte = în chip deznădăjduit; cu înverșunare, din toate puterile, cu riscul vieții. ♢ Loc. adv. Cu viață = a) în mod vioi, avântat, viu; b) viu, teafăr. Cu prețul vieții = cu orice risc. ♢ Expr. A fi în viață = a trăi. A trece (sau a se trece) din viață = a muri. A aduce (pe cineva) la viață = a face (pe cineva) să-și recapete cunoștința, sănătatea; a însănătoși. A fi între viață și moarte = a fi în pericol să moară. A mântui (cuiva) viața = a scăpa (pe cineva) dintr-o mare primejdie, a salva de la moarte. A-și pune viața în primejdie (sau la mijloc) = a face ceva cu riscul vieții, a risca foarte mult. A lua (sau a căpăta) viață = a lua ființă, a se naște; a se produce. ♦ Epitet dat unei ființe iubite, care reprezintă totul în existența cuiva. ♦ Existență umană, petrecere a omului pe pământ. ♢ Expr. Când ți-e viața mai dragă = când nici nu te aștepți, când nici nu te gândești. ♦ Ansamblul fenomenelor biologice (creștere, metabolism, reproducere etc.) pe care le prezintă organismele animale sau vegetale de la naștere până la moarte. ♦ Fig. Vietate, ființă; spec. om. 2. (În credințele religioase; determinat prin „de apoi”, „de veci” etc.) Existență de dincolo de moarte. 3. Mod, fel, ansamblu de condiții materiale și morale ori mediu în care se desfășoară existența unei ființe sau a unei colectivități; totalitatea actelor săvârșite de cineva în timpul existenței sale. ♦ Ceea ce este necesar pentru existența zilnică a cuiva; trai (zilnic). 4. Timp cuprins între nașterea și moartea cuiva; șirul evenimentelor întâmplate în acest timp. ♢ Loc. adj. și adv. Pe viață = (care este) pentru tot timpul cât trăiește cineva. Din viață = (care este) din timpul când trăiește (cineva), când este încă viu. ♢ Loc. adv. În viața mea (sau ta, lui etc.) = (în construcții negative) niciodată. ♢ Expr. O viață de om = vreme foarte îndelungată. ♦ Biografie (relatată oral sau în scris). – Lat. *vivitia (< vivus).

vibra
VIBRÁ, vibrez, vb. I. Intranz. 1. (Despre corpuri sau medii) A se mișca oscilatoriu și periodic în jurul poziției sale de echilibru; a avea vibrații; a tremura, a trepida; p. ext. a produce sunete. ♦ (Despre sunete) A răsuna. ♦ (Despre voce) A avea o sonoritate tremurătoare, a exprima o emoție puternică prin tremuratul sunetelor pe care le articulează. 2. Fig. A pâlpâi. 3. Fig. (Despre oameni) A fi emoționat puternic, a fremăta, a palpita (sub impresia unei emoții). – Din fr. vibrer, lat. vibrare.

vibrafon
VIBRAFÓN, vibrafoane, s.n. Instrument muzical de percuție asemănător cu xilofonul, în care sunetele produse de niște lame metalice sunt prelungite cu ajutorul unor tuburi de rezonanță. – Din fr. vibraphone.

vibrant
VIBRÁNT, -Ă vibranți, -te, adj. 1. Care vibrează, vibrator; p. ext. care produce sunete. ♢ Consoană vibrantă (și substantivat, f.) = consoană lichidă (3) care se realizează printr-o succesiune rapidă de închideri și deschideri ale canalului fonator, determinată de vibrarea părții superioare a glotei, a

vibrare
VIBRÁRE, vibrări, s.f. 1. Acțiunea de a vibra și rezultatul ei. 2. Operație de îndesare a materialelor granulare sau păstoase de construcție cu ajutorul vibratorului; vibrație. – V. vibra.

vibratil
VIBRATÍL, -Ă, vibratili, -e, adj. Care vibrează; care poate avea vibrații. – Din fr. vibratile.

vibrato
VIBRÁTO adv. (Indică modul de executare a unei bucăți muzicale) Cu vibrații. ♦ (Substantivat, n.) Bucată (sau parte dintr-o bucată) muzicală astfel executată. ♢ Vibrato vocal = modulație a vocii umane (de frecvență, de amplitudine, de spectru) de foarte joasă frecvență. – Cuv. it.

vibrator
VIBRATÓR, -OÁRE, vibratori, -oare, adj., s.n. I. Adj. Care vibrează, care produce vibrații, vibrant. II. S.n. 1. Aparat care produce oscilații (electromagnetice, mecanice etc.) ♦ Întrerupător electromagnetic automat care produce oscilații slabe de înaltă frecvență; dispozitiv cu întrerupere mecanică, folosit pentru transformarea curentului continuu în curent alternativ monofazat; lamă metalică vibrantă care întrerupe un curent electric la comanda unui electromagnet, folosită la soneriile electrice. ♦ Dispozitiv de apel pentru telefonul unui abonat. 2. Aparat care servește la îndesarea prin vibrare (2) a unui material. – Vibra + suf. -tor.

vibratie
VIBRÁȚIE, vibrații, s.f. 1. Mișcare oscilatorie periodică a unui corp sau a particulelor unui mediu, efectuată în jurul unei poziții de echilibru, cu frecvență relativ înaltă; oscilație. 2. Vibrare (2). 3. Fig. Emoție puternică, înfiorare, freamăt. [Var.: vibrațiúne s.f.] – Din fr. vibration, lat. vibratio, -onis.

vibratiune
VIBRAȚIÚNE s.f. v. vibrație.

vibrion
VIBRIÓN, vibrioni, s.m. Tip de bacterii în formă de virgulă și cu cili. [Pr.: -bri-on] – Din fr. vibrion.

vibrioza
VIBRIÓZĂ s.f. (Med.) Boală infecțioasă a taurinelor și a ovinelor, provocată de vibrioni. [Pr.: -bri-o-] – Din fr. vibriose.

vibrisa
VIBRÍSĂ s.f. (Anat.) Părul din nările omului. ♦ Mustăți (la unele mamifere). – Var. (după alte surse) vibriză. – Din fr. vibrisse, lat. vibrissae.

vibroforeza
VIBROFORÉZĂ, vibroforeze, s.f. Instalație de foraj care acționează prin vibrație. – Vibr[ație] + foreză.

vibrograf
VIBROGRÁF, vibrografe, s.n. Aparat, dispozitiv pentru măsurarea și înregistrarea valorilor unor vibrații. – Din fr. vibrographe.

vibrolaminare
VIBROLAMINÁRE, vibrolaminări, s.f. (Constr.) Confecționare a panourilor mari de beton armat cu ajutorul unei instalații care laminează și vibrează concomitent betonul. – Vibra + laminare.

vibromasaj
VIBROMASÁJ, vibromasaje, s.n. Masaj pe bază de vibrații (electrice). – Din fr. vibromassage.

vibrometru
VIBROMÉTRU, vibrometre, s.n. (Fiz.) Instrument de măsurare a vitezei sau accelerației vibratorii a unui corp. – Din fr. vibromètre.

vibroscop
VIBROSCÓP, vibroscoape, s.n. (Fiz.) Instrument pentru măsurarea simultană a amplitudinii, frecvenței și fazei vibrațiilor. – Din fr. vibroscope.

vibroterapie
VIBROTERAPÍE s.f. (Med.) Seismoterapie. – Din fr. vibrothérapie.

vicar
VICÁR, vicari, s.m. Preot sau episcop care ține locul unui demnitar bisericesc de rang mai înalt. – Din fr. vicaire, lat. vicarius.

vicariant
VICARIÁNT, -Ă, vicarianți, -te, adj. (Anat.; despre organe) Care exercită o funcție compensatorie, putând chiar să se substituie altui organ. [Pr.: -ri-ant] – Din fr. vicariant.

vicariat
VICARIÁT, vicariate, s.n. Funcția sau demnitatea de vicar; timpul cât un vicar exercită această funcție; regiunea unde se exercită autoritatea vicarului. ♦ Reședința vicarului. [Pr.: -ri-at] – Din fr. vicariat.

vice
VICE- Element de compunere însemnând „adjunct”, „subordonat imediat”, care servește la formarea unor substantive-nume de grade, de funcții, de titluri sau de persoane care le poartă. – Din fr. vice-, lat. vice.

viceamiral
VICEAMIRÁL, viceamirali, s.m. Grad în marina militară, inferior amiralului și superior contraamiralului, corespunzător generalului-locotenent din armata terestră; persoană care are acest grad. [Pr.: -ce-a-] – Din fr. vice-amiral.

vicecampion
VICECAMPIÓN, -OÁNĂ, vicecampioni, -oane, s.m. și f. Persoană care se clasează pe locul al doilea într-un campionat. [Pr.: -pi-on] – Vice + campion (după fr. vice-champion).

vicecancelar
VICECANCELÁR, vicecancelari, s.m. Persoană care ține locul unui cancelar in absența acestuia; titlu, funcție, deținută de această persoană. – Vice- + cancelar (după fr. vice-chancelier).

vicecomite
VICECÓMITE, vicecomiți, s.m. Denumire dată în evul mediu, în Transilvania, dregătorului subordonat comitelui și numit de acesta; persoană care purta acest titlu. – Vice- + comite.

viceconsul
VICECÓNSUL, viceconsuli, s.m. Persoană care înlocuiește pe consul când acesta lipsește sau care îndeplinește funcția de consul într-un oraș unde nu există consulat; titlu, funcție deținută de această persoană. – Din fr. vice-consul.

viceconsulat
VICECONSULÁT, viceconsulate, s.n. Funcție de viceconsul. – Din fr. vice-consulat.

viceguvernator
VICEGUVERNATÓR, viceguvernatori, s.m. Locțiitor al unui guvernator în absența acestuia; titlu, funcție deținută de această persoană. – Vice- + guvernator (după fr. vice-guverneur).

vicepresedinte
VICEPREȘEDÍNTE, -Ă, vicepreședinți, -te, s.m. și f. Persoană care ține locul unui președinte când acesta lipsește; locțiitor de președinte; titlu, funcție deținută de această persoană. – Vice- + președinte (după fr. vice-président).

vicerege
VICERÉGE, viceregi, s.m. Persoană care guvernează o colonie sau o provincie (care depinde de alt stat) în numele unui rege; titlu, funcție deținută de această persoană. – Vice- + rege (după fr. vice-roi).

viceversa
VICEVÉRSA adv. Inversând rolurile, situațiile; invers; reciproc. – Din fr., lat. vice versa.

vicia
VICIÁ, viciez, vb. I. Tranz. 1. A strica, a altera puritatea aerului. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) corupe, a (se) deprava. 2. (Jur.) A face ca un act, o clauză etc. să fie nule, defectuoase. [Pr.: -ci-a] – Din fr. vicier.

viciabil
VICIÁBIL, -Ă, viciabili, -e, adj. Care se poate vicia. [Pr.: -ci-a-] – Din fr. viciable.

viciat
VICIÁT, -Ă, viciați, -te, adj. 1. (Despre aer) Devenit impropriu pentru respirație; stricat, infectat, alterat. ♦ Fig. Depravat, desfrânat, corupt. 2. (Jur.; despre acte, dispoziții, etc.) Care a devenit nul (din cauza unor vicii). [Pr.: -ci-at. – Var.: (înv.) vițiát, -ă adj.] – V. vicia.

viciere
VICIÉRE, vicieri, s.f. Acțiunea de a (se) vicia și rezultatul ei; stricare, alterare. [Pr.: -ci-e-] – V. vicia.

vicinal
VICINÁL, -Ă, vicinali, -e, adj. (Despre drumuri și căi ferate) Care leagă localități (rurale) vecine. – Din fr. vicinal.

vicios
VICIÓS, -OÁSĂ, vicioși, -oase, adj. 1. Care are defecte (de construcție, de funcționare, etc.); defectuos. ♦ Fig. (Adesea substantivat) Plin de vicii morale, de comportare, de caracter; depravat, destrăbălat, corupt. 2. (Jur.; despre acte, dispoziții, etc.) Cu vicii de formă sau de fond. [Pr.: -ci-os. – Var.: (înv.) vițiós, -oásă adj.] – Din fr. vicieux, it. vizioso.

vicisitudine
VICISITÚDINE, vicisitudini, s.f. (Livr.) Concurs de împrejurări grele, nefavorabile pentru cineva; p. ext. necaz, suferință. – Din fr. vicissitude, lat. vicissitudo, -inis.

viciu
VÍCIU, vicii, s.n. 1. defect, cusur, neajuns (de construcție, de funcționare etc.). ♢ Viciu de conformație = dispoziție anormală a unor părți sau organe ale corpului; diformitate fizică. ♦ Fig. Pornire nestăpânită și statornică spre rău, apucătură rea, patimă; desfrâu, dezmăț, destrăbălare. 2. Neîndeplinire a unor condiții legale de formă sau de conținut în întocmirea actelor, clauzelor etc. juridice, care duce la anularea valorii acestora. [Var.: (înv.) víțiu s.n.] – Din fr. vice, lat. vitium.

viclean
VICLEÁN, -Ă, vicleni, -e, adj. (Adesea substantivat) 1. Care se poartă, vorbește fără sinceritate, ascunzându-și adevăratele intenții (reprobabile); fățarnic, ipocrit, perfid; (cu sens atenuat) șiret, șmecher, isteț. 2. (Pop.) Rău, crud, neîndurător, hain. 3. (Înv.) Care își calcă credința sau cuvântul; necredincios; trădător. ♦ (Rar) Care nu crede în învățăturile religiei creștine; păgân. ♦ (Substantivat, m.) Duh necurat, drac. [Var.: (înv.) hicleán, -ă adj.] – Din magh. hitlen.

vicleim
VICLEÍM, vicleimuri, s.n. Veche dramă populară de origine creștină reprezentând nașterea lui Cristos, jucată la țară, în perioada Crăciunului, de către flăcăi costumați. – Din sl. Vitleemŭ.

vicleni
VICLENÍ, viclenesc, vb. IV. 1. Intranz. și refl. (Înv. și pop.) A se purta ca un viclean; a unelti (pe ascuns) contra cuiva. 2. Tranz. (Înv.) A trăda, a înșela. ♦ A ispiti, a iscodi. – Din viclean.

viclenie
VICLENÍE, viclenii, s.f. Însușirea de a fi viclean; faptă, purtare de om viclean; perfidie, ipocrizie, falsitate, vicleșug. ♦ (Cu sens atenuat) Șiretenie, șmecherie, șiretlic; stratagemă. – Viclean + suf. -ie.

viclesug
VICLEȘÚG, vicleșuguri, s.n. Viclenie. – Din magh. hitlenség.

viconte
VICÓNTE, viconți, s.m. Titlu de noblețe ereditar, inferior contelui și superior baronului; persoană care poartă acest titlu. – Din fr. vicomte.

vicontesa
VICONTÉSĂ, vicontese, s.f. Soție sau fiică a unui viconte. – Din fr. vicomtesse.

victima
VÍCTIMĂ, victime, s.f. 1. Persoană care suferă chinuri fizice sau morale din partea oamenilor, a societății, din cauza propriilor greșeli etc. 2. Persoană care suferă de pe urma unei întâmplări nenorocite (boală, accident, jaf, crimă etc.). 3. (În antichitate) Animal sau om care era sacrificat unui zeu. – Din fr. victime, lat. victima.

victorian
VICTORIÁN, -Ă, victorieni, -e, adj. Care se referă la epoca istoriei engleze corespunzătoare domniei reginei Victoria. [Pr.: -ri-an] – Din fr. victorien, engl. victorian.

victorie
VICTÓRIE, victorii, s.f. 1. Succes repurtat asupra inamicului într-un război, într-o bătălie, într-o revoluție (armată); biruință, izbândă. 2. Succes obținut într-o competiție sportivă, într-un concurs, la un examen etc. 3. Triumf al unei idei, al unei teorii, al unei politici asupra altora opuse. 4. Rezultat deosebit de bun obținut într-un domeniu de activitate. – Din lat. victoria.

victorios
VICTORIÓS, -OÁSĂ, victorioși, -oase, adj. Care a obținut o victorie; învingător, biruitor, triumfător; câștigător. ♦ Care exprimă mândria succesului obținut. Aer victorios. [Pr.: -ri-os] – Din lat. victoriosus, fr. victorieux.

vid
VID, -Ă, vizi, vide, adj., s.n. 1. Adj. (Despre un spațiu) Care nu conține nimic; care nu conține aer sau alt gaz; care nu este ocupat, locuit; pustiu. ♦ Fig. Lipsit de orice gânduri, de orice idei. 2. S.n. Spațiu lipsit de orice corp material sau în care particulele materiale existente sunt extrem de rarefiate. ♢ Loc. adv. În vid = a) în gol; b) cu privirea fixă, fără țintă; c) zadarnic, fără rezultat, în van. ♦ Fig. Pierdere ireparabilă. – Din fr. vide.

vida
VIDÁ, videz, vb. I. Tranz. (Fiz.) A realiza vid într-un spațiu închis. – Din fr. vider.

vidanja
VIDANJÁ, vidanjez, vb. I. Tranz. A goli, a curăța

vidanjare
VIDANJÁRE, vidanjări, s.f. Acțiunea de a vidanja și rezultatul ei. – V. vidanja.

vidanjor
VIDANJÓR, vidanjori, s.m. Lucrător care evacuează, curăță

vidare
VIDÁRE, vidări, s.f. Acțiunea de a vida și rezultatul ei. – V. vida.

video
VÍDEO-1, Element de compunere care înseamnă „imagine”. [Pr.: -de-o] – Din fr. video-.

VIDEO^2 adj. invar. Care se referă la sistemele de transmitere și de înregistrare a imaginii. [Pr.: -de-o] – Din fr. vidéo, engl. video.

videocaptor
VIDEOCAPTÓR, videocaptoare, s.n. (În sintagma) Tub videocaptor = tub analizor de imagine, esențial în sistemul de televiziune pentru transformarea imaginii în semnale electrice. [Pr.: -de-o] – Din fr. vidéocapteur.

videocaseta
VIDEOCASÉTĂ, videocasete, s.f. Casetă care conține bandă magnetică pe care se pot înregistra imagini și sunete însoțitoare. [Pr.: -de-o-] – Din engl. videocassette, fr. vidéocassette.

videocasetofon
VIDEOCASETOFÓN, videocasetofoane, s.n. Aparat pentru înregistrarea și redarea videocasetelor. [Pr.: -de-o-] – Video^1- + casetofon.

videodisc
VIDEODÍSC, videodiscuri, s.n. Disc care permite vizionarea unui program (de imagine și sunet) preînregistrat, pe ecranul unui televizor obișnuit. [Pr.: -de-o-] – Din engl. videodisc, fr. vidéodisque.

videofon
VIDEOFÓN, videofoane, s.n. Videotelefon. [Pr.: -de-o-] – Din engl. videophone, fr. vidéophone.

videofonic
VIDEOFÓNIC, -Ă, videofonici, -ce, adj. Referitor la videofon, prin videofon. [Pr.: -de-o-] – Din engl. videophonic, fr. vidéophonique.

videofonie
VIDEOFONÍE, s.f. Termen folosit pentru transmisia simultană a imaginii și a sunetului. [Pr.: -de-o-] – Din engl. videophony, fr. vidéophonie.

videofrecventa
VIDEOFRECVÉNȚĂ, videofrecvențe, s.f. Fiecare dintre frecvențele cuprinse în spectrul semnalului de imagine al unui canal de televiziune. [Pr.: -de-o-] – Din germ. Videofrequenz, fr. vidéofrequence.

videomagnetic
VIDEOMAGNÉTIC, -Ă, videomagnetici, -ce, adj. Referitor la înregistrarea imaginii pe bandă magnetică. [Pr.: -de-o-] – Din fr. vidéomagnetique.

videomagnetofon
VIDEOMAGNETOFÓN, videomagnetofoane, s.n. Aparat pentru înregistrarea și redarea imaginii și sunetului însoțitor înregistrate pe bandă magnetică. [Pr.: -de-o-] – Video^1- + magnetofon.

videoteca
VIDEOTÉCĂ, videoteci, s.f. 1. Mobilă specială cu rafturi pentru păstrat videocasete. 2. Încăpere, sală în care se păstrează și se vizionează videocasete. 3. Colecție de videocasete. [Pr.: -de-o-] – Din fr. vidéotheque.

videotelefon
VIDEOTELEFÓN, videotelefoáne, s.n. Sistem de comunicații telefonice care permite interlocutorilor să se vadă reciproc în timpul convorbirii; videofon. [Pr.: -de-o-] – Din engl. videotelephone, fr. vidéo-téléphone.

vidicon
VIDICÓN, vidicoane, s.n. Tub analizor de imagine folosit în captarea imaginii pentru televiziune acolo unde se dispune de iluminări puternice. – Din fr., engl. vidicon.

vidma
VÍDMĂ, vidme, s.f. (Reg.) 1. Arătare, fantomă, nălucă, stafie. 2. Vrăjitoare. ♢ Vidma pădurii = mama-pădurii. – Din ucr. vid'ma.

vidra
VÍDRĂ, vidre, s.f. Mamifer carnivor cu corpul acoperit cu blană deasă, castanie-roșcată, cu degetele picioarelor unite printr-o pieliță; lutră (Lutra vulgaris). ♦ Blana prelucrată a acestui animal; lutru. – Din sl. vydra, bg., scr. vidra.

viduitate
VIDUITATÉ, viduități, s.f. (În sintagma) Termen de viduitate = timpul cât o femeie văduvă nu poate contracta o nouă căsătorie. [Pr.: -du-i-] – Din fr. viduité, lat. viduitas, -atis.

vie
VÍE, vii, s.f. 1. Teren plantat cu viță (I); plantație de viță. 2. Viță (I). – Lat. vinea.

viela
VIÉLĂ, viele, s.f. Vechi instrument muzical cu coarde, folosit de trubaduri, la care vibrarea coardelor se realiza printr-o manivelă. [Pr.: -vi-e-] – Din fr., it. vielle.

vier
VIÉR^2, vieri, s.m. 1. Porc necastrat. 2. Porc mistreț mascul. – Din lat. verres.

VIÉR^1, vieri, s.m. (Rar) Podgorean, viticultor. ♦ Îngrijitor, păzitor de vie. [Pr.: -vi-er] – Vie + suf. -ar.

viereasa
VIEREÁSĂ, vierese, s.f. Soția vierului^1; îngrijitoare, paznică de vie. [Pr.: vi-e-] – Vier^1 + suf. -easă.

vierit
VIERÍT s.n. (Rar) Ocupația vierului^1; viticultură. [Pr.: vi-e-] – Vier^1 + suf. -it.

viermar
VIERMÁR, viermare, s.n. (Rar) Viermărie. – Vierme + suf. -ar.

viermanar
VIERMĂNÁR, viermănari, s.m. Insectă de forma unei muște, cu capul de culoare galbenă, care se hrănește cu resturi de carne sau de materii vegetale intrate în putrefacție (Sarcophaga carnaria). – Din vierme.

viermanos
VIERMĂNÓS, -OÁSĂ, viermănoși, -oase, adj. (Mai ales despre fructe) Cu viermi, mâncat de viermi. – Lat. verminosus.

viermanosa
VIERMĂNOȘÁ, pers. 3 viermănoșează, vb. I. Refl. (Mai ales despre fructe) A se umple sau a fi plin de viermi. – Din viermănos.

viermaraie
VIERMĂRÁIE s.f. Viermărie. – Vierme + suf. -ăraie.

viermarie
VIERMĂRÍE, viermării, s.f. Mulțime de viermi; forfoteală de viermi; viermăraie, viermăt, viermar. – Vierme + suf. -ărie.

viermat
VIÉRMĂT s.n. (Reg.) Viermărie. ♦ Fig. Mulțime de oameni care merg de colo până colo. – Vierme + suf. -et.

vierme
VIÉRME, viermi, s.m. Nume dat unor animale nevertebrate, lipsite de picioare, cu corpul moale, lunguieț, de obicei cu o piele lucioasă, care trăiesc în sol, în apă sau ca parazite pe plante și pe animale; (pop.) nume dat larvelor unor insecte. ♢ Vierme de mătase = larvă a unor fluturi care produc gogoșile de mătase și care se hrănesc cu frunze de dud sau de stejar. ♢ Expr. A avea (sau a-l roade pe cineva) un vierme la inimă = a fi chinuit de griji. A trăi ca viermele în hrean (sau în rădăcina hreanului) = a duce (și a se deprinde cu) o viață grea. A avea viermi (neadormiți) = a fi fi neastâmpărat, a nu-și găsi locul. A-l mânca (pe cineva) viermii (de viu) = a fi foarte leneș și murdar. – Lat. vermis.

viermisor
VIERMIȘÓR, viermișori, s.m. Viermușor. – Vierme + suf. -ișor.

viermui
VIERMUÍ, viermuiesc, vb. IV. Intranz. A se mișca neîncetat și în număr mare de colo până colo; a mișuna, a forfoti. – Vierme + suf. -ui.

viermuiala
VIERMUIÁLĂ, viermuieli, s.f. Viermuire. [Pr.: -mu-ia-] – Viermui + suf. -eală.

viermuire
VIERMUÍRE, viermuiri, s.f. Faptul de a viermui; viermuială. – V. viermui.

viermulet
VIERMULÉȚ, viermuleți, s.m. Viermușor. – Vierme + suf. -uleț.

viermus
VIERMÚȘ, viermuși, s.m. (Rar) Viermușor. – Vierme + suf. -uș.

viermusor
VIERMUȘÓR, viermușori, s.m. Diminutiv al lui vierme; viermișor, viermuleț, viermuș. – Vierme + suf. -ușor.

viers
VIERS, viersuri, s.n. (Pop.) 1. Melodie, cântec, arie^3. 2. Glas, voce; timbru al vocii. [Var.: (pop.) ghiers s.n.] – Lat. versus.

viersui
VIERSUÍ, viersuiesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A cânta, a îngâna un cântec. – Viers + suf. -ui.

viersuire
VIERSUÍRE, viersuiri, s.f. Acțiunea de a viersui și rezultatul ei. – V. viersui.

viespar
VIESPÁR, (1) viespare, s.n., (2,3) viespari, s.m. 1. S.n. Cuib de viespi. ♦ Fig. Mulțime de ființe care mișună. ♦ Fig. Loc periculos, primejdios. 2. S.m. (Entom.) Gărgăun. 3. S.m. (Ornit.) Albinărel. – Viespe + suf. -ar.

viesparie
VIESPĂRÍE, viespării, s.f. Mulțime de viespi; cuib de viespi. – Viespe + suf. -ărie.

viespe
VIÉSPE, viespi, s.f. 1. Nume dat mai multor insecte himenoptere, asemănătoare cu albina, prevăzute de obicei în partea posterioară a abdomenului cu un ac și cu o pungă cu venin. 2. Fig. Femeie rea. – Lat. *vespis (= vespa).

viespoi
VIESPÓI, viespoi, s.m. Augmentativ al lui viespe. ♦ Specie de viespe mare, cu pântecele roșu, lungă de 2-4 cm. (Sirex gigas). – Viespe + suf -oi.

vietate
VIETÁTE, vietăți, s.f. Ființă, viețuitoare. [Pr.: vi-e-] – Viu + suf. -ătate.

vietnamez
VIETNAMÉZ, -Ă, vietnamezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Vietnamului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Vietnamului sau populației lui, privitor la Vietnam sau la populația lui. ♦ (Substantivat, f.) Limbă vorbită de vietnamezi (1). [Pr.: vi-et-] – Vietnam (n. pr.) + suf. -ez.

vietui
VIEȚUÍ, viețuiesc, vb. IV. Intranz. (Înv. și pop.) A se afla în viață, a fi viu; a trăi, a exista. A-și procura mijloacele necesare traiului. ♦ A trăi la un loc cu cineva; a conviețui. ♦ A locui într-un anumit loc. – Viață + suf. -ui.

vietuire
VIEȚUÍRE, viețuiri, s.f. (Înv. și pop.) Faptul de a viețui; viață, existență, trai; conviețuire. – V. viețui.

vietuitor
VIEȚUITÓR, -OÁRE, viețuitori, -oare, adj. (Înv. și pop.) Care viețuiește; (care este) în viață, viu. ♦ (Substantivat, f.) Vietate, ființă. [Pr.: -țu-i-] – Viețui + suf. -tor.

viezure
VIÉZURE, viezuri, s.m. Mamifer carnivor cu trupul greoi, acoperit cu peri lungi și aspri de culoare cenușie, cu două dungi negre, cu picioarele scurte, cu capul lunguieț, având un fel de rât asemănător cu al porcului; bursuc (Meles meles). – Cf. alb. v j e d h u l l ë.

viezurina
VIEZURÍNĂ, viezurine, s.f. (Reg.) Vizuină. – Viezure + suf. -ină.

vifor
VÍFOR, vifore, s.n. (Pop.) Vânt puternic, furtună (însoțită de ninsoare); viforniță, viforeală. – Din sl. vihrŭ, bg. scr. vihor.

viforatec
VIFORÁTEC, -Ă adj. v. viforatic.

viforatic
VIFORÁTIC, -Ă, viforatici, -ce, adj. (Pop.) Viforos. [Var.: viforátec, -ă, adj.] – Vifor + suf. -atic.

viforare
VIFORẤRE, viforâri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a viforî și rezultatul ei. – V. viforî.

viforeala
VIFOREÁLĂ, viforeli, s.f. (Pop.) Vifor. – Viforî + suf. -eală.

vifori
VIFORÎ́, pers. 3 viforăște, vb. IV. Intranz. impers. (Pop.) A fi vifor, furtună, viscol. – Din vifor.

vifornita
VIFÓRNIȚĂ, vifornițe, s.f. (Pop.) Vifor, furtună, vijelie, viscol. – Vifor + suf. -niță.

viforos
VIFORÓS, -OÁSĂ, viforoși, -oase, adj. (Pop.) Furtunos, vijelios; (despre vânt) care bate cu putere; (despre vânt, nori) care aduce vifor; fig. aprig, năvalnic; agitat, tulbure; viforatic. – Vifor + suf. -os.

vig
VIG, viguri, s.n. (Pop.) Val, sul, trâmbă (de pânză, de stofă etc.) – Din magh. vég.

vigilent
VIGILÉNT, -Ă, vigilenți, -te, adj. Care manifestă, demonstrează vigilență. – După fr. vigilant, lat. vigilans, -ntis.

vigilenta
VIGILÉNȚĂ, vigilențe, s.f. Atitudine de observare atentă și susținută, de supraveghere continuă a ceea ce se întâmplă în jurul său (pentru a preveni, a descoperi sau a combate acțiuni reprobabile, ostile, dușmănoase). – După fr. vigilance, lat. vigilantia.

vigneta
VIGNÉTĂ s.f. v. vinietă.

vigoare
VIGOÁRE s.f. 1. Forță fizică, putere (de lucru, de acțiune); energie; vitalitate. 2. (În loc. adj.) În vigoare = (despre legi, dispoziții etc.) valabil într-o anumită perioadă de timp. – Din fr. vigueur, lat. vigor, -oris.

vigonie
VIGÓNIE, vigonii, s.f. 1. Specie sălbatică de lamă cu lâna mătăsoasă (Lama vicugna). 2. Fir textil mătăsos obținut din lâna de vigonie (1). 3. Fir textil obținut dintr-un amestec de lână cu bumbac de bună calitate sau din bumbac pur. – Din fr. vigogne.

viguros
VIGURÓS, -OÁSĂ, viguroși, -oase, adj. Plin de vigoare; puternic, robust. – Din fr. vigoureux.

vigurozitate
VIGUROZITÁTE s.f. (Livr.) Însușirea de a fi viguros; vigoare. – Viguros + suf. -itate.

viisoara
VIIȘOÁRĂ, viișoare, s.f. Diminutiv al lui vie. [Pr.: vi-i-] – Vie + suf. -ișoară.

viitor
VIITÓR, -OÁRE, viitori, -oare, adj., s.n. I. Adj. Care va veni, care va fi, va exista, va apărea după momentul de față; proiectat într-o perioadă care va veni. ♢ Viața viitoare = (în concepțiile religioase) viața care ar continua și după moarte, într-o lume de apoi. (Gram.) Timpul viitor (și substantivat, n.) = timp verbal care exprimă o acțiune ulterioară momentului vorbirii. II. S.n. 1. Timpul care urmează prezentului; viitorime. ♢ Loc. adv. Pe (sau în) viitor = de acum înainte. 2. Situație, stare care urmează să existe; perspectivă. ♢ Loc. adj. (Plin) de viitor sau cu viitor = cu perspective frumoase de dezvoltare. ♢ Expr. A avea viitor = a avea șanse de succes într-o acțiune; a-l aștepta o carieră plină de succes. [Pr.: vi-i-] – Veni + suf. -tor.

viitorime
VIITORÍME s.f. 1. (Înv.) Viitor (II 1). 2. Oamenii din viitor, generațiile viitoare; posteritate. [Pr.: vi-i-] – Viitor + suf. -ime.

viitorist
VIITORÍST, -Ă, viitoriști, -ste, s.m. și f. Viitorolog. [Pr.: vi-i-] – Viitor + suf. -ist.

viitorolog
VIITOROLÓG, -Ă, viitorologi, -ge, s.m. și f. Specialist în viitorologie; viitorist, futurolog. [Pr.: vi-i-] – Din viitor (după meteorolog).

viitorologie
VIITOROLOGÍE s.f. Știință care se ocupă cu studierea legilor și metodelor noi de previziune a viitorului; știința viitorului, futurologie. [Pr.: vi-i-] – Din viitor (după meteorologie).

viitura
VIITÚRĂ, viituri, s.f. 1. Creștere bruscă a nivelului apei dintr-un râu (care poate duce la revărsarea lui). 2. Mâl, bolovani, pietriș, crengi etc. aduse de apele curgătoare când se revarsă. [Pr.: vi-i-] – Veni + suf. -tură.

vijelie
VIJELÍE, vijelii, s.f. Vânt foarte puternic, adesea însoțit de descărcări electrice și de precipitații atmosferice; furtună. ♢ Loc. adv. Cu vijelie = cu putere, furtunos. ♦ Fig. Furie. – Et. nec.

vijelios
VIJELIÓS, -OÁSĂ, vijelioși, -oase, adj. 1. Cu vijelie; ca vijelia; năvalnic. ♦ Bătut de furtună, bântuit de vijelie. 2. Fig. Violent, impetuos, aprig. [Pr.: -li-os] – Vijelie + suf. -os.

viking
VÍKING, vikingi, s.m. Nume dat războinicilor, navigatorilor și negustorilor scandinavi care au întreprins, între secolele VII și X, numeroase expediții în Europa și în America de Nord. – Din fr. viking.

vil
VIL, -Ă, vili, -e, adj. (Franțuzism înv.) De proastă calitate, demn de disprețuit, ordinar; josnic; abject. – Din fr. vil.

vilaiet
VILAIÉT, vilaiete, s.n. Diviziune administrativ-teritorială din Imperiul Otoman, condusă de un valiu. [Pr.: -la-iet] – Din fr. vilayet.

vilanela
VILANÉLĂ, vilanele, s.f. Cântec vocal cu caracter dansant, specific unor popoare din vestul Europei. – Din fr. villanelle, it. villanella.

vila
VÍLĂ, vile, s.f. 1. Denumire dată, în Imperiul Roman, unor reședințe rurale de pe domeniul agricol și pastoral exploatat de marii proprietari de sclavi. 2. Locuință cu înfățișare voit rustică, elegantă și spațioasă, situată într-o grădină. 3. (În evul mediu) Denumire care desemna diferite forme de așezări (obștea țărănească, satul liber, satul dependent de domeniul stăpânului feudal și, uneori, centrul urban). – Din lat., fr., it. villa.

vilbrochen
VILBROCHÉN, vilbrochenuri, s.n. (Tehn.) Arbore al unui motor, cu unul sau cu mai multe coturi, antrenat prin una sau mai multe biele într-o mișcare de rotație pe care o transmite unui mecanism (cu pistoane); arbore cotit. [Pl. și vilbrochene] – După fr. vilebrequin.

vileag
VILEÁG s.n. (Pop.; în loc. adv. și expr.) (A da sau a scoate, a ieși etc.) în vileag = (a face sau a deveni cunoscut) în fața lumii, a tuturor, în public. – Din magh. világ.

vilegiatura
VILEGIATÚRĂ, vilegiaturi, s.f. Concediu, vacanță etc. petrecută de cineva în afara locului său de domiciliu. [Pr.: -gi-a-. – Var.: (pop.) viligiatúră s.f.] – Din fr. villégiature.

vilegiaturist
VILEGIATURÍST, -Ă, vilegiaturiști, -ste, s.m. și f. Persoană care se află în vilegiatură. [Pr.: -gi-a-. – Var.: (pop.) viligiaturíst, -ă, s.m. și f.] – Vilegiatură + suf. -ist.

viligiatura
VILIGIATÚRĂ s.f. v. vilegiatură.

viligiaturist
VILIGIATURÍST, -Ă s.m. și f. v. vilegiaturist.

vilos
VILÓS, -OÁSĂ, viloși, -oase, adj. 1. (Bot.) Acoperit cu peri mai lungi sau mai scurți, asemănători cu lâna. 2. (Anat.; în sintagma) Membrană viloasă = membrană acoperită cu vilozități. – Din fr. villeux, lat. villosus.

vilozitate
VILOZITÁTE, vilozități, s.f. 1. Totalitatea perilor care acoperă o suprafață; parte poroasă. 2. (Anat.) Ridicătură, prelungire, încrețitură, cută mică situată pe suprafața anumitor organe ale corpului, mai ales a intestinului subțire. – Din fr. villosité.

vin
VIN, vinuri, s.n. Băutură alcoolică (de 7-16%) obținută prin fermentarea mustului de struguri sau, p. gener. prin fermentarea mustului altor fructe. – Din lat. vinum.

vinar
VINÁR, vinari, s.m. (Pop.) Podgorean; negustor, vânzător de vinuri. – Vin + suf. -ar.

vinarita
VINÁRIȚĂ, vinarițe, s.f. Plantă erbacee cu frunze verticilate, cu flori mici, albe, plăcut mirositoare, folosită la parfumarea rufelor sau la aromatizarea unor băuturi (Asperula odorata). – Vin + suf. -ariță.

vinars
VINÁRS, vinarsuri, s.n. (Reg.) Rachiu (tare). – Vin + ars (după germ. Branntwein).

vinat
VINÁȚ, vinațuri, s.n. (Pop.) (Varietate) de vin. [Pl. și: vinațe] – Probabil lat. vinaceus.

vina
VÍNĂ, vini, s.f. Faptă care constituie o abatere de la ceea ce este (considerat) drept sau bun; greșeală, vinovăție; păcat; culpă. ♢ Loc. adj. De vină = vinovat, responsabil. Fără vină = nevinovat; (rar, despre lucruri, manifestări) ireproșabil, perfect. ♢ Loc. conj. Din vina... = în urma greșelii înfăptuite de...; din cauza, din pricina... ♢ Expr. (Pop.) Bată-l vina! exprimă o mustrare cu o nuanță de simpatie. A da (sau a arunca, a pune) vina pe cineva (sau pe ceva) sau asupra cuiva ori (reg.) a băga (cuiva) vină = a învinovăți, a învinui (pe cineva sau ceva). A face cuiva o vină din (sau pentru) ceva = a considera drept greșeală o faptă a cuiva. A cădea în vină = a se face vinovat de ceva. ♦ Spec. Faptă pedepsită de lege; infracțiune; delict; crimă. – Din sl. vina.

vinarici
VINĂRÍCI, vinăriciuri, s.n. (În evul mediu, în Țara Românească) Dijmă în vin, reprezentând a zecea parte din recoltă, care se plătea în trecut domniei; vinărit. – Vin + suf. -ărici.

vinarie
VINĂRÍE, vinării, s.f. (Rar) Pivniță în care se păstrează (și se vinde) vinul; depozit de vin. – Vin + suf. -ărie.

vinarit
VINĂRÍT, vinărituri, s.n. (Înv.) Vinărici. – Vin + suf. -ărit.

vinci
VÍNCI, vinciuri, s.n. (Tehn.) 1. Troliu folosit pe bordul navelor. 2. Cric. – Cf. it. v i n c i g l i o.

vincier
VINCIÉR, vincieri, s.m. Muncitor portuar care mânuiește vinciul. [Pr.: -ci-er] – Vinci + suf. -ier.

vinclu
VÍNCLU, vincluri, s.n. 1. Piesă de lemn sau de metal formată din două laturi, cu ajutorul căreia se pot trasa sau măsura unghiuri. 2. Bară profilată din oțel sau din metale ușoare, care are în secțiune două aripi. – Din germ. Winkel.

vinde
VÍNDE, vând, vb. III. Tranz. 1. A ceda unui cumpărător dreptul de proprietate asupra unui bun, în schimbul unei sume de bani. ♢ Expr. A vinde pielea ursului din pădure (sau peștele din baltă) = a promite un lucru pe care nu-l ai; a face planuri în legătură cu un lucru pe care nu-l posezi încă, care este nesigur. A-și vinde (și) pielea sau cămașa (de pe sine) = a vinde sau a ceda, din pricina unei nevoi mari, tot ce posedă. A-și vinde scump viața (sau pielea) = a se apăra cu îndârjire, cauzând pierderi mari dușmanului (înainte de a muri sau de a fi prins). Cum (sau așa) am cumpărat-o, așa o vând = o spun așa cum am auzit-o (fără să-mi iau răspunderea autenticității). (Refl. pas.) Cum (sau cu cât) se vinde? = ce preț are? cu cât de plătește? ♦ A scoate un bun la licitație (pentru neplata datoriilor). ♦ A oferi spre vânzare; a face comerț. ♦ Refl. pas. (Despre mărfuri) A găsi cumpărători, a avea căutare. ♦ Fig. A face compromisuri morale în schimbul unor avantaje materiale. ♦ Tranz. și refl. Fig. A (se) prostitua. 2. A trăda sau a denunța, a pârî (pentru bani sau pentru un interes material). [Prez. ind. și: (reg.) vânz] – Lat. vendere.

vindec
VÍNDEC, vindecuri, s.n. (Pop.) Vindecare, tămăduire, lecuire; p. ext. (concr.) leac. – Din vindeca (derivat regresiv).

vindeca
VINDECÁ, víndec, vb. I. 1. Refl. și tranz. A scăpa sau a face pe cineva să scape de o boală, a (se) face sănătos; a (se) însănătoși, a (se) tămădui, a (se) lecui. ♦ Refl. Spec. (Despre răni, tăieturi etc.) A se închide, a se cicatriza. 2. Tranz. Fig. A face să dispară, să înceteze o suferință morală, o supărare, un dor etc. – Lat. vindicare.

vindecabil
VINDECÁBIL, -Ă, vindecabili, -e, adj. (Despre boli, răni, leziuni etc.; fig. despre suferințe morale) Care poate fi vindecat, care are leac; curabil. – Vindeca + suf. -bil.

vindecare
VINDECÁRE, vindecări, s.f. Acțiunea de a (se) vindeca și rezultatul ei; însănătoșire. ♢ Loc. adj. Fără vindecare = incurabil. – V. vindeca.

vindecat
VINDECÁT, -Ă, vindecați, -te, adj. Însănătoșit, lecuit (de o boală, de o suferință). – V. vindeca.

vindecator
VINDECĂTÓR, -OÁRE, vindecători, -oare, adj. Care vindecă; lecuitor, tămăduitor. – Vindeca + suf. -ător.

vindecea
VINDECEÁ, vindecele, s.f. Plantă erbacee din familia labiatelor, cu flori purpurii, cu proprietăți medicinale (Stachys officinalis). – Vindeca + suf. -ea.

vindere
VÍNDERE, vinderi, s.f. Acțiunea de a (se) vinde și rezultatul ei; vânzare. – V. vinde.

vinderel
VINDERÉL, vinderei, s.m. (Ornit.; reg.) Vindereu. – Vinder[eu] + suf. -el.

vindereu
VINDERÉU, vinderei, s.m. Numele a două specii de șoimi mici; vinderel (Falco tinnunculus și vesperinus). [Var.: vindiréu s.m.] – Cf. magh. v á n d o r s ó l y o m.

vindiac
VÍNDIAC, vindiacuri, s.n. Haină scurtă special confecționată pentru a apăra de vânt; canadiană. [Acc. și vindiác] – Din germ. Windjacke.

vindicativ
VINDICATÍV, -Ă, vindicativi, -e, adj. (Livr.) Răzbunător. – Din fr. vindicatif.

vindicta
VINDÍCTĂ, vindicte, s.f. (Livr.) Urmărire, pedepsire, răzbunare a unei crime. – Din fr. vindicte, lat. vindicta.

vindireu
VINDIRÉU s.m. v. vindereu.

vinecior
VINECIÓR, -OÁRĂ, vineciori, -oare, adj. Diminutiv al lui vânăt. ♦ (Despre păsări) Cu penele cenușii-albăstrii, bătând în vânăt; (despre animale) cu blana sură. – Vânăt + suf. -ior.

vinegreta
VINEGRÉTĂ s.f. Sos rece preparat din oțet, untdelemn, sare și piper. – Din fr. vinaigrette.

vineri
VÍNERI, vineri, s.f. Ziua a cincea a săptămânii, care urmează după joi. ♢ (În credința creștină) Vinerea Mare (sau a Patimilor, a Paștilor) = vinerea din ajunul Paștilor, în care creștinii țin post sever. Vinerea Mare = sărbătoare ortodoxă în care se prăznuiește Sfânta Paraschiva (la 14 octombrie). ♦ (Adverbial) În cursul zilei de vineri; (în forma vinerea) în fiecare vineri. – Lat. Veneris [dies].

vinerita
VINERÍȚĂ, vinerițe, s.f. Plantă erbacee cu frunzele de la bază așezate în formă de rozetă, cu flori albastre, roșii sau albe, dispuse în spic în vârful tulpinii, care se întrebuințează ca plantă medicinală; vinețică (Ajuga reptans). – Vineri + suf. -iță.

vinetea
VINEȚEÁ, -ÍCĂ, vinețéle, s.f. (Bot.) 1. (În forma vinețea) Albăstrea. 2. (În forma vinețică) Vineriță. 3. (În forma vinețică) Numele mai multor ciuperci (comestibile) cu pălăria tare, cărnoasă, de culoare albă, purpurie sau portocalie (Russula). ♢ Vinețică cu lapte = ciupercă comestibilă cu pălăria cărnoasă, aurie sau portocalie, care conține un suc lăptos și dulce (Lactarius volenus). – Vânăt + suf. -ea, -ică.

vineteala
VINEȚEÁLĂ, vinețeli, s.f. 1. Vânătaie. 2. (Pop.) Scrobeală albastră, albăstreală (pentru rufe). 3. Boală a viței de vie produsă de o ciupercă parazită, care se manifestă prin apariția unor pete brune-roșietice pe fața superioară a frunzelor. – Vânăt + suf. -eală.

vinetiu
VINEȚÍU, -ÍE, vineții, adj. Care bate în vânăt, cu reflexe vinete. ♦ (Substantivat, n.) Culoarea vânătă; vânăt. ♦ (Substantivat, f.; reg.) Albastrul cerului; p. ext. văzduh. – Vânăt + suf. -iu.

vingalac
VINGALÁC, vingalace, s.n. (Tipogr.) Culegar. [Var.: vingălác s.n.] – Din germ. Winkelhaken.

vingalac
VINGĂLÁC s.n. v. vingalac.

vingherca
VINGHÉRCĂ s.f. v. venghercă.

vinicer
VINICÉR s.m. (Pop.) Luna septembrie. – Cf. sl. v i n i c i j e „vie”.

vinicol
VINÍCOL, -Ă, vinicoli, -e, adj. Privitor la vii și la producția vinului, care aparține viilor și producției de vinuri. – Din fr. vinicole, it. vinicolo.

vinieta
VINIÉTĂ, viniete, s.f. Ilustrație de mici dimensiuni care se pune la începutul sau la sfârșitul unui text (tipărit sau manuscris), al unui capitol etc.; ornament pe coperta unei cărți; clișeu folosit în tipografie pentru ornamentație. [Var.: vignétă s.f.] – Din fr. vignette.

vinietist
VINIETÍST, -Ă, vinietiști, -ste, s.m. și f. Autor de viniete. – Din fr. vignettiste.

vinifer
VINIFÉR, -Ă, viniferi, -e, adj. Care produce vin. ♦ (Despre terenuri) Pe care se cultivă vița de vie. – Din fr. vinifère.

vinifica
VINIFICÁ, vinífic, vb. I. Tranz. A supune mustul de struguri procesului de prelucrare care îl preface în vin, a face operațiile necesare obținerii vinului din struguri. – După fr. vinifier.

vinificare
VINIFICÁRE, vinificări, s.f. Acțiunea de a vinifica și rezultatul ei; vinificație. – V. vinifica.

vinificator
VINIFICATÓR, -OÁRE, vinificatori, -oare, s.m. și f. Persoană specializată în operațiile de vinificare. – Din fr. vinificateur.

vinificatie
VINIFICÁȚIE, vinificații, s.f. Vinificare. – Din fr. vinification.

vinil
VINÍL s.n. Radical organic obținut din etilenă. – Din fr. vinyle.

vinilic
VINÍLIC, -Ă, vinilici, -ce, adj. (Despre substanțe chmice) Care se obține din vinil, pe bază de vinil. – Din fr. vinylique.

vinilin
VINILÍN s.n. Masă plastică pe bază de vinil, cu mare rezistență mecanică, având multiple întrebuințări în industrie și la fabricarea obiectelor de larg consum. – Din vinil.

viniplast
VINIPLÁST, viniplaste, s.n. Policlorură de vinil amestecată cu plastifianți și stabilizatori de temperatură. – Din fr. vinyplaste, germ Viniplast.

vinisoara
VINIȘOÁRĂ, vinișoare, s.f. Diminutiv al lui vână; vână subțire. – Vână + suf. -ișoară.

vinisor
VINIȘÓR s.n. (Pop. și fam.) Diminutiv al lui vin; vin bun; vinuleț, vinuț. – Vin + suf. -ișor.

vinograd
VINOGRÁD, (rar) vinograduri, s.n. Sos rece, preparat cu oțet, untdelemn, sare, piper și pătrunjel verde tocat. – Din rus. vinograd.

vinoteca
VINOTÉCĂ, vinoteci, s.f. Colecție de vinuri (din recolte diferite). – Din vin (după cuvinte ca bibliotecă, fonotecă, cartotecă).

vinovat
VINOVÁT, -Ă, vinovați, -te, adj. 1. (Despre oameni) Care are o vină, care a săvârșit o greșeală, o faptă pedepsită de lege, o abatere de la datorie sau de la morală; culpabil; pasibil de o pedeapsă. 2. (Despre faptele, comportările etc. oamenilor) Care este în afară de lege sau de bunele moravuri, care nu poate fi îngăduit, permis; nepermis. – Din sl. vinovatŭ.

vinovatie
VINOVĂȚÍE, vinovății, s.f. Faptul de a fi vinovat; faptă comisă de cel vinovat; starea celui vinovat; culpabilitate, vină. – Vinovat + suf. -ie.

vintil
VINTÍL s.n. v. vintir.

vintir
VINTÍR, vintire, s.n. Unealtă de pescuit alcătuită dintr-o plasă întinsă pe mai multe cercuri. [Var.: vintíl, s.n.] – Din rus. venter.

vintre
VÍNTRE, vintre, s.f. (Pop.) 1. Pântece, abdomen, burtă. 2. (La pl.) Măruntaie. 3. Dizenterie; diaree. – Lat. venter, -ris.

vintrea
VINTREÁ s.f. v. vântrea.

vinulet
VINULÉȚ, vinulețe, s.n. (Pop.) Vinișor. – Vin + suf. -uleț.

vinut
VINÚȚ, vinuțuri, s.n. (Pop.) Vinișor. – Vin + suf. -uț.

vioara
VIOÁRĂ^1, vioare, adj. (Pop.; despre ape curgătoare) Limpede, cristalin, clar. ♢ (Substantivat) Limpede (sau curat) vioară sau ca (sau cum e) vioara = foarte limpede, ca lacrima. [Pr.: -vi-oa-] – Probabil lat. *vivula (< vivus).

VIOÁRĂ^2, vioare, s.f. (Bot.; reg.) 1. Toporaș. 2. Compus: vioară-roșie = micsandră. [Pr.: vi-oa-] – Lat. viola.

VIOÁRĂ^3, viori, s.f. Instrument muzical alcătuit dintr-o cutie de rezonanță, având întinse pe una din fețe patru coarde, care vibrează când sunt atinse cu arcușul sau când sunt ciupite; violină, scripcă. [Pr. vi-oa- – Pl. și: vioare] – Cf. it. v i o l a.

vioi
VIÓI, VIOÁIE, vioi, vioaie, adj. 1. Care este plin de viață, de vigoare; iute în mișcări, sprinten; zglobiu, zburdalnic. ♦ (Despre ochi; p. ext. despre privire, înfățișare) Radios, luminos, viu. ♦ Ager, isteț. 2. Aprins, înflăcărat, intens. ♦ (Despre sunete, melodii etc.) Cu ritm accelerat; săltăreț; vesel. [Pr.: -vi-oi] – Viu + suf. -oi.

vioiciune
VIOICIÚNE, vioiciuni, s.f. 1. Calitatea de a fi vioi; sprinteneală, zburdălnicie, agerime în mișcări; însuflețire, animație. ♦ Neastâmpăr, strălucire, expresie vie; elan, avânt. 2. Capacitatea de a înțelege cu ușurință ceva, de a reacționa spontan la ceva; istețime; spontaneitate. [Pr.: -vi-o-i-] – Vioi + suf. -iciune.

viol
VIÓL, violuri, s.n. Faptă (pedepsită de lege) comisă de bărbatul care constrânge prin forță fizică o femeie să aibă cu el relații sexuale; violare. [Pr.: -vi-ol] – Din fr. viol.

violabil
VIOLÁBIL, -Ă, violabili, -e, adj. (Rar) Care poate fi violat. [Pr.: vi-o-] – Din fr. violable.

violabilitate
VIOLABILITÁTE s.f. (Rar) Însușirea de a fi violabil. [Pr.: vi-o-] – Din fr. violabilité.

violaceu
VIOLACÉU, -CÉE, violacei, -cee, adj., s.f. 1. Adj. Care bate în violet, care are nuanțe de violet. ♦ (Substantivat, n.) Culoare care are aceste nuanțe. 2. S.f. (La pl.) Familie de plante dicotiledonate, al cărei tip principal este vioreaua; (și la sg.) plantă care face parte din această familie. [Pr.: vi-o-] – Din fr. violacé, lat. violaceus.

violare
VIOLÁRE, violări, s.f. Acțiunea de a viola și rezultatul ei. [Pr.: vi-o-] – V. viola.

violator
VIOLATÓR, -OÁRE, violatori, -oare, s.m. și f. (Adesea adjectival) 1. Persoană care violează (1,2), care determină sau pricinuiește o încălcare a unei legi, dispoziții, convenții etc.; infractor; profanator, pângăritor. 2. Persoană care comite un viol. [Pr.: vi-o-] – Din fr. violateur, lat. violator, -oris.

viola
VIÓLĂ^1, viole, s.f. Instrument muzical cu coarde, mai mare decât vioara, acordat cu o cvintă mai jos decât vioara și având sunete mai grave decât aceasta; alto. [Pr.: -vi-o-] – Din it. viola, fr. viole.

VIÓLĂ^2, viole, s.f. (Bot.) 1. Toporaș. 2. Compus: violă-de-noapte (sau -de-primăvară) = nopticoasă. [Pr.: vi-o-] – Din lat. viola.

violent
VIOLÉNT, -Ă, violenți, -te, adj. 1. Care se produce sau acționează cu putere, cu intensitate, cu violență; intens, puternic, tare. ♦ (Despre culori, lumină etc.) Izbitor, țipător; tare, viu, puternic. 2. (Despre ființe) Care are accese de furie, care se lasă condus de mânie, care se înfurie ușor, care are manifestări nestăpânite; coleric, furtunos, impulsiv, nestăpânit. ♦ (Despre manifestări ale ființelor) Care arată violență, impulsivitate, nestăpânire, agresiune. 3. Care se face cu forța; brutal, silnic. ♢ Moarte violentă = moarte produsă de un accident, de un act de violență sau de altă cauză nefirească. [Pr.: vi-o-] – Din fr. violent, lat. violentus, it. violento.

violenta
VIOLENTÁ, violentez, vb. I. Tranz. (Livr.) A comite un act de violență; a constrânge, a sili, a forța. [Pr.: vi-o-] – Din fr. violenter.

violentare
VIOLENTÁRE, violentări, s.f. (Livr.) Acțiunea de a violenta și rezultatul ei. [Pr.: -vi-o-] – V. violenta.

violenta
VIOLÉNȚĂ, violențe, s.f. 1. Însușirea, caracterul a ceea ce este violent (1); putere mare, intensitate, tărie. 2. Lipsă de stăpânire în vorbe sau în fapte; vehemență, furie. 3. Faptul de a întrebuința forța brutală; constrângere, violentare; siluire; încălcare a ordinii legale. ♦ Faptă violentă, impulsivă. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. violence, lat. violentia, it. violenza.

violet
VIOLÉT, -Ă, violeți, -te, adj., s.n., s.f. 1. Adj. De culoarea viorelei. 2. S.n. Culoare violetă (1), ultima din spectrul solar (după indigo); culoarea viorelei. 3. S.f. (Bot.) Toporaș. [Pr.: -vi-o-] – Din fr. violet.

violina
VIOLÍNĂ, violine, s.f. Vioară^3. [Pr.: vi-o-] – Din it. violino.

violoncel
VIOLONCÉL, violoncele, s.n. Instrument muzical cu coarde asemănător cu vioara^3, însă mult mai mare decât aceasta și având un timbru mai grav; cello. [Pl. și: violonceluri] – Din fr. violoncelle, it violoncello.

violoncelist
VIOLONCELÍST, -Ă, violonceliști, -ste, s.m. și f. Persoană care cântă la violoncel. [Pr.: vi-o-] – Din fr. violoncelliste, it. violoncellista.

violonist
VIOLONÍST, -Ă, violoniști, -ste, s.m. și f. Persoană care cântă la vioară^3. [Pr.: vi-o-] – Din fr. violoniste.

violonistic
VIOLONÍSTIC, -Ă, violonistici, -ce, adj. Care se referă la vioară^3 sau la cântatul din vioară; pentru vioară. [Pr.: vi-o-] – Din it. violonistico.

viorea
VIORÉA, -ÍCĂ, viorele, s.f. (Bot.) 1. Toporaș. 2. Plantă erbacee din familia liliaceelor, din al cărei bulb cresc două-trei frunze lunguiețe și o tulpină care poartă flori albastre, roz sau albe (Scilla bifolia). [Pr.: vi-o-] – Vioară^2 + suf. -ea, -ică.

viorist
VIORÍST, -Ă, vioriști, -ste, s.m. și f. Violonist (într-o orchestră populară). [Pr.: vi-o-] – Vioară^3 + suf. -ist.

vioriu
VIORÍU, -ÍE, viorii, adj. Violet-deschis, liliachiu. ♦ (Substantivat, n.) Culoare violet-deschis, liliachie. [Pr.: vi-o-] – Vioară^2 + suf. -iu.

vipera
VÍPERĂ, vipere, s.f. 1. Șarpe mic, foarte veninos, având pe cap o pată de culoare închisă în formă de V și pe spate o dungă lată, neagră, în zigzag; năpârcă (Vipera berus). ♢ Expr. Pui de viperă = om rău, femeie rea. ♢ Compus: Viperă-cu-corn = specie de viperă mai mare și mai veninoasă decât vipera comună, care are deasupra gurii un fel de corn format din solzi (Vipera ammodytes). 2. Fig. Persoană rea, perfidă. – Lat. vipera.

viperin
VIPERÍN, -Ă, viperini, -e, adj. (Livr.) De viperă, privitor la viperă. – Din fr. vipérin, lat. viperinus.

vipie
VÍPIE, vipii, s.f. (Reg.) 1. Căldură mare, arșiță, fierbințeală, zăduf. ♦ Febră. 2. Toi, putere. – Et. nec.

vipisca
VIPÍSCĂ s.f. v. vipușcă.

vipla
VÍPLĂ s.f. Aliaj de oțel cu crom și nichel, inoxidabil și rezistent la acizi, întrebuințat în tehnica dentară. – Din germ. Wiepla.

vipt
VIPT, vipturi, s.n. (Înv.) Rod, produs al pământului; bucate, recoltă. ♦ (Reg.) Ceea ce servește ca hrană oamenilor, mâncare. ♢ Expr. A lua (sau a ține) pe cineva în vipt = a primi pe cineva în gazdă (cu locuința și cu mâncarea). – Lat. victus.

vipusca
VIPÚȘCĂ, vipuști, s.f. Fâșie îngustă de postav, cusută ca garnitură de altă culoare la unele uniforme (pentru a masca anumite cusături, mai ales cusătura exterioară a pantalonilor). ♦ P. gener. (Rar) Fâșie, bandă îngustă (dintr-un material). [Var.: (înv.) vipíscă s.f.] – Din rus. vypuška.

vira
VIRÁ, virez, vb. I. 1. Intranz. (Despre vehicule) A schimba direcția de mers; a coti. ♦ (Despre oameni) A face ca un vehicul în mers să-și schimbe direcția; a coti, a cârmi. 2. Tranz. A trece o sumă de bani de la un cont la altul. 3. Tranz. A trata o copie fotografică cu o soluție specială pentru a-i schimba nuanțele de negru în alte nuanțe. – Din fr. virer.

viragiu
VIRÁGIU s.n. v. viraj.

viraj
VIRÁJ, viraje, s.n. 1. Faptul de a vira, de a(-și) schimba direcția de mers; cotire. ♦ Porțiune curbă de șosea cu rază de curbură mică. 2. (Chim.) Schimbare a culorii unei substanțe cu ajutorul unui reactiv; schimbare a culorii unui pozitiv fotografic. [Pl. și: virajuri. – Var.: (rar) virágiu s.n.] – Din fr. virage.

viral
VIRÁL, -Ă, virali, -e, adj. (Biol.) Virotic. – Din fr. viral.

virament
VIRAMÉNT, viramente, s.n. Operație contabilă prin care o sumă de bani se trece dintr-un cont în altul, fără a fi nevoie ca suma să fie vărsată în numerar; plată fără numerar, prin trecerea la bancă a unei sume de bani din contul celui care face plata în contul beneficiarului; (concr.) document prin care se dispune efectuarea unei astfel de operații sau plăți. – Din it. viramento. Cf. fr. v i r e m e n t.

viran
VIRÁN, -Ă, virani, -e, adj. (Despre terenuri) Care, deși se află într-un cartier construit și locuit, este fără clădiri și, de obicei, neîngrădit. – Din tc. viran.

virare
VIRÁRE, virări, s.f. Acțiunea de a vira și rezultatul ei; viraj. ♦ (Rar) Virament. – V. vira.

virdare
VIRDÁRE, virdări, s.f. Specie de ciocănitoare, cu penele verzi împestrițate cu roșu, galben, negru și alb (Picus viridis). [Var.: verdáre s.f.] – Et. nec.

virga
VÍRGA subst. (Met.) Fenomen constând în evaporarea ploii înainte de a atinge solul, întâlnit mai ales în zonele montane. – Din lat., fr. virga.

virgin
VIRGÍN, -Ă, virgini, -e, adj. 1. Care nu a avut niciodată relații sexuale; cast, neprihănit, feciorelnic. ♦ (Substantivat, f.) Fecioară, fată. 2. Fig. Candid, inocent, nevinovat. 3. Fig. (Despre locuri) Necunoscut de oameni; nelucrat, necultivat; neexplorat. 4. Fig., (Despre obiecte) Neatins, intact, neutilizat; curat. ♦ Spec. (Despre metale) Pur, curat. [Var.: (înv. și pop.) vergín, -ă adj.] – Din lat. virgo, -inis.

virginal
VIRGINÁL, -Ă, virginali, -e, adj. 1. De virgină (1), de fecioară; feciorelnic, virgin. 2. Fig. Candid, pur. [Var.: (înv. și pop.) verginál, -ă adj.] – Din fr. virginal, lat. virginalus.

virginitate
VIRGINITÁTE, virginități, s.f. 1. Însușirea unei persoane virgine (1); feciorie, castitate. 2. Fig. Curățenie morală; candoare, nevinovăție. – Din fr. virginité, lat. virginitas, -atis.

virgula
VÍRGULĂ, virgule, s.f. 1. Semn de punctuație care delimitează grafic unele propoziții în cadrul frazei și unele părți de propoziție în cadrul propoziției. 2. Semn întrebuințat pentru a arăta când trebuie făcută respirația în timpul unei interpretări muzicale vocale. 3. Semn întrebuințat pentru a separa, într-un număr zecimal, partea întreagă de partea fracționară. – Din fr. virgule.

viridin
VIRIDÍN s.n. 1. (Min.) Andaluzit de culoare verde. 2. (Tipogr.) Colorant verde-gălbui. – Din fr. viridine, engl. viridin, germ. Viridin.

viril
VIRÍL, -Ă, virili, -e, adj. De bărbat, specific bărbatului sau masculului, bărbătesc. ♦ Care exprimă bărbăție, plin de forță, de energie; energic, viguros, impetuos. – Din fr. viril, lat. virilis.

virilism
VIRILÍSM s.n. Dezvoltare a caracterelor sexuale secundare masculine la o femeie, ca urmare a unor tulburări endocrine. – Din fr. virilisme.

virilitate
VIRILITÁTE s.f. Ceea ce constituie sexul masculin, ceea ce este specific sexului masculin; p. ext. vigoare bărbătească. – Din fr. virilité, lat. virilitas, -atis.

viriliza
VIRILIZÁ, virilizez, vb. I. Tranz. și refl. A da sau a căpăta un caracter viril. – Din fr. viriliser.

virnant
VIRNÁNȚ, virnanți, s.m. Plantă erbacee aromatică cu frunze alterne și penate, cu flori galbene, dispuse în corimb, cu întrebuințări în medicină; rută (Ruta graveolens). – Din magh. virmanc.

viroaga
VIROÁGĂ, viroage, s.f. Vale mică, râpoasă, mocirloasă, formată de ploi și de inundații sau prin părăsirea albiei de către un râu; albia unui torent, cu malurile adânci și abrupte. – Et. nec.

virola
VIRÓLĂ, virole, s.f. 1. Inel mic de metal care strânge mânerul de lemn al unui cuțit, al unei unelte etc. pentru a-l împiedica să crape. 2. Cilindru format din foi de tablă nituite sau sudate, care intră în construcția unei clădiri, a unui rezervor etc. – Din fr. virole.

virologie
VIROLOGÍE s.f. (Med.) Virusologie. – Din fr. virologie.

virotic
VIRÓTIC, -Ă, virotici, -ce, adj. Privitor la virus; care se datorează unui virus. – Din viroză.

viroza
VIRÓZĂ, viroze, s.f. Nume generic dat pentru bolile oamenilor, animalelor și plantelor provocate de virusuri. – Din fr. virose.

virtual
VIRTUÁL, -Ă, virtuali, -e, adj. Care există numai ca posibilitate, Fără a se produce (încă) în fapt; al cărui efect este potențial, și nu actual. ♢ Imagine virtuală = imagine în care punctele convergente se găsesc în prelungirea razelor de lumină ale unui sistem optic, neputând fi prinse pe un ecran. [Pr.: -tu-al] – Din fr. virtuel.

virtualitate
VIRTUALITÁTE, virtualități, s.f. Însușirea a ceea ce este virtual; posibilitate. [Pr.: -tu-a-] – Din fr. virtualité.

virtuos
VIRTUÓS, -OÁSĂ, virtuoși, -oase, adj. (Despre oameni; adesea substantivat) Care respectă și realizează în mod consecvent deziderate etice; înzestrat cu multe virtuți; (despre manifestările oamenilor) care denotă virtute. ♦ Corect, cast. [Pr.: -tu-os] – Din lat. virtuosus, fr. vertueux.

virtuoz
VIRTUÓZ, virtuozi, s.m. Persoană care stăpânește în mod desăvârșit tehnica unui instrument muzical sau, p. gener., tehnica unei arte. [Pr.: -tu-oz] – Din it. virtuoso, fr. virtuose.

virtuozitate
VIRTUOZITÁTE, virtuozități, s.f. Însușirea de a fi virtuoz în executarea unei bucăți muzicale; p.gener. măiestrie, dexteritate, iscusință deosebită într-un anumit domeniu de activitate (artistică). [Pr.: -tu-o-] – Din it. virtuosità, fr. virtuosité.

virtute
VIRTÚTE, virtuți, s.f. 1. Însușire morală pozitivă a omului; însușire de caracter care urmărește în mod constant idealul etic, binele; integritate morală. ♦ Înclinație statornică specială către un anumit fel de îndeletniciri sau acțiuni frumoase. 2. (În loc. prep.) În virtutea... = pe baza, în puterea, ca urmare a... – Din lat. virtus, -tutis (cu unele sensuri după fr. vertu).

virulent
VIRULÉNT, -Ă, virulenți, -te, adj. Care are o mare toxicitate; care este în stare să producă boli; (despre boli) care este cauzat de un virus. ♦ Fig. Distrugător, nimicitor; de o mare violență. – Din fr. virulent, lat. virulentus.

virulenta
VIRULÉNȚĂ, virulențe, s.f. Însușirea de a fi virulent; însușire a microbilor patogeni de a se înmulți în țesuturile vii ale organismului, rezistând la reacțiile de apărare ale acestuia; grad de intensitate infecțioasă a unei boli. – Din fr. virulence, lat. virulentia.

virus
VÍRUS, virusuri, s.n. Agent patogen, invizibil cu microscopul obișnuit, care se reproduce numai în interiorul celulelor vii și provoacă diverse boli infecțioase; p. ext. toxina acestui agent. ♦ Fig. Sursă a unui rău moral. [Pl. și: (m.) viruși]. – Din fr., lat. virus.

virusolog
VIRUSOLÓG, -Ă, virusologi, -ge, s.m. și f. Specialist în virusologie. – Din fr. virusologue.

virusologie
VIRUSOLOGÍE s.f. Inframicrobiologie. – Din fr. virusologie.

vis
VIS, visuri, s.n. 1. Faptul de a visa; înlănțuire de imagini, de fenomene psihice și de idei care apar în conștiința omului în timpul somnului. ♢ Carte de vise = carte care cuprinde semnificația profetică a visurilor. ♢ Loc. adj. De vis = propriu visului; fig. extrem de frumos, de necrezut, ireal. ♢ Loc. adv. Ca prin vis = vag, confuz. ♦ Fig. Atmosferă, imagine, frumusețe ireală. 2. Reverie, meditație, visare. 3. Fig. Iluzie deșartă; gând, idee, aspirație irealizabilă. ♦ Dorință arzătoare. ♢ Expr. A-și vedea visul cu ochii = a-și (sau a i se) îndeplini cea mai arzătoare dorință, a-și (sau a i se) realiza tot ce și-a propus. [Pl. și: vise] – Lat. visum.

visa
VISÁ, visez, vb. I. 1. Tranz. A avea un vis (1) în timpul somnului, a vedea în vis pe cineva sau ceva. ♦ Refl. A se vedea în vis. ♢ Expr. Unde te visezi? = unde crezi că te afli? unde te trezești? 2. Intranz. A se lăsa în voia gândurilor, a imaginației; a-și imagina; a medita. 3. Tranz., intranz. și refl. A dori ceva (cu ardoare), a râvni la ceva. – Din vis.

visare
VISÁRE, visări, s.f. Faptul de a visa; reverie, meditație. ♦ Fantezie. – V. visa.

visator
VISĂTÓR, -OÁRE, visători, -oare, adj., s.m. și f. (Presoană) care visează, care este înclinată spre reverie, spre meditație; p.ext. (persoană) care este lipsită de simț practic; (persoană) care preconizează un ideal și îl trăiește ca pe o realitate vie, care se lasă condus de utopii. – Visa + suf. -ător.

visatorie
VISĂTORÍE, visătorii, s.f. (Rar) Predispoziție către visare; stare de visare, de reverie, de meditație. – Visător + suf. -ie.

visceral
VISCERÁL, -Ă, viscerali, -e, adj. Care aparține viscerelor, privitor la viscere. – Din fr. viscéral.

viscere
VÍSCERE s.n.pl. Totalitatea organelor care se află în marile cavități ale corpurilor (mai ales în cavitatea abdominală), la oameni și animale; măruntaie. – Din fr. viscère.

visceroptoza
VISCEROPTÓZĂ, visceroptoze, s.f. (Med.) Deplasare, cădere a viscerelor abdominale. – Din fr. viscéroptôse.

viscol
VÍSCOL, viscole, s.n. Vânt puternic însoțit de ninsoare sau de lapoviță. – Et. nec.

viscoleala
VISCOLEÁLĂ, viscoleli, s.f. Faptul de a viscoli; viscolire. – Viscoli + suf. -eală.

viscoli
VISCOLÍ, pers. 3 viscolește, vb. IV. Intranz. A bate un vânt puternic cu ninsoare sau cu lapoviță. ♦ Tranz. (Despre vânt) A spulbera și a troieni (succesiv) zăpada. – Din viscol.

viscolire
VISCOLÍRE, viscoliri, s.f. Faptul de a viscoli; viscoleală, viscolitură. – V. viscoli.

viscolit
VISCOLÍT, -Ă, viscoliți, -te, adj. (Despre zăpadă) Bătut, spulberat, troienit de viscol. – V. viscoli.

viscolitor
VISCOLITÓR, -OÁRE, viscolitori, -oare, adj. (Rar; despre vânt) Care viscolește, care spulberă (și troienește) zăpada. – Viscoli + suf. -tor.

viscolitura
VISCOLITÚRĂ, viscolituri, s.f. (Pop.) Viscolire. ♦ (Concr.) Zăpadă viscolită, troian de zăpadă îngrămădită de viscol. – Viscoli + suf. -tură.

viscolos
VISCOLÓS, -OÁSĂ, viscoloși, -oase, adj. (Despre iarnă, vreme) Cu viscol, viforos. – Viscol + suf. -os.

viscoza
VISCÓZĂ, viscoze, s.f. 1. Fibră textilă obținută din celuloză, elastică, rezistentă și cu luciu mătăsos. 2. Substanță vâscoasă obținută din celuloză prin tratarea cu o soluție de sulfură de carbon și de sodă caustică. – Din fr. viscose.

viscozimetru
VISCOZIMÉTRU, viscozimetre, s.n. Aparat cu care se măsoară viscozitatea fluidelor. – Din fr. viscosimètre.

viscozitate
VISCOZITÁTE, viscozități, s.f. Însușirea unui fluid de a fi vâscos, de a opune rezistență la curgere; (concr.) substanță vâscoasă. [Var.: vâscozitáte s.f.] – Din fr. viscosité.

vist
VIST s.n. Joc de cărți care se joacă între trei sau patru persoane. – Din engl., fr. whist.

vistavoi
VISTAVÓI, vistavoi, s.m. (Mil.; înv.) Ordonanță. – Din rus. vestovoi.

visterie
VISTERÍE s.f. v. vistierie.

visternicel
VISTERNICÉL s.m. v. vistiernicel.

visternicie
VISTERNICÍE s.f. v. vistiernicie.

vistier
VISTIÉR, vistieri, s.m. (În evul mediu, în țările românești) Titlu dat marelui dregător care avea în sarcina sa administrarea financiară a țării și a vistieriei statului; persoană care purta acest titlu; vistiernic. [Pr.: -ti-er] – Din lat. vestiarius.

vistierie
VISTIERÍE, vistierii, s.f. 1. Instituție care administra în trecut banii publici, tezaurul statului; localul sau încăperea în care se păstra tezaurul public. ♦ Fig. Sursă de venituri, de bogăție. 2. (Înv.) Vistiernicie. [Pr.: -ti-e-. – Var.: visteríe s.f.] – Vistier + suf. -ie.

vistiernic
VISTIÉRNIC, vistiernici, s.m. (Înv.) Vistier (1). ♦ Fig. Depozitar. [Pr.: -ti-er-] – Vistier + suf. -nic.

vistiernicel
VISTIERNICÉL, vistiernicei, s.m. Slujbaș subaltern al vistiernicului. [Pr.: -ti-er-. – Var.: visternicél s.m.] – Vistiernic + suf. -el.

vistiernicie
VISTIERNICÍE, visternicii, s.f. Demnitate, titlu de vistier; vistierie (2). [Pr.: -ti-er-. – Var.: visternicíe s.f.] – Vistiernic + suf. -ie.

visin
VÍȘIN, vișini, s.m. Pom roditor din familia rozaceelor, cu frunze lucioase, dințate pe margine, cu flori albe, cultivat pentru fructele sale (Prunus cerasus). ♢ Vișin sălbatic = vișinel (2). Vișin turcesc = arbust din familia rozaceelor, cu lemnul tare (întrebuințat la confecționarea lulelelor), cu frunzele frumos mirositoare, întrebuințate drept condiment, cu flori albe și cu fructe mici, negre, amărui (Prunus mahaleb). – Din vișină (derivat regresiv).

visinata
VIȘINÁTĂ, vișinate, s.f. Băutură preparată din vișine fermentate cu zahăr și alcool. – Vișină + suf. -ată Cf. tc. v i ș n e.

visina
VÍȘINĂ, vișine, s.f. Fructul vișinului, sferic, cărnos, de culoare roșu-închis și cu gust acrișor. ♢ Vișină sălbatică = fructul vișinelului (2). [Pl. și: vișini] – Din sl. višnja.

visinea
VIȘINEÁ, vișinele, s.f. Diminutiv al lui vișină. – Vișină + suf. -ea.

visinel
VIȘINÉL, vișinei, s.m. 1. Diminutiv al lui vișin. 2. Arbust din familia rozaceelor, cu flori albe și cu fructe mici, sferice, roșii-purpurii, foarte acre; vișin sălbatic (Prunus fructicosa). – Vișin + suf. -el.

visinet
VIȘINÉT, vișineturi, s.n. (Rar) Livadă de vișini. – Vișin + suf. -et.

visiniu
VIȘINÍU, -ÍE, vișinii, adj. De culoarea roșu-închis a vișinei coapte. – Vișină + suf. -iu.

vitacee
VITACÉE, vitacee, s.f. (La pl.) Familia de plante lemnoase, agățătoare, având ca prototip vița de vie; (și la sg.) plantă din această familie. [Pr.: -ce-e] – Din fr. vitacées.

vital
VITÁL, -Ă, vitali, -e, adj. 1. Care este caracteristic sau esențial pentru viață, în care rezidă viața; de viață, al vieții. 2. Foarte important, fundamental, esențial, de bază; indispensabil. – Din fr. vital, lat. vitalis.

vitalism
VITALÍSM s.n. Curent în biologie, opus atât materialismului cât și spiritualismului, care explică procesele de viață prin prezența în organismul viu a unui principiu imaterial și incognoscibil, căruia îi sub subordonate toate procesele

vitalist
VITALÍST, -Ă, vitaliști, -ste, adj., s.m. și f. 1. Adj. Care aparține vitalismului, privitor la vitalism. 2. S.m. și f. Adept al vitalismului. – Din fr. vitaliste.

vitalitate
VITALITÁTE, vitalități, s.f. Caracterul a ceea ce este viu; putere de viață, vigoare vitală; energie, forță, dinamism. – Din fr. vitalité, lat. vitalitas, -atis.

vitaliza
VITALIZÁ, vitalizez, vb. I. Tranz. (Rar) A da viață, putere, vigoare. – Din fr. vitaliser.

vitallium
VITÁLLIUM s.n. (Chim.) Aliaj pe bază de crom, cobalt și molibden. [Pr.: -li-um] – Din engl., fr. vitallium.

vitamina
VITAMÍNĂ, vitamine s.f. Nume dat unor compuși organici indispensabili vieții, care se găsesc în alimente sau se prepară sintetic, cu rol esențial în menținerea proceselor celulare vitale. – Din fr. vitamine, germ. Vitamin.

vitaminiza
VITAMINIZÁ, vitaminizez, vb. I. Tranz. A îmbogăți alimentele în vitamine. ♦ Refl. A urma un tratament cu vitamine. – Din germ. vitaminisieren.

vitaminos
VITAMINÓS, -OÁSĂ, vitaminoși, -oase, adj. Care conține vitamine, bogat în vitamine. – Vitamină + suf. -os.

vitaminoterapie
VITAMINOTERAPÍE, s.f. Tratament medical cu ajutorul vitaminelor. – Din fr. vitaminothérapie.

vita
VÍTĂ, vite, s.f. Nume generic dat animalelor domestice mari, mai ales cornutelor; p. gener. animal. ♢ Vite mari (sau albe) = denumire generică pentru boi și vaci. Vite mici (sau mărunte) = denumire generică pentru oi și capre. ♦ Epitet dat unui om grosolan, nesimțit sau prost. – Lat. vita „viață”.

viteaz
VITEÁZ, -Ă, viteji, -ze, adj., s.m. 1. Adj. (Adesea substantivat) Care dă dovadă de curaj în luptă; p.gener. îndrăzneț, dârz, curajos. 2. S.m. (La pl.; în evul mediu, în Țara Românească și în Moldova) Stăpân de pământ care primea din partea domnului unele sarcini militare speciale. – Din sl. vitenzĩ.

vitejesc
VITEJÉSC, -EÁSCĂ, vitejești, adj. Care aparține vitejilor, privitor la viteji sau la vitejie, de viteaz; plin de vitejie. – Viteaz + suf. -esc.

vitejeste
VITEJÉȘTE adv. În felul vitejilor, ca vitejii; cu mare curaj, cu bărbăție. – Viteaz + suf. -ește.

vitejie
VITEJÍE, vitejii, s.f. 1. (La sg.) Însușirea de a fi viteaz, calitatea celui viteaz; voinicie. ♢ Loc. adv. Cu vitejie = vitejește. 2. Faptă vitejească. 3. (Pop.) Haiducie. – Viteaz + suf. -ie.

vitelin
VITELÍN, -Ă, vitelini, -e s.f., adj. 1. S.f. Proteină care conține și fosfor, prezentă în gălbenușul de ou. 2. Adj. Care aparține vitellusului, privitor la vitellus, care conține vitellus. – Din fr. vitellin.

vitellus
VITÉLLUS s.n. Nume dat citoplasmei oului, care prin dezvoltare devine embrion. – Din fr., lat. vitellus.

viteza
VITÉZĂ, viteze, s.f. 1. Rapiditate în deplasare; iuțeală, repeziciune. ♢ Loc. adv. În (plină) viteză = cu viteză (foarte) mare. ♢ Expr. Dă-i viteză = pornește în grabă! mergi repede! (Fam.) A băga pe cineva în viteză = a sili pe cineva să-și părăsească obișnuita comoditate și să acționeze, să lucreze cu promptitudine, repede. 2. Raportul dintre spațiul parcurs de un mobil și timpul folosit pentru parcurgerea acestui spațiu; raportul dintre variația unei mărimi și timpul în care se produce această variație. ♢ Viteză cosmică = viteză cuprinsă între 7,912-16,6 km/secundă imprimată navelor cosmice de la înscrierea pe o orbită circulară a Pământului până la părăsirea sistemului solar. ♦ Spec. Ritmul în care se produce sau se repetă un proces chimic, fiziologic, electric etc., raportat la o unitate de timp. ♢ Viteză de sedimentare = interval de timp în care se depun hematiile în sângele rămas necoagulat, servind la diagnosticarea sau urmărirea evoluției unor boli. ♦ Fiecare dintre raporturile de demultiplicare dintre turația motorului unui vehicul și turația arborelui care transmite mișcarea la roțile propulsoare ale vehiculului. – Din fr. vitesse.

vitezoman
VITEZOMÁN, vitezomani, s.m. Șofer cu mania vitezei. – Din viteză (după recordman, sportsman etc.).

vitezometru
VITEZOMÉTRU, vitezometre, s.n. Instrument pentru măsurarea vitezei de deplasare a unui vehicul rutier. – Viteză + metru (după barometru, manometru etc.).

viticol
VITÍCOL, -Ă, viticoli, -e, adj. Care aparține viticulturii, privitor la viticultură. ♦ Care posedă culturi întinse de vii, bogat în vii. Regiuni viticole. – Din fr. viticole, it. viticolo.

viticultor
VITICULTÓR, -OÁRE, viticultori, -oare, s.m. și f. Persoană care se ocupă de cultura viței de vie; podgorean. ♦ Specialist în viticultură. – Din fr. viticulteur.

viticultura
VITICULTÚRĂ, viticulturi, s.f. Cultura viței de vie. ♦ Știință care se ocupă de cultivarea viței de vie. – Din fr. viticulture.

vitiligo
VITILÍGO s.n. Boală de piele caracterizată prin apariția unor zone albe, lipsite de pigmenți. – Din fr. vitiligo.

vitisoara
VITIȘOÁRĂ, vitișoare, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui vită. – Vită + suf. -ișoară.

vitrai
VITRÁI s.n. v. vitraliu.

vitraj
VITRÁJ, vitrajuri, s.n. (Rar) Perete de geam; geamlâc. ♦ Marchiză (închisă cu geamuri). ♦ Totalitatea geamurilor unui edificiu, ale unei uși etc. [Pl. și: vitraje] – Din fr. vitrage.

vitraliu
VITRÁLIU, vitralii, s.n. Fereastră alcătuită din bucăți de sticlă colorate sau pictate, montate într-o rețea de rame metalice. [Var.: vitrái s.n.] – Din fr. vitrail.

vitrat
VITRÁT, -Ă, vitrați, -te, adj. (Rar) Cu geamuri. – După fr. vitré.

vitreg
VÍTREG, -Ă, vitregi, -ge, adj. 1. (Despre copii sau părinți, determinând natura rudeniei lor reciproce) Care nu este rudă de sânge, care a devenit rudă printr-o nouă căsătorie a unuia dintre părinți. 2. Fig. Dușman, ostil, vrăjmaș; defavorabil, potrivnic. ♦ Presărat cu obstacole. – Lat. vitricus.

vitregi
VITREGÍ, vitregesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A trata pe cineva cu răutate, cu dușmănie; a persecuta; a lipsi (pe nedrept) de ceva. – Din vitreg.

vitregie
VITREGÍE, vitregii, s.f. Ostilitate, dușmănie, vrăjmășie; răutate. ♦ Potrivnicie. – Vitreg + suf. -ie.

vitrifiant
VITRIFIÁNT, -Ă, vitrifianți, s.m. (Constr.) Material de bază folosit pentru a obține mase sticloase, amorfe. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. vitrifiant.

vitrifica
VITRIFICÁ, vitrific, vb. I. Tranz. A transforma un silicat sau un amestec de silicați într-o masă amorfă, sticloasă, printr-o operație de topire urmată de solidificare. – Din fr. vitrifier, it. vitrificare.

vitrificare
VITRIFICÁRE, vitrificări, s.f. Acțiunea de a vitrifica și rezultatul ei. [Var.: vitrifiére s.f.] – V. vitrifica.

vitrifiere
VITRIFIÉRE s.f. v. vitrificare.

vitrigon
VITRIGÓN, s.m. Plantă erbacee cu flori albastre, folosită ca plantă medicinală (Eryngium maritinium). – Et. nec.

vitrina
VITRÍNĂ, vitrine, s.f. 1. Spațiu special amenajat pentru expunerea mărfurilor în spatele ferestrei dinspre strada a unui magazin; fereastră care închide spre stradă acest spațiu. ♦ Mobilă sau dispozitiv cu pereți din sticlă, pentru expunerea mărfurilor în interiorul unui magazin, a pieselor într-un muzeu etc. 2. Dulap cu rafturi și cu pereți de sticlă, în care se expun, într-o casă particulară, bibelouri, veselă etc. – Din fr. vitrine.

vitrinier
VITRINIÉR, -Ă, vitrinieri, -e, s.m. și f. Persoană specializată în aranjarea vitrinelor unui magazin. [Pr. -ni-er] – Vitrină + suf. -ier.

vitriol
VITRIÓL, vitrioluri, s.n. (Pop.) Acid sulfuric (în soluție concentrată). ♦ (Înv.) Nume dat unor sulfați. [Pr.: -tri-ol] – Din fr. vitriol.

vitriola
VITRIOLÁ, vitriolez, vb. I. Tranz. (Rar) A arde, a răni (cu vitriol). [Pr.: -tri-o-] – Din fr. vitrioler.

vitriolaj
VITRIOLÁJ, vitriolaje, s.n. Tratare a țesuturilor cu acid sulfuric pentru înlăturarea impurităților. [Pr.: -tri-o-] – Din fr. vitriolage.

vitriolant
VITRIOLÁNT, -Ă, vitriolanți, -te, adj. Care arde, care provoacă arsuri. ♦ Fig. Caustic, incisiv. [Pr.: -tri-o-] – Vitriola + suf. -ant.

vitrit
VITRÍT s.n. 1. Component principal al cărbunilor, negru, lucios și compact. 2. Material sticlos folosit ca izolant între soclul becurilor electrice și capsă. – Din germ. Vitrit.

vitros
VITRÓS, -OÁSĂ, vitroși, -oase, adj. Care are aspect sticlos; asemănător sticlei, ca sticla. ♢ (Anat.) Corp vitros sau umoare vitroasă = lichid transparent care umple fundul globului ocular. – Din fr. vitreux.

vitrozitate
VITROZITÁTE, vitrozități, s.f. Structură geologică asemănătoare sticlei. – Din fr. vitrosité.

vitulara
VITULÁRĂ, vitulare, adj. (În sintagma) Febră vitulară = febră puerperală la vaci. – Din vitulaire.

vitupera
VITUPERÁ, vituperez, vb. I. Tranz. (Livr.) A blama, a defăima, a denigra. – Din fr. vitupérer, lat. vituperare.

vituperatie
VITUPERÁȚIE, vituperații, s.f. (Livr.) Blamare, defăimare, denigrare. – Din fr. vitupération.

vita
VÍȚĂ, vițe, s.f. I. (Adesea determinat prin „de vie”) Nume dat mai multor plante perene cu rădăcina puternică, cu tulpina lipsită de susținere proprie, din care ies mlădițe cu cârcei agățători, cu frunze mari, crestate adânc și cu fructele în formă de ciorchine, care se cultivă într-un număr mare de soiuri și de varietăți; vie (Vitis). ♢ Viță de Canada sau viță sălbatică = arbust agățător din familia vitaceelor, cu frunze verzi care se colorează toamna în roșu, cultivat ca plantă decorativă (Vitis hederacea). ♦ Fiecare dintre lăstarele lungi și flexibile ale viței (I); p. gener. curpen, vrej. ♦ Compus: viță-albă = plantă agățătoare din familia ranunculaceelor, cu flori albe mirositoare (Clematis vitalba). II. 1. (Pop.) Șuviță de păr. ♦ Fiecare dintre firele, șuvițele etc. din care se confecționează, prin împletire sau răsucire, un obiect. ♦ (Mar.) Parâmă de sârmă. 2. Fig. Descendent, urmaș, vlăstar; p. ext. neam; soi, fel. ♢ Loc. adj. De viță = a) de calitate superioară; b) de obârșie boierească. – Lat. *vitea (= vitis).

vitea
VIȚEÁ, vițele, s.f. Vacă până la vârsta de un an; vițică. – Lat. vitella.

vitel
VIȚÉL, viței, s.m. 1. Puiul (mascul al) vacii, până la circa un an. ♢ Vițelul de aur = simbol al bogăției, al opulenței. ♦ Carne de vițel (1). ♦ Piele de vițel (1). 2. (Reg.) Pui de cerb. 3. (Reg.) Raniță militară (acoperită cu piele de vițel). – Lat. vitellus.

vitelar
VIȚELÁR, vițelari, s.m. 1. Persoană care supraveghează și îngrijește vițeii. 2. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu miros plăcut, cu frunze lungi, cu florile grupate în spic; părangină (Anthoxanthum odoratum). – Vițel + suf. -ar.

vitelus
VIȚELÚȘ, vițeluși, s.m. Diminutiv al lui vițel. – Vițel + suf. -uș.

vitelusa
VIȚELÚȘĂ, vițelușe, s.f. Diminutiv al lui vițea. – Vițea + suf. -elușă.

vitiat
VIȚIÁT, -Ă adj. v. viciat.

vitica
VIȚÍCĂ, vițele, s.f. Vițea. – Vită + suf. -ică sau vițel + suf. -ică.

vitios
VIȚIÓS, -OÁSĂ adj. v. vicios.

vitiu
VÍȚIU s.n. v. viciu.

vitos
VIȚÓS, -OÁSĂ, vițoși, -oase, adj. (Pop.) 1. (Despre rădăcinile plantelor) Cu ramificații numeroase și lungi. 2. Mițos, lățos. – Viță + suf. -os.

viu
VÍU, VÍE, vii, adj., s.n. I. Adj. 1. (Adesea substantivat), Care se află în viață, care trăiește; înzestrat cu viață. ♢ Loc. adj., adv. De viu = fiind încă în viață. ♢ Loc. adv. Pe viu = în mod direct, nemijlocit. ♢ Expr. Prin (sau cu) viu grai = oral. A jupui pe cineva (sau a lua cuiva pielea) de viu = a fi fără milă față de cineva, a cere cuiva mai mult decât poate da; a jecmăni, a jefui (pe cineva). Viu sau mort = în orice stare s-ar afla, în viață sau mort; cu orice preț. ♢ (Substantivat, în expr.) A fi mort între vii = a fi ca și mort. Nici cu viii, nici cu morții, se spune despre un bolnav care nici nu moare, nici nu se înzdrăvenește. Morții cu morții și viii cu viii, se spune ca îmbărbătare celor care se consolează greu de moartea unei persoane dragi. ♦ Care este dotat cu simțire. ♢ Rană (sau carne) vie = rană (sau carne) a unui organism în viață care sângerează, de pe care s-a luat pielea. ♦ Care persistă, care dăinuiește încă. Tradiție vie. ♢ Limbă vie = limbă care se vorbește în mod curent în prezent, limbă în circulație. ♦ (În concepția creștină) Etern, nemuritor, veșnic. 2. Plin de viață, de neastâmpăr; cu mișcări iuți, vioaie. ♦ Animat, însuflețit. Discuție vie. ♦ (Despre ochi) Care denotă vioiciune, inteligență; ager, vioi. 3. (Despre plante) Viguros, plin de sevă, sănătos, verde. ♦ (Despre ape) Care curge repede. ♦ (Despre foc) Care arde bine, cu flăcări mari. 4. (Despre sunete) Răsunător, puternic. ♦ (Despre lumină; p. ext. despre surse de lumină) Tare, puternic, orbitor. ♦ (Despre culori) Aprins; strălucitor. 5. (Despre abstracte) Intens, puternic. Durere vie. II. S.n. (Rar) Viață. – Lat. vivus.

vivace
VIVÁCE adj. invar. 1. (Livr.) Vioi, ager, plin de vitalitate, de viață. ♦ (Adverbial, în legătură cu modul de executare a unei bucăți muzicale) Cu voiciune, într-un ritm viu, energic. 2. (Despre plante) A cărei viață și vegetație durează mai mulți ani, fără a fi nevoie de o nouă însămânțare; peren. – Din it., fr. vivace.

vivacitate
VIVACITÁTE s.f. Vioiciune, sprinteneală (în mișcări, în comportări, în reacții). – Din fr. vivacité, lat. vivacitas, -atis.

vivandiera
VIVANDIÉRĂ, vivandiere, s.f. Femeie autorizată în trecut să însoțească armatele unor țări, pentru a vinde soldaților alimente și alte articole de consum. [Pr.: -di-e-] – Din fr. vivandière.

vivant
VIVÁNT, -Ă, vivanți, -te, adj. (Rar) Viu, animat. – Din fr. vivant.

vivariu
VIVÁRIU, vivarii, s.n. Loc amenajat pentru creșterea în mediul lor natural a unor animale mici. – Din fr., lat. vivarium.

vivat
VÍVAT interj. (Mai ales ca urare, când se ciocnesc paharele cu băutură) Trăiască! La mulți ani! ♦ (Substantivat, n.) Aclamație; toast. – Din lat., fr. vivat.

viviera
VIVIÉRĂ, viviere, s.f. (Mar.) Bazin sau barcaz pentru păstrat sau transportat pește viu. [Pr.: -vi-e-] – Din fr. vivier.

vivifiant
VIVIFIÁNT, -Ă, vivifianți, -te, adj. (Livr.) Însuflețitor, dătător de putere. [Pr.: -fi-ant] – Din fr. vivifiant.

vivipar
VIVIPÁR, -Ă, vivipari, -e, adj. (Despre animale; adesea substantivat) Care dă naștere la pui vii (complet dezvoltați în organismul matern). ♦ (Despre plante) Care se îmulțește prin muguri desprinși de pe planta-mamă. – Din fr. vivipare, lat. viviparus.

viviparitate
VIVIPARITÁTE s.f. Însușire a animalelor vivipare. – Din fr. viviparité.

vivisectie
VIVISÉCȚIE, vivisecții, s.f. Disecare a unui animal viu (pentru a studia un fenomen fiziologic). [Var.: vivisecțiúne s.f.] – Din fr. vivisection.

vivisectiona
VIVISECȚIONÁ, vivisecționez, vb. I. Tranz. A face disecția unui animal viu, pentru studiu. [Pr.: -ți-o-] – După germ. vivisektieren.

vivisectionare
VIVISECȚIONÁRE, vivisecționări, s.f. Acțiunea de a vivisecționa și rezultatul ei. [Pr.: -ți-o-] – V. vivisectiona.

vivisectionat
VIVISECȚIONÁT, -Ă, vivisecționați, -te, adj. (Despre animale) Disecat, operat pe viu, pentru studiu. [Pr.: -ți-o-] – V. vivisectiona.

vivisectiune
VIVISECȚIÚNE s.f. v. vivisecție.

viza
VIZÁ^2, vizez, vb. I. Tranz. 1. A dirija, a îndrepta o armă, un aparat de măsură etc. (sau o parte a lor) spre un anumit obiectiv. 2. Fig., A se referi, a face aluzie la ceva; a ținti, a avea ca obiectiv, a avea ca scop. – Din fr. viser.

VIZÁ^1, vizez, vb. I. Tranz. A aplica o viză pe un act oficial, pentru a-i da valabilitate. – Din fr. viser.

vizare
VIZÁRE^1, vizări, s.f. Acțiunea de a viza^1 și rezultatul ei. – V. viza^1.

VIZÁRE^2, vizări, s.f. Acțiunea de a viza^2 și rezultatul ei. – V. viza^2.

vizavi
VIZAVÍ adv. Peste drum (față) în față, în punctul exact opus. ♦ Persoană care se găsește în fața cuiva la o masă, la un bal etc. ♦ Față de..., în raport cu..., în comparație cu... [Scris și: vis-a-vis] – Din fr. vis-à-vis.

viza
VÍZĂ^3, vize, s.f. Linie formată din prelungirea razei vizuale, printr-un aparat topografic, până la un anumit punct de pe teren; p. ext. linie trasată pe o planșetă și care unește locul unde se află aparatul de observare cu punctul vizat. – După fr. visée.

VÍZĂ^1, vize, s.f. Însemnare, parafă etc. trecută de o autoritate pe un act, pentru a-i da valabilitate, pentru a-i confirma primirea etc. – Din fr. visa.

VÍZĂ^2, vize, s.f. Pește de apă dulce, asemănător cu cega, cu botul scurt, conic și rotunjit (Acipenser nudiventris). Cf. rus. v i z.

vizeta
VIZÉTĂ, vizete, s.f. Deschidere mică (circulară) făcută într-o ușă pentru a permite cuiva să vadă în exterior (sau în interior); vizieră (2); vizor. – Cf. v i z o r.

vizibil
VIZÍBIL, -Ă, vizibili, -e, adj. Care poate fi văzut (cu ochiul sau cu un instrument optic) ♦ Fig. Evident, vădit; neîndoielnic, incontestabil. – Din fr. visible, lat. visibilis.

vizibilitate
VIZIBILITÁTE s.f. Însușirea de a fi vizibil. ♦ Distanță maximă până la care un obiect, luat ca punct de reper, rămâne vizibil în condiții atmosferice date; stare de claritate a atmosferei, care permite să se vadă obiectele până la o anumită distanță. – Din fr. visibilité, lat. visibilitas, -atis.

vizibilmetru
VIZIBILMÉTRU, vizibilmetre, s.n. (Met.) Aparat folosit pentru măsurarea vizibilității pe orizontală. – Din fr. visibilimètre.

viziera
VIZIÉRĂ, viziere, s.f. 1. Partea de dinainte, mobilă, a coifului, care putea fi coborâtă ca să acopere obrazul și să-i ferească de lovituri. ♦ Cozoroc. 2. Vizetă, vizor. [Pr.: -zi-e-] – Din fr. visière.

vizigot
VIZIGÓT, -Ă, vizigoți, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care aparținea unei ramuri a goților. 2. Adj. Care aparține vizigoților (1), privitor la vizigoți. – Din lat. Visigothi, fr. Visigoths.

viziomat
VIZIOMÁT, viziomate, s.n. 1. Aparat automat folosit în instalații de fotoreproducere. 2. (Poligr.) Colorimetru fotoelectric pentru măsurarea transparenței materialelor, a înnegririi sau a intensității de culoare. – Var. (după alte surse) vizomat. – Din germ. Visiomat.

viziona
VIZIONÁ, vizionez, vb. I. Tranz. A privi, a urmări, a vedea un film, un spectacol (înainte de premieră). [Pr.: -zi-o-] – Din fr. visionner.

vizionar
VIZIONÁR, -Ă, vizionari, -e, adj. 1. (Despre oameni sau despre firea, ideile lor; adesea substantivat) Care se lasă stăpânit de vise, de idealuri (nelegate de realitatea imediată); care prevede, prevestește evenimentele viitoare. 2. Cu caracter de viziune; fantastic; extravagant, neobișnuit. [Pr.: -zi-o-] – Din fr. visionnaire.

vizionare
VIZIONÁRE, vizionări, s.f. Acțiunea de a viziona și rezultatul ei. [Pr.: -zi-o-] – V. viziona.

vizionarism
VIZIONARÍSM s.n. (Livr.) Atitudine de vizionar (1); caracter vizionar (1). [Pr.: -zi-o-] – Vizionar + suf. -ism.

vizir
VIZÍR, viziri, s.m. Nume dat miniștrilor (sau înalților dregători) din țările musulmane. ♢ Mare-vizir = nume dat în Imperiul Otoman dregătorului care îndeplinea funcția de prim-sfetnic al sultanului. – Din tc. vezir.

vizirat
VIZIRÁT, vizirate, s.n. Funcția de vizir; perioadă în care cineva exercită această funcție. – Din fr. vizirat.

viziresc
VIZIRÉSC, -EASCĂ, vizirești, adj. (Înv.) Care aparține vizirului, privitor la vizir. – Vizir + suf. -esc.

vizita
VIZITÁ, vizitez, vb. I. Tranz. 1. A merge la cineva pentru a-l vedea (din prietenie, din datorie profesională etc.); a face cuiva o vizită. 2. A se duce să vadă, să cunoască la fața locului o localitate, un muzeu, un obiectiv etc. 3. A inspecta, a controla; a cerceta, a examina cu atenție și la fața locului. – Din fr. visiter, lat. visitare.

vizitare
VIZITÁRE, vizitări, s.f. Acțiunea de a vizita și rezultatul ei. – V. vizita.

vizitator
VIZITATÓR, -OÁRE, vizitatori, -oare, s.m. și f. 1. Persoană care vizitează o localitate, un muzeu, o expoziție etc. 2. (Rar) Persoană care face cuiva o vizită. – Vizita + suf. -tor.

vizita
VÍZITĂ, vizite, s.f. 1. Faptul de a merge la cineva în scopul unei întrevederi cu caracter prietenesc, oficial sau de curtoazie. ♢ Carte de vizită = bucată mică de carton, dreptunghiulară, pe care este scris numele unei persoane, profesiunea și titlurile sale, adresa etc., și pe care titularul o înmânează sau o trimite unor cunoscuți, cu diverse prilejuri. ♢ Expr. A fi în vizită cu cineva = a avea relații de prietenie cu cineva, a-și face vizite reciproc. 2. Oficiu prestat de medicul care se deplasează la domiciliul unui bolnav sau care primește un pacient pentru consultație. ♦ Deplasare zilnică făcută în saloanele unui spital, la patul bolnavilor, de către medici, însoțiți de personalul auxiliar. ♢ Vizită medicală = control medical (periodic) făcut salariaților, elevilor etc. 3. Deplasare la fața locului într-o localitate, într-o regiune, la un obiectiv, cu scopul de a le cunoaște, de a le controla etc. – Din fr. visite.

vizitiu
VIZITÍU, vizitii, s.m. 1. Persoană care mână (ca profesionist) caii la o trăsură, la o căruță etc. 2. (Art.) Numele popular al unei constelații din emisfera boreală, situată în apropiere de constelația Gemenilor. [Var.: (reg.) vezetéu s.m.] – Din magh. vezető

viziune
VIZIÚNE, viziuni, s.f. 1. Percepție vizuală; p. ext. imagine, reprezentare. 2. Mod de a vedea, de a concepe lucrurile; concepție, opinie. 3. Percepție imaginară a unor lucruri nereale. ♦ Ceea ce i se pare cuiva că vede ca urmare a acestei percepții. [Pr.: -zi-u-] – Din fr. vision. Cf. lat. v i s i o,  - o n i s.

vizon
VIZÓN, vizoni, s.m. Mamifer sălbatic carnivor asemănător cu nurca, dar de talie mai mare, cu blană prețioasă, care trăiește în America de Nord (Lutreola vison). ♦ Blana acestui animal. – Din fr. vison.

vizor
VIZÓR, vizoare, s.n. Dispozitiv la un aparat sau la un instrument optic care permite delimitarea după necesitate a câmpului vizual și a liniei de vizare sau citirea indicațiilor de pe o scară gradată. ♦ Vizetă. ♦ (La pl.) Ochelarii măștilor de gaze. – Din fr. viseur.

vizual
VIZUÁL, -Ă, vizuali, -e, adj. Care se referă la simțul văzului, care aparține vederii; de vedere. ♢ Tip vizual = persoană cu o deosebită acuitate a percepțiilor obținute prin văz. Memorie vizuală = memorie care reține cu precădere imaginile văzute. Rază (sau linie) vizuală = linie dreaptă imaginară care unește ochiul observatorului cu obiectul observat. Câmp vizual = porțiune de spațiu pe care o poate cuprinde cineva o dată cu privirea. [Pr.: -zu-al] – Din fr. visuel, lat. visualis.

vizualiza
VIZUALIZÁ, vizualizez, vb. I. Tranz. (Tehn.; despre aparate) A face posibilă observarea vizuală a fenomenului cercetat. [Pr.: -zu-a-] – Din fr. visualiser.

vizualizare
VIZUALIZÁRE, vizualizări, s.f. Acțiunea de a vizualiza. – V. vizualiza.

vizuina
VIZUÍNĂ, vizuine, s.f. 1. Loc de adăpost pe care și-l sapă în pământ sau și-l amenajează unele animale sălbatice; vizunie. ♦ Fig. Ascunzătoare. 2. Fig. Cocioabă, bordei. – Cf. v i e z u r e.

vizunie
VIZUNÍE, vizunii, s.f. (Pop.) Vizuină. – Din vizuină.

vladnic
VLÁDNIC, -Ă, vladnici, -ce, adj. (Înv. și arh.) Puternic, solid, rezistent. – Et. nec.

vlaga
VLÁGĂ s.f. Putere, forță, vigoare; vlavie. – Din sl. vlaga.

vlah
VLÁH, -Ă s.m. și f., adj. v. valah.

vlasita
VLÁȘIȚĂ, vlașițe, s.f. (Bot.: reg.) Hașmă. – Din scr. vlašac.

vlavie
VLÁVIE, vlavii, s.f. (Înv.) Vlagă. – Et. nec.

vladica
VLĂDÍCĂ, vlădici, s.m. 1. Episcop. 2. (Înv.) Stăpânitor, domn, principe. – Din sl. vladika.

vlagui
VLĂGUÍ, vlăguire, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A epuiza sau a fi epuizat de puteri, a (se) slei, a (se) istovi. 2. Tranz. A prelucra pielea într-o tăbăcărie. – Vlagă + suf. -ui.

vlaguit
VLĂGUÍT, -Ă, vlăguiți, -te, adj. Ostenit, istovit, sleit de puteri – V. vlăgui.

vlaguitor
VLĂGUITÓR, -OÁRE, vlăguitor, -oare, adj., s.m. și f. 1. Adj. Istovitor. 2. S.m. și f. Muncitor care lucrează la prelucrarea pieilor într-o tăbăcărie. [Pr.: -gu-i-] – Vlăgui + suf. -tor.

vlajgan
VLĂJGÁN, -Ă, vlăjgani, -e, s.m. și f. Tânăr voinic, zdravăn. – Cf. scr. v l a ž a n.

vlastar
VLĂSTÁR, vlăstare, s.n. 1. Lăstar. 2. Fig. Descendent, coborâtor al unei familii. [Pl. și: (m.) vlăstari] – Din ngr. vlastári.

voal
VOAL, voaluri, s.n. 1. Țesătură fină (transparentă) de mătase, bumbac sau fibre sintetice, folosită pentru perdele sau pentru confecționarea unor obiecte vestimentare femeiești; bucată de țesătură fină, rară, cu care femeile își acoperă capul sau fața; văl. 2. Înnegrire a unui material fotografic fotosensibil, datorită unui defect de fabricație sau developării prelungite, luminii difuze care îl impresionează accidental etc. – Din fr. voile.

voala
VOALÁ, voalez, vb. I. 1. Tranz. A acoperi cu un voal (1); a ascunde, a masca; fig. a înșela aparențele ♢ Refl. Se voalează înainte de a pleca. ♦ Refl. (Despre voce sau sunete) A-și pierde sonoritatea și limpezimea; a se estompa. 2. Refl. (Despre unele materiale fotografice) A se strica, a se deprecia, a-și pierde însușirile din cauza voalului (2); a se înnegri. – Din fr. voiler.

voalare
VOALÁRE, voalări, s.f. Acțiunea de a(se) voala și rezultatul ei. – V. voala.

voalat
VOALÁT, -Ă, voalați, -te, adj. Acoperit cu un voal (1); ascuns, umbrit. ♦ (Despre glas, sunete) Lipsit de sonoritate și limpezime; stins, estompat. ♦ (Despre negative fotografice) Degradat prin producerea unui voal (2). – V. voala.

voaleta
VOALÉTĂ, voalete, s.f. Țesătură în formă de rețea foarte fină, fixată la pălăriile de damă ca garnitură sau pentru a acoperi fața. – Din fr. voilette.

voalura
VOALÚRĂ, voaluri, s.f. 1. Ansamblul velelor unei nave. 2. Curbura suprafeței unei parașute deschise; p. ext. pânza parașutei. – Din fr. voilure.

vobulator
VOBULATÓR, vobulatoare, s.n. 1. Generator electronic care produce oscilații de amplitudine constantă, dar cu frecvență liniar variabilă în timp, în scopul măsurării caracteristicilor de amplitudine și frecvență. – Din engl. wobbulator, fr. vobulateur.

vocabular
VOCABULÁR, vocabulare, s.n. 1. Totalitatea cuvintelor unei limbi; lexic. ♢ Vocabular activ = totalitatea cuvintelor folosite în mod efectiv de cineva în exprimare și care variază de la o categorie de vorbitori la alta. Vocabular pasiv = totalitatea cuvintelor specifice unei limbi pe care vorbitorii le înțeleg, dar nu le utilizează (decât accidental). Vocabular de bază (sau fundamental) = fondul principal de cuvinte. Vocabular secundar = masa vocabularului (1). ♦ Totalitatea cuvintelor specifice unei anumite categorii sociale, unui anumit domeniu de activitate, unui anumit stil al limbii, unui scriitor sau vorbitor etc. 2. (Înv.) Dicționar, de obicei de proporții mici; lexic, glosar. [Var.: (înv.) vocabuláriu s.n.] – Din fr. vocabulaire, lat. vocabularium.

vocabulariu
VOCABULÁRIU, vocabularii, s.n. V. vocabular.

vocabula
VOCÁBULĂ, vocabule, s.f. (Livr.) Cuvânt, vorbă. – Din fr. vocable, lat. vocabulum.

vocal
VOCÁL, -Ă, vocali, -e, adj. Care aparține vocii, privitor la voce, care servește la formarea vocii. ♦ (Muz.) Executat cu vocea, cântat din gură. – Din fr. vocal, lat. vocalis.

vocala
VOCÁLĂ, vocale, s.f. (Fon.) Sunet al vorbirii la a cărui emitere curentul de aer sonor iese liber prin canalul fonator, fără să întâlnească nici un obstacol; semn grafic, literă care reprezintă un asemenea sunet. ♢ Vocală neutră = structură vocalică ce se caracterizează prin formanți situați la 500 Hz, 1500 Hz, 2500 Hz. – Din lat. vocalis, germ. Vokal.

vocalic
VOCÁLIC, -Ă, vocalici, -ce, adj. Care aparține

vocalism
VOCALÍSM s.n. 1. Sistem al vocalelor unei limbi, din punct de vedere fonetic și fonologic, într-un anumit moment al evoluției sale. 2. Parte, capitol al foneticii istorice a unei limbi, care se ocupă cu studiul vocalelor. – Din fr. vocalisme.

vocaliza
VOCALIZÁ, vocalizez, vb. I. 1. Tranz. și intranz. (Muz.) A executa vocalize. 2. Refl. (Fon.; despre consoane) A trece de la valoarea de consoană la cea de vocală, a căpăta valoare de vocală. – Din fr. vocaliser.

vocalizare
VOCALIZÁRE, vocalizări, s.f. Acțiunea de a (se) vocaliza și rezultatul ei. – V. vocaliza.

vocaliza
VOCALÍZĂ, vocalize, s.f. 1. Executare a unui text muzical vocal (cu caracter de exercițiu) prin înlocuirea denumirii notelor cu vocale, de preferință a sau o. 2. Piesă muzicală fără cuvinte, uneori cu caracter de virtuozitate. – Din fr. vocalise.

vocativ
VOCATÍV, vocative, s.n. (Gram.) Caz al declinării care exprimă o chemare sau o invocare adresată cuiva. – Din fr. vocatif, lat. vocativus.

vocatie
VOCÁȚIE, vocații, s.f. Aptitudine deosebită pentru o anumită artă sau știință; chemare, predispoziție pentru un anumit domeniu de activitate sau pentru o anumită profesiune. 2. (Jur.; în sintagma) Vocația succesorală = îndreptățire a unei persoane de a veni la o succesiune în temeiul calității sale de rudă. [Var.: (înv.) vocațiúne s.f.] – Din fr. vocation, lat. vocatio, -onis.

vocatiune
VOCAȚIÚNE, vocațiuni, s.f. V. vocație.

voce
VÓCE, voci, s.f. 1. Facultate specifică omului de a emite sunete articulate; ansamblul sunetelor produse de vibrarea coardelor vocale umane; glas. ♢ Expr. A ridica vocea = a vorbi răstit. 2. Însușire, aptitudine pe care o au unele persoane de a cânta frumos din gură. ♦ Registru de sunete muzicale, mai înalte sau mai profunde, în care cineva poate cânta. ♢ Voce caldă = voce în care predomină componentele de frecvență joasă, accentuate natural sau artificial. Voce metalică = voce dură, aspră, în care predomină componentele de frecvență înaltă. Voce profesională = voce care corespunde unor exigențe înalte, specifică cântăreților, actorilor, crainicilor. Voce robot = denumire dată vocilor lipsite de inflexiunile specifice vocii umane. Voce sintetică = voce produsă prin intermediul unui sintetizor de vorbire. 3. Linie melodică încredințată fiecărui instrument dintr-o compoziție. – Din lat. vox, vocis.

vocifera
VOCIFERÁ, vociferez, vb. I. Intranz. A vorbi răstit, mânios, cu glasul ridicat. ♦ (Fam.) A face scandal, a țipa. – Din fr. vociférer, lat. vociferare.

vociferant
VOCIFERÁNT, -Ă, vociferanți, -te, s.m. și f. (Rar.) Persoană care vociferează; scandalagiu. – Din fr. vociférant.

vociferare
VOCIFERÁRE, vociferari, s.f. Acțiunea de a vocifera și rezultatul ei. – V. vocifera.

vocoder
VOCODÉR^1, vocodere, s.n. Sistem electronic de telefonie, în care vorbirea este codificată și apoi reconstituită, pentru a obține o inteligibilitate mărită. – Din fr. vocoder.

VOCÓDER^2 s.n. (Muz.) Instrument electronic de analiză-sinteză în timp real, folosit pentru generarea unor efecte sonore deosebite cum ar fi imitarea vorbirii de către instrumente muzicale clasice. – Din engl. vocoder.

voda
VÓDĂ s.m. Titlu dat domnilor țărilor românești, adăugat de obicei după numele lor; domnitor; p.ext. principe, rege; persoană care avea acest titlu. ♦ Expr. A nu-i păsa nici de vodă = a nu se teme, a nu-i păsa de nimeni. A mânca (din) pita lui vodă = a fi slujbaș la stat. – Din sl. [voje]voda.

vodca
VÓDCĂ s.f. v. votcă.

vodeasa
VODEÁSĂ s.f. (Pop.) Soția voievodului; doamnă, crăiasă, voduleasă. – Vodă + suf. -easă.

voder
VODÉR, vodere, s.n. Aparat electronic de producere a vocii artificiale, care utilizează chei similare acelora ale instrumentelor muzicale. – Din fr. voder.

vodevil
VODEVÍL, vodeviluri, s.n. Specie de comedie ușoară sau de farsă (într-un act), în textul căreia sunt intercalate cuplete care se cântă pe melodii cunoscute și cu acompaniament orchestral. – Din fr. vaudeville.

vodevilesc
VODEVILÉSC, -Ă, vodevilești, adj. În maniera vodevilului. – Din fr. vaudevillesque.

vodevilist
VODEVILÍST, vodeviliști, s.m. (Rar.) Autor de vodeviluri. – Din fr. vaudevilliste.

voduleasa
VODULEÁSĂ s.f. (Pop.) Vodeasă. – Vodă + suf. -uleasă.

voga
VÓGĂ s.f. (Franțuzism) Interes viu, dar trecător, provocat de o întâmplare, o persoană, o modă etc.; faimă, trecere de care se bucură (câtva timp) cineva sau ceva; renume, modă. – Din fr. vogue.

voi
VOI^1 pron. pers. 2 pl. 1. (Înlocuiește numele persoanelor cărora li se adresează vorbitorul; la nominativ, are funcție de subiect, adesea marcând insistența asupra subiectului) Voi să mergeți, nu ei. 2. (La dativ, în formele vouă, vă, v-, vi, are valoare posesivă) Vouă vă place să călătoriți. ♢ (Cu valoare de pronume de politețe, ținând locul pers. 2 sg.) Domnule, vi se va comunica în scris. ♢ Loc. adv. (La acuzativ) La voi = la casa voastră; în țara voastră de baștină. ♢ (În dativ sau în acuzativ, în forma vi, cu valoare de pronume reflexiv) Mâncarea vi se va servi la 12. 3. (Cu valoare de dativ etic) Acuși vi-l trimit. 4. (La acuzativ, în formele vă, v-) Unde v-ați întâlnit? ♢ (Cu valoare de pronume de politețe, ținând locul pers. 2 sg.) Domnule președinte, vă rog, cerusem și eu cuvântul. ♢ (Precedat de prepoziții, în forma voi) Eu vă am numai pe voi. 5. (La vocativ, de obicei însoțind alt vocativ) Voi, meșteri zidari. [Forme gramaticale; dat. vouă, vă, v-, vi; acuz. (pe) voi, vă] – Lat. vos.

VOÍ^2, voiesc, vb. IV. Tranz. 1. A fi hotărât, a fi decis să...; a avea de gând să..., a intenționa, a vrea. ♦ Intranz. (La imperativ) A avea voință neclintită, a stărui într-o acțiune. 2. A fi de acord, a consimți, a primi. [Prez. ind. și: voi] – Probabil din voie (derivat regresiv). – Cf. sl. v o l i t i.

VOI^3, voiuri, s.n. (Reg.) 1. Rând de împletitură de papură sau de nuiele, într-o leasă sau în pereții unui pătul de păstrat porumb. 2. Fâșie de pământ (arabil). – Et. nec.

voiaj
VOIÁJ, voiajuri, s.n. Călătorie. [Pl. și: voiaje] – Din fr. voyage.

voiaja
VOIAJÁ, voiajez, vb. I. Intranz. A călători. [Pr.: vo-ia-] – Din fr. voyager.

voiajat
VOIAJÁT, -Ă, voiajați, -te, adj. Care a călătorit mult; umblat. [Pr.: vo-ia-] – V. voiaja.

voiajor
VOIAJÓR, voiajori, s.m. 1. (Și adj.) Călător. 2. Reprezentant al unei firme particulare, care vizitează diferite localități în căutare de beneficiari sau de furnizori; comis-voiajor. [Pr.: vo-ia-] – Din fr. voyageur.

voie
VÓIE, (rar) voi, s.f. 1. Voință, vrere, intenție. ♢ Loc. adv. Cu voie sau cu voia (cuiva) = intenționat, din proprie inițiativă, dinadins. Fără (de) voie sau fără voia mea (ori ta, sa etc.) = involuntar, neintenționat. Peste voia... = împotriva voinței cuiva. De voie, de nevoie sau cu voie, fără voie = vrând-nevrând. ♦ (Înv., în sintagma) Voie vegheată = bunăvoință; p.ext. protecție, favoare. 2. Dorință, plăcere, înclinație spre...; libertate (de a alege, de a opta), alegere. ♢ Loc. adv. În (sau, rar la) voie sau în toată voia = în largul lui, nestingherit. (Pop.) În voia cea bună = fără nici o grijă, fără teama de a greși. ♢ Expr. Voia la dumneata ca la banul Ghica = ești liber să faci ce vrei. A-i fi (cuiva) voia(să...) = a dori, a-i plăcea (să...). A face pe voia cuiva sau a-i face cuiva pe voie = a satisface dorința, plăcerea cuiva. A-i fi cuiva pe voie sau a fi pe voia cuiva = a-i fi cuiva pe plac. A împlini voia (sau voile) cuiva = a îndeplini dorințele sau poruncile cuiva. A se lăsa (sau a umbla, a merge, a fi purtat) în voia cuiva sau a ceva = a umbla, a se lăsa după dorința, după placul cuiva. A fi la voia cuiva = a fi la discreția cuiva. 3. Poftă, dorință, chef. ♢ Expr. A-i strica cuiva voia = a indispune pe cineva. ♦ Voie bună (sau rea) = stare sufletească bună (sau rea). 4. Permisiune, încuviințare, învoire; dispoziție. ♢ Loc. adv. Cu voia (cuiva) = cu aprobarea (cuiva). Fără voie sau fără voia cuiva = fără permisiune, fără încuviințarea cuiva. [Pr.: vo-ie] – Din sl. volja.

voievod
VOIEVÓD, voievozi, s.m. 1. (În evul mediu) Titlu dat domnilor Moldovei și Țării Românești, precum și guvernatorului Transilvaniei (până în 1571), domn, vodă; p.ext. principe; persoană care avea acest titlu. 2. (Înv.) Comandant de oaste; căpitan. ♦ (În credința ortodoxă, creștină) Căpetenie a cetelor de îngeri. 3. Mai-marele unei cetăți, al unui ținut; guvernator; p. ext. boier de rang mare. 4. Căpetenie a unei cete sau a unui sălaș de țigani. [Var.: voivód s.m.] – Din sl. vojevoda.

voievodal
VOIEVODÁL, -Ă, voievodali, -e, adj. Care aparține voievozilor, privitor la voievozi, din vremea voievozilor, făcut, creat de un voievod. [Var.: voivodál, -ă, adj.] – Voievod + suf. -al.

voievodat
VOIEVODÁT, voievodate, s.n. Ținut sau așezare condusă de un voievod. [Var.: voivodát s.n.] – Voievod + suf. -at.

voievodeasa
VOIEVODEÁSĂ, voievodese, s.f. Soție de voievod. [Var.: voivodeásă s.f.] – Voievod + suf. -easă.

voinic
VOINÍC, -Ă, voinici, -ce s.m., adj. I. S.m. 1. Tânăr bine făcut, chipeș, curajos, viteaz, îndrăzneț. ♢ Voinic de codru sau voinicul codrului = haiduc. 2. Flăcău, fecior. 3. (Înv.) Soldat, ostaș. II. Adj. (Despre oameni) Bine făcut, robust, viguros, vânjos. – Din bg., scr. vojnic.

voinicas
VOINICÁȘ, voinicași, s.m. Voinicel. – Voinic + suf. -aș.

voinicel
VOINICÉL, voinicei, s.m. I. (Adesea adjectival) Diminutiv al lui voinic; voinicaș. II. (Bot.) 1. Crucea-voinicului. 2. Varga-ciobanului. – Voinic + suf. -el.

voinicesc
VOINICÉSC, -EÁSCĂ, voinicești, adj., s.f. art. I. Adj. 1. De voinic, vitejesc; p. ext. eroic, legendar. ♢ Luptă voinicească (și substantivat, f.) = luptă corp la corp; trântă. ♦ Viguros, zdravăn, puternic. 2. De flăcău, de bărbat; bărbătesc. 3. (Înv.) Ostășesc. II. S.f. art. 1. Fel de a înota, care constă în întinderea alternativă a brațelor în lături, fără a da din picioare. 2. Numele unui dans popular cu mișcare vioaie, însoțit de strigături la comandă și jucat de patru sau opt flăcăi; melodie după care se execută acest dans. – Voinic + suf. -esc.

voiniceste
VOINICÉȘTE adv. Cu curaj, cu bărbăție, vitejește; cu vigoare. ♢ Expr. A înota voinicește = a înota voiniceasca. – Voinic + suf. -ește.

voinici
VOINICÍ, voinicesc, vb. IV. Intranz. 1. (Pop.) A face fapte vitejești. ♦ Refl. (Ir.) A face pe voinicul, a face pe grozavul; a se grozăvi. ♦ A haiduci. 2. (Înv.) A fi ostaș; a se război. – Din voinic.

voinicica
VOINICÍCĂ, voinicele, s.f. 1. Plantă erbacee din familia cruciferelor, cu tulpină și frunze păroase și cu flori galbene așezate în ciorchini la vârful tulpinii (Sisymbrium loeselii). 2. Usturoiță. – Voinic + suf. -ică.

voinicie
VOINICÍE, voinicii, s.f. (Pop.) 1. Vitejie, curaj, îndrăzneală. ♦ Faptă vitejească. ♦ Haiducie. 2. Faptul de a fi voinic, robust, viguros; putere, forță, vigoare. – Voinic + suf. -ie.

voinicime
VOINICÍME, voinicimi, s.f. (Pop.) Mulțime de voinici. – Voinic + suf. -ime.

voinicit
VOINICÍT s.n. (Pop.) Faptul de a (se) voinici; haiducie. – V. voinici.

voinicos
VOINICÓS, -OÁSĂ, voinicoși, -oase, adj. Bine făcut, voinic, puternic; chipeș, arătos; mândru. – Voinic + suf. -os.

voinicut
VOINICÚȚ, -Ă, voinicuți, -e, s.m. și f. Diminutiv al lui voinic. – Voinic + suf. -uț.

vointa
VOÍNȚĂ, voințe, s.f. 1. Funcție psihică caracterizată prin orientarea conștientă a omului spre realizarea unor scopuri și prin efortul depus pentru atingerea lor. ♦ Trăsătură de caracter manifestată prin decizie fermă și perseverență în învingerea piedicilor, greutăților, încurcăturilor de orice fel. 2. Ceea ce hotărăște cineva; hotărâre, decizie, voie. ♦ Învoire, consimțământ, permisiune. 3. Intenție, scop, țel, țintă. 4. Dorință, poftă, chef. – Voi^2 + suf. -ință.

voios
VOIÓS, -OÁSĂ, voioși, -oase, adj. Plin de voie bună; bucuros, vesel, bine dispus. – Voie + suf. -os.

voiosie
VOIOȘÍE, voioșii, s.f. Voie bună, veselie, bună dispoziție. – Voios + suf. -ie.

voire
VOÍRE, voiri, s.f. (Înv.) Voință. – V. voi^2.

voit
VOÍT, -Ă, voiți, -te, adj. Realizat în mod intenționat; făcut după voie. – V. voi^2.

voitor
VOITÓR, -OÁRE, voitori, -oare, adj. (Înv.; adesea substantivat) Care voiește, care dorește ceva. ♢ Voitor de bine (sau de rău) = care dorește binele (sau răul) cuiva. [Pr.: vo-i] – Voi^2 + suf. -tor.

voivod
VOIVÓD s.m. v. voievod.

voivodal
VOIVODÁL, -Ă, adj. V. voievodal.

voivodat
VOIVODÁT s.n. v. voievodat.

voivodeasa
VOIVODEÁSĂ s.f. v. voievodeasă.

volan
VOLÁN, volane, s.n. I. 1. Piesă de formă circulară din mecanismul unui autovehicul, cu ajutorul căreia se dă vehiculului direcția voită. 2. Piesă în formă de roată, cu ajutorul căreia se acționează un anumit mecanism al unei mașini. II. Fâșie de țesătură sau de dantelă încrețită sau plisată, care se aplică ca garnitură pe diferite obiecte de îmbrăcăminte femeiască, pe perdele, pe huse etc. – Din fr. volant.

volant
VOLÁNT^1, volanți, s.m. 1. Piesă mare în formă de roată, de obicei foarte grea, montată pe arborele motor al unor mașini cu piston, care servește ca element de reglare a mișcării și de uniformizare a turației. 2. Piesă complexă din mecanismul mașinilor bătătoare în industria textilă, care, printr-o învârtire rapidă în interiorul unui înveliș, scarmănă bumbacul presat de valțul de alimentare. – Din fr. volant.

VOLÁNT^2, -Ă, volanți, -te, adj. Desprins de o unitate, detașabil; mobil. ♢ Foaie volantă = tipăritură pe o singură foaie care se difuzează în public ca manifest, ca afiș etc.; filă detașată dintr-un caiet, dintr-o carte etc. Echipă volantă = echipă mobilă care se deplasează cu ușurință, dintr-un loc de muncă în altul, după nevoie. Bibliotecă volantă = fond de cărți aparținând unei biblioteci și împrumutat unei instituții pentru folosință temporară. ♦ (Rar) Care poate zbura; care se poate menține în aer. – Din fr. volant.

volatil
VOLATÍL, -Ă, volatili, -e, adj. (Despre diferite substanțe lichide) Care se evaporă cu ușurință la temperatura obișnuită; volatilizabil. – Din fr. volatil, lat. volatilis.

volatilitate
VOLATILITÁTE, volatilități, s.f. Însușirea de a fi volatil. – Din fr. volatilité.

volatiliza
VOLATILIZÁ, volatilizez, vb. I. Refl. A se evapora repede (la temperatura obișnuită). ♦ Fig. A dispărea complet, fără urmă. – Din fr. volatiliser.

volatilizabil
VOLATILIZÁBIL, -Ă, volatilizabili, -e, adj. Volatil. – Din fr. volatilisable.

volatilizare
VOLATILIZÁRE, volatilizări, s.f. Acțiunea de a se volatiliza și rezultatul ei; evaporare. – V. volatiliza.

volatilizat
VOLATILIZÁT, -Ă, volatilizați, -te, adj. Prefăcut în vapori; evaporat. – V. volatiliza.

volanas
VOLĂNÁȘ, volănașe, s.n. Diminutiv al lui volan (II). – Volan + suf. -aș.

volbura
VÓLBURĂ, volburi, s.f. I. 1. Vânt puternic cu vârtejuri; vârtej; p. ext. furtună. ♦ Trâmbă (de zăpadă, de nisip, de praf etc.), sul; învolburare. ♦ Fig. Tulburare, învălmășeală; gălăgie. 2. Vârtej de apă; vâltoare, bulboană. II. Plantă erbacee cu tulpina subțire, târâtoare sau agățătoare, cu flori albe sau roz, având corola în formă de pâlnie; rochița-rândunicii, poala-rândunicii, poala-Maicii-Domnului, adormițele (Convolvulus arvensis). [Var.: hólbură, bólbură. s.f.] – Lat. volvula (< volvere).

volburos
VOLBURÓS, -OÁSĂ, volburoși, -oase, adj. Răsucit ca volbura (II); învârtejit, învolburat. – Volbură + suf. -os.

volei
VÓLEI s.n. Joc sportiv practicat pe un teren dreptunghiular de două echipe adverse compuse din câte șase jucători, care aruncă o minge specială peste o plasă întinsă sus, în mijlocul terenului. [Var.: vólei-bal s.n.] – Din engl. volley[-ball].

voleibal
VÓLEI-BAL s.n. v. volei.

voleibalist
VOLEIBALÍST, -Ă, voleibaliști, -ste, s.m. și f. Persoană care practică voleiul, jucător de volei. – Volei-bal + suf. -ist.

voleibalistic
VOLEIBALÍSTIC, -Ă, voleibalistici, -ce, adj. Referitor la volei, de volei. – Volei-bal + suf. -istic.

volet
VOLÉT, voleturi, s.n. 1. Element mecanic mobil plasat la fiecare aripă de avion și care servește la mărirea sustenației. 2. Fiecare dintre elementele mecanice ale radiatorului unui motor de avion care servește pentru reglarea circuitului aerodinamic de răcire a acestuia. – Din fr. volet.

voleu
VOLÉU^1, voleuri, s.n. (Sport) Lovitură prin care mingea este expediată înainte ca ea să atingă pământul. – Din fr. volée.

VOLÉU^2, voleuri, s.n. (Rar) Jaluzea, oblon. – Din fr. volet.

voliera
VOLIÉRĂ, voliere, s.f. Cușcă sau ansamblu de cuști de dimensiuni mari, confecționate din plasă de sârmă, în care se țin păsări în grădinile zoologice. [Pr.: -li-e-] – Din fr. volière.

volintir
VOLINTÍR s.m. v. voluntar.

volintiras
VOLINTIRÁȘ, volintirași, s.m. (Înv.) Diminutiv al lui volintir. – Volintir + suf. -aș.

volintiresc
VOLINTIRÉSC, -EÁSCĂ, volintirești, adj. (Înv.) De volintir. – Volintir + suf. -esc.

volintireste
VOLINTIRÉȘTE adv. (Înv.) Ca volintirii. – Volintir + suf. -ește.

volintiroi
VOLINTIRÓI, volintiroi, s.m. (Înv.) Augmentativ al lui volintir. – Volintir + suf. -oi.

volitiv
VOLITÍV, -Ă, volitivi, -e, adj. Volițional. – Din fr. volitif.

volitional
VOLIȚIONÁL, -Ă, voliționali, -e, adj. Care se referă la voință, care este determinat de voință; volitiv. [Pr.: -ți-o-] – Din fr. volitionnel.

volitiune
VOLIȚIÚNE, volițiuni, s.f. (Psih.) Act de voință. [Pr.: -ți-u-] – Din fr. volition.

volnic
VÓLNIC, -Ă, volnici, -ce, adj. (Înv. și arh.) 1. Liber; independent, autonom. 2. Care se impune cu sila, care se face cu forța; arbitrar. – Din sl. volĩnŭ.

volniceste
VOLNICÉȘTE adv. (Înv.) În mod liber, de bunăvoie. – Volnic + suf. -ește.

volnici
VOLNICÍ, volnicesc, vb. IV. (Înv.) 1. Tranz. A lăsa liber, în voia lui; a elibera. 2. Tranz. A îndreptăți; a împuternici, a îngădui. 3.Refl. A se strădui, a-și da silința. – Din volnic.

volnicie
VOLNICÍE, volnicii, s.f. (Înv.) 1. Libertate, neatârnare, independență, autonomie. 2. Autorizație; încuviințare; (concr.) act scris prin care se acordă un drept, o autorizație. – Volnic + suf. -ie.

volnicit
VOLNICÍT, -Ă, volniciți, -te, adj. (Înv.) Lăsat liber, eliberat. – V. volnici.

voloc
VOLÓC, voloace, s.n. Plasă lungă de pescuit în apele mari, prevăzută la cele două capete cu câte un băț gros, ceea ce permite pescarului să o tragă prin apă și mai ales pe fundul apei. [Var.: vológ s.n.] – Din rus., ucr. volok.

volocel
VOLOCÉL, volocele, s.n. Diminutiv al lui voloc. – Voloc + suf. -el.

volog
VOLÓG s.n. v. voloc.

volontir
VOLONTÍR s.m. v. voluntar.

volt
VOLT, volți, s.m. (Fiz.) Unitate de măsură a tensiunii electrice, a tensiunii electromotoare și a diferenței de potențial, egală cu tensiunea de la capetele unui conductor care, străbătut de un curent de un amper, dezvoltă o putere de un watt. – Din fr. volt.

voltaic
VOLTÁIC, -Ă, voltaici, -ce, adj. Care se referă la pilele electrice sau la bateria electrică inventată de Volta. ♢ Arc voltaic = arc electric. [Pr.: -ta-ic] – Din fr. voltaïque.

voltaj
VOLTÁJ, voltaje, s.n. Tensiune electrică măsurată în volți. – Din fr. voltage.

voltametru
VOLTAMÉTRU, voltametre, s.n. Aparat pentru studiul electrolizei, care permite determinarea intensității unui curent electric sau a cantității de electricitate prin măsurarea cantității de substanță depusă pe cale electrolitică. – Din fr. voltamètre.

voltamper
VOLTAMPÉR, voltamperi, s.m. Unitate de măsură a puterii electromagnetice aparente a unei circuit electric de curent alternativ la capetele căruia tensiunea este de un volt și prin care trece un curent de un amper. [Scris și: volt-amper] – Din fr. voltampère.

voltampermetru
VOLTAMPERMÉTRU, voltampermetre, s.n. Instrument electric de măsură indicator, care cuprinde un voltmetru și un ampermetru într-o cutie comună, putând fi folosit succesiv ca voltmetru și ca ampermetru. – Din fr. voltampèremètre.

volta
VÓLTĂ, volte, s.f. 1. Mișcare în formă de cerc sau de arc de cerc. ♦ Fig. Schimbare (bruscă) în atitudine, trecere subită de la o concepție la alta. ♦ (Scrimă) Mișcare (de rotație) făcută pentru a evita loviturile adversarului. 2. Manevră de rotație făcută de o ambarcație sau de o navă cu pânze pentru schimbarea bordului din care primește vântul. ♢ Voltă în vânt = manevră pentru schimbarea direcției împotriva vântului. Voltă sub vânt = manevră pentru schimbarea direcției în sensul vântului. 3. Semn care indică repetarea unui fragment muzical, de fiecare dată cu un alt sfârșit. – Din fr. volte.

voltija
VOLTÍJĂ, voltije, s.f. Încălecare și descălecare din fuga calului fără ajutorul scărilor. ♦ Călărie în picioare pe șa. – Din fr. voltige.

voltijor
VOLTIJÓR, voltijori, s.m. Persoană care face voltije. ♦ Cal dresat pentru exerciții de voltijă. – Din fr. voltigeur.

voltmetru
VOLTMÉTRU, voltmetre, s.n. Instrument electric folosit pentru măsurarea tensiunii electrice și a tensiunii electromotoare, cu indicațiile scalei exprimate direct în volți sau în multiplii sau submultiplii voltului. ♢ Voltmetru electronic = aparat electronic pentru măsurarea tensiunii electrice. – Din fr. voltmètre.

voltol
VOLTÓL s.n. (Tehn.) Ulei voltolizat. – Din germ. Voltöl.

voltoliza
VOLTOLIZÁ, voltolizez, vb. I. Tranz. A îmbunătăți calitatea uleiurilor lubrifiante prin supunerea la acțiunea unor descărcări electrice de frecvențe și tensiuni înalte. – Din engl. voltolize.

voltolizare
VOLTOLIZÁRE s.f. Acțiunea de a voltoliza. – V. voltoliza.

voltolizat
VOLTOLIZÁT, -Ă, voltolizați, -te, adj. Care a fost supus operației de voltolizare. – V. voltoliza.

volubil
VOLÚBIL, -Ă, volubili, -e, adj. 1. Care are ușurință și rapiditate în vorbire, care dispune de un debit verbal bogat, curgător și rapid; fluent, curgător, locvace; (despre manifestări ale oamenilor) mobil; prompt; spontan. 2. (Despre unele plante) Care își înfășoară tulpina mlădioasă în jurul unui arac, al unei sfori etc. – Din fr. volubile, lat. volubilis.

volubilitate
VOLUBILITÁTE s.f. 1. Ușurință de a vorbi mult și repede; locvacitate. ♦ Spontaneitate; promptitudine. 2. Proprietate a unor plante de a-și înfășura tulpina în jurul unui arac, al unei sfori etc. – Din fr. volubilité, lat. volubilitas, -atis.

volum
VOLÚM, volume, s.n. I. 1. Spațiu pe care îl ocupă un corp. ♦ Număr care exprimă măsura unei mărimi tridimensionale. 2. Masă de apă debitată de o fântână, de un izvor, un râu, un fluviu. 3. Cantitate de bunuri economice; proporțiile unei activități. 4. Forță, intensitate, amploare a sunetelor emise de o voce sau produse de un instrument muzical. ♦ Nivel de intensitate sonoră al semnalelor auditive în transmisiile de telecomunicații. II. Carte (legată sau broșată) având în genere mai mult de zece coli de tipar; fiecare dintre cărțile care alcătuiesc împreună o lucrare unitară; tom. [Pl. și: (înv.) volumuri] – Din fr. volume, lat. volumen, -inis.

volumas
VOLUMÁȘ, volumașe, s.n. Diminutiv al lui volum (II). – Volum + suf. -aș.

volumetric
VOLUMÉTRIC, -Ă, volumetrici, -ce, adj. Care se referă la determinarea volumului (I) unui corp. ♢ Analiză volumetrică = analiză pentru determinarea greutății unei substanțe prin măsurarea volumului soluției etalonate folosite pentru titrare. – Din fr. volumétrique.

volumetrie
VOLUMETRÍE s.f. Capitol al chimiei analitice care se ocupă cu analizele volumetrice; titrimetrie. – Din fr. volumétrie.

volumetru
VOLUMÉTRU, volumetre, s.n. Instrument electric pentru controlul nivelului semnalului audio într-o cale de transmisie. – Din fr. volumètre.

voluminos
VOLUMINÓS, -OÁSĂ, voluminoși, -oase, adj. 1. (Despre obiecte) Care ocupă mult loc în spațiu, cu volum mare; gros, cuprinzător, mare, întins. ♦ (Despre persoane) Corpolent, gras, trupeș, mătăhălos. 2. (Despre cărți, caiete, dosare etc.) Care are file multe; gros. – Din fr. volumineux.

voluntar
VOLUNTÁR, -Ă, voluntari, -e, adj., s.m. I. Adj. (Despre oameni și manifestările lor) 1. Care acționează de bunăvoie, din proprie inițiativă, nesilit de nimeni, în mod conștient; (despre acțiuni) care se face de bunăvoie, fără constrângere. ♢ Act voluntar = acțiune săvârșită de cineva în mod conștient, voit. 2. Care exprimă voință. 3. Care își impune voința; autoritar. II. S.m. Persoană care intră în armată din proprie dorință spre a face serviciul militar (înainte de a fi împlinit vârstă cerută); p. ext. persoană care ia parte la o campanie militară din proprie inițiativă sau care se facă un serviciu de bunăvoie și dezinteresat. [Var.: (II) (înv.) volintír, volontír s.m.] – Din fr. volontaire, lat. voluntarius, rus. volentir.

voluntariat
VOLUNTARIÁT s.n. Angajare în armată ca voluntar (II); durată a serviciului militar pe care îl face cineva ca voluntar. [Pr.: -ri-at] – Din fr. volontariat (după voluntar).

voluntarism
VOLUNTARÍSM s.n. 1. Concepție filozofică potrivit căreia existența se întemeiază pe anumite tendințe iraționale ale voinței umane sau pe o voință cosmică oarbă. 2. Concepție sociologică care neagă existența legilor obiective ale naturii și necesitatea lor în societate și atribuie voinței (individuale sau colective) o importanță primordială, hotărâtoare. 3. Concepție psihologică care atribuie proceselor voliționale rolul hotărâtor în viața psihică. – Din fr. volontarisme (după voluntar).

voluntarist
VOLUNTARÍST, -Ă, voluntariști, -ste, adj. Care aparține voluntarismului, privitor la voluntarism. – Din fr. voluntariste (după voluntar).

voluptate
VOLUPTÁTE, voluptăți, s.f. 1. Plăcere mare a simțurilor, a trupului. 2. Desfătare sufletească; încântare, satisfacție. – Din fr. volupté, lat. voluptas, -atis.

voluptos
VOLUPTÓS, -OÁSĂ adj. v. voluptuos.

voluptuos
VOLUPTUÓS, -OÁSĂ, voluptuoși, -oase, adj. Care inspiră sau produce voluptate, plin de voluptate; care exprimă voluptate. [Var.: voluptós, -oásă adj.] – Din fr. voluptueux, lat. voluptuosus.

voluta
VOLÚTĂ, volute, s.f. (Arhit.) Ornament în formă de spirală, folosit la capitelurile coloanelor ionice, corintice și compozite; p. gener. ornament în spirală. – Din fr. volute, it. voluta.

volvulus
VÓLVULUS s.n. Ocluziune intestinală provocată de o răsucire a intestinului subțire sau a colonului pelvian, care are drept consecință tulburări grave ale circulației, necroza peretelui intestinal etc. – Din volvulus.

voma
VOMÁ, vomez, vb. I. Tranz. A vomita, a vărsa, a borî. – Din fr. vomir. Cf. lat v o m e r e.

vomare
VOMÁRE, vomări, s.f. Faptul de a voma. – V. voma.

vomat
VOMÁT, -Ă, vomați, -te, adj. Dat afară pe gură, debordat. – V. voma.

voma
VÓMĂ, vome, s.f. Expulzare prin esofag și pe gură a conținutului stomacului, uneori și al intestinului subțire, provocată de contracțiile spastice ale diafragmei și ale mușchilor abdominali; vomare, vomitare, vomisment. – Din voma (derivat regresiv).

vomer
VOMÉR, vomere, s.n. Os lat nepereche care alcătuiește scheletul osos al nasului și care desparte fosele nazale. – Din fr. vomer.

vomica
VÓMICĂ, vomice, adj. (În sintagma) Nucă vomică = semințele unui arbore (Strychnos nux-vomica) răspândit în zona tropicală, din care se extrag substanțe utilizate în industria farmaceutică (stricnina) și chimică. – Din fr. vomique.

vomisment
VOMISMÉNT, vomismente, s.n. Vomitare, vomă. – Din fr. vomissement.

vomita
VOMITÁ, vomít, vb. I. Tranz. A da afară prin esofag și pe gură mâncarea ajunsă în stomac (și în intestinul subțire); a vărsa, a voma, a borî. – Din it. vomitare.

vomitare
VOMITÁRE, vomitări, s.f. Faptul de a vomita; vomă, vomisment. – V. vomita.

vomitiv
VOMITÍV, -Ă, vomitivi, -e, adj. Care provoacă vomitări. ♦ (Substantivat, n.) Medicament care are proprietatea de a provoca voma. – Din fr. vomitif.

vomitoriu
VOMITÓRIU, vomitorii, s.n. (În antichitatea romană) Loc pe unde ieșea lumea din circ după terminarea spectacolului. – Din lat. vomitorium.

vonicer
VONICÉR, voniceri, s.m. Arbust cu ramurile în patru muchii și cu flori albe-verzui; salbă-moale (Evonymus europaeus) – Et. nec.

vopaita
VOPÁIȚĂ s.f. v. văpaiță.

vopsea
VOPSEÁ, vopsele, s.f. 1. Materie colorată obținută prin suspensia unui pigment într-un lichid, folosită la colorarea diferitelor obiecte; boia, farbă. ♦ Spec. Culoare folosită în pictură. 2. (Înv.) Culoare (a unui obiect); nuanță. [Var.: (pop.) văpseá, văpseálă s.f.] – Vopsi + suf. -eală.

vopsi
VOPSÍ, vopsesc, vb. IV. I. Tranz. A colora un obiect, acoperindu-i suprafața cu pensula sau prin stropire cu un strat de vopsea ori muindu-l într-o soluție colorată și lăsându-l să se îmbibe; a colora un lichid punând într-însul o substanță colorată o substanță colorată; a boi. 2. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) stropi; a (se) păta; a (se) mânji; 3. Refl. A se farda; a se machia, a se sulimeni. [Var.: (pop.) văpsí vb. IV] – Din bg. vapsam.

vopsire
VOPSÍRE, vopsiri, s.f. Acțiunea de (se) vopsi și rezultatul ei; vopsit^1, boire, boit, boială. – V. vopsi.

vopsit
VOPSÍT^2, -Ă, vopsiți, -te, adj. Dat cu vopsea, colorat prin vopsire; boit. – V. vopsi.

VOPSÍT^1 s.n. Vopsire. – V. vopsi.

vopsitor
VOPSITÓR, -OÁRE, vopsitori, -oare, s.m. și f. 1. Persoană care se ocupă cu vopsitul^1; boiangiu. 2. (Reg.) Zugrav. – Vopsi + suf. -tor.

vopsitorie
VOPSITORÍE, (2), vopsitorii, s.f. 1. Meseria vopsitorului. 2. Atelier sau secție industrială în care se execută vopsirea produselor sau materialelor; boiangerie. – Vopsitor + suf. -ie.

vorace
VORÁCE, voraci, -ce, adj. Care mănâncă cu poftă exagerată, cu lăcomie, mâncăcios; lacom, gurmand. – Din fr. vorace, lat. vorax, -acis.

voracitate
VORACITÁTE s.f. Poftă de mâncare foarte mare; lăcomie. ♦ Fig. Cupiditate; aviditate. – Din fr. voracité, lat. voracitas, -atis.

vorbar
VORBÁR, -Ă, vorbari, -e, adj. 1. (Reg.) Vorbăreț. 2. (Învechit) Dicționar. – Vorbă + suf. -ar.

vorbaret
VORBÁREȚ, -Ă, vorbareți, -e, adj. (Înv.) 1. Vorbăreț. 2. (Învechit) Fig. Expresiv, elocvent, grăitor. – Vorbi + suf. -areț.

vorba
VÓRBĂ, vorbe, s.f. 1. Cuvânt. 2. Șir de cuvinte care exprimă o cugetare; gând, idee exprimată prin cuvinte; spusă, zisă. ♢ Expr. Auzi vorbă! = ce spui! se poate? e posibil? Ce vorbă! = în adevăr, fără îndoială. A avea o vorbă cu cineva = a avea ceva de discutat cu cineva; a vrea să comunici un secret cuiva. Cu vorba că... = zicând că..., sub pretext că... Vorbe de clacă = flecăreală fără rost, fără miez. 3. Expunere, istorisire, relatare. ♢ Expr. Lasă vorba! sau (eliptic) vorba! = tăcere! nici un cuvânt! Ce mai (atâta) vorbă? = ce să mai lungim discuția, să curmăm discuția. A (nu) da (cuiva) pas la vorbă = a (nu) lăsa cuiva posibilitatea să vorbească. 4. Convorbire, conversație; discuție, taifas. ♢ Loc. adv. Fără multă vorbă = fără a crâcni, fără să protesteze. Din două vorbe = fără multă discuție; operativ, repede. Din vorbă în vorbă = din una în alta, din discuție în discuție. ♢ Expr. A fi vorba de... (sau despre..., să...) = a fi în discuție, a fi obiectul discuției..., a se vorbi de... A-și face de vorbă cu cineva = a găsi prilej de discuție cu cineva. A avea de vorbă (cu cineva) = a avea de discutat, de arajat ceva (cu cineva). Fie vorba între noi! = ceea ce știm să rămâne între noi, să nu afle nimeni. Nici vorbă! = a) negreșit, desigur; fără doar și poate; b) nici pomeneală. Nu-i vorbă! (sau mai e vorbă?) = fără îndoială, firește, e de la sine înțeles. Vorbă să fie! = nu cred așa ceva, nici pomeneală. A schimba vorba = a schimba obiectul discuției. ♦ Compus: vorbă-lungă = om flecar, palavragiu. ♦ Schimb de cuvinte în contradictoriu; neînțelegere, ceartă. 5. Mod, fel de a vorbi, de a se exprima. Vorba dulce mult aduce. ♢ Expr. Dacă ți-i vorba de-așa sau dacă așa ți-i vorba = dacă așa stau lucrurile. 6. Zicătoare, zicală, proverb, expresie. ♢ Expr. Vorba ceea, expresie stereotipă folosită în povestire pentru a introduce o zicală, un proverb, cuvintele spuse de cineva etc. Vorba cântecului = așa cum se știe din bătrâni. 7. Îndemn, sfat, învățătură. ♦ Părere, convingere; hotărâre. 8. Promisiune, făgăduială; angajament. ♢ Expr. Vorba-i vorbă = cuvântul dat trebuie respectat, promisiunea dată e datorie curată. A se ține de vorbă = a-și respecta promisiunile, angajamentele. A zice vorbă mare = (mai ales în construcții negative) a se angaja solemn, a face o promisiune deosebită. 9. Înțelegere, învoială; tocmeală; târguială. ♢ Loc. adv. Din două vorbe sau (rar) dintr-o vorbă = fără multă discuție, repede. ♢ Expr. (Pop.) A face vorba (sau vorbele) = a peți. A-i face (cuiva) vorbă cu cineva = a mijloci o întâlnire între un băiat și o fată (în vederea căsătoriei). A fi în vorbă = a fi în tratative pentru încheierea unei căsătorii, a unei afaceri etc. 10. Zvon; veste, știre, informație. ♢ Expr. A se face vorba = a se răspăndi o știre, un zvon. A spune (cuiva) două vorbe = a comunica ceva cuiva. A lăsa vorbă = a lăsa o dispoziție, a anunța ceva înainte de a pleca undeva. (Așa) umblă vorba = (așa) se vorbește, (așa) se vorbește, (așa) se spune. A trimite (sau a da) vorbă = a transmite un mesaj. ♦ Bârfeală, clevetire; calomnie. 11. Grai, limbă. Străin la vorbă. – Et. nec. Cf. sl. d v o r ĩ b a.

vorbaret
VORBĂRÉȚ, -EÁȚĂ, vorbăreți, -e, adj. (Adesea substantivat) Căruia îi place să vorbească mult; guraliv, limbut, vorbar. ♦ Fig. Expresiv. – Vorbi + suf. -ăreț.

vorbarie
VORBĂRÍE s.f. Vorbă multă, fără rost; pălăvrăgelă, trăncăneală, sporovăială, flecăreală, taifas. – Vorbă + suf. -ărie.

vorbi
VORBÍ, vorbesc, vb. IV. 1. Intranz. A avea facultatea de a articula cuvinte; a exprima prin cuvinte gânduri, sentimente, intenții; a spune, a zice, a grăi. ♢ Expr. A vorbi în barbă = a vorbi încet, a mormăi numai pentru sine. A vorbi cu gura altuia = a vorbi fără convingere, șovăielnic, evaziv. ♦ Tranz. A rosti cuvinte. ♢ Expr. A vorbi vrute și nevrute (sau verzi și uscate, câte-n lună și-n stele) = a vorbi multe și de toate; a flecări, a pălăvrăgi, a sporovăi. ♦ A se adresa cuiva. Îi vorbesc și nu-mi răspunde. ♦ A se exprima într-o anumită limbă. ♦ A-și spune cuvântul, a-și exprima voința. ♦ Fig. A face dovadă, a adeveri, a atesta, a confirma. O imensă cantitate de fapte, care toate vorbesc în același sens. ♦ Fig. A pleda în favoarea cuiva. 2. Intranz. A sta de vorbă; a discuta; a comenta. 3. Refl. recipr. și intranz. A se sfătui, a se învoi, a se înțelege. 4. Intranz. A face o expunere; a ține un discurs. – Din vorbă.

vorbire
VORBÍRE, vorbiri, s.f. 1. Acțiunea de a vorbi și rezultatul ei; folosire a limbii în procesul de comunicare între membrii unei anumite colectivități; vorbit^1. ♦ Limbaj. ♢ Vorbire sintetică = vorbire generată de un sintetizator de vorbire. ♦ Fel de a vorbi, mod de a se exprima. 2. Limbă, grai. 3. (Înv.), Cuvânt; mențiune. – V. vorbi.

vorbisoara
VORBIȘOÁRĂ, vorbișoare, s.f. (Pop.) Vorbuliță. – Vorbă + suf. -ișoară.

vorbit
VORBÍT^1 s.n. Vorbire. – V. vorbi.

VORBÍT^2, -Ă, vorbiți, -te, adj. Care este exprimat prin cuvinte, rostit, exprimat, spus; p.ext. expus oral. ♢ Limba vorbită = limba întreținută obișnuit în viu grai, limbă uzuală. – V. vorbi.

vorbitor
VORBITÓR, -OÁRE, vorbitori, -oare, adj., subst. I. Adj. 1. Care vorbește; care folosește limbajul articulat. ♦ Care vorbește plăcut (și mult); vorbăreț, comunicativ. 2. Evident, edificator, elocvent. II. S.m. și f. 1. Persoană care vorbește, care folosește limbajul articulat. ♦ Persoană care povestește, care discută cu alții. 2. Orator, conferențiar. III. S.n. Cameră specială destinată întrevederilor dintre o persoană aflată într-un internat, într-un cămin etc. și cineva venit din afară. – Vorbi + suf. -tor (III după fr. parloir).

vorbulita
VORBULÍȚĂ, vorbulițe, s.f. Diminutiv a lui vorbă; vorbușoară, vorbișoară, vorbuță. – Vorbă + suf. -uliță.

vorbusoara
VORBUȘOÁRĂ, vorbușoare, s.f. (Pop.) Vorbuliță. – Vorbă + suf. -ușoară.

vorbuta
VORBÚȚĂ, vorbuțe, s.f. (Reg.) Vorbuliță. – Vorbă + suf. -uță.

vornic
VÓRNIC, vornici, s.m. 1. (În evul mediu, în țările românești) Mare dregător la curtea domnească, însărcinat cu supravegherea curții, cu conducerea treburilor interne ale țării, având și atribuții judecătorești. ♢ Mare vornic (sau vornic mare) = cel dintâi boier din divan, având sarcina de cârmuitor și de înalt judecător al curții domnești și al întregii țări. Vornic de Țara de Jos (sau de Sus) = dregător cu rang de vornic (1) a cărui autoritate se întindea asupra unei jumătăți din țara Moldovei. ♦ Reprezentant al domniei în orașe, cu atribuții judecătorești. 2. (Înv.) Primar al unui sat sau al unui târg. ♦ Funcționar în administrarea comunelor rurale, însărcinat cu distribuirea corespondenței, convocarea sătenilor la adunări, anunțarea știrilor etc.; crainic, pristav, vornicel (2). 3. Vornicel (3) – Din sl. dvorĩnikŭ.

vorniceasa
VORNICEÁSĂ, vornicese, s.f. 1. (Înv.) Soția vornicului (1); vorniciță (1). 2. Prietena cea mai apropiată a miresei, având diverse atribuții cu ocazia ceremonialului nunții; drușcă, vorniciță (2). – Vornic + suf. -easă.

vornicel
VORNICÉL, vornicei, s.m. 1. Slujbaș subaltern al vornicului (1), însărcinat cu judecarea pricinilor mai mici de prin județe și sate. 2. (Înv.) Vornic (2). 3. Flăcău însărcinat cu poftirea și cinstirea oaspeților la nunțile țărănești, cu conducerea alaiului nunții, cu anunțarea darurilor și cu rostirea orației de nuntă; vornic (3). – Vornic + suf. -el.

vornici
VORNICÍ, vornicesc, vb. IV. 1. Intranz. (Înv.) A îndeplini funcția de vornic (1). 2. Tranz. (Pop.) A anunța la nuntă darurile primite de miri. – Din vornic.

vornicie
VORNICÍE s.f. (Înv.) 1. Demnitate, rang, funcție de vornic (1). ♦ Localul în care vornicul își exercita funcția. 2. Funcția de primar la sat. ♦ Localul primăriei. – Vornic + suf. -ie.

vornicita
VORNICÍȚĂ, vornicițe, s.f. 1. (Înv.) Vornicească (1). 2. Vorniceasă (2). – Vornic + suf. -iță.

voroava
VOROÁVĂ, voroave s.f. (Înv. și reg.) 1. Cuvânt, vorbă. 2. Discuție, convorbire, conversație. 3. Cuvânt, discurs. – Din vorovi (derivat regresiv).

vorovi
VOROVÍ, vorovesc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Înv. și reg.) A vorbi. – Cf. ucr. h o v o r y t y.

vorovire
VOROVÍRE, voroviri, s.f. (Înv. și reg.) Acțiunea de a vorovi și rezultatul ei. – V. vorovi.

vorticela
VORTICÉLĂ, vorticele, s.f. (La pl.) Gen de infuzori ciliați vibratili care trăiesc în ape dulci sau sărate; (și la sg.) infuzor din acest gen. – Din fr. vorticelle.

voscreasna
VOSCREÁSNĂ, voscresne, s.f. Cântare bisericească la utrenie, având ca temă Învierea lui Cristos. – Cf. rus. v o s k r e s e n i e.

vost
VOST, VOÁSTĂ pron. pos., adj. pos. v. vostru.

vostru
VÓSTRU, VOÁSTRĂ, voștri, voastre, pron. pos., adj. pos. (De obicei precedat de art. „al”, „a”, „ai”, „ale”). I. Pron. pos. 1. (Înlocuiește numele obiectului posedat de persoana căreia i se adresează cineva și de un grup din care persoana respectivă face parte, precum și numele acestora) Are o mașină ca a voastră. 2. (Pop.: mai ales la m. pl.; indică soțul, soția, familia, rudele persoanei căreia i se adresează cineva și ale persoanelor din același grup cu ea, înlocuind și numele acestora) Când vin ai voștri acasă? 3. (Indică lucrurile personale, proprietatea, preocupările etc. persoanei căreia i se adresează cineva și ale persoanelor din același grup cu ea, înlocuind și numele acestora) Mă întorc la ale voastre. II. Adj. pos. 1. Care se află în posesiunea persoanei căreia i se adresează cineva și a unui grup din care persoana respectivă face parte, care este legat printr-o relație de proprietate cu persoana căreia i se adresează cineva și cu grupul din care aceasta face parte. Casa voastră. 2. Care este legat printr-o relație cu persoana căreia i se adresează cineva și cu grupul din care aceasta face parte. Picioarele voastre. 3. Care este legat printr-o relație de dependență cu persoana căreia i se adresează cineva și cu grupul din care aceasta face parte. Gazda voastră. Strămoșii voștri. 4. Care este spus, săvârșit de persoana căreia i se adresează cineva și de grupul din care face parte. Acțiunea voastră. ♦ (Ca plural al modestiei) Cartea voastră. 5. (Cu valoare obiectivă) Vine în ajutorul vostru. 6. (Însoțește un termen reverențios de adresare) Domnia-voastră. [Var.: (reg.) vost, voástă pron. pos., adj. pos.] – Lat. pop. voster (= vester), vostra.

vot
VOT, voturi, s.n. 1. Exprimare a opiniei cetățenilor unui stat în legătură cu alegerea reprezentanților lor în organele de conducere; opinie exprimată de membrii unei adunări constituite în legătură cu o candidatură, cu o propunere sau cu o hotărâre; adeziune dată în acest scop. ♢ Vot de încredere (sau de neîncredere) = vot prin care un parlament aprobă (sau respinge) politica guvernului ori un act al acestuia. Drept de vot = drept al alegătorilor de a-și exprima voința pentru alegerea reprezentanților în organele reprezentative ale statului; sufragiu. 2. Mod de adoptare a hotărârilor de către organele de stat, obștești etc. 3. (În sintagma) Vot de blam = sancțiune prin care o colectivitate organizată își manifestă prin vot dezaprobarea față de o acțiune, de o atitudine etc. a unui membru al ei. – Din fr. vote.

vota
VOTÁ, votez, vb. I. Intranz. A-și exprima prin vot (1) părerea asupra unei candidaturi, a unei hotărâri, a unei propuneri etc. ♦ Tranz. A alege pe cineva prin vot, a da cuiva votul. – Din fr. voter.

votant
VOTÁNT, -Ă, votanți, -te, adj., s.m. și f. (Persoană) care votează. – Din fr. votant.

votare
VOTÁRE, votări, s.f. Acțiunea de a vota și rezultatul ei; votație. – V. vota.

votatie
VOTÁȚIE, votații, s.f. (Înv.) Votare. – Din fr. votation.

votca
VÓTCĂ, votci, s.f. Rachiu foarte tare, făcut din alcool de cereale și din apă cu duritate scăzută. [Var.: vódcă, vútcă s.f.] – Din rus. vodka.

votiv
VOTÍV, -Ă, votivi, -e, adj. (Despre inscripții) Care exprimă o făgăduință solemnă (față de divinitate); hărăzit, închinat divinității. ♢ Tablou votiv = fragment dintr-o pictură murală (bisericească) înfățișând pe ctitori, de obicei cu miniatura bisericii în mâini. – Din fr. votif, lat. votivus.

votri
VOTRÍ, votresc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A peți. – Din votru.

votrie
VOTRÍE, votrii, s.f. (Înv.) Îndelenicire de votru (2), faptă a votrului. – Votru + suf. -ie.

votru
VÓTRU, VOÁTRĂ, votri, voatre, s.m. și f. 1. (Reg.) Persoană care mijlocește o căsătorie. 2. (Înv.) Codoș, proxenet. – Cf. sl. v ŭ t r ĩ,  v o t r ĩ.

votum
VÓTUM s.n. (Livr.) 1. Promisiune făcută zeilor. ♢ Rugăciune; ofrandă; cult, ceromenie (religioasă). 2. Dorință, voie. – Din lat. votum.

vozglas
VOZGLÁS, vozglasuri, s.n. Pasaj final al unei ectenii, cântat de preot cu glas tare; vozglașenie. – Din sl. vŭglasŭ.

vozglasenie
VOZGLAȘÉNIE, vozglașenii, s.f. (Bis.; înv.) Vozglas. – Din sl. vŭzglašenije.

vrabie
VRÁBIE, vrăbii, s.f. Pasăre mică cu penele de culoare brună împestrițate cu negru, cu pântecele cenușiu, cu ciocul scurt, conic și cu coada trunchiată; vrăbete (Passer domesticus). ♢ Expr. A avea minte de vrabie, se spune despre o persoană lipsită de judecată. Vrabia-i tot pui (și ea moare de bătrână), se spune despre o persoană care pare mai tânără decât este. – Din sl. vrabiĩ.

vrac
VRAC, vracuri, s.n. Mod de depozitare și de transport în grămezi neordonate și fără ambalaj al unor materiale sub formă de pulbere, granule sau bucăți. – Et. nec.

vraci
VRACI, vraci, s.m. (Pop.) 1. Doctor; tămăduitor. 2. Vrăjitor. – Din sl. vračĩ.

vraf
VRAF, vrafuri, s.n. Teanc. ♦ Grămadă, maldăr, morman. [Var.: vrav s.n.] – Din sl. vrahŭ.

vraiste
VRÁIȘTE s.f. Dezordine, neorânduială, harababură. ♦ (Adjectival) Care se află în dezordine, în neorânduială; fără stăpân, în voia sorții; (despre uși, ferestre) larg deschis; în lături. ♢ (Adverbial) Lucruri aruncate vraiște. [Pr.: vra-iș-] – Et. nec.

vraja
VRÁJĂ, vrăji, s.f. 1. (În basme și în superstiții) Acțiunea de a vrăji și rezultatul ei; transformare miraculoasă a lucrurilor; mijloace magice întrebuințate pentru aceasta; farmec, vrăjitorie. ♦ Descântec. 2. Atmosferă de încântare, de farmec, de atracție. ♢ Loc. adj. (Rar) În vrajă = care este vrăjit, care încântă. – Din sl. vraža.

vrajba
VRÁJBĂ, vrajbe, s.f. Dușmănie, ură, vrăjmășie, dezbinare, zâzanie; ceartă. – Din sl. vražĩda.

vramita
VRÁMIȚĂ s.f. v. vraniță.

vrana
VRÁNĂ, vrane, s.f. 1. Gaură rotundă sau dreptunghiulară făcută la butoaiele înfundate, pentru a putea introduce sau scoate vinul, murăturile etc. 2. Parte a morii prin care curge făina. – Din bg. vrana.

vranita
VRÁNIȚĂ, vranițe, s.f. (Reg.) Poartă de scânduri sau de nuiele împletite. [Var.: vrámiță s.f.] – Din scr. vratnica.

vrav
VRÁV s.n. v. vraf.

vrabete
VRĂBÉTE, vrăbeți, s.m. Vrabie; bărbătușul vrabiei. [Var.: vrăbéț s.m.] – Din bg. vrabec, scr. vrabac.

vrabet
VRĂBÉȚ s.m. v. vrăbete.

vrabier
VRĂBIÉR, vrăbieri, s.m. Persoană care prinde vrăbii; (ir.) vânător prost (care vânează numai vrăbii). [Pr.: -bi-er] – Vrabie + suf. -er.

vrabioara
VRĂBIOÁRĂ, vrăbioare, s.f. 1. Vrăbiuță. 2. Bucată de carne de vită din regiunea șalelor; friptură preparată din această carne. [Pr.: -bi-oa-] – Vrabie + suf. -ioară.

vrabioi
VRĂBIÓI, vrăbioi, s.m. Bărbătușul vrabiei; vrabie mai mare. [Pr.: -bi-oi] – Vrabie + suf. -oi.

vrabiuta
VRĂBIÚȚĂ, vrăbiuțe, s.f. Diminutiv al lui vrabie; vrăbioară (1). [Pr.: -bi-u-] – Vrabie + suf. -uță.

vracita
VRĂCÍȚĂ, vrăcițe, s.f. (Înv. și arh.) Doftoroaie, vrăjitoare. – Vraci + suf. -iță.

vrafui
VRĂFUÍ, vrăfuiesc, vb. IV. Tranz. A așeza, a pune în vrafuri, în teancuri, în grămezi. ♦ A răvăși. [Var.: vrăvuí vb. IV] – Vraf + suf. -ui.

vrajar
VRĂJÁR, vrăjari, s.m. (Reg.) Prăjină, arac. – Vrej + suf. -ar.

vraji
VRĂJÍ, vrăjesc, vb. IV. 1. Intranz. (În basme și în superstiții) A face vrăji. ♢ Expr. (Impers.) A fi vrăjit = a fi scris, ursit, predestinat. 2. Tranz. A transforma în mod miraculos lucrurile înconjurătoare. 3. Tranz. Fig. A încânta, a fermeca. ♦ Tranz. A descânta (1); a meni (2). – Din sl. vražiti.

vrajire
VRĂJÍRE, vrăjiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a vrăji și rezultatul ei. – V. vrăji.

vrajit
VRĂJÍT, -Ă, vrăjiți, -te, adj. 1. (În basme și în superstiții) Aflat sub puterea unei vrăji; fermecat. 2. Fig. Plin de farmec; încântător, fermecător, atrăgător. – V. vrăji.

vrajitor
VRĂJITÓR, -OÁRE, vrăjitori, -oare, s.m. și f. (Adesea fig.) Persoană care face vrăji (1), care se ocupă cu vrăjitoria. – Vrăji + suf. -tor.

vrajitoreasa
VRĂJITOREÁSĂ, vrăjitorese, s.f. Vrăjitoare. – Vrăjitor + suf. -easă.

vrajitoresc
VRĂJITORÉSC, -EÁSCĂ, vrăjitorești, adj. De vrăjitor; al vrăjitorului; care vrăjește. – Vrăjitor + suf. -esc.

vrajitorie
VRĂJITORÍE, vrăjitorii, s.f. Faptul de a face vrăji; îndeletnicirea vrăjitorului. – Vrăjitor + suf. -ie.

vrajitura
VRĂJITÚRĂ, vrăjituri, s.f. (Pop.) Vrăjitorie, vrajă (1). – Vrăji + suf. -ură.

vrajmas
VRĂJMÁȘ, -Ă, vrăjmași, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Dușman; inamic. 2. Adj. (Despre oameni) Dușmănos, învrăjbit. ♦ Rău, crud, câinos, hain. ♦ (Despre locuri, vreme etc.) Primejdios, potrivnic; cumplit, grozav. [Var.: vrășmáș, -ă s.m. și f., adj.] – Cf. v r a j b ă.

vrajmasesc
VRĂJMĂȘÉSC, -EÁSCĂ, vrăjmășești, adj. Vrăjmaș; al vrăjmașului. – Vrăjmaș + suf. -esc.

vrajmaseste
VRĂJMĂȘÉȘTE adv. (Înv.) Cu vrăjmășie; dușmănos. – Vrăjmaș + suf. -ește.

vrajmasi
VRĂJMĂȘÍ, vrăjmășesc, vb. IV. Tranz. și refl. recipr. A (se) dușmăni. – Din vrăjmaș.

vrajmasie
VRĂJMĂȘÍE, vrăjmășii, s.f. Dușmănie, ură. – Vrăjmaș + suf. -ie.

vrajmasos
VRĂJMĂȘÓS, -OÁSĂ, vrăjmășoși, -oase, adj. (Rar) Dușmănos; plin de ură, pizmaș. – Vrăjmaș + suf. -os.

vrasmas
VRĂȘMÁȘ, -Ă s.m. și f., adj. v. vrăjmaș.

vravui
VRĂVUÍ vb. IV. v. vrăfui.

vrancean
VRÂNCEÁN, -Ă, vrânceni, -e, s.m., adj. 1. S.m. Persoană născută și crescută în județul Vrancea. 2. Adj., s.m. (Locuitor) din județul Vrancea. – Vrancea (n. pr.) + suf. -ean.

vranceanca
VRÂNCEÁNCĂ, vrâncence, s.f. Femeie născută și crescută în județul Vrancea. ♦ Locuitoare din județul Vrancea. – Vrâncean + suf. -că.

vrasta
VRẤSTĂ^1 s.f. v. vârstă^1.

VRẤSTĂ^2 s.f. v. vârstă^2.

vrastnic
VRẤSTNIC, -Ă, adj. v. vârstnic.

vrea
VREA, vreau, vb. II. Tranz. I. (Urmat de o completivă directă cu verbul la conjunctiv sau, rar, de un infinitiv). 1. A fi hotărât, a fi decis să...; a avea de gând să..., a voi, a intenționa. ♢ Expr. Vrea (sau va) să zică = a) înseamnă, are semnificația de...; b) (cu valoare de conjuncție) așadar, deci. Ce vrea (sau va) să zică asta? = ce înseamnă, ce rost are? Cum (sau ce) va vrea = orice. 2. A pretinde a cere; a aștepta ceva de la cineva. 3. A dori, a pofti; a-i plăcea ceva sau cineva. ♢ Loc. adv. Pe vrute, pe nevrute = indiferent dacă dorește sau nu, vrând-nevrând. ♢ Expr. Vrei, nu vrei = de voie, de nevoie, fie că dorești, fie că nu dorești. Vrei, nu vrei, bea Grigore agheazmă, se spune despre cel care trebuie să îndeplinească ceva împotriva dorinței sale. Vrând-nevrând = mai mult de silă decât de bună voie; constrâns de împrejurări. A face tot ce vrea din (sau cu) cineva = a avea mare influență asupra cuiva. ♦ Refl. A dori să fie, să devină ceva ori cineva. Fiecare s-a vrut mai bun. 4. A consimți, a primi, a se învoi, a fi de acord. 5. (Mai ales în forma negativa) A putea, a fi în stare. Focul nu vrea să ardă. ♦ (Pop.) A fi gata, pe cale sau pe punctul de... Când vru să moară își chemă feciorii. II. (Ca verb auxiliar, servește la formarea viitorului) Mâine vei merge la teatru. ♢ (Forma de pers. 3 sg. va se substituie tuturor persoanelor sg. și pl. pentru formarea viitorului cu conjunctivul prez. al verbelor de conjugat) Vestitor al unei vremi ce va să vie. ♢ Expr. Va să fiu (sau să fii etc.) = trebuie să fiu (sau să fii etc.) [Prez. ind. și: (II) voi (pop. oi), vei (pop. ăi, ei, îi, i, oi), va (pop. o, a), vom (pop. om), veți (pop. ăți, eți, oți), vor (pop. or). – Var.: vroí vb. IV] – Lat. *volere.

vreasc
VREASC, vreascuri, s.n. Creangă, ramură uscată și desprinsă de pe copac. [Var.: vréscur s.n.] – Din sl. chvrastŭ.

vrednic
VRÉDNIC, -Ă, vrednici, -ce, adj. 1. Harnic, iute, cu rost la treabă. ♦ Capabil, destoinic. 2. Demn de..., care merită să..., căruia i se cuvine pe drept ceva. ♢ Expr. (Reg.) A fi vrednic = a valora, a prețui. ♦ (Urmat de un conjunctiv sau un infinitiv) Care este în stare, care posedă însușirile necesare pentru a săvârși ceva. – Din sl. vrĕdĩnŭ.

vrednici
VREDNICÍ, vrednicesc, vb. IV. (Pop.) A se învrednici. ♦ Tranz. (Înv.) A merita. – Din vrednic.

vrednicie
VREDNICÍE, vrednicii, s.f. 1. Calitatea de a fi vrednic; hărnicie, îndemânare; capacitate, pricepere. 2. Faptă de merit, acțiune demnă de răsplată. ♦ Vitejie. 3. Cinste. ♦ (Înv. și arh.) Demnitate. – Vrednic + suf. -ie.

vrej
VREJ, vrejuri, s.n. Tulpină a unor plante agățătoare sau târâtoare; p.ext. lăstar. [Pl. și (m.) vreji] – Din bg. vrež.

vreme
VRÉME, vremuri, s.f. I. 1. Timp (I). 2. Durată limitată de două întâmplări, evenimete etc. sau măsurată în ore, zile etc.; interval, perioadă, răstimp. Am stat multă vreme în ploaie. ♢ Loc. adv. Cu vremea = după un timp oarecare, cândva, odată și odată, cu timpul. Din vreme = mai înainte, înainte de a fi prea târziu. Din vreme în vreme = din când în când, uneori; din timp în timp. Toată vremea = continuu, mereu, fără întrerupere. ♢ Loc. conj. În vreme ce (sau înv. în vreme când) = în timpul în care, pe când. ♢ Expr. O vreme = o perioadă de timp. A-și pierde (sau a-și trece, a-și omorî) vremea = a-și irosi timpul în zadar, a lenevi. În (sau la) vremea mea (ori ta, lui etc.) = (în) tinerețe, (în) floarea vârstei. Acum mi-i (sau ți-i etc.) vremea = aceasta este vârsta când trebuie să mă bucur (ori să te bucuri etc.). ♦ Timp disponibil, răgaz. 3. Timp (considerat) prielnic pentru desfășurarea unei acțiuni; prilej, ocazie; moment. Era vremea mesei ♢ Loc. adv. Într-o vreme = la un moment dat, cândva. La vreme = la timpul oportun, la momentul potrivit. La vremea asta = într-un moment (nepotrivit) al zileu sau al anului. La vreme de... = a) când se întâmplă, când e nevoie; b) în timpul... pe timp de... Până (sau de) la o vreme = Până (sau de) la un moment dat. La o vreme = la un moment dat; într-un târziu. Dintr-o vreme sau de la o vreme (încoace) = începând de la un moment dat. ♢ Loc. adj. și adv. Fără (de) vreme (sau înainte de vreme) = înainte de termen, prematur. ♢ Loc. conj. De vreme ce = din moment ce, deoarece, fiindcă. ♦ (În credințele religioase) Vremea de apoi = viața viitoare; judecata din urmă. 4. Perioadă determinată istoricește; epocă, veac, secol. ♢ Loc. adv. Pe (sau în) vremea aceea (sau acea vreme) = pe atunci. Pe vremuri = odinioară, cândva, în trecut. Din vremuri = Din vremurile vechi, din străbuni. După vremuri = în cursul veacurilor. ♢ În negura vremii = în trecutul îndepărtat. ♦ (La pl.) Stare de lucruri; împrejurări, circumstanțe. II. Stare a atmosferei la un moment dat și într-un loc anumit, determinată prin totalitatea elementelor meteorologice. [Pl. și: vremi] – Din sl. vrĕmen.

vremelnic
VREMÉLNIC, -Ă, vremelnici, -ce, adj. De scurtă durată; temporar, trecător; instabil; efemer; vremelnicesc. ♦ Spec. Care are o viață efemeră. – Vreme + suf. -elnic.

vremelnicesc
VREMELNICÉSC, -EÁSCĂ, vremelnicește, adj. (Înv. și arh.) Vremelnic. – Vremelnic + suf. -esc.

vremelniceste
VREMELNICÉȘTE adv. (Înv. și arh.) În mod vremelnic. – Vremelnic + suf. -ește.

vremelnicie
VREMELNICÍE s.f. Însușire a ceea ce este vremelnic, faptul de a fi trecător; existență efemeră. – Vremelnic + suf. -ie.

vremui
VREMUÍ, pers. 3 vremuiește, vb. IV. (Pop.) 1. Intranz. A fi, a se face vreme urâtă (cu ploaie, ninsoare, viscol). 2. Intranz. și refl. (Despre vreme) A trece, a se scurge. – Vreme + suf. -ui.

vremuiala
VREMUIÁLĂ, vremuieli, s.f. (Pop.) Vreme rea. – Vremui + suf. -eală.

vremuire
VREMUÍRE, vremuiri, s.f. (Pop.) Faptul de a (se) vremui. – V. vremui.

vremuta
VREMÚȚĂ, vremuțe, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui vreme (II). – Vreme + suf. -uță.

vreodata
VREODÁTĂ adv. Mai de mult, cândva, odată; la un moment dat, în viitor. – Vre[o] + odată.

vreodinioara
VREODINIOÁRĂ adv. (Înv.) Vreodată, cândva, odată. [Pr.: -ni-oa-] – Vre[o] + odinioară.

vrere
VRÉRE, vreri, s.f. Faptul de a vrea. 1. Voință (1) 2. Hotărâre, decizie. 3. Dorință; poftă, placere. 4. Intenție, scop. ♢ Loc. adv. Fără (de) vrere = involuntar. – V. vrea.

vrescur
VRÉSCUR s.n. v. vreasc.

vrescurel
VRESCURÉL, vrescurele, s.n. Diminutiv al lui vreasc. – Vreasc + suf. -urel.

vreun
VREÚN, VREO adj. nehot., pron. nehot. I. Adj. nehot. 1. Care este un (sau o) oarecare; careva. 2. Aproximativ. ♦ (Cu valoare adverbială) Cam, circa. Vreo doi. ♢ Expr. Vreo doi (sau două)=câțiva (sau câteva). II. Pron. nehot. (În forma vreunul, vreuna) Cineva, oarecine, oarecare; careva. [Pr.: vre-un. – Var.: vrun, vro adj. nehot., pron. nehot.] – Lat. *vere-unus.

vrie
VRÍE, vrii, s.f. Mișcare de răsucire a unui avion în jurul unei axe longitudinale în timpul coborârii și în condițiile pierderii de viteză. [Var.: vrílă s.f.] – Din fr. vrille.

vrila
VRÍLĂ s.f. v. vrie.

vroi
VROÍ vb. IV. v. vrea.

vrun
VRUN, VRO adj. nehot., pron. nehot. v. vreun.

vruta
VRÚTĂ, vrute, s.f. Voință, vrere. ♢ Expr. Vrute și nevrute = vorbe goale, nimicuri, fleacuri, palavre, minciuni. – V. vrea.

vtori
VTÓRI- num. ord. v. ftori-.

vui
VUÍ, pers. 3 vuiește, vb. IV. Intranz. 1. A produce un zgomot prelungit, puternic sau înăbușit; a vâjâi, a mugi, a fremăta, a hui, a țiui, a bubui. ♦ Spec. (Despre tunet) A bubui. ♦ Spec. (Despre foc sau despre obiecte care ard) A dudui; a țiui. ♦ Spec. (Despre sunete, instrumente muzicale etc.) A vibra puternic, a suna, a răsuna. Buciumul vuiește. ♦ Spec. (Despre obiecte lovite care vibrează) A trosni, a pârâi, a hurui. ♦ (Despre oameni) A face gălăgie, zarvă, a vocifera; a fremăta. 2. A se umple de sunete prelungi, puternice (și a le transmite prin ecou); a răsuna. – Onomatopee.

vuiala
VUIÁLĂ, vuieli, s.f. (Rar) Vuiet. [Pr.: vu-ia-] – Vui + suf. -eală.

vuiet
VÚIET, vuiete, s.n. 1. Zgomot prelungit produs de diferite lucruri în mișcare sau în vibrație; vâjâit, muget, freamăt, foșnet, huiet. ♦ Spec. Zgomot înfundat, produs prin detunări repetate; bubuit, duduit, trosnet, pârâit. ♦ Spec. Zgomot produs de un vehicul în mers sau de o mașină în acțiune; huruit. ♦ Spec. Zgomot scurt, puternic, produs de lovirea unor obiecte de metal; zăngănit, zuruit. ♦ Spec. Sunet produs de unele instrumente muzicale sau de clopote. 2. Zgomot mare, gălăgie, vacarm, larmă, vociferare. 3. (Înv.) Zvon, știre; veste. 4. (Rar) Ecou.[Pr.: vu-iet] – Vui + suf. -et.

vuieta
VUIETÁ, pers. 3 vúietă, vb. I. Intranz. (Reg.) A vui; a vâjâi. ♦ A răsuna. [Pr.: vu-ie-] – Din vuiet.

vuietoare
VUIETOÁRE, vuietori, s.f. Arbust de munte, totdeauna verde, cu tulpina întinsă pe pământ, cu frunze având o dungă albă pe fața inferioară, cu flori mici trandafirii și cu fructe comestibile în formă de bobițe negre (Empetrum nigrum). [Pr.: vu-ie-] – Vuiet + suf. -oare.

vuire
VUÍRE, vuiri, s.f. Faptul de a vui; vuit. – V. vui.

vuit
VUÍT s.n. Vuire; spec. suflare a vântului, vânt. – V. vui.

vuitor
VUITÓR, -OÁRE, vuitori, -oare, adj. (Rar) Care vuiește. [Pr.: vu-i-] – Vui + suf. -tor.

vulcan
VULCÁN, vulcani, s.m. 1. Ridicătură muntoasă de formă conică, formată prin erupția la suprafața solului a lavei și a unor produse magmatice, având în centru o deschizătură largă. ♢ Expr. A sta (ca) pe un vulcan = a fi amenințat de o primejdie, de un pericol gata oricând să se dezlănțuie. ♦ Fig. Locul de unde poate porni o acțiune primejdioasă; stare de lucruri periculoasă sau amenințătoare; pericol iminent. 2. (În sintagma) Vulcan noroios = ridicătură conică formată prin erupția la suprafața solului a unor gaze care antrenează apă și nămol. – Din it. vulcano, germ. Vulkan.

vulcanic
VULCÁNIC, -Ă, vulcanici, -ce, adj. 1. Format prin acțiunea vulcanilor, de vulcan. 2. Fig. Impetuos, nestăpânit, năvalnic; aprins. – Din it. vulcanico, fr. volcanique.

vulcanism
VULCANÍSM s.n. 1. Totalitatea proceselor geologice legate de erupțiile vulcanice (1). 2. Fig. Însușirea de a fi vulcanic (2); impetuozitate. – Din fr. volcanisme (după vulcan).

vulcanit
VULCANÍT, vulcanite, s.n. Rocă eruptivă de origine vulcanică. – Din fr. vulcanite.

vulcaniza
VULCANIZÁ, vulcanizez, vb. I. Tranz. A modifica structura cauciucului brut prin încălzire cu sulf (obținându-se astfel un produs de o mai mare elasticitate, insolubil în solvenții obișnuiți); a repara, a lipi un obiect de cauciuc cu ajutorul procedeului descris mai sus. – Din fr. vulcaniser.

vulcanizare
VULCANIZÁRE, vulcanizări, s.f. Acțiunea de a vulcaniza și rezultatul ei. – V. vulcaniza.

vulcanizat
VULCANIZÁT, -Ă, vulcanizați, -te, adj. Care a fost supus vulcanizării. – V. vulcaniza.

vulcanizator
VULCANIZÁTOR, -OÁRE, vulcanizatori, -oare, s.m. și f. Muncitor care lucrează la vulcanizarea cauciucului. – Vulcaniza + suf. -tor.

vulcanolog
VULCANOLÓG, -Ă, vulcanologi, -ge, s.m. și f. Specialist în vulcanologie. – Din fr. vulcanologue.

vulcanologie
VULCANOLOGÍE s.f. Știință care se ocupă cu studiul fenomenelor vulcanice actuale și vechi, ale modului de evoluție și de previziune a erupțiilor și de utilizare a produselor rezultate din erupțiile vulcanice. – Din fr. vulcanologie.

vulg
VULG s.n. (Depr.) Popor, norod, plebe. – Din lat. vulgus.

vulgar
VULGÁR, -Ă, vulgari, -e, adj. 1. Ordinar, grosolan; josnic, mitocănesc. 2. Lipsit de originalitate; comun, obișnuit, banal. ♢ (Mat.) Logaritm vulgar = logaritm zecimal. 3. (Înv.; despre limbă) Vorbit de popor, popular. ♢ Limba latină vulgară = limba latină populară. 4. Lipsit de suport științific; neștiințific. Materialism vulgar. – Din fr. vulgaire, lat. vulgaris.

vulgarism
VULGARÍSM, vulgarisme, s.n. Expresie vulgară (1); cugetare vulgară. – Din fr. vulgarisme.

vulgaritate
VULGARITÁTE, vulgarități, s.f. Caracterul a ceea ce este vulgar (1), lipsit de distincție; trivialitate, grosolănie. ♦ (Concr.; la pl.) Expresie vulgară (1), lucru, faptă vulgară. – Din fr. vulgarité, lat. vulgaritas, -atis.

vulgariza
VULGARIZÁ, vulgarizez, vb. I. 1. Tranz. A face cunoscut mulțimii, a populariza, a răspândi (cunoștințe științifice, literare etc.) ♦ Refl. (despre descoperiri, invenții) A deveni cunoscut, acceptat, utilizat pe scară largă. 2. Tranz. A trata în mod simplist, a banaliza. 3. Refl. A deveni vulgar (1). – Din fr. vulgariser.

vulgarizare
VULGARIZÁRE, vulgarizări, s.f. Acțiunea de a (se) vulgariza și rezultatul ei. – V. vulgariza.

vulgarizator
VULGARIZATÓR, -OÁRE, vulgarizatori, -oare, s.m. și f. Persoană care vulgarizează, care popularizează o știință, o artă etc. ♦ Persoană care dă o interpretare simplistă a cunoștințelor pe care vrea să le popularizeze. – Din fr. vulgarisateur.

vulgata
VULGÁTA s.f. art. Versiune latină a Bibliei, adoptată la Conciliul din Trent, Folosită și azi în Biserica Catolică; carte care conține această versiune. – Din lat. [versio] Vulgata, fr. Vulgate.

vulnera
VULNERÁ, vulnerez, vb. I. Tranz. (Rar) A răni, a vătăma. – Din lat. vulnerare.

vulnerabil
VULNERÁBIL, -Ă, vulnerabili, -e, adj. Care poate fi rănit. ♦ Fig. Care poate fi atacat ușor; care are părți slabe, defectuoase, criticabile. ♢ Punct vulnerabil = parte slabă a cuiva; punct sensibil, punct nevralgic. – Din fr. vulnérable, lat. vulnerabilis.

vulnerabilitate
VULNERABILITÁTE s.f. Însușirea de a fi vulnerabil. – Din fr. vulnérabilité.

vulpan
VULPÁN, vulpani, s.m. (Pop.) Vulpoi (1). – Vulpe + suf. -an.

vulparesc
VULPĂRÉSC, -EÁSCĂ, vulpărești, adj. (Rar) Vulpesc (1). – Vulpe + suf. -ăresc.

vulparie
VULPĂRÍE, vulpării, s.f. Mulțime de vulpi (I1). ♦ Loc cu multe viziuni de vulpi. – Vulpe + suf. -ărie.

vulpe
VÚLPE, vulpi, s.f. I. 1. Mamifer carnivor sălbatic, de mărimea unui câine, cu blana roșcată, cu coada lungă și stufoasă, cu urechile ascuțite și cu botul îngust; vulpoaică (Vulpes vulpes). ♢ Vulpe argintie = specie de vulpe cu blana neagră cu luciu argintiu. ♢ Expr. A avea ochi de vulpe = a avea căutătura vicleană. A tocmi vulpea din pădure = a negocia un lucru pe care nu-l ai (la îndemână). ♦ Blana acestui animal. 2. Fig. Persoană vicleană, șireată. II. 1. (Reg.) Dar în bani sau în vin pe care, după datina de la nunți, mirele, dacă este din alt sat, este obligat să-l dea flăcăilor din satul miresei. 2. Soi de strugure cu ciorchinele lung, cu boabele rare, dulci, de culoare roșiatică. 3. Ferestruică în acoperișul caselor țărănești, prin care iese fumul din pod. 4. Compuse: (Iht.) vulpe-de-mare = vatos; (Zool.) vulpea-deșertului = fenec. [Var.: húlpe s.f.] – Din lat. vulpes.

vulpenie
VULPÉNIE, vulpenii, s.f. Șiretlic, șiretenie, viclenie. – Vulpe + suf. -enie.

vulpesc
VULPÉSC, -EÁSCĂ, vulpești, adj. 1. Care ține de caracterele fizice ale vulpii (1); de vulpe; vulpăresc. 2. Fig. șiret, viclean, înșelător. – Vulpe + suf. -esc.

vulpeste
VULPÉȘTE adv. Ca vulpea (I 1); fig. șiret, perfid. – Vulpe + suf. -ește.

vulpisoara
VULPIȘOÁRĂ, vulpișoare, s.f. Diminutiv al lui vulpe (I 1); vulpiță. – Vulpe + suf. -ișoară.

vulpita
VULPÍȚĂ, vulpițe, s.f. Vulpișoară. – Vulpe + suf. -iță.

vulpoaica
VULPOAÍCĂ, vulpoaice, s.f. 1. Vulpe (I 1) 2. Fig. Femeie vicleană. – Vulpe + suf. -oaică.

vulpoi
VULPÓI, vulpoi, s.m. 1. Masculul vulpii; vulpan. 2. Fig. Om viclean, șiret. – Vulpoi + suf. -oi.

vultan
VULTÁN, vultani, s.m. Vultur (1). ♦ Fig. Om viteaz, voinic. [Var.: hultán s.m.] – Cf. v u l t u r.

vultoare
VULTOÁRE s.f. v. vâltoare.

vultur
VÚLTUR, vulturi, s.m. 1. Numele mai multor păsări răpitoare de zi, cu ciocul lung, ascuțit și coroiat, cu aripi lungi și cu picioare puternice, cu gheare tari, care se hrănesc cu animale vii și cu stârvuri; vultan. ♢ Ochi (sau privire) de vultur = privire foarte ageră, pătrunzătoare. ♢ Compuse: vultur-bărbos sau vultur-cu-barbă, vultur-negru = vultur impunător, cu spatele brun-cenușiu, aripile negre, pântecele și pieptul galben-ruginiu; zăgan (Gypaëtus barbatus); vultur-pleșuv = vultur cu gâtul gros, cu penele de culoare brun-închis, cea mai mare pasăre răpitoare din Europa (Aegypius monachus); vultur-pescar = specie de vultur, de culoare brun-închis pe partea dorsală și albă pe partea ventrală, care se hrănește cu pește (Pandion heliaëtus). ♦ Fig. Bărbat viteaz, curajos, măreț, falnic. 2. Stindard al legiunilor romane, înfățișând de obicei un vultur (1); figură simbolică reprezentând un vultur, pe stemele, monedele, pecețile sau steagurile unor țări. 3. (Art.) Constelație boreală, situată la sud de constelația Lebedei și vizibilă vara. [Acc. și: vultúr] – Lat. vultur, -uris.

vulturas
VULTURÁȘ, vulturași, s.m. Diminutiv al lui vultur (1); vulturel. – Vultur + suf. -aș.

vulturel
VULTURÉL, vulturei, s.m. Vulturaș. – Vultur + suf. -el.

vulturesc
VULTURÉSC, -EÁSCĂ, vulturești, adj. De vultur (1); ca de vultur; p. ext. ager, sprinten; puternic; îndrăzneț, cutezător. – Vultur + suf. -esc.

vultureste
VULTURÉȘTE adv. Ca vulturul (1), cu iuțeală, cu agerime de vultur; foarte repede; p. ext. în mod îndrăzneț, cutezător. – Vultur + suf. -ește.

vulturica
VULTURÍCĂ, vulturici, s.f. Plantă erbacee din familia compozitelor, cu flori galbene-purpurii, cu tulpina fără frunze sau cu frunze mici, acoperite cu peri lungi (Hieracium pilosella). – Vultur + suf. -ică.

vulturita
VULTURÍȚĂ, vulturițe, s.f. (Rar) Vulturoaică. – Vultur + suf. -iță.

vulturoaica
VULTUROÁICĂ, vulturoaice, s.f. Femela vulturului (1); vulturiță, vulturoaie. – Vultur + suf. -oaică.

vulturoaie
VULTUROÁIE, vulturoaie, s.f. Vulturoaică. [Pr.: -roa-ie] – Vultur + suf. -oaie.

vulva
VÚLVĂ, vulve, s.f. Partea externă a organului genital feminin. – Din fr. vulve, lat. vulva.

vulvoare
VULVOÁRE s.f. v. vâlvoare.

vulvoi
VULVÓI adj. invar. v. vâlvoi.

vum
VUM interj. Cuvânt care redă sunetul unui clopot cu timbru grav. – Onomatopee.

vumetru
VUMÉTRU, vumetre, s.n. Aparat folosit pentru controlul modulației în sisteme de înregistrare, redare și transmitere a semnalelor audio. – Din fr. vumètre.

vur
VUR interj. (Rar) Exclamație care exprimă durere sau regret; ah, vai. – Onomatopee.

vurt
VURT, vurturi, s.n. (Reg.) Rachiu slab, prost; poșircă. – Et. nec.

vurta
VÚRTĂ s.f. V. hurtă.

vuta
VÚTĂ, vute, s.f. (Constr.) Lucrare de zidărie în forma de boltă. – Din fr. voûte.

vutcar
VUTCÁR, vutcari, s.m. (Pop.) Fabricant de votcă. – Votcă + suf. -ar.

vutca
VÚTCĂ s.f. v. votcă.

vuvar
VUVÁR, vuvari, s.m. (Reg.) Muzicant care cântă din vuvă. – Vuvă + suf. -ar.

vuva
VÚVĂ, vuve, s.f. (Reg.) Dairea, tamburină. – Et. nec.

vuvui
VUVUÍ, vúvui, vb. IV. Intranz. (Reg.) 1. A cânta cu vuva. 2. (La pers. 3) A vâjâi, a vui; a zumzăi, a bâzâi. – Vuvă + suf. -ui.

vuvuit
VUVUÍT, vuvuituri, s.n. (Reg.) Faptul de a vuvui; vuiet, zumzet. – V. vuvui.

vuvuitoare
VUVUITOÁRE, vuvuitori, s.f. (Reg.) Dairea, trambulină. [Pr.: -vu-i-] – Vuvui + suf. -toare.

vuvuitura
VUVUITÚRĂ, vuvuituri, s.f. (Reg.) Vuiet, zumzet. [Pr.: -vu-i-] – Vuvui + suf. -tură.

w
W s.m. invar. A douăzeci și opta literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (având de obicei valoarea lui v sau a lui u

wagnerian
WAGNERIÁN, -Ă, wagneriéni, -e, adj. Referitor la muzica lui Wagner; care aparține lui Wagner. [Pr.: -ri-an] – Din fr. wagnérien.

wagonlit
WAGON-LIT s.n. Vagon de dormit. [Pr.: vagón-li] – Cuv. fr.

walhalla
WALHÁLLA s.f. (În mitologia germanică și scandinavă) Locașul zeilor și al eroilor. – Din germ. Walhalla.

walkietalkie
WALKIE-TALKIE s.n. (Tehn.) Aparat portabil de emisie-recepție la mică distanță; talkie-walkie. [Pr.: uóki-tóki] – Cuv. engl.

walkirie
WALKÍRIE, walkírii, s.f. (În mitologia scandinavă) Zeiță care hotăra soarta războaielor și a celor care trebuia să moară în ele. – Din fr. Walkyrie.

walkman
WALKMAN s.n. Minicasetofon la care audiția se realizează cu ajutorul căștilor. [Pr.: uókmen] – Cuv. engl.

warant
WARÁNT, waránte, s.n. Act eliberat celui ce înmagazinează o marfă în docuri sau în antrepozite și care poate fi negociat ca o poliță sau poate servi titularului ca garanție pentru obținerea unui împrumut. [Pr.: varánt] – Din fr., engl. warrant.

warcops
WARCÓPS s.n. (Text.) Țeavă pe care se deapănă firul. – Din fr., engl. warcops, germ. Warcops.

waterbalast
WATERBALÁST, waterbalásturi, s.n. Tanc de apă situat în fundul dublu al unei nave, conținând lestul lichid al acesteia. [Pr.: uóter-] – Cuv. engl.

waterpolo
WATERPÓLO s.n. (Sport) Polo pe apă. [Pr.: uóter-] – Cuv. engl.

watt
WATT, wați, s.m. (Fiz.) Unitate de măsură a puterii egală cu puterea care corespunde schimbului de energie sau lucrului mecanic de un joule într-o secundă. – Din fr., engl. watt.

wattmetru
WATTMÉTRU, wattmétre, s.n. Instrument electric de măsură folosit pentru măsurarea (în wați a) puterii electromagnetice dintr-un circuit electric. – Din fr. wattmètre.

wattora
WATTÓRĂ, wattóre, s.f. Unitate de măsură pentru energia electrică egală cu 3600 de jouli. – Watt + oră (după fr. watt-heure).

wattormetru
WATTORMÉTRU, wattormétre, s.n. Contor pentru măsurarea în wattore a energiei electromagnetice care trece printr-un circuit. – Din fr. watt-heuremètre.

wattsecunda
WATTSECÚNDĂ, wattsecúnde, s.f. (Fiz.) Joule. – Din fr. wattseconde.

weber
WÉBER, wéberi, s.m. Unitate de măsură, în sistemul internațional, pentru fluxul magnetic. – Din fr. weber.

webermetru
WEBERMÉTRU, webermétre, s.n. Instrument folosit pentru măsurarea variației fluxului magnetic. – Din germ. Webermeter.

weekend
WEEK-END, week-end-uri, s.n. Timpul liber de la sfârșitul săptămânii. [Pr.: uíchend] – Cuv. engl.

wehrmacht
WEHRMACHT subst. Denumire oficială dată în Germania nazistă forțelor armate. [Pr.: vérmaht] – Cuv. germ.

western
WÉSTERN, wésternuri, s.n. Gen de film de aventuri (creat în America), a cărui acțiune se petrece de obicei în timpul colonizării vestului Statelor Unite ale Americii. [Pr.: uéstern] – Din engl. western.

whig
WHIG s.m. Nume dat adversarilor ducelui de York, organizați într-un partid care, după dezmembrarea partidului, la începutul sec. XIX, au intrat în partidul liberal englez. [Pr.: uig] – Cuv. engl.

whisky
WHISKY, whiskyuri, s.n. Băutură cu un mare procent de alcool obținută prin distilarea cerealelor în condiții speciale. [Pr.: uíschi] – Cuv. engl.

whitespirit
WHITE-SPIRIT s.n. Produs obținut la distilarea petrolului brut, întrebuințat ca solvent în vopsitorie și în industria lacurilor. [Pr.: uáit-spirit] – Cuv. engl.

widia
WÍDIA s.f. Metal dur obținut din carburi metalice (de wolfram și titan), folosit la acoperirea pieselor supuse uzurii, mai ales a tăișurilor sculelor de așchiere a metalelor. – Din fr. widia.

willemit
WILLEMÍT s.n. Silicat natural de zinc, cristalizat, de obicei incolor, sticlos, din care se extrage zincul. [Pr.: vilemít] – Din fr. willémite.

willywilly
WILLY-WILLY s.m. (Met.) Ciclon tropical care se manifestă în nordul Australiei. [Pr.: uíli-uíli] – Cuv. engl.

wolfram
WÓLFRAM s.n. Element chimic, metal dur, cenușiu deschis (în stare compactă) sau cenușiu închis (sub formă de pulbere), lucios, folosit la fabricarea oțelurilor speciale și a filamentelor pentru becuri electrice; tungsten. – Din germ. Wolfram, fr. wolfram.

wolframat
WOLFRAMÁT, wolframáți, s.m. (Chim.) Sare a acidului wolframic. – Din germ. Wolframat.

wolframic
WOLFRÁMIC, -Ă, wolfrámici, -ce, adj. De wolfram, al wolframului. ♢ Acid wolframic = acid derivat din wolfram, existent sub formă de pulbere galbenă insolubilă în apă, preparat din soluții de wolframați cu acizi. – Wolfram + suf. -ic.

wolframit
WOLFRAMÍT s.n. Minereu din care se extrage wolframul. – Din germ. Wolframit.

woofer
WOOFER s.n. Difuzor special pentru redarea frecvențelor joase. [Pr.: úfăr] – Cuv. engl.

wulfenit
WULFENÍT s.n. Minereu de plumb și de molibden. [Pr.: vulfenít] – Din fr. wulfénite, germ. Wulfenit.

wurtzit
WURTZÍT s.n. Sulfură naturală de zinc. [Pr.: vurțit] – Var. (după alte surse) wurzit. – Din germ Wurtzit, fr., engl. wurtzite.

x
X s.m. invar. A douăzeci și noua literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă, care redă pe cs (la începutul cuvintelor sau în cuvinte ca „explozie”, „expoziție” etc.) sau pe gz (în cuvinte ca „exemplu”, „examen” etc.). ♦ Simbol matematic pentru numărul 10 în sistemul roman de scriere a numerelor. ♦ (Fiz.; în sintagma) Radiație (sau raze) X = radiație de natură

xantina
XANTÍNĂ s.f. Produs organic care se găsește în urină, în sânge, în ceai, cafea etc. – Din fr. xanthine.

xantinurie
XANTINURÍE, xantinurii, s.f. (Fiziol.) Prezență de xantină în urină, cantitate de xantină prezentă în urină. – Din fr. xanthinurie.

xantocit
XANTOCÍT, xantocite, s.n. (Biol.) Celulă (1) care conține pigment galben. – Din fr. xanthocyte.

xantocromatic
XANTOCROMÁTIC, -Ă, xantocromatici, -ce, adj. (Med.) Colorat în galben. – Din fr. xanthochromatique.

xantocromie
XANTOCROMÍE s.f. (Med.) Colorație în galben până la maro a serului sângelui. – Din germ. Xanthochromie, fr. xanthochromie.

xantodermie
XANTODERMÍE, xantodermii, s.f. (Med.) Colorație galbenă a pielii. – Din fr. xanthodermie.

xantofila
XANTOFÍLĂ s.f. Pigment care se găsește în plante, alături de clorofilă și de caroten, colorând toamna frunzele în galben-roșcat. – Din fr. xanthophylle.

xantom
XANTÓM, xantoame, s.n. Tumoare galbenă (sau roșcată) pe piele, nepericuloasă. – Din germ. Xanthom, fr. xanthome.

xantomatoza
XANTOMATÓZĂ, xantomatoze, s.f. Boală provocată de tulburarea metabolismului, caracterizată prin creșterea colesterolului în sânge și prin acumularea acestuia în piele sau în diverse organe sub forma unor noduli galbeni-portocalii. – Din fr. xanthomatose.

xantopsie
XANTOPSÍE, xantopsii, s.f. Tulburare a vederii care face ca bolnavul să vadă toate lucrurile într-o culoare galbenă. – Din fr. xanthopsie.

xenie
XENÍE, xenii, s.f. (Biol.) Fenomen de dublă fecundare specific plantelor angiosperme, realizat cu polen de la o mulțime de varietăți ale speciei. – Din fr. xénie, engl. xenia.

xenofil
XENOFÍL, -Ă, xenofili, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care nutrește simpatie față de străini sau față de cea ce este străin. – Din fr. xénophile.

xenofilie
XENOFILÍE s.f. Simpatie față de tot ceea ce este străin. – Din fr. xénophilie.

xenofob
XENOFÓB, -Ă, xenofobi, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care manifestă ură față de persoane de altă naționalitate sau față de alte popoare. – Din fr. xénophobe.

xenofobie
XENOFOBÍE s.f. Ură față de străini și față de tot ce este străin. – Din fr. xénophobie.

xenolit
XENOLÍT, xenolite, s.n. (Min.) Fragment de rocă străin de roca eruptivă în care se află. – Din fr. xénolithe, germ. Xenolith, engl. xenolithe.

xenoman
XENOMÁN, -Ă, xenomani, -e, s.m. și f. Persoană care are o preferință deosebită pentru străini și pentru tot ceea ce provine de la ei. – Din fr. xénomane.

xenomanie
XENOMANÍE, xenomanii, s.f. Pasiune exagerată pentru tot ce este străin. – Din fr. xénomanie.

xenomorfie
XENOMORFÍE s.f. Proprietate a unui mineral de a se prezenta și sub altă formă decât cea obișnuită. – Din fr. xénomorphie.

xenon
XÉNON s.n. Element chimic din grupul gazelor nobile, incolor și inodor, care se găsește în atmosferă în cantități foarte mici. – Din fr. xénon, germ. Xenon.

xenopatie
XENOPATÍE, xenopatii, s.f. (Med.) Delir în care bolnavul e convins că se acționează asupra sa de la distanță prin sugestie, hipnoză etc. – Din fr. xénopathie.

xeres
XÉRES s.n. Vin de calitate superioară, cu aromă și buchet specific, originar din Spania. [Pr.: he-] – Din fr. xérès, germ. Xeres[wein].

xerocopie
XEROCÓPIE, xerocopii, s.f. Copie făcută la xerox. – Din fr. xérocopie, it. xerocopia.

xerodermie
XERODERMÍE, xerodermii, s.f. Boală de piele caracterizată prin uscarea și descuamarea continuă a pielii din cauza creșterii stratului cornos și a scăderii secrețiilor cutanate. – Din fr. xérodermie.

xerofag
XEROFÁG, -Ă, xerofagi, -ge, adj. Care se hrănește cu alimente uscate. – Din fr. xérophage.

xerofagie
XEROFAGÍE s.f. Regim de alimentație vegetariană care are la bază alimente uscate, seci. – Din fr. xérophagie.

xerofila
XEROFÍLĂ, xerofile, adj., s.f. (Bot.) Xerofită. – Din fr. xérophile.

xerofita
XEROFÍTĂ, xerofite, s.f., adj. (Plantă) care este adaptată pentru a trăi într-un mediu cu umiditate scăzută; xerofilă. – Din fr. xérophytes.

xeroform
XEROFÓRM s.n. Substanță medicamentoasă care se prezintă sub formă de pulbere galbenă, întrebuințată ca antibiotic (intestinal). – Din fr. xéroforme.

xeroftalmie
XEROFTALMÍE, xeroftalmii, s.f. (Med.) Xeroză. – Din fr. xérophtalmie.

xerogel
XEROGÉL, xerogeluri, s.n. Material obținut prin uscarea gelurilor. – Din fr. xérogel, germ. Xerogel, engl. xerogel.

xerografie
XEROGRAFÍE, xerografii, s.f. Procedeu de tipar folosit pentru reprezentarea unor imagini și documente și bazat pe impresionarea unei plăci electrizate acoperite cu un strat de material sensibil la lumină. – Din germ. Xerographie, fr. xérographie.

xeromorf
XEROMÓRF, -Ă, xeromorfi, -e, adj. (Bot.; despre unele plante) Adaptat la secetă. – Din germ. xeromorph.

xeromorfism
XEROMORFÍSM s.n. Totalitatea particularităților legate de rezistența la secetă a xerofitelor. – Din fr. xéromorphisme.

xerox
XÉROX, xeroxuri, s.n. Aparat de reprodus și de multiplicat, bazat pe xerografie. – Denumire comercială.

xeroxa
XEROXÁ, xeroxez, vb. I. Tranz. A multiplica cu ajutorul xeroxului. – Din xerox.

xeroxare
XEROXÁRE, xeroxări, s.f. Acțiunea de a xeroxa și rezultatul ei. – V. xeroxa.

xeroxat
XEROXÁT, -Ă, xeroxați, -te, adj. Care a fost multiplicat cu ajutorul xeroxului. – V. xeroxa.

xeroza
XERÓZĂ, xeroze, s.f. Boală de ochi caracterizată prin uscarea și contractarea conjunctivei, prin dispariția secreției lacrimale și opacifierea corneii, care, în unele cazuri, devine albă; xeroftalmie. – Din fr. xérose.

xifoid
XIFOÍD, xifoide, s.n. Cartilaj de forma unui vârf de sabie, care termină osul stern. – Din fr. xiphoïde.

xilan
XILÁN, xilani, s.m. Polizaharidă care se găsește în celulele lignificate ale lemnului, în paie etc. – Din fr. xylane, germ. Xylan, engl. xylan.

xilem
XILÉM s.n. (Bot.) Țesut lemnos alcătuit din vase lemnoase. – Din fr. xylème, germ. Xylem.

xilen
XILÉN, xileni, s.m. Hidrocarbură lichidă care se găsește în gudronul de huilă sau în unele fracțiuni de țiței și care se întrebuințează ca solvent în industria lacurilor, a coloranților, a cauciucului etc. – Din fr. xylène.

xilidina
XILIDÍNĂ, xilidine, s.f. (Chim.) Amină obținută din xilen folosită la fabricarea unor coloranți. – Din fr. xylidine.

xilofag
XILOFÁG, -Ă, xilofagi, -ge, adj. (Despre unele insecte) Care se hrănește cu lemn, care roade lemnul. – Din fr. xylophage.

xilofon
XILOFÓN, xilofoane, s.n. Instrument muzical de percuție, alcătuit dintr-un sistem de plăci de lemn acordate diferit, care vibrează și emit sunete când sunt lovite cu niște ciocănele de lemn, de sticlă sau de metal. – Din fr. xylophone.

xilofonist
XILOFONÍST, -Ă, xilofoniști, -ste, s.m. și f. Persoană care cântă la xilofon. – Xilofon + suf. ist.

xilograf
XILOGRÁF, -Ă, xilografi, -e, s.m. și f. Lucrător care execută clișee de tipar gravate în lemn; gravor în lemn. – Din fr. xylographe.

xilografic
XILOGRÁFIC, -Ă, xilografici, -ce, adj. Care aparține xilografiei, privitor la xilografie, obținut prin xilografie. – Din fr. xylographique.

xilografie
XILOGRAFÍE, (2) xilografii, s.f. 1. Procedeu tipografic la care se folosesc clișee gravate în lemn, arta de a grava în lemn. 2. Clișeu tipografic gravat în lemn. – Din fr. xylographie.

xilogravura
XILOGRAVÚRĂ, xilogravuri, s.f. 1. Totalitatea procedeelor necesare producerii formei de tipar pentru xilografie; formă de tipar obținută printr-un astfel de procedeu. 2. Procedeu de gravură care constă din săparea unui desen pe o placă de lemn și imprimarea lui pe hârtie. 3. Arta de a grava în lemn. ♢ Clișeu gravat în lemn; stampă executată cu un astfel de clișeu. – Din fr. xylogravure.

xiloid
XILOÍD, -Ă, xiloizi, -de, adj. (Despre materiale) Care este de natură lemnoasă sau prezintă o structură asemănă toare cu aceea a lemnului. – Din fr. xyloïde.

xilolit
XILOLÍT, xilolite, s.n. Amestec de rumeguș de lemn și clorură de magneziu, colorat cu pigmenți minerali, folosit mai ales la fabricarea cabinelor de nave. [Pl. și: xilolituri] – Din germ. Xylolith.

xilolitografie
XILOLITOGRAFÍE s.f. (Tipogr.) Procedeu de tipar litografic la care forma de tipar se execută pe o placă de lemn. – Din fr. xylolithographie, germ. Xylolithographie.

xilotipie
XILOTIPÍE s.f. (Tipogr.) Procedeu de tipar folosit la reproducerea structurii lemnului din care se prepară forma de tipar. – Din germ. Xylotypie.

xiloza
XILÓZĂ s.f. (Chim.) Monozaharidă care se găsește în lemn, în paie etc. – Din fr. xylose.

y
Y s.m. invar. A treizecea literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă, având în general diverse valori ale lui i, care apare în neologisme internaționale și în nume proprii străine. [Pr.: igrec].

yala
YÁLĂ, yále, s.f. Broască (III) de siguranță. – Denumire comercială.

yankeu
YANKÉU, yankéi, s.m. Nume dat, începând cu sec. XVII, locuitorilor din nord-estul S.U.A.; p. gener. (de obicei depr.) cetățean al S.U.A. – Din engl. yankee.

yard
YARD, yarzi, s.m. Unitate de măsură engleză pentru lungime, egală cu 0,914398 m. – Din engl. yard.

yemenit
YEMENÍT, -Ă, yemeníți, -te, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Yemenului sau este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Yemenului sau yemeniților (1), privitor la Yemen sau la yemeniți. – Din fr. yéménite.

yen
YEN, yeni, s.m. Unitate bănească în Japonia – Din engl., fr. yen.

yoga
YÓGA s.f. Școală filozofică indiană care urmărește adâncirea cunoașterii eului în scopul eliberării lui de viața materială și al contopirii cu spiritul universal; p. ext. ansamblu de exerciții care duc la stăpânirea deplină a organismului uman prin încetinirea la maximum a respirației, a bătăilor inimii și prin realizarea stării de insensibilizare totală. – Din engl., fr. yoga.

yoghin
YOGHÍN, yoghíni s.m. Adept al filozofiei yoga; p. ext. persoană care practică exerciții yoga. [Var.: yogin s.m.] – Din fr. yogin, engl. yogi.

yoghist
YOGHÍST, -Ă, yoghíști, -ste, s.m. și f., adj. (Adept) al filozofiei yoga; (persoană) care practică exercițiile yoga. – Yoga + suf. -ist.

yogin
YOGÍN s.m. v. yoghin.

york
YORK s.m. Denumire dată mai multor specii de porci de culoare albă, create în Anglia. – Cuv. engl.

yterbiu
YTÉRBIU s.n. Element chimic din familia pământurilor rare. – Din fr. ytterbium.

ytriu
ÝTRIU s.n. Element chimic asemănător cu elementele din familia pământurilor rare. – Din fr. yttrium.

yuan
YUÁN, yuáni, s.m. Unitate bănească în R.P.Chineză. – Cuv. chinez.

yucca
YÚCCA s.f. invar. (Bot.) Plantă liliacee din India și America. ♢ Fibră textilă obținută din această plantă. – Din engl., fr. yucca.

z
Z s.m. invar. A treizeci și una literă a alfabetului limbii române; sunet notat cu această literă (consoană fricativă dentală sonoră (4)). [Pr.: ze].

za
ZA^1 prep. (Înv.) De, de la; la. – Din sl. za.

ZA^2, zale, s.f. 1. Fiecare dintre ochiurile unui lanț; p. gener. (la pl.) lanț. ♦ Lănțișor de metal întrebuințat uneori ca podoabă. ♦ Cusătură în formă de lănțișor, executată de obicei la broderii. 2. (La pl.) Împletitură executată din inele mici de fier legate unul de altul; p. ext. armură făcută din această împletitură, cu care se îmbrăcau oștenii în antichitate și în evul mediu, spre a se apăra de loviturile dușmanilor. [Var.: (reg.) zală, zea s.f.] – Cf. ngr. záva.

zabet
ZABÉT s.m. (Turcism înv.) Guvernator; p. ext. autoritate, stăpînire. – Din tc. zabit.

zabrac
ZABRÁC s.n. (Înv.) 1. Mustrare aspră; ocară. 2. Încercare grea; primejdie. – Et. nec. Cf. rus. z a b r a k.

zabra
ZÁBRĂ, zabre, s.f. Plantă erbacee cu tulpina

zacherlina
ZACHERLÍNĂ s.f. Numele unui insecticid folosit în trecut. – Et. nec.

zacusca
ZACÚSCĂ, zacuște, s.f. Gustare, aperitiv: spec. preparat culinar făcut din vinete, gogoșari, ceapă etc., prăjite în ulei, ori din pește cu garnitură de legume. – Din rus. zakuska.

zadar
ZADÁR s.n. (Rar) Inutilitate, zădărnicie. ♢ Loc adv. (Curent) În zadar = degeaba, fără folos, zadarnic, în deșert, în van. [Var.: zădár s.n.] – Din sl. za darŭ.

zadarnic
ZADÁRNIC, -Ă, zadarnici, -ce, adj. 1. (Adesea adverbial) Care este fără folos, fără rost, nefolositor, inutil. 2. (Înv.) Vanitos, trufaș, îngâmfat. [Var.: zădárnic, -ă adj.] – Zadar + suf. -nic.

zada
ZÁDĂ, zade, s.f. Arbore rășinos cu frunze lungi în formă de ace, care cad toamna, cu lemn tare și durabil, foarte prețuit. (Larix decidua) – Lat. pop. daeda (=taeda).

zadie
ZÁDIE, zadii, s.f. Țesătură de lână în costumul popular țărănesc feminin din unele regiuni, decorată cu dungi late negre, alternând cu altele roșii sau portocalii și purtată ca fustă, o parte în față și cealaltă în spate. – Cf. ucr. z a d y „înapoi, în spate”.

zagara
ZAGARÁ, zagarele, s.f. Blană de animal prelucrată; margine de blană (de altă culoare) aplicată la unele obiecte de îmbrăcăminte. – Din bg., scr. zagarija.

zahana
ZAHANÁ, s.f. Vezi zalhana.

zahar
ZAHÁR s.n. v. zahăr.

zaharat
ZAHARÁT^1, zaharați, s.m. Sare a acidului zaharic. – Din fr. saccharate.

ZAHARÁT^2, -Ă, zaharați, -te, adj. Care conține zahăr, cu zahăr; provocat de (excesul de) zahăr. – Zahăr + suf. -at.

zaharaza
ZAHARÁZĂ, zaharaze, s.f. (Biol.) Invertază. – Din fr. saccharase.

zaharea
ZAHAREÁ, s.f. v. zaherea.

zaharic
ZAHÁRIC, zaharici adj. (În sintagma) Acid zaharic = acid obținut prin oxidarea unor sorturi de zahăr și de amidon. – Din fr. saccharique.

zaharifica
ZAHARIFICÁ, zaharífic, vb. I. Tranz. A scinda polizaharidele în produși cu un grad de polimerizare mai mic sau în monozaharide. – După fr. saccharifier.

zaharificare
ZAHARIFICÁRE, zaharificări, s.f. Acțiunea de a zaharifica și rezultatul ei. – V. zaharifica.

zaharificator
ZAHARIFICATÓR, zaharificatoare, s.n. Instalație folosită pentru zaharificare. – Zaharifica + suf. -tor.

zaharigen
ZAHARIGÉN, -Ă, zaharigeni, -e adj. Care se poate transforma în zahăr prin hidratare. – Din fr. saccharigène.

zaharimetrie
ZAHARIMETRÍE s.f. Metodă de verificare a concentrației soluțiilor de zaharoză cu ajutorul zaharimetrului. [Sil. -tri-] – Din fr. saccharimétrie.

zaharimetru
ZAHARIMÉTRU, zaharimetre, s.n. Instrument folosit pentru determinarea concentrației unei soluții de zaharoză, utilizat în special în industria zahărului. – Din fr. saccharimètre.

zaharina
ZAHARÍNĂ s.f. Substanță organică solidă, cristalizată, greu solubilă în apă, cu o putere de îndulcire de 500 de ori mai mare decât a zahărului, netoxică și neasimilabilă, întrebuințată ca înlocuitor al zahărului în alimentația bolnavilor de diabet. – Din fr. saccharine.

zaharisi
ZAHARISÍ, zaharisesc vb. IV. 1. Refl. (Despre dulcețuri, miere etc.; la pers. 3) A căpata o îngroșare specifică datorită cristalizării zaharurilor conținute. 2. Refl. Fig. (Fam.; despre oameni) A-și pierde vigoarea, energia, vioiciunea gândirii; a se ramoli. 3. Tranz. Fig. (Rar) A îndulci tonul sau timbrul vocii; a face mieros. – Din ngr. zaharóso (viitorul lui zaharóno).

zaharisire
ZAHARISÍRE, zaharisiri, s.f. Faptul de a se zaharisi. – V. zaharisi.

zaharisit
ZAHARISÍT, -Ă, zaharisiți, -te, adj. 1. (Despre dulcețuri, miere etc.) Care s-a îngroșat prin cristalizarea zaharurilor conținute. ♢ Fructe zaharisite = fructe conservate prin fierbere în sirop de zahăr. 2. Fig. (Fam.; despre oameni) Care și-a pierdut vigoarea, energia, vioiciunea gândirii; ramolit. ♦ (despre cuvinte, expresii, ton etc.) Mieros, dulceag, siropos. – V. zaharisi.

zaharit
ZAHARÍT, -Ă, adj. v. zăhărit.

zaharnita
ZAHÁRNIȚĂ, zaharnițe, s.f. Vas mic în care se ține zahărul. – Zahăr + suf. -niță.

zaharoid
ZAHAROÍD, -Ă, zaharoizi, -de, adj. Care are aspectul zahărului. – Din fr. saccharoïde.

zaharometru
ZAHAROMÉTRU, zaharometre, s.n. Instrument folosit pentru determinarea concentrației soluțiilor de zahăr prin măsurarea densității lor. – Din fr. saccharomètre.

zaharos
ZAHARÓS, -OÁSĂ, zaharoși, -oase, adj. 1. (În sintagma) Produs zaharos = produs alimentar dulce preparat din (sau cu) zahăr. 2. Care are aspectul zahărului (1); alb, compact, cristalin ca zahărul. – Din fr. sacchareux. Cf. zahăr.

zaharoza
ZAHARÓZĂ, zaharoze, s.f. Substanță din clasa zaharurilor, formată din combinarea unei molecule de fructoză cu o moleculă de glucoză, cu gust dulce, solubilă în apă și cu mare valoare nutritivă. – Din fr. saccharose.

zaharuri
ZAHÁRURI s.n. pl. Nume generic dat substanțelor organice care formează (alături de albuminoide și de grăsimi) una dintre cele trei grupe de combinații specifice celulelor organismelor vii (din care fac parte glucoza, fructoza, zaharoza, lactoza, maltoza etc.); glucide. – Din zahăr.

zahar
ZÁHĂR s.n. 1. Specie de zaharoză de culoare albă cristalizată, ușor solubilă în apă, cu gust dulce și plăcut, obținută mai ales din sfecla de zahăr sau din trestia de zahăr și constituind unul dintre produsele alimentare de bază. ♦ Zahăr de struguri = glucoză. Zahăr de lapte = lactoză. Zahăr de malț = maltoză. ♦ Loc. adj. De zahăr = (despre oameni) foarte bun, gentil, serviabil; foarte simpatic. 2. Nume dat excesului de glucoză din sânge; (și în sintagma boală de zahăr) boală cauzată de acest exces; diabet zaharat. [Var.: (reg.) zahár s.n.] – Din ngr. záhari. Cf. bg. zahar.

zaherea
ZAHEREÁ, zaherele, s.f. (Înv.) Provizii alimentare pe care țările române erau obligate să le pună la dispoziția oștilor otomane. ♦ (Reg.) Tain pentru vite, preparat din tărâțe, sfeclă de zahăr, sare etc.; p. ext. nutreț, furaj. [Var.: zahareá s.f.] – Din tc. zahire.

zaiafet
ZAIAFÉT, zaiafeturi, s.n. Chef mare (cu lăutari); ospăț, chiolhan. [Pr.: za-ia-. – Var.: ziafét, zaifét s.n.] – Din tc. ziyäfet.

zaibar
ZÁIBĂR, s.n. (Reg.) 1. Soi de viță de vie nealtoită. 2. Vin din struguri proveniți din zaibăr (1). – Cf. germ. Seiber.

zaica
ZÁICĂ, zaici, s.f. (Ornit.; reg.) Gaiță. – Et. nec.

zaicoi
ZAICÓI, zaicoi, s.m. (Reg.) Bărbătușul zaicii. – Zaică + suf. -oi.

zaif
ZAÍF, -Ă, zaifi, -e, adj. (Înv. și arh.) Indispus, bolnav; debil, convalescent. – Din tc. zayif.

zaifet
ZAIFÉT s.n. v. zaiafet.

zaiflac
ZAIFLẤC, zaiflâcuri, s.n. (Înv.) Indispoziție, slăbiciune, suferință. [Pr.: za-i-] – Din tc. zayiflik.

zaimf
ZAÍMF, zaimfuri, s.n. (Rar) Văl. – Din fr. zaïmph.

zairez
ZAIRÉZ, -Ă, zairezi, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană care face parte din populația de bază a Republicii Democratice a Congoului (Zair) sau care este originară de acolo. 2. Adj. Care aparține Zairului sau populației lui, privitor la Zair sau la populația lui. [Pr.: za-i-] – Zair (n. pr.) + suf. -ez.

zala
ZÁLĂ s.f. v. za^2.

zalhana
ZALHANÁ, zalhanale, s.f. 1. (Turcism) Abator rudimentar special pentru ovine, amenajat în vederea preparării pastramei și a desfacerii produselor derivate. 2. Restaurant în care se prepară și se servesc anumite mâncăruri din carne friptă (de ovine). [Var.: zahaná s.f.] – Din tc. salhäne.

zama
ZÁMĂ, zămuri, s.f. V. zeamă.

zambian
ZAMBIÁN -Ă, zambieni, -e, s.m. și f., adj. 1. S.m. și f. Persoană născută și crescută în Zambia. 2. Adj., s.m. și f. (Locuitor) din Zambia. – Din fr. zambien.

zambila
ZAMBÍLĂ, zambile, s.f. Plantă erbacee din familia liliaceelor, cu frunzele crescute dintr-un bulb, cu flori albe, roz, violete sau albastre, așezate în ciorchine la vârful tulpinii și plăcut mirositoare (Hyacinthus orientalis). – Din tc. sümbül.

zambilica
ZAMBILÍCĂ s.f. Diminutiv al lui zambilă. – Zambilă + suf. -ică.

zambol
ZAMBÓL, zamboale, s.n. (Înv. și reg.) Coș împletit din papură sau din rogoz; zimbil. – Cf. zimbil.

zamca
ZÁMCĂ, zămci, s.f. (În evul mediu, în Moldova) Întăritură, construcție întărită, fortăreață, cetate. – Din rus. zamka.

zamfir
ZAMFÍR, zamfire, s.n. (Înv. și pop.) Safir [Pl. și: zamfiruri] – Din sl. samfirŭ.

zamfira
ZAMFÍRĂ, zamfire, s.f. (Ornit.; reg.) Grangur. – Et. nec.

zamparagiu
ZAMPARAGÍU, zamparagii, s.m. (Pop.) Derbedeu. – Cf. tc. zampara.

zamparalac
ZAMPARALẤC, zamparalâcuri, s.n. (Turcism înv.) Petrecere, chef, destrăbălare. – Din tc. zamparalık.

zanana
ZANANÁ s.f. v. zenana.

zap
ZAP interj. v. zapa.

zapa
ZÁPA interj. (Rar; repetat) Cuvânt care imită lătratul câinelui. [Var.: zap interj.] – Onomatopee.

zapat
ZAPÁT s.n. (Reg.) Vânt care bate din nord-vest. Cf. rus. zapad.

zapateado
ZAPATEÁDO s.n. (Reg.) Dans solistic de origine spaniolă, în măsură ternară, deseori sincopat, cu mișcare rapidă, ale cărui accente ritmice se marchează prin lovituri de călcâi; melodie după care se execută acest dans. [Pr.: sa-pa-te-á-] – Cuv. sp.

zapciala
ZAPCIÁLĂ, zapcieli, s.f. (Înv.) Încasare cu forța a dărilor sau a datoriilor; executare. [Pr.: -ci-a-] – Zapcii + suf. -eală.

zapcierie
ZAPCIERÍE, zapcierii, s.f. (Înv.) Funcția de zapciu; zapcilâc. (1).[Pr.: -ci-e-] – Zapciu + suf. -ărie.

zapcii
ZAPCIÍ, zapciesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A încasa cu forța dările sau datoriile de la cineva; a executa. – Din zapciu.

zapcilac
ZAPCILẤC, zapcilâcuri, s.n. (Înv.) 1. Zapcierie. 2. Zapcială. – Zapciu + suf. lâc.

zapciu
ZAPCÍU, zapcii, s.m. (Înv.) 1. Cârmuitor al unei plăși, subordonat ispravnicului (și însărcinat cu strângerea dărilor). 2. Grad în armată, echivalent cu cel de căpitan; persoană care avea acest grad. 3. Agent de poliție; sergent de stradă. – Din tc. zaptiye.

zapis
ZÁPIS, zapise, s.n. (Înv.) Document, dovadă scrisă, act. – Din sl. zapisŭ.

zapisca
ZAPÍSCĂ, zapiști, s.f. (Rusism înv.) Adeverință, certificat. – Din rus. zapiska.

zaporojean
ZAPOROJEÁN, zaporojeni, s.m. Cazac dintr-o organizație autonomă ucraineană, cu caracter militar (din perioada sec. XVI-XVIII). – Zaporojie (n. pr.) + suf. -ean.

zapt
ZAPT s.n. (Turcism înv. în expr.) A face (un lucru) zapt = a-și însuși (un lucru) cu forța; a confisca. – Din tc. zabit.

zar
ZAR^1, zaruri, s.n. Cub mic de os, de lemn, de material plastic etc., care are pe fiecare dintre fețe imprimate puncte de la unu la șase și care se folosește la anumite jocuri de noroc; p. ext. (la pl.) joc de noroc la care se folosesc asemenea cuburi. – Din tc. zar.

ZAR^2, zaruri, s.n. (Reg.) Broască de la ușă. – Din magh. zár.

zaraf
ZARÁF, zarafi, s.m. (Înv.) 1. Persoană care se îndeletnicea cu schimbul banilor; p.ext. cămătar. 2. Casier al vistieriei. – Din tc. sarraf.

zarafir
ZARAFÍR, zarafiruri, s.n. (Pop.) Fir de aur; p.ext. stofă țesută cu astfel de fir; brocart. – Cf. tc. z e r „aur”, rom. fir.

zarafita
ZARAFÍȚĂ, zarafițe, s.f. (Pop.) Soția zarafului. – Zaraf + suf. -iță.

zaratit
ZARATÍT s.n. Carbonat bazic de nichel natural, de culoare verde. – Din fr. zaratite.

zara
ZÁRĂ s.f. Lichid albicios și acrișor care rămâne după ce s-a ales untul. – Cf. alb. dhallë.

zare
ZÁRE, zări, s.f. 1. Partea cerului sau a pământului pe care o mărginește linia orizontului; orizont. ♢ Loc. adv. În zare sau (rar) În zări = la orizont; p. ext. departe. Din zări = din depărtări. ♦ (La pl.) Văzduh. 2. Lumină care se împrăștie în jurul unei surse luminoase; rază. ♦ Expr. A se uita (sau a privi) în zare la ceva = a privi un obiect (transparent) așezându-l în dreptul unei surse de lumină pentru a-l vedea mai bine. (O) zare de... = o cantitate mică de...** Zori de ziuă, zorii zilei, 3. Culme, creastă, coamă, vârf. – Din sl. zarja.

zarf
ZARF, zarfuri, s.n. (Înv.) Suport metalic lucrat în filigran, pe care se punea felegeanul sau paharul cu ceai. – Din tc. zarf.

zarif
ZARÍF, -Ă, zarifi, -e, adj. (Înv.) Frumos, strașnic. – Din tc. zarïf.

zariste
ZÁRIȘTE, zariști, s.f. 1. Zare, orizont. 2. Luminiș în pădure. – Zare + suf. -iște.

zarnacadea
ZARNACADEÁ, zarnacadele, s.f. (Bot.; reg.) Narcisă. – Din tc. zerenkadá.

zarpa
ZARPÁ, zarpale, s.f. (Înv.) Stofă scumpă de mătase, țesută cu fir de aur și de argint; brocart; p. ext. îmbrăcăminte de brocart. – Din tc. zerbaf.

zarva
ZÁRVĂ s.f. 1. Gălăgie, zgomot mare, hărmălaie, tărăboi; p. ext. mișcare, agitație, tulburare, frământare. 2. Ceartă, scandal, gâlceavă. – Cf. ucr. zarva.

zarzam
ZARZÁM s.n. v. țarțam.

zarzavagioaica
ZARZAVAGIOÁICĂ, zarzavagioaice, s.f. Negustoreasă de zarzavat. – Zarzavagiu + suf. -oaică.

zarzavagiu
ZARZAVAGÍU, zarzavagii, s.m. Negustor de zarzavat; grădinar care cultivă zarzavaturi. – Din tc. zerzevatçi.

zarzavat
ZARZAVÁT, zarzavaturi, s.n. Plante comestibile, cultivate în grădini, de la care se consumă mai ales frunzele și rădăcinile; verdețuri. – Din tc., bg. zarzevat.

zarzar
ZÁRZĂR, zarzări, s.m. 1. Pom fructifer asemănător cu caisul, cu flori albe și cu fructe sferice mici, cu gust acrișor și cu sâmburii amari (Armeniaca vulgaris). 2. (Reg.) Corcoduș. – Din zarzără (derivat regresiv).

zarzara
ZÁRZĂRĂ, zarzăre, s.f. 1. Fructul zarzărului (1). 2. (Reg.) Fructul corcodușului. – Din bg. zarzala, zarzalija.

zastup
ZASTÚP, zastupuri, s.n. (Reg.) Hârleț mare folosit la săpat pe fundul bălților. – Din rus., ucr. zastup.

zat
ZAȚ, zațuri, s.n. 1. Substanță depusă pe fundul unui vas cu cafea; drojdie (1). 2. Text cules cu litere de plumb și așezat în forme de dimensiunile paginilor, gata pentru tipărit. – Din germ. Satz.

zavelca
ZAVÉLCĂ s.f. v. zăvelcă.

zavera
ZAVÉRĂ, zavere, s.f. (Înv. și reg.) Nume dat răscoalei organizate de greci în 1821 împotriva stăpânirii turcești (cu ramificație și în țările românești); p. gener. revoltă, răscoală, răzvrătire. – Din scr., bg. zavera.

zavergisi
ZAVERGISÍ, zavergisesc, vb. IV. Refl. (Înv.) A se răzvrăti. – Zavergiu + suf. -isi.

zavergiu
ZAVERGÍU, zavergii, s.m. Revoluționar grec din 1821: p. gener. răsculat, răzvrătit. – Zaveră + suf. -giu.

zavesca
ZAVÉSCĂ s.f. (Înv.) Taxă specială plătită vistieriei în evul mediu, în Moldova, pentru redeschiderea unui proces. – Et. nec.

zavistic
ZAVÍSTIC, -Ă, adj. v. zavistnic.

zavistie
ZAVÍSTIE, zavistii, s.f. (Înv.) Invidie, pizmă, gelozie; ură, dușmănie, zavistnicie. ♢ Intrigă, pâră. ♢ Discordie, gâlceavă, ceartă. – Din sl. zavistĩ.

zavistii
ZAVISTIÍ vb. IV. v. zavistui.

zavistios
ZAVISTIÓS, -OÁSĂ, zavistioși, -oase, adj. (Înv.) Invidios, pizmaș, intrigant. [Pr.: -ti-os] – Zavistie + suf. -os.

zavistnic
ZAVÍSTNIC, -Ă, zavistnici, -ce, adj. (Înv.) Invidios, pizmaș, intrigant, zavistuitor. [Var.: zavístic, -ă adj.] – Din sl. zavistĩnikŭ.

zavistnicie
ZAVISTNICÍE, zavistnicii, s.f. (Înv.) Zavistie. – Zavistnic + suf. -ie.

zavistui
ZAVISTUÍ, zavistuiesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) A invidia, a pizmui. ♦ Intranz. A face sau a băga intrigi. [Var.: zavistií vb. IV] – Din sl. zavistvovati.

zavistuitor
ZAVISTUITÓR, -OÁRE, zavistuitori, -oare, adj. (Înv.) Invidios, pizmaș, intrigant. [Pr.: -tu-i-]- Zavistui + suf. -tor.

zavragioaica
ZAVRAGIOÁICĂ, zavragioaice, s.f. 1. Țigancă din grupul țiganilor nomazi (ursari sau căldărari), soție de zavragiu (1). 2. Femeie gâlcevitoare, scandalagioaică, certăreață. – Zavragiu + suf. -oaică.

zavragiu
ZAVRAGÍU, zavragii, s.m. 1. Țigan nomad (ursar sau căldărar). 2. Scandalagiu. – Cf. zavergiu.

zabala
ZĂBÁLĂ, zăbale, s.f. 1. Parte a căpăstrului constând dintr-o bară subțire de metal cu două brațe, prevăzute cu câte un inel mare, care se introduce în gura calului înapoia ultimilor incisivi pentru a-l struni și a-l conduce. 2. Bubuliță albicioasă molipsitoare, care apare la oameni în colțurile gurii și la vite pe buze; zăbăluță. 3. (La pl.) Bale. 4. (La pl.) Colțurile cărnoase ale ciocului unor pui de păsări. – Din magh. zabola.

zabava
ZĂBÁVĂ, (rar) zăbave, s.f. 1. Întârziere, încetineală, tărăgăneală, zăbovire. ♢ Expr. (Fam.) Un bob (de) zăbavă = un pic de răbdare; imediat, numaidecât, îndată. A-și face zăbavă = a-și pierde vremea, a întârzia. Fără (de) zăbavă = fără întârziere, imediat, îndată. 2 Răgaz, odihnă. 3. Trecere de vreme; amuzament, petrecere, distracție. – Din sl. zabava.

zabavnic
ZĂBÁVNIC, -Ă, zăbavnici, -ce, adj. (Înv.) Care zăbovește, care întârzie; zăbovitor. ♦ Încet, greoi. – Din sl. zabavĩnŭ.

zabalos
ZĂBĂLÓS, -OÁSĂ, zăbăloși, -oase, adj. Cu zăbale (2); bălos; murdar, nespălat. – Zăbală + suf. -os.

zabaluta
ZĂBĂLÚȚĂ, zăbăluțe, s.f. 1. Un fel de zăbală (1) mai simplă, compusă din două bare îmbinate între ele, servind pentru a conduce calul. 2. Zăbală (2). – Zăbală + suf. -uță.

zabauc
ZĂBĂÚC, -Ă. zăbăuci, -ce, adj. Zăpăcit, aiurit, năuc. [Var.: zăpăúc, -ă adj.] – Contaminare între zăpăcit și năuc.

zabavi
ZĂBĂVÍ vb. IV. v. zăbovi.

zablau
ZĂBLẮU^1, zăblaie, s.n. Pânză de câlți sau de păr de capră, din care se fac cergi, lăicere etc.; p. gener. țol, pătură. – Din bg. zeblo.

ZĂBLẮU^2, zăblăi, s.m. (Reg.) 1. Flăcău zdravăn; vlăjgan. 2. Câine mare (ciobănesc); zăvod^2. – Din magh. zabáló.

zabovi
ZĂBOVÍ, zăbovesc, vb. IV. (Pop.) 1. Intranz. A lucra prea încet, a nu se grăbi; a întârzia. 2. Intranz. A sta prea mult timp într-un loc; a întârzia. ♦ Tranz. A face pe cineva să întârzie, reținându-l, oprindu-l, silindu-l să aștepte. 3. Ref. (Înv.) A se ocupa, a-și pierde vremea (cu cineva). [Var.: zăbăví vb. IV] – Din sl. zabaviti.

zabovire
ZĂBOVÍRE, zăboviri, s.f. (Pop.) Faptul de a zăbovi. – V. zăbovi.

zabovit
ZĂBOVÍT, -Ă, zăboviți, -te, adj. (Înv.) Întârziat; amânat. – V. zăbovi.

zabovitor
ZĂBOVITÓR, -OÁRE, zăbovitori, -oare, adj. (Înv.) Zăbavnic. – Zăbovi + suf. -tor.

zabranic
ZĂBRÁNIC, zăbranice, s.n. Țesătură fină de mătase, de borangic sau de lână (de culoare neagră); văl făcut dintr-o asemenea țesătură ♦ Spec. Văl de doliu; pânză care se pune la casa unui mort sau la ușa bisericii când mortul este depus acolo. – Din bg. zabradnik.

zabrea
ZĂBREÁ, zăbrele, s.f. 1. Gratie. 2. Fiecare dintre barele de fier sau de lemn ale unui gard sau ale unui grilaj. 3. Fiecare dintre barele unei grinzi formate dintr-o rețea de bare îmbinate la capete. [Var.: zebreá s.f.] – Din sl. zabralo.

zabreli
ZĂBRELÍ, zăbrelesc, vb. IV. Tranz. A pune zăbrele (la o fereastră, la o ușă etc.). – Din zăbrea.

zabrelit
ZĂBRELÍT, -Ă, zăbreliți, -te, adj. (Despre fereastre, uși etc.) Cu zăbrele, care are zăbrele. – V. zăbreli.

zabun
ZĂBÚN, zăbune, s.n. 1. Haină bărbătească purtată de țărani, făcută din lână sau din bumbac, de obicei lungă, cu sau fără mâneci, împodobită cu cusături. 2. Anteriu lung și larg purtat de preoți și de călugări. 3. (Înv.) Haină lungă, fără mâneci, confecționată din stofă scumpă, pe care o purtau boierii. [Var.: zobón s.n.] – Din bg. zabun.

zabunar
ZĂBUNÁR, zăbunari, s.m. Persoană care face sau vinde zăbune. Zăbun + suf. -ar.

zabunas
ZĂBUNÁȘ, zăbunașe, s.n. Diminutiv al lui zăbun; zăbunel. [Var.: zobonáș s.n.] – Zăbun + suf. -aș.

zabunel
ZĂBUNÉL, zăbunele, s.n. Zăbunaș. – Zăbun + suf. -el.

zacare
ZĂCÁRE, zăcări, s.f. (Reg.) Boală grea și îndelungată, zăcere. ♢ Expr. A cădea în (sau la) zăcare = a se îmbolnăvi greu. – Zăcea + suf. -are.

zacas
ZĂCÁȘ, -Ă, zăcași, -e, adj. (Reg.) 1. Care zace bolnav în pat; fără putere; p. ext. leneș, trândav. 2. Fig. Rău, răutăcios, invidios; răzbunător. – Zăcea + suf. -aș.

zacamant
ZĂCĂMẤNT, zăcăminte, s.n. Acumulare naturală de substanțe minerale utile, cu forme și dimensiuni variate. – Din zăcea (după fr. gisement).

zacari
ZĂCĂRÍ, zăcăresc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A lâncezi, a lenevi. – Din zăcare.

zacaseala
ZĂCĂȘEÁLĂ, zăcașeli, s.f. (Reg.) 1. Răutate, ură, invidie, dorință de răzbunare, zăcășie. 2. Lâncezeală, boală; inerție, nepăsare. – Zăcaș + suf. -eală.

zacasie
ZĂCĂȘÍE s.f. (Reg.) Zăcășeală (1). – Zăcaș + suf. -ie.

zacator
ZĂCĂTÓR, -OÁRE, zăcători, -oare, adj., s.f. I. Adj. (Înv.) Care zace, care stă culcat, întins (la pământ). II. s.f. 1. Vas mare în care se păstrează vinul sau rachiul și care se umple mereu din alte butoaie; cadă. ♦ Vas mare cu gura largă îngropat în pământ, în care se adună și se strivesc strugurii pentru a fi lăsați să fermenteze. 2. Vas mare de lemn căptușit cu tablă subțire, în care se pun la dospit pieile pentru tăbăcit. ♦ Vas în care se depozitează provizoriu peștele la cherhana. 3. Piatra de jos a morii care stă pe loc și deasupra căreia se rotește alergătoarea. 4. Loc unde stau vitele ziua la odihnă; staniște, zăcătură (1). – Zăcea + suf. -ător.

zacatura
ZĂCĂTÚRĂ, zăcături, s.f. (Reg.) Loc de odihnă pentru vite; zăcătoare (4), staniște. 2. Rachiu sau vin depozitat într-o zăcătoare (II 1). – Zăcea + suf. -ătură.

zacea
ZĂCEÁ, zac, vb. II. Intranz. 1. A sta întins, culcat sau tolănit pe pat, pe pământ etc. din lipsă de ocupație, din cauza oboselii etc. ♦ A fi doborât. Copacii zac la pământ. 2. A sta culcat în pat din cauza unei boli grele; a boli. 3. A fi mort, culcat, îngropat (în mormânt). 4. (despre sentimente, calități, defecte etc.) A sta ascuns, a fi în stare latentă. 5. A sta, a fi, a se afla (într-o stare oarecare) de multă vreme, a fi lăsat în părăsire. Plicurile nedesfăcute zăceau teanc. ♢ Expr. A zăcea la închisoare (sau în temniță etc.)= a fi întemnițat. ♦ A fi așezat, situat undeva, a se afla. – Lat. jacere.

zacere
ZĂCÉRE, zăceri, s.f. Faptul de a zăcea; zăcut^1. ♢ Expr. A cădea la zăcere = a cădea la pat, a se îmbolnăvi greu. – V. zăcea.

zacut
ZĂCÚT^1 s.n. Zăcere. – V. zăcea.

ZĂCÚT^2, -Ă, zăcuți, -te, adj. 1. Care a stat mult într-un loc; (despre apă) stătut, clocit. ♦ Putred. 2. (Rar) care a fost bolnav (greu); care are cicatrice, urme de vărsat. Zăcută de vărsat. – V. zăcea.

zadar
ZĂDÁR s.n. v. zadar.

zadarnic
ZĂDÁRNIC, -Ă adj. v. zadarnic.

zadarare
ZĂDĂRẤRE, zădărâri, s.f. Acțiunea de a zădărî și rezultatul ei. [Var.: zădăríre s.f.] – V. zădărî.

zadarat
ZĂDĂRẤT, -Ă, zădărâți, -te, adj. (Despre oameni și animale) Întărâtat, provocat; mâniat. [Var.: zădărít, -ă adj.] – V. zădărî.

zadari
ZĂDĂRÍ vb. IV. v. zădărî.

zadarire
ZĂDĂRÍRE s.f. V. zădărâre.

zadarit
ZĂDĂRÍT, -Ă adj. V. zădărât.

zadari
ZĂDĂRÎ, zădărăsc, vb. IV. Tranz. 1. A întărâta, a provoca pe cineva; a sâcâi, a necăji, a hărțui. ♦ A răscoli, a tulbura. 2. A ațâța focul. [Var.: zădărí vb. IV] – Din bg. zadarjam, scr. zadirati.

zadarnici
ZĂDĂRNICÍ, zădărnicesc, vb. IV. Tranz. A Face să nu se realizeze ceva; a pune piedici la ceva; a dejuca un plan, o uneltire etc. – Din zadarnic.

zadarnicie
ZĂDĂRNICÍE, zădărnicii, s.f. 1. Caracterul a ceea ce este zadarnic; lucru inutil, fără rost; deșertăciune, inutilitate. 2. (Înv.) Ambiție nemăsurată, vanitate, trufie, îngâmfare. – Zadarnic + suf. -ie.

zadarnicire
ZĂDĂRNICÍRE, zădărniciri, s.f. Acțiunea de a zădărnici și rezultatul ei. – V. zădărnici.

zaduf
ZĂDÚF, (2) zădufuri, s.n. 1. Căldură mare, înăbușitoare; arșiță, caniculă. 2. Fig. Supărare, necaz, (la pl.) greutăți, dificultăți. [Var.: zădúh s.n.] – Din bg., scr. zaduh.

zadufos
ZĂDUFÓS, -OÁSĂ, zădufoși, -oase, adj. (Rar) Plin de zăduf, foarte călduros, înăbușitor. – Zăduf + suf. -os.

zaduh
ZĂDÚH s.n. v. zăduf.

zagan
ZĂGÁN, zăgani, s.m. (Ornit.) Vultur-bărbos. – Din tc. zagan, ngr. zagánis.

zagas
ZĂGÁȘ, zăgașe, s.n. (Înv.) Canal, șanț. – Contaminare între zăgaz și făgaș.

zagastina
ZĂGÁȘTINĂ, zăgaștine, s.f. (Reg.) Plasă de pescuit. – Et. nec.

zagaz
ZĂGÁZ, zăgazuri, s.n. 1. Stăvilar, baraj. ♢ Expr. A se rupe (sau a se deschide, a se descuia) zăgazurile cerului, se spune când sunt ploi mari, torențiale. 2. Fig. Opreliște, îngrădire, piedică, obstacol. 3. Lac sau iaz format de apa pe care barajul o împiedică să curgă; braț derivat dintr-o apă curgătoare; scoc. 4. Întăritură de protecție făcută în țărmul unui râu pentru ca apa să nu facă stricăciuni; dig. – Cf. scr. z a g a t a,  z a g a t i t i.

zagazui
ZĂGĂZUÍ, zăgăzuiesc, vb. IV. Tranz. 1. A stăvili; a îndigui, a bara. 2. Fig. A opri, a împiedica (o acțiune). – Zăgaz + suf. -ui.

zagazuire
ZĂGĂZUÍRE, zăgăzuiri, s.f. Acțiunea de a zăgăzui și rezultatul ei. – V. zăgăzui.

zagazuit
ZĂGĂZUÍT, -Ă, zăgăzuiți, -te, adj. Barat, îndiguit, oprit pe loc, îngrădit. – V. zăgăzui.

zagarna
ZĂGẤRNĂ, zăgârne, s.f. (Reg.) Săculeț de pânză folosit la stână pentru a strecura brânza; sedilă. – Et. nec.

zagneata
ZĂGNÉATĂ s.f. (Reg.) Foc de nuiele sau de surcele uscate, care arde cu flacără vie. ♢ Expr. A da zăgneată focului = a înteți focul. – Din rus. zagneta, ucr. zahnit.

zagrai
ZĂGRĂÍ, zăgrăiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A vorbi mult, a trăncăni, a pălăvrăgi. – Ză- + grăi.

zahai
ZĂHĂÍ, zăhăiesc, vb. IV. (Reg.) 1. Tranz. A supăra, a sâcâi, a necăji; a stingheri. 2. Refl. A se împrăștia; a se pierde, a se risipi. [Var.: zăhătuí vb. IV] – Din ucr. zahaity.

zahaiala
ZĂHĂIÁLĂ, zăhăieli, s.f. (Reg.) Faptul de a (se) zăhăi; neliniște, tulburare, zbucium. [Pr.: -hă-ia-] – Zăhăi + suf. -eală.

zaharel
ZĂHĂRÉL, (2) zăhărele, s.n. 1. Diminutiv al lui zahăr (1). ♢ Expr. A duce (pe cineva sau a se lăsa dus) cu zăhărelul = a înșela (sau a se lăsa înșelat), a ademeni (pe cineva sau a se lăsa ademenit) cu promisiuni, cu vorbe amăgitoare. 2. (Reg.; la pl.) Dulciuri, bomboane, zaharicale. – Zahăr + suf. -el.

zahari
ZĂHĂRÍ, zăhăresc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A presăra, a îndulci cu zahăr. – Din zahăr.

zaharit
ZĂHĂRÍT, -Ă, zăhăriți, -te, adj. (Pop.) 1. Îndulcit cu zahăr. 2. Zaharisit. 3. Glasat. [var.: zaharít, -ă adj.] – V. zăhări.

zahatui
ZĂHĂTUÍ vb. IV. v. zăhăi.

zaitin
ZĂITÍN, zăitinuri, s.n. (Reg.) Untdelemn; ulei. ♢ Expr. A fi zăitin pe apă = a fi nevinovat; a învinge, a birui. – Din scr. zejtin.

zalar
ZĂLÁR, (1) zălari, s.m. (2) zălare, s.n. 1. S.m. Meseriaș care face zale. 2. S.n. (Reg.) Cârlig de lemn de care se atârnă lanțul la vatră. – Za^2 + suf. -ar.

zaleti
ZĂLETÍ, zăletesc, vb. IV. Intranz. (Despre lichide) A țâșni, a stropi; a curge din abundență. – Cf. bg. zaletja, scr. zaleti.

zalezeala
ZĂLEZEÁLĂ, zălezeli, s.f. (Reg.) Faptul de a zălezi. – Zălezi + suf. -eală.

zalezi
ZĂLEZÍ, zălezesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A zăcea; a slăbi. – Cf. ucr. z a l e z a t y, rus. z a l e z a t '.

zalezit
ZĂLEZÍT, -Ă, zăleziți, -te, adj. (Reg.) Slab, fără vlagă; amărât. – V. zălezi.

zalezitura
ZĂLEZITÚRĂ, zălezituri, s.f. (Reg.) Slăbiciune, moleșeală. – Zălezi + suf. -tură.

zaliste
ZĂLÍȘTE, zăliști, s.f. (Pop.) Direcția, bătaia vântului. – Et. nec.

zaloaga
ZĂLOÁGĂ, zăloage, s.f. (Reg.) 1. Fâșie de hârtie, de pânză, de piele etc. care se introduce între paginile unei cărți pentru a însemna locurile care prezintă interes; semn de carte. 2. Capitol dintr-o carte. – Din rus. zaloga.

zalog
ZĂLÓG^1 s.m. (Reg.) Arbust înalt până la cinci metri, cu lujeri cenușii-verzui și frunze lanceolate (Salix cinerea). – Et. nec.

ZĂLÓG^2, zăloguri, s.n. (Pop.) Amanet, garanție, gaj, chezășie ♢ Expr. A-și lăsa pieile (sau pielea) zălog = a cădea în mâinile dușmanului, a-și pierde viața, a se lăsa omorât. ♦ Sechestru, ipotecă. 2. Obiect (rar persoană) lăsat ca garanție. – Din sl. zalogŭ.

zalogi
ZĂLOGÍ, zălogesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) 1. A lăsa, a da (sau a opri) ca amanet, gaj sau garanție un obiect; a amaneta. 2. A reține, a opri pe cineva ca gaj, ca ostatic. – Din zălog^2.

zalogire
ZĂLOGÍRE, zălogiri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a zălogi și rezultatul ei. – V. zălogi.

zalogit
ZĂLOGÍT, -Ă, zălogiți, -te, adj. (Înv.) 1. (Despre bunuri, obiecte etc.) Care este amanetat; p.ext. sechestrat, ipotecat. 2. (Despre oameni) Care este luat ostatic. – V. zălogi.

zalud
ZĂLÚD, -Ă, zăluzi, -de, adj. 1. Smintit, țicnit, nebun; zăpăcit. ♦ Scos din minți, înnebunit, tulburat, năucit. 2. Naiv, nepriceput; ușuratic; tembel. 3. Prost. – Din bg. zaluden.

zalug
ZĂLÚG, zălugi, s.m. (Reg.) Lanț împletit din sârmă. – Et. nec.

zaluta
ZĂLÚȚĂ, zăluțe, s.f. 1. Diminutiv al lui za^2. 2. Cusătură de flori în formă de lănțișor, care se face pe ie sau pe catrință. – Za^2 + suf. -uță.

zaluzeala
ZĂLUZEÁLĂ, zăluzeli, s.f. (Reg.) Nebunie, nebuneală. – Zăluzi + suf. -eală.

zaluzi
ZĂLUZÍ, zăluzesc, vb. IV. Intranz. și refl. (Reg.) A deveni zălud, a se sminti, a se țicni; a-și pierde mințile, a înnebuni. – Din zălud.

zaluzie
ZĂLUZÍE, zăluzii, s.f. (Reg.) Rătăcire a minții, nebunie. – Zălud + suf. -ie.

zaluzit
ZĂLUZÍT, -Ă, zăluziți, -te, adj. (Reg.) Înnebunit, năucit, sărit (din minți) – V. zăluzi.

zamarie
ZĂMĂRÍE, zămării, s.f. (Reg.) Mâncare cu zeamă multă; cantitate mare de zeamă. – Zamă + suf. -ărie.

zamarca
ZĂMẤRCĂ, s.f. v. zămurcă.

zamisli
ZĂMISLÍ, zămislesc, vb. IV. (Înv. și reg.) 1. Tranz. A concepe fătul; a procrea, a face pui, a naște. 2. Refl. A lua ființă, a se naște, a se întrupa. 3. Tranz. și refl. Fig. A (se) crea, a (se) produce; a (se) forma, a (se) înfiripa. – Din sl. zamysliti.

zamislire
ZĂMISLÍRE, zămisliri, s.f. (Înv. și reg.) Acțiunea de a (se) zămisli; concepere; naștere, reproducere, înmulțire. – V. zămisli.

zamislitor
ZĂMISLITÓR, -OÁRE, zămislitori, -oare, adj. (Înv. și reg.) Care zămislește, care generează; creator. – Zămisli + suf. -tor.

zamori
ZĂMORÎ, zămorăsc, vb. IV. 1. Refl. (Reg.) A-și astâmpăra în oarecare măsură foamea sau setea, a mânca sau a bea numai cât să-și țină zilele. 2. Tranz. (Înv.) A slei de puteri, a istovi pe cineva. – Din sl. zamoriti, ucr. zamorytycá.

zamosita
ZĂMOȘÍȚĂ, zămoșițe, s.f. Plantă cu tulpina ramificată de la bază, acoperită cu peri aspri, cu flori mari de culoare galben-deschis și purpurie, catifelate la mijloc (Hibiscus trionum).- Zămos (= zemos) + suf. -iță.

zamurca
ZĂMÚRCĂ s.f. (Reg.) Mâncare cu prea multă zeamă. [Var.: zămấrcă] – Cf. z(e)amă.

zanat
ZĂNÁT, zănaturi, s.n. (Reg.) Meserie, meșteșug. – Din scr. zanat.

zanatec
ZĂNÁTEC, -Ă adj. v. zănatic.

zanatic
ZĂNÁTIC, -Ă, zănatici, -ce adj. Zăpăcit, smintit, bezmetic. [Var.: zănatéc, -ă adj.] – Cf. lat. dianaticus.

zangaitura
ZĂNGĂITÚRĂ s.f. v. zăngănitură.

zanganeala
ZĂNGĂNEÁLĂ, zăngăneli, s.f. Sunet metalic; zăngănit. – Zăngăni + suf. eală.

zangani
ZĂNGĂNÍ, zăngănesc, vb. IV. Intranz. (despre metale, clopote, sticlă; la pers. 3) A produce prin izbire sau prin lovire un sunet metalic specific; a zornăi, a zdrăngăni. ♢ Tranz. Își zăngănesc armele. [Var.: zingăní, zinghení, zângăní vb. IV] – Zâng + suf. -ăni.

zanganire
ZĂNGĂNÍRE, zăngăniri, s.f. Acțiunea de a zăngăni și rezultatul ei; zăngănit. [Var.: zingăníre, zingheníre, zângăníre s.f.] – V. zăngăni.

zanganit
ZĂNGĂNÍT, zăngănituri, s.n. Zgomot metalic specific, produs de unele obiecte prin lovire sau prin izbire; zăngănire, zăngăt. [Var.: zingănít, zângănít s.n.] – V. zăngăni.

zanganitor
ZĂNGĂNITÓR, -OÁRE, zăngănitori, -oare adj. Care zăngănește; zornăitor. [Var.: zinghenitór, -oáre, zângănitór, -oáre adj.] – Zăngăni + suf. -tor.

zanganitura
ZĂNGĂNITÚRĂ, zăngănituri, s.f. Zăngănire. [Var.: zăngăitúră, zângănitúră s.f.] – Zăngăni + suf. -tură.

zangat
ZẮNGĂT, zắngăte, s.n. Zăngănit. [Var.: zângăt, zânghet, zíngăt, zínghet s.n.] – Zâng + suf. -ăt.

zanoaga
ZĂNOÁGĂ, zănoage, s.f. 1. Depresiune circulară cu versante prăpăstioase în zona munților înalți; căldare. 2. Poiană înverzită; platou sau coastă de deal bune pentru agricultură. 3. Ochi larg și adânc de apă format pe cursul unui râu, mai jos de un stăvilar. – Cf. rus. z a n o g a, ucr. z a n o h a.

zapada
ZĂPÁDĂ, zăpezi, s.f. 1. Precipitație atmosferică solidă, sub formă de fulgi albi, alcătuiți din cristale de apă înghețată; strat provenit din aglomerarea acestor fulgi, când temperatura solului este sub 0° C; omăt, nea, ninsoare. 2. (Chim.; în sintagma) Zăpadă carbonică = bioxid de carbon în stare solidă. – Cf. sl. z a p a d a t i „a cădea”.

zapaceala
ZĂPĂCEÁLĂ, zăpăceli, s.f. 1. Faptul de a (se) zăpăci; stare în care se află cel zăpăcit; tulburare, buimăceală, fâstâceală, năuceală; dezordine. 2. (Fam.) Gălăgie mare, tărăboi, larmă, balamuc. – Zăpăci + suf. -eală.

zapaci
ZĂPĂCÍ, zăpăcesc, vb. IV. Tranz. și refl. 1. A-și pierde sau a face să-și piardă facultatea de a judeca clar; a (se) tulbura la minte, a (se) năuci, a (se) buimăci. 2. (Fam.) A-și pierde sau a face să-și piardă cumpătul, a (se) fâstâci, a (se) încurca. ♦ Tranz. A strica ordinea, a răvăși, a deranja. – Et. nec.

zapacire
ZĂPĂCÍRE s.f. Acțiunea de a (se) zăpăci și rezultatul ei. – V. zăpăci.

zapacit
ZĂPĂCÍT, -Ă, zăpăciți, -te, adj. (Adesea substantivat) Tulburat la minte; buimăcit, năucit, fâstâcit. ♦ Zvăpăiat, neastâmpărat, zvânturat. – V. zăpăci.

zapacitor
ZĂPĂCITÓR, -OÁRE, zăpăcitori, -oare, adj. Care zăpăcește; amețitor, uluitor. – Zăpăci + suf. -tor.

zapados
ZĂPĂDÓS, -OÁSĂ, zăpădoși, -oase, adj. (Rar) Cu multă zăpadă, plin de zăpadă. – Zăpadă + suf. -os.

zapai
ZĂPĂÍ, pers. 3 zắpăie, vb. IV. Intranz. (Reg.; despre câini) A lătra, a hămăi. – Zapa + suf. -ăi.

zapait
ZĂPĂÍT s.n. (Reg.) Faptul de a zăpăi; zăpăitură, lătrat, hămăit. – V. zăpăi.

zapaitura
ZĂPĂITÚRĂ, zăpăituri, s.f. (Reg.) Zăpăit. [Pr.: -pă-i-] – Zăpăi + suf. -tură.

zapauc
ZĂPĂÚC, -Ă adj. v. zăbăuc.

zaparstea
ZĂPẤRSTEA s.m. art. (Reg.) Ultimul născut (într-o familie); prâslea, mezin. – Et. nec.

zaplan
ZĂPLÁN, -Ă, zăplani, -e, s.m. și f. Om înalt și voinic; vlăjgan, lungan. – Et. nec.

zaplaz
ZĂPLÁZ, zăplazuri, s.n. Gard (de scânduri, de ulucă); ulucă. – Et. nec.

zapodie
ZĂPÓDIE, zăpodii, s.f. (Reg.) 1. Platou. 2. Vale largă adăpostită de înălțimi; șes puțin scufundat față de regiunea înconjurătoare. – Din sl. zapodŭ.

zapor
ZĂPÓR, zăpoare, s.n. (Pop.) 1. Îngrămădire de sloiuri de gheață care se formează primăvara într-un punct al unui râu, îndeosebi la coturi sau pe secțiuni de curgere mai înguste, datorită căreia se produc creșteri de nivel și inundații; p. ext. revărsare, inundație. 2. Baraj făcut de oameni pentru a permite pornirea plutelor sau funcționarea morilor de apă; apa oprită la baraj. ♢ Expr. A pune zăpor = (despre cai) a nu voi să tragă; a se împotrivi. – Din bg. zapor.

zapori
ZĂPORÎ, zăporăsc, vb. IV. Refl. (Pop.; despre ape) A se revărsa în timpul dezghețului; a inunda prin dezgheț. – Din zăpor.

zapsi
ZĂPSÍ, zăpsesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) 1. A prinde (pe cineva) asupra unui fapt săvârșit în ascuns; a surprinde. 2. A simți, a observa, a prinde de veste, a băga de seamă. – Et. nec.

zapuc
ZĂPÚC s.n. (Reg.) Zăpușeală, năduf. – Cf. scr. z a p u h a t i „a sufla”.

zapuseala
ZĂPUȘEÁLĂ, zăpușeli, s.f. Căldură mare și înăbușitoare; arșiță, zăduf, zăpuc. – Zăpuși + suf. -eală.

zapusi
ZĂPUȘÍ, pers. 3 zăpușește, vb. IV. Tranz. (Pop.; despre soare) A încălzi foarte tare, a înfierbânta. – Din bg. zapuša, scr. zapušiti „a umple de fum”.

zapusit
ZĂPUȘÍT, -Ă, zăpușiți, -te, adj. (Pop.) 1. Înăbușit, sufocat de căldură. 2. Înăbușitor (din cauza căldurii), sufocant, zăpușitor. – V. zăpuși.

zapusitor
ZĂPUȘITÓR, -OÁRE, zăpușitori, -oare, adj. (Pop.) Care produce zăpușeală, înăbușitor; sufocant. – Zăpuși + suf. -tor.

zarar
ZĂRÁR, zărari, s.m. (Reg.) Cioban care mulge oile; mulgător. – Zer + suf. -ar.

zarafie
ZĂRĂFÍE, (2) zărăfii, s.f. (înv.) 1. Ocupația zarafului; cămătărie. 2. Localul zarafului. – Zaraf + suf. -ie.

zarasti
ZĂRĂSTÍ, zărăstesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se rătăci. – Et. nec.

zargan
ZĂRGÁN, zărgani, s.m. Specie de pește marin cu corpul alungit și cilindric, acoperit cu solzi mici, cu fălcile prelungite și cu oasele colorate în verde (Belone belone euxini). – Et. nec.

zargheala
ZĂRGHEÁLĂ, zărgheli, s.f. (Reg.) Nebunie, țicneală, sminteală. – Zărghi + suf. -eală.

zarghenie
ZĂRGHÉNIE, zărghenii, s.f. (Reg.) Zărgheală. – Zărghi + suf. -enie.

zarghi
ZĂRGHÍ, zărghesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se țicni, a se sminti; a se zăpăci. – Et. nec.

zarghit
ZĂRGHÍT, -Ă, zărghiți, -te, adj. (Reg.) Smintit, țicnit, zăpăcit. – V. zărghi.

zari
ZĂRÍ, zăresc, vb. IV. 1. Tranz. A vedea (ceva) slab, vag, nedeslușit (din cauza depărtării sau a întunecimii); a întrezări. ♢ Expr. A zări ca prin sită (sau ca printr-o pânză) = a vedea numai conturul obiectelor, fără a distinge bine forma și culoarea, a vedea neclar, confuz. ♦ A vedea (ceva) numai în treacăt, în fugă. ♦ Intranz. și refl. impers. (Rar) A vedea. 2. Tranz. A observa, a băga de seamă, a descoperi pe cineva sau ceva; a remarca. 3. Refl. A se arăta, a se ivi; a apărea, a se vedea. ♢ Expr. A se zări de ziuă = a se face ziuă, a se revărsa zorile, a se lumina de ziuă. (Rar) A se zări de lună = a apărea, a ieși luna. 4. Intranz. (Pop.) A străluci, a lumina. – Din zare.

zarpalatic
ZĂRPĂLÁTIC, -Ă, zărpălatici, -ce, adj. (Reg.) Ușuratic, flușturatic. – Et. nec.

zarvai
ZĂRVĂÍ, zărvăiesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A face zarvă. – Zarvă + suf. -ăi.

zarzaras
ZĂRZĂRÁȘ, zărzărași, s.m. (Pop.) Zărzărel. – Zarzăr + suf. -aș.

zarzarel
ZĂRZĂRÉL, zărzărei, s.m. (Pop.) Diminutiv al lui zarzăr; zărzăraș. – Zarzăr + suf. -el.

zarzarica
ZĂRZĂRÍCĂ, zărzărele, s.f. (Pop.) Diminutiv al lui zarzără. – Zarzără + suf. -ică.

zasti
ZĂSTÍ, zăstesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A îngrămădi. – Et. nec.

zaticneala
ZĂTICNEÁLĂ, zăticneli, s.f. (Pop.) Zăticnire, împiedicare, stânjenire. – Zăticni + suf. -eală.

zaticni
ZĂTICNÍ, zăticnesc, vb. IV. (Pop.) 1. Tranz. A împiedica, a stânjeni, a stingheri, a tulbura, a încurca. 2. Refl. A se opri, a se întrerupe. [Var.: zătigní vb. IV] – Din sl. zatŭknonti.

zaticnire
ZĂTICNÍRE, zăticniri, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) zăticni și rezultatul ei. – V. zăticni.

zatigni
ZĂTIGNÍ vb. IV. v. zăticni.

zatoaca
ZĂTOÁCĂ, zătoace, s.f. (Reg.) Braț de fluviu între malul apei și un ostrov mai mare. – Din bg. zatok.

zaton
ZĂTÓN, zătoane, s.n. (Reg.) 1. Lac lung și îngust pe țărmul mării, despărțit de mare numai printr-o limbă îngustă de pământ. ♦ Loc din cursul unui râu cu apă domoală și adâncă, unde se pot adăposti iarna vasele plutitoare. ♦ Scobitură în malul unui râu, unde se adună peștele. 2. Zăgaz făcut spre a abate sau a opri apa din cursul ei. ♦ Spec. Îngrăditură din stuf sau din nuiele, care se așază în râu pentru prinderea peștelui; p. ext. locul astfel îngrădit. Zătoane circulare. – Din rus., ucr. zaton.

zatonar
ZĂTONÁR, zătonari, s.m. (Reg.) Pescar specializat în pescuitul la zătoane. – Zăton + suf. -ar.

zatoni
ZĂTONÍ, zătonesc, vb. IV. (Reg.) 1. Refl. (Despre pești) A se aduna, a se strânge într-un zăton. 2. Tranz. A stăvili cursul unei ape (cu zătoane). – Din zăton.

zau
ZĂU interj. 1. (Întărește o afirmație sau o negație, uneori însoțit de „așa”) Pe legea mea, jur că... ♢ Expr. (Pop.) A zice zău = a jura. Ba (nu) zău = dimpotrivă, te asigur că vorbesc serios. 2. Într-adevăr, desigur, fără îndoială, bineînțeles. ♢ Expr. Nu știu, zău! = mă îndoiesc, mă întreb dacă... 3. Te rog! [Var.: zeu interj.] – Lat. deus.

zauita
ZĂUITÁ, zăúit, vb. I. Tranz. (Reg.) A uita. – Ză- + uita.

zavacusta
ZĂVĂCÚSTĂ, zăvăcuste, s.f. Plantă erbacee cu flori galbene dispuse în spice (Astragalus dasyanthus). – Et. nec.

zaveaza
ZĂVEÁZĂ, zăveze, s.f. (Înv.) 1. Perdea. 2. Covor care se pune pe perete; scoarță. – Din sl. zavĕsa.

zavelca
ZĂVÉLCĂ, zăvelci, s.f. Fiecare dintre cele două fote dreptunghiulare, cu dungi sau brodate cu flori, care se poartă una în față și alta în spate, ca fustă. [Var.: zavélcă, zevélcă, zivélcă, zovélcă, zuvélcă s.f.] – Cf. bg. z a v i v k a.

zavelcuta
ZĂVELCÚȚĂ, zăvelcuțe, s.f. Diminutiv al lui zăvelcă. – Zăvelcă + suf. -uță.

zavod
ZĂVÓD^1, zăvoduri, s.n. (Reg.) Așezare temporară de pescari, organizată în vederea pescuitului; totalitatea instalațiilor și a uneltelor acestei așezări. – Din rus. zavod.

ZĂVÓD^2, zăvozi, s.m. Câine mare (ciobănesc); dulău. – Et. nec.

zavoi
ZĂVÓI, zăvoaie, s.n. Pădurice pe malul unei ape; luncă. – Din sl. zavoj.

zavolnita
ZĂVÓLNIȚĂ, zăvolniți, s.f. (Reg.) Curelușă care ține suflecate mânecile cămășii. – Et. nec.

zavor
ZĂVÓR, zăvoare, s.n. 1. Încuietoare la uși, uneori și la ferestre, constând dintr-o mică bară mobilă care intră într-o ureche fixată în toc; ivăr. 2. Dispozitiv folosit pentru blocarea mecanică, comandată sau automată, a unuia dintre organele mobile principale ale unui aparat, ale unei mașini etc. 3. (Pop.; la pl.) Cătușe, fiare. 4. (Reg.) Despicătură lungă din trunchiul unui copac; leaț întrebuințat la facerea gardurilor; răzlog. – Din sl. zavorŭ.

zavoras
ZĂVORÁȘ, zăvorașe, s.n. Diminutiv al lui zăvor (1). – Zăvor + suf. -aș.

zavorare
ZĂVORẤRE s.f. Acțiunea de a (se) zăvorî și rezultatul ei; închidere (cu zăvorul). – V. zăvorî.

zavori
ZĂVORÍ vb. IV. v. zăvorî.

zavori
ZĂVORÎ, zăvorăsc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) încuia cu zăvorul. ♦ Tranz. A bloca intenționat, cu ajutorul unui zăvor, deplasarea unui obiect sau a unei piese dintr-un ansamblu față de un alt obiect sau față de o altă piesă. ♦ Tranz. A închide, a întemnița pe cineva. 2. Tranz. (Pop) A lega pe cineva în cătușe, în fiare [Var.: zăvorí vb. IV] – Din zăvor.

zambaret
ZÂMBĂRÉȚ, -EÁȚĂ, zâmbăreți, -e, adj. (Fam.) Care zâmbește mereu, care zâmbește prea mult; zâmbitor, vesel, jovial. – Zâmbi + suf. -ăreț.

zambet
ZẤMBET, zâmbete, s.n. Surâs. – Zâmbi + suf. -et.

zambi
ZÂMBÍ, zâmbesc, vb. IV. Intranz. 1. A schița o ușoară mișcare a buzelor, însoțită de înseninarea feței, pentru a exprima de obicei bucurie sau satisfacție (de mică intensitate); a surâde. 2. Fig. A fi (cuiva) favorabil. ♦ A conveni cuiva, a găsi aprobare la cineva. – Din sl. zonbŭ „dinte”, bg. zăbja se.

zambire
ZÂMBÍRE, zâmbiri, s.f. Faptul de a zâmbi; zâmbet, surâs. – V. zâmbi.

zambitor
ZÂMBITÓR, -OÁRE, zâmbitori, -oare, adj. Care zâmbește, surâzător; vesel, zâmbăreț, radios. – Zâmbi + suf. -tor.

zambitura
ZÂMBITÚRĂ, zâmbituri, s.f. (Înv.) Zâmbet, zâmbire. – Zâmbi + suf. -tură.

zambre
ZẤMBRE s.f. pl. Boală a cailor, care se manifestă prin inflamare a gingiilor și prin ulcerații dureroase în cerul gurii. ♢ Expr. (Pop. și fam.) A face zâmbre = a dori ceva foarte mult, a râvni, a jindui. [Var.: zímbre s.f. pl.] – Cf. pol. z a b r z e (< sl. zonbŭ „dinte”).

zambru
ZẤMBRU, zâmbri, s.m. Arbore conifer cu frunze în formă de ace, grupate câte cinci. cu semințe lungi, comestibile, cu lemnul foarte rezistent (Pinus cembra). ♦ P. restr. Lemnul acestui arbore, rezistent, de calitate superioară, folosit în sculptură. – Et. nec.

zana
ZẤNĂ, zâne, s.f. 1. Personaj feminin, fantastic, din basme, închipuit ca o femeie frumoasă și de obicei foarte bună, cu puteri supranaturale și cu darul nemuririi; fee. 2. (Rar) Zeiță. – Probabil lat. Diana.

zang
ZÂNG interj. Cuvânt care imită sunetul clopotului sau al unui metal lovit. – Onomatopee.

zangani
ZÂNGĂNÍ vb. IV. v. zăngăni.

zanganire
ZÂNGĂNÍRE s.f. v. zăngănire.

zanganit
ZÂNGĂNÍT s.n. v. zăngănit.

zanganitor
ZÂNGĂNITÓR, -OÁRE adj. v. zăngănitor.

zanganitura
ZÂNGĂNITÚRĂ s.f. v. zăngănitură.

zangat
ZẤNGĂT s.n. v. zăngăt.

zanghet
ZẤNGHET s.n. v. zăngăt.

zanisoara
ZÂNIȘOÁRĂ, zânișoare, s.f. Diminutiv al lui zână. – Zână + suf. -ișoară.

zarna
ZẤRNĂ, zârne, s.f. Plantă erbacee veninoasă cu frunze dințate, cu flori albe dispuse în raceme și cu fructe în formă de bobițe negre sau verzi (Solanum nigrum). – Din sl. zrŭno „boabă”, „grăunte”.

zazanie
ZÂZÁNIE^1, zâzanii, s.f. Intrigă, discordie, vrajbă, gâlceavă. – Din ngr. zizánia (pl. lui zizánion).

ZÂZÁNIE^2 s.f. v. zizanie.

zazai
ZÂZÂÍ, pers. 3 zấzâie, vb. IV. Intranz. (Despre insecte) A produce sunete caracteristice când zboară; a bâzâi, a zumzăi. – Formație onomatopeică.

zazait
ZÂZÂÍT, zâzâituri, s.n. Faptul de a zâzâi; bâzâit, zumzet. – V. zâzâi.

zbanghiu
ZBANGHÍU, -ÍE, zbanghii, adj. 1. (Despre ochi; p. ext. despre oameni) Sașiu. 2. (Despre oameni și despre manifestările lor) Neastâmpărat, flușturatic, zvăpăiat; aiurit. [Var.: spanchíu, -íe, șpanchíu, -íe adj.] – Cf. țig. b a n g o „răsucit, strâmbat, schilodit”.

zbant
ZBANȚ^1, zbanțuri, s.n. (Reg.) 1. Verigă, legătură de fier cu care se strâng laolaltă unele piese de la trăsură, de la car etc. 2. Petic la ghete. – Et. nec.

ZBANȚ^2, zbanțuri, s.n. (Reg.) Ventuză (2). – Cf. ucr. z b a n, z b a n j a.

zbat
ZBAT, zbaturi, s.n. Pală metalică sau din lemn, montată la periferia unei roți, care constituie propulsorul unei nave cu aburi destinate navigației pe ape interioare cu adâncime mică. – Din zbate (derivat regresiv).

zbate
ZBÁTE, zbat, vb. III. Refl. 1. (Despre ființe) A face mișcări bruște, violente sau convulsive (din cauza durerii sau pentru a scăpa de o strânsoare); a se zvârcoli; a se smuci. ♢ Expr. A se zbate ca peștele pe uscat (sau ca musca în pânza păianjenului), se zice despre cineva care se silește din toate puterile să scape dintr-un mare impas. A se zbate de moarte = a se zvârcoli foarte tare; a se lupta cu moartea, a trage să moară. ♦ Fig. A se chinui, a se zbuciuma, a suferi cumplit. ♦ (Despre părți ale corpului) A se mișca, a zvâcni, a palpita. ♦ A face tot ce-i stă în putință, a se strădui din răsputeri pentru a realiza ceva, pentru atingerea unui scop. 2. A se mișca cu putere încoace și încolo; a se învolbura, a se învârteji. 3. (Reg.) A se târgui, a se tocmi. ♦ Tranz. (Înv.) A reduce, a scădea din prețul unei mărfi prin târguială. – Lat. pop. exbattere (= battuere).

zbatere
ZBÁTERE, zbateri, s.f. Acțiunea de a se zbate și rezultatul ei; zvâcnire; zbucium; frământare, învolburare. – V. zbate.

zbantui
ZBĂNȚUÍ vb. IV. v. zbânțui.

zbant
ZBÂNȚ s.n. (Reg.) Joacă, zbenguire, hârjoană. – Din zbânțui (derivat regresiv).

zbantui
ZBÂNȚUÍ, zbấnțui, vb. IV. Refl. A se zbengui, a zburda, a fi neastâmpărat. [Var.: zbănțuí vb. IV] – Et. nec.

zbantuiala
ZBÂNȚUIÁLĂ, zbânțuieli, s.f. Zbânțuire. [Pr.: -țu-ia-] – Zbânțui + suf. -eală.

zbantuire
ZBÂNȚUÍRE, zbânțuiri, s.f. Acțiunea de a se zbânțui și rezultatul ei; zbenguială, zbânțuit^1, zbânțuitură. – V. zbânțui.

zbantuit
ZBÂNȚUÍT^1 s.n. Zbânțuire; zbenguială. – V. zbânțui.

ZBÂNȚUÍT^2, -Ă, zbânțuiți, -te, adj. Care se zbânțuie; neastâmpărat. – V. zbânțui.

zbantuitura
ZBÂNȚUITÚRĂ zbânțuituri, s.f. (Rar) Zbânțuire. [Pr.: -țu-i-] – Zbânțui + suf. -tură.

zbar
ZBÂR interj. Cuvânt care imită sunetul produs de zborul păsărilor sau al insectelor, de vibrația unei coarde, a unui motor etc. – Onomatopee.

zbarai
ZBÂRÂÍ, zbấrâi, vb. IV. Tranz. A zbârnâi; a bâzâi, a zumzăi. – Zbâr + suf. -âi.

zbaraitura
ZBÂRÂITÚRĂ, zbârâituri, s.f. Zbârnâit; zumzet, bâzâit. [Pr.: -râ-i-] – Zbârâi + suf. -tură.

zbarceala
ZBÂRCEÁLĂ, zbârceli, s.f. (Pop.) Zbârcitură. – Zbârci + suf. -eală.

zbarci
ZBÂRCÍ^1, zbârcesc, vb. IV. Refl. (Despre piele) A face zbârcituri; a se strânge în cute, a face riduri; a se încreți, a se rida. ♢ Expr. (Intranz.) A zbârci din nas = a strâmba din nas, v. strâmba. A zbârci sprâncenele = a se încrunta. ♦ (Rar) A se închirci, a se crispa. – Cf. bg. b ă r č a.

ZBẤRCI^2, zbârciuri, s.n. (Rar) Zbârcitură. – Din zbârci^1 (derivat regresiv).

zbarciog
ZBÂRCIÓG, zbârciogi, s.m. Nume dat mai multor specii de ciuperci comestibile, cu pălăria zbârcită, brună-negricioasă sau cenușie-roșcată (Morchella). ♢ Expr. Cu nasul zbârciog = manifestând neplăcere, dispreț etc. ♢ Compus: zbârciogi-grași = nume dat mai multor specii de ciuperci comestibile din pădurile de conifere, cu pălăria zbârcită, cărnoasă și umflată, brună-roșcată, negricioasă sau albă-gălbuie (Gyromitra). – Cf. scr. s m r c a k (după zbârci^1).

zbarcire
ZBÂRCÍRE, zbârciri, s.f. Faptul de a (se) zbârci^1; încrețire, ridare, cutare. – V. zbârci^1.

zbarcit
ZBÂRCÍT, -Ă, zbârciți, -te, adj. Care prezintă zbârcituri, cute, riduri; încrețit. – V. zbârci^1.

zbarcitura
ZBÂRCITÚRĂ, zbârcituri, s.f. Încrețitură (a pielii); zbârceală, rid, cută, creț. – Zbârci^1 + suf. -tură.

zbarli
ZBÂRLÍ, zbârlesc, vb. IV. 1. Refl. (Despre păr, blană, pene etc.; la pers. 3) A se ridica (sau a da impresia că se ridică) în sus (de spaimă, de mânie etc.); a se amesteca dezordonat, a se încâlci. ♢ Tranz. Vântul îi zbârlește părul. 2. Tranz. A răscoli; a agita (suprafața unei ape). 3. Refl. Fig. (Despre ființe) A se supăra, a se mânia, a se zborși. 4. Refl. Fig. (Despre vreme; la pers. 3) A se strica, a se înrăutăți. [Var.: zburlí vb. IV] – Et. nec.

zbarlire
ZBÂRLÍRE, zbârliri, s.f. Acțiunea de a (se) zbârli și rezultatul ei. [Var.: zburlíre s.f.] – V. zbârli.

zbarlit
ZBÂRLÍT, -Ă, zbârliți, -te, adj. 1. (Despre păr, pene, blană etc.) Aflat în neorânduială, ridicat în sus; ciufulit, încâlcit; (despre ființe) cu părul sau cu penele în dezordine, ciufulite. 2. Fig. (Despre oameni) Înfuriat, supărat; zborșit. [Var.: zburlít, -ă adj.] – V. zbârli.

zbarlog
ZBÂRLÓG adj. invar. (Rar) Zbârlit, țepos. – Et. nec. Cf. z b â r l i.

zbarn
ZBÂRN interj. Cuvânt care imită sunetul produs de zborul insectelor, de vibrația unei coarde etc. ♦ (Substantivat, n.) Zbârnâit. – Onomatopee.

zbarnai
ZBÂRNĂÍ vb. IV. v. zbârnâi.

zbarnai
ZBÂRNÂÍ, zbấrnâi, vb. IV. Intranz. 1. (La pers. 3) A produce un sunet asemănător cu bâzâitul insectelor, cu vibrarea unei coarde, a unui motor etc.; a bâzâi, a zumzăi. 2. (Despre vânt; la pers. 3) A șuiera, a vâjâi. 3. (Rar: despre oameni) A-și arăta nemulțumirea murmurând; a bombăni, a cârti. [Var.: zbârnăí vb. IV] – Zbârn + suf. -âi.

zbarnaiala
ZBÂRNÂIÁLĂ, zbârnâieli, s.f. Zbârnâire, zbârnâitură. – Zbârnâi + suf. -eală.

zbarnaire
ZBÂRNÂÍRE, zbârnâiri, s.f. Faptul de a zbârnâi; zbârnâitură, zbârnâială, zbârnâit; zgomotul produs de cineva sau de ceva care zbârnâie. – V. zbârnâi.

zbarnait
ZBÂRNÂÍT, zbârnâituri, s.n. Zbârnâire. – V. zbârnâi.

zbarnaitor
ZBÂRNÂITÓR, -OÁRE, (1) zbârnâitori, -oare, adj., (2, 3) zbârnâitori, s.f. 1. Adj. Care zbârnâie. ♦ Fig. Sensibil, delicat, vibrant. 2. S.f. Fâșie de hârtie fixată în partea de sus a zmeului, care zbârnâie în bătaia vântului. 3. S.f. Jucărie făcută dintr-o scândurică legată cu o sfoară și care, învârtită, produce un sunet specific. [Pr.: – nâ-i-] – Zbârnâi + suf. -tor.

zbarnaitura
ZBÂRNÂITÚRĂ, zbârnâituri, s.f. Zbârnâire, zbârnâială. [Pc.: -nâ-i-] – Zbârnâi + suf. -tură.

zbeg
ZBEG s.n. v. zbeng.

zbeng
ZBENG, zbenguri, s.n. Zburdălnicie, zbenguială, neastâmpăr. ♦ Fig. Cântec vesel, săltăreț. ♦ (Înv.) Gloată, mulțime în mișcare; învălmășeală. [Var.: zbeg s.n.] – Din scr. zbeg.

zbenghi
ZBENGHI s.n. v. benghi.

zbengui
ZBENGUÍ, zbéngui, vb. IV. Refl. A se juca sărind și alergând; a zburda. ♦ A se lua la harță; a se hârjoni. – Zbeng + suf. -ui.

zbenguiala
ZBENGUIÁLĂ, zbenguieli, s.f. Faptul de a se zbengui; zbenguire, zburdălnicie; zbânțuială, hârjoneală; zbenguit^1. – Zbengui + suf. -eală.

zbenguire
ZBENGUÍRE, zbenguiri, s.f. Acțiunea de a se zbengui și rezultatul ei; zbenguială. – V. zbengui.

zbenguit
ZBENGUÍT^1 s.n. Zbenguială; zburdălnicie, hărțuială, hârjoneală. – V. zbengui.

ZBENGUÍT^2, -Ă, zbenguiți, -te, adj. Zburdalnic; neastâmpărat. – V. zbengui.

zbenguitor
ZBENGUITÓR, -OÁRE, zbenguitori, -oare, adj. Care se zbenguie; zburdalnic, neastâmpărat. [Pr.: -gu-i-] – Zbengui + suf. -tor.

zbicer
ZBICÉR, zbiceri, s.m. Nume dat călușarului care pocnește din bici în timpul jocului. – Zbici^3 + suf. -ar.

zbici
ZBICÍ^1, zbicesc, vb. IV. Refl. și tranz. A (se) usca (la suprafață); a (se) zvânta. – Et. nec.

ZBICÍ^2, zbicesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) smuci pentru a (se) elibera dintr-o strânsoare. – Et. nec.

ZBICI^3 s.n. (Înv. și reg.) Bici. – Pref. s- + bici.

zbicire
ZBICÍRE, zbiciri, s.f. Faptul de a (se) zbici^1. – V. zbici^1.

zbicit
ZBICÍT, -Ă, zbiciți, -te, adj. Uscat, zvântat. – V. zbici^1.

zbiciui
ZBICIUÍ vb. IV. Tranz. (Reg.) A biciui. – Pref. s- + biciui.

zbiera
ZBIERÁ, zbier, vb. I. Intranz. 1. (Despre animale) A scoate zbierete. 2. (Despre oameni) A striga tare și strident; a țipa, a răcni. ♦ A plânge, a se tângui cu glas tare. – Probabil lat. *exbelare.

zbierat
ZBIERÁT s.n. Faptul de a zbiera. - V. zbiera.

zbierat
ZBIÉRĂT s.n. v. zbieret.

zbieratura
ZBIERĂTÚRĂ, zbierături, s.f. Zbieret, strigăt. – Zbiera + suf. -ătură.

zbieret
ZBIÉRET, zbierete, s.n. 1. Urlet specific pe care îl scoate un animal. 2. Strigăt puternic pe care îl scoate un om din cauza mâniei, a spaimei sau a unei dureri; țipăt. [Var.: zbiérăt s.n.] – Zbiera + suf. -et.

zbihui
ZBIHUÍ, zbihuiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A scutura, a zgâlțâi (pe cineva). – Et. nec.

zbihuiala
ZBIHUIÁLĂ, zbihuieli, s.f. (Reg.) Scuturătură, zgâlțâitură. – Zbihui + suf. -eală.

zbihuit
ZBIHUÍT, -Ă, zbihuiți, -te, adj. (Reg.) Scuturat, zgâlțâit. – V. zbihui.

zbilt
ZBILȚ, zbilțuri, s.n. 1. Laț de sârmă cu care hingherii prind câinii vagabonzi. 2. Unealtă formată dintr-un cârlig fixat de o coadă de lemn, cu care se trag afară din apă peștii mari. – Et. nec.

zbir
ZBIR, zbiri, s.m. Om aspru, crud, brutal. ♦ (Rar) Agent fiscal; zapciu. – Din fr. sbire, it. sbirro.

zblendui
ZBLENDUÍ, zblenduiesc, vb. IV. Tranz. (Reg.) A zgudui, a clătina. – Bleandă + suf. -ui (după zgudui).

zbor
ZBOR^1, zboruri, s.n. 1. Mod de planare și de mișcare în aer a unei păsări, a unei insecte, a unui obiect etc. cu ajutorul aripilor și a căror sustentație poate fi realizată fie cu consum de energie din interior (la păsări, avioane, elicoptere etc.) sau din exterior (la planoare, zmeie etc.), fie fără consum de energie sau prin mișcare balistică; p. ext. deplasarea în spațiu a unei rachete sau a unei astronave. ♢ Platformă de zbor = platformă pe un aerodrom sau pe puntea unui vapor portavion, de pe care decolează avioanele. ♢ Loc. adv. Din (sau în, într-un) zbor = a) în timpul zborului; b) în fugă, repede, iute; c) dintr-o dată; d) în treacăt. ♢ Expr. A-și lua zborul = a) a se înălța în aer; b) a începe să alerge repede; c) a pleca; a evada, a fugi; d) a se pierde, a dispărea; e) fig. (rar) a se dezvolta, a-și lua avânt. A trece în zbor = a trece foarte repede. ♦ Trecere rapidă prin aer a unui obiect aruncat sau purtat de vânt. 2. Fig. Mers iute, vijelios; viteză, goană, fugă. ♦ Avânt, elan. – Din zbura (derivat regresiv).

ZBOR^2, zboruri, s.n. (Înv. și reg.) Bâlci, târg anual, iarmaroc; p. ext. piață publică. – Din sl. sŭborŭ, bg. sbor.

zbornic
ZBÓRNIC, zbornice, s.n. (Înv.) 1. Culegere care cuprinde legende hagiografice, scrieri religioase, tâlcuri ale scripturii, lucrări literare diverse etc. 2. Codice manuscris alcătuit din texte variate copiate laolaltă. – Din bg. sbornik.

zborsi
ZBORȘÍ, zborșesc, vb. IV. 1. Refl. (Despre oameni) A lua o atitudine amenințătoare, a deveni furios; a se mânia, a se înfuria; a țipa, a se răsti la cineva. 2. Tranz. (Despre păsări, animale) A-și înfoia, a-și zbârli penele, părul. ♦ A ciufuli părul unei persoane. 3. Refl. (Despre unele alimente) A începe să fermenteze, să se altereze, căpătând un aspect și un gust neplăcut, specific; a se acri, a se strica. Smântâna s-a zborșit. ♦ Fig. (Fam.) A se da peste cap, a se strica. Planul de excursie s-a zborșit. – Et. nec. Cf. b o r ș i.

zborsire
ZBORȘÍRE, zborșiri, s.f. Acțiunea de a (se) zborși și rezultatul ei. – V. zborși.

zborsit
ZBORȘÍT, -Ă, zborșiți, -te, adj. 1. (Despre oameni) Înfuriat, înverșunat; furios, mânios. 2. (Despre păr, pene) Zbârlit, ciufulit. 3. (Despre unele alimente) Alterat, acrit. – V. zborși.

zbranca
ZBRÁNCA s.f. art. (Reg.; în expr.) A face zbranca = a da iureș, distrugând, nimicind. A da zbranca = a izgoni pe cineva, a-l lăsa pe drumuri. – Et. nec.

zbrehud
ZBREHÚD, -Ă adj. v. zbrehui.

zbrehui
ZBREHÚI, -IE, zbrehui, adj. (Reg. și fam.) Nebunatic, zvăpăiat; ușuratic. [Var.: zbrehúd, -ă adj.] – Et. nec.

zbucium
ZBÚCIUM, (rar) zbuciume, s.n. 1. Stare de neliniște sufletească; frământare, zbuciumare, neastâmpăr. 2. Mișcare grăbită, agitată și zgomotoasă; agitație, tumult, învălmășeală. – Din zbuciuma (derivat regresiv).

zbuciuma
ZBUCIUMÁ, zbúcium, vb. I. 1. Refl. A se frământa sufletește; a se chinui. 2. Refl. și tranz. A (se) mișca cu neastâmpăr; a (se) agita cu violență. – Probabil din buciuma.

zbuciumare
ZBUCIUMÁRE, zbuciumări, s.f. Faptul de a (se) zbuciuma; frământare, chin, necaz; agitație, alergătură; zvârcolire, zbatere. – V. zbuciuma.

zbuciumat
ZBUCIUMÁT, -Ă, zbuciumați, -te, adj. 1. Frământat, tulburat; neliniștit, îngrijorat. 2. Agitat; tumultuos. – V. zbuciuma.

zbuciumator
ZBUCIUMĂTÓR, -OÁRE, zbuciumători, -oare, adj. (Rar) Care (se) zbuciumă; zguduitor, chinuitor. – Zbuciuma + suf. -ător.

zbucni
ZBUCNÍ vb. IV. v. izbucni.

zbughi
ZBUGHI^1 interj. Cuvânt care indică o săritură peste un obstacol sau fuga bruscă și neașteptată dintr-un loc. [Var.: zbúghia interj.] – Et. nec.

ZBUGHÍ^2, zbughesc, vb. IV. Tranz. (În expr.) A o zbughi = a o lua deodată la fugă; a o șterge. (La imper.; cu valoare de interj.) Zbughi-o, băiete = hai repede, șterge-o. – Din zbughi^1.

zbughia
ZBÚGHIA interj. v. zbughi^1.

zbughire
ZBUGHÍRE, zbughiri, s.f. Acțiunea de a zbughi și rezultatul ei. – V. zbughi.

zbura
ZBURÁ, zbor, vb. I. 1. Intranz. (Despre păsări și insecte) A plana și a se mișca în aer cu ajutorul aripilor. ♦ A pleca în zbor, a-și lua zborul. ♦ (Despre lucruri) A pluti în aer (purtat de vânt); a trece prin aer cu viteză (fiind zvârlit sau lansat cu putere). 2. Intranz. (Despre aparate de zbor) A se ridica și a se menține în văzduh, a se deplasa pe calea aerului; (despre oameni) a călători cu un astfel de aparat. 3. Intranz. Fig. A merge foarte repede, a alerga, a goni. ♦ (Despre oameni) A străbate spații mari cu repeziciune; a se repezi până undeva. ♦ (Despre timp) A trece, a se scurge repede. ♦ (Despre gânduri, idei) A se succeda cu repeziciune. 4. Tranz. Fig. A smulge de la locul său, a prăvăli, a răsturna. ♢ Expr. A zbura cuiva capul = a decapita pe cineva; a-l omorî. A-și zbura creierii = a se sinucide prin împușcare. (Fam.) A zbura (sau a face să zboare) pe cineva de undeva = a da pe cineva afară de undeva, dintr-un post; a-l concedia. (Intranz.) A zbura de undeva = a fi forțat să părăsească un loc (în special un post, o slujbă). ♦ Intranz. (Rar) A cădea, a se prăbuși, a se prăvăli. 5. Tranz. (Pop.; în expr.) A zbura laptele = a pune puțin lapte acru în lapte dulce fierbinte ca să se aleagă brânza. – Lat. *exvŏlāre.

zburare
ZBURÁRE, zburări, s.f. (Rar) Acțiunea de a zbura și rezultatul ei; zbor^1. – V. zbura.

zburat
ZBURÁT, -Ă, zburați, -te, adj. 1. Împrăștiat, risipit, spulberat (de vânt). 2. Fig. (Rar; despre timp) Care s-a dus, a trecut. 3. (Pop.; în sintagma) Brânză zburată = brânză făcută din lapte fiert, la care se adaugă zer, cheag sau cuib de lapte acru. V. zbura.

zburatic
ZBURÁTIC, -Ă, zburatici, -ce, adj. (Pop.) 1. Iute la fugă; sprinten, ager. 2. Fig. Ușuratic, nestatornic. – Zbura + suf. -atic.

zburataci
ZBURĂTĂCÍ, zburătăcesc, vb. IV. 1. Tranz. A arunca cu ceva (într-o pasăre, într-un pom etc.); a zburătui (1). 2. Intranz. și refl. (Despre stoluri de păsări) A se risipi bătând din aripi și înălțându-se de la pământ; a face zboruri scurte, aproape de pământ. ♦ Tranz. A face să se împrăștie; a spulbera. Vântul zburătăcește frunzele. 3. Intranz. și refl. (Despre pui; p. ext. despre copii) A se dezvolta, a crește; a căpăta independență; a se răzleți. ♦ Tranz. Fig. A ajuta pe cineva să-și facă un rost în viață. – Din zbura.

zburatacire
ZBURĂTĂCÍRE, zburătăciri, s.f. Acțiunea de a (se) zburătăci și rezultatul ei. – V. zburătăci.

zburatacit
ZBURĂTĂCÍT, -Ă, zburătăciți, -te, adj. (Regional; despre pui; p. ext. despre copii) Crescut mare; mărișor. – V. zburătăci.

zburataire
ZBURĂTĂÍRE s.f. v. zburătuire.

zburator
ZBURĂTÓR, -OÁRE, zburători, -oare, adj., s.m., s.f. I. Adj. 1. Care zboară; care poate să zboare. ♦ Pentru zbor, de zburat. Aripi zburătoare. 2. Care plutește în aer (purtat de vânt). II. S.m. 1. Aviator. 2. (În mitologia populară) Ființă fantastică închipuită ca un spirit rău care chinuiește noaptea în somn fetele și femeile; (în literatura romantică) personificarea dorului de bărbatul iubit, întruchiparea idealizată a iubitului. 3. Numele uneia dintre pânzele catargului; verga care susține această pânză. III. S.f. 1. Pasăre; animal (care zboară). 2. Plantă erbacee cu tulpina înaltă, cu florile roșii-purpurii, cu fructele în formă de capsule cu numeroase semințe prevăzute cu peri mătăsoși, folosită în medicina populară (Epitobium angustifolium). – Zbura + suf. -ător.

zburatori
ZBURĂTORÍ vb. IV. v. zburături.

zburatui
ZBURĂTUÍ, zburătuiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) 1. A zburătăci (1). 2. A reteza dintr-o lovitură, făcând să cadă, să se prăbușească. – Din zbura.

zburatuire
ZBURĂTUÍRE, zburătuiri, s.f. (Rar) Acțiunea de a zburătui și rezultatul ei. [Var.: zburătăíre s.f.] – V. zburătui.

zburatura
ZBURĂTÚRĂ, zburături, s.f. 1. Bucată scurtă de lemn cu care se aruncă într-un pom sau după o pasăre; scurtătură. ♦ Așchie, țandără. ♦ (Înv.) Sfărâmătură de plumb sau de fier cu care se încărcau armele de foc. 2. Mișcare de aruncare; distanță până la care ajunge un lucru aruncat. Departe ca la o zburătură de praștie. – Zbura + suf. -ătură.

zburaturi
ZBURĂTURÍ, zburăturesc, vb. IV. 1. Intranz. (Rar) A străbate aerul; a zbura. 2. Tranz. și intranz. (Pop.) A zburătăci (1). [Var.: zburătorí vb. IV] – Din zburătură.

zburda
ZBURDÁ, zburd, vb. I. Intranz. A sălta, a alerga sprinten încoace și încolo; a se zbengui, a se juca cu voioșie; a se ține de nebunii, a se arăta lipsit de seriozitate. ♢ Expr. A-i zburda (cuiva) inima = a fi foarte vesel; a avea chef de petreceri. – Et. nec.

zburdalnic
ZBURDÁLNIC, -Ă, zburdalnici, -ce, adj. (Despre animale) Care zburdă; (despre oameni) zglobiu, neastâmpărat, vioi, nebunatic; p. ext. ușuratic. ♦ Fig. (Despre stări sufletești sau manifestări ale omului) Plin de avânt, de voioșie, de vioiciune; avântat. – Zburda + suf. -alnic.

zburdare
ZBURDÁRE, zburdări, s.f. Acțiunea de a zburda și rezultatul ei; fig. avânt. – V. zburda.

zburdatic
ZBURDÁTIC, -Ă, zburdatici, -ce, adj. (Rar) Zburdalnic. – Zburda + suf. -atic.

zburda
ZBÚRDĂ s.f. Zburdare; joacă voioasă; zbenguială, neastâmpăr. – Din zburda (derivat regresiv).

zburdaciune
ZBURDĂCIÚNE, zburdăciuni, s.f. Zburdălnicie, vioiciune, neastâmpăr. – Zburda + suf. -ăciune.

zburdalnicie
ZBURDĂLNICÍE, zburdălnicii, s.f. Însușirea de a fi zburdalnic; vioiciune, neastâmpăr, voioșie. ♦ Manifestare, faptă a celui zburdalnic; joc, petrecere; nebunie. – Zburdalnic + suf. -ie.

zburdator
ZBURDĂTÓR, -OÁRE, zburdători, -oare, adj. (Rar) Zburdalnic, zglobiu, neastâmpărat. – Zburda + suf. -ător.

zburdatura
ZBURDĂTÚRĂ, zburdături, s.f. (Reg.) Salt, săritură. – Zburda + suf. -ătură.

zburis
ZBURÍȘ adv. (Neobișnuit) Ca în zbor; repede. – Zbura + suf. -iș.

zburli
ZBURLÍ vb. IV. v. zbârli.

zburlire
ZBURLÍRE s.f. v. zbârlire.

zburlit
ZBURLÍT, -Ă, adj. v. zbârlit.

zdelca
ZDÉLCĂ, zdelci, s.f. (Înv. și reg.) Contract, act (de vânzare); p. gener. orice chitanță sau act oficial. – Din rus. sdelka.

zdragon
ZDRAGÓN s.m. v. zdrahon.

zdrahon
ZDRAHÓN, zdrahoni, s.m. (Pop. și fam.) Om zdravăn, bine legat, voinic. [Var.: zdragón s.m.] – Et. nec.

zdranc
ZDRANC interj. v. zdrang.

zdranca
ZDRÁNCA interj. v. zdrang.

zdrang
ZDRANG interj. Cuvânt care imită zgomotul produs de ciocnirea sau de căderea obiectelor de metal, de spargerea obiectelor de sticlă etc.; foflenchi. [Var.: zdránc, zdránca interj.] – Onomatopee.

zdravan
ZDRÁVĂN, -Ă, zdraveni, -e, adj. 1. Voinic, puternic, vânjos, viguros. ♦ (Adverbial) Cu putere, tare; voinicește. 2. Sănătos, teafăr, întreg, neatins, nevătămat (la trup sau la minte). 3. Mare, tare, solid. Un par zdravăn. ♦ (Adverbial) Din plin, mult. Mănâncă zdravăn. – Din sl. sŭdravĩnŭ.

zdrancani
ZDRĂNCĂNÍ vb. IV. v. zdrăngăni.

zdrancanit
ZDRĂNCĂNÍT s.n. v. zdrăngănit.

zdranganel
ZDRĂNGĂNÉL zdrăngănei, s.m. (Reg.) Clopoțel mic și rotund; zurgălău. [Var.: zdrângănél s.m.] – Contaminare între zdrăngăni și clopoțel.

zdrangani
ZDRĂNGĂNÍ, zdrăngănesc, vb. IV. 1. Intranz. (Despre sticlă și metale sau despre obiecte făcute din aceste materiale) A produce un sunet caracteristic când se ciocnește de ceva sau este lovit cu ceva. ♢ Tranz. Zdrăngănește cheile. 2. Tranz. A face să vibreze coardele unui instrument muzical; (depr.) a cânta fără pricepere la un instrument muzical cu coarde. [Prez. ind. și: zdrắngăn. – Var.: zdrăncăní vb. IV] – Zdrang + suf. -ăni.

zdranganire
ZDRĂNGĂNÍRE, zdrăngăniri, s.f. Acțiunea de a zdrăngăni și rezultatul ei. – V. zdrăngăni.

zdranganit
ZDRĂNGĂNÍT s.n. Faptul de a zdrăngăni; cântec executat fără pricepere la un instrument muzical cu coarde; zdrăngănitură. [Var.: zdrăncănít s.n.] – V. zdrăngăni.

zdranganitura
ZDRĂNGĂNITÚRĂ, zdrăngănituri, s.f. Zdrăngănit. – Zdrăngăni + suf. -tură.

zdranganel
ZDRÂNGĂNÉL s.m. v. zdrăngănel.

zdreanta
ZDREÁNȚĂ, zdrențe, s.f. 1. Bucată ruptă, sfâșiată dintr-o pânză sau dintr-un obiect de pânză; haină, rufă sau pânză veche, ruptă. ♦ Fig. (Fam.) Om de nimic; lepădătură, secătură. 2. (La pl.) Un fel de aluat subțire făcut din făină și ouă, care se fierbe în supă în bucățele mici. [Var.: treánță s.f.] – Cf. sl. s ŭ d r a n ŭ.

zdreli
ZDRELÍ, zdrelesc, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) răni ușor prin jupuirea pielii; a (se) juli. – Et. nec.

zdrelire
ZDRELÍRE, zdreliri, s.f. Acțiunea de a (se) zdreli și rezultatul ei. – V. zdreli.

zdrelit
ZDRELÍT, -Ă, zdreliți, -te, adj. Cu pielea jupuită; rănit prin julire. ♦ Zdrobit, sfărâmat. – V. zdreli.

zdrelitura
ZDRELITÚRĂ, zdrelituri, s.f. Rană produsă prin zdrelire; zgârietură, julitură. – Zdreli + suf. -tură.

zdrentaros
ZDRENȚĂRÓS, -OASĂ, zdrențăroși, -oase, adj. (Despre îmbrăcăminte) Prefăcut în zdrențe; rupt, zdrențuit; zdrențos. ♦ (Despre oameni, adesea substantivat) îmbrăcat în zdrențe, cu haine foarte uzate; flenduros. [Var.: zdrențurós, -oásă, stremțurós, -oásă, strențurós, -oásă, trențărós, -oásă adj.] – Zdreanță + suf. -ăros.

zdrentos
ZDRENȚÓS, -OÁSĂ, zdrențoși, -oase, adj. Zdrențăros. [Var.: stremțós, -oásă adj.] – Zdreanță + suf. -os.

zdrentui
ZDRENȚUÍ, zdrențuiesc, vb. IV. Refl. (Despre obiecte de pânză, stofă etc.) A se rupe, a se sfâșia; a se preface în zdrențe. ♢ Tranz. I-a zdrențuit haina. [Var.: trențuí vb. IV] – Zdreanță + suf. -ui.

zdrentuit
ZDRENȚUÍT, -Ă, zdrențuiți, -te, adj. 1. (Despre îmbrăcăminte) Prefăcut în zdrențe; rupt, sfâșiat. 2. (Despre oameni) îmbrăcat în zdrențe; zdrențăros. – V. zdrențui.

zdrenturos
ZDRENȚURÓS, -OÁSĂ adj. v. zdrențăros.

zdroaba
ZDROÁBĂ, zdroabe, s.f. (Reg.) Oboseală; trudă; agitație, zbucium. – Din zdrobi (derivat regresiv).

zdrobeala
ZDROBEÁLĂ, zdrobeli, s.f. Zdrobire. – Zdrobi + suf. -eală.

zdrobi
ZDROBÍ, zdrobesc, vb. IV. 1. Tranz. A strivi, a sfărâma. ♦ A nimici, a distruge. ♦ Fig. A mâhni, a supăra, a distruge sufletește. ♦ Refl. A se destrăma, a pieri. 2. Refl. Fig. (Reg.; despre oameni) A se strădui din toate puterile, a se frământa, a se agita; a se zbuciuma. – Din sl. sŭdrobiti.

zdrobire
ZDROBÍRE, zdrobiri, s.f. Acțiunea de a (se) zdrobi și rezultatul ei; sfărâmare, strivire; nimicire, distrugere. ♦ Fig. Mâhnire, supărare cumplită. – V. zdrobi.

zdrobit
ZDROBÍT, -Ă, zdrobiți, -te, adj. Strivit, sfărâmat; distrus, nimicit, învins. ♦ Fig. Copleșit de durere, demoralizat. ♦ Fig. Foarte obosit, sleit de puteri, extenuat. V. zdrobi.

zdrobitor
ZDROBITÓR, -OÁRE, zdrobitori, -oare, adj., s.f., s.n. I. Adj. 1. Care zdrobește. ♦ Fig. Copleșitor, istovitor. 2. Fig. Care înlătură orice îndoială; hotărâtor. Argument zdrobitor. II. 1. S.f. Mașină folosită pentru mărunțirea sau separarea prin strivire, rupere, smulgere etc. a unor materiale textile, a unor fructe, legume, semințe etc. 2. S.n. Spec. (Reg.) Meliță. – Zdrobi + suf. -tor.

zdrobitura
ZDROBITÚRĂ, zdrobituri, s.f. (Rar) Sfărâmătură, strivitură; rană produsă prin zdrobire. – Zdrobi + suf. -tură.

zdronc
ZDRONC interj. Cuvânt care redă zgomotul produs de izbirea, ciocnirea sau căderea unor obiecte de metal. [Var.: zdrónca interj.] – Onomatopee.

zdronca
ZDRÓNCA interj. v. zdronc.

zdroncani
ZDRONCĂNÍ, zdroncănesc, vb. IV. Intranz. (Despre vehicule) A face un zgomot caracteristic (din cauza zdruncinăturilor). – Zdronc + suf. -ăni.

zdrosi
ZDROȘÍ, zdroșesc, vb. IV. Tranz. (Pop.) A sfărâma, a strivi, a zdrobi. [Var.: zdruși vb. IV] – Et. nec.

zdrumica
ZDRUMICÁ, zdrúmic, vb. I. Tranz. (Pop.) A face bucățele, a sfărâma, a zdrobi. ♦ Fig. A nimici, a distruge. – Contaminare între dumica și zdrobi.

zdrumicare
ZDRUMICÁRE, zdrumicări, s.f. (Pop.) Acțiunea de a zdrumica și rezultatul ei; sfărâmare, zdrobire; nimicire. – V. zdrumica.

zdrumicat
ZDRUMICÁT, -Ă, zdrumicați, -te, adj. (Pop.) Făcut bucățele, sfărâmat, zdrobit. – V. zdrumica.

zdrumicatura
ZDRUMICĂTÚRĂ, zdrumicături, s.f. (Pop.) Sfărâmătură. – Zdrumica + suf. -ătură.

zdruncen
ZDRÚNCEN s.n. v. zdruncin.

zdruncin
ZDRÚNCIN s.n. 1. Zdruncinătură. ♦ Fig. Efort, strădanie. 2. Fig. Tulburare, zbucium, frământare. [Var.: zdrúncen s.n.] – Din zdruncina (derivat regresiv).

zdruncina
ZDRUNCINÁ, zdrúncin, vb. I. Tranz. 1. A scutura tare, a zgâlțâi, a zgudui; a clătina; a hurduca. 2. Fig. A clătina din temelii o concepție, o convingere etc.; a slăbi, a submina, a șubrezi. – Et. nec.

zdruncinare
ZDRUNCINÁRE, zdruncinări, s.f. Acțiunea de a zdruncina și rezultatul ei. – V. zdruncina.

zdruncinat
ZDRUNCINÁT, -Ă, zdruncinați, -te, adj. 1. Zguduit, clătinat. hurducat. ♦ Zdrobit, strivit. ♦ Șubrezit, slăbit. 2. Fig. Tulburat sufletește. – V. zdruncina.

zdruncinator
ZDRUNCINĂTÓR, -OÁRE, zdruncinători, -oare, adj. Care zdruncină, care hurducă. – Zdruncina + suf. -ător.

zdruncinatura
ZDRUNCINĂTÚRĂ, zdruncinături, s.f. 1. Scuturătură, zguduire; zguduitură, hurducătură. 2. Fig. Dezechilibru, tulburare. – Zdruncina + suf. -ătură.

zdrusi
ZDRUȘÍ, vb. IV. v. zdroși.

zdup
ZDUP interj., s.n. 1. Interj. Cuvânt care imită zgomotul unei căderi precipitate sau al unor pași grei, apăsați. 2. S.n. (Fam.) Închisoare. – Onomatopee.

zdupai
ZDUPĂÍ, zdúpăi, vb. IV. Intranz. (Reg.) A călca greu, cu zgomot; a tropăi. – Zdup + suf. -ăi.

zdupaiala
ZDUPĂIÁLĂ, zdupăieli, s.f. (Reg.) Faptul de a zdupăi. – Zdupăi + suf. -eală.

zea
ZEA, zele, s.f. V. za^2.

zeama
ZEÁMĂ, zemuri, [Pl. și: zemi] s.f. 1. Fiertură de carne sau de legume, constituind un fel de mâncare; partea lichidă a bucatelor, apa în care fierb. ♢ Expr. A mânca singur bucatele și a lăsa altora zeama = a trage singur tot folosul, lăsând altora foarte puțin sau nimic. A nu fi de nici o zeamă se spune despre cineva pe care nu se poate pune nici un temei. Zeamă lungă = a) mâncare neconsistentă, făcută cu prea multă apă, pentru a ajunge la multe persoane; b) vorbărie lungă, lipsită de interes; p. ext. persoană care vorbește mult și fără nici o noimă. Tot de-o zeamă = deopotrivă. Zeamă de clopot (sau de hârleț) = moartea. Zeamă de vorbe = vorbărie deșartă; vorbe goale. ♦ Zeamă de varză = lichid acrișor în care s-a murat varza; moare. 2. Lichid pe care îl conțin celulele și țesuturile organismelor vegetale; suc de fructe sau de plante. ♢ Zeamă de prune = țuică. 3. Nume generic pentru diverse lichide. ♢ Ou cu zeamă = ou fiert puțin, cu albușul necoagulat. ♦ (Rar) Sânge. 4. (Chim.; în sintagma) Zeamă bordeleză = suspensie de culoare albastră de sulfat bazic de cupru în apă, întrebuințată ca fungicid. [Var.: zámă s.f.] – Lat. zema.

zeamil
ZEAMÍL s.n. Produs alimentar dietetic, ușor asimilabil de organism, obținut prin tratarea amidonului din porumb cu hidroxid de sodiu. [Pr.: ze-a-] – Denumire comercială.

zebereala
ZEBEREÁLĂ, zebereli, s.f. (înv.) Sechestrare, sechestru. – Zeberi + suf. -eală.

zeberi
ZEBERÍ, zeberesc, vb. IV. Tranz. (înv.) A sechestra, a lua cu forța; a confisca. – Et. nec.

zebrat
ZEBRÁT, -Ă, zebrați, -te, adj. (Rar) Vărgat, cu dungi, ca blana zebrei. – Din fr. zébré.

zebra
ZÉBRĂ, zebre, s.f. Nume generic dat speciilor de cai sălbatici africani cu blana vărgată cu benzi alternative, deschise și închise; animal care face parte din aceste specii. ♦ Marcaj de traversare a străzii pentru pietoni, constând din dungi paralele albe sau galbene. – Din fr. zèbre.

zebrea
ZEBREÁ s.f. v. zăbrea.

zebu
ZÉBU s.m. Animal mamifer domesticit din țările tropicale, asemanător cu boul, caracterizat printr-o cocoașă de grăsime pe greabăn (Bos indicus). [Acc. și: zebú] – Din fr. zébu.

zece
ZÉCE, zeci, num. card. 1. Număr care are în numărătoare locul între nouă și unsprezece și care se indică prin cifra 10 sau X. ♢ (Adjectival) Are zece elevi. (La pl., arată o cantitate mare nedeterminată) Zeci de oameni. ♢ Expr. A avea zece vieți, se spune când cineva scapă cu viață din situații primejdioase. A asculta cu zece urechi = a asculta foarte atent. ♢ (Substantivat) Scrie un zece pe tablă. ♢ (Cu valoare de num. ord.) Etajul zece. ♢ (Intră în componența num. adverbial) De zece ori. ♢ (Precedat de „câte”, intră în componența num. distributiv) Plecau câte zece. 2. (Intră în compunerea numeralelor cardinale compuse de la unsprezece până la nouăsprezece) Cincisprezece. ♦ (Intră în compunerea numeralelor cardinale compuse de la douăzeci până la nouăzeci și nouă) Patruzeci și trei. – Lat. decem.

zecelea
ZÉCELEA, ZÉCEA num. ord. (Precedat de art. „al”, „a”; de obicei adjectival) Care se află între al nouălea și al unsprezecelea. – Zece + le + a.

zecer
ZECÉR, zeceri, s.m. (Reg.) Zece; cifră, carte de joc, ban etc. având această valoare. – Zece + suf. -ar.

zeche
ZÉCHE s.f. v. zeghe.

zecica
ZECÍCĂ s.f. (Fam.) Carte de joc având pe ea zece puncte. – Zece + suf. -ică.

zecimal
ZECIMÁL, -Ă, zecimali, -e, adj., s.f. 1. Adj. (Mat.) Care se bazează pe rapoarte ale numărului zece și ale puterilor lui; decimal; ♢ Număr zecimal = număr a cărui parte fracționară este exprimată printr-o fracție zecimală. Fracție zecimală = fracție al cărei numitor este egal cu o putere întreagă și pozitivă a numărului zece. Logaritm zecimal = logaritmul unui număr în sistemul cu baza zece. Sistem zecimal = sistem de unități de măsură în care multiplii și submultiplii unităților principale au valori egale cu puteri întregi, pozitive sau negative, ale numărului zece. Balanță zecimală sau cântar zecimal = balanță cu brațe inegale, care permite echilibrarea greutăților de măsură cu greutăți etalonate de zece ori mai mici. Clasificare zecimală = sistem de clasificare a cărților în biblioteci după conținut, folosind pentru notare cifre și având la bază împărțirea cunoștințelor omenești în zece clase, fiecare clasă împărțindu-se în zece diviziuni, iar acestea, la rândul lor, în zece subdiviziuni etc. 2. S.f. Fiecare dintre cifrele scrise la dreapta virgulei unui număr zecimal. – Din decimal (după zece).

zecime
ZECÍME, zecimi, s.f. 1. A zecea parte dintr-un întreg împărțit în părți egale. ♦ Prima cifră din dreapta virgulei la numerele zecimale. 2. (În sistemul fiscal din trecut) A zecea parte, care revenea județului sau comunei, din impozitul plătit de cetățeni statului. – Zece + suf. -ime.

zeciui
ZECIUÍ, zeciuiesc, vb. IV. Tranz. (Înv.) 1. A lua a zecea parte din produsele cuiva; a dijmui. ♦ (Fam.) A-și însuși o parte din bunurile cuiva; a fura. 2. (Despre boli, calamități naturale etc.) A face multe victime; a decima. – Zece + suf. -ui.

zeciuiala
ZECIUIÁLĂ, zeciuieli, s.f. (înv.) Dare anuală reprezentând a zecea parte din recolta de cereale, de vite etc.; dijmă. ♦ A zecea parte din produsele obținute (prin muncă), care se predă cuiva (sau pe care o revendică sau o ia cu forța cineva) ca răsplată, salariu, uium etc. [Pr.: -ciu-ia-] – Zeciui + suf. -eală.

zeciuire
ZECIUÍRE, zeciuiri, s.f. (Înv.) Acțiunea de a zeciui și rezultatul ei; zeciuit^1; dijmuire. – V. zeciui.

zeciuit
ZECIUÍT^1, zeciuituri, s.n. (Înv.) Zeciuire. – V. zeciui.

ZECIUÍT^2, -Ă, zeciuiți, -te, adj. (Înv.) Din care s-a plătit zeciuială; dijmuit. – V. zeciui.

zefir
ZEFÍR, (1) zefiri, s.m., (2) zefiruri, s.n. 1. Vânt lin, călduț, care suflă primăvara dinspre apus; p. gener. vânt cald, plăcut; adiere. 2. S.n. Țesătură ușoară de bumbac mercerizat, de o singură culoare sau cu dungi colorate, din care se confecționează obiecte de lenjerie; (la pl.) diverse sorturi din această țesătură. – Din fr. zéphyr, lat. zephyrus.

zeflemea
ZEFLEMEÁ, zeflemele, s.f. Ironie ușoară, luare în râs, glumă batjocoritoare. ♢ Expr. A lua în zeflemea = a-și bate joc de cineva, a lua în râs. – Din tc. zevklenmek.

zeflemisi
ZEFLEMISÍ, zeflemisesc, vb. IV. Tranz. A lua în râs, a ironiza (pe cineva sau ceva); a lua peste picior (pe cineva); a batjocori. – Zeflemea + suf. -isi.

zeflemisire
ZEFLEMISÍRE, zeflemisiri, s.f. Acțiunea de a zeflemisi și rezultatul ei; ironizare. – V. zeflemisi.

zeflemism
ZEFLEMÍSM s.n. (Rar) Înclinare, atitudine, dispoziție de a lua totul în zeflemea. – Zeflemea + suf. -ism.

zeflemist
ZEFLEMÍST, -Ă, zeflemiști, -ste, adj. (Adesea substantivat) Ironic, batjocoritor, zeflemitor. – Zeflemea + suf. -ist.

zeflemitor
ZEFLEMITÓR, -OÁRE, zeflemitori, -oare, adj. (Rar) Care ironizează; zeflemist. – Zeflemea + suf. -itor.

zefliu
ZEFLÍU, -ÍE, zeflii, adj. (Turcism înv.) Vesel, glumeț. – Din tc. zevkli.

zeghe
ZÉGHE, zeghi, s.f. 1. Haină țărănească lungă, împodobită uneori cu găitane negre, care se poartă în ținuturile muntoase. ♦ Haină facută din piele de oaie, cu care se îmbracă ciobanii; șubă. 2. Postav gros din care se fac unele haine țărănești; dimie. [Var.: zéche s.f.] – Et. nec.

zegras
ZÉGRAS s.n. Iarbă-de-mare – Din germ. Seegras.

zeie
ZÉIE, zeie, s.f. (Rar) Zeiță. [Pr.: ze-ie] – Din zeu.

zeiesc
ZEIÉSC, -IÁSCĂ, zeiești, adj. (Rar) De zeu. [Pr.: ze-iesc] – Zeu + suf. -esc.

zeifica
ZEIFICÁ, zeífic, vb. I. Tranz. A deifica. [Pr.: ze-i-] – Din zeu (după deifica).

zeificare
ZEIFICÁRE, zeificări, s.f. Acțiunea de a zeifica; deificare. [Pr.: ze-i-] – V. zeifica.

zeificat
ZEIFICÁT, -Ă, zeificați, -te, adj. (Despre obiecte, ființe) Căruia i s-a atribuit putere divină. [Pr.: ze-i-] – V. zeifica.

zeina
ZEÍNĂ, zeine, s.f. Proteină care se extrage din boabele de porumb. – Din fr. zéine.

zeitate
ZEITÁTE, zeități, s.f. Divinitate păgână; zeu, zeiță.[Pr.: ze-i-] – Din zeu (după divinitate).

zeita
ZEÍȚĂ, zeițe, s.f. Divinitate păgână feminină. ♦ Epitet dat femeii adorate. – Zeu + suf. -iță.

zel
ZEL s.n. Râvnă, sârguință, ardoare. ♢ Expr Exces de zel = exagerare inutilă în îndeplinirea unei acțiuni, sârguință exagerată. – Din fr. zèle, lat. zelus.

zelar
ZELÁR, zelare, s.n. (Rar) Zale, platoșă. – Za^2 + suf. -ar.

zelator
ZELATÓR, -OÁRE, zelatori, -oare, s.m. și f. (Livr.) Persoană zeloasă. – Din fr. zélateur.

zelos
ZELÓS, -OÁSĂ, zeloși, -oase, adj. Plin de zel, de râvnă, de ardoare. – Zel + suf. -os.

zemnic
ZÉMNIC, zemnice, s.n. (Reg.) Pivniță, beci; bordei săpat în pământ, servind la conservarea bucatelor. – Din bg. zemnik.

zemos
ZEMÓS, -OÁSĂ, zemoși, -oase, adj. (Despre fructe, plante) Care are suc mult; suculent; (despre mâncăruri gătite) care are zeamă multă, sos mult. ♦ (Substantivat, m.) Pepene galben. – Zeamă + suf. -os.

zemosi
ZEMOȘÍ, pers. 3 zemoșește, vb. IV. Refl. (Reg.) A deveni zemos. – Din zemos.

zemosire
ZEMOȘÍRE, zemoșiri, s.f. Acțiunea de a se zemoși și rezultatul ei. – V. zemoși.

zemui
ZEMUÍ, pers. 3 zemuiește, vb. IV. Intranz. A lăsa zeamă, a musti; a face să iasă la suprafață, să se scurgă lichidul din interior. ♦ Refl. A se zemoși. – Zeamă + suf. -ui.

zenana
ZENANÁ, zenanale, s.f. Țesătură cu urzeală de mătase și băteală de bumbac sau de vigonie, pe o parte lucioasă și pe cealaltă scămoșată, utilizată la confecționarea unor obiecte de îmbrăcăminte pentru femei. [Var.: zananá s.f.] – Din fr. zénana.

zencuire
ZENCUÍRE, zencuiri, s.f. Operație din procesul de tăbăcire vegetală care constă în menținerea pieilor așezate în straturi orizontale în bazine de beton umplute cu zemuri tratate cu tananți, mai concentrate decât cele folosite la pretăbăcire. – Et. nec.

zenda
ZÉNDĂ s.f. Limba vechilor perși, în care sunt scrise textele din „Avesta” – Din fr. zend.

zenit
ZENÍT s.n. Punct de intersecție al verticalei locului cu sfera cerească situat deasupra capului observatorului și opus nadirului; amiază. ♦ Fig. Culme, apogeu, înălțime. – Din fr. zénith.

zenital
ZENITÁL, -Ă, zenitali, -e, adj. Care aparține zenitului, privitor la zenit. ♢ Distanță zenitală = coordonată orizontală egală cu unghiul complementar înălțimii unui astru deasupra orizontului. – Din fr. zénithal.

zeolit
ZEOLÍT, zeoliți, s.m. Grup de minerale care reprezintă alumosilicați naturali, hidratați de calciu, sodiu, potasiu, bariu și stronțiu, uneori magneziu, mangan etc., având proprietatea de a-și pierde treptat apa prin încălzire, fapt pentru care este utilizat la dedurizarea apei. [Pr.: ze-o-] – Din fr. zéolit(h)e.

zeonifer
ZEONIFÉR, zeonifere, s.n. Funicular cu cablu folosit pentru transportul persoanelor și al mărfurilor. [Pr.: ze-o-] – Et. nec.

zeppelin
ZEPPELÍN, zeppeline, s.n. Navă aeriană dirijabilă de mari dimensiuni, construită din metal, cu numeroase compartimente umplute cu hidrogen sau cu alt gaz mai ușor decât aerul; dirijabil. – Din germ. Zeppelin.

zer
ZER, zeruri, s.n. Lichid galben-verzui care se separă din lapte, după coagulare, la prepararea brânzeturilor și care este folosit pentru fabricarea lactozei, urdei etc. ♢ Expr. A se alege brânza (sau urda) din zer = a se alege binele de rău. A scoate zer din piatră = a face ceva de necrezut. ♦ Lichid verzui care se scurge din iaurt sau din laptele de vacă prins^2 (3). ♦ Lichid alb și gras care rămâne după prepararea untului; zară. – Et. nec.

zerdiceaf
ZERDICEÁF s.m. Plantă din a cărei rădăcină se scoate o vopsea galbenă (Curcuma longa). ♦ Substanță colorantă galbenă extrasă din planta de mai sus. – Din tc. zerdeçav.

zeri
ZERÍ, pers. 3 zerește, vb. IV. Refl. (Reg.; mai ales despre lapte) A se face ca zerul, a se înăcri. – Din zer.

zermacup
ZERMACÚP, zermacupi, s.m. Monedă turcească de aur, care a circulat și în țările române în sec. XVIII-XIX. – Din tc. zermahbup.

zero
ZÉRO, zeróuri, s.n. 1. Număr care, în numărătoare, reprezintă o cantitate vidă și care se indică prin cifra 0; nulă. ♢ Expr. A reduce ceva la zero = a reduce cu totul importanța unui lucru, a face să fie neglijabil. ♦ Cifră reprezentând numărul de mai sus pusă la dreapta altei cifre pentru a mări de zece ori valoarea unui număr; nulă. 2. Epitet dat unui om de nimic; nulitate. 3. (Fiz.) Punct care servește ca origine a unei scări cu ajutorul căreia se indică valorile unei mărimi. ♦ Spec. Grad de temperatură fixat în unele sisteme de măsură a temperaturii (Réaumur, Celsius) la punctul de înghețare a apei distilate la presiunea normală. ♢ Zero absolut = temperatură de minus 273 de grade Celsius, socotită ca cea mai joasă temperatură posibilă. 4. (Lingv.) Desinență (sau sufix) zero = absența unui afix gramatical la o formă flexionară, care este marcată, față de alte forme cu afixe exprimate, prin lipsa unei mărci formale propriu-zise. – Din fr. zéro.

zeros
ZERÓS, -OÁSĂ, zeroși, -oase, adj. (Despre lapte, unt, brânză) Cu mult zer; de culoarea sau de consistența zerului; apos. – Zer + suf. -os.

zerovalent
ZEROVALÉNT, -Ă, zerovalenți, -te, adj. (Despre elemente chimice) Care nu se poate combina cu nici un element, care are valența zero. – Din fr. zérovalent.

zestras
ZESTRÁȘ, zestrași, s.m. (Reg.) Bărbat care se mută, după căsătorie, în gospodăria soției. – Zestre + suf. -aș.

zestre
ZÉSTRE s.f. 1. Avere (mobilă sau imobilă) care se dă unei fete când se mărită. ♦ Bunuri pe care le aduce o călugăriță la intrarea ei în mănăstire. ♦ (Fam.) Totalitatea bunurilor care constituie averea cuiva. 2. Totalitatea bunurilor care constituie averea unei comunități, a unei instituții etc.; inventar. – Lat. dextrae „făgăduință solemnă”.

zestrisoara
ZESTRIȘOÁRĂ, zestrișoare, s.f. Diminutiv al lui zestre. – Zestre + suf. -ișoară.

zetaj
ZEȚÁJ, zețaje, s.n. Metodă de separare sau de concentrare a minereurilor sau a cărbunilor sfărâmați cu ajutorul unui curent de apă, pentru a obține depunerea componenților în ordinea greutății lor specifice. – Din fr. setzage.

zetar
ZEȚÁR, zețari, s.m. Muncitor tipograf care culege manual literele în culegar după manuscris; culegător. – Din germ. Setzer.

zetarie
ZEȚĂRÍE, (2) zețării, s.f. 1. Meseria de zețar. 2. Sală în care lucrează zețarii într-o tipografie; culegătorie. – Zețar + suf. -ie.

zetarita
ZEȚĂRÍȚĂ, zețărițe, s.f. (Rar) Culegătoare într-o tipografie. – Zețar + suf. -iță.

zetui
ZEȚUÍ, zețuiesc, vb. IV. Tranz. A așeza literele unui text în culegar după manuscris pentru a tipări; a culege. – Din germ. setzen.

zetuire
ZEȚUÍRE, zețuiri, s.f. Acțiunea de a zețui și rezultatul ei; zețuit, culegere. V. zețui.

zetuit
ZEȚUÍT, zețuituri, s.n. Faptul de a zețui; zețuire. – V. zețui.

zeu
ZEU^1 interj. v. zău.

ZEU^2, zei, s.m. Divinitate păgână; idol. ♦ Fig. Om cu însușiri fizice și morale excepționale. ♦ (Fam.; ir.) Om cu putere, cu influență (politică); șef, conducător. ♢ Expr. A fi în secretele zeilor = a fi la curent cu lucruri cunoscute de cei mari, de conducători. – Lat. deus.

zeugma
ZÉUGMĂ, zeugme, s.f. Figură de stil prin care se unesc gramatical două sau mai multe substantive cu un verb sau cu un adjectiv care, logic, nu se referă decât la unul dintre cele două substantive. – Din fr. zeugma.

zevelca
ZEVÉLCĂ s.f. v. zăvelcă.

zevzec
ZEVZÉC, -EÁCĂ, zevzeci, -ce, adj. (Adesea substantivat) Prost, nătărău, găgăuță, neghiob; smintit. – Din tc. zevzek.

zevzecie
ZEVZECÍE, zevzecii, s.f. (Rar) Purtare de zevzec; nerozie, neghiobie. – Zevzec + suf. -ie.

zexe
ZÉXE interj. (Arg.) 1. Cuvânt prin care se atrage atenția cuiva asupra unei primejdii iminente; atenție! 2. Termen prin care cineva își exprimă disprețul față de o afirmație pe care o socotește lipsită de temei; fleacuri! prostii! – Et. nec.

zgaiba
ZGÁIBĂ, zgaibe, s.f. 1. Bubă mică, rană, zgârietură care a început să prindă coajă. ♦ Coajă care se formează pe o rană prin închegarea sângelui; zgancă. 2. (Pop.) Boală de ochi. 3. (Pop.) Boală a vitelor, constând în apariția unor bubulițe pe diferite părți ale corpului. – Lat. scăbia (= scabies).

zganca
ZGÁNCĂ, zgănci, s.f. (Reg.) Crustă care se formează pe o rană, pe o bubă etc.; zgaibă (1). – Et. nec.

zgarda
ZGÁRDĂ, zgărzi, s.f. 1. Curea sau cerc de metal care se pune în jurul gâtului la câini (și de care se prinde o curea, un lanț etc.). 2. (Înv.) Salbă; colan, șirag de pietre scumpe. – Cf. alb. s h k a r d h ë.

zgaibat
ZGĂIBÁT, -Ă, zgăibați, -te, adj. (Reg.) Cu zgârieturi; cu cicatrice. – Zgaibă + suf. -at.

zgaibulita
ZGĂIBULÍȚĂ, zgăibulițe, s.f. Diminutiv al lui zgaibă. – Zgaibă + suf. -uliță.

zgardita
ZGĂRDÍȚĂ, zgărdițe, s.f. Diminutiv al lui zgardă. – Zgardă + suf. -iță.

zgarduta
ZGĂRDÚȚĂ, zgărduțe, s.f. (reg.) Panglică (cu mărgele) care împodobește masca flăcăilor când joacă țurca^1 de Anul Nou. – Zgardă + suf. -uță.

zgau
ZGĂU, zgăuri, s.n. (Înv.) 1. Pântecele animalelor, în special pântecele femeii; uter, matrice, mitră. 2. Scobitură într-un organ al corpului omenesc. 3. Gaură. – Et. nec.

zgai
ZGÂÍ, zgâiesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A deschide tare, a căsca, a holba ochii; a se uita cu insistență, a privi lung, a se uita cu ochii mari. 2. Refl. A se strâmba, a se schimonosi, a se uita batjocoritor. – Din zgău.

zgaire
ZGÂÍRE, zgâiri, s.f. Acțiunea de a (se) zgâi și rezultatul ei. – V. zgâi.

zgait
ZGÂÍT, -Ă, zgâiți, -te, adj. (Despre ochi) Holbat, căscat; (despre oameni) cu ochii holbați. ♦ (Substantivat) Persoană urâtă, cu ochii holbați, ieșiți din orbite. – V. zgâi.

zgaltai
ZGÂLȚÂÍ, zgấlțâi, vb. IV. Tranz. și refl. A (se) scutura, a (se) clătina cu putere; a (se) zgudui; a (se) zgâlțâna; a (se) cutremura. – Formație onomatopeică.

zgaltaiala
ZGÂLȚÂIÁLĂ, zgâlțâieli, s.f. Faptul de a (se) zgâlțâi; zgâlțâitură, zgâlțâit. – Zgâlțâi + suf. -eală.

zgaltait
ZGÂLȚÂÍT, zgâlțâituri, s.n. Zgâlțâială. – V. zgâlțâi.

zgaltaitura
ZGÂLȚÂITÚRĂ, zgâlțâituri, s.f. Zgâlțâială. [Pr.: -țâ-i-] – Zgâlțâi + suf. -tură.

zgaltana
ZGÂLȚÂNÁ, zgấlțân, vb. I. Tranz. și refl. (Pop.) A (se) zgâlțâi. – Cf. z g â l ț â i, h â ț â n a.

zgamboi
ZGÂMBÓI^1, zgâmboi, s.m. (Fam.) Copil (mic), puști, pici. – Et. nec.

ZGÂMBOÍ^2, zgâmboiesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se strâmba, a se schimonosi; a face grimase. – Et. nec.

zgamboit
ZGÂMBOÍT, -Ă, zgâmboiți, -te, adj. (Reg.) Schimonosit, cu grimase. – V. zgâmboi^2.

zgandari
ZGÂNDĂRÍ, zgândăresc, vb. IV. Tranz. și refl. A(-și) irita o rană, o bubă etc. rupând-o, scărpinând-o, râcâind-o. ♦ Tranz. Fig. A ațâța, a întărâta, a sâcâi; a răscoli, a readuce în memorie lucruri triste. – Et. nec.

zgandarire
ZGÂNDĂRÍRE, zgândăriri, s.f. Acțiunea de a (se) zgândări și rezultatul ei. – V. zgândări.

zgarcenie
ZGÂRCÉNIE, zgârcenii, s.f. Însușirea de a fi zgârcit; caracterul omului zgârcit; avariție, calicenie. – Zgârci^2 + suf. -enie.

zgarci
ZGÂRCI^1, zgârciuri, s.n. 1. Cartilaj. 2. Unealtă alcătuită dintr-o lamă metalică curbată fixată pe un mâner și folosită pentru curățarea muchiilor vaselor mici de lemn. – Din zgârci^2 (derivat regresiv).

ZGÂRCÍ^2, zgârcesc, vb. IV. 1. Tranz. și refl. A (se) strânge, a (se) contracta din cauza frigului, a durerii etc. ♦ Refl. (Despre plante) A se chirci, a se micșora, a degenera. 2. Refl. A da dovadă de zgârcenie, a se arăta zgârcit; a se scumpi. – Din sl. sŭgrŭčiti.

zgarciob
ZGÂRCIÓB, -OÁBĂ, zgârciobi, -oabe, s.m. și f. (Fam.) Persoană foarte zgârcită. – Cf. z g â r c i^2.

zgarcire
ZGÂRCÍRE, zgârciri, s.f. Acțiunea de a (se) zgârci^2 (1). – V. zgârci^2.

zgarcit
ZGÂRCÍT, -Ă, zgârciți, -te, adj. 1. (Adesea substantivat) Care face economii exagerate, evitând și cheltuielile de strictă necesitate, care strânge cu lăcomie bunuri materiale; avar. ♦ Lipsit de generozitate. ♢ Expr. Zgârcit la vorbă = care vorbește puțin și cu chibzuială. 2. (Despre ființe sau despre părți ale corpului lor) Strâns, ghemuit; contractat, chircit. – V. zgârci^2.

zgarcitura
ZGÂRCITÚRĂ, zgârcituri, s.f. (Rar) Contracție; parte contractată a corpului. – Zgârci^2 + suf. -tură.

zgarciuros
ZGÂRCIURÓS, -OÁSĂ, zgârciuroși, -oase, adj. (Rar) Care are zgârciuri^1, cu zgârciuri^1. – Zgârci^1 + suf. -uros.

zgaria
ZGÂRIÁ, zgấrii, vb. I. 1. Tranz. și refl. A(-și) face o rană superficială pe piele cu unghiile, cu ghearele sau cu un obiect ascuțit. ♦ Tranz. A face pe un obiect o urmă superficială cu ajutorul unui corp ascuțit și dur; a râcâi. ♢ Expr. A zgâria pământul = a ara superficial. A zgâria hârtia = a scrie o literatură proastă. 2. Tranz. Fig. A produce o senzație auditivă neplăcută. ♦ A impresiona în mod neplăcut gustul, mirosul; a ustura. 3. Compuse: zgârie-brânză s.m. și f. invar. = epitet dat unui om zgârcit, avar, cărpănos; zgârie-nori s.m. invar. = clădire înaltă cu foarte multe etaje. [Pr.: ri-a] – Lat. *scaberare (< scaber).

zgariat
ZGÂRIÁT, -Ă, zgâriați, -te, adj. Cu zgârieturi. [Pr.: -ri-at] – V. zgâria.

zgarieci
ZGÂRIÉCI, zgârieci, s.m. (Pop.) Instrument format dintr-o bucată prismatică de lemn, în care se fixează două tije metalice cu vârf ascuțit și cu ajutorul căruia se trasează linii paralele pe fața unei piese de lemn. [Pr.: -ri-eci] – Zgâria + suf. -eci.

zgariere
ZGÂRIÉRE, zgârieri, s.f. Acțiunea de a (se) zgâria și rezultatul ei. [Pr.: -ri-e-] – V. zgâria.

zgarietor
ZGÂRIETÓR, -OÁRE, zgârietori, -oare, adj. (Rar; despre sunete, glas etc.) Strident, supărător. [Pr.: -ri-e-] – Zgâria + suf. -ător.

zgarietura
ZGÂRIETÚRĂ, zgârieturi, s.f. Tăietură superficială sau urmă pe suprafața unui obiect făcută de un corp ascuțit și dur; rană ușoară, urmă lăsată pe piele de unghii, de gheare sau de un corp ascuțit. [Pr.: -ri-e-] – Zgâria + suf. -ătură.

zgatie
ZGẤTIE, zgâtii, s.f. (Reg.) Fată sau femeie tânără, vioaie, zglobie. – Et. nec.

zglavoc
ZGLĂVÓC, -OÁCĂ, zglăvoci, -oace, subst. 1. S.f. (și m.) Pește mic de culoare cenușie-cafenie, cu capul mare și turtit, cu corpul îngust, fără solzi, răspândit în apele repezi de munte; babă, moacă (Cottus gobio). 2. S.m. Floare de cânepă (mai ales a cânepii de toamnă). 3. S.m. (Bot.) Albăstrea. [Var.: glăvoácă s.f.] – Din bg. glavoč.

zglobior
ZGLOBIÓR, -OÁRĂ, zglobiori, -oare, adj. (Pop.) Diminutiv al lui zglobiu. [Pr.: -bi-or] – Zglobiu + suf. -ior.

zglobiu
ZGLOBÍU, -ÍE, zglobii, adj. Vioi, sprinten, zburdalnic. ♦ (Despre dansuri) Cu un ritm vioi, săltăreț, vesel. – Din sl. zlobivŭ.

zgomot
ZGÓMOT, zgomote, s.n. 1. Sunet sau amestec de sunete discordante, puternice, care impresionează în mod neplăcut auzul. ♦ Gălăgie, vacarm; vuiet, tumult. ♢ Expr. A face zgomot = a produce senzație, a face vâlvă. 2. (În sintagmele) Zgomot de fond = perturbație sonoră (de mică intensitate) care apare în orice mediu de transmisie a semnalelor. Zgomot alb = zgomot de bandă largă, folosit în măsurători electroacustice, caracterizat prin energie egală pe lățime de bandă constantă. Zgomot colorat = zgomot de bandă largă, folosit în măsurători electroacustice, caracterizat printr-un spectru continuu și uniform într-un domeniu de frecvențe specificat. Zgomot roz = zgomot de bandă largă, folosit în măsurători electroacustice, caracterizat prin energie constantă pe octavă. – Din scr. glomot.

zgomotos
ZGOMOTÓS, -OÁSĂ, zgomotoși, -oase, adj. Care face (mult) zgomot; gălăgios. ♦ Plin de zgomot, de gălăgie. – Zgomot + suf. -os.

zgorni
ZGORNÍ vb. IV. v. scorni.

zgornire
ZGORNÍRE s.f. v. scornire.

zgrabunta
ZGRĂBÚNȚĂ, zgrăbunțe, s.f. (Pop.) 1. Bubuliță, coș. 2. Grăuncior de unt, de brânză, de gheață etc. (care plutește într-un lichid). – Et. nec.

zgrabuntica
ZGRĂBUNȚÍCĂ, zgrăbunțele, s.f. Plantă erbacee din familia compozeelor, cu tulpina ramificată, cu frunze ovale sau eliptice și cu flori galbene (Lapsana communis). – Zgrăbunță + suf. -ică.

zgrabuntos
ZGRĂBUNȚÓS, -OÁSĂ, zgrăbunțoși, -oase, adj. (Pop.) 1. Plin de zgrăbunțe (1), cu zgrăbunțe; buburos. 2. Grăunțos, granulos. – Zgrăbunță + suf. -os.

zgreptana
ZGREPȚĂNÁ, zgreápțăn, vb. I. (Pop.) 1. Intranz. A zgâria, a râcâi (cu ghearele). ♦ Refl. (Reg.) A se scărpina. ♦ Tranz. A ara la suprafață, a zgâria pământul. 2. Refl. A se cățăra, agățându-se cu ghearele. ♦ A se agăța, a se prinde de ceva. – Et. nec.

zgreptanare
ZGREPȚĂNÁRE, zgrepțănări, s.f. (Pop.) Acțiunea de a (se) zgrepțăna și rezultatul ei. – V. zgrepțăna.

zgribuli
ZGRIBULÍ, zgribulesc, vb. IV. Refl. A tremura și a se strânge, a se ghemui de frig; a dârdâi. – Et. nec.

zgribulit
ZGRIBULÍT, -Ă, zgribuliți, -te, adj. Care stă strâns, ghemuit, tremurând de frig. ♦ (Despre blana animalelor) Zbârlit de frig. – V. zgribuli.

zgripsor
ZGRÍPSOR s.m. v. zgripțor.

zgripsoras
ZGRIPSORÁȘ s.m. v. zgripțoraș.

zgripsoroaica
ZGRIPSOROÁICĂ s.f. v. zgripțuroaică.

zgriptor
ZGRÍPȚOR, zgripțori, s.m. 1. Specie de acvilă mare (Aquila heliaca). ♦ (Înv.) Stemă care reprezintă un vultur cu două capete. 2. Veche monedă austriacă de argint (care a circulat și în țările românești în sec. XVII-XVIII), având imprimată pe o parte stema cu acvila bicefală. 3. Animal fantastic, uriaș, înaripat, cu gheare de pasăre. ♦ Motiv ornamental folosit în ceramică, reprezentând acest animal. 4. Fig. Om rău, avar, hrăpăreț; zgripțuroi. [Var.: zgrípsor s.m.] – Cf. ngr. g h r í p s.

zgriptoras
ZGRIPȚORÁȘ, zgripțorași, s.m. (Pop.) Diminutiv al lui zgripțor. ♦ Veche monedă austriacă valorând 10 creițari, care avea imprimată pe o parte stema cu acvila bicefală. [Var.: zgripsoráș s.m.] – Zgripțor + suf. -aș.

zgriptoroaica
ZGRIPȚOROÁICĂ s.f. v. zgripțuroaică.

zgriptoroi
ZGRIPȚORÓI s.m. v. zgripțuroi.

zgripturoaica
ZGRIPȚUROÁICĂ, zgripțuroaice, s.f. 1. Femela zgripțorului (1). 2. Personaj din basme închipuit ca o femeie rea, cu puteri supranaturale. ♦ Fig. Femeie bătrână, zgârcită și rea; cotoroanță. [Var.: zgripsoroáică, zgripțoroáică s.f.] – Zgripțor + suf. -oaică.

zgripturoi
ZGRIPȚURÓI, zgripțuroi, s.m. Zgripțor (4). [Var.: zgripțorói s.m.] – Zgripțor + suf. -oi.

zgruntur
ZGRÚNȚUR, zgrunțuri, s.m. Bucățică dintr-o materie tare și fărâmicioasă; grunz. – Refăcut din grunzuri (pl. lui grunz).

zgrunturos
ZGRUNȚURÓS, -OÁSĂ, zgrunțuroși, -oase, adj. Cu zgrunțuri, cu asperități; grunzuros. – Zgrunțur + suf. -os.

zgrunturozitate
ZGRUNȚUROZITÁTE, zgrunțurozități s.f. Calitatea de a fi zgrunțuros. – Zgrunțuros + suf. -itate.

zgudui
ZGUDUÍ, zgúdui, vb. IV. 1. Refl. și tranz. A se cutremura sau a face să se cutremure, să se clatine; a (se) scutura cu putere, a (se) zdruncina (1). ♦ Tranz. Fig. A tulbura, a zdruncina convingerile, conștiința cuiva. 2. Tranz. Fig. A emoționa puternic, a înfiora. – Et. nec.

zguduiala
ZGUDUIÁLĂ, zguduieli, s.f. Zguduitură. [Pr.: -du-ia-] – Zgudui + suf. -eală.

zguduire
ZGUDUÍRE, zguduiri, s.f. Acțiunea de a (se) zgudui. – V. zgudui.

zguduit
ZGUDUÍT, -Ă, zguduiți, -te, adj. Agitat, frământat. ♦ Emoționat puternic, înfiorat. – V. zgudui.

zguduitor
ZGUDUITÓR, -OÁRE, zguduitori, -oare, adj. 1. Care zguduie (1). 2. Fig. Care emoționează, impresionează puternic. [Pr.: -du-i-] – Zgudui + suf. -tor.

zguduitura
ZGUDUITÚRĂ, zguduituri, s.f. 1. Scuturătură puternică; zdruncinătură, zguduială. 2. Fig. înfiorare, cutremurare. [Pr.: -du-i-] – Zgudui + suf. -tură.

zgura
ZGÚRĂ, zguri, s.f. 1. Partea minerală fuzibilă din cenușa cărbunilor, care se aglomerează în procesul de solidificare. ♦ Funingine. 2. Reziduu rezultat în procesul de extragere a metalelor din minereuri sau la topirea metalelor, constituit din oxizi formați în procesul tehnologic, din silicați, pământ etc. ♦ Strat de oxizi metalici format deasupra unei suduri executate cu arc electric. 3. Cenușă întărită (provenită din lucruri arse). – Cf. alb. z g j y r ë, bg. z g u r i j a.

zgurifica
ZGURIFICÁ, pers. 3 zgurífică, vb. I. Refl. (Despre obiecte) A se acoperi cu zgură. ♦ A se transforma în zgură. – Zgură + suf. -ifica.

zgurificare
ZGURIFICÁRE, zgurificări, s.f. Acțiunea de a se zgurifica și rezultatul ei. – V. zgurifica.

zgurit
ZGURÍT, -Ă, zguriți, -te, adj. (Rar) 1. Acoperit cu zgură, plin de zgură. 2. Făcut scrum, transformat în zgură, ars; negru. – Din zgură.

zguros
ZGURÓS, -OÁSĂ, zguroși, -oase, adj. Ca zgura; cu zgură; ars, uscat. – Zgură + suf. -os.

zi
ZI, zile, s.f. 1. Interval de timp cuprins între răsăritul și apusul Soarelui; timpul cât Soarele rămâne deasupra orizontului; p. ext. lumină solară; interval de timp de 24 de ore, corespunzător unei rotații a Pământului în jurul axei sale; (Astron.) interval de timp intre două culminații succesive ale unui astru. ♢ (Determinând noțiunile „an”, „lună”, pentru a le sublinia durata, lungimea) Trei luni de zile. ♢ Loc. adj. De toate zilele sau (rar) de toată ziua = de fiecare zi; p. ext. obișnuit, comun. De zi cu zi = zilnic. ♢ Loc. adv. La zi = a) în fiecare zi, zilnic; b) la ziua, la data cerută; fără întârziere. Zi de (sau cu) zi sau (rar) cu zi de zi = a) zilnic; p. ext. necontenit, perpetuu; b) din ce în ce; progresiv, treptat. Din zi în zi = a) de azi pe mâine; fără termen precis, la infinit. Amâna plecarea din zi în zi; b) pe fiecare zi; p. ext. din ce în ce. De la o zi la alta = zilnic; p. ext. repede, văzând cu ochii. În toate zilele = în fiecare zi, oricând. (Reg.) Pe toată ziua = în fiecare zi; zilnic. De (sau despre, către) ziuă = puțin înainte de a se lumina; spre dimineață. Până în (sau la) ziuă sau de cu ziuă = până a nu se lumina; foarte devreme; dis-de-dimineață. Cu ziua-n cap = foarte devreme. La ziuă = în zori. Peste zi = în cursul zilei, ziua. Zi și noapte sau (adverbial) ziua și noaptea = tot timpul, fără încetare; fără odihnă. Nici zi, nici noapte sau (adverbial) nici ziua, nici noaptea = niciodată. Toată ziua sau ziua toată = de dimineață până seara; p. ext. mereu, continuu. ♢ Expr. A se face ziuă albă = a se lumina complet, a fi plină zi. A face noaptea zi și ziua noapte sau a face din noapte zi = a lucra sau a petrece noaptea și a dormi ziua; p. ext. a duce o viață dezordonată. Bună ziua, formulă de salut, la întâlnire sau la despărțire, în timpul zilei. A da (sau a dori, a pofti cuiva) bună ziua (sau ziua bună) = a saluta pe cineva. (Pop.) A-și lua ziua bună = a-și lua rămas bun. Ca lumina zilei sau ca ziua = (pe lângă adjective ca „limpede”, „clar”) foarte clar, foarte limpede. Într-o (bună) zi sau într-una din zile = odată, cândva. Cât toate zilele (de mare) = foarte mare. A avea (sau a duce) zi bună (sau, rar, albă) cu cineva = a trăi în bune relații cu cineva. A da zi după zi = a lăsa de azi pe mâine; a amâna. La zile mari = la ocazii deosebite; p. ext. rar de tot, în mod excepțional. ♢ (Compus) Zi-lumină = perioadă a zilei (1) cuprinsă între răsăritul și apusul Soarelui. Zi-muncă = unitate de măsură convențională care servește drept etalon pentru stabilirea salariului. ♦ (Adverbial, în formele ziua, zilele, zile) în timpul zilei, în fiecare zi. Ziua umbla, noaptea se odihnea. ♢ (În sintagme și loc., ca unitate de măsură sau de calcul) Zi de muncă = durata timpului în cursul căruia lucrătorul prestează zilnic muncă. Cu ziua = cu plata socotită după zilele muncite; fără angajament permanent. Zi de cale (sau de drum) = distanță care se poate străbate într-o zi cu piciorul. ♦ (Articulat; urmat de o determinare în genitiv sau introdusă prin prep. „de”) Data, momentul în care s-a întâmplat sau urmează să se întâmple ceva; termen soroc. ♢ Ziua de astăzi = perioada de timp, epoca în care trăim, prezentul. Ziua de mâine = viitorul. Ziua de ieri = trecutul. (În unele credințe religioase) Ziua de apoi = momentul în care viii și morții vor fi chemați la judecata lui Dumnezeu. ♢ (Ca termen calendaristic) Ziua de 1 Mai. (Pop.) Zi-ntâi = prima zi a fiecărei luni. ♢ (În titulatura sărbătorilor sau a anumitor date fixe) Ziua femeii. ♢ Zi aniversară sau ziua nașterii (sau de naștere) = aniversare (a zilei de naștere a cuiva). Ziua (numelui) cuiva = onomastica cuiva. 2. (La pl.) Viață, existență, trai. ♢ Expr. A avea zile = a mai avea de trăit, a-i fi dat să (mai) trăiască. Câte zile voi (sau vei, va etc.) avea = cât voi (sau vei, va etc.) trăi, tot timpul vieții. Abia își ține zilele, se spune despre cineva care trăiește prost, greu, foarte modest. (Pop.) Cu zilele în mână = a) într-o primejdie de moarte, la un pas de moarte; b) înfricoșat, înspăimântat. A ridica (sau a răpune, a curma, a lua) cuiva zilele = a omorî pe cineva. A i se isprăvi cuiva zilele = a muri. A-și urî zilele sau a i se urî cuiva cu zilele = a se sătura de viață, a nu mai voi să trăiască. Vai de zilele mele (sau tale etc.) = vai de capul meu (sau al tău etc.), vai de mine (sau de tine etc.). De (sau în) zilele mele (sau ale tale etc.) = în timpul vieții mele (sau tale etc.). 3. (La pl.; cu determinări care precizează o perioadă de timp) Vreme, epocă. Zilele tinereții. ♢ Expr. Mic de zile = tânăr. Vechi (sau înaintat) în (sau de) zile = înaintat în vârstă, bătrân. (Rar) Veșnic de zile = nemuritor. (A fi) învechit în zile rele = (a fi) înrăit. [Var.: zíuă s.f.] – Lat. dies.

ziafet
ZIAFÉT s.n. v. zaiafet.

ziar
ZIAR, ziare, s.n. Publicație periodică, de obicei cotidiană, în care se tipăresc știri, informații politice, sociale, culturale etc. de actualitate; gazetă, jurnal. [Pr.: zi-ar] – Din zi (după it. diario).

ziarist
ZIARÍST, -Ă, ziariști, -ste, s.m. și f. 1. Persoană care lucrează în redacția unui ziar, a unei reviste sau care colaborează (permanent) la ele; gazetar, jurnalist. 2. (Fam.) Persoană care vinde sau distribuie ziarele. [Pr.: zi-a-] – Ziar + suf. -ist (după it. diarista).

ziaristic
ZIARÍSTIC, -Ă, ziaristici, -ce, adj., s.f. 1. Adj. De ziarist (1); privitor la ziaristică; gazetăresc, jurnalistic. 2. S.f. Profesiunea de ziarist (1); domeniu în care ziaristul își desfășoară activitatea; gazetărie, jurnalistică. [Pr.: zi-a-] – Ziarist + suf. -ic.

zibelina
ZIBELÍNĂ, zibeline, s.f. 1. (Zool.) Samur (1). 2. Țesătură făcută din fire de lână de calitate bună, foarte puțin răsucite, dezlânate și scămoșate pentru a căpăta aspectul de zibelină (1). – Din fr. zibeline.

zibeta
ZIBÉTĂ, zibete, s.f. Mamifer carnivor cu părul cenușiu pătat cu negru, care trăiește în Africa (Viverra zibetha). – Din fr. zibeth.

zicala
ZICÁLĂ, zicale, s.f. Zicătoare (1), proverb. – Zice + suf. -ală.

zicas
ZICÁȘ, zicași, s.m. (Reg.) Lăutar. – Zice + suf. -aș.

zicalas
ZICĂLÁȘ, zicălași, s.m. (Reg.) Lăutar. – Zice + suf. -ălaș.

zicatoare
ZICĂTOÁRE, zicători, s.f. 1. Frază scurtă, uneori rimată, asemănătoare maximei, prin care poporul exprimă în mod metaforic o constatare de ordin general, filozofic, un principiu etic, o normă de conduită etc.; zicătură, zicală, proverb. 2. (Reg.) Bucată muzicală; p. ext. instrument muzical. – Zice + suf. -ătoare.

zicatura
ZICĂTÚRĂ, zicături, s.f. 1. Zicătoare (1). 2. (Reg.) Cântec, cântare. – Zice + suf. -ătură.

zice
ZÍCE, zic, vb. III. Tranz. 1. A exprima ceva în cuvinte, a spune, a rosti cu voce tare; p. ext. a vorbi. ♢ Expr. Cât ai zice pește = într-o clipă, imediat, îndată. A zice nu (sau ba) = a refuza; a tăgădui, a se opune, a rezista. A zice da = a afirma, a accepta, a consimți. Vrea (sau va, vra) să zică = a) înseamnă, are sensul, semnificația, valoarea...; b) așadar, deci, prin urmare. Mai bine zis = mai exact, mai precis exprimat. ♦ A se adresa cuiva cu cuvintele..., a-i spune. ♦ (Despre texte) A cuprinde, a scrie, a relata. ♢ (Reg.) A comunica, a transmite, a face cunoscut. 2. A afirma, a declara; a susține, a pretinde. ♦ A promite, a făgădui. ♦ A răspunde, a riposta; a invoca. Mai zi dacă ai ce. ♦ A reproșa, a obiecta. Frumos, n-am ce zice. ♢ Expr. Să nu zici că... = să nu-mi reproșezi că... ♦ A contesta. ♦ A sfătui, a îndemna; a porunci, a ordona. 3. (Pop.) A cânta (din gură sau dintr-un instrument); a doini, a hori. 4. A-și da o părere, a se pronunța într-o chestiune; p. ext. a gândi, a socoti, a crede. Toți vor zice cum vrei tu. ♢ Expr. (Că) bine zici! = bună idee! așa este. Ce-am zis eu? = nu ți-am spus? vezi că am avut dreptate? Zi... = a) judecă, socotește, dă-ți părerea; b) așadar, prin urmare. Ce-ai zice...? = ce părere ai avea? cum ți-ar părea? Să zicem = a) să presupunem, să admitem; b) de exemplu. Vino, să zicem, la ora zece. ♦ (La optativ sau la conjunctiv) A avea sau a lăsa impresia că... Așa, numai ca să zică și el că face o treabă. 5. A se adresa cuiva rostindu-i numele; a numi un obiect cu numele lui; p. ext. a porecli. ♢ Impers. O fată ce-i zice Maria. ♢ Expr. (Refl.) Cum (sau precum) s-ar (mai) zice = cum s-ar exprima, cum s-ar traduce (cu alte cuvinte). Lat. dicere.

zicere
ZÍCERE, ziceri, s.f. Acțiunea de a zice și rezultatul ei; ceea ce se exprimă prin cuvinte; comunicare de orice fel; cuvânt, vorbă, vorbire. ♦ Expresie, zicătoare, zicală. – V. zice.

zid
ZID, ziduri, s.n. Element de construcție vertical sau puțin înclinat, cu grosime (relativ) mică în raport cu celelalte dimensiuni, executat din cărămizi, din blocuri de piatră etc., așezate ordonat unele peste altele (și legate printr-un liant), sau din beton, destinat să limiteze, să separe sau să izoleze un spațiu ori să susțină alte elemente de construcție, alcătuind un perete, o îngrădire, o fortificație etc. ♢ Loc. adv. Între (cele patru) ziduri = în interiorul unei clădiri. ♢ Expr. A face zid împrejurul cuiva = a înconjura pe cineva din toate părțile pentru a-l apăra; a se solidariza cu cineva, a se uni în jurul cuiva în susținerea unei cauze. ♢ Zid sonic = barieră imaginară referitoare la depășirea vitezei sunetului. – Din sl. zidŭ.

zidar
ZIDÁR, zidari, s.m. Muncitor specializat în executarea lucrărilor de construcție din zidărie^1 sau din mortar, precum și de finisare a betonului după turnare. – Zid + suf. -ar.

zidareasa
ZIDĂREÁSĂ, zidărese, s.f. Femeie-zidar. ♦ Soția zidarului. – Zidar + suf. -easă.

zidarie
ZIDĂRÍE^1, zidării, s.f. Lucrare de construcție făcută din zid; parte a unei construcții făcută din zid; p. gener. construcție. – Zid + suf. -ărie.

ZIDĂRÍE^2, zidării, s.f. Meseria zidarului; zidărit. – Zidar + suf. -ie.

zidarit
ZIDĂRÍT s.n. Meseria zidarului; zidărie^2. – Zidar + suf. -it.

zidarita
ZIDĂRÍȚĂ, zidărițe, s.f. Zidăreasă. – Zidar + suf. -iță.

zidi
ZIDÍ, zidesc, vb. IV. Tranz. 1. A ridica un zid; p. gener. a ridica o clădire; a clădi, a construi. ♦ Refl. Fig. A se forma; a se înălța. 2. A închide într-un zid sau între ziduri. 3. (În concepția creștină, despre Dumnezeu) A crea (lumea). – Din sl. zĩdati.

zidire
ZIDÍRE, zidiri, s.f. 1. Acțiunea de a zidi și rezultatul ei. 2. (Concr.) Construcție, clădire, edificiu. 3. (În concepția creștină) Creație săvârșită de Dumnezeu. 4. (Înv.) Creatură, făptură, ființă. – V. zidi.

zidit
ZIDÍT, -Ă, zidiți, -te, adj. 1. Clădit, construit, executat din zidărie^1. 2. (Despre uși, ferestre) Închis, astupat cu un zid. 3. (Despre oameni, în expr.) Bine zidit = bine făcut; zdravăn, voinic, solid. – V. zidi.

ziditor
ZIDITÓR, -OÁRE, ziditori, -oare, subst. 1. S.m. și f. Persoană care zidește, construiește; p. ext. întemeietor. 2. S.m. art. (În religia creștină) Dumnezeu. – Zidi + suf. -tor.

zidui
ZIDUÍ, ziduiesc, vb. IV. Tranz. (Rar) A zidi, a închide sau a înconjura cu ziduri. – Zid + suf. -ui.

zidurel
ZIDURÉL, zidurele, s.n. Diminutiv al lui zid. – Ziduri (pl. lui zid) + suf. -el.

zigomatic
ZIGOMÁTIC, -Ă, zigomatici, -ce, adj. Care se referă la zigomă, care aparține zigomei. ♢ Apofiză zigomatică = apofiză inferioară a osului temporal. Arcadă zigomatică = arcadă osoasă formată prin unirea apofizei zigomatice cu osul molar. Os zigomatic = zigomă. – Din fr. zygomatique.

zigoma
ZIGÓMĂ, zigome, s.f. Prelungire a osului temporal, care leagă acest os cu osul molar; os zigomatic. – Din fr. zygoma.

zigomorf
ZIGOMÓRF, -Ă, zigomorfi, -e, adj. (Despre flori) Care are un singur plan de simetrie (median, transversal sau oblic). – Din fr. zygomorphe.

zigospor
ZIGOSPÓR, zigospori, s.m. Zigot. – Din fr. zygospore.

zigot
ZIGÓT, zigoți, s.m. Celulă rezultată din unirea a doi gameți; ou fecundat; zigospor. – Din fr. zygote.

zigurat
ZIGURÁT, zigurate, s.n. Edificiu în formă de piramidă cu trepte, având în vârf un templu, specific Mesopotamiei. – Din fr. ziggourat.

zigzac
ZIGZÁC s.n. v. zigzag.

zigzag
ZIGZÁG, zigzaguri, s.n. Linie frântă care pare formată din mai multe litere Z puse cap la cap. ♢ Loc. adv. În zigzag = în formă de linie frântă, șerpuit. [Var.: zigzác s.n.] – Din fr. zigzag, germ. Zickzack.

zigzagat
ZIGZAGÁT, -Ă, zigzagați, -te, adj. În formă de zigzag. – Zigzag + suf. -at.

zilas
ZILÁȘ, zilași, s.m. (Rar) Ziler. – Zi + suf. -aș.

ziler
ZILÉR, -Ă, zileri, -e, s.m. și f. Muncitor angajat și plătit cu ziua; zilaș. [Var.: ziliér s.m.] – Zile (pl. lui zi) + suf. -er.

zilier
ZILIÉR s.m. v. ziler.

zilisoara
ZILIȘOÁRĂ, zilișoare, s.f. Ziulică. – Zi + suf. -ișoară.

zilnic
ZÍLNIC, -Ă, zilnici, -ce, adj. (Adesea adverbial) De fiecare zi, cotidian; p. ext. obișnuit, banal. ♢ Pâine zilnică = hrană, existență de toate zilele. – Zi + suf. -nic.

zimaza
ZIMÁZĂ, zimaze, s.f. Enzimă care se găsește în drojdia de bere și care transformă zahărul în alcool și în bioxid de carbon. – Din fr. zymase.

zimberec
ZIMBERÉC, zimberecuri, s.n. (Turcism înv.) Arc de ceasornic; p. ext. mașinărie. [Var.: zimberéchi s.n.] – Din tc. zemberek.

zimberechi
ZIMBERÉCHI s.n. v. zimberec.

zimbil
ZIMBÍL, zimbiluri, s.n. Coș împletit din papură sau din rogoz. – Din tc. zembili.

zimbre
ZÍMBRE s.f. pl. v. zâmbre.

zimbru
ZÍMBRU, zimbri, s.m. Animal sălbatic masiv din familia bovinelor, cu corpul acoperit cu o blană deasă, pâsloasă, cu capul mare și lat, cu coarnele scurte, întoarse în afară, în față și în sus, cu greabănul înalt, cu gâtul și cu bărbia acoperite cu păr lung, care astăzi, aflat pe cale de dispariție, este ocrotit în rezervații naturale (Bison bonasus). – Din sl. zonbrŭ.

zimogen
ZIMOGÉN, zimogene, s.n. (Biol.) Formă inactivă a unei enzime. – Din fr. zymogène.

zimt
ZIMȚ, zimți, s.m. 1. Fiecare dintre crestăturile de pe muchia unor monede. ♦ (Fam., înv., la pl.) Bani, monede; galbeni. ♦ Fiecare dintre dinții unei rotițe (dintr-un mecanism) sau ai secerii, ai pânzei de ferăstrău etc. 2. (Înv.) Fiecare dintre crestăturile situate în partea de sus a unui zid, a unui turn de cetate. – Cf. bg. z ă b e c, scr. z u b a c.

zimta
ZIMȚÁ, zimțez, vb. I. Tranz. A zimțui. – Din zimț.

zimtare
ZIMȚÁRE, zimțări, s.f. Acțiunea de a zimța și rezultatul ei; zimțuire. – V. zimța.

zimtat
ZIMȚÁT, -Ă, zimțati, -te, adj. Cu zimți; dințat, crestat, zimțuit. – V. zimța.

zimtisor
ZIMȚIȘÓR, zimțișori, s.m. Diminutiv al lui zimț. – Zimț + suf. -ișor.

zimtos
ZIMȚÓS, -OÁSĂ, zimțoși, -oase, adj. Cu zimți, cu dinți, cu crestături. – Zimț + suf. -os.

zimtui
ZIMȚUÍ, zimțuiesc, vb. IV. Tranz. A face zimți la o piesă, la o pânză de ferăstrău, la o seceră etc.; a zimța, a cresta, a randalina, a stria, a moleta. – Zimț + suf. -ui.

zimtuire
ZIMȚUÍRE, zimțuiri, s.f. Acțiunea de a zimțui; zimțare. – V. zimțui.

zimtuit
ZIMȚUÍT, -Ă, zimțuiți, -te, adj. Cu zimți; crestat, zimțat. – V. zimțui.

zinc
ZINC s.n. Element chimic, metal de culoare albă-albăstruie, întrebuințat în industrie atât singur, cât și sub formă de aliaje. – Din fr. zinc.

zinca
ZINCÁ, zinchez, vb. I. Tranz. A zincui. – Din zinc.

zincare
ZINCÁRE, zincări, s.f. Acțiunea de a zinca și rezultatul ei; operație de acoperire cu un strat subțire de zinc a pieselor de oțel sau de fontă, precum și a unor piese nemetalice, pentru a le proteja împotriva coroziunii sau pentru a le da un aspect decorativ. – V. zinca.

zincat
ZINCÁT, -Ă, zincați, -te, adj. Acoperit cu zinc. – V. zinca.

zincograf
ZINCOGRÁF, -Ă, zincografi, -e, s.m. și f. Lucrător tipograf calificat care execută clișee în zinc. – Din fr. zincographe, germ. Zinkograph.

zincografia
ZINCOGRAFIÁ, zincografiez, vb. I. Tranz. A reproduce imagini, desene etc. prin procedee zincografice. [Pr.: -fi-a] – Din fr. zincographier.

zincografic
ZINCOGRÁFIC, -Ă, zincografici, -ce, adj. Care se întrebuințează în zincografie, de zincografie. – Din fr. zincographique.

zincografie
ZINCOGRAFÍE, (2, 3) zincografii, s.f. 1. Procedeu de tipar pentru ilustrații în care se folosesc clișee obținute prin fotografiere și gravare pe plăci de zinc (uneori și de cupru, alamă, oțel etc.). 2. Atelier în care se execută clișee prin zincografie (1). 3. Reproducere, ilustrație executată prin zincografie (1). – Din fr. zincographie.

zincogravura
ZINCOGRAVÚRĂ, (2) zincogravuri, s.f. 1. Tehnică a realizării clișeelor de zinc impermeabile prin gravare manuală sau mecanizată. 2. Clișeu executat prin zincogravură (1). – Din fr. zincogravure.

zincui
ZINCUÍ, zincuiesc, vb. IV. Tranz. A acoperi un obiect de oțel, de fontă sau nemetalic cu un strat subțire de zinc pentru a-l feri de coroziune sau pentru a-i da un aspect decorativ; a zinca. – Zinc + suf. -ui.

zincuire
ZINCUÍRE, zincuiri, s.f. Acțiunea de a zincui și rezultatul ei; zincare. – V. zincui.

zingani
ZINGĂNÍ vb. IV. v. zăngăni.

zinganire
ZINGĂNÍRE s.f. v. zăngănire.

zinganit
ZINGĂNÍT s.n. v. zăngănit.

zingat
ZÍNGĂT s.n. v. zăngăt.

zingheni
ZINGHENÍ vb. IV. v. zăngăni.

zinghenire
ZINGHENÍRE s.f. v. zăngănire.

zinghenitor
ZINGHENITÓR, -OÁRE, adj. v. zăngănitor.

zinghet
ZÍNGHET s.n. v. zăngăt.

zinnwaldit
ZINNWALDÍT s.n. (Min.) Minereu de litiu. [Pr.: ținvaldit] – Din fr. zinnwaldite, germ. Zinnwaldit.

zircon
ZIRCÓN s.n. Silicat natural de zirconiu, tetragonal, de obicei galben-portocaliu, roșu sau verde, foarte dur, folosit pentru obținerea bioxidului de zirconiu, iar cristalele limpezi ca pietre semiprețioase. – Din fr. zircon.

zirconiu
ZIRCÓNIU s.n. Element chimic, metal de culoare cenușie, intermediar între siliciu și aluminiu, care se întrebuințează la fabricarea recipientelor rezistente la temperaturi înalte, a unor oțeluri speciale etc. – Din fr. zirconium.

zis
ZIS, ZÍSĂ, ziși, zise, adj., s.f. 1. Adj. Numit, denumit, poreclit. ♢ Loc. adj. Așa-zis (sau -zisă, -ziși, -zise) = pe nedrept sau în mod convențional numit astfel; aparent, fals. 2. S.f. Vorbă, spusă; afirmație. ♦ Proverb, zicătoare. ♦ (Înv.) Sfat, îndemn; ordin, poruncă. – V. zice.

ziuatic
ZIUÁTIC, -Ă, ziuatici, -ce, adj. (Reg.; despre frați, surori) Născut în aceeași zi a anului, dar în ani diferiți. [Pr.: zi-ua-] – Ziuă + suf. -atic.

ziua
ZÍUĂ s.f. v. zi.

ziulica
ZIULÍCĂ, ziulici, s.f. (Fam.) Diminutiv al lui zi; zilișoară, ziuliță, ziușoară. ♢ Loc. adv. Toată ziulica sau ziulica toată, ziulica întreagă = de dimineață până seara. ♢ Expr. Cât e ziulica de mare = cât ține ziua. Până în ziulica de astăzi = până acum. [Pr.: zi-u-] – Zi + suf. -ulică.

ziulita
ZIULÍȚĂ, ziulițe, s.f. (Rar) Ziulică. [Pr.: zi-u-] – Zi + suf. -uliță.

ziusoara
ZIUȘOÁRĂ s.f. (Rar) Ziulică. ♢ Loc. adv. La ziușoară = în zori de zi, dis-de-dimineață. [Pr.: zi-u-] – Zi + suf. -ușoară.

zivelca
ZIVÉLCĂ s.f. v. zăvelcă.

zizanie
ZIZÁNIE, zizanii, s.f. Plantă erbacee din familia gramineelor, cu frunze liniare alungite, cu spicul asemănător cu cel al pirului, cultivată ca plantă furajeră și ornamentală (Lolium perenne). [Var.: zâzánie s.f.] – Din ngr. zizánia.

zlatar
ZLĂTÁR, zlătari, s.m. 1. (Înv.) Meșter (țigan) care se ocupa cu prelucrarea aurului. 2. Țigan (nomad). – Din bg., scr. zlatar.

zlatareasa
ZLĂTĂREÁSĂ, zlătărese, s.f. (Înv.) Soția zlătarului. – Zlătar + suf. -easă.

zloata
ZLOÁTĂ, zloate, s.f. Ploaie amestecată cu zăpadă; lapoviță. – Din sl. slota.

zlot
ZLOT, zloți, s.m. Unitate monetară a Poloniei. ♦ Monedă de aur care a circulat în Europa centrală și răsăriteană. ♦ Monedă de argint care, la începutul sec. XIX, valora 30 de parale. ♢ Expr. A nu plăti nici un zlot (rău) în ochii cuiva = a nu valora nimic pentru cineva, a nu da nici o considerație cuiva sau la ceva. ♦ Nume dat odinioară în Transilvania unei monede austriece; monedă de argint de două coroane. – Din pol. złoty.

zlotas
ZLOTÁȘ, zlotași, s.m. (înv.) Slujbaș însărcinat cu strângerea impozitelor. – Zlot + suf. -aș.

zlotos
ZLOTÓS, -OASĂ, zlotoși, -oase, adj. Cu zloată; ploios, umed, noroios. – Zloată + suf. -os.

zmacina
ZMĂCINÁ, zmácin, vb. I. Refl. (Rar) A se agita, a se frământa, a se zbate. – Cf. m ă c i n a.

zmacinare
ZMĂCINÁRE, zmăcinări, s.f. (Rar) Faptul de a se zmăcina; zbucium, frământare; zguduire. – V. zmăcina.

zmacinat
ZMĂCINÁT, -Ă, zmăcinați, -te, adj. (Rar) Agitat, frământat, zbuciumat. V. zmăcina.

zmangaleala
ZMÂNGĂLEÁLĂ s.f. v. mâzgăleală.

zmangali
ZMÂNGĂLÍ vb. IV. v. mâzgăli.

zmangalire
ZMÂNGĂLÍRE s.f. v. mâzgălire.

zmangalit
ZMÂNGĂLÍT, -Ă adj. v. mâzgălit.

zmangalitura
ZMÂNGĂLITÚRĂ s.f. v. mâzgălitură.

zmeios
ZMEIÓS, -OASĂ, zmeioși, -oase, adj. (Rar) Ca un zmeu (I 1); aprig, focos. – Zmeu + suf. -os.

zmeoaica
ZMEOÁICĂ, zmeoaice, s.f. 1. Personaj feminin fantastic din basme, imaginat ca o femeie uriașă, cu puteri supranaturale, întruchipând răutatea; zmeoaie (1). 2. Plantă erbacee din familia umbeliferelor, cu tulpina cilindrică, cu flori albe sau purpurii dispuse în umbele (Laserpitium latifolium). – Zmeu + suf. -oaică.

zmeoaie
ZMEOÁIE, zmeoaie, s.f. 1. Zmeoaică (1). 2. Plantă erbacee din familia umbeliferelor, cu tulpină și cu fructe păroase, care crește prin văile umbroase de munte (Libanotis montana). 3. Plantă erbacee cu flori galben-aurii (Laserpilium archangelica). [Pr.: zme-oa-ie] – Zmeu + suf. -oaie.

zmeoi
ZMEÓI, zmeoi, s.m. (În basme) Augmentativ al lui zmeu (1). [Pr.: zme-oi] – Zmeu + suf. -oi.

zmeu
ZMEU, (I) zmei, s.m., (II) zmeie, s.n. I S.m. 1. Personaj fantastic din basme, imaginat ca un uriaș cu puteri supranaturale, întruchipând răutatea și fiind întotdeauna învins de forțele binelui. ♦ Fig. Erou, viteaz. ♢ Expr. A se lupta ca un zmeu = a se lupta vitejește. ♦ Fig. Cal focos și aprig. 2. Balaur. 3. (În credințele populare) Boală pricinuită de dragoste. II S.n. Jucărie făcută dintr-un dreptunghi de hârtie, pânză etc. fixat pe un schelet ușor de lemn, care se ridică în aer la bătaia vântului și care este mânuită de pe pământ cu ajutorul unei sfori lungi. – Din sl. zmij.

zmeulet
ZMEULÉȚ, zmeuleți, s.m. Diminutiv al lui zmeu (I). [Pr.: zme-u] – Zmeu +suf. -uleț.

zmeur
ZMÉUR, (rar) zmeuri, s.m. Arbust din familia rozaceelor, cu ramuri ghimpoase, flexibile, cu frunze albe pe partea inferioară, cu flori albe, cu fructe roșii, aromate, comestibile; zmeurar (Rubus idaeus) [Pr.: zme-ur] – Din zmeură (derivat regresiv).

zmeurar
ZMEURÁR, zmeurari, s.m. (Bot.) Zmeur. [Pr.: zme-u-] – Zmeur + suf. -ar.

zmeurata
ZMEURÁTĂ, zmeurate, s.f. 1. Băutură preparată din zmeură fermentată cu zahăr și cu alcool. 2. Băutură răcoritoare preparată din sirop de zmeură și apă (gazoasă). [Pr.: zme-u-] – Zmeură + suf. -ată.

zmeura
ZMÉURĂ s.f. Fructul zmeurului. [Pr.: zme-u-] – Et. nec.

zmeuret
ZMEURÉT s.n. Zmeuriș. [Pr.: zme-u-] – Zmeur + suf. -et.

zmeuris
ZMEURÍȘ, zmeurișuri, s.n. Loc pe care cresc, spontan sau cultivat, (mulți) zmeuri; zmeuret. [Pr.: zme-u-] – Zmeur + suf. -iș.

zmeuriu
ZMEURÍU, -ÍE, zmeurii, adj. De culoarea zmeurii; roșiatic. [Pr.: zme-u-] – Zmeură + suf. -iu.

znamenie
ZNAMÉNIE s.f. v. snamenie.

znamie
ZNÁMIE, znamii, s.f. (Reg.) Om slab și pocit; pocitanie. – Et. nec.

zoaie
ZOÁIE, zoi, s.f. Apă (cu săpun și cu leșie) rămasă de la spălatul rufelor, al vaselor etc.; apă murdară, lături. [Pr.: zoa-ie. - Pl. și: zoaie] – Cf. bg., ucr. z o l a.

zoana
ZOÁNĂ, zoane, s.f. (Reg.) Pleavă. – Cf. scr. z o n a.

zoantrop
ZOANTRÓP, -Ă, zoantropi, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care suferă de zoantropie. [Pr.: zo-an-] – Din fr. zoanthrope.

zoantropie
ZOANTROPÍE s.f. Formă de delir în care bolnavul se crede animal. [Pr.: zo-an-] – Din fr. zoanthropie.

zob
ZOB s.n. 1. Așchii rezultate în urma tăierii arborilor cu toporul, cioburi mărunte rezultate în urma spargerii unui vas de sticlă, de ceramică etc. ♢ Expr. A (se) face zob = a (se) sparge în bucăți mici, în fărâme; a (se) face praf. 2. (Pop.) Grăunțe de ovăz (amestecate și cu alte grăunțe) date ca hrană cailor. – Din bg., scr. zob.

zobi
ZOBÍ, zobesc, vb. IV. Tranz. și refl. (Reg.) A (se) sfărâma, a (se) zdrobi, a (se) strivi. – Din zob.

zobire
ZOBÍRE, zobiri, s.f. (Reg.) Acțiunea de a (se) zobi și rezultatul ei. – V. zobi.

zobit
ZOBÍT, -Ă, zobiți, -te, adj. (Reg.) Sfărâmat, zdrobit. – V. zobi.

zobon
ZOBÓN s.n. v. zăbun.

zobonas
ZOBONÁȘ s.n. v. zăbunaș.

zodiac
ZODIÁC, zodiace, s.n. 1. Zonă circulară a sferei cerești în care se află cele douăsprezece constelații corespunzătoare lunilor anului și prin fața cărora trece drumul aparent al Soarelui în cursul unui an; fiecare dintre cele 12 sectoare ale acestei zone. ♢ Semnele zodiacului sau zodiacele = figurile simbolice ale zodiacului reprezentând cele douăsprezece constelații. 2. Carte de astrologie cuprinzând preziceri asupra destinului oamenilor, potrivit zodiei în care s-au născut; carte de zodii. [Pr.: -di-ac] – Din ngr. [kíklos] zodhiakós.

zodiacal
ZODIACÁL, -Ă, zodiacali, -e, adj. 1. Care ține de zodiac (1), privitor la zodiac. 2. (În sintagma) Lumină zodiacală = fâșie de lumină difuză, slabă, orientată după direcția zodiacului, de forma unui triunghi cu baza la orizont, vizibilă înaintea aurorei sau după sfârșitul crepusculului. [Pr.: -di-a-] – Din fr. zodiacal.

zodiar
ZODIÁR, zodiare, s.n. Zodiac (2). [Pr.: -di-ar] – Zodie + suf. -ar.

zodie
ZÓDIE, zodii, s.f. 1. Fiecare dintre cele douăsprezece constelații ale zodiacului (1); p. gener. constelație, planetă. ♦ Interval de timp determinat când Soarele se află într-un astfel de sector. 2. Constelație corespunzând unei anumite luni a anului în care se naște cineva și având, după unele credințe, o influență (bună sau rea) asupra destinului acestuia; interval de timp corespunzător; p. ext. destin, ursită. ♢ Expr. (Glumeț) A se naște în zodia porcului = a fi foarte norocos, a avea noroc porcesc. A sa naște în zodia rațelor = a fi mereu însetat. A-i da (cuiva) în zodii = a-i prezice cuiva soarta, viitorul după poziția stelelor. 3. (Rar) Ursitoare. – Din ngr. zódhion.

zodier
ZODIÉR, zodieri, s.m. (Pop.) Cititor în stele care prezice soarta cuiva interpretând zodia în care acesta s-a născut; astrolog. [Pr.: -di-er] – Zodie + suf. -ar.

zoios
ZOIÓS, -OÁSĂ, zoioși, -oase, adj. Soios. [Pr.: zo-ios] – Din soios (după zoaie).

zoli
ZOLÍ, zolesc, vb. IV. Tranz. A spăla (prost) rufele. – Din ucr. zolyty. Cf. bg. z o l j a.

zolnita
ZÓLNIȚĂ, zolnițe, s.f. (Reg.) Ciubăr. – Din ucr. zol'nycá, pol. zolnica.

zona
ZÓNA s.f. (În sintagma) Zona Zoster = boală infecțioasă virotică localizată în ganglionii spinali și caracterizată prin dureri și prin erupții veziculare pe traiectul nervilor senzoriali. – Din fr. zona.

zonal
ZONÁL, -Ă, zonali, -e, adj. Care este situat într-o anumită zonă, corespunzător unei zone, de zonă. – Din fr. zonal.

zonare
ZONÁRE, zonări, s.f. 1. Împărțire în zone; zonificare. 2. Lucrare cu caracter tehnico-economic prin care se delimitează zonele favorabile de cultură a plantelor agricole în funcție de cerințele acestora față de factorii de climă și de fertilitate a solurilor. – Din zonă.

zona
ZÓNĂ, zone, s.f. 1. Fiecare dintre cele cinci mari diviziuni ale globului terestru, delimitate în funcție de poli, de cercurile polare și de tropice și caracterizate printr-o climă specifică. Zonă temperată. Zonă ecuatorială. ♦ (Astron.) Fiecare dintre părțile cerului corespunzătoare celor cinci zone (1) ale Pământului. 2. Porțiune dintr-o întindere, dintr-un ansamblu, dintr-un tot, delimitată pe baza unor caracteristici distinctive, a unor împrejurări speciale, a unei destinații determinate etc. 3. (Geom.) Parte din suprafața unei sfere cuprinsă între două paralele. 4. (Fiz.) Bandă de frecvență în care oscilațiile au anumite caractere comune. – Din fr. zone.

zonificare
ZONIFICÁRE, zonificări, s.f. Zonare. – Din zonă.

zoo
ZÓO subst. Grădină zoologică. [Pr.: zo-o] – Din fr. zoo.

zoobiologie
ZOOBIOLOGÍE s.f. Disciplină care se ocupă de biologia animală. – Din fr. zoobiologie.

zoochimie
ZOOCHIMÍE s.f. Disciplină care studiază compoziția chimică a corpului animalelor și procesele chimice care se petrec în el. – Din fr. zoochimie.

zoocor
ZOOCÓR, -Ă, zoocori, -e, adj., s.f. (Plantă) care are fructe sau semințe adaptate pentru răspândirea prin intermediul animalelor, prezentând formații corespunzătoare (cârlige, țepi, clei etc.) care, prinzându-se de corpul acestora, sunt duse pe distanțe mari. – Din fr. zoochore.

zoofag
ZOOFÁG, -Ă, zoofagi, -ge, adj. Care se hrănește cu carne de animale. – Din fr. zoophage.

zoofagie
ZOOFAGÍE s.f. Faptul de a se hrăni cu carne de animale. – Din fr. zoophagie.

zoofilie
ZOOFILÍE s.f. (Med.) Dragoste morbidă pentru animale. – Din fr. zoophilie.

zoofit
ZOOFÍT, zoofite, s.n. (La pl.) Încrengătură care cuprinde animale inferioare a căror formă amintește pe aceea a plantelor; (și la sg.) animal care face parte din această încrengătură. – Din fr. zoophyte.

zoofitic
ZOOFÍTIC, -Ă, zoofitici, -ce, adj. Care aparține zoofitelor, privitor la zoofite. – Din fr. zoophytique.

zoofobie
ZOOFOBÍE, zoofobii, s.f. Stare patologică manifestată printr-o frică de animale. – Din fr. zoophobie.

zoogenie
ZOOGENÍE s.f. Studiul dezvoltării animalelor. – Din fr. zoogénie.

zoogeograf
ZOOGEOGRÁF, -Ă, zoogeografi, s.m. și f. Specialist în zoogeografie. [Pr.: -ge-o-] – Din fr. zoogéographe.

zoogeografie
ZOOGEOGRAFÍE s.f. Ramură a geografiei care studiază repartiția speciilor animale pe suprafața Pământului. [Pr.: -ge-o-] – Din fr. zoogéographie.

zoografie
ZOOGRAFÍE s.f. 1. Parte a zoologiei care se ocupă cu descrierea diverselor specii de animale. 2. (În antichitate) Arta picturii animaliere. – Din fr. zoographie.

zoolatrie
ZOOLATRÍE s.f. Religie primitivă bazată pe divinizarea animalelor; cult al animalelor în diverse religii antice. – Din fr. zoolâtrie.

zoolatru
ZOOLÁTRU, -Ă, zoolatri, -e, adj., s.m. și f. (Persoană) care se închină la animale. – Din fr. zoolâtre.

zoolit
ZOOLÍT, zooliți, s.m. Animal sau parte a unui animal fosil petrificat. – Din fr. zoolit(h)e.

zoolog
ZOOLÓG, -Ă, zoologi, -ge, s.m. și f. Specialist în zoologie. – Din fr. zoologue.

zoologic
ZOOLÓGIC, -Ă, zoologici, -ce, adj. Care aparține zoologiei, privitor la zoologie. ♢ Muzeu zoologic = muzeu unde sunt expuse animale reconstituite sau împăiate, organe, părți ale corpului animal reproduse în planșe etc. Parc zoologic sau grădină zoologică = parc în care animale rare sau exotice sunt ținute în condiții asemănătoare cu cele ale vieții lor în libertate. – Din fr. zoologique.

zoologie
ZOOLOGÍE s.f. Știință care se ocupă cu studiul animalelor, cercetând structura, dezvoltarea, modul de viață și relațiile lor cu mediul, precum și cu răspândirea, filogenia și clasificarea lor teoretică și practică. – Din fr. zoologie.

zoomanie
ZOOMANÍE, zoomanii, s.f. Afecțiune exagerată și morbidă pentru animale. – Din fr. zoomanie.

zoometru
ZOOMÉTRU, zoometre, s.n. Instrument folosit pentru măsurarea dimensiunilor corporale animale. – Din fr. zoomètre.

zoomorf
ZOOMÓRF, -Ă, zoomorfi, -e, adj. (În artele plastice) Care reprezintă animale; zoomorfic. – Din fr. zoomorphe.

zoomorfic
ZOOMÓRFIC, -Ă, zoomorfici, -ce, adj. 1. Referitor la zoomorfie. 2. (În artele plastice) Care reprezintă animale; zoomorf. – Din fr. zoomorphique.

zoomorfie
ZOOMORFÍE s.f. Parte a zoologiei care studiază conformația animalelor. – Din fr. zoomorphie.

zoomorfism
ZOOMORFÍSM s.n. Credință care admite posibilitatea metamorfozării oamenilor în animale. ♦ Cult primitiv care constă în adorarea unor animale ca divinități; reprezentare a zeităților prin animale sau prin atribute ale acestora. – Din fr. zoomorphisme.

zoonomie
ZOONOMÍE s.f. (Rar) Ansamblul legilor după care se desfășoară viața animală. – Din fr. zoonomie.

zoonoza
ZOONÓZĂ, zoonoze, s.f. Infecție contagioasă provocată de bacterii, virusuri, ciuperci, protozoare, viermi etc., comună omului și animalelor, transmisibilă direct sau prin intermediul unor insecte. – Din fr. zoonose.

zoopaleontologie
ZOOPALEONTOLOGÍE S.f. Știință care studiază animalele fosile. [Pr.: -le-on-] – Din fr. zoopaléontologie.

zooparc
ZOOPÁRC, zooparcuri, s.n. Grădină zoologică. – Din germ. Zoopark.

zoopatie
ZOOPATÍE, zoopatii, s.f. (Med.) Delir în care bolnavul crede că are animale în sau pe corp. – Din fr. zoopathie.

zoopatologie
ZOOPATOLOGÍE s.f. Știință despre bolile animalelor – Din fr. zoopathologie.

zooplancton
ZOOPLANCTÓN s.n. Totalitatea organismelor animale din plancton. – Din fr. zooplancton.

zoopsie
ZOOPSÍE s.f. Halucinație vizuală în care se percep diverse animale (hidoase sau periculoase), manifestată în intoxicații cu alcool, stupefiante etc. – Din fr. zoopsie.

zoopsihologie
ZOOPSIHOLOGÍE s.f. Ramură a psihologiei care studiază fenomenele psihice la animale (instinctele, deprinderile, senzațiile, emoțiile, memoria etc.); psihologie animală. – Din fr. zoopsychologie.

zoospor
ZOOSPÓR, zoospori, s.m. (Bot.) Spor al unor alge și ciuperci prevăzut cu cili vibratili sau cu flageli, cu ajutorul cărora se mișcă în mediul fluid. – Din fr. zoospore.

zoosporange
ZOOSPORÁNGE, zoosporangi, s.m. Sporange cu zoospori. – Din fr. zoosporange.

zootehnic
ZOOTÉHNIC, -Ă, zootehnici, -e, adj. Care aparține zootehniei, privitor la zootehnie, de zootehnie. – Din fr. zootechnique.

zootehnician
ZOOTEHNICIÁN, -Ă, zootehnicieni, -e, s.m. și f. Specialist în zootehnie; zootehnist. [Pr.: -ci-an] – Din fr. zootechnicien.

zootehnie
ZOOTEHNÍE s.f. Știință care are drept obiect cunoașterea, reproducerea, creșterea, alimentația, ameliorarea și exploatarea animalelor domestice. – Din fr. zootechnie.

zootehnist
ZOOTEHNÍST, -Ă, zootehniști, -ste, s.m. și f. Zootehnician. – Zootehn[ie] + suf. -ist.

zooterapeutic
ZOOTERAPEÚTIC, -Ă, zooterapeutici, -ce, adj. Referitor la zooterapie. [Pr.: -pe-u-] – Din fr. zoothérapeutique.

zooterapie
ZOOTERAPÍE s.f. Terapeutică aplicată animalelor. – Din fr. zoothérapie.

zootomie
ZOOTOMÍE s.f. Știință care studiază structura corpului animalelor. ♦ Disecție asupra animalelor. – Din fr. zootomie.

zootoxina
ZOOTOXÍNĂ, zootoxine, s.f. Venin secretat de unele animale, cu efect nociv asupra organismului uman. – Din germ. Zootoxine.

zopai
ZOPĂÍ vb. IV. v. zupăi.

zopaitura
ZOPĂITÚRĂ s.f. v. zupăitură.

zopoti
ZOPOTÍ, zopotesc, vb. IV. Intranz. (Reg.) A alerga de colo până colo, fără odihnă. – Et. nec.

zor
ZOR^1 S.n. 1. Activitate însuflețită, febrilă; grabă mare, urgență, sârguință, febrilitate, însuflețire. ♢ Loc. adv. Cu zor sau cu tot zorul = în grabă, repede. De zor = din plin, din toate puterile; cu înfrigurare, cu însuflețire, cu elan. Cu zorul = cu forța, forțat. ♢ Loc. vb. A avea zor = a se grăbi. A da cuiva zor = a grăbi, a îmboldi pe cineva să facă ceva. ♢ Expr. Zor-zor = în mare grabă. A da zor = a lucra, a acționa cu mare grabă. A-i da zor cu (sau că...) = a nu mai conteni cu ceva, a insista. A lua (pe cineva) la zor = a cere (cuiva) socoteală, a mustra. A lua (pe cineva) cu zorul = a constrânge, a forța (pe cineva). 2. Necesitate, nevoie; strâmtorare, necaz. ♢ Expr. A nu avea zor de ceva (sau de cineva) = a) a nu-i trebui, a nu-i fi necesar numaidecât; b) a nu-i păsa, a nu avea habar de ceva (sau de cineva). Ce zor ai? = ce-ți pasă? ce te interesează? ce-ți trebuie? A nu avea zor să... (sau de a...) = a nu avea interes să... – Din tc. zor „silă, forță”.

ZOR^2 interj. v. zur.

zorcan
ZORCÁN, zorcani, s.m. (Iht.; reg.) Plătică. – Et. nec.

zorea
ZOREÁ, zorele, s.f. (La pl.) Nume dat mai multor specii de plante agățătoare ornamentale, cu flori mov-roșcate sau albastre, având corola în formă de pâlnie; bună-dimineața, adormițele (Ipomaea, Pharbitis); (și la sg.) plantă care face parte dintr-una din aceste specii. – Zori^1 + suf. -ea.

zori
ZORI^1 s.m. pl. 1. Lumină care se arată pe cer înainte de a răsări Soarele; timp al zilei când răsare Soarele; faptul zilei, auroră. ♢ Loc. adv. În zori de zi (sau de ziuă) sau până-n zori, din zori, în zorii zilei, în zorii zorilor, în (sau la) revărsatul zorilor sau o dată cu zorile = dis-de-dimineață. Din zori și până-n seară (sau noapte) = toată ziua. Din zori în zori = ziua și noaptea, tot timpul; totdeauna, mereu. ♢ Expr. A se (re)vărsa sau a (se) crăpa, a se ivi, a se zări, a miji zorile (sau zorii, zori de zi, zori de ziuă) sau a da în fapt (sau a se crăpa, a se anunța) de zori = a apărea zorile, a începe să se facă ziuă, să se lumineze. 2. (Art.) Numele unui dans popular care se joacă la nuntă; melodie după care se execută acest dans; melodie care se cântă miresei la uncrop. [Art.: zorii și (f.) zorile] – Din sl. zorĩ (gen. pl. al lui zorja).

ZORÍ^2, zoresc, vb. IV. 1. Intranz. și refl. A lucra cu grabă, febril; a da zor, a se grăbi. ♦ A merge iute, a iuți pasul, a se grăbi (să ajungă undeva). 2. Intranz. A insista pentru grăbirea unei acțiuni. 3. Tranz. A îmboldi, a îndemna, a constrânge (pe cineva) să facă (ceva). ♦ (Rar) A susține ceva în mod stăruitor, a-i da zor cu ceva. – Din zor^1.

ZORÍ^3, pers. 3 zorește, vb. IV. (Pop.) Intranz. și refl. A se ivi zorile^1. – Din zori^1.

zorila
ZORÍLĂ s.m. 1. Personificare a zorilor^1 în basmele populare. ♦ Animal fantastic din basme care se arată în zori^1. 2. Numele popular al stelei Sirius. – Zori^1 + suf. -ilă.

zorire
ZORÍRE, zoriri, s.f. (Rar) Acțiunea de a (se) zori și rezultatul ei. – V. zori^1.

zorit
ZORÍT^1, zorituri, s.n. (Rar) Ivirea zorilor^1; p. ext. momentul când se luminează de ziuă; locul de unde se ivesc zorile^1. – V. zori^3.

ZORÍT^2, -Ă, zoriți, -te, adj. Care se grăbește foarte mult; foarte repede, rapid. – V. zori^2.

zornai
ZORNĂÍ, zórnăi, vb. IV. Intranz. A produce un zgomot caracteristic prin lovirea, ciocnirea sau rostogolirea unor obiecte de metal, de sticlă etc.; a zăngăni, a zurui, a zorzoi. ♢ Tranz. Își zornăie pintenii. – Zor^2 + suf. -năi.

zornaiala
ZORNĂIÁLĂ, zornăieli, s.f. Zornăit, zornăitură, zornet. – Zornăi + suf. -eală.

zornait
ZORNĂÍT, zornăituri, s.n. Faptul de a zornăi; zgomotul caracteristic pe care îl fac unele obiecte când se lovesc sau se ciocnesc între ele; zornăială, zornăitură, zornet. – V. zornăi.

zornaitor
ZORNĂITÓR, -OÁRE, zornăitori, -oare, adj. Care zornăie, care răsună. [Pr.: -nă-i-] – Zornăi + suf. -tor.

zornaitura
ZORNĂITÚRĂ, zornăituri, s.f. Zornăit. [Pr.: -nă-i-] – Zornăi + suf. -tură.

zornet
ZÓRNET, zornete, s.n. Zornăit. – Zornăi + suf. -et.

zoroastrism
ZOROASTRÍSM s.n. Religie veche a popoarelor din Asia Centrală, Iran și Azerbaidjan, caracterizată prin dualismul binelui și răului. [Pr.: -ro-as-] – Din fr. zoroastrisme.

zorzoane
ZORZOÁNE s.f. pl. Podoabe lipsite de valoare și fără gust. – Et. nec.

zorzoi
ZORZOÍ, zorzoiesc, vb. IV. Intranz. și tranz. (Pop.) A zornăi. – Zor^2 + z[or^2] + suf. -oi.

zorzonat
ZORZONÁT, -Ă, zorzonați, -te, adj. (Pop.) Înzorzonat. – Zorzoane + suf. -at.

zovelca
ZOVÉLCĂ s.f. v. zăvelcă.

zovon
ZOVÓN s.n. v. sovon.

zuav
ZUÁV, zuavi, s.m. Soldat francez dintr-un corp special de infanterie (cu uniformă asemănătoare portului arab) care a existat în Algeria. ♦ Soldat algerian dintr-un corp indigen de infanterie ușoară. [Pr.: zu-av] – Din fr. zouave.

zuf
ZUF s.n. (înv.) Sortiment de stofă de lână fină și ușoară. – Din tc. sof.

zugrav
ZUGRÁV, zugravi, s.m. 1. Lucrător specializat în zugrăvit^1. 2. (Înv.) Pictor (de biserici). [Acc. și: zúgrav] – Din ngr. zoghráphos.

zugraveala
ZUGRĂVEÁLĂ, zugrăveli, s.f. 1. Zugrăvire; (concr.) strat de protecție și ornamental aplicat pe zidurile unor elemente de construcție, format de obicei dintr-o soluție apoasă cu pigmenți minerali și cu var. 2. Pictură (mai ales bisericească); p. ext. tablou, desen, gravură. 3. (Rar) Sulimeneală, fard. 4. Fig. (Rar) Descriere, prezentare. – Zugrăvi + suf. -eală.

zugravi
ZUGRĂVÍ, zugrăvesc, vb. IV. 1. Tranz. A acoperi pereții unei clădiri sau ai unei încăperi cu o soluție apoasă de var amestecată cu humă (și cu diverși coloranți), uneori și cu desene care imită tapetul. 2. Tranz. (Rar) A picta. ♦ A desena. ♦ A scrie (caligrafic). 3. Refl. și tranz. Fig. A (se) profila, a (se) contura; a (se) proiecta, a (se) reflecta. ♦ Refl. (Despre stări psihice) A se imprima, a se reflecta, a se exterioriza pe figura cuiva. 4. Tranz. Fig. A înfățișa prin cuvinte, a reda, a descrie, a prezenta. – Din zugrav.

zugravire
ZUGRĂVÍRE, zugrăviri, s.f. Acțiunea de a (se) zugrăvi și rezultatul ei; zugrăveală, zugrăvit^1. – V. zugrăvi.

zugravit
ZUGRĂVÍT^1 s.n. Faptul de a (se) zugrăvi. ♦ (Înv.) Arta de a picta. – V. zugrăvi.

ZUGRĂVÍT^2, -Ă, zugrăviți, -te, adj. 1. (Despre pereți) Dat cu un strat de var și de humă amestecat cu o culoare. 2. Pictat, desenat. ♦ (Pop.) Vopsit. 3. Fig. (Înv.) Prefăcut, fals. – V. zugrăvi.

zuliar
ZULIÁR, -Ă, zuliari, -e, adj. (Înv.) Gelos. ♦ Invidios, pizmaș. [Pr.: -li-ar] – Zulie + suf. -ar.

zulie
ZULÍE s.f. (Înv.) Gelozie. – Din ngr. zília.

zuluf
ZULÚF, zulufi, s.m. Șuviță de păr răsucită în spirală; buclă, cârlionț. – Din tc. zülüf, ngr. zulúfi.

zulufat
ZULUFÁT, -Ă, zulufați, -te, adj. (Rar) Cu părul făcut zulufi. – Zuluf + suf. -at.

zulufel
ZULUFÉL, zulufei, s.m. (Rar) Diminutiv al lui zuluf. – Zuluf + suf. -el.

zulum
ZULÚM, zulumuri, s.n. (Turcism înv.) Nedreptate. – Din tc. zulüm.

zum
ZUM interj. (De obicei repetat) Cuvânt care imită sunetele caracteristice produse de unele insecte în zbor. – Onomatopee.

zumaricale
ZUMARICÁLE s.f. pl. (Înv.) 1. Prăjituri, bomboane, zaharicale. 2. Fig. Istericale. – Din ngr. zimarikà (pl. lui zimarikón).

zumbai
ZUMBĂÍ, pers. 3 zúmbăie, vb. IV. Intranz. (Rar; despre insecte) A zumzăi. – Formație onomatopeică.

zumbaire
ZUMBĂÍRE, zumbăiri, s.f. (Rar) Zumzet. – V. zumbăi.

zumzai
ZUMZĂÍ, pers. 3 zúmzăie, vb. IV. Intranz. (Despre insecte, mai ales despre albine) A produce un sunet caracteristic când zboară; a bâzâi, a zâzâi. – Zum + z[um] + suf. -ăi.

zumzaitor
ZUMZĂITÓR, -OÁRE, zumzăitori, -oare, adj. Care zumzăie. [Pr.: -ză-i-] – Zumzăi + suf. -tor.

zumzet
ZÚMZET, zumzete, s.n. 1. Sunet caracteristic pe care îl produc insectele, mai ales albinele, când zboară; bâzâit, zumbăire. ♦ Zgomot produs de o vibrație puternică și continuă a anumitor obiecte sau mașini. 2. Murmur, freamăt. – Zumzăi + suf. -et.

zup
ZUP interj. Cuvânt care redă zgomotul unei mișcări precipitate, al unei sărituri sau al unei căderi subite. – Onomatopee.

zupai
ZUPĂÍ, zupăiesc, vb. IV. Intranz. 1. A tropăi. 2. A lovi, a bate, a izbi. [Var.: zopăí, zupuí vb. IV] – Zup + suf. -ăi.

zupait
ZUPĂÍT s.n. Acțiunea de a zupăi și rezultatul ei; zupăitură. – V. zupăi.

zupaitura
ZUPĂITÚRĂ, zupăituri, s.f. Zupăit. [Pr.: -pă-i-. – Var.: zopăitúră s.f.] – Zupăi + suf. -tură.

zupui
ZUPUÍ vb. IV. v. zupăi.

zur
ZUR interj. (Adesea cu „r” prelungit) Cuvânt care redă zornăitul metalelor sau zgomotul produs de ciocnirea sau rostogolirea unor obiecte mici. [Var.: zor interj.] – Onomatopee.

zurai
ZURĂÍ vb. IV. v. zurui.

zurba
ZURBÁ, zurbale, s.f. (Înv.) Revoltă, răscoală. ♦ Gălăgie, zarvă; ceartă, bătaie. [Var.: zúrbă, zurbálă s.f.] – Din tc. zorba.

zurbagiu
ZURBAGÍU, -ÍE, zurbagii, adj. (Adesea substantivat) Căruia îi place să se certe; scandalagiu. ♦ (Înv.) Răsculat, răzvrătit, rebel. – Zurba + suf. -giu.

zurbala
ZURBÁLĂ s.f. v. zurba.

zurbalac
ZURBALẤC, zurbalâcuri, s.n. (Pop.) Luptă, harță. ♦ Revoltă, răscoală. – Din tc. zorbalık.

zurbava
ZURBÁVĂ, zurbave, s.f. (înv.) Ceartă, gâlceavă, scandal. – Contaminare între zurba și gâlceavă.

zurba
ZÚRBĂ, zúrbe, s.f. v. zurba. [morf. DLRLC]

zurgalau
ZURGĂLẮU, zurgălăi, s.m. (Mai ales la pl.) Glob metalic cu una sau mai multe găurele și cu o bilă în interior, care sună la cea mai ușoară mișcare sau atingere; clopoțel. – Cf. magh. z ö r ö g n i.

zurliu
ZURLÍU, -ÍE, zurlii, adj. (Fam.) Zvăpăiat, nebunatic; smintit. – Cf. tc. z o r l u.

zurui
ZURUÍ, zuruiesc, vb. IV. Intranz. și tranz. A zornăi. [Prez. ind. și: zúrui. – Var.: zurăí vb. IV] – Zur + suf. -ui.

zuruire
ZURUÍRE, zuruiri, s.f. Acțiunea de a zurui și rezultatul ei; zornăit. – V. zurui.

zuruit
ZURUÍT, zuruituri, s.n. Zornăit. – V. zurui.

zuruitor
ZURUITÓR, -OÁRE, zuruitori, -oare, adj. Care zuruie; zornăitor. [Pr.: -ru-i-] – Zurui + suf. -tor.

zurzur
ZÚRZUR, zurzuri, s.m. (Pop.) Podoabă. – Et. nec.

zuvelca
ZUVÉLCĂ s.f. v. zăvelcă.

zuzai
ZUZĂÍ vb. IV. v. zuzui.

zuzet
ZÚZET, zuzete, s.n. (Pop.) 1. Zumzet. 2. Susur, murmur, șopot. – Zuzui + suf. -et.

zuzui
ZUZUÍ, pers. 3 zúzuie, vb. IV. Intranz. (Pop.) A produce un zuzet; a susura, a murmura, a șopoti. [Var.: zuzăí vb. IV] – Formație onomatopeică.

zvastica
ZVÁSTICĂ s.f. v. svastică.

zvapaia
ZVĂPĂIÁ, zvắpăi, vb. IV. Refl. (Rar) A deveni zvăpăiat, zburdalnic; a se agita, a se zvârcoli. – Din zvăpăiat (derivat regresiv).

zvapaiat
ZVĂPĂIÁT, -Ă, zvăpăiați, -te, adj. Nebunatic, zburdalnic, zglobiu; ușuratic. – Cf. v ă p a i e.

zvac
ZVÂC interj. Cuvânt care sugerează o mișcare bruscă, precipitată, o săritură; țâști. – Onomatopee.

zvacai
ZVÂCÂÍ, zvấcâi, vb. IV. Intranz. (Rar) A zvârli. – Zvâc + suf. -âi.

zvacneala
ZVÂCNEÁLĂ, zvâcneli, s.f. Palpitație puternică a inimii, a tâmplelor; zvâcnire, zvâcnitură. – Zvâcni + suf. -eală.

zvacnet
ZVẤCNET, zvâcnete, s.n. Zvâcnire; tremur, tresărire. – Zvâcni + suf. -et.

zvacni
ZVÂCNÍ, zvâcnesc, vb. IV. Intranz. 1. (Despre inimă, tâmple etc.; la pers. 3) A bate repede și cu putere (de oboseală, de emoție, de durere etc.); a palpita. 2. (Despre ființe) A sări, a țâșni, a se repezi pe neașteptate. ♦ Spec. A sări brusc în picioare. – Zvâc + suf. -ni.

zvacnire
ZVÂCNÍRE, zvâcniri, s.f. Faptul de a zvâcni; palpitare. ♦ Mișcare bruscă și involuntară a corpului sau a unei părți a corpului. – V. zvâcni.

zvacnit
ZVÂCNÍT^1 s.n. Zvâcnire, zvâcnet. – V. zvâcni.

ZVÂCNÍT^2, -Ă, zvâcniți, -te, adj. Care zvâcnește, cu zvâcniri; repezit, mișcat repede, brusc. – V. zvâcni.

zvacnitor
ZVÂCNITÓR, -OÁRE, zvâcnitori, -oare, adj. Care zvâcnește, care palpită. – Zvâcni + suf. -tor.

zvacnitura
ZVÂCNITÚRĂ, zvâcnituri, s.f. Zvâcnet, palpitație, pulsație. – Zvâcni + suf. -tură.

zvanta
ZVÂNTÁ, zvânt, vb. I. 1. Tranz. și refl. A face să piardă sau a pierde din umezeală; a (se) zbici, a (se) usca puțin. ♦ Tranz. A-și șterge, a-și usca (lacrimile, ochii, obrajii). 2. Tranz. Fig. A distruge, a prăpădi, a nimici. ♢ Expr. A zvânta (pe cineva) în bătaie (sau în bătăi) = a bate zdravăn. ♦ A slei, a epuiza, a secătui. ♦ (În propoziții consecutive, legat de diverse verbe, exprimă intensitatea acțiunilor respective) Fură de zvântă. Mănâncă de zvântă. [Prez. ind. și: zvântéz] – Lat. *exventare.

zvantare
ZVÂNTÁRE, zvântări, s.f. Acțiunea de a (se) zvânta. - V. zvânta.

zvantat
ZVÂNTÁT^1 s.n. Acțiunea de a (se) zvânta și rezultatul ei. – V. zvânta.

ZVÂNTÁT^2, -Ă, zvântați, -te, adj. Uscat numai în parte, de obicei la vânt sau la soare; zbicit. – V. zvânta.

zvantura
ZVÂNTURÁ, zvấntur, vb. I. Refl. (Fam.) A umbla (fără rost) dintr-un loc în altul, a cutreiera. – Et. nec. Cf. v â n t u r a.

zvanturat
ZVÂNTURÁT, -Ă, zvânturați, -te, adj. Ușuratic, flușturatic, nesocotit, aiurit; p. ext. zburdalnic; zvăpăiat, zvânturatic. ♦ (Substantivat; înv.) Aventurier; pribeag. – V. zvântura.

zvanturatec
ZVÂNTURÁTEC, -Ă adj. v. zvânturatic.

zvanturatic
ZVÂNTURÁTIC, -Ă, zvânturatici, -ce, adj. Zvânturat. [Var.: zvânturátec, -ă adj.] – Zvântura + suf. -atic.

zvar
ZVÂR interj. (Adesea cu „r” prelungit) Cuvânt care redă zgomotul produs de un lucru aruncat cu putere sau care zboară repede prin aer. [Var.: zvr interj.] – Onomatopee.

zvarcol
ZVẤRCOL s.n. (Rar) Zbatere, zvâcnet, clocot, frământare continuă. – Din zvârcoli (derivat regresiv).

zvarcoleala
ZVÂRCOLEÁLĂ, zvârcoleli, s.f. Zvârcolire. –

zvarcoli
ZVÂRCOLÍ, zvârcolesc, vb. IV. Refl. 1. A se zbate, a face mișcări spasmodice (de durere). ♦ A se întoarce (în așternut) de pe o parte pe alta (de neliniște); p. ext. a se învârti încoace și încolo de neastâmpăr; a nu-și găsi locul. 2. Fig. A se agita, a se zbuciuma, a se frământa sufletește. – Cf. bg. v ă r g a l j a m.

zvarcolire
ZVÂRCOLÍRE, zvârcoliri, s.f. Faptul de a se zvârcoli; mișcare spasmodică; agitare, frământare, zvârcolitură. – V. zvârcoli.

zvarcolitura
ZVÂRCOLITÚRĂ, zvârcolituri, s.f. Zvârcolire. – Zvârcoli + suf. -tură.

zvarlet
ZVẤRLET s.n. (Rar) Zvârlitură. – Zvârli + suf. -et.

zvarli
ZVÂRLÍ, zvârl, vb. IV. (În concurență cu azvârli) I. Tranz. 1. A arunca ceva (printr-o mișcare bruscă). ♦ A da la o parte, a lepăda un lucru (ne folositor sau vătămător). ♦ A proiecta în afară (ca urmare a unei impulsii lăuntrice). Vulcanul zvârle lavă. 2. A risipi, a împrăștia. ♦ Fig. A cheltui bani fără socoteală. II. Intranz. 1. A arunca cu ceva asupra cuiva (pentru a-l lovi, a-l alunga etc.). 2. (Despre animale) A izbi cu picioarele, a fi nărăvaș; a lovi. III. Refl. A se repezi, a se precipita, a porni cu mare avânt. ♦ A se arunca, a sări. Se zvârle pe cal. – Cf. scr. v r l j i t i, bg. h v ă r l j a m.

zvarlire
ZVÂRLÍRE, zvârliri, s.f. Acțiunea de a (se) zvârli și rezultatul ei. – V. zvârli.

zvarlitura
ZVÂRLITÚRĂ, zvârlituri, s.f. Faptul de a zvârli; zvârlet. ♢ Expr. (O) zvârlitură de băț = distanță până la care se poate arunca un băț sau o piatră; distanță mică. – Zvârli + suf. -tură.

zvarluga
ZVÂRLÚGĂ, zvârlugi, s.f. 1. Pește mic din apele stătătoare sau lin curgătoare, comestibil, cu mișcări foarte iuți, de culoare gălbuie, cu gura prevăzută cu șase mustăți și cu o țeapă sub ochi (Cobitis taenia). 2. Fig. Persoană vioaie, iute în mișcări, sprintenă. [Var.: vârlugă s.f.] – Et. nec.

zvecui
ZVECUÍ, zvecuiesc, vb. IV. Tranz. A întinde fețele de încălțăminte pe calapod. – Et. nec.

zvecuire
ZVECUÍRE, zvecuiri, s.f. Acțiunea de a zvecui și rezultatul ei. – V. zvecui.

zvelt
ZVELT, -Ă, zvelți, -te, adj. 1. (Despre corpul oamenilor sau al animalelor) Cu talie subțire; grațios, suplu. ♦ Fig. (Despre zborul păsărilor) Vioi, sprinten, elegant. 2. (Despre obiecte sau părți ale lor) Care se înalță grațios; cu forme armonioase, cu linii suple. – Din fr. svelte, it. svelto.

zveltete
ZVELTÉȚE s.f. Faptul de a fi zvelt; însușire a ceea ce este zvelt; suplețe. – Zvelt + suf. -ețe. Cf. it. s v e l t e z z a.

zvidui
ZVIDUÍ, zviduiesc, vb. IV. Refl. (Reg.) A se vindeca. – Din scr. vidati, izvidati.

zvoana
ZVOÁNĂ s.f. v. zvon.

zvon
ZVON, zvonuri, s.n. 1. Știre, veste (care circulă din om în om); p. ext. informație neîntemeiată, care nu a fost verificată (și uneori tendențioasă). 2. Rumoare produsă de glasuri, de activitatea sau de mișcarea unei mulțimi; gălăgie. 3. Zgomot confuz, ușor, nedefinit din natură (produs de ape, frunze, vânt, păsări etc.); foșnet, murmur, zumzet. 4. Sunet depărtat produs de clopote sau de instrumente muzicale. [Var.: zvoánă s.f.] – Din sl. zvonŭ.

zvonar
ZVONÁR, -Ă, zvonari, -e, s.m. și f. (Rar) Zvonist. – Zvon + suf. -ar.

zvoni
ZVONÍ, zvonesc, vb. IV. 1. Refl. impers. A se răspândi un zvon, a circula vestea; a se scorni. 2. Tranz. A face să sune, să răsune (ceva). ♦ Intranz. (Despre ape, vânt) A susura, a murmura. – Din zvon.

zvonire
ZVONÍRE, zvoniri, s.f. Faptul de a (se) zvoni. – V. zvoni.

zvonist
ZVONÍST, -Ă, zvoniști, -ste, s.m. și f. Persoană care lansează, colportează zvonuri, care scornește ceva; zvonar. – Zvon + suf. -ist.

zvr
ZVR interj. v. zvâr.